recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Regina Vitkauskienė-Tindžiulytė** (g. 1940 m. rugpjūčio 4 d. Pandėlyje, Rokiškio apskrityje) – muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija
----------

Baigusi Pandėlio vidurinę mokyklą, 1960–1963 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus kultūros – švietimo technikume (dėst. Kazimieras Kruopis). 1975–1980 m. muziką neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (diriguoti mokė Stasys Juščius).

Nuo 1963 m. – Kulautuvos (Kauno raj.) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, jaunučių ir jaunių chorų bei vokalinių ansamblių vadovė. Jaunių chorą parengė 1987 m. respublikinei moksleivių, 1990 m. – Lietuvos tautinei, 1997 m. – Lietuvos moksleivių dainų šventėms ir 1998 m. – II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje, dalyvavo su juo konkursuose ir kituose kultūros renginiuose.

Moksleivių vokalinius ansamblius ir jaunuosius solistus parengia respublikiniams „Dainų dainelės" konkursams – pelnė ir laureatų vardus. Mokykloje įrengė pavyzdingą muzikos kabinetą. Dirbo ir vaikų darželio muzikos vadove, ir folklorinio ansamblio vadove.

R. Vitkauskienė – Kauno rajono dainų švenčių dirigentė. 1982 m. jai buvo suteiktas mokytojos metodininkės vardas, o 1994 m. – vyresniosios muzikos mokytojos ir metodininkės kvalifikacijos kategorija. 1987 m. apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
**Achunas** (rus. *ахун*, *ахунд*; pers. آخوند) – aukšto rango musulmonų dvasininkas Irane ir carinėje Rusijoje, arabų kadžio analogas.

Rusija
------

Pradžioje Rusijoje achunai vadovaudavo musulmonų bendruomenėms. Vėliau, būdami aukštosios musulmonų dvasininkijos atstovai, vadovaudavo žemesniems dvasininkams keliose musulmonų „parapijose".

Achunai būdavo ir kariuomenėje, jie vadovaudavo kelių karinių dalinių musulmonų dvasiškiams. kai kurių karinių apygardų štabuose būdavo **vyresnieji achunai**.

1736 m. buvo nurodyta baškirų gyvenamose vietose turėti keturis achunus, kurie turėjo duoti specialią priesaiką. Caro įsakymu 1783 m. buvo leista achunus skirti iš vietinių gyventojų, o ne kviesti iš Bucharos. 1788 m. pirmajam Sibiro ir Nerčinsko gubernijų achunui, kuris buvo patvirtintas ir kaip muftijus, skyrė 1500 rublių per metus algą.

XIX a. achunai buvo apygardų musulmonų dvasiniai vadovai. Achunai, būdami dvasininkai, galėjo spręsti ir teologinius klausimus, jie prižiūrėdavo mokymą medresėse.

Kandidatus į achunus iškeldavo muftijai, juos svarstydavo musulmonų bendruomenių susirinkimuose, o po to tvirtindavo gubernijų administracija. Achunais galėdavo tapti ne jaunesni kaip 25 m. išlaikę specialius egzaminus. Imdami eiti pareigas turėdavo duoti priesaiką.

Achunų pareigos buvo panaikintos 1917 m.

Pakistanas
----------

Iki XIX a. vidurio Svato kunigaikštystę, buvusią Svato slėnyje (angl. *Swat*), dabartinėje Pakistano Šiaurės vakarų provincijoje, kuri buvo teokratiška, valdė achunai. Žinomiausias achunas buvo Abdulas Ghafuras (1794–1877), jis garsėjo visuose Vidurio Rytuose.
  
Svato kunigaikštystė tik 1849 m. tapo pasaulietiška. Ji buvo Britų Indijos dalis iki 1947 m. po to – Pakistano dalis.

Kinija
------

Achunas (kin. 阿訇, kartais 阿衡, 阿洪; pinyin *āhōng*) – imamai Kinijos musulmonų dunganų tarpe.

Nuorodos
--------

* Ахун
| Verstaminų IV piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Verstaminų IV piliakalnisVerstaminų IV piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°17′4.5″ š. pl. 23°35′40.7″ r. ilg.﻿ / ﻿54.284583°š. pl. 23.594639°r. ilg.﻿ / 54.284583; 23.594639Koordinatės: 54°17′4.5″ š. pl. 23°35′40.7″ r. ilg.﻿ / ﻿54.284583°š. pl. 23.594639°r. ilg.﻿ / 54.284583; 23.594639 |

 |
| Vieta | Lazdijų rajonas |
| Seniūnija | Teizų seniūnija |
| Aukštis | 20 m |
| Plotas | 45x25 |
| Naudotas | I tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1965 |
| Registro Nr. | AR604/ 5322 /M189 |

**Verstaminų IV piliakalnis**, *Koplyčkalnis* – piliakalnis Lazdijų rajono savivaldybės teritorijoje, į rytus nuo Verstaminų kaimo, Teizų seniūnija. Pasiekiamas keliu Verstaminai – Teizai nuo kaimo pavažiavus 2 km, už sodybos kairėje pasukus į kairę šiaurėn, 500 m lauko keliuku.

Piliakalnis
-----------

Verstaminų IV piliakalnis įrengtas 1,3 km į rytus nuo pirmojo piliakalnio. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 45x25 m dydžio, 2 m žemesne rytine dalimi, 1 m aukštesniais galais. Šlaitai statūs, 20 m aukščio.

Piliakalnis apardytas arimų, aikštelės pietiniame gale stovėjusio trianguliacijos bokšto, dirvonuoja, rytinis šlaitas apaugęs lapuočiais.

Tyrimai
-------

1965 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Kultūrinio sluoksnio ir koplyčios žymių nepastebėta. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 27000 m².

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Verstaminų III piliakalnis 2,2 km | Giluičių piliakalnis 9,5 km Atesninkų piliakalnis 8 km | Prelomčiškės piliakalnis 4,3 km |  |
| Verstaminų II piliakalnis 1,8 km Verstaminų I piliakalnis 1,3 km |  | Obelijos piliakalnis 16 km |
| Buniškių piliakalnis 11 km | Giraitės piliakalnis 1,5 km | Ežerėlių piliakalnis 6 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 181 (Nr. 814)

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.143

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Verstaminai IV
**Achvizr** (taip pat **Achuvesr**, **Achuvizr**, **Achviztr**) – mitologinė etruskų figūra.[1] Vaizduota tiek kaip moteris, tiek kaip vyras. Achvizr – viena iš mitologinių figūrų, artimai susijusių su deive Turan, priskiriama jos ratui. Turan vaizduota ir drauge su Achle, Thethis bei Alpan.[2]

Ant bronzinio etruskų veidrodžio, datuojamo apytikriai 300 m. pr. m. e. pavaizduota, kaip Achvizr apsikabina su Alpan. Į kairę nuo jų sėdi Zipna, žvelgianti į veidrodį, kurį laiko kairėje rankoje. Į dešinę nuo Achvizr ir Alpan sėdi Thanr, deivės dešinė ranka pakelta, ant jos tupi nedidelis paukštis. Ant kito etruskų veidrodžio Achvizr pavaizduotas kaip vyras, bučiuojantis deivę Turan, meilės personifikaciją.[3] Ant dar vieno veidrodžio Achvizr pavaizduota drauge su kitomis Turan palydovėmis – Alpan, Mean, Munthuch. Jos nešinos kaspinais, šakelėmis, alebastro indais, kvėpinti skirtomis lazdelėmis (suvilgomos kvepalais).[4]

Ankstyviausi įrašai, kuriuose minima Achvizr, datuojami VII a. pr. m. e. Šiuose įrašuose kartu su Achvizr paminėtos ir Turan (*turannuve*) bei Ethausva (*ithavus-*).[2]

Šaltiniai
---------

1. ↑  Nancy Thomson de Grummond. A Guide to Etruscan Mirrors, Archaeological News, 1982, p. 106.
2. 1 2  Giuliano Bonfante, Larissa Bonfante. The Etruscan Language: An Introduction, Revised Editon, Manchester University Press, 2002, p. 193.
3. ↑  Nancy Thomson de Grummond. Etruscan Myth, Sacred History, and Legend. Philadelphia, PA: University of Pennsylvania Museum of Archaeology and Anthropology, 2006, p. 164.
4. ↑  Nancy Thomson de Grummond. A Guide to Etruscan Mirrors, Archaeological News, 1982, p. 102.
| **Clitocybe alexandri** |
| --- |
| Aleksandro tauriabudė (*Clitocybe alexandri*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Baltikiniai  *( Tricholomataceae)* |
| Gentis: | Tauriabudė  *( Clitocybe)* |
| Rūšis: | Aleksandro tauriabudė  *( Clitocybe alexandri)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Aleksandro tauriabudė** (lot. *Clitocybe alexandri*) – baltikinių (*Tricholomataceae*) šeimos, tauriabudžių (*Clitocybe*) genties grybų rūšis.

* **Augimo vieta**

Spygliuočių miškai, kalkingi dirvožemiai.

* **Augimo laikas**

Vasara, ruduo.

* **Pagrindiniai požymiai**

Kotas trumpas, storas, viduje vatiškos konsistencijos.

Vaisiakūniai dideli. Kepurėlė 7–15 (20) cm skersmens, mėsinga, paplokščia, su buku gūbreliu, matinė, pilkšvai rusva, odiškai ruda, šiek tiek aksomiška. Lakšteliai tankūs, siauri, šviesiai kreminiai, pilkšvi, gelsvai rusvi, pusiau nuaugtiniai, priaugtiniai. Kotas 4–7×3–4 cm, tamprus, vidus vatiškos konsistencijos, pilkšvos spalvos. Trama stora, minkšta, pilkšvai gelsva, malonaus skonio, medienos kvapo. Sporos 5–7,5×3,5–5 μm.

**Būdingi požymiai:** kepurėlė pilkšvai gelsvai rusvos spalvos, mėsinga, didelė, pusiau išgaubta.

Auga grupelėmis, retai pavieniui, po eglėmis, spygliuočių miškuose, dažniausiai senuose eglynuose. Valgoma, nedažna.

Literatūra
----------

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 111 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Aleksandro tauriabudė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| *Far Cry 3: Blood Dragon* |
| --- |
|  |
| Kūrėjas | Ubisoft MontrealUbisoft Shanghai |
| Leidėjas | Ubisoft |
| Dizaineris | {{{dizaineris}}} |
| Kompozitorius | {{{kompozitorius}}} |
| Išleidimo data | 2013 m. balandžio 30 d. |
|
| Žanras (-ai) | Pirmojo asmens šaudyklė |
| Režimas | Vieno žaidėjo |
|
| Reitingai | ESRB: M (Mature)PEGI: 18 |
| **Platforma** | Microsoft Windows, PlayStation 3, Xbox 360 |
| Versija |  |
| Variklis | Dunia Engine 2 |
| Reikalavimai |  |
| Platinimas | atsisiuntimas internetu |
|
| Licencija | {{{licencija}}} |
| Pirmtakas | *Far Cry* |
| Kitos dalys | žr. lentelę apačioje |
|  |

**Far Cry 3: Blood Dragon** – 2013 m. komedinis kompiuterinis pirmojo asmens šaudyklinis žaidimas, sukurtas studijos „Ubisoft Montreal" ir išleistas „Ubisoft". Tai žaidimo papildymas, nereikalaujantis originalaus 2012 m. išleisto žaidimo „Far Cry 3". „Blood Dragon" yra XX a. 9-ojo dešimtmečio veiksmo filmų ir videožaidimų parodija, kurios veiksmas vyksta retro-futuristinėje atviro pasaulio lygmens saloje, kur žaidėjas įsikūnija į karinio kiborgo *Sergeant Rex „Power" Colt* vaidmenį.

2013 m. balandžio 30 d. žaidimas išleistas PlayStation 3 žaidimų konsolei, gegužės 1 d. pasirodė versijos, skirtos Microsoft Windows ir Xbox 360. Iš kritikų žaidimas daugiausia sulaukė teigiamų įverčių.

Apžvalga
--------

„Blood Dragon" yra *stand-alone* „Far Cry 3" žaidimo papildymas, o tai reiškia, kad norint jį žaisti nereikalaujama turėti originalų žaidimą. Žaidimo stilius artimas „Far Cry 3", kadangi naudojamas tas pats žaidimo variklis ir mechanika. Visgi žaidimas pasižymi gerokai supaprastintu, linijinio pobūdžio siužetu. Originaliajame žaidime buvęs įgūdžių medis pakeistas paprastesne lygių kėlimo sistema, kur, pasiekus naują lygį, iš karto atrakinami patobulinimai.

Žaidimo pasaulis yra atviro tipo su galimybe vairuoti transporto priemones. Kovoje žaidėjas gali rinktis iš didelio galingumo sprogstamųjų medžiagų, stipriai modifikuotų šaunamųjų ginklų ir didelio peilio. Šalutinės misijos iš žaidėjo reikalauja išlaisvinti įgulas, nudobti retus žvėris ar išlaisvinti įkaitus. Už veiksmus sėlinant žaidėjai apdovanojami papildomais *Cyber* taškais, ekvivalentiškais patirties taškams. Žaidime taip pat yra daugybė kolekcionuojamų daiktų, kuriuos suradus palengvėja žaidimas.

Garso takelis
-------------

Nostalgiškais XX a. 9-ojo dešimtmečio ritmais dvelkiančią muziką žaidimui sukūrė australų synthwave duetas „Power Glove". Garso takelis išleistas 2013 m. gegužės 1 d.

Išnašos
-------

1. ↑  Far Cry 3: Blood Dragon Original Soundtrack Review. Forbes. Nuoroda tikrinta 2015-11-22.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R*Far Cry* serija |
| --- |
|  |
| Žaidimai | 

|  |  |
| --- | --- |
| Pagrindinė serija | 
*Far Cry* · *Far Cry 2* · *Far Cry 3* · *Far Cry 4* · *Far Cry 5* · *Far Cry 6* |
|  |
| Kiti žaidimai | 
*Instincts* · *Vengeance* · *3: Blood Dragon* · *Primal* · *New Dawn* |

 |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| Senovės civilizacija: **Mezoamerika**Olmekai, Majai, Actekai |
|  |
| Istorija |
| Menas: |
| Architektūra, Dailė, Literatūra |
| Religija: |
| Actekų, Majų |
| Raštas: |
| Olmekų, Majų, Actekų, Sapotekų, Mištekų |
| Kalendorius: |
| Majų, Actekų |

**Actekų mitologija** – pirmykštė religinė actekų mitų sistema. Religija politeistinė, ritualams būdinga ypač daug aukojimų. Iš olmekų perimtas jaguaro kultas, iš toltekų – saulės, Kecalkoatlio garbinimas bei aukojimai, iš majų – dievų daugiafunkciškumas.

Pasaulio sukūrimo mitas
-----------------------

**Ometekutlis** (*Tonakatekutlis* – „mūsų kūnų viešpats") ir **Omesiuatlė** gyveno begalinės visatos tryliktajame danguje. Jie sukūrė visus dievus ir žmoniją. Svarbiausias kūrybos aktas buvo Saulės gimimas Teotiuakane, pasiaukojus kažkokiam raupsuotam dievui. Kiti dievai pasekė jo pavyzdžiu ir ėmė aukoti kraują, kad Saulė galėtų judėti dangumi: (*Saulę reikia kasdien girdyti krauju, kitaip sustos*). Be to, kraujas yra dievų maistas. Vėliau buvo vykdomi „gėlių karai", užtikrinantys pakankamą aukų skaičių saulės judėjimui (šis ritualas perimtas iš toltekų).

Pomirtinis gyvenimas
--------------------

Kritusių mūšiuose ir paaukotų karių, taip pat žmonių, pasiaukojusių dievams ir nutrenktų žaibo, sielos patekdavo į vešlų tropikų rojų **Tlalokaną**. Skenduoliai, mirusios gimdyvės ir kiti – pas mirties dievą Miktlantekutlį, į požeminį mirties pasaulį **Miktlaną**.

Visatos ciklai
--------------

Visata vytosi periodais po 52 metus. Dabar actekai gyvena paskutiniame istorijos cikle. Anksčiau ciklai buvo pasibaigę katastrofomis – žmonių virtimas beždžionėmis, potvyniai, gaisrai.

Kultas
------

Actekai statė šventyklas grybams – glotniagalvėms, turinčioms narkotinį poveikį.

Visos actekų šventyklos buvo skirtos gėlam vandeniui, kurio jie neturėjo, nes gyveno sūraus Teskoko ežero salose pastatytame Tenočtitlano mieste, ir kurį du šimtmečius pirko iš savo priešų.

Dievai
------

Svarbiausi dievai actekų panteone:

* Teskatlipoka
* Kecalkoatlis
* Huicilopočtlis
* Tlalokas

Kūrėjai, kurių kultas vėliau nunyko:

* **Ometekutlis** (Tonakatekutlis)
* **Omesiuatlė** (Tonakasiuatlė)

Kiti dievai:

* **Miktlantekutlis** (*Sielų rijikas*) – mirties dievas, požemių pasaulio Miktlano valdovas.
* **Čalčiuitlikuė** – upių ir ežerų deivė, Tlaloko žmona.
* **Čikomekoatlė** (*Septynios gyvatės*) – derliaus deivė, Tlaloko sesuo.
* **Šočikecalė** – gėlių deivė, amatininkų globėja.
* **Sinteotlė** – kukurūzų deivė.
* **Majauelė** – agavos deivė, 400 jos sūnų globoja degtinę *Oktli*.
* **Tepostekatlis** – degtinės dievas, vyriausiasis Tepostlano gentinis dievas.
* **Šipė Totekas** – žmonių aukų dievas.
* **Ueueteotlis** arba **Šijutekutlis** – ugnies dievas. Jam skirta pirmoji dienos valanda.
* **Jakatekutlis** – pirklių dievas.
* **Icpapalotlis** – rečiau minimas karo dievas, jo simbolis – auksinis drugelis. Karo simbolis – vandens ir ugnies ženklai.
* **Tonatiu** – Saulės dievas.
* **Koatlikujė** – žemės ir mirties deivė.
| Farafraالفرافرة |
| --- |
| *Baltoji dykuma netoli Farafros* |
|  |
| 

FarafraFarafra

27°03′30″ š. pl. 27°58′12″ r. ilg.﻿ / ﻿27.05833°š. pl. 27.97000°r. ilg.﻿ / 27.05833; 27.97000﻿ (Farafra)Koordinatės: 27°03′30″ š. pl. 27°58′12″ r. ilg.﻿ / ﻿27.05833°š. pl. 27.97000°r. ilg.﻿ / 27.05833; 27.97000﻿ (Farafra) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Egipto vėliava Egiptas |
| **Muhafaza** | Naujojo Slėnio muchafaza |
|  |
| **Gyventojų** (2002) | 5 000  |
|  |
|  **Vikiteka** | Farafra |

**Farafra** − oazė Egipte, Libijos dykumoje, Naujojo Slėnio muchafazoje; apie 315 km į vakarus nuo Asjuto.

Visi 5000 (2002 m.) oazės gyventojų, kurių dauguma beduinai, gyvena viename kaime. Gyvenamieji namai pastatyti iš molio pagal tradicinę architektūrą, o vyriausybiniai pastatai pastatyti pagal tipinius projektus ir turi visiškai kitą stilių ir spalvą. Tai rami vieta su keliomis vietomis, skirtomis specialiai turistų poilsiui.

Istorija
--------

Farafros oazė buvo sunkiausiai prieinama tiek faraonų, tiek kalifų, tiek karalių laikais ir visada gyveno savitą ir uždarą gyvenimą. Senais laikais oazė turėjo keletą drėgnų periodų − apie 9000, 6000 ir 4500 m. pr. m. e. Tuo metu, aplink oazę esančią dykumą sunkiai galima buvo vadinti dykuma. Neseniai atlikti archeologiniai kasinėjimai rodo, kad apie 7000−5000 m. pr. m. e. apylinkėse gyveno gyvulininkyste besivertusios gentys. Oazės gyventojų skaičius sumažėjo Mameliukų valdymo laikais. Kelis laikotarpius oazė visiškai ištuštėdavo. 1820 m. buvo užfiksuota, kad oazėje gyveno tik apie 180 žmonių. Šiuo metu oazė išgyvena intensyvaus vystymosi laikotarpį. Į oazę persikėlė daug naujų gyventojų, sukūrusių naujas bendruomenes, su naujomis mokyklomis, ligoninėmis ir mečetėmis. Pradėta vystyti pramonė, skatinamas turizmas. Netoli nuo Farafros oazės yra karštųjų versmių.

Įžymiausia Farafros vieta − Baltoji dykuma. Ji yra 45 km į šiaurę nuo Farafros.

Nuorodos
--------

* Farafra Archyvuota kopija 2011-02-01 iš Wayback Machine projekto. (anglų k.)
| **Benediktas Jokūbas Ignacijus Povilas Chrizostomas Petras Karpis** |
| --- |
| Karpiai |
| Karpiai |
| Karpiai |
|  |
| Gimė | 1857 m. kovo 29 d.Palėvenė |
| Mirė | 1926 m. (~69 metai)Joniškėlis |
| Tėvas | Pranciškus Felicijonas Benediktas Jurgis Karpis |
| Motina | Antanina Antanavičiūtė |
| Sutuoktinis (-ė) | Marijona Joana Karpytė |

Karpių giminės kapavietė prie Rėkyvos ežero
**Benediktas Jokūbas Ignacijus Povilas Chrizostomas Petras Karpis** (1857 m. kovo 29 d. Palėvenė – 1926 m. Joniškėlis) – dvarininkas, paskutinis Karpių giminės atstovas.

Šeima
-----

Kilęs iš Lietuvos bajorų Karpių giminės Joniškėlio-Rėkyvos šakos. Tėvas Pranciškus Felicijonas Benediktas Jurgis Karpis, motina Antanina Antanavičiūtė. Broliai Mauricijus Juozapas Pranciškus Steponas Petras Karpis (1858–1905 m.), Juozapas Antanas Steponas Karpis (1865–1914 m.)

Buvo vedęs pusseserę Marijoną Joaną Karpytę, dėdės Felicijono dukrą. Vaikų neturėjo. Žmona 1940 m. repatrijavo į Vokietiją.

Dvarai
------

Pagal 1887 m. gruodžio 16 d. dalybų aktą paveldėjo Moliūnų, Januškų ir Puodiškių dvarus su palivarkais, o po brolio Mauricijaus mirties – Naujamiesčio raktą ir Jasnagurkos dvarą prie Panevėžio. Kraičio gavo Joniškėlio, Gustonių, Meškalaukio, Palėvenės ir Leoniškio dvarus. 1903 m. mirus žmonos sūnėnui, Felicijono Karpio sūnui Ignacijui perėmė Rėkyvos dvarą.

1922 m. vykdant žemės reformą, Karpių dvarai buvo išparceliuoti. Daugelio jų žemės buvo išdalytos valstiečiams, o didelę dalį Rėkyvos dvaro su durpynais nupirko Amerikos lietuvių akcinė bendrovė. Dvaro teritorijoje 1923 m. buvo pastatyta Bačiūnų elektrinė, o 1941 m. Rėkyvos elektrinė (dab. AB „Šiaulių energija").

Šaltiniai
---------

1. ↑   Visuotinė lietuvių enciklopedija. IX t. 2006 m. Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RLDK didikų giminės |
| --- |
|  |
| Lietuvių kilmės | 
Alšėniškiai • Astikai • Bilevičiai • Čartoriskiai • Daugirdai • Daumantai Siesickiai • Drazdauskai • Giedraičiai • Gelgaudai • Goštautai • Hlebavičiai • Kęsgailos • Manvydai • Naruševičiai • Nagurskiai • Olelkaičiai • Pacai • Radvilos • Sakaičiai • Sudimantaičiai • Zaleskiai |
|  |
| Rusėnų kilmės | 
Chodykinai • Chodkevičiai • Iljiničiai • Oginskiai • Ostrogiškiai • Puzinai • Sapiegos • Strutinskiai • Tiškevičiai • Valavičiai • Višnioveckiai |
|  |
| Vokiečių kilmės | 
Pliateriai • Tyzenhauzai |
|  |
| Totorių kilmės | 
Glinskiai |
|  |
| Lenkų kilmės | 
Kiškos • Kosakovskiai • Potockiai |
|  |
| Italų kilmės | 
Karpiai • Morikoniai |
|  |
| Portugalų kilmės | 
Goesai |

 |
Faravaharas reljefe. Persepolis, Iranas.
Faravaharas (pers. فروهر) – zoroastrizmo ir Irano simbolis. Spėjama, kad simbolis prigijo Achemenidų laikais, pastarasis buvo įkvėptas asirų sauliškojo dievo Ašūro. Jo reikšmė diskutuotina. Vieni teigia, jog jis vaizduoja Ahūrą Mazdą, kiti – aukštesniąją sielos dalį fravašį.

Centrinė figūra siejama su žmogaus siela, jos amžius byloja išmintį. Iškelta ranka siejama su gerais poelgiais, kitoje rankoje laikomas žiedas išreiškia tikėjimą dievu bei lemtimi. Apskritimas, juosiantis žmogaus kūną, išreiškia sielos nemirtingumą, taip pat gali byloti apie žmogaus poelgių pasekmes, dievišką nekintantį dėsnį. Sparnai išskirstyti trimis plunksnų eilėmis simbolizuoja geras mintis, žodžius, veiksmus, uodega atvirkščiai – blogas mintis, žodžius, veiksmus. Gyvatės simbolizuoja Ahūrą Mazdą bei Angrą Mainjų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Joshua J. Mark. Ancient Hystory Encyclopedia. Faravahar. Nuoroda tikrinta 2020-03-19.
2. ↑  „What Does the Winged Symbol of Zoroastrianism Mean?". *Learn Religions*. Nuoroda tikrinta 2019-12-23.
**Tomas Žilinskas** (1866 m. gruodžio 24 d. Antupių kaime, dab. Vilkaviškio rajonas – 1934 m. Rietave, dab. Plungės rajonas, palaidotas Šunskuose, dab. Marijampolės rajonas) – Romos katalikų kunigas, kalbininkas, publicistas, draudžiamos spaudos platintojas, tautosakininkas.

Biografija
----------

Augo žinomo mokytojo Tomo Ferdinando Žilinsko šeimoje. Mokėsi Seinų kunigų seminarijoje, kur buvo vienas iš lietuvių klierikų draugijos vadovu. Draugija puoselėjo tautinę dvasią, platino uždraustą lietuvišką spaudą. Įšventintas kunigu dirbo sielovados darbą Suvalkų gubernijos bažnyčiose, padėjo savo tėvui steigiant Veiverių mokytojų seminariją. Surinko apie 500 liaudies dainų, parengė lietuvių kalbos žodyną, kuris liko neišleistas. Išvyko į JAV, kur dirbo pastoracinį darbą Amerikos lietuvių bažnyčiose. Grįžęs į Lietuvą, 1921 m. Domeikų kapinėse pastatė paminklą Žilinskų giminei, ant kurio iškalti Maironio žodžiai. Po Antrojo pasaulinio karo jis buvo nugriautas, vėliau P. Žilinskas su S. Lisausku paminklo dalis iškėlė iš Šešupės ir paminklą atstatė.

Bibliografija
-------------

Tomas Žilinskas. Katalikų bažnyčia ir demokratizmas. Darbininko Sp. So. Boston, 1918

Nuorodos
--------

* Biografija[neveikianti nuoroda]
|  |
| --- |
| Piterboro geležinkelio stotis |
| Įėjimas į geležinkelio stotį. 2015 m. 
Įėjimas į geležinkelio stotį. 2015 m. |
| Šalis | Anglijos vėliava Anglija |
| Gyvenvietė | Piterboras |
| Paskirtis | Keleivinis transportas |
| Platformų skaičius | 7 |
| Geležinkeliai | Piterboro–LinkolnoIlio–PiterboroBirmingamo–PiterboroRytų Pakrantės |
| Aptarnaujanti įmonė | London North Eastern Railway |
| Atidaryta | 1850 m. rugpjūtis |
| Keleivių skaičius | 5,06 mln. (2019 m.) |

**Piterboro geležinkelio stotis** (angl. *Peterborough railway station*) – keleivinės paskirties geležinkelio stotis Piterbore, vidurio rytų Anglijoje, Jungtinėje Karalystėje. Šalie stoties veikia Piterboro autobusų stotis ir *Queensgate* prekybos centras.

Istorija
--------

Dabartinė stotis atidaryta 1850 m. rugpjūtį ir vadina Piterboro Šiaurine geležinkelio stotimi. 1972 m. modernizuotos vėžės stoties teritorijoje, dėl ko buvo galimas didesnis pravažiuojančių tranzitinių traukinių greitis.

2012 m. stotyje pradėjo veikti automatizuota bilietų tikrinimo sistema. 2014 m. už 2,5 mln. £ stotis buvo modernizuota.

2019 m. stotis aptarnavo 5,060 mln. keleivių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  PBO
2. ↑  Peterborough Train Station
Leidinio viršelis
**Acta Historica Universitatis Klaipedensis** – tarptautinis istorijos tematikos atviros prieigos žurnalas, leidžiamas Klaipėdos universiteto Baltijos regiono istorijos ir archeologijos instituto.

Leidinys
--------

Žurnalas yra pietrytinio Baltijos regiono tyrimų, apimančių platų istorinių, politinių, kultūrinių ir socialinių prieigų spektrą, tarptautinis forumas. Kiekvienas tomas yra temiškai orientuotas ir apima mokslo straipsnius, skirtus pietinio ir rytinio Baltijos jūros regiono istorijai nuo viduramžių iki šių dienų, knygų recenzijas, šaltinių publikacijas, papildytas profesionaliais komentarais.

*Acta Historica Universitatis Klaipedensis* pradėtas leisti 1993 m. kaip Klaipėdos universitete įsteigto Vakarų Lietuvos ir Prūsijos istorijos centro mokslo darbų žurnalas. Tai pirmas Klaipėdos universiteto tęstinis mokslo darbų leidinys. Pirmasis tomas parengtas Klaipėdoje, išleistas Vilniuje, visi likę, pradedant antruoju – Klaipėdos universiteto leidykloje. Iš pradžių serijoje buvo publikuojami straipsnių rinkiniai ir monografijos, nuo aštuntojo tomo – tik straipsnių rinkiniai. Septintasis tomas neišleistas. 2006–2010 m. keturi serijos tomai išleisti su atskira paantrašte „Studia Antropologica".

Žurnale spausdinami recenzuoti žinomų Lietuvos, Lenkijos, Rusijos, Vokietijos, Latvijos ir kt. valstybių profesionalių mokslininkų straipsniai. Straipsniai publikuojami lietuvių, anglų, vokiečių arba rusų lenkų kalbomis su anotacijomis lietuvių ir anglų kalbomis bei išsamiomis santraukomis įvairiomis kalbomis.

Žurnalas yra indeksuojamas „Scopus", „Web of Science", „Lituanistika" (LDB) ir kitose duomenų bazėse. 

Leidinio atsakingasis redaktorius iki 2001 m. buvo Alvydas Nikžentaitis, 2003–2006 m. redaktorių kolegijai vadovavo Vladas Žulkus, 2006–2013 m. Silva Pocytė, nuo 2013 m. – Vasilijus Safronovas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Silva Pocytė. *„Acta Historica Universitatis Klaipedensis"*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2021-12-08.
2. ↑  Žurnalo interneto svetainė
3. ↑  Žurnalo interneto svetainė

Nuorodos
--------

* *Acta Historica Universitatis Klaipedensis* oficialioje Klaipėdos universiteto žurnalų svetainėje.
| **Tomas Žičkislenk. *Thomas Życki*** |
| --- |
| Gimė | 1763 m. spalio 7 d.Kupriškio km. Maišiagalos valsčius, Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė |
| Mirė | 1839 m. spalio 18 d. (76 metai)Vilnius, Rusijos imperija |
| Palaidotas (-a) | Senosios Rasų kapinės |
|  |
| Veikla | Vilniaus universiteto matematikos profesorius |
|  |
| Išsilavinimas | Vilniaus gimnazija |
| Alma mater | Vilniaus universiteto mokytojų seminarija |

**Tomas Žičkis** (lenk. *Thomas Życki*, 1763 m. spalio 7 d. Kupriškio km. Maišiagalos valsčius, Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė – 1839 m. spalio 18 d. Vilnius, Rusijos imperija) – Vilniaus universiteto matematikos profesorius.

Biografija
----------

Tomas Žičkis gimė 1763 m. (pagal kitus šaltinius – 1762 m.) Kupriškio kaime (palivarke), netoli Maišiagalos.
Ūgtelėjęs baigė Vilniaus gimnaziją, 1783 m. įstojo į Vilniaus universiteto mokytojų seminariją. 1784 m. gavo bakalauro laipsnį, 1787 m. filosofijos daktaro laipsnį. Buvo Pranciškaus Norvaišos mokinys.

Baigęs mokslus Žičkis paskirtas Vilniaus gimnazijos matematikos mokytoju. 1791 m. perkeltas į Vilniaus universitetą, kur paskirtas adjunktu. Dėstė aukštosios matematikos kursų ir elementariosios matematikos paskaitas.
Tomas Žičkis ėjo ir Vilniaus universiteto observatorijos kalkuliatoriaus pareigas.
1803 m. lapkričio 18 d. Tomas Žičkis išrinktas Vilniaus gubernijos mokyklų direktoriumi. 1807 m. tapo Vilniaus universiteto ekstraordinariniu matematikos profesoriumi.

1816 ir 1817 m. rinktas Vilniaus mokslų apygardos mokyklų vizitatoriumi.

1820 m. Tomas Žičkis tapo Vilniaus universiteto fizikos-matematikos fakulteto dekanu. 1824 m. trumpai ėjo universiteto rektoriaus pareigas.

Tomas Žičkis buvo išrinktas Paryžiaus akademinės draugijos nariu, taip pat Paryžiaus galvanikos ir fizikos stebėjimų nariu.

Pagal kai kuriuos autorius mokslo darbų nepaliko. Pagal Adomą Honorį Kirkorą, paliko matematikos veikalo rankraštį, Pranciškaus Norvaišos biografiją.

Paaukojo Vilniaus labdaros draugijai 14 110 sidabro rublių.

Tomas Žičkis mirė 1839 m. spalio 18 d. Vilniuje.

Nuorodos
--------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  A.Piročkinas, A.Šidlauskas. Mokslas senajame Vilniaus universitete. Vilnius: Mokslas, 1984.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Adomas Honoris Kirkoras. Pasivaikščiojimai po Vilnių ir jo apylinkes. Iš lenkų kalbos vertė Kazys Uscila. Vilnius: Mintis, 2012. ISBN 978-5-417-01035-4.
3. 1 2  V.Girininkienė, A.Paulauskas. Rasos. Vilnius: Mintis, 1988. ISBN 5-417-0-092-2.
4. ↑  Informacija apie Tomą Žičkį Vilniaus universiteto bibliotekos interneto svetainėje. [neveikianti nuoroda]
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Benediktas Jasiulionis** |
| --- |
| Gimė | 1943 m. lapkričio 13 d. (79 metai)Šišniškės k. Švenčionių rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Česlava |
| Vaikai | Raimondas, Laima |
|  |
| Veikla | muzikos mokytojas ir chorvedys, Lietuvos ir Ignalinos rajono politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 1990 m. Lietuvos krikščionių demokratų partija |

**Benediktas Jasiulionis** (1943 m. lapkričio 13 d. Šišniškės k. Švenčionių rajonas), muzikos mokytojas ir chorvedys, Lietuvos ir Ignalinos rajono politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1959–1960 m. mokėsi vienerių metų chorvedžių kursuose prie Švenčionių muzikos mokyklos (vadovas Jonas Čiulada). 1960–1970 m. su pertrauka, kai 1963–1965 m. tarnavo armijoje, neakivaizdiniu būdu Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje mokėsi choro dirigavimo (dėstytojai Lionginas Abarius ir Juozas Talžūnas).

1960–1969 m. su pertrauka Ropiškės (Švenčionių raj.) kaimo kultūros namų meno vadovas, 1965–1969 m. ir Vidutinės aštuonmetės mokyklos muzikos mokytojas bei vaikų choro vadovas. Nuo 1969 m. Ignalinos vaikų muzikos mokyklos mokytojas, 1988–2004 m. direktorius, daugiametis jaunių choro vadovas. Chorą rengė Ignalinos rajono ir nuo 1975 m. – respublikinėms dainų šventėms bei 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje.

1995 m. mokykloje įkūrė chorinio dainavimo skyrių. Mokyklos chorai dalyvauja koncertuose ir gieda bažnyčiose. 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei (kartu su D. Zlatkauskiene) parengė Ignalinos kultūros namų mišrųjį chorą ir Statybos organizacijos liaudišką kapelą. Ignalinos rajono dainų švenčių dirigentas.

Visuomeninė ir politinė veikla
------------------------------

1990 m. Lietuvos krikščionių demokratų partijos narys, Ignalinos skyriaus pirmininkas.

1995–1997 m. 1997–2000 m. ir nuo 2007 m. Ignalinos rajono savivaldybės tarybos narys.

Sutuoktinė Česlava, vaikai Raimondas, Laima.
| **Kamal Ganzouri** |
| --- |
| Egipto ministras pirmininkas |
|  |
| Gimė | 1933 m. sausio 12 d.Minufijos muchafaza, Egiptas |
| Mirė | 2021 m. kovo 31 d. (88 metai)Kairas, Egiptas |
| Egipto ministras pirmininkas |
| Valdė | 2011 m. gruodžio 7 d. – 2012 m. rugpjūčio 2 d. |
| Pirmtakas | Esamas Šarafas |
| Įpėdinis | Hešamas Kandilas |
| Egipto ministras pirmininkas |
| Valdė | 1996 m. sausio 2 d. – 1999 m. spalio 5 d. |
| Pirmtakas | Atefas Sedkis |
| Įpėdinis | Atefas Ebaidas |
|  |
|  **Vikiteka** | Kamal Ganzouri |

**Kamalis Ganzuris** (arab. كمال الجنزورى‎, 1933 m. sausio 12 d. – 2021 m. kovo 31 d.) – Egipto ekonomistas, du kartus ėjęs šalies ministro pirmininko pareigas. Pirmą kartą šalies vyriausybei Ganzouri vadovavo nuo 1996 iki 1999 m. o antra kadencija prasidėjo 2011 m. gruodžio 7 d. ir baigėsi 2012 m. rugpjūčio 2 d.

Biografija
----------

Ganzuris gimė 1933 m. sausio 12 d. Garvanio mieste Minufijos muchafazoje. Aukštuosius mokslus egiptietis baigė Mičigano universitete ir 1959 m. pradėjo dirbti Egipto universitetuose.

Nuo 1962 iki 1967 m. Ganzuris buvo Egipto Sadato akademijos tarybos narys, o 1986 m. tapo ekonominio vystymosi Afrikoje arabų banko ekonomikos patarėju.

1977 m. jis buvo paskirtas nacionalinio planavimo instituto vadovu. 1981 m. Hosni Mubarakui tapus Egipto vadovu, po metų Ganzouri tapo planavimo ministru. Dar po dvejų metų jis tapo tarptautinio bendradarbiavimo ministru.

1996 m. sausio 2 d. Hosnis Mubarakas paskyrė Ganzurį šalies ministru pirmininku. Šiose pareigose jis buvo iki 1999 m.

Vėliau politikas ilgai buvo šalies įvykių nuošalyje, o viešai vėl prabilo prasidėjus 2011 m. Egipto revoliucijai. Jis palaikė šiuos įvykius šalyje. Tai padidino jo populiarumą ir prasidėjo kalbos, jog Ganzuris galėtų tapti naujuoju šalies vadovu.

2011 m. lapkričio 21 dieną iš šalies ministro pirmininko pareigų pasitraukus Esamui Šarafui, Egipto karinių pajėgų taryba naujuoju vyriausybės vadovu paskyrė Ganzurį.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Former Egyptian PM Kamal al-Ganzouri dies aged 88
2. ↑
3. ↑  Doctoral graduate named prime minister of Egypt Archyvuota kopija 2016-08-04 iš Wayback Machine projekto. Michigan State University. 2012-01-26. Nuoroda tikrinta 2017-04-01.
4. ↑  Egypt military 'appoint Kamal Ganzouri as new PM, *BBC News*, 2011-11-24.


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Atef Sedki** | **Egipto ministras pirmininkas**1996–1999 | Po to:**Atef Ebeid** |
| Prieš tai:**Essam Sharaf** | **Egipto ministras pirmininkas**2011–2012 | Po to:**Hesham Qandil** |
| Wiklöf Holding Arena |
| --- |
| WHA |
| WHA stadionas 2017 m. liepos mėn. |
| Vieta | Marianhamina, Suomija |
| Atidarytas | 1932 m. |
| Savininkas | Marianhaminos savivaldybė |
| Operatorius | Marianhaminos savivaldybė |
| Paviršius | Žolė |
| Talpa | 1 635 |
| Lauko matmenys | 100 × 64 |
| Nuomininkai | IFK Mariehamn |

**Wiklöf Holding Arena**, o trumpai **WHA stadionas**, dar žinomas kaip **Sporto parko stadionas** (suom. *Wiklöf Holding Arena; Idrottsparken*) – įvairių paskirčių stadionas Marianhaminoje, Suomijoje. Naudojamas futbolo varžyboms. Jame namų rungtynes žaidžia IFK Mariehamn. Jo talpa yra 1 635 žiūrovai.

Istorija
--------

„Idrottsparken" Mariehamne buvo atidarytas visuomenei 1932 m. 

1979 m. ant bėgimo takelių buvo išlietas asfaltas. Kita didelė renovacija įvyko 2005 m. kai buvo įrengti žibintai ir pertvarkytos tribūnos. 

Alandų salų verslininkas Anders Wiklöf sumokėjo už didžiąją dalį šių pertvarkymų ir stadionas buvo pavadintas jo valdomos „Wiklöf Holding" grupės vardu.

2018 m. vasario mėn. Mariehamno miesto taryba nusprendė iki 2020 m. „Wiklöf Holding" areną paversti paprastu futbolo stadionu. Dėl reformos bėgimo takai aplink lauką bus pašalinti. Be to, laukas bus pakeistas iš natūralios žolės į šildomą futbolo žolę.

Galerija
--------

* WHA futbolo stadionasWHA futbolo stadionas
* 2017 m. liepos mėn.2017 m. liepos mėn.

Šaltiniai
---------

1. ↑

Nuorodos
--------

* Soccerway
* Wiklöf Holding Arena IFK Mariehamnin sivuilla Archyvuota kopija 2022-06-19 iš Wayback Machine projekto.
**Benediktas Labanauskas** (1904 m. rugsėjo 21 d. Baidokai, Krekenavos valsčius – 1978 m. rugsėjo 12 d. Kaunas) – Lietuvos miškininkas, žemės ūkio mokslų kandidatas.

Biografija
----------

1929 m. baigė Žemės ūkio akademiją. 1960 m. žemės ūkio mokslų kandidatas.

1929–1931 m. dirbo girininku Šiaulių ir Raseinių miškų urėdijose, 1931–1933 m. – Miškų departamente, 1933–1941 m. – medienos apdirbimo įmonėse Viešvilėje, Klaipėdoje. 1945–1947 m. Pajūrio miško pramonės ūkio sektoriaus viršininkas. 1948–1949 m. Vilniaus miškų technikumo dėstytojas, direktoriaus pavaduotojas. 1949–1957 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos dėstytojas. 1950–1976 m. dirbo Lietuvos miškų institute; 1957–1973 m. Miško biologijos ir miškininkystės skyriaus vedėjas.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinių tyrimų sritis – ąžuolynai ir jų atkūrimo galimybės. Paskelbė apie 70 mokslinių straipsnių.

Bibliografija
-------------

* Dendrologija, su kitais, 1963 m. 2 leid. 1973 m.
* Lietuvos TSR miškų ūkis, su kitais, 1968 m.
* Lietuvos TSR miškų augimviečių klasifikacija, su kitais, 1972 m. rusų kalba

Šaltiniai
---------

1. ↑  Leonardas Kairiūkštis. *Benediktas Labanauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 390 psl.
| **Benediktas Česlovas Vizbaras** |
| --- |
| Gimė | 1943 m. liepos 19 d.Gailiūnai, Kauno rajonas |
| Mirė | 2013 m. balandžio 2 d. (69 metai)Elektrėnai |
| Sutuoktinis (-ė) | Marijona |
| Vaikai | Giedrius |
|  |
| Veikla | profesinių sąjungų veikėjas, žurnalistas |

**Benediktas Česlovas Vizbaras** (1943 m. liepos 19 d. Gailiūnuose, Kauno rajonas – 2013 m. balandžio 2 d. Elektrėnuose) – Lietuvos profesinių sąjungų veikėjas, prozininkas, žurnalistas.

Biografija
----------

Dar mokyklos suole susidomėjo žurnalistika ir grožine literatūra. Pradėjo rašyti tarnaudamas Sovietų Sąjungos Baltijos laivyne, buvo laikraščio „Baltijos sargyba" karinis korespondentas. Įsikūręs Kaune savo rašinius pradėjo spausdinti „Kauno tiesoje", buvo Radijo gamyklos laikraščio „Banga" redakcijos narys.

Apsigyvenęs Elektrėnuose ir pradėjęs dirbti Lietuvos elektrinėje, savo kūrybą skelbė Trakų rajono laikraštyje „Galvė". Ne kartą yra tapęs literatūrinių konkursų prizininku ir nugalėtoju. Kaip Lietuvos darbininkų sąjungos aktyvistas, savo kūrybą spausdino „Lietuvos darbininke". Keletas miniatiūrų išspausdinta Trakų literatų kūrybos almanache „Paparčio žydėjimas" (2001), Elektrėnų savivaldybės literatų kūrybos almanachuose „Laiko ženklai" (2003), „Brydės" (2007), „Minčių sodai" (2009), Elektrėnų savivaldybės laikraštyje „Elektrėnų žinios" ir kt.

2011 m. sausio 20 d. LDK Valdovų rūmuose apdovanotas Didžiojo kunigaikščio Gedimino vardo trečio laipsnio nominacija ir atminimo medaliu už pasiekimus visuomeninio kapitalo (pilietiškumo) srityje.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2017-04-22 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑
3. ↑   Archyvuota kopija 2015-06-30 iš Wayback Machine projekto.
| Kamajorėit. *Camaiore* |
| --- |
| 

KamajorėKamajorė

43°56′0″ š. pl. 10°18′0″ r. ilg.﻿ / ﻿43.93333°š. pl. 10.30000°r. ilg.﻿ / 43.93333; 10.30000﻿ (Kamajorė)Koordinatės: 43°56′0″ š. pl. 10°18′0″ r. ilg.﻿ / ﻿43.93333°š. pl. 10.30000°r. ilg.﻿ / 43.93333; 10.30000﻿ (Kamajorė) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Italijos vėliava Italija |
| **Regionas** | Toskana Toskana |
| **Provincija** | Lukos provincija |
|  |
| **Meras** | Giampaolo Bertola |
|  |
| **Gyventojų** (2008) | 31 764  |
| **Plotas** | 84,59 km² |
| **Tankumas** (2008) | 376 žm./km² |
| **Altitudė** | 34 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Kamajorė |

**Kamajorė** (it. *Camaiore*) – miestas Italijoje, Toskanoje, Lukos provincijoje, tarp Alpių rytuose ir Versilijos pakrantės vakaruose.

Kamajorė yra romėnų kilmės miestas. Tai buvo didžiausia stovykla šalia Lukos miesto ir svarbus sustojimas Via Cassia kelyje. Net miesto pavadinimas reiškia didelę stovyklą (lot. *Campus Maior*, it. *Campo Maggiore*).

Viduramžiais miestas smarkiai išaugo dėl senosios Francigenos, kuri yra į šiaurės vakarus nuo Lukos.

1226 m. lukiečiai sugriovė Montekastresės pilį, buvusią virš miesto, ant Pranos kalno šlaito, o išgyvenusieji pasitraukė į Kamajorę.

Išnašos
-------

1. ↑
*Kitos reikšmės – Vosyliškės (reikšmės).*

| Vosyliškėsblrs. *Васілішкі*, rus. *Василишки* |
| --- |
| *Šv. Jono Krykštytojo bažnyčia* |
|  |
| 

VosyliškėsVosyliškės

53°46′52″š. pl. 24°50′53″r. ilg.﻿ / ﻿53.781°š. pl. 24.848°r. ilg.﻿ / 53.781; 24.848﻿ (Vosyliškės)Koordinatės: 53°46′52″š. pl. 24°50′53″r. ilg.﻿ / ﻿53.781°š. pl. 24.848°r. ilg.﻿ / 53.781; 24.848﻿ (Vosyliškės) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Baltarusijos vėliava Baltarusija |
| **Sritis** | Gardino sritis Gardino sritis |
| **Rajonas** | Ščiutino rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (1992) | 2 700  |

**Vosỹliškės**  (blrs. *Васілішкі*, rus. *Василишки*) – agromiestelis vakarų Baltarusijoje, į šiaurės rytus nuo Ščiutino. Stovi Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia, sinagoga, yra žydų kapinės.

Istorija
--------

1489 m. pastatyta pirmoji bažnyčia. 1658 m. buvo pastatytas dominikonų vienuolynas. 1702 m. vienuolynas sudegė, tačiau dominikonai pasistatė naują vienuolyną, o 1769 m. naują mūrinę bažnyčią. Be dominikonų bažnyčios Vosyliškėse buvo ir parapinė bažnyčia. 1832 m. po sukilimo uždarius vienuolyną, dominikonų bažnyčia paversta parapine. 1868 m. bažnyčia buvo paversta cerkve. XIX a. buvo miestelis, Lydos apskrities Vosyliškių valsčius.

1903 m. Senosiose Vosyliškėse buvo pastatyta nauja mūrinė bažnyčia į kurią iš senosios dominikonų bažnyčios buvo perkeltas stebuklingu laikomas Švč. Mergelės Marijos paveikslas. XX a. pradžioje buvo Vosyliškių apskrities centras Oberoste.

Lietuviai
---------

1857 m. Vilniaus vyskupijos sąrašuose Vosyliškės pažymėtos kaip lietuviška Rodūnios dekanato parapija, turėjusi 8000 gyventojų. 1882 m. netoli Vosyliškių (Lebiodkos dvare – Halavičpolėje) gimė gamtininkas Tadas Ivanauskas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pasaulio vietovardžių žodynas. – Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006–2014. (VLKK versija)
2. ↑  *Wasiliszki (1)*. Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich, T. XIII (Warmbrun — Worowo). Warszawa, 1893, 128 psl. **(**lenk.**)**
3. ↑  Vosyliškės. Lietuvos istorija. Enciklopedinis žinynas. II tomas (L–Ž). – Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2016. ISBN 978-5-420-01765-4. // psl. 1190
| **Benediktas Tamoševičius** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1879 m. rugsėjo 4 d.Rusija Šiauliai, Rusijos imperija |
|  |
| Veikla | Lietuvos inžinierius, politinis bei visuomenės veikėjas |
|  |
| Alma mater | Peterburgo universitetasPeterburgo elektrotechnikos institutas |
|  |
|  **Vikiteka** | Benediktas Tamoševičius |

**Benediktas „Bronius" Feliksas Tomaševičius** (klaidingai Tamoševičius) (g. 1879 m. rugsėjo 4 d. Šiauliai, Rusijos imperija – m. 1941 m. gruodį, Rešiotai, Krasnojarsko kraštas, Tarybų Sąjunga) – Lietuvos inžinierius, susisiekimo ministras, politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Gimė Šiauliuose, bajorų Mykolo Tomaševičiaus ir Leticijos Anastazijos Liutikaitės - Tomaševičienės šeimoje. Vaikystėje gyveno Šiaulių mieste ir Ivoškiuose - Tomaševičių tėvonijoje. Pradinį išsilavinimą gavo namuose.

1899 m. baigė Šiaulių gimnaziją, 1903 m. – Peterburgo universiteto Fizikos-matematikos skyrių ir, išlaikęs papildomus egzaminus, įstojo į Peterburgo elektrotechnikos instituto trečią kursą. Tačiau, 1905 m. pakviestas dirbti į Valstybės kontrolę, mokslus sustabdė, juos atnaujino 1907 m. ir 1908 m. institutą baigė pirmo laipsnio inžinieriumi elektriku.

Keletą mėnesių dirbo Peterburgo tramvajaus statyboje, vėliau perėjo į Peterburgo telefonų tinklo kanalizacijos statybą, nuo 1909 m. rugsėjo 1 d. Odesos pašto telegrafo apskrities Nikolajevo telefonų tinklo vyresnysis mechanikas, kurį laiką – Prekybos ir pramonės ministerijos elektros šviesos ir Nikolajevo prekybos uosto dirbtuvių vedėjas. Nuo 1913 m. sausio 1 d. Vyriausiosios Rusijos pašto ir telegrafo valdybos skyriaus vedėjas, komisijos telegrafo ir telefonų įrangai priimti fabrikuose ir dirbtuvėse narys, technikos kursų dėstytojas. Nuo 1915 m. spalio 1 d. „Siemens ir Halske" telefono ir telegrafo aparatų gamyklos Žemutiniame Naugarde vyresnysis inžinierius.

1918 m. po nepriklausomybės paskelbimo, Tomaševičių šeima persikėlė gyventi į Lietuvą, apsigyveno Kaune. Nuo 1919 m. lapkričio 16 d. B.T. - pirmasis Pašto, telegrafo ir telefono valdybos viršininkas, pradėjęs organizuoti Lietuvos pašto tinklą.

Nuo 1920 m. kovo 16 d. - Pašto, telegrafo ir telefono valdybos direktorius. 1922 m. vasario 22 d. – 1923 m. birželio 29 d. Aštuntame Ernesto Galvanausko ministrų kabinete Lietuvos Susisiekimo ministras.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos albumas. Janina Markevičaitė, Liudas Gira, Adomas Kliučinskis – Kaunas / Otto Elsner, Berlin, 1921 m. p. 414–415.

Literatūra
----------

* Stasys Tomonis. Gyvenimo vingiais: atsiminimai. Sudarė Algimantas Jakimavičius, Jūratė Jakimavičienė, Vilnius: Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka, 2005, 436 p. ISBN 978-9955-541-63-9.
**Benediktas Kazlauskas** (1909 m. sausio 24 d. Talpūnai, Žaslių valsčius – 1995 m. balandžio 24 d. Vilnius) – Lietuvos filologas, vertėjas, humanitarinių mokslų daktaras, filologijos mokslų kandidatas.

Biografija
----------

1937 m. Vytauto Didžiojo universitete baigė klasikinę filologiją. 1967 m. filologijos mokslų kandidatas.

1938–1947 m. Šiaulių ir Pasvalio gimnazijų lotynų kalbos mokytojas. Nuo 1947 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1979–1984 m. Klasikinės filologijos katedros vedėjas.

Mokslinė veikla
---------------

Parašė lotynų k. vadovėlių ir mokomųjų priemonių teisininkams, medikams, istorikams, monografiją „Humanistinė lotyniškoji literatūra Lietuvoje XVI–XVII amžiuje" (neišleista), straipsnių apie XVII a. Vilniaus literatūrinį ir kultūrinį gyvenimą. Išvertė Dantės, J. A. Komenskio, F. Petrarkos, Platono, Plotino kūrinių.

Bibliografija
-------------

* Lotynų kalba, 1968 m.
* Lotynų autorių chrestomatija, su J. Tijūnelyte, 1970 m.
* XVI–XVII a. Vilniaus Akademijos drama ir teatras, studija, 1970 m.
* Kultūrų kryžkelėje, vienas autorių, 1970 m.

**Vertimai**

* Euripidas. Medėja, 1960 m.
* Mikalojus Husovianas. Giesmė apie stumbrą, išsp. 1963 m. išl. 1977 m.
* Jokūbas Benetis. Viešpaties dešinės galybė, 1974 m.
* Laurynas Bojeris. Karolomachija, poema, 1981 m. 2 leid. pavadinimu „Karolių mūšis", 1992 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Eugenija Ulčinaitė. *Benediktas Kazlauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 672 psl.
**Votadiniai** (angl. *Votadini*; *Wotādīnī*, *Votādīnī*) – geležies amžiaus keltų tauta Didžiojoje Britanijoje. Jų gyvenamos žemės trumpą laiką buvo Romos Britanijos provincijos dalis. Jų teritorija buvo pietryčių Škotija ir šiaurės rytų Anglija, į pietus nuo Forto upės įlankos (*Forth of Firth*), nuo Stirlingo apylinkių iki Taino (*Tyne*) upės Anglijoje. Didžiausio klestėjimo laikais jie gyveno ir rytų Škotijos Folkerko (*Falkirk*), Lotiano (*Lothian*) ir Škotų sienos (*Borders*) regionuose bei šiaurės rytų Anglijos Nortumberlande.

Manoma, kad jų sostinė galbūt buvo *Traprain Law* piliakalnis iki šis buvo apleistas V a. pradžioje, o po to sostinė persikėlė Din Eidyną (*Din Eidyn*; dabartinis Edinburgas).

Tauta klasikiniuose šaltiniuose žinoma kaip *votadiniai* (*Votadini*). Jų palikuonys sudarė ankstyvųjų viduramžių karalystę, kuri senąja valų kalba vadinosi *Guotodin*, o vėlyvąja – Gododinas (*Gododdin*).

Priešistorė
-----------

Votadinių žemės buvo apgyvendintos dar 3000 m.p.m.e. Apie 1500 m.p.m.e. prie *Traprain Law* piliakalnio jau laidojo, aptiktos 1000 m.p.m.e. gyvenimo ir pylimų žymės. Kasinėjant Edinburgo pilyje aptikti vėlyvojo bronzos amžiaus (~850 m.p.m.e) radiniai.

Britų keltiška kultūra ir kalba į regioną pateko po VIII a.p.m.e. spėjama, kad greičiau per kultūrinius kontaktus, negu masines invazijas. Susidarė karalysčių tinklas. Gausūs piliakalniai ir gyvenvietės patvirtina romėnų užrašus apie besikivirčijančias gentis ir mažytes karalystes.

Romėnų tarpsnis
---------------

I a. romėnai votadinius apibūdino kaip keltų britų gentį. 138–162 m. juos tiesiogiai valdė romėnų kariškiai, nes votadiniai gyveno regione tarp Adriano sienos ir Antonino sienos. Romėnams atsitraukus už Adriano sienos votadiniai sudarė romėnams draugišką nepriklausomą buferinę valstybę. Bendradarbiavimas baigės apie 400 m. kai romėnai pasitraukė iš pietinės D. Britanijos. Romėnų gamybos daiktai, aptikti *Traprain Law* apylinkėse, rodo, kad bendravimas buvo naudingas votadiniams.

Poromėninis tarpsnis
--------------------

V a. pradžioje atsitraukus romėnams votadinių žemės sudarė darinį, vadinamą *Hen Ogledd* ('Senoji Šiaurė').

Apie 470 m. susidarė Gododino karalystė, apėmusi didžiąją dalį votadinių žemių. Pietinė dalis tarp Tvydo (*Tweed*) ir Taino (*Tyne*) upių sudarė atskirą karalystę Brynaichą. Legendinis Gvynedo karalystės šiauriniame Velse įkūrėjas Kuneda (*Cunedda*), manoma, buvo vienas Gododino vadų, pasitraukęs į pietvakarius.

Abi karalystes vėliau užkariavo Bernicijos anglai.

Nuorodos
--------

1. ↑  Claudius Ptolemaeus, „*Geographia*" (apie II a.)