recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Švėkšnos viadukas |
| --- |
|  |
| Viadukas prie šventoriaus |
| 

Švėkšnos viadukasŠvėkšnos viadukas

55°31′00″š. pl. 21°37′08″r. ilg.﻿ / ﻿55.516769°š. pl. 21.618955°r. ilg.﻿ / 55.516769; 21.618955﻿ (Švėkšnos viadukas)Koordinatės: 55°31′00″š. pl. 21°37′08″r. ilg.﻿ / ﻿55.516769°š. pl. 21.618955°r. ilg.﻿ / 55.516769; 21.618955﻿ (Švėkšnos viadukas) |
|  |
| **Vieta** | Švėkšna, Šilutės raj. |
| **Kerta** | miestelio gatvę |
| **Pastatytas** | ~1885 m. |
| **Konstrukcija** | arkinis |

**Švėkšnos viadukas** – pėstiesiems skirtas viadukas, stovintis Švėkšnoje, Šilutės rajono savivaldybėje. Nutiestas virš Bažnyčios gatvės, jungia gretimą parką su Švėkšnos bažnyčios šventoriumi. Suteikia unikalumo ir bažnyčiai, ir miesteliui, be to, išskirtinis Lietuvos mastu, o jo vaizdinys panaudotas Švėkšnos herbe. Statinys yra nacionalinės reikšmės saugomas inžinerinis objektas, nuo 2005 m. įrašytas į LR Kultūros vertybių registrą.

Viadukas pastatytas beveik 20 metų anksčiau už pačią bažnyčią, apie 1885 metus kartu su šventoriumi. Viadukas - 2-jų angų arkinis tiltas su akmenų ir plytų mūro konstrukcijomis. Statinio dekoratyvinės detalės yra neogotikos stiliaus, kaip ir šventoriaus mūras. Sumūryti arkiniai tilto skliautai, įrengti turėklų špiliai su stogeliais. Turėklai puošti ažūru. Mūrui panaudotos raudonos plytos. Važiuojamoji dalis praeina pro vieną iš viaduko angų. Pakabintas įspėjamasis eismo ženklas, ribojantis po viaduku pravažiuojančių automobilių gabaritus. 

Tiltas pastatytas kanauninko Staškausko rūpesčiu. Kartu su bažnyčios šventoriumi ir grafo Pliaterio parku bei sodyba šis statinys sukūrė architektūrinės visumos branduolį, pagal kurį galėjo plėstis Švėkšnos miestelis.

* Nuo parko pusėsNuo parko pusės
* Arkinis skliautasArkinis skliautas

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Švėkšnos viadukas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Šilutės turizmo informacijos centras. Viadukas Archyvuota kopija 2022-09-27 iš Wayback Machine projekto. *siluteinfo.lt*
2. 1 2  „Viadukas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
| Kalvių piliakalnis (Lenkimai) |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Kalvių piliakalnis (Lenkimai)Kalvių piliakalnis (Lenkimai)

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°11′36″ š. pl. 21°21′31.4″ r. ilg.﻿ / ﻿56.19333°š. pl. 21.358722°r. ilg.﻿ / 56.19333; 21.358722Koordinatės: 56°11′36″ š. pl. 21°21′31.4″ r. ilg.﻿ / ﻿56.19333°š. pl. 21.358722°r. ilg.﻿ / 56.19333; 21.358722 |

 |
| Vieta | Skuodo rajonas |
| Seniūnija | Lenkimų seniūnija |
| Aukštis | 5 m |
| Plotas | 58x50 |
| Naudotas | XIII a. |
| Žvalgytas | 1966 |
| Tirtas | 1988 m. |
| Registro Nr. | A473P / 3245 / AR965 |

 *Šis straipsnis apie Kalvių piliakalnį Skuodo rajone. Apie piliakalnį, Utenos rajone skaitykite straipsnyje Kalvių piliakalnis.*
**Kalvių piliakalnis**, *Pilalė* (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A473P, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR965) – piliakalnis Skuodo rajono savivaldybės teritorijoje, prie Lenkimų gyvenvietės, Lenkimų seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Lenkimai – Kalviai už Šventosios pavažiavus 400 m, pasukus į dešinę pietų kryptimi, už 100 m lieptu perėjus Šventąją – yra kitame jos krante.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas aukštumos pakraštyje, Šventosios kairiajame krante. Aikštelė trikampio lenkta kraštine formos, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 58 m ilgio ir 50 m pločio Šiauriniame, pietiniame ir vakariniame jos kraštuose supiltas lenktas 102 m ilgio, 1 m aukščio, 5-8 m pločio pylimas, kurio išorinėje pusėje iškastas 3 m pločio, 1,5 m gylio griovys, aptiktas tyrimų metu. Už griovio supiltas antras 0,2 m aukščio, 4 m pločio pylimas ir iškastas antras 0,5 m gylio, 4 m pločio griovys, jo liekanos matyti pietrytiniame šlaite. Šlaitai statūs, 5 m aukščio.

Piliakalnis labai apardytas arimų, aikštelėje pastatyta medinė skulptūra. Apaugęs eglėmis ir beržais, pomiškis iškirstas.
Piliakalnis datuojamas XIII a.

Tyrimai
-------

Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1966 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. 1988 m. Gintautas Zabiela pietrytinėje pylimo vietoje padarė jo išorinio šlaito pjūvį - iš viso 8 m². Nustatyta, kad pylimas piltas per vieną kartą iš molio, o jo išorėje yra užslinkęs griovys.

Istorija
--------

Piliakalnyje lokalizuojama 1253 m. minimos kuršių Kalvažemės vietovės pilis.

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  |  | Barta 14 km | Kubiliškės piliakalnis 10 km  Puodkalių piliakalnis 11 km |  |
|  |  | Daukšių piliakalnis 9 km  Erslos piliakalnis 19 km |
| Senosios Impilties II piliakalnis 8 km  Įpilties piliakalnis 9 km | Auksūdžio piliakalnis 12 km | Mosėdžio piliakalnis 17 km  Laivių piliakalnis 12 km |

Šaltiniai
---------

1. ↑   Lietuvos TSR archeologijos atlasas, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 79 (Nr. 288)

* Tomas Baranauskas, Gintautas Zabiela. Ceklis 1253 metais: istorinė – archeologinė analizė // Žemaičių istorijos virsmas iš 750 metų perspektyvos. Vilnius, 2004 p. 31, 54.
* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.170
* Gintautas Zabiela. Piliakalnių likimas Lietuvos valstybės susidarymo išvakarėse // Lituanistica. 1991. Nr. 4, p. 24.

Nuorodos
--------

* Lietuvos piliakalniai
**Fonema** (sen. gr. φώνημα 'garsas') – mažiausias kalbos vienetas, turintis skiriamąją reikšmę. Fonema neturi savarankiškos leksinės arba gramatinės reikšmės, tačiau ji pasitelkiama reikšmę turintiems kalbos vienetams (žodžiams ir morfemoms) skirti:

* pakeitus vieną fonemą kita, susidarys kitas žodis (<k>oja – <j>oja);
* pakeitus fonemų seką, taip pat susidarys kitas žodis (<ramu> – <maru>);
* pašalinus fonemą, irgi bus kitas žodis (raiš<k>ą – raišą).

Terminas „fonema" buvo pasiūlytas kalbininkų N. Kurševskio ir J. Bodueno de Kurtenė.

Fonema, kaip abstraktus kalbos vienetas, atitinka kalbos garsą (foną), tik fonema yra konkreti jo realizavimo išraiška. Kalbos garsai labai įvairūs, išsami fizinė analizė gali atskleisti, kad tas pats žmogus vieno ir to paties garso niekada netaria absoliučiai vienodai (pavyzdžiui, kirčiuotojo balsio [а́]). Vis dėlto tariamų garsų įvairovė netrukdo teisingai atpažinti žodžių ir juos skirti, visi garso [а́] variantai bus tariami su ta pačia fonema <а>.

Fonema – fonologijos tyrimo objektas. Ši sąvoka labai svarbi sprendžiant praktinius uždavinius, pavyzdžiui, sudarant abėcėles, nustatant rašybos principus ir t. t.

Mažiausias gestų kalbos vienetas anksčiau buvo vadinamas „chirema".

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žodžio Fonema reikšmė; tikrinta 2018-04-02
Koordinatės: 54°46′49″š. pl. 25°04′49″r. ilg.﻿ / ﻿54.780249°š. pl. 25.0802°r. ilg.﻿ / 54.780249; 25.0802


|  |
| --- |
| **Vilniaus rajono Sudervės  Mariano Zdziechovskio pagrindinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Vilniaus rajono Sudervės  Mariano Zdziechovskio pagrindinė mokykla herbas|center|100px]] |
| Vilniaus rajono Sudervės  Mariano Zdziechovskio pagrindinė mokykla |
| **Adresas** | M. Zdziechovskio g. 1, Sudervė |
| **Direktorius(-ė)** | Teresa Mlynska |
| **Mokinių skaičius** | 98 |
| **Įkūrimo data** | 1930 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 16 |

**Vilniaus rajono Sudervės Mariano Zdziechovskio pagrindinė mokykla** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniaus raj. Sudervėje, M. Zdziechovskio g. 1, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lenkų kalba. Įstaigos kodas 191320242. Steigėjas Vilniaus rajono savivaldybės taryba. Filialas: Vilniaus r. Sudervės Mariano Zdziechovskio pagrindinės mokyklos Putiniškių pradinio ugdymo skyrius.

Istorija
--------

Mokykla 2015 m.
Vaikų mokymas Sudervės apylinkėse pradėtas dar 1910 m. kai iš Vilniaus m. atvykdavo mokytoja Jadvyga Sventecka, kuri pradėjo mokyti aplinkinius vaikus skaitymo bei rašymo pradmenų. Mokytoja neturėdama pastovios gyvenamosios vietos gyveno pas savo mokinius. Po kelerių metų Lukoševičių šeima iš Vidautiškių kaimo mokyklai atidavė dalį savo namo. 1930 m. mokykla perkelta į Sudervės kaimą. kur ilgą laiką mokytojavo J. Klemaševski, o paskui Vanda Lebiežinska.

1947 m. septynmetė mokykla įkurta klebonijos patalpose. 1958 m. mokykla įsikūrė buvusiame, žinomo filologo ir profesoriaus Vilniaus universiteto rektoriaus Mariano Zdziechovskio motinos dvare. Iki šiol Sudervės pagrindinė mokykla yra šiame pastate. 2002-2003 m. išplėstas naujas mokyklos pastatas, o 2004 m. sausio mėn. dalis mokinių persikraustė į naują priestatą. Čia įsikūrė pradinukų klasės, informacinių technologijų kabinetas, sporto salė, valgykla.

Direktoriai
-----------

* 1947 m. Viktoras Matonis;
* 1957 m. Vladimir Melnikov;
* 1975 m. Marija Vitruk;
* 1987 m. Liudvik Mlynski;
* 1998 m. Teresa Mlynska.

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
| ***Sudegusi oranžinė erezija*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | The Burnt Orange Heresy |
| Kilmės šalis |  JAV Italija |
| Režisierius | Giuseppe Capotondi |
| Metai | 2019 |
| Žanras | kriminalinis |
| Trukmė | 98 min. |
| Kalba | anglų |
| **IMDb įrašas** |

**Sudegusi oranžinė erezija** (angl. *The Burnt Orange Heresy*) – 2019 m. sukurtas kriminalinis filmas, rodytas Venecijos kino festivalyje. Filmo pavadinimas yra jame minimo paveikslo pavadinimas.

Interneto svetainėje „Rotten Tomatoes" juosta vertinama 66 % teigiamų atsiliepimų.

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Meno kritikas Džeimsas Figeras, praeityje turėjęs nemalonumų dėl paveikslų klastojimo, yra pakviečiamas į svečius žymaus meno kolekcionieriaus Džozefo Kesidžio. Kartu su savimi į kelionę jis pasiima Berenisę Holis – merginą, su kuria ką tik susipažino ir apie kurią jis faktiškai nieko nežino. 

Kesidis pasiūlo Figerui sandėrį: jo valdose gyvena senas dailininkas Džeromas Debnis, kurio paveikslai kažkada žuvo gaisro metu ir kuris nuo tada yra tapęs paslaptingu atsiskyrėliu, niekam nerodančiu savo darbų. Figeras turi bet kokia kaina gauti vieną Debnio paveikslą mainais už galimybę paimti iš šio interviu ir tylą apie savo paties praeitį. Figeras sutinka, tačiau Debnis nėra nusiteikęs jam parodyti paveikslus. Į kampą įvarytam kritikui lieka viltis, kad Berenisė sugebės paveikti senąjį dailininką pakeisti savo nuomonę.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Claes Bang – Džeimsas Figeras, meno kritikas
* Elizabeth Debicki – Berenisė Holis
* Mick Jagger – Džozefas Kesidis, meno kolekcionierius
* Donald Sutherland – Džeromas Debnis, dalininkas
* Rosalind Halstead
* Alessandro Fabrizi

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Orange". *rottentomatoes.com*. Nuoroda tikrinta 2022-01-20.
| Šiaurinių Andų kultūra:Bahía |
| --- |
|  |
| Šalis | Ekvadoras (kosta) |
| Tautos |  |
| Laikotarpis | V a. pr. m. e.-V a. |
|  |
|  |

**Bahijos kultūra** (isp. *Cultura Bahía*) – ikikolumbinė Andų civilizacijos kultūra, gyvavusi Šiaurinių Andų Kostoje, dabartiniame Ekvadoro viduriniame pajūryje (į pietus nuo dabartinės Bahija de Karakeso gyvenvietės iki La Platos salos). Jos klestėjimas sutapo su ankstyvuoju tarpiniu periodu.

Bruožai
-------

Ši lokali kultūra susiformavo po Čoreros kultūros žlugimo, ir paveldėjo daug pastarosios bruožų. Gyventojai vertėsi žemdirbyste, tačiau didele dalimi gyveno ir iš jūros produktų, taip pat vertėsi jūrine prekyba. Kultūros atstovai gyveno nedidelėmis konsoliduotomis bendruomenėmis ir turėjo gana ryškią visuomenės stratifikaciją ir pasidalinimą specialybėmis. Religija vaidino svarbų vaidmenį. Atrodo, kad La Plata saloje buvo Saulės garbinimo centras.

Kultūros atstovai gamino puikius dirbinius iš akmens, medžio, metalo, kriauklių, garsėjo tekstile. Kultūros keramika pasižymi kruopštumu, atidumu detalėms. Vaizduojamos šventyklos, gyvūnai, daiktai, žmonės, muzikos instrumentai. Gausu natūralistinių motyvų.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Bahijos kultūra** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Bahijos kultūra (isp.) Archyvuota kopija 2010-09-11 iš Wayback Machine projekto.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RŠiaurinių Andų kultūros |
| --- |
|  |
| Formavimosi laikotarpis | 
Valdivijos (XXXV-XV a. pr. m. e.) **·**  Mačaliljos (XV–IX a. pr. m. e.) **·**  Čoreros (IX-IV a. pr. m. e.) **·**  Sero Narijo (XX–VII a. pr. m. e.) **·**  Kotokoljao (XV-VI m. pr. m. e.) |  |
|  |
| Regioninis vystymasis | 
 Viku **·**  Guangalos **·**  Bahijos **·**  Chama-Koakės (I) **·**  Tumako-La Tolitos **·**  Pansaleo |
|  |
| Integracija | 
 Milagro-Kevedo **·**  Mantenjo-Uankavilkos **·**  Chama-Koakės (II) **·**  Atakamai **·**  Uankabambai **·**  Paltai **·**  Kanjariai **·**  Puruhai **·**  Kitu **·**  Karankiai **·**  Karči-Narinjo **·**  Kito karalystė (?) |

 |
Fonautografas
**Fonautografas** arba **fonoautografas** – pirmasis prietaisas, skirtas garso įrašymui. Jį 1857 m. išrado prancūzas Eduardas-Leonas Skotas de Martinvilis, išradimas buvo užpatentuotas tų pačių metų kovo 25 d. Prietaisas užrašydavo garso bangas vizualiai, tačiau atkurti jų negalėjo. Garso bangos adatėle būdavo užrašomos ant suodžiais padengto stiklo, arba suodžiais padengto popieriaus, apvynioto aplink medinį cilindrą.

2008 m. kompiuterio pagalba buvo atkurta 1860 m. balandžio 9 d. padaryta *fonautograma*, 10 sekundžių trukmės prancūzų liaudies dainos „*Au clair de la lune*" (liet. *Mėnulio šviesoje*) įrašas. Iš pradžių buvo manoma, kad ją atliko kažkokia moteris (ar vaikas), tačiau tolimesni tyrimai 2009 m. parodė, kad grojimo greitis buvo per didelis ir, kad tai paties Skoto balsas, dainuojančio dainą labai lėtai.

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 

|  |
| --- |
| Au clair de la lune |
|  |
| Seniausias gana aiškus žmogaus balso įrašas, 1860 m. |
| 

---

 |

 |
| *Problemos klausantis šio failo? Pabandykite MediaWiki.* |

Taip pat skaitykite
-------------------

* Fonografas
* Grafofonas
* Gramofonas (patefonas)
* Automatinis patefonas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Flatow, Ira (2008-04-04). „1860 'Phonautograph' Is Earliest Known Recording". *NPR* (anglų). Nuoroda tikrinta 2017-09-19.
2. ↑  „Atkurtas seniausias žmogaus padarytas garso įrašas", *technologijos.lt*, 2008-04-01
3. ↑  "Reconsidering Earliest-Known Recording", *All Things Considered*, NPR, 2009 m. birželio 1 d.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Fonautografas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  Fonai |
| --- |
| Fonai garbina fetišus (1912 m.)Fonai garbina fetišus (1912 m.) |
| Gyventojų skaičius | >3,5 mln. |
| Populiacija šalyse | Beninas, Nigerija |
| Kalba (-os) | fonų |
| Religijos | vudu, krikščionybė |
| Giminingos etninės grupės | adžiai, eve, dženai, jorubai |
|  |
|  **Vikiteka:** | Fonai |

**Fonai** (*Fon nu*) – Afrikos tauta, gyvenanti Gvinėjos įlankos pakrantės regione, daugiausia pietų Benine ir pietvakarių Nigerijoje. Populiacija >3,5 mln. žmonių. Kalba fonų kalba, priklausančia Nigerio-Kongo kalbų šeimai.

Didelė dalis tikinčiųjų formaliai yra krikščionys (katalikai, metodistai, Suvienytosios Afrikos bažnyčios nariai), tačiau plačiai paplitę vietiniai tikėjimai ir maginės praktikos (vudu). Fonų tikėjimas politeistinis, svarbiausia dievybė – Nana Buluku. Fonų kultūroje praktikuojama poligamija, skyrybos, šeimos linija vedama pagal tėvą. Svarbūs laidojimų ritualai su kelias dienas trunkančiais šokiais, grojimu būgnais. Verčiasi daugiausia žemės ūkiu, gyvulių auginimu, dabar daug kas dirba plantacijose, verčiasi prekyba, dirba miestuose.

Fonų fetišas
Fonai save kildina iš adžių, nuo kurių atsiskyrė XII–XIII a. ir patraukė į rytus. XVI a. jie įkūrė Dahomėjos karalystę su sostine Abomėjuje. Fonai užkariavo visą pietų Beniną ir įsivėlė į karą su jorubais (Ojo karalyste). Daugelį užkariautų jorubų fonai parduodavo kaip vergus europiečiams, todėl daug jorubų pateko į Braziliją, Kubą. Tiesa, daug fonų taip pat kaip vergai pateko į Ameriką, ženkliai prisidėjo prie vudu tradicijų paplitimo Naujajame Pasaulyje.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R**Vergų kranto valstybės**  |
| --- |
|  |
| Eve | 
Agvė • Anlo • Asogli • Be • Kpandas • Kpesi • Notsė • Peki • *vaciai* • *vudu* |  |
|  |
| Gen | 
Agbodrafas • Anehas • Glidži • Lolanas • Popas |
|  |
| Adžai | 
Tado • Ardra (*aizai*) |
|  |
| Fonai | 
Dahomėjos karalystė • Hogbonu / Adžačė (*gun*) • *ci* • *defiai* • *vemiai* |
|  |
| Pakrantės tautos | 
Agbanankinas (*fla*) • Hveda (*hvelai*) • tofinai • gbesiai • kotafonai • sahviai |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| **P-40** |
|  |
| P-40 |
|  |
| Tipas | naikintuvas |
| Kūrėjas | Donovan Berlin |
| Pirmas skrydis | 1938 m. spalio 14 d. |
| Pagaminta vnt. | 13 738 |

**P-40** pilotų vadintas **Warhawk** (karo paukštis) **Tomahawk** (tomahaukas) **Kittyhawk** (sunkiai išverčiama) – tai JAV nuo 1939 iki 1944 gamintas naikintuvas. Naudotas antrajame pasauliniame kare. Jis sukurtas patobulinus tarpukario P-36. Viso 13 738 vienetai pagaminta. Jį naudojo plačiai ir dauguma amerikiečių sąjungininkų kare. 1958 paskutinis vienetas paliko tarnybą Brazilijos oro pajėgose. 2008 tik 19 vienetų liko kurie dar gali pakilti į orą.

Taktika ir naudojimas
---------------------

Didelio aukščio ir nuotolio kautynėse jis buvo gana apgailėtinas palyginus su Bf-109 ir Fw-190, todėl nenaudotas oro kautynėse virš Europos 1942–1944 visur kitur jis tiko, dažniausiai naudotas kontroliuoti oro erdvę virš mūšio lauko ir taip suteikti "stogą" kariams žemėje. Taktiškai tai priešingybė P-38. P-40 gan nenoriai kildavo į viršų. Todėl naudota "turn and burn" taktika. Patebėjus priešą sukti kiek galima mažesnias ratais viename aukštyje ir pasitaikius progai šaudyti. Tai visada pasiteisindavo prieš Bf-109 ir Bf-110.

Sėkmė
-----

P-40 treniruotė 1943
RAF ir RAAF dykumų oro pajėgų daliniai kurie naudojo P-40 labai gerai iliustruoja P-40 rezultatus priėš Liuftvafę 1941–1943.

* 3 skedronas: 115,5 numušė priešus ir 34 prarado
* 112 skedronas: 118,5 numušė ir 38 prarado
* 450 skedronas: 49 numuše ir 28 prarado

Patys amerikiečiai P-40 ramiojo vandenyno kautynėse nelabai mėgo ir kiek buvo galima mieliau rinkdavosi P-38, P-47 ar P-51. Priežastis ta, kad japonų pagrindiniai naikintuvai Ki-43 ir A6M Zero buvo dauguma atžvilgių pranašesni už P-40. Viskas ką P-40 turėjo daugiau tai orlaivio tvirtumas ir didesnis manevringumas esant greičiams virš 275 km/h. Tie daliniai kurie Ramiojo vandenyno mūšiuose naudojo P-40 patyrė didelius nuostolius. Nepaisant to Robert DeHaven skraidydamas tik su P-40 per karą vistiek sugebėjo numušti 10 japonų.   

SSRS turėjo rimtų sunkumų su angliškais užrašais visur kabinoje ir pilotai nebuvo pratę naudoti 12,7 mm kalibro ginklus. Į tai pakankamai greit atsižvelgus ir perdarius turimus *P-40* savaip rezultatai kautynėse buvo geri. Nuolat vargino tik grynai techninės bėdos su, kad ir silpnai apgadintų vienetų remontu.

išlikęs P-40 "Little Jeanne"

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Curtiss P-40 Warhawk** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  Cutuchiliai |
| --- |
| Cutuchiliai iš San Pedro de La LagunosCutuchiliai iš San Pedro de La Lagunos |
| Gyventojų skaičius | 78 498 |
| Populiacija šalyse | Gvatemala (Sololos departamentas) |
| Kalba (-os) | cutuchilių kalba, ispanų kalba |
| Religijos | krikščionybė (katalikybė, protestantizmas), majų mitologija |
| Giminingos etninės grupės | kičiai, kakčikeliai |

**Cutuchiliai** (*Tz’utujil, Sutujil*) – indėnų tauta, priklausanti majams. Gyvena Gvatemaloje, daugiausia aplink Atitlano ežerą. Kalba cutuchilių kalba, priklausančia majų kalbų šeimai.

Cutuchiliai kultūra iškilo poklasikiniame Mezoamerikos laikotarpyje, jų sostinė buvo Čuitinamitas, netoli dabartinio Santjago Atitlano. Jų žemės driekėsi toli į vakarus nuo Atitlano. Tačiau 1523 m. konkistadoras Pedras de Alvaradas su kakčikelių pagalba nugalėjo cutuchilius Panachačelio mūšyje ir cutuchiliai neteko daug savo žemių.

Dabar jie gyvena daugiausia šiuose Sololos departamento miesteliuose ir aplink juos esančiuose kaimuose: San Chuan La Lagunoje, San Pablo La Lagunoje, San Markos La Lagunoje, San Pedro La Lagunoje, Santjago Atitlane, Panabache, šiek tiek San Lukas Tolimane.

Cutuchiliai verčiasi daugiausia žemės ūkiu (augina kukurūzus, kavą ir kt.), taip pat tradiciniais amatais (ypač tekstile). Vis didesnę svarbą įgija turizmas, nes turistai perka majų dirbinius. Daug cutuchilių yra išlaikę tradicinę majų religiją.

* Cutuchlių menasCutuchlių menas
* Cutuchiliai iš Santjago AtitlanoCutuchiliai iš Santjago Atitlano
| **Johanas Heinrikas Baumanislatv. *Johans Heinriks Baumanis*** |
| --- |
|  |
| Autoportretas |
| Gimė | 1753 m. rugsėjo 2 d.Mintauja |
| Mirė | 1832 m. liepos 19 d. (78 metai)Klein Jungfernhofas (Mazjumprava) |
|  |
| Veikla | latvių tapytojas |
|  |
|  **Vikiteka** | Johann Heinrich Baumann |

**Johanas Heinrikas Baumanis** (latv. *Johans Heinriks Baumanis*, 1753 m. rugsėjo 2 d. Mintauja – 1832 m. liepos 19 d. Klein Jungfernhofo dvare, Mazjumprava, prie Rygos) – latvių tapytojas.

Biografija
----------

1773–1776 m. studijavo Erfurto universitete, 1775–1778 m. tapybos mokėsi privačiai Vokietijoje. Nuo 1790 m. Sankt Peterburgo dailės akademijos narys.

Kūryba
------

Nutapė medžioklės bei animalistinės tematikos kompozicijų („Kurtiniai", „Medžiotojas", „Lapių medžioklė" 1822 m.), portretų („Pirklio T. F. Nestoro portretas", „Autoportretas"). Kūriniuose derinami realizmo ir akademizmo principai; jiems būdingas klasikinis kompozicijos tikslumas, akademistinė forma, realistinė modeliuotė, pagyvinta šviesos ir šešėlių efektais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lijana Šatavičiūtė. *Johanas Heinrikas Baumanis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 726 psl.
| **Marius Liugaila** |
| --- |
| Gimė | 1953 m. rugsėjo 23 d.Vilnius |
| Mirė | 2013 m. gegužės 2 d. (59 metai)Vilnius |
| Motina | Sofija Veiverytė |
|  |
| Veikla | dailininkas grafikas |
|  |
| Alma mater | 1977 m. LSSR dailės institutas |

**Marius Liugaila** (1953 m. rugsėjo 23 d. Vilniuje – 2013 m. gegužės 2 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkas grafikas.

Biografija
----------

1976–1977 m. dirbo laikraštyje „Literatūra ir menas". 1977 m. baigė LSSR dailės institutą, mokytojai Stasys Krasauskas, Albertas Gurskas. 1980–1990 m. dirbo žurnale „Mokslas ir gyvenimas", 1990–1993 m. žurnale „Taip ir Ne", 1993–1994 m. žurnale „Jaunimo gretos", 1994–1995 m. žurnalo „Moteris" meninis redaktorius. Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Kūryba
------

Sukūrė estampų oforto technika (Žvaigždžių karams – ne!, 1988 m.), piešinių pastele (Broniaus Jauniškio portretas, 1981 m.) ir anglimi (Georgo Hėgelio portretas, 1984 m.), daugiau nei tris šimtus ekslibrisų, iliustravo ir apipavidalino daugiau nei 70 žurnalų ir knygų.

Nuo 1979 m. Lietuvoje ir užsienyje yra dalyvavęs daugiau nei 150-yje parodų – grupinėse JAV, Italijoje, Prancūzijoje, Lenkijoje, Slovėnijoje; individualiose Vilniuje, Kaune, Utenoje, Panevėžyje, Klaipėdoje, Šilutėje (1984, 1987, 1989, 1993, 1995, 1996, 1998, 2001–2005 m.), Tokijuje (1993 m.), Nagojoje, Osakoje, Leipcige (1994 m.), Helsinkyje (1999 m.), Taline (2004 m.).

Pelnė tarptautinių parodų ir konkursų apdovanojimų. 1999 m. Italijoje įtrauktas į registrą „100 geriausių pasaulio graviūros meistrų". Kūryboje vyrauja filosofinės, alegorinės, siurrealistinės figūrinės kompozicijos, kuriose iškeliamos žmogaus ir gamtos, egzistencijos problemos. Kūrinių turi Lietuvos ir užsienio šalių muziejai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Marius Liugaila*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 512 psl.
2. ↑
| Baharijaالبحرية |
| --- |
| *Oazės panorama* |
|  |
| 

BaharijaBaharija

28°33′0″ š. pl. 29°01′0″ r. ilg.﻿ / ﻿28.55000°š. pl. 29.01667°r. ilg.﻿ / 28.55000; 29.01667﻿ (Baharijos oazė)Koordinatės: 28°33′0″ š. pl. 29°01′0″ r. ilg.﻿ / ﻿28.55000°š. pl. 29.01667°r. ilg.﻿ / 28.55000; 29.01667﻿ (Baharijos oazė) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Egipto vėliava Egiptas |
| **Muhafaza** | Gizos muchafaza |
|  |
|  **Vikiteka** | Baharija |

**Baharijos oazė** (arab. الواحات البحرية = *al-Wāḥāt al-Baḥrīya*) – oazių grupė Egipte, Libijos dykumoje, ~300 km į pietvakarius nuo Kairo, Gizos muchafazoje. Plotas 6000 km². Oazėje gyvena apie 30–40 tūkst. žmonių.

Verčiamasi drėkinamąja žemdirbyste (auginamos datulės, javai, ryžiai, vaismedžiai), gyvulininkyste (avys, ožkos), kasama geležies rūda. Svarbiausios gyvenvietės: Bavitis, Chara. Nutiestas geležinkelis ir asfaltuotas plentas į Kairą.

Istorija
--------

Baharijos oazė gyvenama nuo neolito. Haizo archeologinėje radavietėje rasta strėlių, gremžtukų liekanų. Senosios Egipto karalystės laikais oazėje buvo Karat el Abjado gyvenvietė. Rasta vėlesnių laikotarpių faraonų paminklų, to laikmečio kapaviečių. 1995 m. oazėje rastas graikų-romėnų nekropolis, vadinamas Auksinių mumijų slėniu.

* Vulkaninis laukas netoli BaharijosVulkaninis laukas netoli Baharijos
* Palmių giraitėPalmių giraitė
* Bavičio gatvėBavičio gatvė
* BeduinasBeduinas

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Baharijos oazė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002
**Marius Cocîrlă**| Asmeniniai duomenys |
| --- |
| **Pilnas vardas** | Marius Vladimir Cocîrlă |
| Gimimo data | 1996 m. birželio 22 d. (26 metai) |
| Gimimo vieta | Rumunija |
| Ūgis | 165 cm |
| Svoris | kg |
| Klubai |
| Dabar žaidžia | Klaipėdos „Atlantas" |
| **Numeris** | 11 |
| **Pozicija** | saugas |
| Profesionalūs klubai\* |
| 2018–20192019– | CS „Balotesti"  Klaipėdos „Atlantas" | 31 0(1)13 0(0) |
| \* Skaičiuojama tik pasirodymai ir įvarčiai vietinėje lygoje Duomenys 12 gruodžio 2019. |

**Marius Cocîrlă** (rumun. *Marius Vladimir Cocîrlă*; g. 1996 m. birželio 22 d.) – Rumunijos futbolininkas, rungtyniaujantis saugo pozicijoje.

Karjera
-------

Žaidė įvairiuose Rumunijos klubuose. 

2018–2019 m. sezone CS „Balotesti" klube sužaidė 32 rungtynes (Liga II pirmenybėse) ir pasižymėjo vienu įvarčiu.

2019 m. rugpjūčio mėn. tapo Klaipėdos „Atlanto" nariu.
Komandoje debiutavo 2019 m. rugpjūčio 19 d. rungtynėse prieš FK Panevėžys.
2019 m. sezone 13 kartų žaidė A lygos rungtynėse.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑

Nuorodos
--------

* romaniansoccer.ro svetainė
* soccerway.com duomenys
**Johanesas** (ar Janas) **Verspronkas** (ol. *Johannes Verspronck*, apie 1606-09 m. – palaidotas 1662 m. birželio 30 d. Harleme) − XVII a. Nyderlandų tapytojas, portretistas.

Biografija
----------

Johanesas Verspronkas gimė 1606 − 1609 m. laikotarpyje tikriausiai Harleme. Jis buvo Harlemo tapytojo Cornelis Engelsz. (apie 1575−1650) sūnus. Mokėsi tikriausiai pas tėvą ir galbūt pas F. Halsą. 1632 m. registruotas Harlemo Šv. Luko vardo tapytojų gildijoje. Verspronkas likusį gyvenimą praleido Harleme. Sukūrė apie 100 paveikslų, iš kurių buvo kelios žanrinės scenos, vienas natiurmortas, o likusi dauguma − portretai. Pirmieji Verspronko portretai datuojami atliktais apie 1634 m. ir artimai sekė F. Halso maniera, veikėjai buvo vaizduojami standartinėmis pozomis.

Tarp 1640 ir 1643 m. J. Verspronkas nutapė 2 grupinius portretus „Šv. Elžbietos ligoninės regentės", „Našlaičių prieglaudos regentės" (abu Franso Halso muziejuje Harleme) ir daugiau nei 20 individualių portretų. Garsiausiu jo paveikslu minima „Mergaitė mėlynais drabužiais" (1641). Po 1650 m. J. Verspronkas paprastai vaizduodavo portretų modelius sėdinčiais. J. Verspronkas mirė Harleme, palaidotas 1662 m. birželio 30 d.

Darbų galerija
--------------

* „Mergaitė mėlynais drabužiais" (1641, Amsterdamo valstybinis muziejus)
* „Šv. Elžbietos ligoninės regentės" (1641, Franso Halso muziejus, Harlemas)
* „Maria Strijp portretas" (1652, Amsterdamo valstybinis muziejus)
* „Dr. Jacobus Akersloot portretas" (1655, Franso Halso muziejus, Harlemas)

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Johannes Cornelisz Verspronck** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* *From Rembrandt to Vermeer: 17th-Century Dutch Artists.* Sud. Turner, Jane. Macmillan Reference, 2000, p. 376-377
* wga.hu
| **Albertas Techovas** |
| --- |
| Gimė | 1980 m. kovo 28 d. (43 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | dziudo, savigynos imtynininkas |
|  |
| Žinomas (-a) už | olimpinių žaidynių dalyvis |

**Albertas Techovas** (g. 1980 m. kovo 28 d. Vilniuje) – Lietuvos dziudo ir savigynos imtynininkas, olimpietis.

2005 m. baigė LKKA. Dirba Vilniaus miesto sporto centre dziudo imtynių treneriu.

Sporto karjera
--------------

Nuo 2003 m. buvo Lietuvos dziudo rinktinės narys. Treneris – Eduard Techov (nuo 1994 m.). 

Buvo 8 kartus Lietuvos dziudo (2001-2008 m.) ir 2 kartus savigynos imtynių (2000, 2002 m.) čempionas, dziudo vicečempionas (1999, 2009 m.), Lietuvos dziudo čempionato bronzos medalininkas (1997 m.).

Buvo Europos (2010 m. Rusija, 5 vieta) ir pasaulio (2006 m. Gruzija, 9-12 vieta; 2007 m. Didžioji Britanija ir 2008 m. Gruzija, 3 vieta; 2009 m. Prancūzija, 7 vieta) dziudo taurės varžybų dalyvis. 2001-2010 m. dalyvavo 11 Europos dziudo čempionatų (didžiausias laimėjimas - 5 vieta, 2007 m. Belgradas, Serbija) ir 6 pasaulio dziudo čempionatuose (didžiausias laimėjimas - 9 vieta, 2001 m. Miunchenas, Vokietija; 2007 m. Rio de Žaneiras, Brazilija). 

Pasaulio kariškių dziudo čempionate iškovojo bronzos medalį (2005 m. Sankt Peterburgas, Rusija, 60 kg). 

Dalyvavo dvejose olimpinėse žaidynėse. 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Pekine (Kinija) dziudo varžybose svorio kategorijoje iki 60 kg užėmė 17–33 vietą (dalyvavo 33 imtynininkai). 2004 m. olimpiadoje Atėnuose (Graikija) dziudo varžybose (iki 60 kg) užėmė 17–33 vietą (tarp 33 dalyvių).

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2016-08-18 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Albertas Techovas Lietuvos sporto enciklopedijoje
* Albertas Techovas (*sports-reference.com*) Archyvuota kopija 2012-08-30 iš Wayback Machine projekto.
* Albertas Techovas (*judoinside.com*)
| **Marius Laurinavičius** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1971 m. spalio 21 d. (51 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius, politinis apžvalgininkas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Marius Laurinavičius** (g. 1971 m. spalio 21 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, politinis apžvalgininkas.

Biografija
----------

1989 m. baigė Vilniaus 47-ąją vidurinę mokyklą, 1994 m. – Vilniaus universiteto Komunikacijos fakulteto Žurnalistikos institutą ir Tarptautinių santykių ir politikos mokslų institutą.

1991–1995 m. dienraščio „Lietuvos rytas" teisėsaugos ir užsienio skyrių reporteris, apžvalgininkas, skyriaus vedėjas. 1995–2013 m. užsienio naujienų redaktorius ir vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. Daugiausia rašo Lietuvos užsienio politikos ir tarptautiniais klausimais. 2008–2009 m. Lietuvos ryto televizijos laidos „24/7" vedėjas, 2012–2013 m. Žinių tarnybos direktorius.

2013–2015 m. Rytų Europos studijų centro Politikos analizės ir tyrimų skyriaus vyresnysis analitikas. Nuo 2015 m. Europos politikos analizės centro darbuotojas. Nuo 2018 m. Vilniaus politikos analizės instituto vyriausiasis analitikas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 266-267 psl.
2. ↑   Archyvuota kopija 2016-08-30 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑
4. ↑   Archyvuota kopija 2020-08-15 iš Wayback Machine projekto.
**Marius Jovaiša** (g. 1973 m. birželio 21 d. Vilniuje) – leidėjas, fotografas, keliautojas, dokumentinių filmų autorius, išgarsėjęs albumu „Neregėta Lietuva" parodas ir pristatymus.

Senelis Leonas Jovaiša (g. 1921 m.), pedagogas, VU profesorius. Tėvas Eugenijus Jovaiša (g. 1950 m.), archeologas, VPU profesorius, Lietuvos Mokslų Akademijos narys ekspertas. Motina Audronė Jovaišienė, tarnautoja. Sesuo Indrė Jovaišaitė-Blaževičienė.

Biografija
----------

1991 m. baigė Vilniaus 9-ąją vidurinę mokyklą. 1991–1995 m. Vilniaus pedagoginiame universitete studijavo istoriją.
1993 m. Vaxjo universitete (Švedija) baigė kompiuterių mokslus (duomenų tinklai ir saugumas).

1994-2008 m. reklamos agentūrų „Etnomedija", „Etnora", „MIA" ir „Euro RSCG MIA" vadovas, 2004–2008 m. Lietuvos reklamos biuro (reklamos savitvarkos organizacija) valdybos pirmininkas, 2005–2008 m. Lietuvos reklamos biuro Arbitražo komisijos pirmininkas, nuo 2008 m. UAB „Unseen Pictures" direktorius. Organizavo „Neregėtos Lietuvos" parodas ir pristatymus Australijoje, Latvijoje, Estijoje, Lenkijoje, Vokietijoje, Ispanijoje, Airijoje, Argentinoje, JAV, Kanadoje ir kitose šalyse.

2001–2008 m. Lietuvos komunikacijos agentūrų asociacijos KOMAA valdybos pirmininkas.

Žmona Brigita Jovaišienė (g. 1976 m.), vadybininkė. Turi keturis vaikus.

Svarbiausi darbai ir parodos
----------------------------

* 1991 m. knyga „Lietuvos istorijos konspektai".
* 1991 m. knyga „Visuotinės istorijos konspektai".
* 2006 m. Fotografijų albumas „Tranquilia".
* 2007 m. Dokumentinis filmas „Namibija Lietaus našlė".
* 2008 m. Fotografijų albumas „Neregėta Lietuva" (konkurse „Password 2008" pripažintas efektyviausia 2007 m. rinkodaros kampanija Lietuvoje).
* Lietuvos vardo tūkstantmečiui skirtas albumas „Neregėta Lietuva 2009".
* 2009 m. „Neregėtos Lietuvos" Tūkstantmečio ąžuolyno įkūrimas.
* 2010 m. Fotografijų albumas „Heavenly Belize"

**Asmeninės parodos**:

* 2005 m. „Pasaulio spalvos", Vilnius, Lietuva.
* Albumo „Neregėta Lietuva" parodos ir pristatymai – Vilnius, Melburnas (Australija), Varšuva (Lenkija), Talinas (Estija), Saragosa (Ispanija) Ryga (Latvija) Monahanas (Airija), 2008 m.
* Albumo „Neregėta Lietuva" parodos ir pristatymai – Mendoza (Argentina); Čikaga ir Vašingtonas (JAV); Budapeštas, Vengrija), 2009 07 15 m.

Apdovanojimai
-------------

* Vilniaus miesto mero padėka, 2008 m.
* LR aplinkos ministro padėka
* LR kultūros ministro padėka
* LR Ministro Pirmininko padėka
* Medalis už „Nuopelnus Lietuvai" (LR Prezidento dekretu), 2009 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Marius Jovaiša: Mūsų gyvenime nėra nieko kitaip". *ikona.tv*. Nuoroda tikrinta 2017-12-17. [neveikianti nuoroda]
Koordinatės: 54°40′39″š. pl. 25°16′15″r. ilg.﻿ / ﻿54.6774°š. pl. 25.2707°r. ilg.﻿ / 54.6774; 25.2707

|  |
| --- |
| **Vilniaus „Židinio" suaugusiųjų gimnazija** |
| [[Vaizdas:|Vilniaus „Židinio" suaugusiųjų gimnazija herbas|center|100px]] |
| [[Vaizdas:|Vilniaus „Židinio" suaugusiųjų gimnazija|250px]] |
| **Adresas** | Algirdo g. 23a, Vilnius |
| **Direktorius(-ė)** | Birutė Perveneckienė, |
| **Mokinių skaičius** | 557 |
| **Įkūrimo data** | 1945 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 23 |

**Vilniaus „Židinio" suaugusiųjų gimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniuje, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190009733.

Istorija
--------

1945 m. įkurta Vilniaus 2-oji suaugusiųjų gimnazija, 1949–1951 m. 1-oji suaugusiųjų vidurinė mokykla. Tai buvo dvikalbė vidurinė mokykla. Mokomosios kalbos: rusų ir lietuvių. Mokėsi Vilniaus miesto didžiųjų pramonės įmonių darbuotojai. 1951 m. mokykla tampa 6-ąja darbo jaunimo mokykla, 1965 m. 6-oji vakarinė pamaininė vidurinė mokykla. 

1979–1987 m. mokykloje mokoma vien tik rusų kalba, nuo 1987 m. mokykloje dėstoma tik lietuvių kalba. 1989-1991 m. Lietuvos valstybei atgavus nepriklausomybę mokykla pavadinama 6-oji suaugusiųjų vidurinė mokykla, joje
organizuotas mokymas nuo 10 iki 12 klasės. 1998 m. vykdant ugdymo įstaigų reformą, mokykloms buvo suteikta teisė pačioms pasirinkti pavadinimą. Mokyklos bendruomenės sprendimu 6-oji suaugusiųjų vidurinė pavadinta Vilniaus „Židinio" suaugusiųjų vidurine mokykla. Mokymas vyksta dviem pamainomis, tad mokiniai gali lengvai prisiderinti prie savo darbo sąlygų. Į mokyklą priimami mokiniai sulaukę 18 metų amžiaus. Mokykloje sudarytos sąlygos mokytis ir neįgaliesiems.

Anksčiau mokykla veikė adresu Kauno g. 43.

Direktoriai
-----------

* Birutė Perveneckienė

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Johann Peter Frank** |
| --- |
|  |
| Johann Peter Frank, 1819 m. |
| Gimė | 1745 m. kovo 19 d. |
| Mirė | 1821 m. balandžio 24 d. (76 metai) |
| Vaikai | Jozefas Frankas |
|  |
| Veikla | medikas |

**Johanas Peteris Frankas** (1745 m. kovo 19 d. Vokietijos pietinio Pareinio krašte – 1821 m. balandžio 24 d.) – vokiečių medikas, Vilniaus universiteto profesorius.

Pradinį mokslą įgijo Lotaringijoje. Pirmuosius sąmoningus Johano Peterio Franko gyvenimo metus veikė prancūzų kultūra ir prancūzų kalba. Ikirevoliucinė Prancūzijos dvasia paliko Franko sieloje neišdildomus pėdsakus. Būdamas trečiojo luomo atstovas, jis vis dėlto nesilaikė tų idėjų, kurias parengė prancūzų revoliucija, ir kai ji įvyko, pats J. P. Frankas buvo jau atokioje Vokietijoje.

1804–1805 m. Vilniaus imperatoriškajame universitete dėstė fiziologiją, 1805 m. išvyko į Sankt Peterburgo Medicinos ir chirurgijos akademiją.

Vienas iš įdomiausių J. P. Franko charakterio bruožų buvo jo judrumas ir polinkis keisti gyvenamąsias vietas. 1766 m. baigęs universitetą, pakeitęs keletą miestų, Frankas apsigyveno Getingene, kur jis dirbo Medicinos fakulteto profesoriumi. Tačiau neišgyvenęs jame nei metų, jis persikraustė į Pavijos miestą Lombardijoje (šiaurės Italijoje). Lombardija tuomet priklausė Austrijos imperijai. Italijoje J. Frankas praleido beveik dešimt metų ir tik 1775 m. jis sutinka persikelti į Vieną ir dirbti Medicinos fakulteto profesoriumi ir Vienos miesto ligoninės direktoriumi. Iš esmės tai kulminacinis punktas J. P. Franko kaip gydytojo ir mokslininko karjeroje. Viena tuomet buvo vienu iš pripažintų Europoje medicinos mokslų centrų.

Į medicinos istoriją J. Frankas įėjo ne tiek už savo klinikinius darbus, kiek už originalios ligų profilaktikos sistemos sukūrimą. Šią sistemą jis pavadino „Medicinos policija". Jis ją išdėstė savo šešių tomų darbe „System einer vollstandingen medizinischen Polizei". Tai buvo J. P. Franko beveik pusę amžiaus užsitęsusios mokslinės veiklos išvada.

Medicinos mokslai, medikų paruošimas įvairiais Vilniaus universiteto laikotarpiais iš pradžių irgi rėmėsi žinomais, iš užsienio atvykusiais medicinos darbuotojais, mokslininkais. Daugumas jų daug jėgų skyrė medicinos mokslų kėlimui, sveikatos apsaugos įstaigų organizavimui, medicinos mokslų kėlimui, sveikatos apsaugos įstaigų organizavimui, medicinos kadrų ruošimui, pažangių švietimo minčių skleidimui, kovai su prietarais, tamsa. Kai kurie dėl obskurantizmo šalininkų, klerikalinių sluoksnių puolimo turėjo net išvykti iš šalies, palikę pradėtą darbą. Tokių medicinos kultūros nešėjų tarpe Vilniaus švietimo apygardoje ir už jos ribų buvo Johanas Peteris ir jo sūnus Jozefas Frankas.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Ghananandas** (hind. घनानन्द, IAST: *Ghanānand*; 1673–1760 m.) – indų poetas, laikomas vienu svarbiausių hindi literatūros „ritikali" laikotarpio kūrėjų.

Jis buvo Delio valdovo (badšacho) Mahmudo Šacho rūmų poetas, šacho mokytojas. Pasakojama, kad rūmuose jis įsimylėjęs moterį, vardu Sudžan, bet ši jam buvusi abejinga. Ghananandas dėl meilės pametęs savo pareigas, todėl buvęs išvarytas iš rūmų. Tada poetas iškeliavo į šventąjį krišnaitų miestą Vrindavaną, kur įstojo į nimbark religinę šaką ir toliau rašė eiles.

Ghananando eilės daugiausia atskleidžiamas išsiskyrimo su mylimąja skausmas, poetas į savo eiles dažnai įterpia Sudžan vardą. Kalbai būdingas manieringumas (alankaros), simbolizmas, užuominų, metaforų panaudojimas. Ghananandas savo kūrinius kūrė literatūrine bradžo kalba (hindi tarmė).

Svarbiausi kūriniai:

* *Sudžān sāgar* (सुजान सागर; „Sudžan/Išminties vandenynas")
* *Virah līlā* (विरह लीला; „Išsiskyrimo šokis")
* *Kṛpakãḍ nibandh* (कृपाकंड निबंध, „Gailesčio dalies apsakymas")
* *Raskeli vallī* (रसकेलि वल्ली, „Jausmų žaismo vijoklis")
| **Johann Georg Gmelin** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1709 m. rugpjūčio 8 d.Tiubingenas, Vokietija |
| Mirė | 1755 m. gegužės 20 d. (45 metai)Tiubingenas, Vokietija |
| Tėvas | Johann Georg Gmelin (tėvas) |
|  |
| Veikla | botanikas, geografas, gamtininkas |
| Organizacijos | Peterburgo mokslų akademija |
|  |
| Alma mater | Tiubingeno universitetas |
| Žinomas (-a) už | 'Sibiro floros tyrinėjimai |
|  |
|  **Vikiteka** | Johann Georg Gmelin |

**Johanas Georgas Gmelinas** (vok. *Johann Georg Gmelin*, g. 1709 m. rugpjūčio 8 d. Tiubingene, Vokietija – m. 1755 m. gegužės 20 d. Tiubingene) – vokiečių gamtininkas, botanikas, geografas.

Biografija
----------

J. Gmelinas gimė 1709 m. Tiubingene vietos universiteto profesoriaus šeimoje. Nuo 14 metų pradėjo mokytis šiame universitete. 1727 m. baigęs medicinos studijas, išvyko į stažuotę Rusijoje Sankt Peterbugo mokslų akademijoje, ten paskiriamas chemijos ir gamtos istorijos adjunktu. Pirmuosius trejus metus Rusijoje dirbo Kunstkameroje ir gamtos istorijos kabinete, kūrė mineralų ir fosilijų katalogus.

1733–1743 m. J. Gmelinas dalyvavo antrojoje Kamčiatkos ekspedicijoje, t. y. Didžiojoje Šiaurės ekspedicijoje, kurią organizavo keliautojas Vitus Beringas. Grįžęs į Peterburgą, iki 1747 m. sistemino ir aprašė surinktas kolekcijas. 1747 m. grįžo į Tiubingeną. Nuo 1749 m. iki pat mirties 1755 m. dirbo vietos universitete medicinos profesoriumi, botanikos sodo direktoriumi.

Veikla
------

J. Gmelino veikalo „*Flora Sibirica*", 1 t. titulinis lapas
J. Gmelinas pagarsėjo savo darbais tyrinėjant Sibirą. Šiaurės ekspedicijos metu tyrė šiaurės vakarų Altajaus kalnus, Salajiro kalvagūbrį, Tomės, Jenisiejaus upes, Užbaikalę, toliau – Angaros, Lenos upes, Jakutiją. Savo darbuose aprašė lankytų vietų gamtą, surastus naudingųjų iškasenų telkinius. Keletą metų keliavo Vakarų Sibiro pietuose, Urale. 
Per 10 metų įveikė apie 10 000 km kelio.

1747–1759 m. J. Gmelinas leido daugiatomį veikalą „Sibiro flora", kuriame aprašė beveik 1178 Sibiro augalų rūšis, tarp jų – 500 visiškai naujų, nupiešė 300 jų vaizdų. Remdamasis savo gausiomis kolekcijomis, jis vienas pirmųjų apibrėžė Rytų ir Vakarų Sibiro sąvokas. Taip pat Getingene išleido 4 tomus savo ekspedicijos dienoraščių „Kelionė po Sibirą nuo 1741 iki 1743 m." Šiuo veikalu pasipiktino Rusijos valdžia, nes jame nepalankiai buvo atsiliepiama apie valdžios vykdomą politiką Sibire. Dėl šios priežasties cenzūra neleido knygos išversti į rusų k.. Mirus J. Gmelinui, jo rankraščius ir augalų kolekcijas nupirko Peterburgo akademija. 

Pažymėdamas J. Gmelino mokslinį indėlį į botaniką, Karlas Linėjus jo garbei pavadino apie 60 augalų rūšių, pvz. *larix gmelinii*, *gmelina*, *viola gmeliniana* ir kt.

Nuorodos
--------

* Gmelinų šeima
* Šiaurės–Rytų ekspedicijos
* Tarptautinis augalų pavadinimų registras
| **Darryl F. Zanuck** |
| --- |
|  |
| Derilas F. Zanukas 1940 m. |
| Gimė | 1902 m. rugsėjo 5 d.Vahu, Jungtinės Amerikos Valstijos JAV |
| Mirė | 1979 m. gruodžio 22 d. (77 metai)Palm Springsas, Jungtinės Amerikos Valstijos JAV |
|  |
| Veikla | kino prodiuseris, scenaristas |

**Derilas Frensis Zanukas** (angl. *Darryl Francis Zanuck*, 1902 m. rugsėjo 5 d. Vahu, Nebraska, JAV – 1979 m. gruodžio 22 d. Palm Springsas, Kalifornija, JAV) – amerikiečių kino prodiuseris ir scenaristas. Jis buvo vienas iš klasikinės Holivudo studijų sistemos kūrėjų ir daugelį metų buvo pagrindinė „20th Century Fox" figūra. Zanukas taip pat dirbo *Mark Canfield*, *Melville Crossman* ir *Gregory Rogers* slapyvardžiais.

Biografija
----------

Daug metų Zanukas buvo „Warner Brothers" gamybos vadovas. 1933 m. Zanukas kartu su Džozefu Skenku įkūrė „20th Century Pictures". 1935 m. jų kompanija susijungė su „Fox Film Company" ir tokiu būdu buvo įkurta kino kompanija „20th Century Fox", o Zanukas tapo viceprezidentu.

Filmas „Koks žalias buvo mano slėnis" („How Green Was My Valley", 1941 m.) 1942 m. buvo pripažintas geriausiu filmu, ir Zanukas, kaip prodiuseris, už jį gavo „Oskarą".
Per savo karjerą jis tris kartus yra gavęs Memorialinę Irvingo G. Talbergo premiją. Holivudo šlovės alėjoje Zanuko garbei įspausta žvaigždė. 1954 m. už viso gyvenimo nuopelnus apdovanotas „Auksiniu gaubliu". Jis buvo Amerikos režisierių gildijos garbės narys. Dar dvi „Oskaro" nominacijas jam pelnė filmai „G Men" (geriausias originalus scenarijus) ir „Ilgiausia diena" („The Longest Day", geriausias filmas); Zanukas penkis kartus buvo nominuotas Laurel apdovanojimui.

Nuo 1924 m. iki mirties Zanukas buvo vedęs aktorę Virdžiniją Foks, juodu susilaukė trijų vaikų. Vienas iš jo sūnų buvo kino prodiuseris Ričardas D. Zanukas. Senta Berger yra sakiusi, kad iš Zanuko pusės buvo patyrusi šiurkštų seksualinį priekabiavimą, Natali Vud ir Džoan Kolins apie jį irgi kalbėjo panašius dalykus.

Zanuko vardu pavadintas kalnas ir kalno viršūnė Antarktidoje. 2010 m. filme „Džeris Kotonas" („Jerry Cotton") Deril Zanuk (*Daryl Zanuck*) yra inspekcijos direktorės vardas.

Filmografija
------------

* Derilo Zanuko filmografija

Išnašos
-------

1. ↑  Ilias Chrissochoidis (ed.), *Spyros P. Skouras, Memoirs (1893–1953)* (Stanford, 2013), p. 104.
2. ↑  Informacija apie filmo apdovanojimus ir nominacijas IMDb svetainėje. Nuoroda tikrinta 2022-12-14
3. ↑  D. F. Zanuko apdovanojimai ir nominacijos. Nuoroda tikrinta 2022-12-14
4. ↑  Senta Berger (2017-04-06), *Ich habe ja gewusst, dass ich fliegen kann: Erinnerungen*, Kiepenheuer & Witsch eBook, ISBN 978-3-462-31647-6. Nuoroda tikrinta 14 gruodžio 2022
5. ↑  *„Ištekėjo iš gėdos" – Joan Collins: Per pirmą pasimatymą išprievartavo vyras* (vok. k.) 2021-01-02. Nuoroda tikrinta 2022-12-14
| Drubengis |
| --- |
| Prienuose, prie buvusio Popieriaus fabriko, patvenktas Drubingis išsilieja į Popierinės tvenkinį Prienuose, prie buvusio Popieriaus fabriko, patvenktas Drubingis išsilieja į Popierinės tvenkinį |
| **Ilgis** | 2,0 km |
| **Baseino plotas** | 2,1 km² |
| **Žiotys** | Nemunas |
| **Šalys** | Lietuva |

**Drubingis** arba **Drobinga** (*pasen.*) – upė Prienų rajone, kairysis Nemuno intakas. Tekmės ilgis 2,0 km; baseino plotas 2,1 km².

Aprašymas
---------

Prasideda netoli Prienų,  **130**  Kaunas–Prienai–Alytus  rytinėje pusėje. Upė teka šiaurės rytų kryptimi. Žemupyje, Prienų mieste, ji patvenkta ir sudaro Popierinės tvenkinį. Po to Drubingis už 200 m įteka į Nemuną 300 km atstumu nuo pastarosios upės žiočių.

Seniau Drubingis buvo žymiai vandeningesnis, XVIII a. Prienų seniūnas Kazimieras Sapiega ties upės santaka su Nemunu pastatė popieriaus fabriką. XIX a. lenkų geografai pastebėjo akmenuotą Drubingio dugną. Gamtininkas Kazimieras Kulviecas 1910 m. žurnale „Ziemia" aprašė keistą pušį prie šios upės: augalo laja priminė daugiau lapuotį nei spygliuotį medį.

Krantuose išsidėsčiusi viena iš didžiausių meškinio česnako nykstančių augaviečių šalyje. Lietuvos vyriausybė šaltiniuotą upės gilaus slėnio 66 ha ploto teritoriją paskelbė Drubengio botaniniu draustiniu – tuo siekiama išsaugoti augalų, gyvūnų ir grybų retųjų rūšių (ypač baltakraštės artonijos, skylėtosios menegacijos, blyškiosios džioveklės) natūraliąsias buveines.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Słownik Geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich" Archyvuota kopija 2018-03-07 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Sosna w Drobindze // Ziemia, 1910 m. Nr. 49
3. ↑  Nemuno kilpų regioninio parko inf.
4. ↑  Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas „Dėl Nemuno kilpų regioninio parko planavimo schemos (ribų ir tvarkymo planų) patvirtinimo" / 2015 m. vasario 18 d. Nr. 186[neveikianti nuoroda]

Nuorodos
--------

* Drubengis, upė // ezerai.vilnius21.lt
* Drubengis žemėlapyje