recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Balandžio 19-tosios revoliucijos eisena.
**Balandžio revoliucija** (arba **Balandžio 19-tosios revoliucija**, **Balandžio 19-tosios judėjimas**) (kor. 4·19 혁명, *sa šipku hiokmiong*) buvo gyventojų sukilimai ir protestai, vykę Pietų Korėjoje 1960 metų balandžio mėn. Juos daugiausiai organizavo darbininkai ir studentai, siekdami nuversti autokratinę Pirmosios Pietų Korėjos Respublikos valdžią, vadovaujamą prezidento I Singmano. Įvykius išprovokavo tų pačių metų kovo mėnesį vykę prezidento rinkimai, kuriuos I Singmanas laimėjo itin didele persvara ir buvo gyventojų įtarinėjamas rezultatų klastojimu.

Priešistorė
-----------

1958 m. vykę parlamento rinkimai parodė vis mažėjantį palaikymą I Singmano valdžiai. Atėjus 1960 m. prezidento rinkimams, I negalėjo niekaip kitaip jų laimėti, kaip tik suklastodamas rezultatus. 1960 m. kovo 15 d. buvo paskelbta, kad I surinko 88,7% balsų ir yra išrinktas ketvirtai kadencijai. Tai sukėlė protestų bangą, ypač tarp universiteto studentų.

Eiga
----

Balandžio 19 d. Seule vyko Korėjos universiteto studentų eisena iki prezidento rezidencijos (Mėlynųjų rūmų). Einant per miestą, prie jų prisijungė kitų universitetų studentai. Pasiekus Mėlynuosius rūmus, kareiviai, siekdami išsklaidyti minia, pradėjo į ją šaudyti. Žuvo apie 200 žmonių. Tai sukėlė pasipiktinimą visoje šalyje, protestai kilo kituose miestuose. Juos malšinant žuvo dar apie 200 žmonių, daugiausiai studentai.

Balandžio 25 d. prie studentų prisijungė universitetų dėstytojai. Valdžiai davus įsakymą armijai ir policijai atkurti tvarką, jos vadai atsisakė šaudyti į beginklius žmones. Sekandžią dieną I Singmanas atsistatydino, o gegužės 29 dieną palikęs Korėja išvyko į Havajus, kur pasiliko iki gyvenimo galo.

Pasekmės
--------

Balandžio revoliucija prisidėjo prie I Singmano ir jo vadovaujamos Liberalų partijos režimo žlugimo, tačiau neužtikrino perėjimo prie demokratinio valdymo. 1961 m. gegužės 16 d. įvykęs karinis perversmas, vadovaujamas Pak Čionghy, šalį grąžino į autokratiją, o pilnas perėjimas prie demokratijos įvyko tik 1987-taisiais.

Išnašos
-------

1. ↑  Adrian Buzo. The making of modern Korea. Routledge, 2007, p. 97-98
| ***Balandžių namai*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | La casa de las palomas |
| Kilmės šalis |  Ispanija Italija |
| Režisierius | Claudio Guerin |
| Scenaristas (-ai) | Claudio Guerin Leonardo MartínMiguel RubioGiovanni Simonelli |
| Vaidina | Ornella MutiLucia Bose |
| Metai | 1972 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 90 min. |
| Kalba | ispanų |
| **IMDb įrašas** |

**Balandžių namai** (isp.  *La casa de las palomas*) – 1972 m. sukurta drama.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Ornella Muti – Sandra
* Lucia Bose – Aleksandra
* Glen Lee – Fernando
* Caterina Boratto
* Carmen de Lirio
* Luis Davila

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Našlė Aleksandra gyvena kartu su nepilnamete dukterimi Sandra prabangioje viloje pietų Ispanijoje. Kartą į miestą grįžta buvęs jos meilužis Fernando ir tarp jų vėl įsiliepsnoja aistra. Vis dėlto sužinojusi, kad šis dėl pinigų gyveno su senyva moterimi, santykius nutraukia. Norėdamas atkeršyti, Fernando nusprendžia suvilioti Sandrą...
**Beksterio efektas**, arba **augalų jautrumas** – šiuolaikinė pseudomokslinė koncepcija, teigianti, kad augalai turi emocijas; gali jausti baimę ir džiaugsmą, savaip bendrauti su žmonėmis ar kitomis gyvomis būtybėmis. Augalų jaučiamas emocijas tariamai galima stebėti melo detektoriumi (poligrafu).

Efektas pavadintas pagal Cleve Backster, kuris 1966 metais paskelbė esą pavyko poligrafu užfiksuoti augalų jausmus.

Nors augalai ir turi sudėtingą reagavimo į dirgiklius sistemą, tačiau neturėdami limbinės sistemos ir smegenų, jie jokiu būdu negali turėti emocijų, juo labiau išmatuojamų poligrafu. Baksterio efektas priskiriamas pseudomokslams ir daugiausia palaikymo susilaukia tik iš naujojo amžiaus tikėjimų, Gajos hipotezės palaikytojų ir įvairių pseudomokslininkų.

Skeptikai remiasi ir faktu, kad nėra nei vieno plačiai pripažįstamo ir kitose laboratorijose kontroliuojamomis sąlygomis sėkmingai pakartoto eksperimento, kuris įrodytų šias augalų savybes.

Taip pat, kai kiti eksperimentai nepatvirtino Beksterio teorijos, jis ir jo palaikytojai pasirėmė ad hoc hipoteze, kad augalai turi būti nusiteikę eksperimentui. Tokiu būdu ši teorija tampa nepatikrinama iš principo, kadangi bet kokį nesėkmingą eksperimento rezultatą galima paaiškinti augalų nenusiteikimu.

Galiausiai, poligrafas yra sukurtas atsižvelgiant į žmogaus fizines savybes ir pritaikytas žmogui.

Nuorodos ir šaltiniai
---------------------

* Straipsnis apie Beksterio efektą Skeptic's Dictionary portale
**„BelKA"** (blrs. *БелКА, Беларускі касмічны апарат*, 'Baltarusijos kosminis aparatas') – pirmasis Baltarusijos dirbtinis palydovas, skirtas Žemės nuotoliniam stebėjimui. Palydovą sukūrė Rusijos įmonė RKK „Energija" Baltarusijos Mokslų akademijos užsakymu. Aparatą pagamino korporacija „Rosaviakosmos", o optinę ir elektroninę įrangą – Baltarusijos specialistai. 

Šio aparato paleidimas į kosmosą 2006 m. liepos 26 d. iš Baikonuro kosmodromo baigėsi nesėkme dėl raketos-nešėjos „Dnepr" avarijos, praėjus 86 sek. nuo starto pradžios. Kartu su raketa sudužo ir 18 dirbtinių Žemės palydovų, kurie turėjo būti iškelti į orbitas. Baltarusijos prezidentas Aleksandras Lukašenka specialiai atvyko į raketos paleidimo ceremoniją. Jis norėjo savo akimis pamatyti, kaip išvedamas į orbitą Baltarusijos pirmasis dirbtinis Žemės palydovas. Raketos nuolaužos nukrito Pietų Kazachstane.

Pirmojo palydovo projektas pradėtas kurti 2003 m. Jo siunčiami duomenys reikalingi transporto, gamtos išteklių ir kitų suinteresuotų žinybų darbui. Kosminių aparatų grupėje iš Rusijos įtraukti palydovai „Monitor" ir „Baumanec".

Misijos tikslai:

* gamtinių išteklių kontrolė,
* žemės ūkio gamybos ir žemės naudojimo kontrolė,
* perspektyvių rajonų nustatymas ieškant naudingųjų iškasenų,
* ypatingųjų situacijų kontrolė,
* ekologija ir gamtosauga,
* topografinių žemėlapių atnaujinimas.

Palydovo masė – 750 kg, orbitos aukštis – 506 km, fotografuojamas Žemės paviršius esant maksimaliai 2–2,5 m rezoliucijai.

Antrasis nuotolinio stebėjimo palydovas „BelKA-2" sėkmingai buvo paleistas 2012 m. Ateityje planuojama orbitoje sukurti palydovų grupę, naudojamą Baltarusijos ir Rusijos interesams.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Pirmasis Baltarusijos palydovas orbitos nepasiekė

Nuorodos
--------

* Palydovas „BelKA"
**Choras Bel Canto** – Vilniaus mokytojų namų mišrus mėgėjų choras, susibūręs 2009 m. vasarą. Choro kolektyvas vienija daugiau nei 50 žmonių. Choro meno vadovė ir dirigentė Milda Švelnienė, chormeisterės Stasė Žaltauskaitė-Malūnavičienė ir Raminta Gocentienė, vokalo pedagogai Eglė Stundžiaitė ir Eimantas Bešėnas.

Choras Bel Canto/ Manto Gudzinevičiaus nuotr.
2017 m. spalį choras Bel Canto Lietuvos suaugusiųjų chorų konkurso finale laimėjo pirmą vietą. Tarptautinė vertinimo komisija chorui Bel Canto skyrė daugiausia – 98 balus. Bel Canto taip pat laimėjo konkurso Didįjį prizą (Grand Prix).
2013 m. laimėjęs pirmą vietą ir keletą specialių prizų, choras nugalėjo Stasio Šimkaus tarptautiniame chorų konkurse Klaipėdoje, o 2014 m. buvo apdovanotas aukso medaliu Pasaulio chorų olimpiadoje. Choras taip pat dalyvavo chorų konkursuose Busan (Pietų Korėja), Tolosa (Ispanija), kt.

Choras Bel Canto pristatė oficialų kanalą YouTube svetainėje ir publikavo savo atlikimo įrašus Spotify, iTunes ir Amazon svetainėse. Bel Canto taip pat pateko į Lietuvos rekordų knygą, kai 2015 m. pabaigoje tris vakarus iš eilės dainavo Lietuvos nacionalinės filharmonijos scenoje, o choro „Deep Field" koncertus stebėjo beveik 2 000 žiūrovų.
2016 m. gruodį choras surengė bendrą muzikinį projektą su kompozitoriu ir dirigentu, „Grammy" laureatu Eric Whitacre.

Tikslas
-------

Choro tikslas – dainuoti kokybišką įvairių muzikinių stilių muziką, bendradarbiauti su įvairiais meno kolektyvais, rengiant ir pristatant kokybiškus muzikinius projektus, dalyvauti konkursuose, festivaliuose Lietuvoje bei užsienyje.

Meno vadovai ir vyr. dirigentai
-------------------------------

* Artūras Dambrauskas 2009–2017 m.
* Dr. Egidijus Kaveckas 2017–2023 m.
* Milda Švelnienė nuo 2023 m.

Nuorodos
--------

* Bel Canto Choras Vilnius Internetinė Svetainė
* Bel Canto - Youtube
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 *Kitos reikšmės – Buožė (reikšmės).*
Turto atėmimas iš buožės
Išbuožinimo žemėlapis
**Buožė** (kitose kalbose naudojamas pavadinimas *kulak*; rus. *кулак* 'kumštis') – terminas, naudotas niekinamai apibūdinti valstietį, turintį daugiau turto už kitus valstiečius. Žodis atsirado ikirevoliucinėje Rusijoje (iki 1917 m.), buvo naudojamas pilietinio karo ir karinio komunizmo (1917–1921 m.), taip pat kolektyvizacijos metu (1928–1932 m.). 

Kolektyvizacijos metu iš šio termino kilo žodis *išbuožinti* (rus. *раскулачивать*), t. y. jėga ir be teismo atimti iš valstiečio, laikomo *buože*, gamybos įrankius, žemę ir pilietines teises. Į buožių gretas galėjo papulti dauguma valstiečių. Ką paskelbti buožėmis, sprendė ne teismas, o vadinamieji NKVD trejetai (rus. *тройки НКВД ar ОСО НКВД*). Buvo atimamas turtas, o dažnai ir pats valstietis ištremiamas į tolimus kraštus Gulago sistemoje. Per išbuožinimus į tremtį buvo išsiųsti milijonai valstiečių ir jų šeimos narių. Lietuvoje represijos ir kolektyvizacija vyko vėliau, po Antrojo pasaulinio karo. Iš Lietuvos (1939–1956 m.) pagal įvairius šaltinius buvo ištremta nuo 140 iki 240 tūkstančių žmonių.

Žmogus, kuris pasisakė prieš *išbuožinimą*, bet pats negalėjo būti vadinamas buože, buvo vadinamas *padbuožininku* (*подкулачник*).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Buožės
Marmurinė buožės galva (Mesopotamija, ~ 3500–2900 pr. m. e.)
 *Kitos reikšmės – Buožė (reikšmės).*
**Buožė** – smogiamasis triuškinantis ginklas, sudarytas iš medinio (kartais – metalinio) koto su nejudamai pritvirtinta metaline ar akmenine galva. Tai kuokos tobulinimo rezultatas, kur kaunamoji dalis – nebe koto sustorėjimas, o didesnio tankio kietos medžiagos galva. 

Pėstininkų buožių kotai paprastai būdavo 0,5–0,9 m ilgio, o raitelių – ilgesni.

Tobulinant buožę buvo keičiama galvos forma. Buožės „keterotomis" galvomis (koto kryptimi einančių plokščių keterų briaunomis buvo galima pralaužti metalinius šarvus) vadinamos plunksniais (rus. *шестопёр* arba *пернач*). Egzistavo ir buožės su spygliuotomis galvomis (tuo jos panašios į vėzdus). 

Puošnios buožės *bulavos* (rus. *булава*, iš lot. *bulla* 'rutuliukas') buvo naudojamos kaip valdžios simboliai, juos naudojo turkų pašos, lietuvių ir lenkų etmonai, kazokų atamanai. 

Senovėje buožės buvo populiarios bronzos amžiuje, kadangi tuomet nemokėta gaminti ilgų metalinių geležčių, todėl populiarūs ginklai buvo buožės, ietys. Geležies amžiuje buožes naudotos retai, kadangi jas išstūmė kalavijai. Europoje buožės ėmė vėl plisti viduramžiais, kai šarvai pasidarė tiek efektyvūs, kad prastos kokybės kalavijai ėmė jų nebeįveikti (o geros kokybės plieniniai kalavijai buvo pernelyg brangūs). Buožės buvo gana efektyvus pigus ginklas prieš šarvuotus karius, tad jas dažnai naudojo ginkluoti valstiečiai ir miestiečiai. 
  
Apie XII a. atsirado ir buožių variantas plunksniai. V. Europoje ir Rusijoje buožės paplito nuo XIII a.

Viduramžiais Europoje kai kurie katalikų dvasiškiai, kuriems tekdavo kautis, kartais apsiginkluodavo būtent buožėmis, o ne kardais. Kartais tai aiškina, kad kanonų teisė dvasiškiams draudė lieti kraują, o buožės smūgiu būdavo galima užmušti žmogų nepadarant smarkiai kraujuojančių kirstinių žaizdų. Tačiau šitie dalykai nėra įrodyti. Gali būti, kad kartais rinkdavosi buožę, o ne kardą, kadangi ja paprasčiau kautis, tam nereikia ypatingų įgūdžių. Ši hipotezė buvo panaudota vaidmenų žaidime *Advanced Dungeons and Dragons*, kurio veikėjai dvasiškiai gali kautis tik smogiamaisiais, bet ne kertamaisiais ar duriamaisiais ginklais.

* Radvilų privačios kariuomenės rotmistro buožė, XVIII a.Radvilų privačios kariuomenės rotmistro buožė, XVIII a.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Buožė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |
| --- |
| Buranovskije Babuški |
|  |
| Biografija |
| Kilmė | Rusija Buranovas, Udmurtija, Rusija |
| Žanrai | liaudies muzika |
| Kūrinių kalbos | rusų, udmurtų, anglų |
| Svetainė | Oficialus puslapis |

**„Buranovskije Babuški"** (rus. *Бурановские бабушки*, udm. *Брангуртысь песянайёс*) – Rusijos liaudies muzikos kolektyvas iš Buranovo kaimo (Mažosios Purgos raj. Udmurtija). Atlieka udmurtų liaudies muziką, udmurtiškai įdainuoja populiarias rusiškas ir užsienietiškas dainas.

Ansamblis „Buranovskije Babuški" sukurtas prieš 40 metų, o nuo 2008 m. pradėjo perdainuoti populiarias dainas. 2010 m. kolektyvas dalyvavo Eurovizijos atrankoje ir su daina *Длинная-длинная береста и как сделать из нее айшон* užėmė 3 vietą. 2012 m. „Buranovskije Babuški" su udmurtiška-angliška šokių daina *Party for Everybody* laimėjo nacionalinę atranką, o Eurovizijos konkurse Azerbaidžane užėmė 2 vietą.

Sudėtis
-------

2012 m. kolektyvo sudėtis:

* Grania Baisarova
* Alevtina Begiševa
* Zoja Dordova
* Galina Koneva
* Natalija Pugačiova
* Valentina Piatčenko
* Jekaterina Škliajeva

Ansamblio vadovė – Olga Tuktariova.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Buranovskije Babuški** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Buranovskije Babuški
* Daina *Party for Everybody*

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Aleksejus Vorobjovas  *„Get You"*** |  **Rusijos atstovės Eurovizijoje**2012 | Po to:**Dina Garipova  *„What If"*** |
| **Gražina Didžiūnaitytė** |
| --- |
| Gimė | 1940 m. sausio 18 d.Simanėliškiai, Alvito valsčius |
| Mirė | 2008 m. spalio 24 d. (68 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | dailininkė stiklininkė |
|  |
| Alma mater | 1967 m. LSSR dailės institutas |

**Gražina Didžiūnaitytė** (1940 m. sausio 18 d. Simanėliškiuose, Alvito valsčius – 2008 m. spalio 24 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkė stiklininkė.

Biografija
----------

1961–1967 m. studijavo LSSR dailės institute. Nuo 1965 m. dalyvavo dailės parodose.

Kūryba
------

Sukūrė dekoratyvinių vazų („Kristoforas", 1969 m.), vazų komplektų („Laumžirgiai", 1973 m.; „Senolių atminimui", 1991 m.; „Kalnas pavasarį", 1995 m.), kompozicijų („Kalnų tarpekliuose", 1983 m.; „Skardžiai", 1986 m.)

Kūriniuose savitai traktuojamos tautodailės tradicijos, jie plastiškų siluetų, monumentalių formų, tamsiai violetinių, žalių, raudonų, mėlynų, rudų tonų kolorito, reljefinio lipdyto, kartais raižyto dekoro. Naudojo daugiasluoksnį stiklą, krištolą, daugiausia kūrė formuodama karštą stiklą. 1974–1975 m. sukūrė dvi meninio stiklo technologijas. Jos kūrinių yra Lietuvos, JAV, Rusijos, Ukrainos muziejuose.

**Individualios parodos:**

* Vilnius – 1969–1970 m. 1981 m. 1983 m. 1991 m. 2003 m.
* Juknaičiai – 1986 m.
* Kaunas – 1996–1997 m.

**Vitražai:**

* Vilniaus restorane „Erfurtas", 1971 m.
* „Skraidančios laumės", Elektrėnų restoranas „Perkūnkiemis", 1975 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Daiva Skuodytė. *Gražina Didžiūnaitytė*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 427
2. ↑  Lijana Šatavičūtė. *Gražina Didžiūnaitytė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 741 psl.
**Gražina Janina Degutytė-Švažienė** (g. 1938 m. birželio 7 d. Tauragėje) – Lietuvos dailininkė keramikė.

Biografija
----------

Vyras Algimantas Švažas. 1963 m. baigė Lietuvos dailės institutą.

Nuo 1962 m. dirba ir dėsto Lietuvos dailės institute (nuo 1990 m. Vilniaus dailės akademija), nuo 1990 m. docentė.

Kūryba
------

Sukūrė keramikos kompozicijų interjerams, dekoratyvinių lėkščių („Sūkurys" 1977 m. „Diskai" 1982 m.), indų („Balti indai" 1996 m.), vazų, žvakidžių, teminių kompozicijų („Daiktai iš klėties" 1998 m. „Miestas" 2002 m.). Kūriniai žiesti ar lipdyti, aiškiu siluetu, išryškinantys būdingiausias molio savybes, subtiliai dekoruoti (paryškintomis žiedimo rievėmis, įvairių formų ar tiesiog pirštų įspaudais sienelėse, įpjautomis plokštumomis, ažūru, pasteliniais tonais, kurie pagyvinti ryškių spalvų akcentais).

Nuo 1964 m. dalyvauja dailės parodose, simpoziumuose Lietuvoje ir užsienyje (Europoje, Japonijoje, JAV, Kanadoje, Pietų Korėjoje).

Darbai
------

* pano „Kalnai", 1972 m. Dombajus, Karačiajų Čerkesija
* pano „Uždanga" ir plokštės „Atspindžiai" 1980 m. Ponizovka, Krymas
* plokštės „Pajūrio architektūra" ir šviestuvai „Burės", „Slibinas" 1992 m. poilsio namai „Auksinės kopos", Nida
* plokštės „Augalai" 1996 m. Lietuvos telekomas, Vilnius

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jūratė Meilūnienė. *Gražina Degutytė-Švažienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 570 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| Graziano Rossi |
| Pilietybė | Italija italas |
| Gimė | 1954 m. kovo 14 d.Italija Italija, Pezaras |
| Ankstesnės komandos | Morbidelli, Suzuki, Yamaha |
| Startai | 22 |
| Pergalės | 3 |
| Pole poz. | 1 |
| Greič. ratai | 0 |
| Ankstesni čempionatai |
| 1979  1978-1982 | 250 cm³  500 cm³ |

**Graziano Rossi** (g. 1954 m. kovo 14 d.) – buvęs Italijos motociklininkas. Jis yra pasaulio motociklų čempiono Valentino Rossi tėvas.

Savo profesionalaus motociklininko karjerą Graziano pradėjo 1978 m. su Suzuki komanda 500 cm³ čempionate. Tais metais italas pelnė 7 taškus ir liko 16-tas.

Žymiai sėkmingesni jam buvo kiti metai, kuomet su Morbidelli komanda dalyvavo 250 cm³ čempionate. Pelnęs tris pergales ir dar du kartus finišavęs ant podiumo, Graziano pelnė trečiąją vietą.

Vėliau iki 1982 m. pabaigos jis nesėkmingai bandė kovoti 500 cm³ klasėje.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Sognės fjordas Norvegijoje
Fjordų išraižytas Norvegijos kraštovaizdis
*Fjord à Christiania*, Claude Monet (1895).
**Fjordas** – ledyno pergilintas slėnis, paprastai siauras, tęsiasi žemiau jūros lygio ir užpiltas druskingu jūros vandeniu. Fjordas susidaro, kai ledynas atsitraukia, palikdamas **U** formos slėnį labai stačiais kraštais, ir jūros vanduo jį užlieja. Gylis gali siekti daugiau nei kilometrą. Galinė morena, susiformavusi slenkant ledynui, yra fjordo gale po vandeniu, todėl vieta, kur fjordas jungiasi su jūra, yra šiek tiek seklesnė.

Norvegijoje prie bendro fjordų formavimosi proceso prisidėjo dar ir tai, kad slegiamas ledyno žemės paviršius nugrimzdo, dėl to ledyno suformuotas slėnis yra žymiai gilesnis nei jį supanti jūra. Po ledyno ištirpimo žemės paviršius ėmė kilti į buvusią padėtį, tačiau labai lėtai (iki šiol Norvegija per metus pakyla maždaug 1 cm), dėl to, pvz. Sognės fjordas yra 1 300 m gylio, tuo tarpu Šiaurės jūros vidutinis gylis yra 94 m, o giliausia vieta nesiekia 775 m.

Fjordai puikiai tinka įrengti uostams, laivų statykloms, vystyti žuvininkystę.

Paplitimas
----------

Fjordų aptinkama:

* Antarktidoje,
* įvairiose Arkties vandenyno salose,
* Kanadoje,
* pietinėje Čilės dalyje,
* Grenlandijoje,
* Islandijoje,
* Airijoje,
* Juodkalnijoje,
* Naujojoje Zelandijoje,
* Škotijoje,
* Norvegijoje,
* Švedijoje,
* JAV.

Ilgiausi fjordai:

* Skorsbio užutėkis Grenlandijoje, ilgis 350 km,
* Sognės fjordas Norvegijoje, 203 km,
* Hardengerfjordas Norvegijoje, 179 km.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Fjordas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Koordinatės: 55°24′52″š. pl. 25°03′29″r. ilg.﻿ / ﻿55.414343°š. pl. 25.058108°r. ilg.﻿ / 55.414343; 25.058108

|  Kurklių kapinių koplyčia |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Anykščių rajonas |
| **Gyvenvietė** | Kurkliai |
| **Adresas** | Taikos g. |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** |  ? |

**Kurklių kapinių koplyčia-mauzoliejus** – laidojimo koplyčia su rūsiu, esanti senosiose Kurklių miestelio kapinėse, Anykščių rajone, 200 m į vakarus nuo Kurklių Šv. Jurgio bažnyčios. Koplyčia iškilusi aukščiausioje kapinių vietoje, netoli pagrindinių vartų. 

2015 m. koplyčia buvo suremontuota, atlikus restauracijai prilygstančius darbus. Tuomet kapinių statinys buvo ganėtinai apiręs, į vidų patekdavo vanduo. Padaryti nauji laiptai į rūsį, sutvarkytos fasadų sienos, epoksidine danga padengtos grindys. Drėgno rūsio, kuriame palaidoti Pavirinčių dvarą valdžiusios Kulbinskių – Piotuchų šeimos atstovai, išdžiovinimas ir remontas tuomet buvo atidėtas.

Istorija
--------

Kurklių parapijoje yra buvę 3 koplyčios. Miestelio kapinėse tebestovinti mūrinė koplyčia buvo pastatyta dvarininkų Piatuchų.

XX a. pradžioje šalia koplyčios pastatytas išskirtinis antkapinis paminklas su angelo skulptūra, skirtas Leonovai Oginskai.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kurklių kapinių koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Koplyčios rūsys dar palauks *anyksta.lt* 2015-05-06 Archyvuota kopija 2020-12-15 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Kurklių Šv. Jurgio parapija
3. ↑  „Objekto Nr. 8749 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
**Ketvirtoji ranka**| 
Pirmojo liet. leidimo viršelis |
| **Autorius** | John Irving |
| **Šalis** | JAV |
| **Žanras** | romanas |
| **UDK:** | 820(73)-31 |
| **Originalus leidimas** |
| **Pavadinimas** | The Fourth Hand |
| **Šalis** | JAV |
| **Kalba** | anglų |
| **Leidykla** | Random House |
| **Išleista** | 2001 m. |
| **Formatas** | Kietais viršeliais |
| **Puslapių** | 316 |
| **ISBN:** | 0-375-50627-6 |
| **OCLC:** | 45791398 |
| **Pirmasis lietuviškas leidimas** |
| **Pavadinimas** | Ketvirtoji ranka |
| **Leidykla** | Alma littera |
| **Serija** | XX amžiaus aukso fondas |
| **Išleista** | 2003 m. |
| **Vertėjas** | Dalia Daugirdienė |
| **Formatas** | kietais viršeliais |
| **Puslapių** | 311 |
| **ISBN:** | 9955-08-326-3 |

**Ketvirtoji ranka** (angl. *The Fourth Hand*) – JAV rašytojo Džono Irvingo romanas, parašytas 2001 m.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Niujorkas televizijos žurnalistas Patrikas Valingfordas atvyksta į Indiją daryti reportažo, kurio metu liūtas suėda jam kairės rankos plaštaką - tai pamato milijonai televizijos žiūrovų ir Patrikas akimirksniu tampa "liūto vaikiu". Garsus chirurgas Bostone Nikolas Zajakas laukia galimybės atlikti pirmąjį plaštakos persodinimą Jungtinių Amerikos istorijoje. Po įvykio jis suranda Patriką ir gavęs sutikimą atlikti jam persodinimą ima ieškoti tinkamo donoro.

Viskonsine gyvenanti ištekėjusi moteris nori padovanoti vienarankiui jos vyro kairę plaštaką kai šis mirs, tačiau jos vyras ir gyvas, ir sveikut sveikutėlis. Iškart po nelaimingo atsitikimo kai žūva jos vyras, ji paskambina chirurgui ir susitaria dėl rankos pervežimo į Bostoną. Laukiant procedūros, Dorisa apturi intymius santykius su Patriku, paaiškindama tai tuo, jog visada norėjo turėti vaiką. Plaštaka sėkmingai persodinama.

Patrikas įsimyli Dorisą, kuri turi kūdikį Otą Klauzeną jaunesnįjį. Deja, Dorisa neatsako jam tuo pačiu, išskyrus tai, kad leidžia intymiai liesti ją su kairiąja ranka, kuri priklausė jos vyrui. Po vienerių metų ranka "nebenori" Patriko kūno ir tenka pakartotinai lankytis pas chirurgą. Procedūrų metu Dorisa vėl pasimyli su Patriku, o vėlia ir išteka už jo.

Nuorodos
--------

* Knygos "Ketvirtoji ranka" aprašymas knygų klube Archyvuota kopija 2010-03-26 iš Wayback Machine projekto.

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RJohn Irving darbai |
| --- |
|  |
| Romanai: | 
*Laisvę lokiams* • *Vandens metodas* • *Vidutinio svorio santuoka* • *Pasaulis pagal Garpą*  • *Niu Hemšyro viešbutis* • *Sidro namų taisyklės* • *Malda už Oveną Minį* • *Cirko sūnus* • *Našlė vieneriems metams* • *Ketvirtoji ranka* • *Kol tave rasiu* • *Paskutinė naktis Tvisted Riveryje* • *Viename asmenyje* |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Pakrantės regionas*Région du Littoral, Littoral Region* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Kamerūno vėliava Kamerūnas |
| **Administracinis centras** | Duala |
| **Departamentų skaičius** | 4 |
|  |
| **Gyventojų** (2005) | 2 192 267 |
| **Plotas** | 20 239 km² |
| **Tankumas** (2005) | 108 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | CM-LT |

**Pakrantės regionas** (pranc. *Région du Littoral*, angl. *Littoral Region*) – administracinė teritorija pietvakarių Kamerūne. Ribojasi su Pietvakarių regionu šiaurės vakaruose, su Vakarų regionu šiaurėje, su Centriniu regionu rytuose, su Pietų regionu pietuose. Iš pietvakarių skalauja Bonio įlanka. Administracinis centras – Duala.

Geografija
----------

Didesnę dalį teritorijos užima pelkėta pakrantės žemuma, rytuose paviršius kyla į Pietų Kamerūno plokščiakalnį. Pakrantė išraižyta estuarijų, iš kurių didžiausia – Vurio estuarija. Svarbiausios upės – Sanaga ir Vuris.

Gyventojai
----------

Vyraujančios tautos: dualai, mungai, basai ir kt. Gyventojų dauguma yra krikščionys (daugiausia katalikai ir presbiterionai), kaimiškose vietovėse paplitęs sinkretizmas ir vietiniai tikėjimai.

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Regionas padalintas į 4 departamentus (skliaustuose – administracinis centras):

* Mungo departamentas (Nkongsamba)
* Nkamo departamentas (Jabasis)
* Sanagos-Pajūrio departamentas (Edėja)
* Vurio departamentas (Duala)

|  |  |
| --- | --- |
|  **Kamerūno regionai** |  |
| Adamava | Centrinis | Pakrantė | Pietūs | Pietvakariai | Rytai | Šiaurė | Šiaurės Vakarai | Tolimoji Šiaurė | Vakarai |
| **Antanas Grigiškis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1895 m. birželio 13 d.Rusija Mažeikiai, Rusijos imperija |
| Mirė | 1987 m. (~92 metai)Lietuva Kaunas |
|  |
| Veikla | Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Lietuvos valstiečių sąjunga |

**Antanas Grigiškis** (1895 m. birželio 13 d. Mažeikiai – 1987 m. Kaunas) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1909 m. baigė Mažeikių geležinkeliečių mokyklą, 1911 m. – Liepojos dviklasę geležinkeliečių mokyklą. Mokėsi individualiai. 1913 m. įstojo į Telšių gimnazijos 5 klasę, tačiau dėl sveikatos būklės mokslų nebaigė.

1913 m. atvyko į Vilnių, dirbo Lietuvos dailės draugijos raštinėje. 1914 m. mokėsi Liberiškių dvare netoli Panevėžio organizuotuose gyvulių ir pieno ūkio kursuose.

Bendradarbiavo leidiniuose „Lietuvos ūkininkas", „Lietuvos žinios". Pirmojo pasaulinio karo metais baigė „Ryto" draugijos organizuotus pedagoginius kursus, mokytojavo Stakliškių dviklasėje mokykloje. Nuo 1919 m. balandžio 23 d. Mažeikių apskrities viršininko padėjėjas.

1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas IV (Telšių) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos valstiečių sąjungos frakcijai, įėjusiai į Lietuvos socialistų liaudininkų demokratų partijos bloką. Pasibaigus kadencijai dirbo ir gyveno Raseiniuose.

1927-1928 m. kalintas, apkaltinus sukilimo prieš valdžią organizavime. Po Antrojo pasaulinio karo dirbo Kauno medžiotojų draugijos sekretoriumi, Veterinarijos akademijos Mokslo skyriuje.

Literatūra
----------

* Grigiškis Antanas, Trumpos Steigiamojo Seimo narių biografijos su atvaizdais, Klaipėda, 1924, p. 22.
* Tamošaitis M. Grigiškis Antanas, Lietuvos Steigiamojo Seimo (1920–1922 metų) narių biografinis žodynas, sud. A. Ragauskas, M. Tamošaitis, Vilnius, 2006, p. 158–160.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žydrūnas Mačiukas. Steigiamojo Seimo atstovai. Seimas
| **Antanas Gudaitis** |
| --- |
| Gimė | 1872 m.Antkalniškio k. Gelgaudiškio valsčius |
| Mirė | 1937 m. kovo 11 d. (~65 metai)Kaunas |
| Palaidotas (-a) | Plokščiai |
|  |
| Veikla | raštininkas, valdininkas, visuomenės veikėjas, knygnešys |
| Partija | LSDP |

**Antanas Gudaitis** (Jurgio sūnus, 1872 m. Antkalniškio k. Gelgaudiškio apsk. Šakių raj. – 1937 m. kovo 11 d. Kaune, palaidotas Plokščiuose, Šakių raj.) – raštininkas, valdininkas, visuomenės veikėjas, knygnešys.

Biografija
----------

Baigęs Kudirkos Naumiesčio dviklasę valdinę mokyklą pradėjo dirbti raštininku pas Plokščių valsčiaus taikos teisėją Petrą Kriaučiūną. Čia dirbdamas susipažino su žymiais to meto kultūros ir visuomenės veikėjais, mokslo žmonėmis, kurie atvykdavo pas Kriaučiūnus: Vincu Kudirka, prof. Joosepp Mikkola ir jo žmona Maila Talvio, Jonu Jablonskiu, Kaziu Griniumi, E. Volteru. A. Aleksandrovu, danų mokslininku Oge Benediktsenu-Mejeriu ir kitais.

Nuo 1897 iki 1905 m. gyveno Kudirkos Naumiestyje, dirbo teismo raštininku. Artimiau susipažino su Vincu Kudirka, nuolat jį lankydavo. Padėdavo tvarkyti redakcinius „Varpo" ir „Ūkininko" reikalus.

Kaip valdininkas turėjo leidimą nueiti į Mažąją Lietuvą. Iki V. Kudirkos mirties nunešdavo į Širvintą ir parnešdavo atgal „Varpo" korektūrą bei visą V. Kudirkai skirtą korespondenciją. Širvintoje tuos raštus priimdavo ir išsiųsdavo pagal nurodytus adresus vokietis vaistininkas Jastrzembskis.

Mirus V. Kudirkai, buvo vienas iš penkių vyrų. kurie nepabijojo nešti karsto į kapines. Ir vėliau iš Mažosios Lietuvos parsinešdavo lietuviškos spaudos. Kelis kartus buvo krečiamas žandarų ir tiktai užtarus teisėjui Vaškevičiui, pas kurį tarnavo, išvengdavo suėmimo.

Bendradarbiavo „Varpe", „Ūkininke", „Vienybėje lietuvninkų" ir kituose. Žandarai įtarė, kad Antanas Gudaitis platina lietuvišką spaudą, ir pradėjo sekti. Buvo areštuotas, bet teisėjas pasirūpino, kad būtų paleistas.

Priklausė LSDP, dalyvavo 1905 m. revoliucijoje. Vengdamas persekiojimo ir galimo arešto, pasitraukė į JAV, apsigyveno Filadelfijoje. Čia 22 metus vargonininkavo, rašė dainas, dirbo kultūrinį darbą.

1927 m. grįžo į Lietuvą. 1931–1934 m. buvo Plokščių valsčiaus viršaitis, aktyviai dalyvavo visuomeninėje veikloje, rašė į laikraščius. Nuo 1935 m. lapkričio 1 d. paskirta 50 Lt knygnešio pensija.

Šaltiniai
---------

Benjaminas Kaluškevičius, Kazys Misius. Lietuvos knygnešiai ir daraktoriai. 1864–1904 m. – Vilnius: Diemedis, 2004.
**Antanas Grudzinskas** (1904 m. rugpjūčio 29 d. Saločiuose, dab. Pasvalio raj. – 1984 m. rugsėjo 20 d. Klaipėdoje) – choro ir orkestro dirigentas, pedagogas.

Biografija
----------

Muzikos mokėsi pas Saločių vargonininką P. Ladygą, dalyvavo Klojimų vakaruose, kur pirmą kartą teko diriguoti ir chorui. Vienerius metus pasimokęs Kauno suaugusiųjų gimnazijoje, 1924 m. įstojo į Klaipėdos muzikos mokyklą ir mokėsi fagoto klasėje (dėst. L. Putna, R. Mrazas). Dar besimokydamas grojo Stasio Šimkaus vadovaujamame mokyklos simfoniniame orkestre, vadovavo Klaipėdos krašto Giedotojų draugijos chorams, nuo 1929 m. vargonininkavo ir vadovavo chorui Klaipėdos evangelikų bažnyčioje. Nuo 1929 m. dėstė muziką ir vadovavo chorams Klaipėdos Vytauto Didžiojo gimnazijoje. Mišrusis choras gerai pasirodė 1936 m. chorų varžybose Kaune. 1931 m. atliko karinę tarnybą Septintajame pėstininkų pulke.

1939 m. Vokietijai okupavus Klaipėdą, kurį laiką muzikinį darbą dirbo Plungėje. 1940–1944 m. Palangos progimnazijos muzikos mokytojas ir chorų vadovas.

Nuo 1945 m. du dešimtmečius Klaipėdos Kristijono Donelaičio vidurinėje mokykloje mokė muzikos ir dainavimo, vadovavo vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorams, skudučių ansambliui ir pučiamųjų orkestrui. Šiuos kolektyvus parengdavo uostamiesčio ir respublikinėms dainų šventėms. Daug metų Klaipėdos muzikos mokykloje dėstė įvairias muzikos disciplinas, buvo miesto bendrojo lavinimo mokyklų muzikos mokytojų konsultantas, meno mėgėjų apžiūrų, koncertų, dainų švenčių organizatorius ir dirigentas.

Parašė atsiminimų Pajūrio muzikinio gyvenimo klausimais. 1955 m. apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu. Pedagogas ir savo vaikus išaugino muzikais: Lidija Gelžinienė ir Rūta Baužinskienė – pianistės, Putinas – smuikininkas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gražina Juodytė. Klaipėdos akvarelės: namai ir žmonės. Vakarų ekspresas, 2009 m. kovo 23 d.
2. ↑  Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| **Antanas Giedraitis-Giedrius** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1892 m. balandžio 4 d.Lukšiai, Jurbarko valsčius |
| Mirė | 1977 m. rugpjūčio 29 d. (85 metai)Vorčesteris, Masačiusetso valstija |
|  |
| Veikla | pedagogas, rašytojas |
|  |
| Alma mater | Lietuvių mokytojų institutas Voroneže |

**Antanas Giedraitis-Giedrius** (1892 m. balandžio 4 d. Lukšiai, Jurbarko valsčius – 1977 m. rugpjūčio 29 d. Vorčesteris, Masačiusetso valstija) – Lietuvos pedagogas, rašytojas.

Biografija
----------

Nuo 1909 m. gyveno Maskvoje. 1917–1918 m. studijavo Lietuvių mokytojų institute Voroneže ir dėstė lietuvių kalbą lietuvių mergaičių gimnazijoje. 1918 m. grįžo į Lietuvą, mokytojavo Jurbarko gimnazijoje (nuo 1998 m. Jurbarko Antano Giedraičio-Giedriaus gimnazija), buvo pradžios mokyklų inspektorius. Įkūrė ir 1920–1924 m. redagavo vaikų žurnalą „Žiburėlis", 1925–1931 m. – „Saulutė". 1944 m. pasitraukė į Vakarus. 1946-1948 m. Detmolde leido žurnalą „Saulutė". Mokytojavo Vasario 16-osios gimnazijoje, 1952–1954 m. direktorius. Nuo 1956 m. gyveno JAV.

Žmona Iliuminata Vasiliauskaitė-Giedraitienė (Nemuno Bangelė).

Kūryba
------

Daugiausia kūrė vaikams. Išleido beletrizuotus atsiminimus, parašė istorinės, mitologinės, religinės tematikos scenos vaizdelių, komedijų, didaktinių apsakymų, eilėraščių, romantiškų pasakų. Kūriniuose vaizduojamas kaimo vaikų gyvenimas, plėtojamos gėrio ir teisingumo pergalės idėjos. Suaugusiesiems išleido poetinės prozos, poezijos rinkinį, etnografinių pasakojimų. Parengė pasakų knygų.

Bibliografija
-------------

* Iš mokslo dienų, atsiminimai, 1917 m.
* Duonos beieškant, komedija, 1917 m.
* Apsakymėliai, 1925 m.
* Pašnekos, apsakymai, 1930 m.
* Mažiems pažiūrėti, komedija, 1930 m.
* Ką padarė gaidys, komedija, 1930 m.
* Rausvas lapas, eilėraščiai, 1930 m.
* Nušviesti takai, proza, 1930 m.
* Šviesos rate, eilėraščiai, 1930 m.
* Šlutys, apsakymai, 1934 m.
* Devynios pasakos, 1942 m.
* Taunienės bičiuliai, apsakymai, 1947 m.
* Pasakėčios, 1959 m.
* Lukšiujai, 1959 m.
* Murklys, apsakymai, 1962 m.
* Smilgos, poezija, 1969 m.
* Aišvydo pasakos, 1971 m.

* Mūsų liaudies pasakos vaikams, rengėjas, 1922 m.
* Tautos pasakos, rengėjas, 1928 m.
* Pasakos, rengėjas, 2 t. 1951–1972 m.
* Užburti keliai, rengėjas, 1961 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Laima Amatkevičiūtė. *Antanas Giedraitis-Giedrius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 641 psl.

Nuorodos
--------

* Arnoldas Piročkinas. Antanas Giedraitis-Giedrius – vaikiškų žurnalų leidėjas.[neveikianti nuoroda] Rubinaitis
| Vuoksa |
| --- |
| Slenksčiai Vuoksoje Slenksčiai Vuoksoje |
| **Ilgis** | 156 km |
| **Baseino plotas** | 52 400 km² |
| **Vidutinis debitas** | 600 m³/s |
| **Ištakos** | Saima |
| **Žiotys** | Ladoga |
| **Šalys** | Suomija, Rusija |
|  |
|  **Vikiteka** | Vuoksa |

**Vuoksa** (rus. *Вуокса*, suom. *Vuoksi*) – upė Suomijoje ir Rusijoje (Leningrado sr.). Išteka iš Saimos ežero, teka į pietryčius per Salpauselkės aukštumas. Ties Imandra sudaro vandens kaskadas, slenksčius. Prateka Vuoksos ir dar grupę ežerų. Dvejomis atšakomis įteka į Ladogos ežerą. Ant Vuoksos įrengtos 4 hidroelektrinės.

Upės vaga kelis kartus keitėsi dėl ežerų vandens lygio kitimo. Dėl savo vandeningumo ir slenksčių gausos Vuoksa mėgstama plaukiotojų kajakais.

Vuoksa yra senovinis prekybos kelias. Didelės kovos čia vyko Žiemos karo ir Pratęsimo karo metu.

Hidroelektrinė ant Vuoksos Imandroje

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983.
Koordinatės: 54°02′š. pl. 22°44′r. ilg.﻿ / ﻿54.04°š. pl. 22.74°r. ilg.﻿ / 54.04; 22.74

| Vulkos valsčius |
| --- |
| 

|  |
| --- |
| **1867 – 1954** |

 |
| 


 |
|  |
|  |
| **Administracinis centras** | Vulka,  Bakalariava (188?–1954) |
|  |
| **1870?–1954 m.** | Suvalkų apskritis |

**Vulkos valsčius** (lenk. *gmina Wólka*) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lenkijoje, Balstogės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje. Centras – Vulka, vėliau – Bakalariava.

Istorija
--------

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.

Carmečio Lenkijos Kongreso karalystės laikais valsčiaus teritorija priklausė Suvalkų apskričiai, Suvalkų gubernijai. 1870 m. gegužės 31 d. prie valsčiaus buvo prijungtas miesto teises praradusi Bakalariava, o iš valsčiaus 2 kaimai perduoti Konecburo valsčiui.

Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Tarpukario laikotarpiu valsčius priklausė Suvalkų apskričiai, Balstogės vaivadijai. 1952 m. liepos 1 d. valsčiuje buvo 26 kaimai. Vykdant Lenkijos valsčių reformą 1954 m. rugsėjo 29 d. valsčius buvo panaikintas. 1973 m. sausio 1 d. atkūrus valsčių sistemą, valsčius nebebuvo atkurtas.

| Valsčiaus istorija |
| --- |
| ***Metai*** | ***Plotas, km²*** | ***Gyventojų sk.*** | ***Ūkių sk.*** | ***Suskirstymas*** | ***Gyvenvietės*** |
| 1888 |  | 6095 |  |  |  |

Tautinė sudėtis
---------------

1888 m.:

* Lenkai – 77,8 %
* Žydai – 21,9 %
* Rusai – 0,3 %

Šaltiniai
---------

1. ↑  Dziennik Praw, rok 1870, tom 70, nr. 241, psl. 93.
2. ↑  Dz. U. z 1954 r. nr 43, poz. 191 Archyvuota kopija 2012-05-12 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Списки населенныхъ мѣстъ Сувалкской губерніи: как матеріалъ для историко-этнографической географіи края. Собралъ Э. А. Вольтеръ. Санктпетербургъ, 1901. (Archive.org nuoroda)

* Główny Urząd Statystyczny w Warszawie: Województwa centralne i wschodnie Rzeczypospolitej Polskiej – podział na gminy według stanu z dnia 1.IV 1933 roku, Książnica-Atlas, Lwów, 1933.
* Wykaz Gromad Polskiej Rzeczypospolitej Ludowej według stanu z dnia 1.VII 1952 m. PRL, GUS, Warszawa.
| **Vytautas Bernatavičius** |
| --- |
| Gimė | 1958 m. gegužės 7 d. (65 metai)Usoljė Sibirskojė, Irkutsko sritis, Rusija |
| Tėvai | Petras, Ona |
| Sutuoktinis (-ė) | Danutė |
| Vaikai | Giedrė, Arūnas, Milda |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Anykščių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai |
|  |
| Alma mater | Kauno politechnikos institutas |

**Vytautas Bernatavičius** (g. 1958 m. gegužės 7 d. Usoljė Sibirskojė, Irkutsko srityje, Rusija) – Lietuvos ir Anykščių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1958 m. kartu su tėvais grįžo iš tremties į Lietuvą. 1964–1968 m. mokėsi Leščių pradinėje mokykloje, 1968–1975 m. – Ariogalos vidurinėje mokykloje. 1980 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius.

1980–1983 m. dirbo Utenos politechnikume dėstytoju. 1983–1992 m. buvo Anykščių vėlimo fabriko „Spartakas" vyriausiasis mechanikas, 1992–1995 m. dirbo uždarosios akcinės bendrovės „Salateksas" direktoriumi. 1995 m. dirbo akcinėje bendrovėje „Anykščių varis".

1995–1997 m. Anykščių rajono savivaldybės mero pavaduotojas, nuo 1997 m. AB Vilniaus bankas, AB SEB Vilniaus bankas Anykščių filialo direktorius, 2008 m. AB SEB bankas Ukmergės ir Anykščių filialo skyriaus vadovas.

Tėvynės sąjungos narys. 1990–1995 m. Anykščių rajono tarybos deputatas, 1995–1997 m. 1997–2000 m. 2000–2003 m. 2003–2007 m. 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Anykščių rajono savivaldybės tarybos narys.

Anykščių vadovų klubo prezidentas, vėliau narys, klubo „Anykščių senjorai" valdybos narys. Sutuoktinė Danutė, vaikai Giedrė, Arūnas, Milda.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-04-24 iš Wayback Machine projekto.
**Vytautas Brazdžius** (1897 m. birželio 25 d. Lopiniai, Subačiaus valsčius – 1969 m. kovo 15 d. Merkinė) – Lietuvos dailininkas keramikas. Vienas profesionaliosios keramikos pradininkų Lietuvoje.

Biografija
----------

Brolis Pranas Brazdžius. Per Pirmąjį pasaulinį karą pasitraukė į Rusiją. Dalyvavo 1917 m. Spalio perversme. 1922–1926 m. studijavo Kauno meno mokykloje, 1927–1929 m. keramikos mokykloje Bechynėje (Čekija).

1929–1940 m. mokytojavo Alytaus gimnazijoje, dirbo Dzūkijos kraštotyros muziejuje, vienas jo steigėjų. Nuo 1946 m. sovietų kalintas Mordovijos lageryje, vėliau ištremtas į Krasnojarsko kraštą. 1956 m. grįžo į Lietuvą.

Kūryba
------

Surengė individualias parodas 1929 m. Kaune (su K. Sklėriumi), 1932 m. Alytuje, 1934 m. Marijampolėje. Ketvirtajame dešimtmetyje Alytuje ir Merkinėje įkūrė keramikos dirbtuves.

Sukūrė klasikinės formos, saikingo dekoro buitinių ir dekoratyvinių indų (taurė boksininkui J. Šarkiui-Žukauskui), animalistinės tematikos apibendrintų formų realistinių skulptūrėlių („Lapė", „Lokys", „Paukštis"). Sukūrė Vyčio projektą Lietuvos mokykloms. Kūrybinis palikimas išsklaidytas arba sunaikintas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lijana Šatavičiūtė. *Vytautas Brazdžius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 440 psl.
| **Vytautas Bačėnas** |
| --- |
| Gimė | 1925 m. kovo 6 d.Salomenka, Raudondvario valsčius |
| Mirė | 2010 m. liepos 21 d. (85 metai) |
|  |
| Veikla | Lietuvos grafikas, pedagogas |
|  |
| Alma mater | Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institutas |
| Žinomas (-a) už | Vytauto Bačėno šrifto linotipui sukūrimą |

**Vytautas Bačėnas** (1925 m. kovo 6 d. Salomenka, Raudondvario valsčius – 2010 m. liepos 21 d. Palaidotas Raudondvaryje, Kauno rajonas.) – lietuvių grafikas.

Biografija
----------

1948 m. baigė Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institutą. 1949–1971 m. leidyklos „Vaga" meninis redaktorius, vyr. dailininkas. 1971–1992 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto dėstytojas, 1973 m. docentas.

Kūryba
------

Parodose dalyvavo nuo 1948 m. Apipavidalino daugiau, kaip 400 leidinių: „Lietuvių liaudies menas" 14 kn. 1956–1970 m.; V. Mykolaičio-Putino, 1959–1969 m. S. Nėries, 1972 m. J. Biliūno, 1981 m. Just. Marcinkevičiaus, 1983 m. raštai, „Mažosios poezijos" serija jaunimui, 1975–1987 m.). Sukūrė ofortų („Žiemos uostas Kaune" 1950 m. „Nida" 1956 m.), plakatų. Kūriniams būdingas tikslus piešinys, stilizacija, tautodailės motyvai.

1957 m. ėmėsi piešti originalų lietuvišką šriftą linotipui. Iki tol daugiau kaip 400 metų visoms lietuviškoms knygoms šriftus piešė kitų tautų dailininkai. Pirmoji Vytauto Bačėno šriftu išspausdinta knyga išėjo 1964 m. – J. Rimanto „Petras Rimša pasakoja".

Bibliografija
-------------

* Knyga. Kaligrafija. Ekslibrisai. Šriftai. Leidykla Kronta, 2008 m. ISBN 978-9955-734-67-3

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksandras Indriulaitis. *Vytautas Bačėnas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 423 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Kanados–JAV valstybinė siena|  
Taikos arka JAV ir Kanados pasienyje |
| Valstybės | Kanada Kanada Jungtinės Amerikos Valstijos JAV |
| Ilgis | 8891 km |
| Įkurta | 1783 m. |
| Sutartys | Paryžiaus sutartis |

**Kanados–JAV valstybinė siena** (angl. *Canada–United States border*; pranc. *frontière Canada–États-Unis*) – valstybinė siena tarp Kanados ir Jungtinių Amerikos Valstijų. Šiuo metu tai ilgiausia siena pasaulyje, ilgis – 8891 km, didžiausią šios sienos dalį sudaro Kanados ir Aliaskos siena (2475 km). Palei sieną išsidėsčiusios aštuonios Kanados provincijos ir teritorijos (Jukonas, Britų Kolumbija, Alberta, Saskačevanas, Manitoba, Ontarijas, Kvebekas ir Naujasis Bransvikas) ir trylika JAV valstijų (Aliaska, Vašingtonas, Aidahas, Montana, Šiaurės Dakota, Minesota, Mičiganas, Ohajas, Pensilvanija, Niujorkas, Vermontas, Naujasis Hampšyras ir Meinas).

Istorija
--------

1783 m. buvo sudaryta Paryžiaus sutartis, kuria buvo užbaigtas JAV nepriklausomybės karas tarp Didžiosios Britanijos ir Jungtinių Valstijų. Abi pusės susitarė dėl Jungtinių Valstijų sienų su Britų Šiaurės Amerika. Ši riba vakaruose daugiausiai ėjo per 45-ąją šiaurės lygiagretę, rytuose riba nustatyta pagal Didžiuosius ežerus ir Šv. Lauryno upę. Šios ribos daugmaž išliko iki šiol.
| Anžero Sudženskas*Анжеро-Судженск* |
| --- |
|              |
| *Administracijos pastatas* |
|  |
| 

Anžero SudženskasAnžero Sudženskas

56°05′00″ š. pl. 86°02′00″ r. ilg.﻿ / ﻿56.08333°š. pl. 86.03333°r. ilg.﻿ / 56.08333; 86.03333﻿ (Anžero Sudženskas)Koordinatės: 56°05′00″ š. pl. 86°02′00″ r. ilg.﻿ / ﻿56.08333°š. pl. 86.03333°r. ilg.﻿ / 56.08333; 86.03333﻿ (Anžero Sudženskas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+7) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Kemerovo sritis Kemerovo sritis |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 82 640  |
|  |
|  **Vikiteka** | Anžero Sudženskas |

**Anžero Sudženskas** (rus. *Анжеро-Судженск*) – miestas Rusijoje, Sibire, Kemerovo srities šiaurėje, 115 km į šiaurę nuo Kemerovo. Pro miestą eina Transsibiro geležinkelis. Mašinų, kalnakasybos įrangos, gelžbetoninių konstrukcijų gamybos, chemijos ir farmacijos, stiklo, siuvimo, baldų, maisto pramonė. Prie Anžero Sudžensko kasamos Kuzbaso baseino akmens anglys. Veikia Kemerovo valstybinio universiteto filialas.

Istorija
--------

Gyvenvietė ***Stancija Anžerskaja*** (*станция Анжерская*) pradėjo kurtis 1897 m. atradus akmens anglių ir nutiesus Transsibiro geležinkelį. 1928 m. sujungtos Anžero ir Sudžensko gyvenvietės, o miesto teisės suteiktos 1931 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Anžero Sudženskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Karlas Linėjus (1707–1778), švedų botanikas, šiuolaikinės binarinės nomenklatūros sukūrėjas.
**Binarinė nomenklatūra** (lot. *binarius* – dvigubas + nomenclāre – duoti vardą) – augalų ir gyvūnų vardynas, kur kiekvienos rūšies pavadinimas yra sudarytas iš genties (rašomo didžiąja raide) ir rūšies vardo (rašomo mažąja raide), kuris užrašomas lotynų kalba. Šią sistemą pasiūlė švedų biologas Karlas Linėjus (1707–1778).

Toks pavadinimas vadinamas **binomu**.

Pavyzdžiui, juodosios ir pilkosios žiurkės yra vienos genties, bet skirtingų rūšių. Šių dviejų rūšių vardai turi bendrą pirmą (genties) vardą – *Rattus*, bet skirtingus rūšies vardus – *R. rattus* (juodoji žiurkė) ir *R. norvegicus* (pilkoji žiurkė).

Tas pats pavadinimas vartojamas visame pasaulyje, visomis kalbomis, išvengiant vertimų sunkumų. Tačiau toks pavadinimas ne visada yra stabilus. Pavyzdžiui, marmurinis auksavabalis gali būti ir *Protaetia lugubris*, ir *Potosia lugubris*, ir *Liocola marmorata*. Pasitaiko, kad duodami net du tokie patys pavadinimai skirtingoms rūšims. Pavyzdžiui, pavadinimas *Agonum obscurum* gali reikšti tiek vabalą žygį *Agonum viduum*, tiek vabalą žygį *Oxypselaphus obscurus*. Siekiant išvengti tokių nesusipratimų, prie pavadinimo dažnai prirašoma ir autoriaus, kuris davė pavadinimą, pavardė ir data.

Pavyzdžiui:

*Agonum obscurum* (Herbst, 1784) yra sinonimas *Oxypselaphus obscurus* (Herbst, 1784)
*Agonum obscurum* (Paykull, 1790) yra sinonimas *Agonum viduum* (Panzer, 1797)