recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Paulius Rabikauskas** |
| --- |
| Gimė | 1920 m. rugpjūčio 16 d.Gudžiūnuose, Kėdainių rajone |
| Mirė | 1998 m. kovo 7 d. (78 metai)Romoje |

**Paulius Rabikauskas** (g. 1920 m. rugpjūčio 16 d. Gudžiūnuose, Kėdainių rajone – 1998 m. kovo 7 d. Romoje) – katalikų kunigas, teologas, istorikas, Lietuvių katalikų mokslo akademijos akademikas (nuo 1961 m.).

Biografija
----------

Gimė 1920 m. rugpjūčio 16 d. Gudžiūnuose. 1933 m. įstojo mokytis į Kauno jėzuitų gimnaziją. 1938 m. tapo jėzuitų ordino nariu. 1942–1944 m. Pagryžuvyje mokėsi filosofijos. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Šalia Miuncheno esančio Pulacho miesto kolegijoje tęsė filosofijos ir teologijos studijas. 1948 m. liepos 25 d. buvo įšventintas į kunigus. Teologijos studijas baigė 1949 m. Büreno kolegijoje (Šiaurės Reino-Vestfalijos žemė). 1951–1953 m. studijavo Bažnyčios istoriją Romos Popiežiškajame Grigaliaus universitete. Nuo 1953 iki 1955 m. Miuncheno universitete studijavo lotynų kalbą, diplomatiką ir paleografiją. Nuo 1954 m. iki 1994 m. Grigaliaus universitete dėstė paleografiją ir popiežių diplomatiką. Nuo 1970 iki 1973 m. ir nuo 1985 iki 1991 m. buvo Grigaliaus universiteto Bažnyčios istorijos fakulteto dekanas. Nuo 1975 m. iki 1978 m. universiteto vicerektorius. 1961 m. tapo profesoriumi. Nuo 1962 m. Lietuvių katalikų mokslo akademijos mokslinis sekretorius. Nuo 1975 m. tarptautinio mokslinio žurnalo *Archivum Historiae Pontificiae* redaktorius. 1992 m. popiežius Jonas Paulius II P. Rabikauską paskyrė Šventųjų skelbimo kongregacijos konsultantu. 1994 m. Vilniaus universitetas suteikė garbės daktaro vardą. Rašė mokslinius straipsnius apie jėzuitų veiklą, Vilniaus universitetą Lietuvoje enciklopedijoms, periodiniams leidiniams.

Bibliografija
-------------

* Vilniaus universiteto įkūrimas. Karaliaus ir popiežiaus dotacijos (The Foundation of the University of Vilnius. Royal and Papal Grants.), 1979.
* Lietuvos globėjas Šv. Kazimieras, 1993.
* Ankstyvieji Vilniaus universiteto istorijos šaltiniai, 2009 (knygos sudarytojas).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Paulius Rabikauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIX (Pre-Reu). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011. 378 psl.

Nuorodos
--------

* Paulius Rabikauskas Archyvuota kopija 2017-11-07 iš Wayback Machine projekto.
* Kristaus Bažnyčios kunigas–europinio garso istorikas
*Kitos reikšmės – Valia (reikšmės).*
**Valia** – kryptingas sąmoningas savo pasirinkimų, veiklos bei elgesio valdymas, siekiant įveikti kliūtis bei pasiekti laike ištęstų tikslų; subjektyvi vidinė paskata atlikti nepakankamai motyvuotus išorinius ir vidinius veiksmus siekiant apibrėžtų tikslų. Sąmoningai kryptingai vykdoma numatyta ir apgalvota veikla tikslui siekti vadinama valia arba valiniu veiksmu. Atvirkštinis valiai veiksmas yra impulsyvus – atliekamas be išankstinių ketinimų, planavimo, apmąstymo, įvertinimo.  

Vaikų bei paauglių tarpe tai pakankamai dažnas reiškinys pasireiškiantis dėl auklėjimo, patirties ar psichikos išsivystymo stokos, suaugusių žmonių – savo kilme tai dažniausiai anksčiau buvę sąmoningi veiksmai ilgainiui dėl dažno pasikartojimo virtę automatiniais, pvz. ėjimas į tas pačias vietas, tam tikrų prekių ar paslaugų pirkimas, atsakas į panašius klausimus ir pan.

Sudėtingo valios veiksmo etapai:

* Tikslo įsisąmoninimas. Jis priklauso nuo asmenybės kryptingumo, motyvų.
* Motyvų kova-apsisprendimas. Atsiradus kelioms alternatyvoms, žmogus patenka į konfliktinę situaciją, kurioje tarpusavyje kovoja motyvai. Motyvų kovoje turi išryškėti veiksmo tikslas bei kryptis, o ne vykdymo būdai. Motyvų kova baigiama apsisprendimu.
* Priemonių numatymas. Priemonės gali būti planuojamos kartu su tikslo įsisąmoninimu. Tačiau detalus planas sudaromas prieš praktinį sprendimo įgyvendinimą.
* Praktinis įgyvendinimas. Įgyvendindamas apsisprendimą, asmuo ne tik veikia, bet ir kontroliuoja, koreguoja savo veiksmus.

Asmenybės valios ypatybės

* Stimuliuojančios valios ypatybės: tikslingumas, ryžtingumas, atkaklumas, energingumas, iniciatyvumas, savarankiškumas ir drąsumas.
* Slopinančios valios ypatybės: ištvermingumas, kantrumas, santūrumas, savitvarda, savikontrolė.
* Tarpinės valios ypatybės: organizuotumas ir drausmingumas.

Valia turi dvi susijusias funkcijas:

* skatinamoji – didina subjekto aktyvumą
* slopinamoji – mažina subjekto aktyvumą.

Valia pasireiškia, kai:

* žmogui sunku nuspręsti, kuriam iš vienodai reikšmingų tikslų ar motyvų reikia suteikti pirmenybę.
* reikia nugalėti išorės ir vidaus kliūtis ir pan.

Pasirinkimo metu paprastai susidaro vienas kitam pavaldžių motyvų sistema, atitinkanti veikimo tikslą. Veikimo tikslų, būdų, galimų pasekmių sąmoningas suvokimas padeda pačiam valdyti savo veiklą – imtis tam tikrų veiksmų arba, atvirkščiai, susilaikyti nuo tam tikros veiklos.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Laisva valia
* Determinizmas

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Aurelijus Gutauskas. Valia*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 588 psl.
| Aldikis |
| --- |
| Vieta | Švenčionių rajonas, Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,239 km² |
| Kranto linijos ilgis | 2,99 km |
| Įteka | Lakaja, 2 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Lakaja |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Aldikis

  |
| **Koordinatės** |  55°9′14″ š. pl. 25°45′21″ r. ilg.﻿ / ﻿55.15389°š. pl. 25.75583°r. ilg.﻿ / 55.15389; 25.75583Koordinatės: 55°9′14″ š. pl. 25°45′21″ r. ilg.﻿ / ﻿55.15389°š. pl. 25.75583°r. ilg.﻿ / 55.15389; 25.75583 |

**Aldikis** – ežeras Lietuvoje, Švenčionių rajone, 12 km į pietus nuo Labanoro. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 1,06 km, plotis – iki 0,37 km. Altitudė 141 m. Kranto linija vingiuota, iš šiaurės rytų yra įsiterpęs nemažas pusiasalis. Krantai daugiausia žemi, pelkėti, apaugę medžiais ir krūmais. Šiaurinės pakrantės kalvotos. Ežerą supa Baranavos miškas, tik pietinėje pakrantėje įsikūrę Paaldikio ir Žukaučiznos kaimai. Veikia kaimo turizmo sodyba. Iš šiaurės į pietus ežerą prateka Žeimenos intakas Lakaja, o rytuose įteka upeliukas iš netoliese telkšančio Gilučio ežero.

Vandenvardžio *Aldi̇̀kis* kilmė neaiški: gali būti tokia, kaip Ildiko, arba sietina su dak. *alda*, arm. *altiur* ('šlapynė').

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 38
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Troglodytidae** |
| --- |
| Paprastoji karietaitė (Troglodytes troglodytes)Paprastosios karietaitės (*Troglodytes troglodytes*) prie lizdo |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Žvirbliniai paukščiai  *( Passeriformes)* |
| Šeima: | Karietaitiniai  *( Troglodytidae)* |

 |
| Binomas |
| ***Troglodytidae***Swainson, 1832 |

**Karietaitiniai** (*Troglodytidae*) – žvirblinių paukščių (*Passeriformes*) būrio paukščių šeima. Priklauso kresni, apie 10 g sveriantys paukščiai, kurių snapas nusmailėjęs ir kartais kiek palinkęs žemyn. Žiočių kampuose būna nedaug šerelių. Kojos ilgos ir stiprios. Nagai dideli, riesti, aštrūs. Plunksnos rusvų spalvų.

Gyvena miškuose, kur tankus pomiškis. Skraido silpnai, bet puikiai bėgioja. Paukščiai laikosi poromis ar pavieniui. Patinų giesmė skambi, melodinga, kartais gieda ir patelės. Lizdas gana masyvus, rutulio formos. Jį suka po šaknimis, tankiuose krūmuose. Deda 2-10 kiaušinių. Patelė peri apie 2 savaites. Jaunikliai iš lizdo išsirita po 16-18 dienų. Minta gyvūniniu maistu, lesa sėklas ir uogas.

Šeimoje yra 55 rūšys. Paplitę Eurazijoje, Šiaurės Amerikoje, Pietų Amerikoje, Šiaurės Afrikoje. Lietuvoje gyvena viena rūšis – paprastoji karietaitė (*Troglodytes troglodytes*).

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Karietaitiniai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Vasilije Micić**|  |
| Asmeniniai duomenys |
| Gimimo data | 1994 m. sausio 13 d. (29 metai) |
| Gimimo vieta | Kralevas, Serbija |
| Ūgis | 1,97 m |
| Svoris | 92 kg |
| Klubas |
| Dabar žaidžia | Oklahoma Sičio „Thunder" |
| **Pozicija** | įžaidėjas, atakuojantis gynėjas |
| NBA naujokų birža |
| 2014 m. | 52 šaukimu,Filadelfijos „76ers" |
| Profesionalūs klubai |
| 2010–2014 2014–20162015–20162016–2017 2017–20182018–20232023– | Belgrado „Mega Vizura"Miuncheno „Bayern" → Belgrado „Crvena zvezda" Bursos „Tofaş" Kauno „Žalgiris" Stambulo „Anadolu Efes"Oklahoma Sičio „Thunder" |  |
| Šalies rinktinė |
| 2013– | Serbija Serbija |  |
|  |

**Vasilijė Micičius** (*Василије Мицић*; g. 1994 m. sausio 13 d.) – Serbijos krepšininkas, rungtyniaujantis įžaidėjo arba atakuojančiojo gynėjo padėtyje.

2002–2006 m. treniravosi Belgrado OKK sporto mokykloje. 2006–2007 m. „Crvena zvezda", 2007–2010 m. „FMP Železnik" jaunimo komandose. Profesionalo karjerą pradėjo Belgrado „Mega Vizura" klube. 2012–2013 m. tapo komandos lyderiu, padėjo jai pirmą kartą patekti į Adrijos lygą. 2014 m. Micičius sudarė dvejų metų kontraktą su Miuncheno „Bayern", bet patyrė sunkią traumą ir ilgai nerungtyniavo. 2015–2016 m. skolintas „Crvena zvezdai", su kuria „Eurolygoje" vidutiniškai rinko po 5,5 taško.

2016–2017 m. rungtyniavo Turkijoje, Bursos „Tofaş", o 2017 m. pasirašė dvejų metų kontraktą su Kauno „Žalgiriu". 2017–2018 m. sezono „Eurolygoje" jis rinko vidutiniškai 7,7 taško, atliko 4,2 perdavimo ir atkovodavo po 2,2 kamuolio per rungtynes. Su „Žalgiriu" jam pavyko pasiekti „Eurolygos" finalo ketvertą.

2018 m. serbas perėjo į „Anadolu Efes". Ten jo vaidmuo tolydžio augo, o 2020–2021 m. jis tapo „Eurolygos" reguliariojo sezono MVP, finalo ketverto MVP ir čempionu. Kitą sezoną jis vėl pakartojo šiuos pasiekimus.

V. Micičius atstovavo įvairių amžių Serbijos jaunimo rinktinėms, su nacionaline rinktine dalyvavo 2013, 2017 m. Europos ir 2019 m. pasaulio čempionatuose.

V, Micičiaus sesuo Nina Micič – olimpinė snieglentininkė.

Laimėjimai
----------

* Serbijos taurės MVP (2014 m.)
* Adrijos lyga (2016 m.)
* Serbijos krepšinio lyga (2016 m.)
* LKL (2018 m.)
* Karaliaus Mindaugo taurė (2018 m.)
* Turkijos krepšinio lyga (2019 m.)
* Turkijos krepšinio taurė (2022 m.)
* Eurolyga (2020–21, 2021–22 m.)
* Eurolygos MVP (2021 m.)
* Eurolygos finalo ketverto MVP (2021, 2022 m.)
* U18 Europos krepšinio čempionatas: sidabras (2011 m.)
* U19 pasaulio krepšinio čempionatas: sidabras (2013 m.)
* Europos krepšinio čempionatas: sidabras (2017 m.)

Šaltiniai
---------

1. ↑  „SECHS WOCHEN PAUSE FÜR VASILIJE MICIC" Archyvuota kopija 2018-06-20 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  „Vasilije Micic signs with Zalgiris Kaunas" Archyvuota kopija 2017-06-19 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  „Efes’s Vasilije Micic is voted the EuroLeague’s 2020-21 season MVP!"
**Akmenų kalnelis** – objektas Šiaulių raj. savivaldybėje, Bubių sen. Pašvinių k. Administruoja Šiaulių raj. savivaldybė ir Kurtuvėnų regioninio parko direkcija. Kalnelis su dideliais akmenimis vadinamas dar „Aukuru". Įrengtas stendas ir dviračių stovas. Šalia stovyklavietė ir Pašvinės ežeras. Apaugęs medžiais.

Aikštelė ant Akmenų kalnelio
Akmenų kalnelis
Ledynų suformuotą Pašvinės geomorfologinį geotopą sudaro keletas įdomių gamtos objektų: pelkingų daubų apjuostas Pašvinės kalnas, 18 hektarų plote tyvuliuojantis Pašvinės ežeras, Akmenų kalnelis ir Maldokalnis. Ryškiausias kraštovaizdžio akcentas – Pašvinės kalnas, iškilęs 20 metrų (abs. aukštis +145). Akmenų kalnelis ir Maldokalnis yra mažesni. Tai – iki 100 m pločio, 300–350 metrų ilgio gūbriai, kurių santykinis aukštis 5 metrai (abs. aukštis + 136,6 m ir + 140,3 m).

Istorija
--------

Šie gūbriai susiformavo „negyvo" ledo plyšiuose, kai tirpsmo vanduo suplukdė smulkų smėlį bei žvirgždą. Plyšių būta pačiame ledo paviršiuje, apie tai byloja gausybė riedulių Akmenų kalnelio viršūnėje. Kai kurie akmenys gana stambūs – pusantro metro ilgio ir metro pločio.

Galutinai ištirpus ledo luistui susidarė Pašvinės ežeras. Jo lygis ankstyvoje stadijoje buvo 4-5 metrais aukštesnis už dabartinį. Akmenų kalnelyje pastebima ežero bangų kadaise nuardyta nuožulni aikštelė. Vėliau vandens ežere vis mažėjo – kalnelyje aiškiai matomos keturios pakopos iki dabartinio vandens lygio.

Senieji vietos gyventojai kalbėjo, kad Akmenų kalnelyje kadaise buvusi pagonių kulto vieta, o ant Maldokalnio stovėjusi bažnyčia. Šiauriniame Pašvinio ežero krante nuo seno buvo aptinkama žmonių kaulų. Praėjusio amžiaus pabaigoje vienas Pašvinės kaimo gyventojas savo darže iškasė keramikos šukių ir titnago gabalėlių. 1998-aisiais tirta, ar apyežerėje yra archeologinių paminklų. Archeologai, atliko vietovės žvalgomuosius tyrimus, bet senesnio kultūrinio sluoksnio nerado. Aptikta tik XVIII–XIX a. puodų šukių ir koklių fragmentų.

Išsamiau ši įdomi vietovė nėra tyrinėta, todėl negalima teigti, kad čia nebūta akmens amžiaus ar vėlesnio laikotarpio gyvenviečių. Be to, šimtmečiais dirbant žemę, senovės gyvenviečių liekanos galėjo būti sunaikintos.

Nuorodos
--------

* Kurtuvėnų regioninio parko direkcijos informacija Archyvuota kopija 2021-10-18 iš Wayback Machine projekto.



|  |  |
| --- | --- |
|  | Šis straipsnis yra tapęs savaitės straipsniu. |
|  |
| --- |
| **Viking 1** |
|  |
| **Organizacija:** | NASA |
| **Misijos tikslas:** | Marsas |
| **Programa** | Viking programa |
| **Misijos tipas:** | dirbtinis palydovas ir nusileidimo aparatas |
| **Paleidimo data:** | 1975 m. rugpjūčio 20 d. |
| **Paleidimo įrenginys:** | raketa-nešėjaTitan III |
| **Masė:** | 883 kg |
| **Misijos rezultatas:** | sėkminga |

  

**Viking 1** – pirmasis kosminis aparatas, priklausęs NASA Viking programai, iš dviejų (kitas – Viking 2), pasiekęs Marso planetą.

Misija
------

*Viking 1* buvo paleistas 1975 m. rugpjūčio 20 d. *Titan III* raketa. Po 10 mėnesių kelionės į Marsą, likus dar 5 dienom iki kosminio aparato įėjimo į orbitą, *Viking 1* pradėjo siųsti Marso nuotraukas. *Viking 1* į orbitą buvo įvestas 1976 m. birželio 19 d. Nusileidimas į Marsą buvo numatytas 1976 liepos 4, tačiau nuotraukos parodė, kad vieta, kur buvo ketinama leistis, yra pernelyg uolėta ir yra pavojinga aparatui. Nusileidimas buvo nukeltas, kol buvo surasta tinkama vieta nusileidimui. Nusileidimo aparatas nuo dirbtinio palydovo atsiskyrė liepos 20 08:51 UT ir nusileido 11:56:06 UT.

Dirbtinis palydovas
-------------------

Dirbtinio palydovo pagrindinė misija, dėl Saulės konjunkcijos, 1976 m. lapkričio 5 d. buvo laikinai sustabdyta, o pratęsta 1976 m. gruodžio 14 d. Viena pagrindinių misijos dalių buvo prisiartinimas prie Fobo, 1977 m. vasarį. Misija baigta 1980 m. rugpjūčio 17 d. po 1485 apskriejimų apie planetą.

Nusileidimo aparatas
--------------------

Pirmoji *Viking 1* nusileidimo aparato padaryta nuotrauka
 2006 *Mars Reconnaissance Orbiter* nufotografuotas *Viking 1* nusileidimo aparatas
Nusileidimo aparatas, nuo pagrindinio modulio atsiskyrė 1976 m. liepos 20 d. 08:51 UT. Po atsiskyrimo aparatas apie Marsą skriejo 4 km/s greičiu. Po kelių sekundžių nuo atsiskyrimo, raketos aparatą pradėjo išvedinėti iš orbitos. Po kelių valandų, maždaug 300 km aukštyje virš Marso, nusileidimo aparatas buvo paruoštas nusileidimui. Likus 6 km iki Marso paviršiaus ir aparatui skriejant 250 m/s greičiu išsiskleidė 16 metrų skersmens parašiutas. Per 45 sekundes parašiutas aparatą sulėtino iki 60 m/s. Likus 1,5 km, pradėjo veikti raketos, kurios kritimo greitį sumažino iki 2,4 m/s.

*Viking 1* nusileidimo aparatas nusileido vakarinėje *Chryse Planitia* dalyje. Aparatui nusileidus, dar buvo likę apie 22 kg raketinio kuro.

Pirmos nuotraukos perdavimas prasidėjo 25 sekundėms po nusileidimo.

Nusileidimo aparatas tarnavo 2245 dienas, iki 1982 m. lapkričio 13 d. praradus ryšį.

2006 m. *Mars Reconnaissance Orbiter* nufotografavo *Viking 1* nusileidimo aparatą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *„Viking"*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Venk–Žvo). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2014. 153 psl.
| **Viktoras Baltutis** |
| --- |
| Gimė | 1927 m. kovo 23 d.Užšustis, Žemaičių Naumiesčio valsčius |
| Mirė | 2018 m. rugpjūčio 21 d. (91 metai)Adelaidė, Pietų Australija, Australija |
|  |
| Veikla | ekonomistas, žurnalistas, redaktorius |

**Viktoras Baltutis** (1927 m. kovo 23 d. Užšustyje, Žemaičių Naumiesčio valsčiuje – 2018 m. rugpjūčio 21 d. Adelaidėje, Pietų Australijoje, Australijoje) – ekonomistas, Australijos lietuvių bendruomenės ir spaudos darbuotojas.

Biografija
----------

1944 m. vokiečių suimtas, išvežtas darbams į Vokietiją. 1948 m. baigė gimnaziją Diuseldorfe. 1948 m. emigravo į Australiją. 1965–1969 m. Adelaidės Technologijos institute studijavo buhalteriją ir ekonomiką. 

Nuo 1950 m. aktyviai dalyvavo lietuvių kultūros ir sporto organizacijų, Australijos lietuvių bendruomenės veikloje, jos tarybos ir krašto valdybos narys. 1975 m. įkūrė Lietuvių kredito kooperatyvo draugijos „Talka" skyrių Adelaidėje, jo bendradarbis. 1978–1983 m. vadovavo Adelaidės universiteto radijo stoties laidai lietuvių kalba. 1983 m. išrinktas į Pasaulio lietuvių bendruomenės seimą; nuo 1997 m. garbės teismo narys. Nuo 1990 m. Australijos lietuvių bendruomenės archyvo vedėjas.

Redagavo „Australijos lietuvių metraštį" (t. 2 1983 m.). Parašė pjesių („Šuolis į laisvę", apie S. Kudirką, pastatyta 1972 m. „Svetimoje žemėje"), feljetonų, knygą „Išsinešėme tik ilgesį" (1996 m.). Bendradarbiavo periodiniuose leidiniuose „Mūsų pastogė", „Tėviškės žiburiai", „Pasaulio lietuvis" ir kt. Talkino Visuotinei lietuvių enciklopedijai.

Palaidotas Centennial Park kapinėse.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Domas Šniukas. Viktoras Baltutis. Visuotinė lietuvių enciklopedija. 2002-08-14. Nuoroda tikrinta 2023-09-29.
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 55 psl.
3. ↑  Domas Šniukas. *Viktoras Baltutis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 586 psl.
4. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 39°15′ p. pl. 72°05′ v. ilg.﻿ / ﻿39.250°š. pl. 72.083°r. ilg.﻿ / 39.250; 72.083

| Viljarikos ežeras |
| --- |
| Viljarikos ežerasViljarikos ežerasViljarikos ežeras |
| Vieta | Čilė |
| Plotas | 176 km² |
| Kilmė | Ledyninė |
| Įteka | Trankura |
| Išteka | Toltenas |
|  |
|  Vikiteka | Viljarikos ežeras |

**Viljarikos ežeras** (isp. *Lago Villarrica*), vietinis pavadinimas ***Maljolafkenas*** (mapu. *Mallolafquén*) – ežeras pietinėje Čilėje, Araukanijos regione, Kautino provincijos pietryčiuose. Telkšo Andų pašlaitėje, 220 m aukštyje. Pietinėje ežero pakrantėje stūkso itin veiklus Viljarikos ugnikalnis. Ilgis 22 km, plotis iki 11 km.

Viljarikos ežerą maitina iš Andų atitekanti Trankuros upė, o vakaruose išteka Toltenas.

Vasarą ežero vanduo įšyla iki 19–22 °C, žiemą neužšąla, laikosi 9–10 °C temperatūra. Vystomos vandens pramogos. Prie Viljarikos ežero yra kurortinės Viljarikos ir Pukono gyvenvietės.

* Aušra paežerėjeAušra paežerėje
* Viljarikos bangosViljarikos bangos
* Viljarikos ežeras ir ugnikalnisViljarikos ežeras ir ugnikalnis
| **Vincas Rastenis** |
| --- |
| Gimė | 1905 m. sausio 16 d.Juozapinė, Dūkšto valsčius, Novoaleksandrovsko apskritis |
| Mirė | 1982 m. vasario 25 d. (77 metai)Niujorke, JAV |
|  |
| Veikla | teisininkas, politikas, žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vytauto Didžiojo universitetas |

**Vincas Rastenis** (1905 m. sausio 16 d. Juozapinė, Dūkšto valsčius, Novoaleksandrovsko apskritis – 1982 m. vasario 25 d. Niujorke, JAV) – Lietuvos teisininkas, politikas, žurnalistas, redaktorius, visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Lietuvos žurnalistų sąjungos nariai (apie 1932 m.). Sėdi, iš kairės: V.Rastenis, E.Turauskas, J.Purickis (vadovas), J.Gerulaitytė. Stovi, iš kairės: J.Paleckis, A. Gricius, J. Kardelis, V. Kemežys, A. Bružas.
Baigęs Panevėžio gimnaziją, 1924–1927 m. Lietuvos universitete studijavo matematiką, 1931–1935 m. Vytauto Didžiojo universitete – teisę. 1935–1936 m. tarptautinės teisės srityje specializavosi Vienos universitete.

1928 m. Kauno radiofono sekretorius-pranešėjas, 1928–1931 m. – „Lietuvos aido" iliustruoto priedo techninis redaktorius, 1931–1935 m. – Lietuvių tautininkų sąjungos generalinis sekretorius. 1936 m. Klaipėdoje dienraščio „Vakarai" redaktoriaus pavaduotojas, 1937 m. – Lietuvos Ministrų Tarybos juriskonsultas, 1937–1938 m. – „Pažangos" bendrovės laikraščių leidybos direktorius. 1939 m. dienraščio „Vakarai" vyriausias redaktorius, 1939–1940 m. dienraščio „Lietuvos aidas" sekretorius bei žurnalų „Vairas" ir „Jaunoji karta" specialus bendradarbis.

1940 m. liepos 17 d. suimtas, kalintas Lukiškėse, Maskvoje, Kauno kalėjimuose; išleistas prasidėjus karui 1941 m. birželio 23 d. 1941–1942 m. Šiaulių apygardos prokuroras, 1942–1944 m. – advokatas Šiauliuose. 1944 m. pasitraukė į Prancūziją, 1948 m. – į JAV.

1948–1951 m. laikraščio „Dirva" leidėjas ir redaktorius, nuo 1952 m. – Laisvosios Europos komiteto spaudos ir organizacijų skyriaus vyriausias redaktorius Niujorke, 1950–1956 m. – Amerikos lietuvių tarybos narys, 1954–1957 m. – Lietuvių žurnalistų sąjungos pirmininkas, nuo 1958 m. – Lietuvos nepriklausomybės talkos pirmininkas.

Spaudoje pradėjo bendradarbiauti 1925 m. Rašė kultūros, švietimo, vidaus politikos klausimais. Pasirašinėdavo slapyvardžiais V. R. Vr. K. K. Marius, B. K. V. Girulis, Naujokas ir kitais.

Bibliografija
-------------

* *Politinė tautos vienybė*, 1937 m.
* *Tarptautinė viešoji teisė*, 1937–1934 m.
* *Lietuva tironų pančiuose*, su B.T. Dirmeikiu, 1946 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vincas Rastenis. Visuotinė lietuvių enciklopedija (tikrinta 2021-12-16).
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 419 psl.
| **Virgilijus Mundrys** |
| --- |
| Gimė | 1936 m. kovo 1 d. (87 metai)Klaipėda |
|  |
| Veikla | sporto žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Virgilijus Mundrys** (g. 1936 m. kovo 1 d. Klaipėdoje) – Lietuvos sporto žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

Tėvas Lietuvos kariuomenės karininkas, 1941 m. birželio mėn. ištremtas Sibirą, miręs Norilske. Sesuo Regina Mundrytė. Mokėsi Pirmojoje berniukų gimnazijoje, baigė 1-ąją darbo jaunimo mokyklą. 1960 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos-filologijos fakulteto žurnalistikos specialybę.

1956–1967 m. laikraščio „Sportas" korektorius, literatūrinis darbuotojas, skyriaus vedėjas. Nuo 1960 m. Lietuvos televizijos futbolo varžybų komentatorius. 1967–1978 m. laikraščio „Sovetskaja Litva" literatūrinis darbuotojas ir sporto skyriaus vedėjas, 1978–1989 m. – Lietuvos televizijos ir radijo sporto skyriaus vedėjas, sporto redakcijos komentatorius. 1989–1992 m. dienraščio „Respublika" sporto apžvalgininkas, 1992–1993 m. – Lietuvos nacionalinės futbolo rinktinės viršininkas, 1993–1994 m. – Vilniaus „Panerio" futbolo klubo direktorius. 1994–1996 m. dienraščio „Diena" vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, 1997 m. savaitraščio „Sargyba",  laikraščio „Lietuvos žinios" redakcijos darbuotojas.

Mokydamasis gimnazijoje žaidė ledo ritulio komandoje, šoko dainų ir šokių ansamblyje „Lietuva", vėliau, puikiai įvaldęs rapyrą, įvykdė TSRS sporto meistro normatyvą, triskart tapo Lietuvos čempionu.

Įvertinimas
-----------

* 2010 m. Aleksandro Krukausko premija

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 342 psl.
2. ↑  Jūratė Žemaitytė. Eterio vilkas reziduoja Varėnoje. Lietuvos žinios, 2009 spalio 22 d. Archyvuota kopija 2009-10-30 iš Wayback Machine projekto.
| **Virginija Motiejūnienė** |
| --- |
| Gimė | 1952 m. gruodžio 25 d. (70 metų)Vilnius |
|  |
| Veikla | televizijos žurnalistė, redaktorė |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Virginija Motiejūnienė-Jonynaitė** (g. 1952 m. gruodžio 25 d. Vilniuje) – Lietuvos televizijos žurnalistė, redaktorė.

Biografija
----------

1976 m. baigė Vilniaus universiteto Pramonės ekonomikos fakulteto darbo ekonomikos specialybę. 1984 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete baigė žurnalistikos specialybę.

Nuo 1976 m. Valstybinio televizijos ir radijo komiteto televizijos laidų redaktorė. Rengė laidas ekonominėmis temomis. 1987–1992 m. vadovavo Lietuvos televizijos ekonomikos laidų redakcijai. 1989–1993 m. kartu su kitais rengė ekonominę-publicistinę programą „Akistata". Nuo 1993 m. – Lietuvos televizijos Naujienų redakcijos laidos „Panorama" korespondentė. Daugiausia rengia reportažus ekonomikos ir finansų temomis.

Filmografija
------------

* *Sausio mūšis. Lietuvos radijas ir TV 1991 01 13*, režisierius Juozas Sabolius, 2011 m.

Įvertinimas
-----------

* 1994 m. Lietuvos televizijos „Auksinė bitė".

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 341 psl.
| **Virginijus Mičiulis** |
| --- |
| Gimė | 1961 m. sausio 1 d. (62 metai)Naujieji Vangai, Prienų rajonas |
|  |
| Veikla | radijo žurnalistas, redaktorius |
| Pareigos | „TV antenos" redaktorius |
|  |
| Alma mater | 1984 m. Vilniaus universitetas |

**Virginijus Mičiulis** (g. 1961 m. sausio 1 d. Naujuosiuose Vanguose, Prienų rajonas) – Lietuvos radijo žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

1979 m. baigė Prienų vidurinę mokyklą, 1984 m. – Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto žurnalistikos specialybę.

1984–1991 m. dirbo Lietuvos radijo Vaikų ir jaunimo redakcijoje redaktorius, 1991–1992 m. Informacijos redakcijos vyriausias redaktorius. 1992–1997 m. Lietuvos radijo direktorius. Nuo 1997 m. Lietuvos nacionalinio radijo ir televizijos atstovas spaudai,  2000 m. radijo stoties „Žinių radijas" steigėjas, vėliau laikraščio „Lietuvos rytas", „TV antenos" korespondentas, „Lietuvos rytas" redaktoriaus pavaduotojas, „TV antenos" redaktorius.

Įvertinimas
-----------

* 1992 m. Sausio 13-osios atminimo medalis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 326 psl.
| Vjenas |
| --- |
| Vjenas Šarante Vjenas Šarante |
| **Ilgis** | 363 km |
| **Baseino plotas** | 21 105 km² |
| **Vidutinis debitas** | 203 m³/s |
| **Ištakos** | Miljevašo aukštumos |
| **Žiotys** | Luara |
| **Šalys** | Prancūzija |
|  |
|  **Vikiteka** | Vjenas |

**Vjenas** (pranc. *Vienne*, oks. *Vinhana*) – upė vidurio vakarų Prancūzijoje; Luaros kairysis intakas. Tai svarbiausia Limuzeno krašto upė. Prasideda Miljevašo aukštumose, Korezo departamente. Teka šiaurės vakarų, šiaurės kryptimi per Krezo, Aukštutinio Vjeno, Šaranto, Vjeno bei Endro ir Luaros departamentus. Įteka į Luarą ties Kand Sen Martenu.

Pagrindiniai intakai – Krezas (dešinysis), Klainas (kairysis). Upės vagoje įrengta keletas hidroelektrinių. Apie 75 km upės ilgio laivuojama. Svarbesni miestai prie Vjeno: Emutjė, Sen Leonar de Nobla, Limožas, Sen Žunjanas, Konfolanas, Šovinji, Šatelro, Šinonas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vienne (Vjenas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Venk–Žvo). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2014. 111 psl.
**Vokietijos lietuviai** – lietuviai, laikinai ar nuolat gyvenantys Vokietijoje.

Istorija
--------

Daug lietuvių atsidūrė Vokietijoje baigiantis Antrajam pasauliniam karui: apie 65 000 karo pabėgėlių iš Didžiosios ir apie 10 000 iš Mažosios Lietuvos. Po karo, pasibaigus emigracijai į JAV, Kanadą, Australiją bei kitas šalis, Vokietijoje liko apie 7550 lietuvių (1954 m.). Nuo 1957 m. į Vokietijos Federacinę Respubliką galėjo grįžti Lietuvoje gyvenę buvę Vokietijos piliečiai, tarp jų buvo ir lietuvių. Spėjama, kad 2007 m. Vokietijoje gyveno apie 25 000 lietuvių.

Organizacijos
-------------

Vokietijoje 1946 m. kovo 3-4 d. lietuvių tremtinių atstovai įkūrė Lietuvių tremtinių bendruomenę, kuri ėmė rūpintis visais jų reikalais, 1949 m. birželio 14 d. paskelbta Lietuvių charta ir įsteigta Pasaulio lietuvių bendruomenė. 1950 m. įsteigta vienintelė pilna už Lietuvos ribų Vasario 16-osios gimnazija. Vokietijos lietuvių bendruomenė įkurta 1950 m. vasario 16 d. joje buvo 10 271 registruotas narys. 2002 m. registruotų narių buvo per 1500. Be to, veikia Vokietijos lietuvių jaunimo sąjunga, 1946–1972 m. veikė Mažosios Lietuvos taryba.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gintautas Ereminas, Linas Saldukas, Vytautas Spečiūnas . *Dovainonys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XII (Lietuva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 831 psl.
| Volgogradasrus. *Волгоград* |
| --- |
|              |
| *Volgogrado centras* |
|  |
| 

VolgogradasVolgogradas

48°42′00″ š. pl. 44°31′00″ r. ilg.﻿ / ﻿48.70000°š. pl. 44.51667°r. ilg.﻿ / 48.70000; 44.51667﻿ (Volgogradas)Koordinatės: 48°42′00″ š. pl. 44°31′00″ r. ilg.﻿ / ﻿48.70000°š. pl. 44.51667°r. ilg.﻿ / 48.70000; 44.51667﻿ (Volgogradas) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Volgogrado sritis Volgogrado sritis |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 1 004 763  |
| **Plotas** | 859,353 km² |
| **Tankumas** (2021) | 1 169 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Volgogradas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Volgogrãdas (buv. Stalingrãdas, Carìcynas) |

**Volgogradas** (iki 1925 m. **Caricynas**, 1925–1961 m. vadintas **Stalingradu**) – miestas Rusijos europinės dalies pietuose, Volgos žemupyje, jos dešiniajame krante; srities centras. Nuo Volgogrado prasideda Volgos-Dono laivybos kanalas, čia yra didelis upių uostas, geležinkelio mazgas, oro uostas. Mieste išvystyta naftos, mašinų, metalo, laivybos pramonė, juodoji ir spalvotoji metalurgija, chemijos, statybų, medžio apdirbimo, maisto pramonė. Volgograde ir prie miesto yra kelios jėgainės.

Tai didelis mokslo ir kultūros centras, čia yra 20 mokslo tyrimų institutų, trys universitetai, keturi institutai, kitos mokyklos. Teatrai: dramos, muzikinės komedijos, lėlių, jaunimo. Yra filharmonija, cirkas, simfoninis orkestras, planetariumas. Muziejai: Caricyno gynybos, kraštotyros, meno, muzikos instrumentų ir kt. Stalingrado mūšiui pažymėti pastatytas memorialinis kompleksas, įrengtas parkas.

Istorija
--------

Miestas Antrojo pasaulinio karo metu
Gyvenvietė žinoma nuo 1555 m. kaip *Caricynas* pirmą kartą minima 1589 m. XVII a. pradžioje gyvenvietė sudegė, atstatyta 1615 m. prie Caricos (*Царица*) upės žiočių (pagal ją ir pavadintas). 1780 m. gavo miesto teises. XIX a. antroje pusėje miestą sujungus geležinkeliais su kitais Rusijos regionais, jame smarkiai augo naftos, metalurgijos, medienos pramonė. Vykstant Rusijos pilietinio karui, 1919 m. birželį Caricyną užėmė baltagvardiečiai. 1925 m. pavadintas *Stalingradu* (Stalino garbei). Per XX a. trečiąjį ir ketvirtąjį dešimtmetį dar labiau išplėtota pramonė. Antrojo pasaulinio karo metu miesto prieigose įvyko vienas didžiausių ir svarbiausių šio karo mūšių – Stalingrado mūšis. 1942–1943 m. miestas beveik visiškai nusiaubtas, po karo atstatytas. 1961 m. pavadintas *Volgogradu*, 1965 m. gavo miesto-didvyrio vardą. 1967 m. buvo atidengta statula „Tėvynė-motina šaukia".

Sportas
-------

* SK Rotor – futbolo klubas;

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Volgograd (Volgogradas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Venk–Žvo). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2014. 408 psl.
| **Vytas Jonas Greblikas** |
| --- |
| Gimė | 1934 m. lapkričio 25 d. (88 metai)Rudamina, Seinų apskritis |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Vytas Jonas Greblikas** (g. 1934 m. lapkričio 25 d. Rudaminoje, Seinų apskritis) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

1959 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete baigė žurnalistikos specialybę.

Nuo 1957 m. laikraščio „Lietuvos pionierius" redakcijos literatūrinis darbuotojas, nuo 1964 m. – skyriaus vedėjas. Rašė vaikų darbinio auklėjimo ir moralės temomis. 1974–1988 m. Užsienio turizmo valdybos Informacijos ir reklamos skyriaus viršininkas, žurnalo „Putešestvije v SSSR" korespondentas Lietuvai. 1988 m. dirbo Lietuvos kultūros fonde, nuo 1989 m. – laikraščių Lietuvos profsąjungos ir „Pozicija" atsakingasis sekretorius, redaktoriaus pavaduotojas. 1990 m. mėnraščio „Turizmo horizontai" redaktorius, 1991–1995 m. laikraščio „Sodra" vyriausias redaktorius, įmonės „Sodrapress" direktorius. Daugiausia rašė socialiniais ir teisėsaugos klausimais.

Bibliografija
-------------

* *Stiklinis laivas*, vaikams, 1960 m.
* *Septynmyliais žingsniais*, vaikams, 1959 m.
* *Smalsutis pasakoja*, vaikams, 1961 m.
* *Rytas*, apsakymų rinkinys, 1965 m.
* *Sauja karšto smėlio*, apsakymų rinkinys, 1994 m.
* *Aidintis vaikystės šauksmas*, novelių apysaka. – Vilnius, Rotas, 2008 m. ISBN 978-9955-832-23-2
* *Pasivaikščiojimas anapus horizonto*, apysakos, apsakymai. – Vilnius, Petro ofsetas, 2009 m. ISBN 9786094200168

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 155 psl.
Lietuvos vėliava kaip valstybės simbolis
Organizacijos vėliava demonstracijoje
 *Kitos reikšmės – Vėliava (reikšmės).*
**Vėliava** – įvairių formų ir spalvų audeklo gabalas (skiautė), naudojamas kaip simbolis, ženklas ar signalas. Vėliavos naudojamos kaip valstybių, organizacijų, miestų, įvairių administracinių vienetų, karinių dalinių simboliai. Mokslas apie vėliavas – veksilologija.

Istorija
--------

Atsirado kaip karinių būrių simboliai. Senovės Egipto, Asirijos, vėliau kaip Graikijos, Romos kariuomenės naudojo vėliavas kaip kariuomenės ar atskirų jos dalinių skiriamąjį ženklą. Europoje labiausiai paplito viduramžiais. Vėliau pradėjo naudoti valstybės, laivynai, giminės, organizacijos.

### Žodžio kilmė

Algirdas Julius Greimas sieja žodį „vėliava" su „vėlių būriu, vėlių visuma": „Turint galvoje, kad vėlių valdovas yra tuo pačiu ir karo dievas, visai suprantama, kad kiekviena lietuvių gentis žygiuoja į karą su savo vėliava, su visais savo mirusiais, semdamasi iš jų jėgų ir drąsos".

Etimologas Ernstas Frenkelis žodį *vėliava* gretina su *vė́lankė, vė́langė* ('vėjarodis'), latv. *vēluogs, vēluoks, vāluogs* ('vėjarodis, vėtrungė') ir kildina iš ide. *\*u̯ē(i)-* 'pūsti, vėti' (iš jos kilęs ir žodis *vėjas*).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vėliava 1*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 781 psl.
2. ↑
3. ↑  Ernst Fraenkel. *Litauiches Etymologysches Wörterbuch*. I–II t. Heidelberg: Carl Winter Universitätsverlag, 1962–1965. p. 1219.

Nuorodos
--------

* Lietuvos vėliava
* Valstybinių vėliavų galerija

Vikižodynas
| **William Hesketh Lever** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1851 m. rugsėjo 19 d.Boltonas |
| Mirė | 1925 m. gegužės 7 d. (73 metai)Londonas |
|  |
| Veikla | anglų filantropas, prekybininkas |

**Viljamas Hesketas Leveris** (angl. *William Hesketh Lever*, 1851 m. rugsėjo 19 d. Boltonas – 1925 m. gegužės 7 d. Londonas) – anglų filantropas, prekybininkas. Seras (1911 m.), lordas (1917 m.), vikontas (1922 m.).

Biografija
----------

Studijavo Boltono bažnyčios institute. 1886 m. įkūrė muilo gamybos bendrovę „Lever Brothers" (nuo 1930 m. vadinasi „Unilever", veikia iki šiol). 1888 m. pradėjo filantropinę veiklą, pastatė bendrovės darbininkams gyvenamuosius rajonus Port Sanlaite su komunikacijomis. XX a. pradžioje ieškojo darbo jėgos Afrikoje, siekė įteisinti priverstinį vergų darbą kolonizuotose šalyse.

1906–1909 m. Didžiosios Britanijos Parlamento narys, išrinktas nuo Liberalų partijos. Savo bendrovės darbininkams mokėjo pensijas, siekė senatvės valstybinių pensijų įteisinimo. 1917–1918 m. Lankasterio vyriausiasis šerifas, 1918 m. Boltono meras. Finansiškai rėmė meno ir mokslo institucijas, aukojo labdarai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Viljamas Hesketas Leveris*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 50 psl.
| **Zenonas Baltušnikas** |
| --- |
| Gimė | 1925 m. gegužės 10 d.Juostininkai, Raguvos valsčius |
| Mirė | 2011 m. rugsėjo 6 d. (86 metai) |
| Tėvas | Kazys Baltušnikas |
| Motina | Liuda Baltušnikienė |
| Vaikai | Naglis Rytis Baltušnikas, Aistis Baltušnikas |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius |
| Partija | 1948 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1965 m. Vilniaus aukštoji partinė mokykla |

**Zenonas Baltušnikas** (1925 m. gegužės 10 d. Juostininkuose, Raguvos valsčius, Panevėžio apskritis – 2011 m. rugsėjo 6 d.) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

Buvo vyriausias vaikas šeimoje. 1941 m. tėvui žuvus, slapstėsi nuo persekiojimo. 1944 m. „Gražinos" sovietinių partizanų būrio ryšininkas.

1944–1945 m. Panevėžio valsčiaus komjaunimo organizatorius. 1946–1947 m. Utenos apskrities laikraščio „Lenino keliu" redaktorius, 1947–1949 m. Ukmergės apskrities laikraščio „Tarybinis kelias" redaktorius.  Nuo 1948 m. SSKP narys. 1949–1951 m. mokėsi Vilniaus partinėje mokykloje. 1951–1952 m. LKP CK instruktorius. 1953–1956 m. Švenčionių rajono laikraščio „Žvaigždė" redaktorius. 1956–1960 m. laikraščio „Tiesa" skyriaus vedėjas.

1960–2011 m. gyveno Kaune. 1960–1987 m. didžiausio Lietuvoje regioninio laikraščio „Kauno tiesa" redaktorius. 1960–1968 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos (LŽS) Kauno skyriaus vadovas. 1965 m. baigė Aukštąją partinę mokyklą. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

Parengė turistinį leidinėlį „Kaunas" (1973, 1979 m.; rusų, anglų ir vokiečių kalb.).

Apdovanojimai
-------------

* 1975 m. Lietuvos SSR nusipelnęs žurnalistas;
* 2009 m. LŽS medalis „Už nuopelnus žurnalistikai".

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 55 psl.
2. ↑
3. ↑  *Zenonas Baltušnikas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. - 198
4. ↑  Rūta Kanopkaitė. Žurnalistas ir vynas subręsta ne per vieną dieną // Kauno diena, 2005-05-07
5. ↑
6. ↑   Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Jūratė Kuzmickaitė. Apie sroves, rifus ir pergalingus vėjus // Kauno diena, 2005-11-26
| Šv. Lauryno upė |
| --- |
|   |
| **Ilgis** | 1 197 km |
| **Baseino plotas** | 1 030 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 10 400 m³/s |
| **Ištakos** | Ontarijo ežeras |
| **Žiotys** | Šv. Lauryno įlanka |
| **Šalys** | Kanada, JAV |
|  |
|  **Vikiteka** | Šv. Lauryno upė |

**Šventojo Lauryno upė** (pranc. *Fleuve Saint-Laurent*, angl. *Saint Lawrence River*) – upė Kanadoje; jos aukštupiu išvesta Kanados ir JAV valstybės siena.

Upė išteka iš Ontarijo ežero ir teka į šiaurės rytus; įteka į Atlanto Šv. Lauryno įlanką, sudarydama apie 400 km ilgio, iki 50 km pločio estuariją.

Šv. Lauryno upės slėnys susidaręs tektoninėje įduboje. Tarp Preskoto ir Monrealio upės vaga slenkstėta; slenksčiams aplenkti įrengta kanalų. 

Didžiausi upės intakai: Otava (*Ottawa*), Sagenė (*Saguenay*), Rišeljė (*Richelieu*). 

Prie upės yra tvenkinių, hidroelektrinių. Šv. Lauryno upė su *Didžiaisiais ežerais* sudaro apie 3000 km ilgio jūrų laivų vandens kelią; upė laivuojama balandžio – lapkričio mėnesiais.

Didžiausi miestai prie upės: 

* Kingstonas (*Kingston*),
* Kornvalis (*Cornwall*),
* Monrealis (*Montréal*),
* Trua Rivjeras (*Trois-Rivières*),
* Kvebekas (*Québec*).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Šventojo Lauryno upė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIII (Šalc–Toli). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2013. 367-368 psl.

Nuorodos
--------

* Šv. Lauryno upė Archyvuota kopija 2012-09-30 iš Wayback Machine projekto. **(**angl.**)**
* Šv. Lauryno upė Archyvuota kopija 2013-04-03 iš Wayback Machine projekto. **(**pranc.**)**
Bažnyčios šventorius
**Šventorius** – teritorija aplink šventovę, bažnyčią ar koplyčią.

Šventorius paprastai yra aptvertas mūrine, akmenine, metalo aptvarų tvora, gali būti apsodintas gyvatvore. Esant tokiai apjuostai teritorijai, būtinai yra bent keli vartai, varteliai – pagrindiniai, šoniniai ar kt.

Šventorius gali būti tiek taisyklingo, tiek netaisyklingo plano (pvz. stačiakampio tipo), kampuose kai kur stovi bokštai, mūriniai vartai; tarp bokštų – šventoriaus prieangis.

Šventoriuje gali būti kapinės; kai kur būna apsodintas medžiais.

Per didžiąsias šventes paprastai žmonės, negalintys patekti į bažnyčią, iškilmingų pamaldų klausosi šventoriuje, kartais vos sutelpa netgi ir šventoriuje. XX a. pabaigoje daug kur prie bažnyčių buvo įrengti lauko garsiakalbiai, per kuriuos girdėti pamaldas vedančio kunigo, choro balsai, – taip galima dalyvauti ir Šv. Mišių aukoje net ir nesant šventovėje.

Atlaidų procesijos paprastai vyksta tik bažnyčios šventoriuje, iškilmingai einant aplink bažnyčią ir nešant relikvijas, adoruojant.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Mindaugas Puidokas. Šventorius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIII (Šalc–Toli). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2013. 368 psl.

Nuorodos
--------

Ką mena Krekenavos bažnyčios šventorius? Apie Krekenavos bažnyčios šventorių ir istoriją

Vikižodynas
Uolėtžemio profilis
**Uolėtžemiai** (*Leptosols*) – sistematinė grupė dirvožemių, susidariusių sekliose (mažiau kaip 25 cm nuo paviršiaus) kietose uolienose arba nesusicementavusių skeletingų uolienų dūle, stambiame žvyre. Tai jauni, seklaus profilio dirvožemiai, kurių paviršiuje gali būti augalų šaknų perpinti pilkšvasis, puveninis ar durpiškasis horizontai. Uolėtžemių pH įvairus, priklauso nuo uolienos kilmės ir cheminės sudėties.

Uolėtžemiai daugiausia paplitę kalnuotose vietovėse. Randami įvairiose klimato zonose (nuo poliarinių iki tropinių), ypač ten, kur uolienos smarkiai paveiktos erozijos. Tai gausiausiai pasaulyje paplitusi dirvožemių grupė, užimant apie 1665 mln. ha plotą. Labiausiai paplitę Azijos, Pietų Amerikos kalnuose, Sacharoje, Arabijos pusiasalio dykumose, Ungavos pusiasalyje, Aliaskos kalnuose.

Uolėtžemių paplitimas
Ant uolėtžemių natūraliai želia pievos, auga spygliuočių, lapuočių miškai. Žemdirbystei derlingesni kalnų šlaitų uolėtžemiai, tačiau juos lengvai paveikia erozija. Stačių šlaitų, akmenuoti uolėtžemiai žemdirbystei pritaikomi sudarant kalnų terasas ir išrenkant akmenis.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Algirdas Juozas Motuzas. *uolėtžemiai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015
2. 1 2  World reference base for soil resources 2014, FAO.
| Boleslavecaslenk. *Bolesławiec* |
| --- |
|              |
| *Miesto panorama* |
|  |
| 

BoleslavecasBoleslavecas

51°16′00″ š. pl. 15°34′00″ r. ilg.﻿ / ﻿51.26667°š. pl. 15.56667°r. ilg.﻿ / 51.26667; 15.56667﻿ (Boleslavecas)Koordinatės: 51°16′00″ š. pl. 15°34′00″ r. ilg.﻿ / ﻿51.26667°š. pl. 15.56667°r. ilg.﻿ / 51.26667; 15.56667﻿ (Boleslavecas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Lenkijos vėliava Lenkija |
| **Vaivadija** | Žemutinės Silezijos vaivadija Žemutinės Silezijos vaivadija |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1251 |
| **Miesto prezidentas** | Piotr Roman |
|  |
| **Gyventojų** (2014) | 39 603  |
| **Plotas** | 23,57 km² |
| **Tankumas** (2014) | 1 680 žm./km² |
| **Altitudė** | 174−236 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 59-700 |
| **Tinklalapis** | Bolesławiec |
|  **Vikiteka** | Boleslavecas |

**Boleslavecas** (lenk. *Bolesławiec*, vok. *Bunzlau*) – miestas Lenkijos pietvakariuose prie Bobro upės, Žemutinės Silezijos vaivadijoje, 1975–1998 m. priklausęs Jelenia Guros vaivadijai. Administracinis Boleslaveco pavieto (*Powiat bolesławiecki*) centras. Turi 39,6 tūkst. gyv. (2014 m.).

Boleslavecas dar vadinamas „Keramikos miestu" dėl senų puodininkystės tradicijų, nuo seno prigijusių šiame mieste.

Istorija
--------

Gynybinės sienos fragmentai
Miesto rotušė
Pirmą kartą *Bolezlauez* gyvenvietė paminėta 1201 m. 1257 m. besiplečiančiam miestui–tvirtovei suteiktos miesto teisės. 1523 m. svarbūs miesto istorijai, kaip religinio karo pradžia, jis tapo reformacijos centru. Viduramžiais vystėsi amatai ir prekyba, Karališkasis kelias (*Via Regia*) susiejo su Leipcigu.

1813 m. šiame mieste mirė rusų generolas feldmaršalas Michailas Kutuzovas. Jo kūnas buvo balzamuotas ir išsiųstas į Sankt Peterburgą, o po balzamavimo likę vidaus organai palaidoti vietos kapinėse. 1819 m. Prūsijos karalius Frydrichas Vilhelmas III čia pastatė karvedžiui atminti memorialą. II Pasaulinio karo metu prie jo palaidoti žuvę Raudonosios armijos kareiviai.

Po 1815 m. Boleslavecas priklausė Silezijos provincijai.
Pokariu Silezija atiteko Lenkijai, iš čia buvo iškeldinti vietiniai vokiečiai, kuriuos pakeitė lenkai iš rytinių šalies regionų.

2001 m. miestas šventė 750 metų jubiliejų, ta proga buvo suorganizuota istorinio Legnicos mūšio rekonstrukcija, kurioje buvo stabdomas mongolų veržimasis į Lenkiją 1241 m.

Šaltiniai
---------

1. Główny Urząd Statystyczny, dane za rok 2014, stan na 01.01.2014.
2. ↑  Główny Urząd Statystyczny, dane za rok 2014, stan na 01.01.2014.
3. Główny Urząd Statystyczny, dane za rok 2014, stan na 01.01.2014.
4. ↑  Główny Urząd Statystyczny, dane za rok 2014, stan na 01.01.2014.
5. ↑  Žemėlapis aukščio ir gylio (Mapa wysokości i głębokości)

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė (lenkų k.)
* Žydų bendruomenės istorija Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto. (lenkų k.)
|  |
| --- |
| Seiji Ozawa |
|  
1963 m. |
| Biografija |
| Gimė | 1935 m. rugsėjo 1 d.Mukdenas, Mandžukas |
| Kilmė | Japonija |
| Mirė | 2024 m. vasario 6 d. (88 metai)Tokijas, Japonija |
| Žanrai | klasikinė muzika |
| Veikla | dirigentas |

**Seidžis Ozava** (jap. 小澤 征爾 = *Ozawa Seiji*, 1935 m. rugsėjo 1 d. – 2024 m. vasario 6 d.) – japonų dirigentas. Jis per savo karjerą dirbęs su įvairiais pasaulinio garso orkestrais: San Fransisko, Toronto, Bostono, Berlyno ir kt. Specializavosi šiuolaikinėje muzikoje. Laikomas vienu sėkmingiausių japonų kilmės dirigentų, buvo pelnęs Japonijos nacionalinę kultūros premiją, Grammy apdovanojimą, garbės daktaro laipsnį jam buvo suteikęs Harvardo universitetas, Naujosios Anglijos muzikos konservatorija ir kitos aukštosios mokyklos. Vadinamas pirmuoju iš Azijos kilusiu dirigentu, pasiekusiu pripažinimą Vakaruose.

Biografija
----------

Gimė 1935 m. rugsėjo 1 d. Šenjange, Kinijoje (tuometinėje Japonijos valdomoje Mandžuko valstybėje). Nuo vaikystės buvo linkęs į muziką, mokėsi groti pianinu, bet dėl paauglystėje patirtos rankų traumos persikvalifikavo į dirigavimą. 1959 m. laimėjo pirmąjį tarptautinį dirigentų konkursą Bezansone, Prancūzijoje. Vėliau mokėsi JAV, buvo Charles Munch mokinys. 1964–1968 m. vadovavo Čikagos Ravinijos muzikos festivaliui. 1965–1969 m. vadovavo Toronto, 1970–1976 m. – San Fransisko, 1973–2002 m. – Bostono orkestrams. Per savo karjerą dirigavo daugeliui kitų pagrindinių orkestrų pasaulyje. Japonijoje yra įsteigęs Saito Kinen orkestrą, pavadintą buvusio mokytojo garbei. Nuo 1992 m. Matsumoto mieste vyksta Seidžio Ozavos inicijuotas Saito Kinen muzikos festivalis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Speed, Jessica (2024-02-09). „World-renowned conductor Seiji Ozawa dies from heart failure at 88". *The Japan Times* (anglų). Nuoroda tikrinta 2024-02-09.
2. ↑  Seiji Ozawa, Grammy Awards
3. ↑  Xiaojian Zhao, Edward J.W. Park. *Asian Americans: An Encyclopedia of Social, Cultural, Economic, and Political History*. ABC-CLIO, 2013, p. 900
4. ↑  Seiji Ozawa, Encyclopaedia Britannica