recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Tesalijos periferijaΠεριφέρεια Θεσσαλίας |
| --- |
|  |
|  |
| **Administracinis centras** | Larisa |
| **Nomai** | KardicaLarisaMagnezijaTrikala |
|  |
| **Gyventojų** (2005) | 1 000 714 |
| **Plotas** | 14 037 km² |
| **Tankumas** (2005) | 71 žm./km² |
|  |
| **Tinklalapis** | www.thessalia.gr |

**Tesalija** (gr. Περιφέρεια Θεσσαλίας) – viena iš trylikos Graikijos periferijų, vienas iš dešimties senųjų regionų, kurios sostinė – Larisa.

Ribos
-----

Tesalijos periferija užima tą pačią teritoriją kaip ir iki 1987 m. administracinės reformos egzistavęs *Tesalijos regionas*.. Iki Graikijos tamsiųjų amžių Tesalijos sritis buvo vadinama **Aeolija**, taip ji vadinta Homero *Odisėjoje*.

Periferija yra centrinėje Graikijos dalyje, ribojasi:

* šiaurėje – su Vakarų ir Centrine Makedonijomis,
* vakaruose – su Epyro periferija,
* pietuose – su Centrinės Graikijos periferija
* rytuose – su Egėjo jūra ir Šiaurės Egėjo periferija.

Nomai
-----

Tesaliją sudaro keturi nomai:

* Kardica
* Larisa
* Magnezija
* Trikala

Geografija
----------

Tesalija – lygumų kraštas, apsuptas kalnų grandinių. Aiškūs vasaros ir žiemos sezonai su gausiais vasaros lietumis. Dirva čia labai derlinga, todėl kraštas dar vadinamas Graikijos aruodu.

Šiaurėje yra Chasijos ir Kambunianos kalnai, šiaurės vakaruose – Olimpas, vakaruose – Pindo kalnų grandinė, o pietvakariuose – pajūrio grandinės. Didžiausia yra Pinėjo upė.

Istorija
--------

*Pagrindinis straipsnis – Tesalija*.
Tesalija kaip atskiras regionas buvo žinoma nuo seniausių laikų. IV a. pr. m. e. Tesalija tapo priklausoma nuo Makedonijos, o 148 m. pr. m. e. romėnai įjungė Tesaliją į Makedonijos provinciją. 300 m. tapo atskira Romos imperijos provincija su sostine Larisa. Romos, vėliau Bizantijos dalimi Tesalija išbuvo iki XIII a.

Po ketvirtojo kryžiaus žygio Tesalija buvo užimta Tesalonikų karalystės, o 1215 m. ją užėmė Teodoras Komninas Dukas iš Epyro despotijos, kuris pradėjo vietos dinastiją. 1335 m. Tesalija buvo prijungta prie Bizantijos. 1348 m. čia įsigalėjo Serbija, o nuo 1394 m. Tesalija atiteko Osmanų imperijai.

1881 m. Turkija didžiąją dalį Tesalijos perleido Graikijai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Π.Δ. 51/87 "Καθορισμός των Περιφερειών της Χώρας για το σχεδιασμό κ.λ.π. της Περιφερειακής Ανάπτυξης" (*Determination of the Peripheries of the Country for the planning etc. of the development of the peripheries, Efimeris tis Kyverniseos ΦΕΚ A 26/06.03.1987*


|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RGraikijos periferijos |
| --- |
|  |
| 
Atika · Centrinė Graikija · Centrinė Makedonija · Epyras · Kreta · Jonijos salos · Peloponesas · Pietų Egėjas · Rytų Makedonija ir Trakija · Šiaurės Egėjas · Tesalija · Vakarų Graikija · Vakarų Makedonija | Graikija |

 |

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RGraikijos regionai (1917–1987) |
| --- |
|  |
| 
Atika · Centrinė Graikija · Kreta · Egėjo salos · Epyras · Jonijos salos · Makedonija · Peloponesas · Tesalija · Trakija | Graikija |

 |
**Ekspertinis vertinimas** – procesų ar reiškinių, kurie tiesiogiai negali būti išmatuoti, kiekybiniai įvertinimai. Ekspertu gali būti, specialistas duotoj srityje. Ekspertai gali būti vertinami įvairiai (10 balų sistema, teigiama, neigiama eiliškumo tvarka, intervaline ir santykine skalėmis). Ekspertizė vedama tam tikru metodu, pavyzdžiui, Delfi metodu (minties šturmo). 
Ekspertinių vertinimų priskaičiuojama nuo 50 iki 500. Ekspertinių vertinimo metodų: kad kiekybiškai yra įvertinami kokybiniai tiriamą objektą nusakantys veiksmai, kuriuos reikia įvertinti nustatytu skaičiumi atitinkamų specialistų taip vadinamų ekspertų, kurie turi turėti maksimalią pradinę informaciją. Ekspertinio įvertinimo metu nesuderinami veiksniai (kokybiniai ir kiekybiniai) yra suderinami iš karto nustatytos skalės ribose.

Ekspertinių vertinimų klasifikacija
-----------------------------------

Organizacinių, ekonominių, valdymo ir techninių uždavinių sprendimui yra taikoma daug parinktų ekspertinio įvertinimo metodų, jų klasifikavimas reikalingas analizei ir atrankai iš visumos. Pagal ekspertizę atliekančių specialistų skaičių išskiriami individualūs ir kolektyviniai metodai.
Individualus metodas tinka tada, kai sprendžiamos nesudėtingos problemos ir pakanka vieno eksperto vertinimų.
Kolektyvinis metodas garantuoja didesnį ekspertizės rezultatų tikslumą ir konkretumą, nes ekspertų nuomonės apibendrinimas. Būtina šio metodo sąlyga ta, kad visi ekspertai būtų savarankiški, t. y. nė vienas ekspertas negalėtų primesti savo nuomonės kolektyvui.
Individualus ir kolektyviniai ekspertiniai įvertinimo metodai klasifikuojami pagal šiuos esminius požymius:
1) Mato skalės tipas t. y. skalė kurioje pateikiamas ekspertinis įvertinimas;
2) eksperto nuomonės reiškimo metodas t. y. gaunamos iš eksperto informacijos pateikimo forma;
3) ekspertizės apklausos rezultatų apdorojimo metodas t. y. ekspertinių vertinimo metodų matematinio apdorojimo forma.
Pagal atliktą ekspertinių įvertinimų metodų morfologinį klasifikavimą išskiriami šie geriausi požymiai:

* santykinė skalė;
* nuomonės reiškimo metodas-porinis lyginimas;
* rezultatų apdorojimo metodas - rangavimo uždavinio procedūra.

Visi ekspertiniai vertinimo metodai duoda skirtingų neadekvačių kiekybinių ir kokybinių lyginamųjų objektų charakteristikų palyginimą ir įvertinimo galimybę. Tačiau vertinimo rezultatai reikalauja tranzityvumo (logiškumo) t. y. loginio panašumo užtikrinimo.

Šaltiniai
---------

* Harold T. Amrine, John A. Ritchey, Colin L. Moodie Manufacturing organization and mangement. 1987 (psl. 437-450).
* Boguslauskas V. Ekonometrija. – Kaunas: Technologija, 1999 (psl 117-123).
Koordinatės: 35°40′42″ š. pl. 139°44′39″ r. ilg.﻿ / ﻿35.67833°š. pl. 139.74417°r. ilg.﻿ / 35.67833; 139.74417


| Japonijos nacionalinė parlamento biblioteka |
| --- |
|  |
|  |
| **Įkurta** | 1948 m. vasario 28 d. |
| **Vieta** | Tokijas,  Japonija |
| **Lankytojai** | 791,710 (2017 m.) |
| **Bibliotekos fondas** | 43,4 mln. |
| **Interneto svetainė** | ndl.go.jp |

**Japonijos nacionalinė parlamento biblioteka** (jap. 国立国会図書館 = *Kokuritsu Kokkai Toshokan*) – Japonijos valstybinė biblioteka, vienas didžiausių leidinių kolekcijų turinčių bibliotekų pasaulyje, iš viso virš 43 mln. vienetų. Įsteigta 1948 m. nuo 1961 m. įsikūrusi Čijodos rajone Tokijuje, pastate netoli parlamento. Turi kelias dešimtis padalinių visoje šalyje. Biblioteka atvira visuomenei, kasmet ja pasinaudoja beveik 0,8 mln. žmonių.[1]

Istorija
--------

Biblioteka buvo įsteigta 1948 m. sujungus tris bibliotekas: Japonijos imperijos nacionalinę imperatoriškąją biblioteką, veikusią nuo 1872 m. ir dvi atskiras parlamento bibliotekas, įkurtas XIX-XX a. sandūroje. Sprendimui nemažą poveikį padarė JAV, kuri tuo metu buvo atsakinga už pokarinės Japonijos pertvarkymą. 1947 m. gruodį į Japoniją buvo išsiųsti du amerikiečių bibliotekininkai (Verner Clapp ir Charles H. Brown), kurie prisidėjo prie teisinio nacionalinės bibliotekos statuso formavimo, kaip pavyzdį naudodami Kongreso biblioteką. Biblioteka buvo įsteigta kaip atvira visiems Japonijos žmonėms.[2]

Oficialiai biblioteka buvo atidaryta 1948 m. vasario 28 d. o visuomenei atverta tų pačių metų birželio 5 d. Pirmuoju vadovu paskirtas Tokudžiro Kanamori. Biblioteka turėjo beveik 200 darbuotojų, o pirminę kolekciją sudarė 215 000 leidinių, kurių dauguma atkeliavo iš buvusių parlamento bibliotekų. Iš pradžių biblioka užėmė Akasakos rūmų pastatą Minato rajone Tokijuje, o į dabartinį prie parlamento esantį pastatą persikėlė 1961 m. rugpjūtį. Pastarasis buvo išplėstas 1968 ir 1986 m. Metams bėgant plėtėsi ir bibliotekos struktūra, darbuotojų skaičius 1990 m. pasiekė beveik 900.[3]

Kolekcijos
----------

Bibliotekos kolekcijos susideda iš leidinių, surenkamų kaip privalomųjų egzempliorių, įsigijamų pačios bibliotekos lėšomis, apsikeičiamų su užsienio bibliotekomis, dovanojamų pavienių asmenų ar kompanijų. 2017 m. duomenimis iš viso bibliotekoje buvo daugiau nei 43,4 mln. leidinių, tarp kurių virš 11 mln. knygų, 12 mln. periodinių leidinių, 6 mln. laikraščių numerių.[4]

Šaltiniai
---------

1. ↑  he NDL in figures (Key statistics of FY 2017), National Diet Library, Japan
2. ↑  Kent, A. (1986). *Encyclopedia of Library and Information Science. Volume 41* Taylor & Francis, p. 193-194
3. ↑  Wiegand, W. A. & Davis, D. G. J. (2015). *Encyclopedia of Library History.* Taylor & Francis, p. 451-452
4. ↑  he NDL in figures (Key statistics of FY 2017), National Diet Library, Japan
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Prunus mume** |
| --- |
| Japoninis abrikosas (*Prunus mume*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Eilė: | Erškėtiečiai  *( Rosales)* |
| Šeima: | Erškėtiniai  *( Rosaceae)* |
| Gentis: | Slyva (gentis)  *( Prunus)* |
| Pogentė: | Slyva (pogentė)  *( Prunus)* |
| Rūšis: | Japoninis abrikosas  *( Prunus mume)* |

 |

*Prunus mume*
**Japoninis abrikosas** (*Prunus mume*) – erškėtinių (*Rosaceae*) šeimos, slyvų (*Prunus*) genties vaismedis. Paplitęs Rytų Azijoje (Kinijoje, Japonijoje, Korėjoje, Vietname). Auginamas dėl vaisių ir žiedų.

Tai nedidelis, šakotas medis. Žydi žiemos pabaigoje (sausį-vasarį) prieš išsiskleidžiant lapams. Žiedai 1-3 cm skersmens, su 5 vainklapiais, kurių spalva vyrauja nuo baltos iki rausvos ar ryškiai raudonos. Lapai paprasti, ovalūs. Vaisiai sunoksta vasaros pradžioje, beprasidedant lietingajam laikotarpiui. Prinokę vaisiai geltoni, kartais – raudoni.

Japoninio abrikoso vaisiai plačiai naudojami Tolimųjų Rytų virtuvėje. Gaminamos sultys (*suanmeitang*), likeris (*umeshu*), vaisiai rauginami (*umeboshi*), naudojami kaip *sushi*, kitų patiekalų ingredientas, daromas padažas (*sù méi jiàng*). Liaudies medicinoje rūkyti abrikoso vaisiai naudojami parazitams iš organizmo šalinti.

Japoninis abrikosas turi didelę dekoratyvinę vertę. Vien Kinijoje žinoma ~300 augalo veislių. Medis ilgaamžis, auga virš 1500 metų.

* VaisiaiVaisiai
* Rauginti vaisiaiRauginti vaisiai
**Antiochijos kunigaikštystė** (lot. *Principatus Antiochenus*) – kryžininkų įkurta valstybė, 1098–1268 m. gyvavusi Artimuosiuose Rytuose, dabartinėje pietų Turkijoje ir šiaurės Sirijoje. Sostinė – Antiochija (dabartinė Antakija).

Istorija
--------

Kunigaikštystę įkūrė I kryžiaus žygio dalyviai. Kol Balduinas I ir Tankredas žygiavo į rytus, kur įkūrė Edesos grafystę, didžioji kariaunos dalis, vedama Taranto kunigaikščio Boemundo, pasuko į pietus ir, po daugiau nei pusmečio apgulties, užėmė seldžiukų valdytą Antiochiją. Vėliau miestą buvo apgulę seldžiukai, bet kryžininkai jį išlaikė savo valdžioje. Kunigaikštystei priklausė teritorija prie Viduržemio jūros, apie dabartinį Antakijos miestą. Jos ribos nebuvo pastovios – vienus miestus kryžininkai užkariaudavo, kitus prarasdavo. Kunigaikštystei priklausė Tarsas, Laodikėja (Latakija), Haranas, Aleksandreta (Iskenderunas), Zardana, Apamėja, Sant Simeonas (Samandahas). 1119–1188 m. Antiochijos kunigaikštystei vasaliniais ryšiais priklausė Saono pilis.

Kunigaikštystė kariavo tiek su musulmonų valstybėmis, tiek su Bizantijos imperija. Nuo 1100 m. buvo kryžininkų įkurtos Jeruzalės karalystės vasalė. 1144 m. žlugus Edesai, Nuro ad Dino pajėgos įsiveržė į Antiochijos kunigaikštystę ir užėmė daugumą žemių. 1138–1153 ir 1159–1183 m. kunigaikštystė buvo Bizantijos imperijos vasalė. Mirus Manuilui I Komninui, Antiochija atsimetė nuo Bizantijos, įsivėlė į vidines kovas dėl Tripolio grafystės sosto. 1254 m. faktiškai tapo Kilikijos Armėnijos vasaline teritorija, bet pateko į mongolų ir mameliukų karo sūkurį. Antiochijos kunigaikštystė sudarė sąjungą su tuo metu galybę pasiekusiu Ilchanatu, padėjo mongolams užkariauti Alepą ir Damaską. 1260 m. Ain Džaluto mūšyje mameliukams įveikus mongolus, Baibarsas I atkovojo daugelį Ilchanato užimtų žemių, tarp jų ir Antiochiją (1268 m.).

Santvarka
---------

Daugumą kunigaikštystės gyventojų sudarė armėnai, sirai, taip pat nedidelis skaičius kryžininkų ir jų palikuonių, kurie sudarė valdantįjį visuomenės sluoksnį. Antiochijos kunigaikštystės valdymo sistema buvo panaši į Jeruzalės karalystės ir Bizantijos.

Valdovai
--------

Antiochijos kunigaikštystę valdė Boemundo palikuonys.

* Boemundas I (1098–1111 m.)
* Boemundas II (1111–1130 m.)
* Konstancija Antiochietė (1130–1163 m.; 1136–1149 m. su Raimundu, 1153–1160 m. su Reno)
* Raimundas iš Puatjė (1136–1149 m.)
* Reno iš Šatiljono (1153–1160 m.)
* Boemundas III (1163–1201 m.)
* Boemundas IV (1201–1216, 1219–1233 m.)
* Raimundas Rubenas (1216–1219 m.)
* Boemundas V (1233–1252 m.)
* Boemundas VI (1252–1268 m.)

Žlugus kunigaikštystei, Antiochijos kunigaikščio titulą turėjo Tripolio grafystės valdovai, o šiai žlugus – kai kurie Kipro karaliaus vaikai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Antiochijos kunigaikštystė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
**Kadišas** (hebr. ‏קדיש‏‎ = *qaddish* – „pašventinimas") – vienas iš pagrindinių judėjų liturgijos elementų. Jo tema yra Dievo vardo šlovinimas ir šventinimas, išreiškiama Dievo karalystės atėjimo viltis. Kadišas skaitomas atsigręžus veidu į Jeruzalę. Vienose bendruomenėse atsistoja visi nariai, kitose tą daro tik gedintieji.

Išskiriama keletas Kadišo rūšių. Visas Kadišas skaitomas pasirinkto bendruomenės nario pamaldų pabaigoje, o per rytmetines pamaldas – jų metu. Vadinamoji pusė Kadišo yra skaitoma pasirinkto bendruomenės nario tarp pamaldų dalių, taip jas susiejant. Šios Kadišo rūšies tekstas yra be kelių paskutinių eilučių. *Kadiš de Rabbanan* skaitomas tų, kurie gedi artimųjų, po bendrų Talmudo studijų sinagogoje. Būdinga tai, kad pakeistos kai kurios maldos teksto eilutės. Taip pat yra gedinčiųjų Kadišas, nors pats Kadišas savo tekste nemini nei mirties, nei mirusiųjų prisikėlimo. Kadišas yra sakomas laidotuvių metu, taip pat pirmus 11 mėnesių po laidotuvių. Šį Kadišą skaito artimi mirusiojo giminaičiai, baigiantis kiekvienai pamaldos daliai. Vėliau – per kiekvienas metines. Šiuo atveju gali būti kartojamas po papildomų psalmių skaitymo. Kadišas neturi būti sakomas vieno žmogaus – reikalingas mažiausiai 10 žydų dalyvavimas (*minyan*).

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Aušra Pažėraitė. *Kadišas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
Koordinatės: 59°26′4.1″ š. pl. 24°47′0.4″ r. ilg.﻿ / ﻿59.434472°š. pl. 24.783444°r. ilg.﻿ / 59.434472; 24.783444

| Kadrioru stadionas |
| --- |
|  |
| Vieta | Talinas, Estija |
| Atidarytas | 1926 m. birželio 13 d. |
| Paviršius | Žolė |
| Talpa | 5 000 sėdimų vietų |
| Lauko matmenys | 103 × 66 m |
| Nuomininkai | JK Nõmme KaljuFC Levadia Tallinn |

  

Atminimo plokštelė, nuliedinta Estijos Centrinės sporto sąjungos stadiono Kadriorge, Taline, atidarymo proga. Autorius: Roman Tavast. 1926 m.
**Kadrioru stadionas** (est. *Kadrioru staadion*) – įvairių paskirčių stadionas Taline, Estijoje. Daugiausiai naudojamas futbolo varžyboms. Jame namų rungtynes žaidžia JK Nõmme Kalju ir FC Levadia Tallinn. Stadionas pastatytas 1926 m. Jame telpa 5 000 žiūrovų. Nutolęs 2 km į rytus nuo miesto centro. Stadiono adresas: Roheline aas 24, 10150 Talinas.

*Eesti Spordi Keskliit(ESK)* stadiono atidarymo proga, estai į Taliną pasikvietė Lietuvos futbolo rinktinę. Futbolo rungtynės Estija-Lietuva buvo pagrindinis oficialaus *E.S.K.* stadiono sportinis renginys, įvykęs birželio 13 d. 1926 m. Estijos rinktinė tada nugalėjo Lietuvos rinktinę rezultatu 3:1.

Prieš pastatant A. Le Coq Arena 2001 m. Kadrioru stadione namų rungtynes žaidė Estijos rinktinė.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kadrioru stadionas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė
Kaducėjus ant sienos mozaikos
Ant graikiškos vazos pavaizduotas Hermis su kaducėjumi rankoje
**Kaducėjus** (lot. *cādūceus*, sen. gr. κηρύκειον) – lazda su dviem apie ją apsivyniojusiomis gyvatėmis, viršuje užsibaigianti nedideliais sparnais arba sparnuotu šalmu. Tai simbolis, siejamas pirmiausia su dievu Hermiu bei jo vėlesne hipostaze – Hermiu Trismegistu.

Romėnams kaducėjus simbolizavo moralinę pusiausvyrą ir tinkamą elgesį. Lazda reiškia galią, gyvatės – išmintį, sparnai – uolumą, šalmas – pakilias mintis. Be to, kaducėjuje persipina 4 pradai – lazda atitinka žemę, sparnai – orą, dvi gyvatės – ugnį ir vandenį.

Kaducėjaus simbolis labai senas – toks atvaizdas rastas ant Lagašo karaliaus Gudėjos taurės (XXVII a. pr. m. e.). Panašūs simboliai randami ant senovės Indijos paminklų (pvz. ant karaliaus Ašokos monetų). Anot Hainricho Cimerio, kaducėjus senovės Mesopotamijoje galėjo būti visa išgydančio dievo simbolis, vėliau tokia pat reikšme perimtas graikų. Tantrinio budizmo požiūriu, kaducėjaus lazda reiškia pasaulio ašį, gyvatės – atsiskleidusią kundalinės galią. Bendrai, visa kaducėjaus kompozicija atskleidžia pusiausvyrą ir susitvardymą – tiek fizinės, tiek dvasinės sveikatos atžvilgiu.

Su kaducėjumi vaizduojamas egiptiečių Anubis, antikos Hermis-Merkurijus, finikiečių Baalas, kartais Izidė arba Ištarė. Per hermetizmo tradiciją kaducėjus pateko į alcheminę tradiciją, kur gyvatės laikytas priešybių sintezės, tirpsmo ir krešėjimo (*solve et coagula*), transfomacinės galios simboliu.

Šiais laikais kaducėjaus simbolį kartais naudoja medicinos, farmacijos organizacijos (panašiai kaip Asklepijaus lazdą), taip pat prekybos organizacijos (kaip Hermio prekybininkų globėjo ženklą). Kaducėjaus kaip medicinos srities simbolio naudojimas labiausiai paplitęs JAV ir prasidėjo XIX a. pabaigoje - XX a. pradžioje supainiojus jį su Asklepijaus lazda, senu medicinos simboliu (Asklepijas buvo sen. graikų dievas, siejamas su medicina). Šis ženklas populiarus įvairių Europos miestų heraldikoje.

* Kaducėjus ant karaliaus Gudėjos aukojimo taurėsKaducėjus ant karaliaus Gudėjos aukojimo taurės
* Kaducėjus XVI a. gydytojo Johano Frobeno knygojeKaducėjus XVI a. gydytojo Johano Frobeno knygoje
* Stilizuotas kaducėjusStilizuotas kaducėjus
* Kaducėjus ant Sen Pantaleono kaimelio (Vokliūzas, Prancūzija) herboKaducėjus ant Sen Pantaleono kaimelio (Vokliūzas, Prancūzija) herbo
* Piešinys iš alchemijos veikalo, kur filosofas-saulė rankoje laiko kaducėjųPiešinys iš alchemijos veikalo, kur filosofas-saulė rankoje laiko kaducėjų

Šaltiniai
---------

1. ↑  J. E. Cirlot. *A Dictionary of Symbols*. London: Routlege, 1962. p. 36–37
2. ↑  *Кадуцей*, Жюльен, Н. 2000, Словарь символов: Иллюстрированный справочник. Перевод с французского С. Каюмова, И. Устьянцевой. Челябинск: Урал LTD.
3. ↑


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kaducėjus** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

16 milimetrų kino juosta, kurioje gerai matosi kadrai
**Kadras** – kino gamyboje vartojamas terminas.
Filmuojant kino kamera juosta sukasi kameros viduje ir per objektyvą joje projektuojamas vaizdas, juostoje atsirandantis vienas paveikslėlis ir yra vadinamas *kadru*.

Įprastai filmuojama po 24 kadrus per sekundę. Tokiu greičiu filmuojant objektai ekrane juda mums įprastu greičiu. Filmuojant didesniu nei 24 kadrai per sekundę greičiu (tarkim 150 kadrų per sekundę), o paskui rodant 24 kadrus per sekundę judėjimas sulėtėja, tai vadinama „rapidu". Filmuojant mažesniu nei 24 kadrai per sekundę greičiu, o paskui rodant 24 kadrus per sekundę, objektai ir žmonės kadre ima judėti greičiau nei įprasta.

Kadru kino operatorius vadina kameros matomą teritoriją, tai yra tai, kas pakliūna į objektyvą. Kadras, pagal tai kas jame fiksuojama, gali būti skirstomas į planus:

* *Stambus planas* arba detalė – matomas tik žmogaus veidas, akys.
* *Vidutinis planas* – matomas žmogus iki pusės, galbūt jo pašnekovas ar dalis aplinkos.
* *Bendras planas* – matomas žmogus visu ūgiu ir aplinka, kurioje jis yra.
* *Amerikietiškas planas* – žmogus matomas iki krūtinės.
* *Panoraminis planas* – tai labai bendras planas, kuriame žmogus gali būti visai mažutis kaip skruzdėlė. Dažniausiai panoraminiai planai filmuojami su judesiu iš taško A į B.

Kino kritikų straipsniuose kadru dar vadinama tai, kas projektuojama kino ekrane.

Kino režisieriai kadru vadina kino juostos atkarpą, esančią nuo vieno montažinio suklijavimo iki kito. Jis gali būti sekundės arba netgi dešimties ir daugiau minučių trukmės.
Fondo būstinė Sietle
**Bilo ir Melindos Geitsų fondas** (angl. *Bill & Melinda Gates Foundation*) – didžiausias paramos fondas pasaulyje.

Anksčiau vad. „William H. Gates Foundation", įkurtas Bill Gates tėvo vardu. Jis iki šiol vadovauja fondui (Sietlas). Fonde – 1382 darbuotojai, 44,3 mlrd. JAV dolerių kapitalas (2014 m). 2008 m. B. Geitsas yra oficialiai įsipareigojęs pasitraukti iš aktyvios koncerno veiklos bei visiškai atsidėti savo fondo veiklai.

2006 metais JAV investuotojas Warren Buffett yra pareiškęs, kad prisidės prie fondo su savo 30 mlrd. dolerių. Tuomet paramos fondo kapitalas sudarytų apie 60 mlrd. JAV dolerių ir būtų 5 kartus didesnis nei yra metinis JTO biudžetas.

Tikslai
-------

Pagrindiniai tikslai – pagalba besivystančioms šalims. Rūpinamasi AIDS ligoniais (Botsvana) finansuojami skiepai (Indija, Afrika), moksliniai medicinos tyrimai kovojant su tokiomis ligomis kaip AIDS, tuberkuliozė ir maliarija bei plėtojant skiepus.

Fondas remia ir bibliotekas bei studentus, priklausančius tautinėms mažumoms.

Nuorodos
--------

* Bill & Melinda Gates Foundation (oficiali svetainė)
| Bilsinyčia |
| --- |
| Bilsinyčios žemupys ties Mizarais Bilsinyčios žemupys ties Mizarais |
| **Ilgis** | 12 km |
| **Baseino plotas** | 27,9 km² |
| **Ištakos** | Baltajis Bilsas |
| **Žiotys** | Nemunas |
| **Šalys** | Lietuvos vėliava Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Bilsinyčia |

**Bilsinyčia** – upė Druskininkų savivaldybėje, Leipalingio seniūnijoje; kairysis Nemuno intakas. Upės ištakos – Bilso ežeras. Į Nemuną įteka Mizarų kaimo teritorijoje.

Vaga vingiuota, teka miškais. Ties Mizarais užtvenkta (Bilsinyčios I tvenkinys, Bilsinyčios II tvenkinys, Bilsinyčios III tvenkinys).

Upėvardis yra priesaginis vedinys nuo žodžio *Bilsas*, kuris kildintinas nuo *balzganas* („balsvas, neaiškiai baltas", plg. *Belzgis* < *\*Bels-gis* bei rus. *белесый* „balsvas"). Kita versija yra nuo *\*Bil(d)-s-as*, kuris būtų kilęs iš *bildėti, belsti*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2005 m. balandžio 7 d. Nutarimas Nr. 382 Dėl valstybinių vandens telkinių, į kuriuos neišduodami leidimai naudoti žūklės plotus, sąrašo patvirtinimo
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
|  |
| --- |
| Da Vinci |
|  |
| Biografija |
| Kilmė | Lisabona, Portugalijos vėliava Portugalija |
| Žanrai | poprokas |
| Aktyvumo metai | 1982–dabar |
| Nariai |
| Pedro Luís  Iei-Or |

**„Da Vinci"** – portugalų poproko muzikos grupė, kurią sudaro Pedro Luís ir Iei-Or. 1989 m. grupė dalyvavo Eurovizijos konkurse su daina „Conquistador".

Istorija
--------

Grupė „Da Vinci" susikūrė 1982 m. Tais pačiais metais grupė tapo žinoma išleisdama singlus „Lisboa Ano 10.000" ir „Hiroxima (Meu Amor)".

1989 m. grupė dalyvavo *Festival RTP da Canção* konkurse su daina „Conquistador", su kuria užėmė 1 vietą ir gavo teisę atstovauti Portugalijai Eurovizijos konkurse. Eurovizijoje atstovai užėmė 16 vietą iš 22 dalyvių.

Diskografija
------------

* *Caminhando* (1983)
* *A Jóia no Lótus* (1988)
* *Conquistador* (1989)
* *Dança dos Planetas* (1990)
* *Conquistador – Dança dos Planetas* (1990)
* *Entre o Inferno e o Paraíso* (1993)
* *Oiçam* (1995)
* *Momentos de Paixão* (1999)

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Da Vinci (grupė)** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Daina „Conquistador"

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Dora  *„Voltarei"*** |  **Portugalijos atstovai Eurovizijoje**1989 | Po to:**Nucha  *„Há sempre alguém"*** |
*Kitos reikšmės – Dabikinė (reikšmės).*

| Dabikinė |
| --- |
|  Vaizdas nuo tilto prie Dabikinėlės |
| **Ilgis** | 37,2 km |
| **Baseino plotas** | 387,6 km² |
| **Vidutinis debitas** | 2,39 m³/s |
| **Ištakos** | Duobelės rajonas |
| **Žiotys** | Venta |
| **Šalys** | Latvija, Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Dabikinė |

**Dabikinė** – upė pietvakarių Latvijoje ir šiaurės vakarų Lietuvoje; Ventos dešinysis intakas. Prasideda Latvijoje, Duobelės savivaldybėje, Ukrų apylinkėse. Teka į pietvakarius, 5 km Latvijos teritorija, toliau Lietuva, Akmenės rajonu. Žemupyje įkurtas Dabikinės hidrografinis draustinis. Įteka į Ventą 229 km nuo jos žiočių, Mažeikių rajono paribyje, į pietryčius nuo Palnosų.

Intakai: Nyžuva, Krūtis, Šventupis, Pragalvys (kairieji), Drūktupis, Akmenupis (dešinieji).

Vaga sureguliuota. Vasaros sausrų metu vietoms išdžiūsta. Vidutinis nuolydis 61 cm/km. Netoli Alkiškių Dabikinė patvenkta ir suformuotas 124 ha Sablauskių tvenkinys. Prie Dabikinės esančios gyvenvietės: Pakalniškiai, Keidai, Menčiai, Alkiškiai, Smiltinė, Dabikinė, Akmenė, Dabikinėlė.

Etimologija
-----------

Upėvardžio kilmė neaiški. Bandoma sieti su prūs. *debica, debīcan* („didelis").

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Rainys. *Dabikinė (upė)*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 362
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 78
Koordinatės: 56°08′21″š. pl. 23°32′52″r. ilg.﻿ / ﻿56.1391°š. pl. 23.5478°r. ilg.﻿ / 56.1391; 23.5478

|  Ivoškių šv. Jono Nepomuko koplyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Šiaulių |
| **Dekanatas** | Joniškio |
| **Savivaldybė** | Joniškio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Ivoškiai |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | XVIII a. |
| **Stilius** | liaudies architektūra |

**Ivoškių šv. Jono Nepomuko koplyčia** – veikianti koplyčia Joniškio rajone, Gataučių seniūnijoje, Ivoškių kaimo kapinėse. Pasiekiama iš Gataučių, nuo plento  **A12**  Ryga–Šiauliai–Tauragė–Kaliningradas  pasukus keliu  **1618**  Gataučiai–Stupurai  į pietryčius ir pavažiavus apie 1 km, už geležinkelio Šiauliai–Ryga.

Koplyčia gražiai prižiūrima, naujai sutvarkyta, ji yra Joniškio rajono „Piligrimų kelio" maršruto objektas (yra informacinė lenta). Pastatyta XVIII a. Koplyčiai suteiktas šv. Jono Nepomuko vardas.

Iki šių dienų išlikę kai kurių vertingų religinių meno kūrinių ir kulto reikmenų, tačiau senojo XVII a. altoriaus su skulptūromis nebėra nė pėdsako (dalis paveikslų 1986 m. pateko į Lietuvos dailės muziejų). Ant lubų teliko atnaujinta liaudiška tapyba. Trys ornamentuoti kryžiai ant koplyčios stogo įtraukti į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas 8943).

Varpai kabo atviroje varpinėje. Prie koplyčios guli akmuo su dubeniu. Statinį supa senos kapinės, apjuostos akmenine tvora.

Galerija
--------

* Ornamentuotas bokštelio kryžiusOrnamentuotas bokštelio kryžius
* Vienas iš 3 kryžių ant stogoVienas iš 3 kryžių ant stogo

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kapinių koplyčios – amžinieji ramybės sargai

Nuorodos
--------

* Ivoškių šv. Jono Nepomuko koplyčia[neveikianti nuoroda]
* Ivoškių šv. Jono Nepomuko koplyčia Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
**Ìvanas Umfrė** (*Iwan Wmffre*, g. 1964 m. liepos 15 d.) – valų ir bretonų kilmės kalbininkas, istorikas ir etnologas. Turi dvigubą Jungtinės Karalystės ir Prancūzijos pilietybę.

Moksliniai interesai
--------------------

Fokusuojasi į aprašomąją kalbotyrą, kalbos varijavimą, fonetiką ir vertimus.

I. Umfrė atlieka keltų kalbomis šnekančių tautų tyrimus, jį ypač domina keltų tautų padėtis naujaisiais laikais, tačiau taip pat gerai išmano keltų viduramžių ir senovės istoriją tiek Britų salose, tiek ir žemyne, todėl kita I. Umfrės mokslinių interesų sritis – keltų sociologija ir antropologija, I. Umfrė yra etnologas.

Kadangi dažniausiai keltų visuomenės aprašomos svetimųjų ir ne keltų kalbomis, pastebėjimuose apie keltų kultūras daug netikslumų, ir, anot I. Umfrės, pagrindinė tema, motyvuojanti daugelį jo tyrimų, yra pastangos ištaisyti supratimo apie keltų kultūrą trūkumą, atlikti ilgalaikiais stebėjimais grįstą jos analizę.

Išnašos
-------

1. 1 2  „Iwan Wmffre". independent.academia.edu. Nuoroda tikrinta 2021-04-06.
2. 1 2 3 4  „Iwan Wmffre. Introduction". llawern.com. Nuoroda tikrinta 2021-04-06.

Nuorodos
--------

* Ivano Umfrės bibliografija
| Klarksvilisangl. *Clarksville* |
| --- |
| *Klarksvilio muziejus ir kultūrinis centras* |
|  |
| 

KlarksvilisKlarksvilis

36°31′47″ š. pl. 87°21′33″ v. ilg.﻿ / ﻿36.52972°š. pl. 87.35917°r. ilg.﻿ / 36.52972; 87.35917﻿ (Klarksvilis)Koordinatės: 36°31′47″ š. pl. 87°21′33″ v. ilg.﻿ / ﻿36.52972°š. pl. 87.35917°r. ilg.﻿ / 36.52972; 87.35917﻿ (Klarksvilis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-6)------ vasaros: (UTC-5) |
|  |
| **Valstybė** | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos |
| **Valstija** | Tenesis Tenesis |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1784 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 132 929  |
| **Plotas** | 247,4 km² |
| **Tankumas** (2010) | 537 žm./km² |
| **Altitudė** | 155 m |
|  |
| **Tinklalapis** | www.cityofclarksville.com |
|  **Vikiteka** | Klarksvilis |

**Klarksvilis** (angl. *Clarksville*) – miestas JAV, Tenesio valstijos šiaurėje. Montgomerio apygardos administracinis centras. Įsikūręs Kamberlando ir Raudonosios upių santakoje, apie 65 km į šiaurės vakarus nuo Nešvilio. 2010 m. JAV gyventojų surašymo duomenimis, mieste gyveno 132 tūkst. gyventojų.

Veikia Ostino Pi valstijos universitetas. Netoliese įsikūrusi Fort Kampbelo karinė bazė.

Istorija
--------

Klarksvilis įkurtas 1784 m. ir pavadintas generolo Džordžo Rodžerso Klarko, pasienio kovotojo ir JAV nepriklausomybės karo didvyrio, bei keliautojo Viljamo Klarko brolio, garbei. XVIII a. gausiai prekiauta tabaku. XIX a. suintensyvėjo prekyba Kamberlando upe. Miestas eksportavo miltus, tabaką, medvilnę, kukurūzus į tokius uostus kaip Naujasis Orleanas ir Pitsburgas palei Ohajo ir Misisipės upes. Pilietinio karo metais miestas regėjo keletą mūšių tarp abiejų kovojančių pusių. XX a. Klarksvilis pagarsėjo kaip savanorių miestas, nes dauguma vyrų savanoriškai įstojo į kariuomenę kariauti abiejuose pasauliniuose karuose.

1999 m. miestas nukentėjo nuo stipraus tornado. 2010 m. miesto apylinkes užliejo potvynis.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4  *Clarksville*. Britannica Online Encyclopedia. Nuoroda tikrinta 2021-05-16.
2. ↑  Clarksville, Tennessee: Gateway to the New South Archyvuota kopija 2008-10-05 iš Wayback Machine projekto. Fort Campbell website. Nuoroda tikrinta 2008-10-11
3. ↑  Miller, Larry L. (2001). *Tennessee place-names*. Indiana University Press. p. 46. ISBN 978-0-253-33984-3.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Klarelvenas, Trisilelva |
| --- |
| Klarelvenas Švedijoje Klarelvenas Švedijoje |
| **Ilgis** | 460 km |
| **Baseino plotas** | 11 820 km² |
| **Vidutinis debitas** | 165 m³/s |
| **Ištakos** | Rugenas |
| **Žiotys** | Venernas |
| **Šalys** | Norvegija, Švedija |
|  |
|  **Vikiteka** | Klarelvenas, Trisilelva |

**Klarelvenas** (šved. *Klarälven*), **Trisilelva** (norv. *Trysilelva*) – upė Švedijoje ir Norvegijoje. Išteka iš Rugeno ežero, telkšančio Norvegijos ir Švedijos pasienyje. Aukštupyje teka Norvegijos teritorija (Hedmarko apskritis), ten prateka vieną didžiausių šalies ežerų – Femuną. Upė teka į pietryčius, toliau per Švedijos teritoriją (Vermlandą). Švedijoje upė sudaro daug meandrų ir senvagių. Įteka į Venerno ežero šiaurinę dalį ties Karlstadu; sudaro deltą. Klarelvenas kartais laikomas iš Venerno ištekančios Jotaelveno upės ištaka. Tuomet Klaras su Jotaelvenu būtų ilgiausia Skandinavijos upė.

Upėje įrengtos 9 hidroelektrinės. Seniau upė intensyviai naudota miško plukdymui. Klarelvenas yra atlantinių lašišų ir upėtakių nerštavietė.

Svarbesnės gyvenvietės prie Klarelveno: Inbygda (Norvegija), Munkforsas, Dejė, Forshaga, Karlstadas.
| Seksualinės mažumos |
| --- |
| 

---

 |
| Bendros sąvokos |
| Lesbietės · Gėjai · Biseksualai · Aseksualai · Translyčiai |
| Kultūra ir visuomenė |
| LGBT · Lyties tapatybė · Socialinė lytis · Seksualinės mažumos Lietuvoje · LGBT judėjimai · LGBT eitynės · Tos pačios lyties asmenų santuoka · Homoseksualų tėvystė · LGBT simboliai |
| Ž • A • R |

**Lesbietė** – homoseksuali moteris. Skirtingose epochose ir šalyse moterų homoseksualumas vertintas įvairiai, pvz.: Austrijoje moterų homoseksualumas vertintas kaip kriminalinis nusikaltimas, o Prancūzijoje 1861 m. damoms oficialiai leista lankyti specialius namus, kuriuose toleruojama tribadija.

Kai kurios studijos parodė, kad homoseksualių moterų yra apie 3 % (biseksualių – apie 7 %).

Lesbiečių glamonės gana įvairios – nuo paviršutiniškų bučinių iki abipusės masturbacijos. Kai kuriose šalyse išplito dirbtinės vyro varpos naudojimas. Sueities forma tarp lesbiečių vadinama tribadija.

Žodžio kilmė
------------

Lesbietės terminas kilo iš Lesbo pavadinimo – Graikijos salos Egėjo jūroje. Tai sala, kurioje gyveno poetė Sapfo, aprašiusi meilę tarp moterų; ar pati Sapfo buvo lesbietė, tiksliai nežinoma. Pagal jos vardą moterų homoseksualumas dar vadinamas sapfizmu.

Išnašos
-------

1. ↑  Lippa, R. A. (2007). The relation between sex drive and sexual attraction to men and women: A cross-national study of heterosexual, bisexual, and homosexual men and women, Archives of Sexual Behavior, 36, 209–222,


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Lesbietė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Dabartinė vėliava.  Proporcijos: 2:3
Lesoto vėliava 1987–2006 m.
1966–1987 m. vėliava
Dabartinė **Lesoto vėliava** įteisinta 2006 rugpjūčio 4. Vėliava pakeista 40-ųjų šalies nepriklausomybės metinių proga, taip pat siekiant, kad vėliavą simbolizuotų šalį kaip taikią valstybę – vietoje ginklus vaizduojančio simbolio buvo parinktas pirmosios vėliavos simbolis – basutų tradicinė kepurė.

Balta spalva šioje vėliavoje simbolizuoja taiką, žydra – lietų ir žalia – klestėjimą ir turtą. Baltame fone esantis simbolis – basutų tautos tradicinę kepurę.

Istorija
--------

Pirmosios vėliavos dabartiniame Lesote atsirado šiai teritorijai tapus Jungtinės Karalystės protektoratu – Basutolendu. Tuo laikotarpiu šio, kaip ir Svazilendo ir Bečunualendo, protektorato vėliava buvo Jungtinės Karalystės vyriausiojo komisaro standartas.

1966 metų spalio 4 dieną Lesotui paskelbus nepriklausomybę buvo įteisinta naujoji šalies vėliava. Šios vėliavos pagrindą sudarė vertikali žalios, raudonos bei mėlynos spalvų trispalvė, su mėlyname fone esančiu simboliu.

Žalia spalva šioje vėliavoje simbolizavo žemę, raudona – tikėjimą, mėlyna – dangų bei vandenis. Mėlyname fone esantis simbolis – basutų tautos tradicinę kepurę.

Ankstesnė Lesoto vėliava buvo įteisinta 1987 metų sausio 17 dieną, prieš tai valstybinio perversmo metu nuvertus ilgus metus šią šalį valdžiusią Basuto nacionalinę partiją.

1987 metų Lesoto vėliavos pagrindas yra sudarytas iš dviejų spalvų trikampių (atitinkamai baltos, esančio kairiajame viršutiniame kampe bei mėlynos, esančio apatiniame dešiniajame kampe) ir lygiašonės tamsiai žydros spalvos trapecijos skiriančios šias spalvas ir einančios nuo apatinio kairiojo link viršutinio dešinio kampo. Baltame fone yra pavaizduotas tam tikras šalį reprezentuojantis simbolis.

Balta spalva šioje vėliavoje simbolizuoja taiką, žydra – lietų ir žalia – klestėjimą ir turtą. Rudos spalvos simbolis – tradicinį basotų tautos skydą bei ginkluotę (ietį bei kuoką).

2006 m. spalio 4 d. patvirtinta nauja vėliava. Pakeistas vėliavos dizainas, labiau atitinkantis tradicines basutų spalvas. Taip pat tradicinė kepurė pakeistą į taikingesnę, kuri buvo 1966-1987 m. vėliavoje.

**Afrikos valstybių vėliavos**

|  |
| --- |
| Alžyras · Angola · Beninas · Bisau Gvinėja · Botsvana · Burkina Fasas · Burundis · CAR · Čadas · Dramblio Kaulo Krantas · Džibutis · Egiptas · Eritrėja · Etiopija · Gabonas · Gambija · Gana · Gvinėja · Kamerūnas · Kenija · Komorai · Kongas · Kongo DR · Lesotas · Liberija · Libija · Madagaskaras · Malavis · Malis · Marokas · Mauricijus · Mauritanija · Mozambikas · Namibija · Nigerija · Nigeris · Pietų Afrika · Pusiaujo Gvinėja · Pietų Sudanas · Ruanda · San Tomė ir Prinsipė · Seišeliai · Senegalas · Siera Leonė · Somalis · Sudanas · Svazilandas · Tanzanija · Togas · Tunisas · Uganda · Vakarų Sachara · Zambija · Zimbabvė · Žaliasis Kyšulys
Britų Teritorijos Indijos vandenyne · Majotas · Reunjonas · Šv. Elena |
| **Valstybių atributika:** Valstybinių vėliavų galerija · Herbai |
**Samaki Walker**|  |
| Asmeniniai duomenys |
| Gimimo data | 1976 m. vasario 25 d. (44 metai) |
| Gimimo vieta | Columbus, JAV |
| Ūgis | 2,06 m |
| Svoris | 115 kg |
| Klubas |
| Dabar žaidžia | Kazanės „Unics" |
| **Pozicija** | sunkusis kraštas |
| NBA naujokų birža |
| 1996 m. | 9 šaukimu,Dalaso „Mavericks" |
| Profesionalūs klubai |
| 1994-19961996-19991999-20012001-20032003-20042004-200520052006 | LouisvilleDalaso „Mavericks"San Antonio „Spurs"Los Andželo „Lakers"Majamio „Heat"Vašingtono „Wizards"Indianos „Pacers"Kazanės „Unics" | 14,46,65,25,32,81,70,35,5 |
|  |

**Samaki Walker** (g. 1976 m. vasario 25 d. Kolambase) – JAV krepšininkas rungtyniaujantis Kazanės „Unics" klube.

Karjera
-------

S. Walkeris karjerą pradėjo Louisvillio universitete NCAA lygoje, per dvejus metus jis tapo vienu iš komandos lyderių ir 1996 m. NBA Naujokų biržoje buvo pakviestas 9 numeriu. Krepšininkas tapo jį pasirinkusios „Mavericks" komandos nariu ir joje praleido 3 visai neblogus sezonus. 1999 m. jis tapo tuometinių NBA čempionų, „Spurs" nariu. Šiame klube S. Walkeris praleido dvejus metus, per kuriuos pasižymėjo kaip neblogas atsarginis krepšininkas.

2001–2002 m. sezoną S. Walkeris pradėjo „Lakers" komandoje su kuria laimėjo svarbiausią titulą – NBA čempiono žiedą. Tačiau po itin nesėkmingo 2002–2003 m. sezono paliko komandą ir metus praleido Majamio „Heat" komandoje, tačiau sužaidė vos 37 iš 82 rungtynių ir vasarą perėjo į „Wizards" komandą, tačiau joje krepšininko žaidimo minutės dar labiau sumažėjo. Per sezoną jis aikštėje pasirodė vos 14 rungtynių.

2005–2006 m. sezoną S. Walkeris pradėjo „Pacers" komandoje, tačiau joje nepavykus įsitvirtinti nusprendė atvykti į Europą ir pasirašė kontraktą su Kazanės komanda, kurioje sužaidus 4 rungtynes Rusijos klubas nutarė atsisakyti amerikiečio paslaugų. 2007–2008 m. sezone rungtyniavo Sirijos Alepo Jalaa SC krepšinio klube, kuris tą sezoną tapo Sirijos krepšinio čempionato laimėtoju. 2009 m. rungyniavo Kinijos Šandongo „Golden Stars" klube, 2010 m. – Korėjos Seulo SK Knights klube. 2007–2008 m. sezone antrą kartą žaidė Sirijos Alepo Jalaa SC krepšinio klube, kuris dar kartą tapo šalies čempionu.

Pasiekimai
----------

* 2002 m. NBA čempionas

Nuorodos
--------

* Apie krepšininką NBA.com svetainėje
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Alfred Verdroß-Droßberg** (1890 m. vasario 22 d. Innsbrucke, Tirolis – 1980 m. balandžio 27 d. Insbruke, Austrija) – austrų teisininkas, teisėtyrininkas tarptautininkas, diplomatas, Vienos universiteto profesorius.

Tėvas Ignaz Verdroß Edler von Drossberg, Austrijos-Vengrijos kariuomenės kaizerjėgergenerolas.

Biografija
----------

Kartu su Adolf Julius Merkl – Hans Kelseno mokinys.

Nuo 1922 m. Vienos diplomatijos akademijos, 1924–1960 m. Vienos universiteto profesorius, 1958–1977 m. EŽTT teisėjas.

International Law Commission, Institut de Droit international narys.

Literatūra
----------

* Herbert Schambeck, Alfred Verdross als Rechtsphilosoph und die Wiener Rechstheoretische Schule, in: Die Welt im Spannungsfeld zwischen Regionalisierung und Globalisierung. Festschrift für Heribert Franz Köck, 2009, 527–543.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Alfred L. Kroeber su Ishi, 1911 m.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Alfred Louis Kroeber** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

**Alfredas Luisas Kroeberis** (*Alfred Louis Kroeber*, 1876 m. birželio 11 d. – 1960 m. spalio 5 d.) – amerikiečių antropologas, Franzo Boas mokinys, viena įtakingiausių figūrų amerikiečių antropologinėje mokykloje XX a. pirmoje pusėje.

Biografija
----------

Gimė Hobokene, Niū Džersyje. 1901 m. Kolumbijos universitete apgynė daktaro laipsnį vadovaujamas Franz Boas. Daktaro disertacija rėmėsi arapahų genties tyrimais. Didžiąją dalį savo karjeros praleido Kalifornijoje, Berklio universitete.

Nors labiausiai žinomas savo darbais kultūrinės antropologijos srityje, A. L. Kroeber atliko svarbių darbų archeologijoje bei prisidėjo prie antropologijos susiedamas archeologiją ir kultūrą. Jis kasinėjo Naujojoje Meksikoje, Meksikoje ir Peru.

Kroeberis ir jo studentai atliko svarbų darbą rinkdami kultūrinius duomenis apie JAV vakarinės dalies indėnų gentis. Apie Kalifornijos gentis jis išleido *Handbook of Indians of California* (1925 m.). Kroeberis ir Roland Dixon buvo svarbūs klasifikuojant Šiaurės Amerikos indėnų kalbas, identifikavę tokias kalbų grupes kaip penučių kalbos ir hokanų kalbos. Jis dirbo su Ishi, kuris teigė esąs paskutinis Kalifonijos yahi genties indėnas. Kroeberio antroji žmona Theodora Kroeber parašė garsią Ishi biografiją *Ishi in Two Worlds*.

Su antraja žmona Theodora turėjo du vaikus; taip pat įvaikino du Theodoros vaikus iš pirmosios santuokos.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Nilas Blomkampasangl. *Neill Blomkamp*** |
| --- |
|  |
| N.Blomkampas 2009 m. „San Diego Comic-Con International" renginyje |
| Gimė | 1979 m. rugsėjo 17 d. (43 metai)Johanesburgas, Pietų Afrikos Respublika |
| Sutuoktinis (-ė) | Terri Tatchell |
|  |
| Veikla | Kino režisierius, scenaristasAktyvumo metai: 1996–dabar |
|  |
|  **Vikiteka** | Neill Blomkamp |

**Nilas Blomkampas** (angl. *Neill Blomkamp*; g. 1979 m. rugsėjo 17 d. Johanesburge, Pietų Afrikos Respublikoje) – Pietų Afrikos Respublikos ir Kanados kino prodiuseris ir režisierius. N. Blomkampas pasižymi savo dokumentinio kino, rankinės vaizdo kameros, „cinéma vérité" realistiniu stiliumi. Jis savo kūryboje derina natūralistinę ir fotorealistinę kompiuterinę grafiką. Jis yra geriausiai žinomas kaip kritiškai ir finansiškai sėkmingų mokslinės fantastikos filmų „9-asis rajonas" ir „Eliziejus" scenaristas ir režisierius. Jis dažnai bendradarbiauja su Pietų Afrikos Respublikos aktoriumi Sharlto Copley. Jis gyvena Vankuveryje, Kanadoje.

Filmografija
------------

* *9-asis rajonas* (2009)
* *Eliziejus* (2013)
* *Čapis* (2015)
* *Svetimas 5*
| ***Neištikima žmona*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | La Femme infidèle |
| Kilmės šalis |  Italija Prancūzija |
| Režisierius | Claude Chabrol |
| Scenaristas (-ai) | Claude Chabrol |
| Vaidina | Stephane AudranMichel BouquetMichel DuchaussoyMaurice Ronet |
| Metai | 1969 |
| Žanras | kriminalinė drama |
| Trukmė | 98 min. |
| Kalba | prancūzų |
| **IMDb įrašas** |

**Neištikima žmona** (pranc.  *La Femme infidèle*) – 1969 m. režisieriaus Claude Chabrol sukurta kriminalinė drama. 2002 m. JAV buvo sukurtas šio filmo perdirbinys, kuriame vaidino Richard Gere ir Diane Lane.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Stéphane Audran – Helena Devalje
* Michel Bouquet – Šarlis Devalje
* Michel Duchaussoy – policijos pareigūnas Diuvalis
* Maurice Ronet – Viktoras Pegala

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Helena
Šarlis su žmona Helena ir sūnumi gyvena dvare Paryžiaus užmiestyje. Nors šeimyninis gyvenimas atrodo ramus ir laimingas, Šarlis atkreipia dėmesį, kad jo žmona paskutiniu metu kasdien ėmė lankytis mieste, tačiau nenoromis pasakoja, ką ten veikė. Jam kyla įtarimas, kad Helena turi meilužį, todėl nusamdo savo įmonės darbuotoją, kad šis pasektų jo žmoną.

Po keleto dienų Šarliui pateikiama informacija, kad Helena beveik kasdien lankosi tokio Viktoro Pegalos bute ir praleidžia jame keletą valandų.

Vieną dieną, kai Helena lieka namie, Šarlis važiuoja į Paryžių pas Viktorą. Prisistatęs kas esąs, jis aiškina žmonos meilužiui, kad jo šeimoje praktikuojami atviri santykiai ir kiekvienas iš sutuoktinių turi ir savo asmeninį gyvenimą. Jiedu kalbasi, Viktoras pasakoja apie save ir Šarlis apsimeta, kad jam tai įdomu, tačiau netrukus jis pamato suvenyrinį žiebtuvėlį, kurį padovanojo žmonai vestuvių sukaktuvių proga ir kurį ji atidavė savo meilužiui. Jam pasidaro bloga, tačiau vos tik Viktoras nusigręžia, Šarlis griebia nuo stalo sunkų akmeninį biustą ir trenkia juo žmonos meilužiui į galvą. Viktoras krinta ant grindų ir akimirksniu miršta.

Atgavęs pusiausvyrą, Šarlis suvynioja kūną į antklodę ir nugabena jį į savo mašinos bagažinę, o pats sutvarko namus, kad juose neliktų kraujo pėdsakų. Jam bevažiuojant įvyksta avarija ir pasirodo policija. Nors šarlis, į kurį atsitrenkė sunkvežimis, bando išvengti formalumų, policininkai nenusileidžia. Jie bando atidaryti sulankstytą bagažinę, tačiau nepavyksta, o Šarlis, sutvarkius dokumentus, paleidžiamas važiuoti toliau. Jis vyksta į mišką, kur pelkėje nuskandina kūną.

Per keletą sekančių dienų Helena niekaip negali rasti savo meilužio, kol galiausiai pasirodo policija, kurią iškvietė buvusi Viktoro žmona, pasigedusi jo per planuotą susitikimą. Helena tvirtina, kad Viktoro ji beveik nepažinojo, o Šarlis – kad jo niekada nematė. Po dienos policininkai grįžta, tačiau sutuoktiniai tvirtina tą patį.

Vėliau, tvarkydama vyro drabužius, Helena kišenėje aptinka Viktoro nuotrauką ir adresą. Supratusi, kad jis žino apie jos ryšį ir galbūt net nužudė jos meilužį, Helena sudegina nuotrauką ir toliau elgiasi taip, lyg nieko nebūtų nutikę. Filmo pabaigoje, kai Šarlis su žmona ir sūnumi laimingi leidžia laiką sode, pasirodo policija ir jį išsiveda…
| Bernardinų vartai |
| --- |
| Juozapo Hiliario Glovackio Vilniaus šv. Onos ir Bernardinų bažnyčių litografija, kurioje matyti Bernardinų vartai, pavaizduoti dešinėje litografijos pusėje (1821 m. Lietuvos nacionalinis muziejus) |
| Vieta | Vilnius |
| Naudotas | po 1503 m. iki 1869 m. |

**Bernardinų vartai** buvo sudėtinė Vilniaus gynybinės sienos dalis. Bernardinų vartai stovėjo netoli Bernardinų bažnyčios, ties tiltu į Užupį. Bernardinų vartai nebuvo patys pirmieji pastatyti iš vartų. Jų pavadinimas kilo nuo minėtos bažnyčios ir gatvės, ėjusios iki Užupio tilto.

Vartų istorija
--------------

Bernardinų vartai stovėjo prie pat tilto per Vilnią, į pietus nuo Bernardinų bažnyčios. Vartų mūro tvora buvo atsirėmusi į Kristaus laiptų koplyčią. Jie turėjo nestiprų bokštą. Vartai skyrė nuo gatvės Bernardinų vienuolyno pastatų ansamblį.
. 
XVII a. Bernardinų vartai buvo perstatyti baroko stiliumi ir ėmė atlikti paradinę, o ne gynybinę funkciją. Jie buvo išpuošti piliastrais, piramidės formos obeliskais. Sienoje abipus vartų buvo įrengtos gilios nišos.

Bernardinų vartai nugriauti 1869 metais, tiesiant dabartinę Maironio gatvę. Yra išlikę tik mažieji varteliai, kurie užmūryti ir nenaudojami.

Bernardinų vartus litografijose yra pavaizdavę keli dailininkai: Kazimieras Bachmatavičius (1837 m.), Juozapas Hiliaras Glovackis (1820 m.). Taip pat jie nutapyti ir J.K.Vilčinskio „Vilniaus albumo" litografijoje.

Šiuo metu vietoje, kurioje stovėjo Bernardinų vartai, yra Adomo Mickevičiaus skveras su Adomo Mickevičiaus paminklu.

Nuorodos
--------

1. 1 2 3 4 5  Vladas Drėma. Dingęs Vilnius. Vilnius: Versus Aureus, 2013. ISBN 978-9955-34-401-8.
2. ↑  A.Juškevičius, J.Maceika. Vilnius ir jo apylinkės. (1937 m.), perleista Vilnius: Mintis, 1991. ISBN 5-417-00366-2.
3. 1 2  Rūta Janonienė. Bernardinų bažnyčia ir konventas Vilniuje. Vilnius: Aidai, 2010. ISBN 978-9955-656-80-7.