recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Stasys Mikaliukas** |
| --- |
| Gimė | 1914 m. kovo 27 d.Bijeikiai, Skaisgirio valsčius |
| Mirė | 1988 m. liepos 10 d. (74 metai)Viskonsinas |
| Sutuoktinis (-ė) | Stefanija |
|  |
| Veikla | žurnalistas |
|  |
| Alma mater | Vytauto Didžiojo universitetas |

**Stasys Mikaliukas** (g. 1914 m. kovo 27 d. senuoju stiliumi kovo 14 d. Bijeikiuose, Skaisgirio valsčius – 1988 m. liepos 10 d. Viskonsinas) – Lietuvos žurnalistas.

Biografija
----------

Mokėsi Telšių ir Kauno gimnazijose. Porą metų studijavo ekonomiką Vytauto Didžiojo universitete.

Žurnalistinį darbą pradėjo 1931 m. „Naujojo žodžio" bendrovėje kaip dienraščio „Dienos naujienos" korespondentas. Bendradarbiavo leidiniuose „Diena", „Mūsų rytojus", „Lietuvos keleivis", „Literatūros naujienos". 1937-1940 m. nuolatinis „Lietuvos žinių" korespondentas Kaune. Buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.  1943-1944 m. dienraščio „Ateitis" reporteris.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 327-328 psl.
| **Stasys Šalkauskis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1886 m. gegužės 16 d.Rusija Ariogala, Rusijos imperija |
| Mirė | 1941 m. gruodžio 4 d. (55 metai)Lietuva Šiauliai |
| Palaidotas (-a) | Šiaulių kapinėse |
| Tėvas | Julijonas Šalkauskis |
| Motina | Barbora Goštautaitė-Šalkauskienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Julija Paltarokaitė-Šalkauskienė |
| Vaikai | Julius Šalkauskas |
|  |
| Veikla | filosofas, pedagogas, VDU rektorius |
|  |
| Alma mater | Maskvos universitetas, Fribūro universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Stasys Šalkauskis |

Šalkauskių šeimos kapas Šiaulių kapinėse
**Stasys Šalkauskis** (1886 m. gegužės 16 d. Ariogaloje – 1941 m. gruodžio 4 d. Šiauliuose) – Lietuvos filosofas, pedagogas, paskutinis tarpukario Vytauto Didžiojo universiteto (VDU) rektorius.

Biografija
----------

Gimė gydytojo Julijono Šalkauskio ir bajoraitės Barboros Goštautaitės-Šalkauskienės šeimoje, Kazio Šalkauskio brolis. Stasys buvo trečiasis šeimos vaikas, nuo pat vaikystės dažnokai sirgęs. 1888 m. kartu su gausia šeima buvo persikėlęs į Rygą, bet po poros metų grįžo ir visam laikui apsigyveno Šiauliuose.

Baigė Šiaulių gimnaziją. 1911 m. baigė Maskvos universiteto Teisės fakultetą. 1915–1920 m. studijavo Fribūro universitete, tapo filosofijos daktaru.

Grįžęs į Lietuvą, pradėjo dėstyti Aukštuosiuose kursuose. 1922–1940 m. Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos-filosofijos fakultete dėstė filosofiją, docentas, 1922 m. profesorius, 1939–1940 m. VDU rektorius. 2007 m. Religijos studijų kolegijai suteiktas Stasio Šalkauskio vardas (Stasio Šalkauskio kolegija).

Lietuvos katalikų mokslo akademijos steigimo (1922 m.) iniciatorius, nuo 1933 m. jos akademikas, 1938–1940 m. pirmininkas. 1927–1930 m. ateitininkų federacijos vadovas. Jis galutinai suformavo ir suredagavo ateitininkų principus, ateitininkų ideologijos esmę, parašė knygą „Ateitininkų ideologija".

1921–1922 m. redagavo žurnalą „Romuva", 1932–1934 m. – žurnalą „Židinys". Bendradarbiavo katalikiškos orientacijos žurnaluose „Naujoji Romuva", „Lietuvos mokykla", „Draugija", „Logos" ir kt. 

1927 m. gruodžio 28 d. vedė geriausią Salomėjos Nėries draugę, studentę Juliją Paltarokaitę (1904–1994). Panevėžyje juos sutuokė vyskupas Kazimieras Paltarokas. Palaidotas Šiaulių kapinėse.

2011 m. išleistas S. Šalkauskiui skirtas pašto ženklas.

Žygimantų 10, Vilniaus

Bibliografija
-------------

* Bažnyčia ir kultūra (studija), 1913 m.
* Kultūros filosofijos metmenys, 1926 m.
* Bendrosios mokslinio darbo metodikos pradai, 1926 ir 1933 m.
* Visuomeninis auklėjimas, 1932 m.
* Ateitininkų ideologija, 1933 m.
* Lietuvių tauta ir jos ugdymas, 1933 m.
* Bendroji filosofijos terminologija, 1938 m.
* Raštai. – V.: Mintis, 1990.
* Rinktiniai raštai. – V.: Vaivorykštės, 1992.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 483 psl.
2. ↑

Nuorodos
--------

* Biografija
* S. Šalkauskis ir rezistencija // XXI amžius, 2002-12-04, Nr. 91 (1098)
* S. Šalkauskio gyvos dvasios sąjūdis Archyvuota kopija 2006-02-06 iš Wayback Machine projekto.
* Rokas Subačius. Dramatiškos biografijos: kovotojai, kūrėjai, karjeristai, kolaborantai… – Vilnius: Mintis, 2019, 460 p. : iliustr. ISBN 978-5-417-01111-5
| Suvaangl. *Suva* |
| --- |
| *Suvos centras* |
|  |
| 

SuvaSuva

18°8′29″ p. pl. 178°26′30″ r. ilg.﻿ / ﻿18.14139°š. pl. 178.44167°r. ilg.﻿ / 18.14139; 178.44167﻿ (Suva)Koordinatės: 18°8′29″ p. pl. 178°26′30″ r. ilg.﻿ / ﻿18.14139°š. pl. 178.44167°r. ilg.﻿ / 18.14139; 178.44167﻿ (Suva) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+12) |
|  |
| **Valstybė** | Fidžio vėliava Fidžis |
| **Padalinys** | Centrinis Fidžio padalinys |
|  |
| **Gyventojų** (2007) | 85 691  |
|  |
|  **Vikiteka** | Suva |

**Suva** (fidž. *Suva*) – Fidžio sostinė ir didžiausias miestas. Išsidėsčiusi Viti Levu salos pietrytinėje pakrantėje, netoli Revos (*Rewa*) upės žiočių.

Yra modernus uostas, kuriame sustoja daug laivų, keliaujančių per Ramųjį vandenyną. Eksportuojama cukrus, auksas, medienos gaminiai. Išvystyta lengvoji pramonė – cigarečių, muilo, tekstilės gaminių, maisto ir gėrimų. Atvyksta daug turistų, daug gyventojų dirba turizmo sferoje. Po 1960 m. Suvoje išaugo aukštų pastatų – viešbučių ir kitų turizmo infrastruktūrai pritaikytų pastatų. Pramonės ir turizmo raida paskatino gyventojų skaičiaus augimą. Senamiestyje vis dar yra senų kolonijinių laikų pastatų, iš kurių žymiausias – dideli parlamento rūmai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Suva*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXII (Sko–Šala). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2012. 755 psl.
| Svėdasas |
| --- |
| Beragio arba Svėdaso ežerasBeragio arba Svėdaso ežerasBeragio arba Svėdaso ežeras |
| Vieta | Anykščių raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 1,223 km² |
| Kranto linijos ilgis | 7,18 km |
| Kilmė | ledyninis |
| Vidutinis gylis | 5,9 m |
| Didžiausias gylis | 24,7 m |
| Įteka | SV-1, 5 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Svėdasa |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Svėdasas

  |
| **Koordinatės** |  55°42′03″ š. pl. 25°22′03″ r. ilg.﻿ / ﻿55.70083°š. pl. 25.36750°r. ilg.﻿ / 55.70083; 25.36750Koordinatės: 55°42′03″ š. pl. 25°22′03″ r. ilg.﻿ / ﻿55.70083°š. pl. 25.36750°r. ilg.﻿ / 55.70083; 25.36750 |

**Svėdasas** (arba **Beragis**) – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Anykščių rajone, apie 1 km į šiaurę nuo Svėdasų. Nusidriekęs iš šiaurės rytų į pietvakarius 2,73 km, plotis iki 0,68 km. Altitudė 98 m. Ežero gylis siekia 24,7 m. Telkšo rininės kilmės duburyje, kurio šlaitai neaukšti, o krantai su terasomis, žemi, vietomis (šiaurėje, pietryčiuose, pietuose) užpelkėję. Krantai beveik ištisai apaugę siauru medžių ir krūmų ruožu. Pietrytinį galą atskiria giliai įsiterpiantis pusiasalis. Šiaurėje yra pailga sala (0,64 ha). Svėdaso dugną dengia sapropelingas molis, pakrantes – dumblingas smėlis arba (šiaurėje, vakaruose) žvirgždas. Aplink ežerą plyti dirbami laukai.

Į Svėdasą suteka 6 upeliai (vienas jų – iš Alaušo), vakaruose išteka Jaros intakas Svėdasa (Bajorų upelė).

Prie ežero įsikūrę Bajorų ir Moliakalnio kaimai. Vakarinėje pakrantėje įsikūrusi buvusio Svėdasų dvaro sodyba ir parkas.

Ežero vardas yra sėliškos kilmės. Pavadinimas siejamas su žodžiu *svidus* („blizgus") bei *svidėti, svydėti* („švytėti, blizgėti, blizgėti"). Taip pat galimai susijęs žodis *sveda* („bala, dedervinė"), nors jo paplitimas neaiškus.

Galerija
--------

* Beragio arba Svėdaso ežerasBeragio arba Svėdaso ežeras
* Beragio arba Svėdaso ežerasBeragio arba Svėdaso ežeras
* Beragio arba Svėdaso ežerasBeragio arba Svėdaso ežeras

Šaltiniai
---------

1. ↑  maps.lt duomenys
2. ↑  *Svėdasas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 139
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 323
**Dialogas** – nepriklausomas švietimo savaitraštis, leistas nuo 1992 m. sausio 10 d. iki 2013 m. pabaigos Vilniuje.

Istorija
--------

Išleistas vietoje laikraščio „Tėvynės šviesa", kuris iki 1989 m. Nr. 28 vadinosi „Tarybinis mokytojas" ir nuo 1953 m. gruodžio 3 d. ėjo kaip Švietimo ministerijos, Valstybinio profesinio techninio mokymo komiteto ir Švietimo, aukštųjų mokyklų ir mokslo įstaigų darbuotojų profesinės sąjungos respublikinio komiteto laikraštis. Iki 1957 m. leistas kartą, 1955–1989 m. – du kartus per savaitę. 1990–1993 m. – Kultūros ir švietimo ministerijos, 1994–1996 m. – Švietimo ir mokslo ministerijos savaitraštis. 1996–2013 m. leido UAB „Polilogas".

Tiražas 1981 – 28 800 egz. 1992 m. – 9300 egz. 1997 m. – 5300 egz.

Skirtas mokytojams ir visuomenei. Spausdino rašinius pedagogikos, kultūros, meno, psichologijos temomis.

Redaktoriai
-----------

* Rapolas Valiukonis – 1953–1965 m.
* Petras Želvys – 1965–1987 m.
* Juozas Subačius – 1987–1992 m.
* Elena Tervidytė – 1992–2013 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 104 psl.

Nuorodos
--------

* „Dialogas", elektroninė savaitraščio versija
| **Albertas Liukpetris** |
| --- |
| Gimė | 1939 m. vasario 27 d.Joniškėlis |
| Mirė | 2010 m. balandžio 10 d. (71 metai)Klaipėda |
| Palaidotas (-a) | Lėbartų kapinėse |
|  |
| Veikla | televizijos žurnalistas |

**Albertas Liukpetris** (1939 m. vasario 27 d. Joniškėlyje – 2010 m. balandžio 10 d. Klaipėdoje) – Lietuvos televizijos žurnalistas.

Biografija
----------

1958 m. baigė Anykščių J. Biliūno vidurinę mokyklą. 1958 m. įstojo į Vilniaus valstybinį pedagoginį institutą, baigęs du lietuvių kalbos ir literatūros specialybės kursus, paimtas į tarnybą kariuomenėje. Tik 1972 m. jam įteiktas žurnalistikos specialybės diplomas.

1958–1959 m. Lietuvos radijo Jaunimo redakcijoje ruošė laidas jaunimui ir profesinių technikos mokyklų moksleiviams. 1964–1972 m. Klaipėdoje leidžiamo laikraščio „Lietuvos žvejys" literatūrinis darbuotojas. 1972–1998 m. kovo mėn. Lietuvos televizijos korespondentas Klaipėdos krašte. Rengė reportažus informacinei programai „Panorama", rašinius spausdino laikraštyje „Klaipėda".  Išėjęs į pensiją rašydavo „Valstiečių laikraščiui".

Lietuvos žurnalistų sąjungos Klaipėdos skyriaus narys.

Įvertinimas
-----------

* 1994 m. žurnalisto S. Boriko atminimo premija.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 303 psl.
Koordinatės: 56°12′28″ š. pl. 24°48′31″ r. ilg.﻿ / ﻿56.20778°š. pl. 24.80861°r. ilg.﻿ / 56.20778; 24.80861


| Ruoliškis |
| --- |
| Vieta | Biržų raj. Lietuva |
| Plotas | 0,33 km² |
| Kranto linijos ilgis | 3,15 km |
| Kilmė | ledyninis |
| Įteka | Lyglaukių griovys, 2 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Lyglaukių griovys |

**Ruoliškis** arba ***Ruoliškio ežeras*** – ežeras šiaurės Lietuvoje, Biržų rajono savivaldybės teritorijoje, apie 2 km į šiaurės rytus nuo Biržų, prie Ruoliškio kaimo. Ilgis šiaurės–pietų kryptimi 0,8 km, plotis iki 0,6 km. Altitudė 55,2 m. Krantai žemi, užpelkėję, vietomis apaugę miškeliais. Yra keletas medžiais apaugusių salų (3 didžiausios 0,17 ha, 0,1 ha ir 0,1 ha).

Pietuose atiteka upelis iš 4 beužankančių ežeriukų ir Lyglaukių griovys. Šiaurėje išeina Lyglaukių griovys, kuriuo vandenys srūva į Rovėją (Apaščios baseinas).

Aplink ežerą įsikūrę Ruoliškio, Pamūriškio, Skratiškių kaimai. Į vakarus įsikūrę biržiečių kolektyviniai sodai.

Ežerėvardis *Rúoliškis* yra vėlyvesnis, kilęs nuo kaimo vardo.

Šaltiniai
---------

1. ↑  maps.lt duomenys
2. ↑  *Ruoliškis (ežeras)*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 587
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 285
| **Albinas Valentinas** |
| --- |
| Gimė | 1908 m. gruodžio 3 d.Skuodas |
| Mirė | 1967 m. kovo 6 d. (58 metai)Čikaga |
|  |
| Veikla | spaudos darbuotojas, humoristas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vytauto Didžiojo universitetas |

**Albinas Valentinas** (1908 m. gruodžio 3 d. senu stiliumi lapkričio 20 d.) Skuode – 1967 m. kovo 6 d. Čikagoje, JAV) – Lietuvos spaudos darbuotojas, humoristas, redaktorius.

Biografija
----------

Studijavo istoriją ir literatūrą Vytauto Didžiojo universitete. Spaudoje pradėjo bendradarbiauti 1924 m. 1928 m. redagavo humoro žurnalą „Aitvaras". Bendradarbiavo leidiniuose „Karys", „Talka", „Trimitas", „Jaunoji Lietuva", „Ūkininko patarėjas", „Jaunasis ūkininkas", „Diena", „Sekmadienis", „XX amžius", „Laiko žodis", „Vakarai", „Dienos naujienos" ir kt. 1939-1940 m. dirbo dienraščio „Lietuvos aidas" redakcijoje. Kauno radiofonui parengė keletą vaidinimų. 

Vokietijoje 1945-1946 m. laikraščio „Apžvalga" atsakingasis redaktorius, 1946-1947 m. laikraščio „Dievo paukštelis" redaktorius. 1951-1954 m. redagavo humoro žurnalą „Pelėda" (Čikagoje). 

Parengė savo humoristinių kūrinių rinkinį „Skrenda paukšteliai" (rankraštis).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 545-546 psl.
| **Diosdado Macapagal** |
| --- |
| Filipinų prezidentas |
|  |
| Gimė | 1910 m. rugsėjo 28 d.Lubao |
| Mirė | 1997 m. balandžio 21 d. (86 metai)Mikati |
| Vaikai | Gloria Macapagal-Arroyo |
| Filipinų prezidentas |
| Kelintas | 9 |
| Ėjo pareigas | 1961-1965 m. |
| Ankstesnis | Carlos P. Garcia |
| Vėlesnis | Ferdinand Marcos |
|  |
|  **Vikiteka** | Diosdado Macapagal |

**Diosdado Pangan Macapagal** (1910 m. rugsėjo 28 d. – 1997 m. balandžio 21 d.) – buvęs Filipinų prezidentas, pareigas ėjęs nuo 1961 m. iki 1965 m. Filipinų politikas, teisininkas.

Biografija
----------

1936 m. baigė šv. Tomo universitetą Maniloje. Dirbo advokatu. Nuo 1941 m. dirbo Filipinų prezidento administracijoje patarėju teisės klausimais. Antrojo pasaulinio karo metu dėstė, dalyvavo pasipriešinimo judėjime, kovojusiam prieš Japonijos okupaciją. Nuo 1946 m. iki 1949 m. dirbo Filipinų užsienio reikalų sistemoje. Nuo 1949 m. iki 1957 m. buvo renkamas Filipinų Kongreso Atstovų Rūmų nariu. 1957 m. išrinktas Filipinų viceprezidentu. 1961 m. išrinktas Filipinų prezidentu. Užsienio politikoje orientavosi į JAV, vidaus politikoje pasisakė už kainų ir nedarbo mažinimą. 1965 m. pralaimėjo rinkimus F. Marcosui. 1971 m. išrinktas konstitucinės konvencijos, kuri parengė naująją Filipinų konstituciją, nariu. 1979 m. sukūrė opozicinę Nacionalinę sąjungą už išvadavimą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Macapagal Diosdado (Diosdadas Makapagalis)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 727 psl.
| **Aleksandras Račkus** |
| --- |
| Gimė | 1893 m. birželio 7 d.Čekiškė |
| Mirė | 1965 m. spalio 9 d. (72 metai)Čikaga |
| Tėvai | Mykolas Račkus |
|  |
| Veikla | gydytojas, kultūros veikėjas, redaktorius |

**Aleksandras Račkus** (1893 m. birželio 7 d. Čekiškėje – 1965 m. spalio 9 d. Čikagoje) – gydytojas, numizmatas, kultūros veikėjas, redaktorius.

Biografija
----------

1905–1907 m. mokėsi Kauno gimnazijoje. 1910 m. kartu su tėvu knygnešiu M. Račkumi išvyko į JAV, 1922 m. baigė Čikagos medicinos mokyklą, gavo medicinos ir chirurgijos daktaro laipsnį ir vertėsi gydytojo praktika Čikagoje. 1912 m. įstojo į Lietuvos vyčių organizaciją, vienas žurnalo „Vytis" steigėjų, 1915–1916 m. jo pirmasis redaktorius. 1916–1917 m. leido ir redagavo humoro žurnalą „Laisvamanių žiedai". 

1917 m. Čikagoje įkūrė Numizmatikos ir istorijos draugiją bei Lietuvių istorijos muziejų su didžiausia pasaulyje lietuviškos numizmatikos kolekcija. 1935–1940 m. gyveno Kaune, 1935 m. surengė savo kolekcijos parodą. Po parodos visus eksponatus už simbolinę kainą įsigijo Lietuvos švietimo ministerija. 1936–1938 m. tvarkydamas savo kolekciją, dirbo Vytauto Didžiojo kultūros muziejaus istorijos skyriuje, vėliau vertėsi privačia praktika, JAV konsulato gydytojas. 1938 m. su kitais Kaune įsteigė Lietuvių-amerikiečių draugiją, jos valdybos narys. 1940 m. grįžo į Čikagą, kur įsteigė Lituanistikos muziejų.

Rašė straipsnius periodiniams leidiniams „XX amžius", „Kosmos", „Naujoji Romuva", „Trimitas" ir kt. Lietuvių enciklopedijai rengė straipsnius istorijos, numizmatikos ir medicinos klausimais. Vienas pirmųjų ėmė rūpintis knygnešių atminimo įamžinimu, jų atsiminimų užrašymu. Nuo 1948 m. leido numizmatikos ir filatelijos žurnalą, rengė „Numizmatikos enciklopediją".

 A. Račkus apdovanotas Vytauto Didžiojo 3-ojo laipsnio ordinu (1935) ir Šaulių žvaigždės medaliu (1939).

Bibliografija
-------------

* *Gudonai (Gotai), lietuvių tautos giminaičiai*, 1929 m.
* *Žinynas apie Lietuvos numizmatiką*, 1965 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 409 psl.
2. ↑   Archyvuota kopija 2014-01-16 iš Wayback Machine projekto.
**Sveikas žmogus** – informacinis mėnesinis leidinys (žurnalas) Lietuvos medikams ir farmacininkams, ėjęs nuo 1995 m. rugsėjo 25 d. iki 2013 m. Kaune.

Istorija
--------

Laikraštį leido Nervų sistemos tyrimų centras, nuo 1997 m. žurnalą – UAB „Sveikatingumo ir medicinos reklamas centras", dab. UAB „Sveikas žmogus". Tiražas 1995 m. – 5000 egz. 1997 m. – 6000 egz.  Gydytojams leidžiamas žurnalas „Gydymo menas", o „Sveikas žmogus" tapo žurnalu visuomenei. Nuo 2003 m. tai ir televizijos bei nuo 2006 m. vasario mėn. – radijo laidos ir interneto portalas.

Vyriausieji redaktoriai
-----------------------

* Julius Neverauskas – 1997 m. 2000–2005 m.
* Julius Neverauskas, Gailina Ligeikienė – 1997–1999 m.
* Bijūnė Dobkevičiūtė – 1997 m. 2005 m.
* Julius Neverauskas, Gailina Ligeikienė, Giedrius Židonis – 2000 m.
* Dalia Urbonienė – 2005–2013 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 480 psl.

Nuorodos
--------

* Žurnalas „Sveikas žmogus"
* Interneto portalas „Sveikas žmogus"
Koordinatės: 55°35′59″š. pl. 23°11′47″r. ilg.﻿ / ﻿55.599632°š. pl. 23.196356°r. ilg.﻿ / 55.599632; 23.196356


|  Tytuvėnų Kristaus Gelbėtojo koplyčia |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Kelmės rajonas |
| **Gyvenvietė** | Tytuvėnai |
| **Adresas** | S. Romerienės g. 9 |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | 1853 m. |

**Tytuvėnų Kristaus Gelbėtojo koplyčia-mauzoliejus** (dar vadinama *Riomerių mauzoliejine koplyčia*) stovi Kelmės rajone, Tytuvėnų miestelyje, S. Romerienės g. 9.

Viena iš Tytuvėnų regioninio parko lankytinų vietų. Koplyčia nuo 1997 m. įtraukta į Kultūros paveldo registrą (unik. kodas 23206).

Koplyčia pastatyta 1853 m. Hieronimo Przeciszewskio rūpesčiu mirusiai žmonai Celinai. Koplyčios rūsiuose palaidoti Tytuvėnų ir Pagryžuvio dvarų valdytojai bei jų artimieji: Roch Przeciszewski, Aloiza Zienkowicz, Hieronim Przeciszewski, Burba Kazimiera Przeciszewska, Amilkar Przeciszewski, Jozef Romer, Izydor Romer. Paskutinieji Tytuvėnų dvarininkai Sofija ir Eugenijus Romeriai 1941 m. ištremti į Kuibyševą. Eugenijus Romeris mirė tremtyje 1943 m. Ten ir palaidotas bevardžiame kape Nr. 1737. Žymi dailininkė Sofija Romerienė mirė 1972 m. San Adelėje, Kanadoje.

Architektūra
------------

Spėjama, kad koplyčios projekto autoriumi galėjo būti Paryžiaus dailės akademijos profesorius Fulgentas Rimgaila, kuris suprojektavo 1859 m. pastatytus už 7 km nuo Tytuvėnų esančius Pagryžuvio dvaro rūmus.

Romantizmo laikotarpio koplyčios statinys aštuonkampis, vientiso tūrio, vieno aukšto su laidojimo rūsiu. Koplyčia uždengta kupolu, virš kurio iškeltas medinis kryžius su dekoro elementais. Pagrindinis įėjimas įrengtas pietvakarių pusėje. Į koplyčią veda tašytų akmenų pakopų laiptai su atraminėmis mūrinėmis tinkuotomis sienutėmis šonuose. Sienučių aukštis sutampa su viršutinės aikštelės paviršiumi. Sienos, langai ir karnizai dekoruoti. Langai ir durys - gotikos stiliaus. Koplyčia buvo aptverta originalia čerpėmis dengta tvora.Į laidojimo rūsį patenkama nusileidžiant mediniais laiptais, atkėlus koplyčios grindyse medinį dangtį.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Tytuvėnų kapinių koplyčia
* Tytuvėnų Kristaus laiptų koplyčia

Galerija
--------

* 2013 m.2013 m.
* Vaizdas nuo gatvėsVaizdas nuo gatvės
* RūsyjeRūsyje
* Medinis kupolo kryžiusMedinis kupolo kryžius

Šaltiniai
---------

1. ↑  Tytuvėnų regioninio parko lankytinos vietos Archyvuota kopija 2018-09-23 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  „Tytuvėnų Kristaus Gelbėtojo koplyčia-mauzoliejus". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2014-12-01.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Tytuvėnų Kristaus Gelbėtojo koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Sąrašas:Kelmės rajono paminkliniai statiniai
**Dirva** – JAV lietuvių katalikiškas, inteligentijai skirtas žurnalas, ėjęs 1898–1906 m. Šenandoa kas trys mėnesiai.

Istorija
--------

Leido Antanas Kaupas, Antanas Milukas ir kt. Išėjo 44 numeriai. Dalis jų leista žurnalo turinio ir pavidalo, didesniąją dalį sudarė knygos. 1903 m. susijungė su Tilžėje leistu žurnalu „Žinyčia" (Dirva-Žinynas). Nutrūkus jungtinio žurnalo leidybai, „Dirva" dar ėjo 1904–1906 m.

Knygomis buvo leidžiami mokslinio pobūdžio veikalai (J. Basanavičiaus, M. Davainio-Silvestraičio, A. Pabrėžos), originalieji ir verstiniai grožinės literatūros kūriniai (J. Basanavičiaus „Lietuviškos pasakos", I–II, „Ožkabalių dainos", I–II, A. Burbos „Prozoiški raštai", M. Pečkauskaitės-Šatrijos Raganos „Viktutė", V. Pietario „Algimantas", A. Tatarės „Pamokslai gražių žmonių", H. Senkevičiaus „Tvanas" ir kt.). Publicistikos, kitų sričių raštus skelbė A. Alekna, Antanas Kaupas, Antanas Milukas, Juozas Tumas-Vaižgantas ir kt.

Redagavo Antanas Milukas. Jam talkino Aleksandras Burba, Antanas Kaupas, V. Varnagiris ir kt.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 107 psl.
Talino technikos universiteto pagrindinis įėjimas
**Talino technikos universitetas** (est. *Tallinna Tehnikaülikool*, *TTÜ*) – vienintelis Estijos technikos universitetas.

Istorija
--------

1918 m. rugsėjo 17 d. įkurtas Talino technikos universiteto pirmtakas – Specialieji inžinerijos kursai. 1919 m. jie tapo Talino inžinerijos kolegija, kuri 1920 m. tapo valstybine institucija. 1936 m. rugsėjo 15 d. Talino inžinerijos kolegija gavo universiteto statusą ir pradėjo vadintis Talino technikos institutu. Tuo metu institutas turėjo du fakultetus: Statybos ir mechanikos inžinerijos, bei Chemijos ir kalnakasybos. 1938 m. institutas gavo Talino technikos universiteto pavadinimą. 1940 m. įkurtas Ekonomikos fakultetas, 1958 m. – Energetikos fakultetas, 1965 m. – Automatikos fakultetas. 2012 m. veikė 8 fakultetai, prie universiteto – 6 mokslo institutai (Ekonomikos, Geologijos, Kibernetikos, Energetikos, Skalūnų tyrimų ir Jūrininkystės mokslų), observatorija ir 4 koledžai; universitete mokėsi 12 tūkstančių studentų, dirbo 2000 mokslo darbuotojų. 2009 m. atidaryta nauja technikos universiteto biblioteka su muziejumi ir spaustuve.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Talino technikos universitetas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIII (Šalc–Toli). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2013. 448 psl.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
| **Elena Sliesoriūnienė** |
| --- |
| Gimė | 1935 m. rugsėjo 7 d. (88 metai)Maskva |
|  |
| Veikla | žurnalistė, redaktorė, publicistė |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Elena Sliesoriūnienė** (g. 1935 m. rugsėjo 7 d. Maskvoje) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė, publicistė.

Biografija
----------

1954 m. baigė Vilniaus S. Nėries vidurinę mokyklą, 1959 m. – Vilniaus universiteto Istorijos-filologijos fakulteto žurnalistikos specialybę.

1958-1968 m. žurnalo „Jaunimo gretos" skyriaus redaktorė, 1968-1991 m. – žurnalo „Mokslas ir gyvenimas" atsakingoji sekretorė, 1991-1992 m. – kultūros savaitraščio „Dienovidis" literatūrinė bendradarbė. 1995-2006 m. žurnalo „Personalo vadyba" redaktorė.

Paskelbė interviu, apybraižų, publicistinių rašinių mokslo populiarinimo, daugiausia lituanistikos, temomis.

Bibliografija
-------------

* *Inteligentų karta*: publicistika, interviu su mokslininkais. – Vilnius: Knygiai, 2006 m. ISBN 9955-443-27-8

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 454 psl.
| **Elena Starkienė** |
| --- |
| Gimė | 1905 m. lapkričio 10 d. Medikoniai, Pušaloto valsčius, Panevėžio apskritis |
|  |
| Veikla | pedagogė, redaktorė |
|  |
| Alma mater | Lietuvos universitetas |

**Elena Starkienė-Repčytė**  (1905 m. lapkričio 10 d. senu stiliumi spalio 28 d.  Medikoniuose, Pušaloto valsčius, Panevėžio apskritis – ?) – Lietuvos pedagogė, redaktorė.

Biografija
----------

Baigė Panevėžio gimnaziją, studijavo teisę Lietuvos universitete. 1925–1928 m. tęsė studijas Žemės ūkio institute Lackene (Belgija). Grįžusi mokytojavo.

Į spaudą pradėjo rašyti 1927 m. Nuo 1931 m. nuolat bendradarbiavo leidiniuose „Moteris", „Naujoji vaidilutė", „Mūsų laikraštis", „Ūkininko patarėjas", „Naujoji Romuva" ir kt. 1933–1936 m. žurnalo „Moteris" vyr. redaktorė. Tvarkė moterų skyrius „Mūsų laikraštis", „Namų židinys", „Naujoji vaidilutė". Buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos narė.

Bibliografija
-------------

* *Dukters ir sūnaus paruošimas šeimai*. / Krikščioniškoji šeima. Kaunas, 1936, p. 77-95.

Įvertinimas
-----------

* 2003 m. Žūvančiųjų gelbėjimo kryžius

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 470 psl.
| **Eleonora Mykolaitienė** |
| --- |
| Gimė | 1930 m. rugpjūčio 25 d.Kaunas |
| Mirė | 2021 m. spalio 16 d. (91 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | žurnalistė |
|  |
| Alma mater | 1954 m. Vilniaus universitetas |

**Eleonora Mykolaitienė** (1930 m. rugpjūčio 25 d. Kaune – 2021 m. spalio 16 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistė.

Biografija
----------

1954 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistiką. 1950–1952 m. dirbo literatūros darbuotoja laikraštyje „Lietuvos pionierius". 1952–1958 metais buvo žurnalo „Žvaigždutė" skyriaus vedėja, 1958 m. – žurnalo „Moksleivis" redaktorė. 1958–1966 m. buvo laikraščio „Vakarinės naujienos" kultūros skyriaus vedėja, 1966–1991 m. – žurnalo „Kultūros barai" atsakingoji sekretorė. Rašė moksleivių auklėjimo, motinos ir vaiko, moterų gyvenimo temomis, paskelbė straipsnių kaimo kultūros klausimais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Eleonora Mykolaitienė: Šviesioji „Kultūros barų" žurnalo siela. lzs.lt. 2021-10-18. Nuoroda tikrinta 2021-10-18.
2. ↑  Mirė buvusi žurnalo „Kultūros barai" atsakingoji sekretorė, žurnalistė Eleonora Mykolaitienė. lrt.lt. 2021-10-18. Nuoroda tikrinta 2021-10-18.
3. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 328 psl.
| Engelsasrus. *Энгельс* |
| --- |
|              |
| *II pasaulinio karo memorialas* |
|  |
| 

EngelsasEngelsas

51°29′00″ š. pl. 46°07′00″ r. ilg.﻿ / ﻿51.48333°š. pl. 46.11667°r. ilg.﻿ / 51.48333; 46.11667﻿ (Engelsas (Rusija))Koordinatės: 51°29′00″ š. pl. 46°07′00″ r. ilg.﻿ / ﻿51.48333°š. pl. 46.11667°r. ilg.﻿ / 51.48333; 46.11667﻿ (Engelsas (Rusija)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3)------ vasaros: (UTC+4) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Saratovo sritis Saratovo sritis |
| **Rajonas** | Engelso rajonas |
|  |
| **Meras** | Sergejus Sobianinas |
|  |
| **Gyventojų** (2007) | 196 000  |
| **Plotas** | 121,06 km² |
| **Tankumas** (2007) | 1 619 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Engelsas |

**Engelsas** – miestas Saratovo srityje (Rusija), prie Volgos tvenkinio, priešais Saratovą, su kuriuo sujungtas tiltu (nuo 1965 m.); rajono centras. Uostas, geležinkelio stotis, automobilių kelių mazgas. Išvystyta mašinų, metalo, chemijos, naftos, statybų, lengvoji, maisto, baldų pramonė.

Volgos hidrotechnikos ir melioracijos mokslų institutas, technologijos institutas. Veikia operetės teatras, kraštotyros muziejus. Stovi Trejybės cerkvė (XVIII a.), XX a. pradžios pastatai, paminklai Leninui (1949 m.) ir F. Engelsui (1981 m.), Pergalės obeliskas.

Istorija
--------

Įkurtas 1747 m. kaip druskos vežėjų gyvenvietė (vadinosi *Саратовский земляной городок*, *Покровский городок*, *Покровка*, *Покровская слобода*); čia taip pat buvo iš Eltono ežero išgaunamos druskos sandėliai. Nuo XVIII a. Pavolgio vokiečių centras. 1914 m. tapo miestu, 1918 m. Pavolgio Vokiečių autonominės srities centru, 1924–1941 m. Pavolgio Vokiečių ATSR sostinė. Iki 1931 m. vadinosi ***Pokrovsku***, bet tuomet pervadintas komunizmo ideologo F. Engelso garbei.

1961 m. balandžio 12 d. 27 km į pietus nuo Engelso, prie Smelovkos kaimo, po pirmojo skrydžio į kosmosą nusileido Jurijus Gagarinas. Šioje vietoje yra architektūros kompleksas *Гагаринское поле*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Mindaugas Pažemys. Engels (Engelsas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 514-515 psl.

Nuorodos
--------

* Oficialus miesto puslapis
| **Eugenijus Petruškevičiuslenk. *Eugeniusz Pietruszkiewicz*** |
| --- |
| Gimė | 1937 m. rugsėjo 22 d. (86 metai)Bubelių kaime, Seinų apskritis |
|  |
| Veikla | žurnalistas ir Lenkijos lietuvių visuomenės veikėjas. |

**Eugenijus Petruškevičius** (lenk. *Eugeniusz Pietruszkiewicz*, g. 1937 m. rugsėjo 22 d. Bubelių kaime, Lenkijoje, dab. Palenkės vaivadijos Seinų apskrities Seinų valsčiuje) – žurnalistas ir Lenkijos lietuvių visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Pradinę mokyklą lankė Bubeliuose, vėliau mokėsi Seinų gimnazijoje. Neakivaizdiniu būdu baigė Varšuvos universiteto teisės fakultetą. 1955-1958 m. mokytojavo Vidugirių pradžios mokykloje. 1958-1962 m. vadovavo Seinų apskrities Kaimo jaunimo sąjungai. 1962-1964 m. dirbo Seinų apskrities administracijos įstaigose. 1965-1973 m. Lietuvių visuomeninės kultūros draugijos draugijos Centro valdybos sekretorius, 1973-1984 m. Lenkijos lietuvių žurnalo „Aušra" redaktorius. Apkaltinus nacionalizmu, buvo priverstas redakciją palikti. Dirbo žurnale „Krajobrazy" žurnalistu, vėliau redaktoriaus pavaduotoju.  Po to – Baltstogės radijo žurnalistas, rengęs laidas lietuvių kalba. Ilgametis Lenkijos lietuvių laikraščio „Šaltinis" redaktorius.

1990-2004 m. Lenkijos lietuvių draugijos pirmininkas, nuolatinis Lenkijos lietuvių bendruomenės Tarybos narys.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 387 psl.
Euklidas Megarietis
**Euklidas** (Eukleidas, gr. Ευκλείδης) **Megarietis** (apie 430–360 m. pr. m. e.) – graikų filosofas, kilęs iš Megaros miesto (40 km nuo Atėnų). Žinomas kaip Megaros filosofijos mokyklos pradininkas.

Euklidas buvo vyriausias iš Sokrato mokinių, net slapta, rizikuodamas gyvybe, ateidavęs iš Megaros į Atėnus jo pasiklausyti (vyko Peloponeso karas, kuriame Megara, kaip Korinto sąjungos narė, palaikė Spartą prieš Atėnus). Platonas *dialoguose* (pavyzdžiui, *Faidonas*, *59b*) mini, kad Euklidas buvo su Sokratu jo paskutinėmis valandomis. Sokratui mirus, Sokrato mokiniai (jų tarpe ir Platonas), bijodami persekiojimo Atėnuose, rado prieglobstį pas Euklidą Megaroje.

Kaip Sokrato mokinys, Euklidas yra laikomas sokratiku – jis rašė sokratiškuosius dialogus: *Lamprijus*, *Eschinas*, *Feniksas*, *Kritonas*, *Apie meilę* (neišliko), tačiau manoma, kad su Sokratu jį siejo greičiau asmeniški nei filosofiniai ryšiai, o Euklido požiūrių formavimuisi turėjo įtakos ne tik Sokratas, bet ir Parmenidas.

Euklidas parėmė elėjiečių mokymą, kad būtis yra *nekintantis vienis*, o judėjimas ir kitimas yra iliuzija. Jis sakė, kad gėris yra vienis, tačiau gali būti vadinamas skirtingais vardais, kartais išmintimi, kartais protu, kartais dievu ir kt. o gėrio priešingybę jis neigė, sakydamas kad ji neegzistuoja. Jo monizmas taip pat pasireiškė ir etikoje: jis pripažino tik vieną dorybę – žinojimą, bet žinojimą ko? Jeigu gėris ir būtis yra vienis, tai ir dorybė yra tos būties žinojimas.

Euklidas Megarietis žinomiausias dėl to, kad viduramžiais dažnai buvo painiojamas su žymiu matematiku Euklidu iš Aleksandrijos, pastarojo veikalo „Pradmenys" vertimuose ir taisymuose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Euklidas (Eukleidēs), Euklidas Megarietis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 656 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Euklidas Megarietis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Francisco de Lermaisp. *Francisco de Lerma*** |
| --- |
|  |
| Francisco de Lerma |
| Gimė | 1553 m.Sevilija |
| Mirė | 1625 m. gegužės 17 d. (~72 metai)Valjadolidas |
|  |
| Veikla | Ispanijos valstybės veikėjas. |
|  |
|  **Vikiteka** | Francisco de Lerma |

**Fransiskas de Lerma** (pilnas vardas isp. *Francisco Gómez de Sandoval y Rojas y Borja, duque de Lerma*, 1553 m. Sevilija – 1625 m. gegužės 17 d. Valjadolidas) – Ispanijos valstybės veikėjas.

Biografija
----------

Jaunystėje karaliaus Pilypo II dvariškis, įgijęs sosto įpėdinio Pilypo (nuo 1598 m. karalius Pilypas III) pasitikėjimą. Pasikeitus monarchams tapo Pilypo III pirmuoju ministru; siekė išlaikyti Ispanijos politinę įtaką Europoje, Ispanijos karališkąją šeimą susiedamas vedybiniais ryšiais su Austrijos Habsburgais ir Prancūzijos Burbonais. Daugiausia jo pastangomis 1609–1614 m. iš Ispanijos išvaryta apie 350 000 m. moriskų – krikščionybę priėmusių maurų, kurių nesisekė integruoti į Ispanijos visuomenę. Fransiskas de Lerma pasisavino daug jų turto, bet ūkiškai aktyvių žmonių praradimas sulėtino Ispanijos ūkinę raidą. Tuo pasinaudoję de lermos priešininkai, tarp jų ir sūnus Kristobalis de Lerma nušalino jį nuo valdžios.

Numatydamas savo atstatydinimą tapo dvasininku, 1618 m. paskirtas vyskupu, nuo 1621 m. kardinolas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  A.O.. *Fransiskas de Lerma*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 116 psl.
| **Gediminas Galva** |
| --- |
| Gimė | 1905 m. kovo 3 d.Zizonys, Vabalninko valsčius |
| Mirė | 1979 m. balandžio 23 d. (74 metai)Čikaga |
|  |
| Veikla | ekonomistas, spaudos darbuotojas |
|  |
| Alma mater | Lietuvos universitetas |

**Gediminas Galva, Galvanauskas** (1905 m. kovo 3 d. Zizonys, Vabalninko valsčius – 1979 m. balandžio 23 d. Čikaga) – Lietuvos ekonomistas, spaudos darbuotojas.

Biografija
----------

Brolis Ernestas Galvanauskas. 1925 m. baigė Biržų gimnaziją. 1925–1929 m. Lietuvos universitete studijavo ekonomiką, 1929–1931 m. Romoje, Ženevoje, Paryžiuje, Berlyne, Kylyje – tarptautinę ekonomiką.

1931 m. Lietuvos Respublikos žemės ūkio ministerijos patarėjas, 1931–1934 m. Centralinio statistikos biuro Ūkio konjunktūros skyriaus viršininkas. 1934–1939 m. dėstė Klaipėdos prekybos institute; docentas. 1935–1936 m. bendrovės „Rytas" direktorius, 1936–1939 m. žurnalo „Prekyba" redaktorius. 1941 m. Biržų burmistras. 1941–1942 m. Valstybės taupomųjų kasų valdytojas. 1942 m. gestapo suimtas už antinacinę veiklą, netrukus paleistas, bet privalėjo išvykti iš Lietuvos. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1945–1946 m. Reutlingene „Eltos biuletenio" redaktorius. 1949 m. persikėlė į JAV. Nuo 1952 m. dėstė Šeilio institute (Misūrio valstija).

Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto kvietimu 1953 m. lapkričio mėn. atvykęs į Europą vadovavo Laisvosios Europos radijo lietuviškajam skyriui. Veikė JAV emigrantų organizacijose.

Bendradarbiavo leidiniuose „Keleivis", „Lietuvos aidas", „Memeler Beobachter", „Naujoji Romuva", „Rytas", „Tautos ūkis", „Židinys". Gyvendamas Vokietijoje, dirbo kaip žurnalistas, savo rašinius spausdindamas pabėgėlių stovyklų laikraščiuose „Mintis", „Mūsų kelias", „Žiburiai", „Apžvalga" ir kt. Persikėlęs į JAV, bendradarbiavo leidiniuose „Draugas", „Tėviškės žiburiai", „Aidai", „Britanijos lietuvis" ir kt. 

Rašė ekonomikos temomis, Lietuvos ūkį siejo su tarptautine ekonomika, įžvelgė Lietuvą esant tranzito šalimi, siūlė steigti ūkio reguliavimo tarybą, ūkio tyrimo institutą, aukštąsias prekybos ir jūreivystės mokyklas.

Bibliografija
-------------

* Išleido Prekybos institute skaitytų paskaitų konspektus, 1934–1940 m.
* Ernestas Galvanauskas: Politinė biografija, 1982 m.

Įvertinimas
-----------

* Trijų Žvaigždžių ordinas (Latvija).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Stasė Matulaitytė. *Gediminas Galva*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 372 psl.
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 142 psl.
| **Gediminas Pilaitis** |
| --- |
| Gimė | 1956 m. lapkričio 11 d. (66 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| 1989 m. Mato Šalčiaus premija |

**Gediminas Pilaitis** (g. 1956 m. lapkričio 11 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, fotografas.

Biografija
----------

1979 m. baigė Vilniaus universitete žurnalistiką.

1976–1989 m. laikraščio „Tiesa" redakcijos kurjeris, korektorius, ekonomikos skyriaus korespondentas Klaipėdoje. Nuo 1989 m. dienraščio „Lietuvos rytas" korespondentas Klaipėdoje. 1991–1992 m. žurnalo „Vakarai" redaktorius.

Nuo 1980 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys, 2007–2009 m. Lietuvos marinistikos žurnalistų klubo „Marinus" prezidentas.

Transatlantinio trijų jachtų žygio Klaipėda-Niujorkas (1989 m.) ir pirmosios Lietuvos buriuotojų kelionės aplink Žemės rutulį (1992–1993 m.) dalyvis. Jachtos „Lietuva" įgulos narys. 1995 m. jachta „Aura" apiplaukė Horno kyšulį.

Rašo ekonomikos, jūreivystės temomis. Spausdino reportažų ciklus iš buriuotojų kelionių per Atlantą aplink pasaulį, Horno kyšulį (1989–1995 m.).

Bibliografija
-------------

* *Žygis per Atlantą*, fotoalbumas, bendraautorė Saulė Šemeškevičienė, 1992 m.

Įvertinimas
-----------

* 1989 m. Mato Šalčiaus premija.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 389 psl.
|  |
| --- |
| **Priešistorės amžiai** |
| **Holocenas** | **Geležies amžius** | Protoistorija |
|   Vėlyvasis bronzos amžius |   |
|   VIdurinysis bronzos amžius |
|   Senasis bronzos amžius |
| **Žalvario amžius** |
|     Eneolitas |   |   |
|   Neolitas | Priešistorė |
| Mezolitas / Epipal. |
| **Pleistocenas** |     Vėlyvasis paleolitas |   |
|     Vidurinysis paleolitas |
|     Ankstyvasis paleolitas |
|   Paleolitas |
| **Akmens amžius** |

Geležies amžiaus ginklai ir papuošalai
**Geležies amžius** – priešistorinis archeologinis laikotarpis, kuris pagal trijų periodų sistemą eina po akmens ir bronzos amžių. Geležies amžiui būdingas geležies įrankių ir ginklų naudojimas. Po geležies amžiaus, priklausomai nuo kultūrinio arealo, seka antika arba ankstyvosios istorinės kultūros.

Ankstyvoji istorija prasideda su rašto naudojimu. Priklausomai nuo to, ar konkreti civilizacija jau turėjo raštą ar ne, geležies lydymas ir apdirbimas patenka į priešistorę (Vidurio ir Rytų Europa) arba ankstyvąją istoriją (Viduržemio jūros baseinas, Artimieji Rytai, Kinija, Indija). Geležies amžiaus metu daugelio kultūrų žmonės pradėjo naudoti raštą. Dėl to daugelyje regionų geležies amžius yra priešistorės pabaiga. Po geležies amžiaus (priklausomai nuo konkrečios kultūros) prasidėjo Antika arba Tautų kraustymosi periodas.

Geležies amžius Viduržemio jūros regione prasidėjo apie 1100 m. pr. m. e. šiaurės Europoje – 800 - 700 m. pr. m. e. Kinijoje geležies amžius prasideda apie 600 m. pr. m. e. Afrikoje apie 500-400 m. pr. m. e. Pietų Afrikoje apie 200 m. pr. m. e.

Kaip ir kitų priešistorinių laikotarpių atveju, geležies amžiaus chronologinės ribos gerokai svyruoja priklausomai nuo kultūrinės ir geografinės aplinkos. Be to, kai kurios civilizacijos neturėjo geležies amžiaus, pvz. prieškolumbinės Amerikos civilizacijos. Taip pat svarbu pažymėti, kad „geležies amžius" nėra evoliucinė pakopa, bet naudojamas pabrėžti technologijos, kuri paveikė kai kurias, ypatingai europines, kultūras reikšmę.

Vidurio Europa
--------------

Vidurio Europoje geležies amžius prasideda apie 800 m. pr. m. e. Vidurio Europos geležies amžius yra dalijamas į keletą periodų:

* Senasis geležies amžius (800-450 m. pr. m. e.), vadinamasis Halštato periodas
* Vėlyvasis geležies amžius (450- 30/15 m. pr. m. e.), vadinamasis Lateno periodas
* Imperatoriškasis periodas (į rytus nuo limų, vadinamoji *Germania Libera*)

Apie Lietuvos geležies amžiaus periodizaciją žr. Geležies amžius Lietuvoje.

Svarbiausi Vidurio Europos geležies amžiaus archeologiniai paminklai:

* kapinynai Kleinbazelyje
* pilkapis Harde
* Biskupino kaimas dabartinėje Lenkijoje
* Halštatas Austrijoje
* Nešatelio priemiestis Latenas

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Aleksiejus Luchtanas. Geležies amžius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 496-499 psl.
2. ↑  Iron age. Britannica.com (tikrinta 2022-11-27).
| **Algimantas Budrys** |
| --- |
| Gimė | 1950 m. birželio 5 d. (73 metai)Paužuoliai, Alantos valsčius |
|  |
| Veikla | sporto žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Olimpinė žvaigždė |

**Algimantas Budrys** (g. 1950 m. birželio 5 d. Paužuoliuose, Alantos valsčius) – Lietuvos sporto žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

1972 m. baigė Vilniaus universitetą, įgydamas žurnalisto specialybę.

1972–1976 m. laikraščio „Sportas" redakcijos korespondentas, atsakingasis sekretorius, 1976–1984 m. – žurnalo „Jaunimo gretos" vyresnysis redaktorius, skyriaus redaktorius. 1984–1990 m. dienraščio „Tiesa" sporto skyriaus vedėjas, kultūros skyriaus vedėjas, atsakingasis sekretorius. Nuo 1990 m. dienraščio „Lietuvos rytas" vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, nuo 1992 m. vyriausiojo redaktoriaus pirmasis pavaduotojas. Krepšinio klubo „Lietuvos rytas" viceprezidentas.

Parašė apybraižų, humoreskų, straipsnių, apžvalgų, reportažų sporto, kultūros, vidaus politikos temomis.

Bibliografija
-------------

* *Vikruolis iš stadiono gatvės*: vaikams, 1982 m.

Įvertinimas
-----------

* 2010 m. – LTOK „Olimpinė žvaigždė".

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 75 psl.
| Simno ežeras |
| --- |
| Reginys iš viršausReginys iš viršausReginys iš viršaus |
| Vieta | Alytaus raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 2,438 km² |
| Kranto linijos ilgis | 7,75 km |
| Vidutinis gylis | 2,3 m |
| Didžiausias gylis | 4,6 m |
| Įteka | Spernia, Simnyčia, S-1, S-2, 2 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Bambena |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Simno ežeras

  |
| **Koordinatės** |  54°24′00″ š. pl. 23°38′15″ r. ilg.﻿ / ﻿54.40000°š. pl. 23.63750°r. ilg.﻿ / 54.40000; 23.63750Koordinatės: 54°24′00″ š. pl. 23°38′15″ r. ilg.﻿ / ﻿54.40000°š. pl. 23.63750°r. ilg.﻿ / 54.40000; 23.63750 |

**Simno ežeras** – ežeras pietų Lietuvoje, Alytaus rajone, Dovinės baseine.

Ilgis šiaurės-pietų kryptimi 2,8 km, plotis iki 1,3 km. Altitudė 92 m. Tai seklus ežeras – vidutinis gylis 2,3 m. Krantai vakaruose ir pietuose lėkšti, kitur – statesni. Ežerą iš pietų, vakarų ir šiaurės supa ~ 110 ha dydžio Simno ežero Balos pelkė. Ežero atabradas platus, ypač rytuose ir šiaurės rytuose (iki 100 m pločio). Ežero dugne yra susikaupęs storas dumblo sluoksnis (vidutinis 4,54 m, storiausias 6,5 m). Pakrantės gausiai užžėlusios vandens augmenija. Šiaurės rytinėje pakrantėje yra molio karjerų. Aplink ežerą daugiausia plyti dirbami laukai. Ežero vandens apykaita 0,585 metų.

Į ežerą įteka Spernia ištekanti iš Dusios ir Simnyčia, plukdanti Giluičio vandenis. Išteka Bambena į Žuvintą. Pietiniame ežero krante įsikūręs Simnas. Aplink ežerą įsikūrę kaimai: Kolonistai, Pasimniai, Skituriai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  maps.lt duomenys
2. ↑  *Simno ežeras*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 5
| Kavalys |
| --- |
| Vieta | Alytaus raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 1,44 km² |
| Kranto linijos ilgis | 8,3 km |
| Kilmė | ledyninis |
| Vidutinis gylis | 2,9 m |
| Didžiausias gylis | 6,4 m |
| Įteka | 4 bevardžiai upeliai |
| Išteka | bevardis upelis |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Kavalys

  |
| **Koordinatės** |  54°25′37.36″ š. pl. 23°55′9.62″ r. ilg.﻿ / ﻿54.4270444°š. pl. 23.9193389°r. ilg.﻿ / 54.4270444; 23.9193389Koordinatės: 54°25′37.36″ š. pl. 23°55′9.62″ r. ilg.﻿ / ﻿54.4270444°š. pl. 23.9193389°r. ilg.﻿ / 54.4270444; 23.9193389 |

**Kavalys** (arba **Duselė**) – ežeras pietų Lietuvoje, Alytaus rajone, apie 7 km į šiaurės vakarus nuo Alytaus. Vakarinė ežero dalis, esanti už centrinės sąsmaukos, vadinama Kavaliu, o rytinė – Dusele. Ežero ilgis šiaurės rytų-pietvakarių kryptimi 2,6 km, plotis iki 1,4 km. Altitudė 75,4 m. Giliausia vieta (7 m) yra ežero rytuose.

Ežeras yra ledyninės kilmės, patvenktinis. Krantai statūs, aukšti, pietvakariuose apaugę krūmais, vietomis pelkėti. Atabradas padengtas dumblingu smėliu, dugnas – dumblingu moliu. Pakrantėse plyti dirbami laukai. Kavalys pietvakariuose pelkėtu sąsiauriu jungiasi su Pluvijos ežeru (per Naudoriaus ežerėlį). Vandens apykaita ežere – 3,299 metų.

Kaimai prie Kavalio: Duselninkai, Kabinės, Butrimiškiai, Daugirdėliai.

Ežerėvardis *Kavalỹs* neaiškios kilmės: spėjama, kad kilęs iš pavardės *Kãvalis* arba nuo žodžio *kevalas* („lukštas, kiautas").

Šaltiniai
---------

1. ↑  maps.lt duomenys
2. ↑  *Kavalys*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 271
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 150
| Alovės ežeras |
| --- |
|  |
| Vieta | Alytaus raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,797 km² |
| Kranto linijos ilgis | 5,42 km |
| Vidutinis gylis | 2,5 m |
| Didžiausias gylis | 4,4 m |
| Įteka | Raudona upelė, A-1, 3 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Alovė |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Alovės ežeras

  |
| **Koordinatės** |  54°20′8.32″ š. pl. 24°10′44.01″ r. ilg.﻿ / ﻿54.3356444°š. pl. 24.1788917°r. ilg.﻿ / 54.3356444; 24.1788917Koordinatės: 54°20′8.32″ š. pl. 24°10′44.01″ r. ilg.﻿ / ﻿54.3356444°š. pl. 24.1788917°r. ilg.﻿ / 54.3356444; 24.1788917 |
|  |
|  Vikiteka | Alovės ežeras |

**Alovės ežeras** – ežeras pietų Lietuvoje, Alytaus rajone, apie 1 km į pietus nuo Alovės.

Plotas 79,7 ha. Ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 1,56 km, didžiausias plotis 0,83 km. Paviršiaus altitudė 133,1 m.

Ežeras susidaręs ledo luisto guolyje. Baseino plotas 7,75 km². Kranto linija vingiuota, jos ilgis 5,42 km. Krantai žemi, kai kur pelkėti, apaugę siauru medžių ir krūmų ruožu. Vakarinėje pakrantėje stūkso miškelis. Aplinkui daugiausia plyti dirbami laukai. Įteka 5 upeliai, išteka Nemuno intakas Alovės upelis. Atabradas siauras, su vešlia nendrių ir meldų juosta. Ežere susikaupęs storas dumblo sluoksnis (vidutiniškai 4,44 m storio, maksimalus 8,8 m). Vandens apykaita ežere 1,115 metų.

Prie ežero įsikūrę šie kaimai: Alovė, Akalyčia, Kaciolkai, Janapolis. Veikia kaimo turizmo sodyba.

Šaltiniai
---------

1. ↑  maps.lt duomenys
2. ↑  *Alovės ežeras*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001

Vakarinis Alovės ežero krantas
| Gailintas |
| --- |
| Vieta | Alytaus raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,656 km² |
| Kranto linijos ilgis | 5,7 km |
| Kilmė | ledyninė |
| Vidutinis gylis | 9,18 m |
| Didžiausias gylis | 32,5 m |
| Įteka | 2 bevardžiai upeliai |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Gailintas

  |
| **Koordinatės** |  54°16′0″ š. pl. 24°05′10″ r. ilg.﻿ / ﻿54.26667°š. pl. 24.08611°r. ilg.﻿ / 54.26667; 24.08611Koordinatės: 54°16′0″ š. pl. 24°05′10″ r. ilg.﻿ / ﻿54.26667°š. pl. 24.08611°r. ilg.﻿ / 54.26667; 24.08611 |

**Gailintas** – ežeras pietų Lietuvoje, Alytaus rajone, apie 5 km į pietryčius nuo Nemunaičio. Išsidriekęs šiaurės-pietų kryptimi 1,92 km, plotis iki 0,74 km. Altitudė 131,8 m. Ežeras gilus, giliausia vieta siekia 32,5 m. Gailinto dubuo rininės kilmės. Krantai daugiausia statūs ir aukšti (iki 15 m), apaugę miškeliais, tik šiaurės vakarinis krantas žemas ir pelkėtas. Iš rytų ežerą supa Vabalių miškas. Šiaurės vakaruose yra 3 salos (0,18 ha, 0,11 ha ir 0,03 ha), kurių bendras plotas 0,32 ha. Atabradas siauras, padengtas smėliu, su negausia meldų ir nendrių juosta. Dugnas padengtas dumblu, sapropelingu moliu. Ežeras nenutekantis, priklauso A-1 upelio baseinui (Nemuno dešinio intako Apsingės intakas).

Prie Gailinto įsikūrę Piliakalnio, Galintankos ir Galintėnų kaimai. Veikia 5 kaimo turizmo sodybos.

Ežerėvardis *Gáilintas* laikomas jotvingišku (prūs. *gaylis* = „baltas").

Šaltiniai
---------

1. ↑  maps.lt duomenys
2. ↑  *Gailintas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 563
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 103