recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Ursus arctos piscator** |
| --- |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Plėšrieji žinduoliai  *( Carnivora)* |
| Šeima: | Lokiniai  *( Ursidae)* |
| Gentis: | Meškos  *( Ursus)* |
| Rūšis: | Rudasis lokys  *( Ursus arctos)* |
| Porūšis: | Bergmano rudasis lokys  *( Ursus arctos piscator)* |

 |
| Binomas |
| ***Ursus arctos piscator***Bergman, 1920 |

**Bergmano rudasis lokys** (*Ursus arctos piscator*). Lokiai paskutinį kartą matyti 1936 m.

S. Bergmanas porūšį aprašė ištyrinėjęs:

* kailį, kuris savo sandara labai skyrėsi nuo kitų vietinių lokių kailių, ir
* pėdų atspaudus, kurie buvo maždaug 37 × 25 cm dydžio ir, pagal Bergmaną, didesni, negu kitų Kamčiatkos lokių.

Pagal Bergmano aprašymą šių lokių kailis labiau trumpaplaukis, negu kitų Kamčiatkos lokių, labai tamsus.

Kai kas mano, kad Šaltasis karas padėjo šių lokių populiacijai atsigauti, nes jų arealas buvo tapęs uždara teritorija, skirta kariniams reikalams.

Susidomėjimas šia lokių rūšimi atgijo XX a. 7-tą dešimtmetį. Medžiotojas Rodionas Sivolobovas pranešė apie vietinių Kamčiatkos gyventojų matytus neįprastai didelius lokius, kurie jie vadina *Irkuiem* (apytiksliai 'nusmuktkelniai') dėl jų užpakalinių kojų išvaizdos (pagal vietinius koriakus ir čiukčius priekinės kojos atrodo ilgesnės negu užpakalinės, nes tarp šių yra kabantis riebalinio audinio telkinys) arba *Kainyn-Kutho* ('dievo lokys') dėl jų dydžio.

Remdamasis Sivolobovo aprašymu biologas N. Vereščiaginas iškėlė idėją, kad „dievo lokys" gali būti reliktinis *Arctodus simus* – masyvus išnykęs lokys. Mokslinė bendruomenė šį pasiūlymą priėmė šaltai, nes *Arctodus* niekada nebuvo aptiktas ne Amerikose, be to, jis priklauso pošeimiui *Tremarctinae*, kurio atstovai savo išvaizda ryškiai skiriasi nuo tipiškų lokių *Ursinae*. *Arctodus* genties lokiai turėjo santykinai ilgas ir plonas kojas, kas neatitinka minėto „nusmuktkelniškumo".

Nuorodos
--------

1. 1 2 3  Gable A.D. (2008) Bergman’s Bear
| **Petras Jakubėnas** |
| --- |
| Gimė | 1947 m. birželio 28 d. (75 metai)Šaukšteliškiuose prie Dubingių |
|  |
| Veikla | Lietuvos inžinierius, karinis veikėjas, pulkininkas. |

**Petras Jakubėnas** (g. 1947 m. birželio 28 d. Šaukšteliškiuose prie Dubingių) – Lietuvos inžinierius, karinis veikėjas, pulkininkas.

Biografija
----------

1969 m. baigė Kauno politechnikos instituto Vilniaus filialą, inžinierius mechanikas. 1971–1991 tarnavo TSRS ginkluotose pajėgose, paskutinės pareigos – pulko vadas bei inžinerinės tarnybos viršininkas, 1988 m. pulkininkas. 1992 m. sausio mėn. – 1993 m. kovo mėn. Lietuvos Respublikos Karinės administracijos departamento direktoriaus pavaduotojas; 1993 m. kovo mėn. – gruodžio mėn. – Krašto apsaugos ministerijos Vyriausiosios inspekcijos generalinio inspektoriaus pavaduotojas, pulkininkas. 1993 gruodžio mėn. – 1994 m. rugpjūčio mėn. KAM Valstybės sienos apsaugos tarnybos ginkluotės skyriaus viršininkas. 1994 m. rugpjūčio mėn. – 1995 m. balandžio mėn. Lietuvos Respublikos Karinės vadovybės aparato Generalinio štabo karinio aprūpinimo valdybos viršininkas. 

1995 m. balandžio mėn. – 1998 m. lapkričio mėn. dirbo Pasienio policijos departamente (PPD) Inžinerinio-techninio skyriaus, nuo 1995 m. birželio mėn. – Kadrų tarnybos Profesinio ir kovinio rengimo skyriaus viršininkas, nuo 1996 m. spalio mėn. – PPD vyriausiojo komisaro pavaduotojas kadrų ir socialiniams klausimams, nuo 1997 m. gegužės mėn. – PPD vyr. komisaro pavaduotojas – štabo viršininkas, 1998 m. gegužės mėn. – 1998 m. lapkričio mėn. – PPD štabo valdymo tarnybos viršininkas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Jurkevičius. *Petras Jakubėnas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 485 psl.
Pelinkovacas
**Pelinkovacas** (kroat. *pelinkovac*; slovėn. *pelinkovec, pelinovec*; serb. *pelinkovac*; iš kroat. *pelin* ar serb. *pelin* 'pelynas') – karčioji (kartusis likeris), kurio pagrindinis skoninis ingredientas yra pelynas. Populiarus buvusioje Jugoslavijoje (Kroatija, Serbija, Juodkalnija, Bosnija ir Hercegovina, Slovėnija). Pelinkovacas turi 28–35% etanolio. Pasižymi dideliu kartumu kaip ir *Jägermeister*.

Kroatijoje populiariausios pelinkovaco markės yra *Pelinkovac* (gamintojas *Dalmacijavino*, Splite), *Maraska Pelinkovac* (gamintojas *Maraska Distillery* Zadare), *Rovinjski Pelinkovac* (gamintojas *Darna Distillery* Rovinyje) ir *Badel Pelinkovac* (gamintojas *Badel Distillery* Zagrebe. *Badel pelinkovac* skoniu labiau primena *Jägermeister*, bet šiek tiek saldesnis ir mažiau kartus.
*Maraska Pelinkovac* ir *Badel pelinkovac* yra 28% stiprumo, o *Dalmacijavino Pelinkovac* – 32% stiprumo.

Bosnijoje ir Hercegovinoje bei Serbų respublikoje pardavinėjamas kompanijos *MB impex* (Bania Luka, Bosnija ir Hercegovina) nuo 2006 m. gaminama karčioji *Zlatni Pelin*. Šis gėrimas per keletą metų tapo vienu labiausiai regione perkamų likerių. Gaminant *Zlatni Pelin* naudojamos 23 rūšių žolelės, jo stiprumas – 28% alkoholio. Į kiekvieną butelį dedama pelyno šakelė, suteikianti likeriui savą gardį.

Serbijoje populiariausia pelinkovaco markė yra *Gorki List*, kurią iki 2009 m. gamino valstybinė kompanija *Suboticanka* (Subotica, Voivodina). Nuo 2009 m. kai *Suboticanka* bankrutavo, šios markės pelinkovacą ėmė gaminti ir pilstyti Slovėnijoje. Dabar šio prekės ženklo savininkas yra Slovėnijos kompanija *Grenki list*.

Gana sėkmingai pelinkovacą gamina kai kurios mažos spirito varyklos Slovėnijoje, Istrijoje ir Trieste.

Panašūs gėrimai kitose valstybėse
---------------------------------

Bulgarijoje *pelinas* (bulg. *пелин*) yra vynas, gardintas 34 žolelėmis ir keletu vaisių (pvz. pelynas, paprastoji jonažolė, obuolys ir paprastoji cidonija.

Rumunijoje žinomas gėrimas *vin pelin* ('pelynų vynas'), kurio pagrindinis ingredientas yra pakartintas vienas.

Nuorodos
--------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
**Petras Juozas Pranaitis** (1868 m. Panenupių k. Griškabūdžio valsč. Šakių apskr. – 1942 m. sausio mėn. ten pat) – vargonininkas ir chorvedys.

Biografija
----------

Muzikos mokėsi pas Naumiesčio parapijos vargonininką – Varšuvos konservatorijos auklėtinį L. Risauską. Brolio kunigo Justino Bonaventūros rūpesčiu apie 1888 m. įstojo į Peterburgo konservatoriją (laisvasis klausytojas). Vargonavimą studijavo pas prof. Johansoną, o muzikos teoriją – pas konservatorijos direktorių A. Rubinšteiną.

Išmokęs vargonuoti, iki 1910 m. buvo vargonininkas Peterburgo katalikų dvasinėje akademijoje, kur subūrė chorą – jame giedojo ir būsimasis Lietuvos prezidentas Antanas Smetona. Choras nemažai koncertavo ir dalyvavo įvairiuose kultūros renginiuose. Minėtinas 1900 m. vasario 17 d. Lietuvių ir žemaičių draugijos surengtas didelis koncertas. Kiti koncertai vyko Marijos teatro rūmuose ar kitur.

P. Pranaitis harmonizavo liaudies dainas ir mokė jų savo chorą. Grįžęs į Lietuvą, ūkininkavo tėviškėje. Parašė kūrinių fortepijonui – polkų ir mazurkų, sonatą ir kitų smulkių kūrinėlių. Kūrybiškai bendravo su Vincas Kudirka – savo kūrinius duodavo jam redaguoti ir parengti spaudai.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Karelijos sąsmaukos žemėlapis
**Karelijos sąsmauka** – (suom. *Karjalankannas*, šved. *Karelska näset*, rus. *Карельский перешеек*) – 45-110 km pločio žemės ruožas tarp Suomijos įlankos ir Ladogos ežero. Šiaurėje ribojamas Salpauselkės gūbrio, pietuose – Nevos upės. Plotas – ~15 000 km².

Vyraujantis aukštis iki 50 m, didžiausias – iki 173 (kitur – 203) m (Lembolos aukštuma). Šiaurėje paviršių sudaro granitas ir gneisas, pietuose bei centre – ledyninės nuogulos. Gausu ledyninių ežerų (Vuoksa, Otradnojė, Suchodolskojės ežeras, Glubokojė ir kt.), pelkių. Pagrindinė upė – Vuoksa. Būdingi spygliuočių (eglių, pušų) miškai, yra 1738 m. įveistas Lindulos maumedynas (laivų statybos reikmėms).

Plėtojamas turizmas, jūros pakrantėje yra kurortų. Karelijos sąsmaukoje yra šiaurinė Sankt Peterburgo dalis, Vyborgas, Prioziorskas, Vsevoložskas, Sestroreckas, Zelenogorskas, Repinas, Solnečnojė.

Šioje teritorijoje nuo seno gyveno karelai. Dėl sąsmaukos pradžioje vyko karai tarp Švedijos ir Rusijos, vėliau – tarp Suomijos ir TSRS. 1940 m. pagal Maskvos sutartį Karelijos sąsmauka iš Suomijos atiteko TSRS.

Šaltiniai
---------

1. ↑  P-36-121-В,Г Васкелово. Масштаб: 1 : 50 000. Состояние местности на 1986 год. Издание 1987 г.
2. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 198
3. ↑  *Karelijos sąsmauka*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
Kevin Magnussen|  
Kevin Magnussen 2017 m. |
| Gimė | Kevin Jan Magnussen1992 m. spalio 5 d. (30 metų)Roskildė, Danija |
| Karjera Formulėje 1 |
| Tautybė | Danija danas |
| Komanda | Haas-Ferrari |
| Automobilio numeris | 20 |
| Dalyvauta GP | 141 (140 startų) |
| Čempionas | 0 |
| Pergalių | 0 |
| Podiumai | 1 |
| Taškai | 183 |
| Pole pozicijos | 1 |
| Greičiausių ratų | 2 |
| Pirmas GP | 2014 m. Australijos Grand Prix |
| Paskutinis GP | 2022 m. Brazilijos Grand Prix |

**Kevin Magnussen** (g. 1992 m. spalio 5 d.) – Danijos Formulės 1 lenktynininkas, nuo 2021 m. lenktyniaujantis Haas komandoje. Lenktynininko tėvas Jan Magnussen buvo Formulės 1 lenktynininku.

K. Magnussen savo karjeros metu dalyvavo įvairiuose čempionatuose. Geriausiai jam sekėsi Formulės Ford Danijos (1 vieta), Formula Renault 2.0 NEC (2 v.), Vokietijos Formulė 3 (3 v.), JK Formulė 3 (2 v.), Masters of Formula (3 v.) ir World Series by Renault (1 v.) čempionatuose.

Formulės 1 karjera
------------------

Kevinas savo Formulės 1 karjerą pradėjo 2014 m. su McLaren komanda. Tai buvo pirmieji metai, kuomet visi lenktynininkai turėjo pasirinkti savo numerius ir danas pasirinko 20 numerį.

Per pirmus du sezonus McLaren komandoje Kevinas pelnė vieną 2 vietą ir 55 taškus.

2016 m. sezoną danas praleido Renault komandoje. Per 21 lenktynes pilotas vos du kartus finišavo taškų zonoje.

2017 m. Kevinas perėjo į naujai sukurtą Haas komandą iš JAV. Šioje komandoje danas praleido 4 sezonus, iš kurių geriausiai sekėsi 2018 m. – šį sezoną Kevinas surinko 56 taškus ir užėmė 9 vietą lenktynininkų įskaitoje. Pasibaigus 2020 m. sezonui komanda nepratęsė sutarties su sportininku ir jis pasitraukė iš Formulės 1.

Tačiau praleidus tik vieną sezoną, prieš pat 2022 m. sezono pradžią Haas komanda vėl pakvietė daną prisijungti prie komandos, kai ieškojo kuo pakeisti atleistą rusą Nikitą Mazepiną (tai buvo padaryta atsižvelgus į 2022 m. Rusijos karinę invaziją į Ukrainą ir tarptautines sankcijas). Dano komandos draugu liko vokietis Mick Schumacher.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Numbers up for 2014 Formula One drivers
2. ↑  Kevin Magnussen set to replace Pastor Maldonado at Renault F1 team
3. ↑  „Haas F1 Team Secures 2017 Driver Lineup by Signing Kevin Magnussen to Join Romain Grosjean". *Haas F1 Team*. 10 November 2016. Nuoroda tikrinta 11 November 2016.
4. ↑  „Grosjean and Magnussen announced they are to leave Haas at the end of 2020". *Formula1.com*. 22 October 2020. Nuoroda tikrinta 22 October 2020.
5. ↑  „Kevin Magnussen Returns to Haas F1 Team". *Haas F1 Team* (anglų). 9 March 2022. Nuoroda tikrinta 9 March 2022.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2014-03-16 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Trijų rūšių berimbau: *viola*, *médio* ir *gunga*
**Berimbau** – braziliškas vienastygis muzikos instrumentas. Naudojamas Kapueiros kovos meno muzikoje.

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 

|  |
| --- |
| Berimbau skambėjimas |
|  |
|  |
| 

---

 |

 |

*Caxixi*, *baqueta* ir *dobrão*
Berimbau skambesį (tai yra labai aukštą, vidutinį arba žemą) sąlygoja medinio lanko skersmuo, skirtingas metalinės vielos įtempimas. Berimbau pasiskirsto pagal garsus:

* *gunga* turi ploniausią lanką, didelę *cabaça*, juo išgaunamas žemas tonas − šis berimbau atlieka pagrindius ritmo garsus;
* *médio* turi vidutinį lanką ir *cabaça* − šis berimbau vidutiniu tonu pritaria *gunga*;
* labiausiai įtemptas yra *viola* berimbau, kuris išgauna aukštą toną (jo *cabaça* mažiausia) − juo grojama melodingiausiai, daugiausiai improvizuojama.

Grojama mediniu pagaliuku vadinamu *baqueta* − juo užgaunama viela. Su „akmenuku" vadinamu *dobrão* (arba *pedra*) viela yra prispaudžiama, reguliuojamas skambėjimo tonas. Iš viso yra trys tonai: žemas (kai grojama laisva styga, neprispaudžiant akmens), šnarantis (kai akmuo lengvai priglaudžiamas prie vibruojančios vielos) ir aukštas (kai akmuo tvirtai prispaudžiamas prie vielos). Rankoje, kurioje laikomas *baqueta*, dažniausiai laikomas ir *caxixi* − grojamam ritmui sustiprinti. *Caxixi* (tariama − „kašiši") – tai pintas barškutis, kurio viduje yra kruopos.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Berimbau** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Kariauna** – nedidelė reguliari profesionalių raitųjų karių kariuomenė, savotiška genties vado, vėliau kunigaikščio asmens gvardija. Lietuvoje atsirado karinės demokratijos laikotarpio pabaigoje, formuojantis ankstyvojo feodalizmo struktūroms, ir iš pradžių gyvavo kaip menkai organizuota „vienkartinė" protokariauna, kurios nariai ar bent jau jų dauguma gyveno savo ūkiuose ir buvo ekonomiškai nepriklausomi nuo kariaunos vado.

Istorija
--------

Senovės germanų kariauna žinoma nuo I a. pr. m. e. Iš pradžių buvo laikina, nuo I a. kariauna sudarė kariuomenės branduolį. Kariauną išlaikydavo vadas, o ši jį gindavo. Kariaunos nariai, praturtėję per karo žygius, ilgainiui virto karine aristokratine genties aukštuomene. Germanams IV a. – VI a. įsiveržus į Romos imperiją kariauninkai įsigijo daug žemių ir virto feodalais.

Rusioje kariauna (družina) atsirado VIII-IX a. Vad. „vyresniąją kariauną" sudarė žymesnieji kariauninkai, kurie kartu buvo ir kunigaikščio patarėjai. Plėtojantis feodalinei žemėvaldai, dauguma jų tapo stambiaisiais žemvaldžiais (bojarinais). Rusijoje kunigaikščių kariaunos gyvavo iki XVI a. t. y. iki dalinių kunigaikštysčių panaikinimo.

Lietuvių kariauna
-----------------

Lietuvių kariauna pirmą kartą paminėta Henriko Latvio kronikoje (minimi – 1085 – 1227 m. įvykiai) aprašant lietuvių kunigaikščio Žvelgaičio 1205 m. žygį į vokiečių užvaldytą Livoniją, kai jis pasiekė estų žemes, ir Dangeručio (m. 1213 m.) įtaką Jersikai bei visos Latgalos, taip pat Naugarduko žemės puldinėjimus.

Kariaunos nariai buvo vadinami draugais, palydovais. Kariaunų vadais kunigaikščiai rinkdavo vienos ar kelių žemių kariauninkus: vokiečių ir rusų istorijos šaltiniuose minimos XIII a. pirmoji dešimtmečio lietuvių kariaunos, turinčios kelis tūkstančius kariauninkų. Per 1218–1219 m. žygį į Estijos vakarinę dalį dalyvavo iki 2000 vyrų. Susikūrus Lietuvos valstybei kariaunos sudarė kariuomenės smogiamąją jėgą, mokančią kovoti raitųjų rikiuotėje. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės, kaip ir kitų Europos šalių, kariauninkų palikuoniai sudarė žymią tarnybiniai bajorai|tarnybininkų dalį. Kariauninkų (kariaunos narių arba su žirgais susijusių bernelių) motyvas lietuvių tautosakoje išliko iš XII a. – XIV a.

XII ar XIII a. atskirų kariaunų pagrindu susikūrė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kariauna*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 423 psl.
| Berio rankraštis arba Briuselio valandų knyga |
| --- |
|  |
| Menininkas | Jacquemart de Hesdin |
| Metai | 1402 m. |
| Meno kryptis |  |
| Medžiagos, technika | pergamentas |
| Matmenys | 28 cm × 20 cm |
| Miestas (vieta) | Briuselis, Belgija |
| Muziejus | Belgijos Karališkoji biblioteka (*signatūra Ms. 11060-61*) |

**Berio rankraštis arba Briuselio valandų knyga** (pranc. *Les Très Belles Heures du duc de Berry appelée aussi Heures de Bruxelles*) – iliuminuotas XV amžiaus rankraštis, skirtas Prancūzijos Berio ir Overnės hercogui Žanui Beriui.

Istorija
--------

Šis rankraštis minimas 1402 m. hercogo Berio turto inventoriuje. Dokumentuose rašoma, jog tai „nuostabi valandų knyga, iliustruota rancūzų dailininko ir miniatiūristo Žakmaro de Hesdino (pranc. *Jacquemart de Hesdin*)".[1]

Šį rankraštį, taip pat ir inventoriuje padarytą įrašą tyrinėjo prancūzų istorikas Leopoldas Viktoras Delislis (pranc. *Léopold Victor Delisle*) ir amerikiečių istorikas Milardas Meisas. Jie patvirtino versiją, jog tai būtent to laikotarpio rankraštis, kaip nurodyta inventoriuje.

Tačiau yra mokslininkų, kurie abejojo, jog inventoriuje nurodyta būtent ši valandų knyga.[2]

1937 metais Viktoro Delislio hipotezę atmetė istorikas F.Lina, savo abejones išsakė ir kitas istorikas R. Kalkinsas 1970 metais.

Tačiau tiksliai žinoma, jog Briuselio valandų knyga buvo užsakyta hercogo Žano Berio.

Žinoma, jog kažkuriuo metu šis rankraštis atiteko Burgundijos hercogui Žanui San Pjierui. Jo žmonos Burgundijos hercogienės Margaritos Bavarskajos turto inventoriuje nuo 1424 metų yra įrašas apie šį rankraštį.

Struktūra
---------

Rankraštį sudaro 138 lapai arba 276 puslapiai. Rankraštyje yra 20 miniatiūrų. Kai kurie rankraščio lapai iliustruoti inicialais, kurių paryškintos raidės.

Rankraštyje yra nutapyti du hercogo Žano Berio portretai. Daugelyje lapų yra nupieštas hercogo herbas.
Šiam hercogui rankraščių buvo sukūrę ir kiti dailininkai.

Galerija
--------

* Berio rankraštis. Kelionė į Egiptą.
* Berio rankraštis. Sutikimas prie šventyklos.
* Berio rankraščio lapas

Šaltiniai
---------

1. ↑   Казель Р. Ратхофер И. Роскошный часослов герцога Беррийского.М. 2002.С. 207–208. – ISBN 5-7793-0495-5.
2. ↑   Schmidt G. La décoration du manuscrit// Fac-similé du manuscrit. 1996. P. 219–287.

Literatūra
----------

* Léopold Delisle. Les Livres d’Heures de Jean de Berry. Gazette des beaux-arts, vol. XXIX, nos 2, 4 et 5, février, avril et mai 1884, p. 97-110, 281–292 et 391–405.
* Anne Korteweg. The Form and Content of Jean de Berry’s Books of Hours. dans Rob Dückers et Pieter Roelofs, The Limbourg Brothers: Nijmegen Masters at the French Court 1400–1416, Anvers, Ludion, 2005 – (ISBN 90-5544-596-7).
* Les Heures de Bruxelles, facsimilé du manuscrit, Fasimile Verlag, Luzern, 1996.
* Millard Lazare Meiss. French Painting in the Time of Jean de Berry (3 vol. 1967–74).
* Казель Р. Ратхофер И. Роскошный часослов герцога Беррийского. М.: Белый город, 2002. С. 217, 245, 248 с.- ISBN 5-7793-0495-5.
* Schmidt G. La décoration du manuscrit// Fac-similé du manuscrit. 1996. P. 219–287.
| **Otomys** |
| --- |
| (*Otomys sloggetti*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Amniotai  *( Amniota)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Graužikai  *( Rodentia)* |
| Šeima: | Peliniai  *( Muridae)* |
| Pošeimis: | Pelės  *( Murinae)* |
| Gentis: | Pelkiažiurkės  *( Otomys)* |

 |

**Pelkiažiurkės** (*Otomys*) – pelinių (*Muridae*) šeimos graužikų gentis. Kūnas vidutinio dydžio, 12-21 cm, uodega – 5,5-17 cm ilgio. Išvaizda panašios į pelėnus. Galva sutrumpėjusi ir apskrita. Ausys mažos. Uodega apaugusi tankiais plaukais. Kailis ilgas, tankus ir minkštas. Kūno viršutinė pusė tamsiai geltona ar tamsiai ruda, o pilvas kreminės, baltos, tamsiai geltonos ar tamsiai pilkos spalvos.

Paplitusios Afrikoje. Gyvena pelkėse, vandens telkinių pakrantėse. Laikosi pavieniui ar kolonijomis. Dauguma rūšių dirvos paviršiuje iš žolių įsirengia lizdus. Kartais gyvena pačių išsiraustuose urvuose. Aktyvios prietemoje. Gali plaukioti ar net nardyti. Minta įvairių augalų lapais, sėklomis, uogomis, šaknimis, žieve.

Gana vislios. Per metus būna iki 5 vadų, kurių kiekvienoje 2-4 jaunikliai.

Gentyje yra 12 rūšių:

* *Otomys anchietae*
* *Otomys angoniensis*
* *Otomys denti*
* *Otomys irroratus*
* *Otomys laminatus*
* *Otomys maximus*
* *Otomys occidentalis*
* *Otomys saundersiae*
* *Otomys sloggetti*
* *Otomys tropicalis*
* *Otomys typus*
* *Otomys unisulcatus*

Nuorodos
--------

* Google: Otomys, nuotraukos
* ADW: Otomys: Classification
| Kargilisकरगिल |
| --- |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

KargilisKargilis

34°33′0″ š. pl. 76°08′0″ r. ilg.﻿ / ﻿34.55000°š. pl. 76.13333°r. ilg.﻿ / 34.55000; 76.13333﻿ (Kargilis)Koordinatės: 34°33′0″ š. pl. 76°08′0″ r. ilg.﻿ / ﻿34.55000°š. pl. 76.13333°r. ilg.﻿ / 34.55000; 76.13333﻿ (Kargilis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+5:30) |
|  |
| **Valstybė** | Indijos vėliava Indija |
| **Valstija** | Ladakas |
| **Rajonas** | Kargilio rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2011) | 16 338  |
| **Altitudė** | 2 676 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Kargilis |
|  |
| **Kirčiavimas** | Kárgilis |

**Kargilis** (hind. करगिल, IAST: *Kargil*, tibet. ཀར་གིལ  = *Kargil*) – miestas šiaurės vakarų Ladake (Indija), 234 km į šiaurės vakarus nuo Leho, prie Suru upės, šalia faktinės sienos su Pakistanu. Tai antras pagal dydį Ladako miestas. Yra oro uostas, keliai į Lehą, Šrinagarą, Skardu (1948 m. uždarytas). Dauguma Kargilio gyventojų – baltai (tibetiečių–dardų palikuonys). 95 % gyventojų – musulmonai, kiti – budistai.

Istorija
--------

Senovėje buvo mažos kunigaikštystės centras. XVI–XVII a. užkariautas Skardu karalystės. Kašmyro karo metu Kargilis atsidūrė Indijos valdomoje pusėje, o Skardu atiteko Pakistanui. 1999 m. mieste ir apylinkėse vyko Kargilio karas, kurio metu Indija išvijo čia persikėlusias Pakistano pajėgas.

* Miesto reginysMiesto reginys
* Kargilio gatvėKargilio gatvė
* ParduotuvėlėsParduotuvėlės

Šaltiniai
---------

1. ↑
A. Kuindžio portretas, 1877 m. aut. Ilja Repinas
**Archipas Kuindžis** (rus. *Архи́п Ива́нович Куи́нджи*, ukr. Архип Іванович Куїнджі, lot. *Arkhyp Ivanovych Kuindzhi)*  1842–1909 m.) – graikų kilmės Ukrainos tapytojas-peizažistas.

Biografija
----------

Archipas Kuindžis gimė 1842 m. sausio 27 d. Mariupolyje prie Azovo jūros, graikų išeivio, batsiuvio šeimoje. Jo vaikystė buvo skurdi. 1855 m. A. Kuindžis mokėsi I. Aivazovskio studijoje Feodosijoje vadovaujamas A. Feslerio. Jis du kartus bandė įstoti į Sankt Peterburgo imperatoriškąją dailės akademiją, bet nesėkmingai. Jis joje mokėsi laisvuoju klausytoju ir 1868 m. laimėjo laisvojo klausytojo kurso baigimo diplomą už paveikslą „Totorių kaimas mėnesienoje Krymo pakrantėje". 1874 m. lankėsi Prancūzijoje, Anglijoje, Šveicarijoje, Vokietijoje. 1878 m. akademija jam suteikė oficialų pirmos klasės baigimo diplomą. 1880 m. jis suorganizavo atskirą parodą eksponuoti vienui vienam paveikslui „Naktis virš Dnepro", kuris tapo garsiausiu dailininko kūryboje. 

1880−1890 m. A. Kuindžis lankė menininkų peredvižnikų ir mokslininkų susitikimus pas D. Mendelejevą, tyrė dažų spalvų kitimą nuo saulės šviesos poveikio vadovaujamas fiziko F. Petruševskio. 1892 m. A. Kuindžis užėmė profesoriaus postą peizažo klasėje Sankt Peterburgo imperatoriškojoje dailės akademijoje ir 1893 m. tapo tikruoju akademijos nariu. 1909 m. jis inicijavo dailininkų draugiją, kuri vėliau jo garbei buvo pavadinta Kuindžio draugija. Archipas Kuindžis mirė 1910 m. liepos 24 d. Sankt Peterburge.

Darbų galerija
--------------

* A. Kuindžio kūriniai chronologine tvarka

* „Ladogos ežeras", 1873 m. Valstybinis rusų muziejus „Ladogos ežeras", 1873 m. Valstybinis rusų muziejus
* „Dniepras ryte", 1881 m. Tretjakovo galerija „Dniepras ryte", 1881 m. Tretjakovo galerija
* „Naktis virš Dniepro", 1882 m. Tretjakovo galerija „Naktis virš Dniepro", 1882 m. Tretjakovo galerija
* „Jūra prie Krymo", apie 1900 m. Valstybinis rusų muziejus „Jūra prie Krymo", apie 1900 m. Valstybinis rusų muziejus
* „Noktiurnas", 1905−08 m. Valstybinis rusų muziejus „Noktiurnas", 1905−08 m. Valstybinis rusų muziejus

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Archipas Kuindžis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Tretjakovo galerija Archyvuota kopija 2016-04-01 iš Wayback Machine projekto.
| **Markas Natansonas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1851 m. sausio 6 d.Švenčionys, Rusijos imperija |
| Mirė | 1919 m. liepos 29 d. (68 metai)Bernas, Šveicarija |
|  |
| Veikla | Politikas |

**Markas Natansonas** (1851 m. sausio 6 d. Švenčionyse, Rusijos imperija – 1919 m. liepos 29 d. Berne, Šveicarija) – Lietuvos žydų kilmės Rusijos imperijos politikas, revoliucionierius.

Biografija
----------

Gimė 1851 m. sausio 6 d. Švenčionyse, pasiturinčio pirklio šeimoje. 1868-1871 m. studijavo Sankt Peterburgo medicinos-chirurgijos akademijoje, tačiau buvo pašalintas. Vėliau studijavo žemdirbystės institute. 1871-1872 m. už politinę veiklą kalintas Petropavlovsko tvirtovėje, vėliau išsiųstas į Archangelsko guberniją, priėmė pravoslavų tikėjimą, kad galėtų vesti rusę. 1904 m. emigravo į Šveicariją, kur suartėjo su eserais, vėliau gyveno Suomijoje, tvarkė socialistų-revoliucionierių (eserų) partijos finansus, po 1917 m. Spalio revoliucijos Petrograde derėjosi su bolševikais dėl valdžios. 1918 m. išstojo iš eserų partijos, organizavo naują partiją, vėl bandė suartėti su bolševikais, bet įtempta veikla pakirto sveikatą, išvyko gydytis į užsienį, tačiau mirė 1919 m. liepos 29 d. Berne.

Nuorodos
--------

* Biografija (rus.)

Literatūra
----------

* The Great Soviet Encyclopedia, 3rd Edition, Moscow, 1970-1979.
* Aptekman, O. V. "Dve dorogie teni: Iz vospominanii o G. V. Plekhanove i M. A. Natansone kak semidesiatnikakh." Byloe, 1921, no. 16.
* Figner, V. N. "M. A. Natanson." Poln. sobr. soch. vol. 5. Moscow, 1932.
* Itenberg, B. S. Dvizhenie revoliutsionnogo narodnichestva. Moscow, 1965.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Biografija Archyvuota kopija 2014-08-21 iš Wayback Machine projekto.
*Kitos reikšmės – Ardas (reikšmės).*
**Ardas** – fitocenozės vertikalios sandaros vienetas. Jame vyraujančių augalų asimiliuojamos ir adsorbuojamos dalys yra daugiau ar mažiau prisiderinusios prie tam tikro atmosferos aukšto (horizonto), dirvožemio ar vandens gylio. Augdamos kartu augalų bendrijos rūšys užima skirtingo aukštumo erdvę. Ardai paprastai išskiriami vizualiai pagal regimas ribas tarp ardų, lyg augalijos sluoksnių ribas. Skiriami antžeminiai ir požeminiai ardai. Skirtingus ardus sudarantys augalai būna prisitaikę augti tokiose sąlygose. Žemesnių ardų augalija paprastai labiau unksminė ir labiau drėgnamėgė. Kai kurios gyvūnų grupės irgi gali laikytis tam tikrame arde.

Miškuose dažniausiai skiriami šie ardai:

* A ardas, arba miško skliautas (brandūs aukščiausi medžiai)
* B ardas, arba pomiškis (krūmokšniai, krūmai, krūmedžiai, žemaūgiai medžiai, jauni medeliai)
* C ardas – žolės
* D ardas, arba miško paklotė (antžeminės samanos, kerpės)

Miškuose paprastai skiriamas ne vienas medžių ardas, itin jų daug aptinkama tropiniuose pusiaujo miškuose. Vieni medyno medžiai aukštesni, kiti žemesni, vieni auga tankiau, kiti rečiau. Pagal jų aukštį ir augimo tankį medynuose išskiriami medžių ardai. Dominuojantys aukščiausi ardo medžiai vadinami miško skliautu.

Medynuose dažniausiai skiriami du ardai:

* Pirmasis (vyraujantis, viršutinis) ardas – vyrauja pagrindiniai aukščiausi medžiai.
* Antrasis ardas (žemutinis) – tai žemiau pirmojo ardo augantys medžiai. Paprastai antrajame arde auga ūksmę pakenčiantys ir jauname amžiuje lėčiau augančių rūšių medžiai, pavyzdžiui, eglės, liepos. Antrasis ardas medyne išskiriamas kai jį sudarančių medžių vidutinis aukštis yra daugiau nei 4 m ir 25 % mažesnis už pirmojo ardo medžių aukštį, o antrojo ardo skalsumas – 0,3 ir didesnis. Jei skalsumas mažesnis, tai jau nebe pirmasis ardas, o pavieniai medžiai.

Aukštažolėse pievose neretai irgi išskiria ardus:

* aukštosios žolės
* vidutinės žolės
* žemosios žolės

Ardus turi ne visos fitocenozės. Jie paprastai skiriami būtent miškų fitocenozėse.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Ardas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
2. ↑  Miško savininko elementorius. Vilnius: Lietuvos Respublikos Aplinkos ministerija, 2016.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Skalbimo mašina

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Skalbimo mašina** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

**Skalbimo mašina**, **skalbyklė** – elektrinis buitinis prietaisas, skirtas drabužiams ir kitai namų tekstilei (rankšluosčiams, patalynei) skalbti.

Skalbimo mašinoje įtaisytas centrinis besisukantis būgnas, į kurį dedami skalbiniai bei paduodamas vanduo ir skalbimo priemonės. Stipriai besisukantis būgnas daugelyje skalbyklių modelių taip pat ir sausina skalbinius.

Moderniose automatinėse skalbimo mašinose yra paruoštos skirtingos skalbimo programos įvairių tipų audiniams skalbti, taip pat yra galimybė atidėti skalbimo laiką (pvz. jei norima skalbti tuo metu, kai elektra pigiausia) bei gausybė kitų funkcijų ir galimybių.

Kas sukūrė pirmąją elektrinę skalbimo mašiną, nėra žinoma. Dažnai šis nuopelnas klaidingai priskiriamas Alva Fišeriui (*Alva Fisher*), kuris tokį įrenginį užpatentavo 1901 m. tačiau JAV patentų biure yra ir ankstesnių įrašų. Skalbyklės išpopuliarėjo, kai visuotinai tapo prieinama elektra.
Džiakomo Balos paveikslas, futurizmo pavyzdys
 Umberto Boccioni, Miestas bunda, 1910.
Antonio Sant Elia – Urbanistik şəkil
**Futurizmas** (lot. *futurum* 'ateitis') – avangardinė literatūros ir meno srovė, gyvavusi 1909–1925 m. Futuristai pretendavo kurti ateities meną, neigė praeities kultūrą, aukštino industriją, didmiesčio gyvenimą. Futurizmas pirmiausia paplito tarp Italijos menininkų, vėliau kitose Europos šalyse, taip pat Rusijoje.

Italas Filipas Tomazas Marinetis savo „Futurizmo manifeste" (1909) ragino atsisakyti bet kokio ryšio su kultūros tradicija, aukštinti agresyvumą, narsą, riziką, dinamiškumą, greitį, raumeningą kūną, technikos atradimus. Futuristai ragino šlovinti perversmą, sudeginti muziejus ir bibliotekas, nepaisyti jokių etinių ir estetinių draudimų, papročių. Literatūroje propagavo nesąvokinę kalbą, nepaisė gramatikos taisyklių, laužė sintaksės normas, vertino neologizmus ir alogizmus, eilėraščiuose pirmenybę teikė laisvosioms eilėms. Futuristai dailininkai perėmė kubizmo techniką, bet atmetė jo tematiką, vietoj portretų ir natiurmortų vaizdavo lekiančius traukinius ir automobilius.

Lietuvoje futurizmo pradininkas – Kazys Binkis. 1922 m. grupė rašytojų – Kazys Binkis, Juozas Tysliava, Juozas Žlabys-Žengė, Petras Tarulis, Salys Šemerys ir Antanas Rimydis – išleido „Keturių Vėjų Pranašą", kuriame skelbė apie būsimą atsinaujinimą Lietuvos literatūroje. Šie rašytojai 1924–1928 m. taip pat leido futuristinį žurnalą „Keturi Vėjai".

Bruožai
-------

Panašiai dinamišką gyvenimo pusę akcentavo impresionistai, tačiau jie nesprendė problemos, kaip perteikti judėjimą statiškoje tapyboje ir skulptūroje. Futuristų sprendimas buvo kiek naivokas: lekiantis šuoliais žirgas, anot jų, turi ne keturias, o dvidešimt kojų, kurios juda trikampiu. Jie tapė arklius, šunis, žmones su daugybe paeiliui arba spinduliu išdėstytų kojų. Dinamiką ir judėjimą reiškė erdvę skaidančiais, susikertančiais spinduliais, banguojančiais laukais. Garsą galima išreikšti bangų seka, spalvą – lūžtančio spektro ritmu. Bandydami perteikti judesį, futuristai sekė kinematografu; jų kūryba – tai veikiau plastiniai judesio simboliai negu pats judesys.

Menininkai
----------

* Džakomas Bala (*Giacomo Balla*; 1871–1958)
* Umbertas Bočonis (*Umberto Boccioni*; 1882–1916)
* Luidžis Rusolas (*Luigi Russolo*; 1885–1947)
* Džinas Severinis (*Gino Severini*; 1883–1966)
* Karlas Kara (*Carlo Carrà*; 1881–1966)

 Futuristai, iš kairės: L. Rusolas, K. Kara, F. Marinetis, U. Bočionis ir Dž. Severinis prie „Le Figaro" laikraščio redakcijos Paryžiuje 1912 m.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Futurizmas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Futurizmo manifestas 

1. ↑  Kubilius, Vytautas. XX amžiaus literatūra. Lietuvių literatūros istorija. V. 1995.

v • a • r **Modernizmo kryptys** 

Fovizmas · Kubizmas · Futurizmas · Ekspresionizmas · Abstrakcionizmas · Siurrealizmas · Art Deco · Dadaizmas
| **Coenagrion armatum** |
| --- |
| Šarvuotosios strėliukės patinas |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Būrys: | Žirgeliai  *( Odonata)* |
| Pobūris: | Mažieji žirgeliai  *( Zygoptera)* |
| Šeima: | Tikrosios strėliukės  *( Coenagrionidae)* |
| Gentis: | *Coenagrion*  *( Coenagrion)* |
| Rūšis: | Šarvuotoji strėliukė  *( Coenagrion armatum)* |

 |
| Binomas |
| ***Coenagrion armatum***Charpentier, 1840 |

**Šarvuotoji strėliukė** (*Coenagrion armatum*) – tikrųjų strėliukių šeimos vabzdys.

Kūno ilgis siekia apie 35 mm, išskleisti sparnai – maždaug 40 mm ilgio. Patinėliai žalsvos, o ne mėlynos spalvos, kaip būdinga kitoms panašioms rūšims, ant pilvelio antrojo narelio esama specifinio juodo rašto, o pilvelio gale – ypač didelių apatinių priedėlių.

Lervos gyvena sekliuose mezotrofiniuose ir eutrofiniuose vandens telkiniuose. Suaugėliai skraido prastai, laikosi virš vandens telkinio, skraidydami augalijos lygyje. Skraido palyginti trumpai – nuo gegužės pradžios iki birželio vidurio. Kiaušinėliai dedami į plūduriuojančius arba panirusius vandens augalus (būna susikabinę poroje). Lervos metus vystosi vandenyje ir peržiemojusios ritasi (anksčiau nei daugelio kitų giminingų rūšių).

Šarvuotosios strėliukės arealas apima Europą (išskyrus pietinius kraštus), Kaukazą, Sibirą, Tolimuosius Rytus. Anksčiau gyveno ir Jungtinėje Karalystėje, tačiau išnyko, nyksta Danijoje, Vokietijoje, Lenkijoje. Randama Lietuvoje, tačiau reta, įtraukta į Raudonąją knygą (radavietės padrikos, tačiau pasiskirsčiusios ganėtinai tolygiai visoje šalyje).

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4  J. R. Stonis, V. Sruoga, A. Diškus, A. Remeikis, A. Auksoriūtė, J. Žvironienė. Vabzdžių grupių apžvalga ir siūlymai dėl terminijos vartosenos. Vilnius, 2016, psl. 30.
2. 1 2 3 4 5 6  Vytautas Uselis (2021). *Šarvuotoji strėliukė*. Lietuvos raudonoji knyga, Kaunas, „Lututė".
Salos vaizdas iš lėktuvo.
**Fėmarnas** (vok. *Fehmarn*, dan. *Femern arba Femer*) yra trečia pagal dydį Vokietijos sala ir miestas Šlėzvigo-Holšteino žemėje, Rytų Holšteino apskrityje.

Plotas – 185 km², pakrantė – 78 km ilgio. 12 930 gyventojų (2006 m.). Aukščiausia vieta – *Hinrichsberg* kalva (27,2 m virš jūros lygio), kiek žemesnė yra *Wulfener Berg* kalva (26,5 m).

Fėmarnzundo tiltas
Nuo 1963 m. salą su kontinentu jungia *Fėmarnzundo* kabantis tiltas. Tiltas yra 963,40 m ilgio ir 69 m aukščio.

Šiaurėje yra Fėmarno sąsiauris, skiriantis nuo 18 km į šiaurę esančios Lolando salos, kuri pasiekiama keltu. Ateityje planuojama tarp salų nutiesti tunelį.

Didžiausias miestas – Burgas (apie 6 000 gyv.).

Saloje apsilanko daug migruojančių paukščių. Dėl šios priežasties ji svarbi ornitologams.

Nuorodos
--------

Salos padėtis

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Fėmarnas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Fėmarno turizmo informacinio centro tinklalapis (vok. *k.*)
* Fėmarno Events (vok. *k.*)
|  Šarčopai |
| --- |
| Gyventojų skaičius | apie 175 200 |
| Populiacija šalyse | Butano vėliava Butanas |
| Kalba (-os) | tšangla ir kitos |
| Religijos | Tibeto budizmas |
| Giminingos etninės grupės | ngalopai, tibetiečiai |

**Šarčopai** (*Sharchop* – „rytiečiai") – Butano etninė grupė, gyvenanti rytiniuose šalies rajonuose. Labai daug kultūrinių panašumų jie dalijasi su gretimame Arunačal Pradeše gyvenančiais monpais.

Šarčopai, kaip ir vakariniai kaimynai ngalopai, bei rytiniai kaimynai monpai, priskirtini bhotijams, turint galvoje, kad jie atėjo iš „Bod" (Tibeto), ir jų kultūra paveikta Tibeto kultūros. Praktikuoja Njingmapa sektos Tibeto budizmą, ir tuo skiriasi nuo vakariau gyvenančių ngalopų, kurie išpažįsta Drukpa sektą.

Šarčopai užsiima žemdirbyste. Mitybos tradicijos beveik nesiskiria nuo Tibeto virtuvės.

Kalbos ir įvairovė
------------------

Egzistuoja keletas tikslesnių šarčopų apibrėžimų.

Siauriausias jų apibrėžimas apima tikruosius šarčopus, t. y. kalbančius tšangla kalba (jų yra apie 175 200), ir gyvenančius ryčiausiuose Butano rajonuose (apie 140 000), taip pat gretimose teritorijose Tibete ir Arunačal Pradeše.

Platesnis apibrėžimas reiškia keletą skirtingų etninių grupių, gyvenančių rytiniame Butane. Šiuo atveju tai nėra tauta, paremta lingvistine klasifikacija, o daugiau sukonstruota kultūriniu-religiniu pagrindu. Be tikrųjų šarčopų jie apima ir šias
tarpusavyje giminingas lingvistines grupes:

* Dzalapai (68 400) – kalba dzalakha, turi khomakha dialektą;
* Bumthangai (36 500) – kalba – bumthangkha, turi Ura, Tang, Čogor, Čunmat dialektus;
* Khengai (50 000) – kalba khengkha, turi aukštutinį, žemutinį ir vidurinį dialektus;
* Kurtopai (10 000) – kalba kurtokha;
* Nyenai arba mangsde (10 000) – kalba nyenkha, turi phobdžikha, čutobikha dialektus;
* Čali (8 200) – kalba čalikha;
* Brokpa ir dagpa (apie 6 000) – kalba brokpake;
* Nupbi (2 200) – kalba nupbikha;
* Gongdu (2 100) – kalba gongdukha, gali būti vieni iš senųjų vietos genčių;
* Ole (1,000) – kalba olekha, dažnai laikomi viena senųjų vietos genčių.

Nuorodos
--------

1. ↑
2. ↑

Taip pat skaitykite
-------------------

* ngalopai
* lhotsampai
* lopai
* lajapai
* lepčai
|  Futūnai |
| --- |
| Šokėjai iš FutūnosŠokėjai iš Futūnos |
| Gyventojų skaičius | >8000 |
| Populiacija šalyse | Voliso ir Futūnos vėliava Volisas ir Futūna: ~4650Naujosios Kaledonijos vėliava Naujoji Kaledonija: ~3000Vanuatu vėliava Vanuatu |
| Kalba (-os) | futūnų, prancūzų |
| Religijos | krikščionybė (katalikai) |
| Giminingos etninės grupės | uvėjai, samojiečiai, tuvaliečiai, kiti polineziečiai |

**Futūnai** arba ***futūniečiai*** – polineziečių tauta, gyvenanti Futūnos bei Alofio salose (Prancūzijos valda). Be to, gyvena išeivijoje daugiausia Naujojoje Kaledonijoje, Voliso saloje. Populiacija – ~8 tūkst. žmonių. Kultūriškai artimi uvėjams, bet išlaikę archajiškesnę kultūrą. Kalba austroneziečių kalbų šeimos, rytų austroneziečių šakos futūnų kalba (turi lotynišką raštą). Taip pat vartoja prancūzų kalbą. Tikintieji – krikščionys (Romos katalikai).

Futūnai greičiausiai susidarė iš samojiečių, apgyvendinusių Futūnos salą. Apie I tūkstm. pabaigą futūnai ėmė migruoti į Tuvalu (davė pradžią tuvaliečiams) bei kitas išorines Polinezijos salas. Išeiviai į Futūnos įsikūrė netgi Vanuatu salyne, kur savo salą taip pat vadina Futūna (šneka vakarų futūnų kalba).

Horno salų gyventojai (1616 m. piešinys)
Tradiciniai verslai – rankinė žemdirbystė (jasai, kolokazija, bananai, kokospalmės, duonmedžiai ir kt.), žvejyba, gyvulininkystė (kiaulių, vištų auginimas). Amatai: audimas, verpimas, tapos pluošto išdirbimas. Dabar verčiasi daugiausia kopros ruošimu, žvejyba, gyvulininkyste, suvenyrų iš kriauklių gamyba, perlamutro gavyba, dirba samdiniais Naujojoje Kaledonijoje ir Vanuatu.

Tradicinis būstas antžeminis, stulpinės sandaros, ovalaus plano su kūginiu dvišlaičiu stogu, dengta palmių lapais. Sienos sudarytos iš demblių. Alofio saloje yra statinių ant akmeninių platformų (matyt, uvėjų įtaka). Kaimuose statyti vyrų sueigų namai.

Socialinė sankloda futūnų panaši į uvėjų: tautą valdo karalius su pagalbininku (*mua*), didelę įtaką turi karo vadai (*toa*). Giminės jungiasi toteminiu principu, išsiskiria visuomeniniai sluoksniai.

Futūnų tradicinis tikėjimas turi šamanizmo, protėvių kulto, vadų, dvasių garbinimo bruožų ir kitų polineziečių pasaulėžiūrai būdingų bruožū. Turėjo gausią dievų plejadą (*atua*). Žyniai-aiškiaregiai laikyti tarpininkais tarp giminės narių ir jų mirusių protėvių-globėjų. Mirusieji būdavo laidojami giminės kapavietėse *fale mate*. XX a. pr. futūnai atversti į katalikybę.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Энциклопедия «Народы и религии мира», М.-1998
**Paryžiaus katedra**| 
Pirmasis rankraščio puslapis, saugomas Nacionalinėje Prancūzijos bibliotekoje |
| **Autorius** | Viktoras Hugo |
| **Šalis** | Prancūzija |
| **Žanras** | Romantizmas |
| **UDK:** | 821.133.1-31 |
| **Pilna knyga** | Project Gutenberg (ang.)Notre-Dame de Paris (pranc.) |
| **Originalus leidimas** |
| **Pavadinimas** | Notre-Dame de Paris. 1482 |
| **Šalis** | Prancūzija |
| **Kalba** | prancūzų |
| **Leidykla** | Charles Gosselin |
| **Išleista** | 1831 m. |
| **Puslapių** | 940 (viso per tris tomus) |
| **Pirmasis lietuviškas leidimas** |
| **Pavadinimas** | Paryžiaus katedra |
| **Leidykla** | Švyturys |
| **Išleista** | 1929 m. |
| **Vertėjas** | Edvardas Viskanta |
| **Puslapių** | Pirmas tomas: 200 Antras tomas: 202 Trečias tomas: 231 |
| Lietuviškai pirmą kartą išleista kaip ir pirmasis originalo leidimas, padalinta į tris tomus. |

**Paryžiaus katedra** (pranc. *Notre-Dame de Paris*) – prancūzų rašytojo Viktoro Hugo romanas, pirmą kartą išleistas 1831 m. 

Romano veiksmas – sudėtinga meilės istorija – vyksta 1482 m. Paryžiaus katedroje ir jos apylinkėse. Romanas buvo labai populiarus ir paskatino Prancūzijos architektūrinių paminklų bei gotikos išsaugojimo judėjimus, taip pat ir pačios katedros išsaugojimą – romano išleidimo metu buvo svarstoma ją nugriauti. Nors autoriaus pagrindinis ketinimas, manoma, buvo atkreipti dėmesį į Paryžiaus katedrą, knygoje apjungiamos kelios tematikos – pagrindinių veikėjų gyvenimo ir meilės istorijos, dvasiniai išgyvenimai, kultūrinės, dorovinės, socialinės, religinės to laikotarpio normos, istoriniai aspektai. 

Knygos pagrindu pastatyta daug filmų bei spektaklių, kuriuose dažniausiai akcentuojama kitų dalykų svarba nei pačioje knygoje.

Lietuviški leidimai
-------------------

Lietuviškų vertimų autoriai – Edvardas Viskanta (1902–2002; 1929, 1950, 2020 m. leidimai) ir Julija Tverskaitė–Maceinienė (1907–1971; 1964, 1983, 1996, 2010 m. leidimai). 

* 1983 m.1983 m.
* 1996 m.1996 m.

Nuorodos ir šaltiniai
---------------------

* Originalus tekstas prancūzų kalba
* Paryžiaus katedros tekstas internete **(**angl.**)**

### Išnašos

1. ↑
2. 1 2 3
3. ↑
4. ↑  *Aidai*, 1971.
5. ↑
6. ↑
7. ↑
8. ↑


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Paryžiaus katedra (knyga)** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Lythrum salicaria** |
| --- |
| Paprastoji raudoklė (Lythrum salicaria)Paprastoji raudoklė (*Lythrum salicaria*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Šeima: | Raudokliniai  *( Lythraceae)* |
| Gentis: | Raudoklė  *( Lythrum)* |
| Rūšis: | Paprastoji raudoklė  *( Lythrum salicaria)* |

 |

**Paprastoji raudoklė** (*Lythrum salicaria*) – raudoklinių (*Lythraceae*) šeimos žolinis augalas, augantis Eurazijoje, šiaurės vakarų Afrikoje, Australijoje.

Augalas daugiametis, 60-100 cm aukščio. Stiebas status, keturbriaunis, plaukuotas. Lapai lancetiniai, bekočiai. Žiedai raudoni, šešialapiai, stiebo viršūnėje susitelkę į tankius varpinius žiedynus. Žydi nuo birželio iki rugsėjo. Vaisius – pailga sėklų dėžutė, subręstanti rugpjūčio mėnesį. Dauginasi sėklomis.

Paprastoji raudoklė auga upių, ežerų, tvenkinių pakrantėse, drėgnuose krūmynuose, užpelkėjusiose pievose.

Augalas pasižymi priešuždegiminėmis, baktericdinėmis, sutraukiančiomis, nuskausminamosiomis, traukulius mažinančiomis, prakaito išsiskyrimą ir žaizdų gijimą skatinančiomis savybėmis.

* PožymiaiPožymiai
* ŽiedasŽiedas
* ŽiedynasŽiedynas
* AugavietėAugavietė
Stockholm School of Economics in Riga
**Stokholmo ekonomikos aukštoji mokykla Rygoje** (angl. *Stockholm School of Economics in Riga*, *SSE Ryga*) – privati aukštoji mokykla Latvijoje, Įkurta 1994 m. Kasmet Mokyklą baigia apie 100 studentų (iš Baltijos šalių ir kt.). Dažnai jie tampa svarbias pareigas einančiais ekonomistais, finansininkais, vadybininkais bei kitų sričių profesionalais Lietuvoje, Latvijoje, Estijoje ir už jų ribų.

Mokykla užima 13 vietą tarp 60 geriausių Europos verslo mokyklų (Pagal 2007 metų „Financial Times" aukštųjų mokyklų reitingų duomenis). Kasmet mokykla priima apie 115 studentų: 65 % latvių, 25 % lietuvių, 10 % estų.

60% dėstytojų atvyksta iš Švedijos, Danijos, JAV, Didžiosios Britanijos, Suomijos, Kanados bei kitų šalių. Studijų trukmė: 3 metai. Studijų kalba – anglų.

Biblioteka
----------

Mokyklos bibliotekos kolekcijoje yra daugiau nei 25 000 knygų, apimančių pagrindines verslo ir ekonomikos disciplinas. Biblioteka yra atvira visuomenei.

Renginiai: „Investment Game", „Peak Time", karjeros dienos „Days of Opportunities".

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pavasarį – karjeros dienos Stokholmo aukštojoje ekonomikos mokykloje Rygoje
2. ↑  Būsimiems studentams >> Aukštosios mokyklos, specialybės >> Stockholm School of Economics in Riga

Nuorodos
--------

* Stockholm School of Economics
* Stockholm School of Economics in Riga Archyvuota kopija 2010-07-30 iš Wayback Machine projekto.
* Lietuviai Stokholmo ekonomikos aukštojoje mokykloje (video)
Paryžiaus observatorija
**Paryžiaus observatorija** (pranc. *Observatoire de Paris*) – astronomijos observatorija Paryžiuje, vienas iš didžiausių astronomijos centrų pasaulyje. Istoriniai observatorijos pastatai yra kairiajame Senos upės krante miesto centre, tačiau dabar dauguma mokslininkų dirba Miodon rajone. Paryžiaus observatorija pastatyta 1667 m.

Paryžiaus observatorija atlieka šias užduotis:

* Astronomijos ir astrofizikos tyrimai
* Švietimas
* Žinių sklaida visuomenei

Observatorijai priklauso Saulės observatorija Miodone ir radijo astronominė observatorija Nansi rajone.

Šioje observatorijoje yra 1891 m. pastatytas vienas didžiausių dvigubų teleskopų – jo ilgis siekia 16,2 m, lęšių plotis – 83 cm ir 62 cm.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Paryžiaus observatorija** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Brück, Mary (2009-07-25). *Women in Early British and Irish Astronomy: Stars and Satellites*. Springer Science & Business Media. ISBN 9789048124732.

Nuorodos
--------

* The Paris Observatory (en), (fr) / Archyvuota Archyvuota kopija 2007-08-24 iš Wayback Machine projekto.
* Paris Observatory (en), (fr)
**Kęstutis Jonas Grigaitis** (*Grigaliūnas*, g. 1905 m. balandžio 11 d. Rygoje – 1997 m. liepos 11 d. Sankt Peterburgas) – Lietuvos teisininkas, visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Studijavo Lietuvos universitete, 1940 m. baigė Vilniaus universitetą. 1926–1929 m. teismo kandidatas Kauno apygardos teisme. 1930 m. baigė Karo mokyklą. 1931–1933 m. Panevėžio apygardos teismo tardytojas, 1934–1940 m. prokuroro padėjėjas. 1941 m. Birželio sukilimo dalyvis. 1941–1944 m. advokatas Kupiškyje ir Panevėžyje, antinacinio pasipriešinimo dalyvis, už nelegalios spaudos platinimą kurį laiką buvo suimtas. 1944 m. Vietinės rinktinės bataliono ūkio viršininkas. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, gyveno Bambergo, vėliau Hanau karo pabėgėlių stovyklose. 1948 m. persikėlė į Kanadą. Lietuvoje ir užsienyje buvo valstiečių liaudininkų, skautų, šaulių organizacijų veikėjas. Vienas Kanados lietuvių bendruomenės kūrėjų, 1949–1952 m. Toronto lietuvių organizacinio komiteto pirmininkas, 1952–1955 m. jos valdybos, 1958–1963 m. Pasaulio lietuvių bendruomenės valdybos sekretorius.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Vytautas Zabielskas. *Kęstutis Jonas Grigaitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 156 psl.