recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Kapelmeisteris** (vok. *Kapellmeister < Kapelle* 'kapela' + *Meister* 'meistras, mokytojas') – muzikos atlikėjų kolektyvo vadovas, XVI a. – XVIII a. – choro arba instrumentinės kapelos, XIX a. – simfoninio orkestro, operos teatro orkestro, choro dirigentas.

Istorija
--------

Kapelmeisterio pareigybė atsirado XI a. Prancūzijos karaliaus rūmuose. Iki XVI a. juo būdavo ne muzikas, o aukštas dvasininkas, vadintas *karališkosios kapelos magistru* (lot. *Magister capellae regiae*), Popiežiaus rūmuose Avinjone – *kapelos magistru* (*Magister capellae*). Nuo XVI a. Vokietijoje *kapelmeisteriu* vadintas rūmų pasaulietinės muzikos atlikėjų kolektyvo vadovas. Kapelmeisteriais buvo Johanas Sebastianas Bachas, Rikardas Drigo, Ferencas Listas, Liudvigas Minkus ir kiti kompozitoriai.

XIX a. iširus karalių ir kunigaikščių kapeloms, nebeliko ir kapelmeisterio titulo. Nuo XX a. kapelmeisteriu kartais vadinamas karinio orkestro vadovas, Italijoje (it. *maestro di cappetta*) ir Prancūzijoje (pranc. *maitre de chapelle*) – bažnytinio muzikos kolektyvo vadovas.

Lietuvoje
---------

Lietuvoje nuo XIV a. kunigaikščių, didikų rūmų, dvarų (vėliau ir mokyklų) kapelų (daugiausia instrumentinių), orkestrų kapelmeisteriai ilgą laiką buvo svetimšaliai, vėliau vietiniai muzikantai (Kristupas Klabonas, Antanas Milvydas). XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje Rietavo, Plungės, Rokiškio muzikos mokyklų orkestrų (kapelų) kapelmeiteriai ir pedagogai buvo J. Mašekas, P. Dovydavičius, Rudolfas Lymanas. Pirmieji profesionalai kapelmeisteriai Emerikas Gailevičius, Juozas Gudavičius baigė kapelmeisterių klasę Varšuvos muzikos institute. 

Nuo 1934 m. Kauno konservatorijoje veikė karo kapelmeisterių klasė (vedėjas E. Gailevičius), ją baigė Povilas Bekeris, Juozas Gaudrimas, mokėsi Klemensas Griauzdė. Vilniaus konservatorijos Pučiamųjų instrumentų katedroje 1945–1949 m. veikė karinio orkestro dirigavimo klasė (vedėjas J. Gaudrimas). Žymesni Lietuvos Respublikos karinių orkestrų kapelmeisteriai: Petras Armonas, Bronius Jonušas, Justinas Jonušas, Pranas Narušis, Stasys Navickas ir kiti. Kapelmeisterius nuo 1990 m. rengia Lietuvos muzikos ir teatro akademija.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jonas Klimas. *Kapelmeisteris*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 351 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Makasasisp. *Macas* |
| --- |
| *Makaso bažnyčia* |
|  |
| 

MakasasMakasas

2°22′0″ p. pl. 78°08′0″ v. ilg.﻿ / ﻿2.36667°š. pl. 78.13333°r. ilg.﻿ / 2.36667; 78.13333﻿ (Makasas)Koordinatės: 2°22′0″ p. pl. 78°08′0″ v. ilg.﻿ / ﻿2.36667°š. pl. 78.13333°r. ilg.﻿ / 2.36667; 78.13333﻿ (Makasas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5) |
|  |
| **Valstybė** | Ekvadoro vėliava Ekvadoras |
| **Provincija** | Morona Santjago provincija |
| **Kantonas** | Moronos kantonas |
|  |
| **Gyventojų** (2001) | 13 602  |
| **Altitudė** | 1 050 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Makasas |

**Makasas** (isp. *Macas*, keč. *Makas*) – miestas pietryčių Ekvadore, rytiniuose Andų šlaituose, prie Upano upės; Morona Santjago provincijos administracinis centras. Pro miestą eina Lochos-Pujo plentas. Yra oro uostas.

Verčiamasi žemės ūkiu (manijokai, cukranendrės, papaja, kava, bananai), gyvulininkyste. Auga turizmo reikšmė: siūlomos kelionės į džiungles, kalnų upėmis ir kt.

Istorija
--------

Gyvenvietė įkurta 1538 m. ir vadinta *Sevilla del Oro*. 1599 m. pervadinta į Makasą pagal vietinę indėnų makų gentį. Ilgą laiką tai buvo miestelis Čimboraso provincijos pakraštyje, bet 1929 m. tapo naujos Morona Santjago provincijos sostine.
| Pasgrinda |
| --- |
| Pasgrinda ties Žagariais Pasgrinda ties Žagariais |
| **Ilgis** | 9,7 km |
| **Baseino plotas** | 31,3 km² |
| **Ištakos** | Rukonių apylinkės |
| **Žiotys** | Verseka |
| **Šalys** | Lietuvos vėliava Lietuva |

**Pasgrinda** – upė Lietuvoje, Šalčininkų ir Varėnos rajonuose; Versekos kairysis intakas (Merkio baseinas). Prasideda prie Rukonių kaimo, 2 km į šiaurės vakarus nuo Kalesninkų. Teka į šiaurės vakarus, vidurupyje pasuka į šiaurės rytus, vinguriuoja pro Dainavos girią. Įteka į Verseką 12,7 km nuo jos žiočių, priešais Butvydonis.

Žemupys patenka į Merkio ichtiologinį draustinį. Prie upelio įsikūrę kaimai: Rukonys, Bandiškės, Vaidagai, Karsokai, Pasgrinda, Žagariai.

Vandenvardis ne visai aiškios kilmės, galimai perdirbtas iš *\*Pagrinda* (< *pagrinda, pagranda* 'akmenimis grįstas, šakomis klotas kelias, kamša').

Šaltiniai
---------

1. ↑  B. Gailiušis, J. Jablonskis, M. Kovalenkovienė. *Lietuvos upės: Hidrografija ir nuotėkis*. Kaunas: Lietuvos energetikos institutas, 2001.
2. ↑  Pasgrinda (upė), *Gamtos katalogas*
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 247
| Makasveng. *Makó* |
| --- |
|              |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

MakasMakas

46°13′0″ š. pl. 20°28′0″ r. ilg.﻿ / ﻿46.21667°š. pl. 20.46667°r. ilg.﻿ / 46.21667; 20.46667﻿ (Makas)Koordinatės: 46°13′0″ š. pl. 20°28′0″ r. ilg.﻿ / ﻿46.21667°š. pl. 20.46667°r. ilg.﻿ / 46.21667; 20.46667﻿ (Makas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Vengrijos vėliava Vengrija |
| **Medė** | Čongradas |
|  |
| **Gyventojų** (2018) | 22 514  |
|  |
|  **Vikiteka** | Makas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Mãkas |

**Makas** (veng. *Makó*) – miestas pietų Vengrijoje, Čongrado medėje, 36 km į rytus nuo Segedo, Murešo dešiniajame krante, šalia Rumunijos sienos. Praeina Segedo–Arado plentas ir geležinkelis. Vystoma žemės ūkio mašinų gamyba, statybinių medžiagų, medienos apdirbimo, tekstilės, maisto (malimo) pramonė. Apylinkėse trykšta karštosios versmės, yra balneologinis kurortas. Šalia miesto – dideli gamtinių dujų telkiniai. Mako apylinkės yra svarbi žemės ūkio sritis – auginami svogūnai, česnakai, veisiami galvijai. Yra 2 muziejai, XVIII a. bažnyčia. Vyksta kasmetinė svogūnų šventė. Netoli Mako prasideda Kerešo–Marošo nacionalinis parkas.

2011 m. 89,4 % miesto gyventojų buvo vengrai, 1,6 % – čigonai.

Istorija
--------

Nuo XVII a. Makas buvo Vengrijos karalystės Čanado komitato sostinė. 1821 m. miestas nukentėjo nuo potvynio.

1847 m. Make gimė amerikiečių laikraščių leidėjas Džozefas Puliceris.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Makó*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008

Miesto užrašas senuoju vengrų raštu
XIX a. krikščioniškas kapas. Kėdainių Kauno gatvės kapinės
**Kapas** – vieta, kurioje palaidotas velionis, paprastai kaip nors pažymėta, išskirta iš aplinkos. Kadangi labiausiai pasaulyje paplitęs mirusiųjų šarvojimo būdas yra palaikų laidojimas žemėn, tai dauguma kapų yra įkasti į žemę, nors būna ir laidojimo urvuose tradicijų. Dažniausiai kapai įrengiami šalia, sudaro kapų grupes (kapines, kapinynus, nekropolius), pavieniai kapai retesni (dažniausiai valdovų, kitų iškilių asmenybių).

Ankstyviausi žinomi paleolitiniai mirusiųjų kapai dažniausiai buvo įrengiami urvuose, o nuo mezolito randami kapinynai. V–IV tūkstm. pr. m. e. Europoje laidota ilguosiuose pilkapiuose, vėliau, V–III tūkstm. Vakarų Europoje ėmė rastis iš akmenų sudaryti megalitiniai kapai, nuo IV a. tūkstm. antros pusės daug kur Eurazijoje, Afrikoje imti statyti dolmenai. Britų salose, Šiaurės Europoje paplito koridoriniai kapai. Nuo III tūkstm. pr. m. e. mirusiuosius imta laidoti pilkapiuose – mirusieji laidoti su įkapėmis, medinis ar akmeninis pomirtinis namelis būdavo užpilamas žemėmis ir apkraunamas akmenimis.

Pilkapis. Karmazinų pilkapynas
Senovės Egipte mirusieji pradžioje laidoti urviniuose kapuose (hipogėjuose), vėliau antžeminiuose statiniuose – mastabose, o nuo III tūkstm. pr. m. e. faraonų šarvojimui imtos statyti masyvios piramidės. Ankstyvosios krikščionybės laikotarpiu mirusieji laidoti požeminėse nišose – katakombose. Nuo viduramžių ėmė plisti kapinės, kurios pradžioje kūrėsi bažnyčių šventoriuose. Krikščionių šventųjų kūnai paprastai būdavo laidojami bažnyčiose, tam tyčia įrengtose kriptose, relikvijoriuose, sarkofaguose. Taip dažnai laidoti ir įvairūs krikščionių valdovai, didikai. Paprastų žmonių kapus paprastai žymi antkapinis paminklas arba tiesiog kryžius, nors turtingesnieji paprastai įsirengdavo šeimos koplyčias.

Islamo pasaulyje paprastų žmonių kapai būna nedideli, be ryškesnės architektūros, tuo tarpu iškilių valdovų, karališkų šeimų, žymių sufijų kapai pažymimi didingais statiniais – mauzoliejais. Indijoje dauguma hinduistų velionių kūnų yra deginami, o pelenai išbarstomi į upes, tačiau iškilių jogų, mokytojų kūnai yra laidojami žemėn (tikima, kad jie įveikė persikūnijimų grandinę, todėl jų nebereikia nuskaistinti ugnimi), o toje vietoje pastatomos šventyklos, vadinamos *samadhi*. Budistai panašiu principu stato stūpas.

* Sufijaus Ataro mauzoliejus (Nišapūras, Iranas)
* Popiežiaus Urbono VI sarfokagas (Šv. Petro bazilika, Vatikanas)
* Nekropolis urvuose (Mira, Turkija)
* Ilgasis pilkapis (Dorsetas, Anglija)
* Megalitinė kapavietė Sardinijoje
* Svamio Prabhupados samadhis (Majapuras, Indija)

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kapas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
| Žvaranta |
| --- |
|  Žvaranta tarp Pesliškių ir Voskaičių |
| **Ilgis** | ~17 km |
| **Ištakos** | Molupių apylinkės |
| **Žiotys** | Žąsinas |
| **Šalys** | Lietuva |

**Žvaranta** – upelis Lietuvoje, daugiausia Kėdainių rajone (Pernaravos seniūnijoje); Žąsino kairysis intakas (Aluonos baseinas). Prasideda ties Kėdainių ir Raseinių rajonų riba, Molupių apylinkėse, 2,5 km į rytus nuo Plikių. Teka į pietus, vėliau į rytus, ties Vincentava kerta greitkelį  **A1**  Vilnius–Kaunas–Klaipėda . Tada patenka į Šaravų mišką ir vinguriuoja į pietryčius, pietus. Įteka į Žąsiną (3,3 km nuo jo žiočių) Kauno rajone, ties Puidynės kaimu.

Intakas – Jarupys (dešinysis).

Aukštupio ir vidurupio vaga ištiesinta. Puidynėje, keli šimtai metrų iki žiočių, įrengtas nedidelis tvenkinėlis. Žvarantos slėnis Šaravų miške patenka į Laučynės kraštovaizdžio draustinį.

Prie Žvarantos įsikūrę Pesliškių, Vincentavos, Puidynės (Naujasodžių) kaimai.

Pavadinimas
-----------

Upėvardis siejamas su šaknimis *žvar-, žver-*, kurių vediniai yra latv. *zveruot, zviret* („rusenti, žėrėti, mirgėti"), latv. *zvērs* („žėrintis, spindintis") bei *žvyruoti* („mirgėti, ribėti").

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 407
| Skyrybos ženklai |
| --- |
| apostrofas ( **'** ) ( **’** )
skliausteliai ( **( )** ) ( **[ ]** ) ( **{ }** ) ( **⟨ ⟩** )
dvitaškis ( **:** )
kablelis ( **,** )
brūkšnys ( **‒** ) ( **–** ) ( **—** ) ( **―** )
daugtaškis ( **…** ) ( **...** )
šauktukas ( **!** )
taškas ( **.** )
brūkšnelis ( **-** ) ( **‐** )
klaustukas ( **?** )
kabutės ( **‘ ’** ) ( **" "** ) ( **„ "** ) ( **« »** )
kabliataškis ( **;** )
pasvirasis brūkšnys ( **/** ) 
tarpas (   ) 
skirsnis ( **§** ) |
| Tipografiniai ženklai |
| ampersandas ( **&** ) 
žvaigždutė ( **\*** ) 
eta ( **@** ) 
pasvirasis kairinis brūkšnys ( **\** ) 
laipsnis ( **°** ) 
grotelės ( **#** ) 
tildė ( **~** ) 
vertikalusis brūkšnys ( **|** )
dalybos ženklas ( **÷** ) |

**Daugtaškis** (**…**) – skyrybos ženklas, paprastai žymintis sakinyje tyčiomis praleistą žodį ar frazę, kalbėjimo pauzę, dvejonę, neužbaigtą mintį, nutylėjimą ar nutilimą. Dažniausiai naudojamas sakinio pabaigoje (pvz. *Aš ėjau ir staiga…*), tačiau gali būti ir sakinio pradžioje, paprastai pratęsiant mintį.

Daugtaškis laužtiniuose arba trikampiuose skliausteliuose (**[…]** ar **<…>**) reiškia praleistą dalį teksto.

Daugtaškis gali būti spausdinamas tiek kaip trys taškai, tiek ir kaip nepriklausomas, neretai kiek kitaip vaizduojamas spaudos ženklas (Unicode U+2026, HTML *& hellip;*).

Matematikoje
------------

Matematikoje daugtaškis reiškia „ir taip toliau", juo logiškai pratęsiamos begalinės ar pakeičiamos lengvai nuspėjamos sekos, pavyzdžiui skaičių nuo 1 iki 10 suma:

{\displaystyle 1+2+3+\cdots +10\,}
arba

{\displaystyle {\frac {1}{1}}+{\frac {1}{2}}+{\frac {1}{3}}+{\frac {1}{4}}+\ldots }
(begalinė seka su apskaičiuojama reikšme). Jei naudojamos matricos, daugtaškis gali būti rašomas taip pat vertikaliai ar įstrižai, pavyzdžiui matrica su vienetais diagonalėje:

{\displaystyle {\begin{bmatrix}1&0&\cdots &0\\0&1&\cdots &0\\\vdots &\vdots &\ddots &\vdots \\0&0&\cdots &1\end{bmatrix}}.}
„Nuspėjama" reikšmė turi būti nuspėjama vienareikšmiškai. Dėl galimo neteisingo alternatyvaus supratimo matematiniuose įrodymuose daugtaškio vengiama.

Kodai
-----

| Ženklas
  | Unicode
  | Naudojimas |
| --- | --- | --- |
| … | U+2026 (HTML *& hellip;*) | Įprastiniai tekstai |
| ⋮ | U+22EE | Matematinis |
| ⋯ | U+22EF | Matematinis |
| ⋰ | U+22F0 | Matematinis |
| ⋱ | U+22F1 | Matematinis |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Roland Backhouse, *Program Construction: Calculating Implementations from Specifications*. Wiley (2003), p. 138
Umbos gyvenvietė
**Kandalakšos krantas** (rus. *Кандалакшский берег*) – kranto ruožas šiaurinėje Kandalakšos įlankos (Baltoji jūra) dalyje, besidriekiantis nuo Kandalakšos iki Kaškarancų kaimo. Krante yra keli giliai įsirėžę užutėkiai (Kolvicos, Porja ir kitos). Pakrantėje driekiasi salų virtinė, iš jų didžiausios yra Lokių (*Медвежий*), Vlasovas (*Власов*) ir Chedostrovas (*Хедостров*). Priekrantėje vykdoma verslinė žvejyba.

Kranto dalis, einanti į rytus nuo Turij pusiasalio, žema ir mažai raižyta, o į vakarus – aukšta ir uolėta. Krantas apaugęs spygliuočių miškais.

Svarbiausias uostas – Kandalakša. Kitos gyvenvietės – Kolvica (*Колвица*), Luvenga (*Лувеньга*), Kuzreka (*Кузрека*), Umba (*Умба*) ir Olenica (*Оленица*).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Статья в БСЭ[neveikianti nuoroda]
2. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 193
3. ↑  Топографическая карта
|  |
| --- |
| **Kanberos oro uostas** |
|  |
| IATA: CBR - ICAO: YSCB |
| Parametrai |
| Aerodromo tipas | civilinis |
| Operatorius | Capital Airport Group Pty Ltd |
| Miestas | Kanbera |
| Aukštis virš jūros lygio | 575 m |
| Koordinatės | 35°18′25″S 149°11′42″E |
| Tinklalapis | canberraairport.com.au |
| Kilimo ir tūpimo takai |
| Kryptis | Matmenys | Danga |
| ilgis (m) | plotis (m) |
| 17/35 | 3 283 | 45 | asfaltas |
| 12/30 | 1 679 | 45 | asfaltas |

**Kanberos oro uostas** (angl. *Canberra Airport*) – tarptautinis oro uostas esantis 8 km nuo Australijos sostinės Kanberos centro. Tai pagrindinis oro uostas Australijos sostinės ir Naujojo Pietų Velso teritorijose.

2017-2018 m. oro uostas aptarnavo virš 3 milijonų keleivių ir buvo aštuntas pagal šį rodiklį šalyje.

Iš Kanberos oro uosto keleiviai gali pasiekti visus pagrindinius šalies miestus, taip pat yra tiesioginis skrydis į Singapūrą. Kiti tarptautiniai skrydžiai vyksta su persėdimu didesniuose šalies oro uostuose.

2013 m. oro uoste atlikti atnaujinimo darbai, pastatytas visiškai naujas keleivių aptarnavimo terminalas. Atlikti darbai leidžia oro uostui aptarnauti iki 8 milijonų keleivių kasmet.

Šis oro uostas yra vienintelis Australijos sostinės teritorijoje, galintis aptarnauti bendrosios aviacijos lėktuvus.

| Tiesioginiai skrydžiai iš Kanberos oro uosto |
| --- |
| FlyPelican | Niukaslas |
| Qantas | Adelaidė, Brisbanas, Melburnas, Pertas, Sidnėjus |
| QantasLink | Brisbanas, Melburnas, Sidnėjus |
| Qatar Airways | Doha |
| Singapore Airlines | Singapūras |
| Tigerair Australia | Brisbanas |
| Virgin Australia | Adelaidė, Brisbanas, Gold Kostas, Melburnas, Sidnėjus |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Airport traffic data
2. ↑  Canberra Airport wins back 'international' title after patchy history
**Rumunijos socialdemokratų partija**, (**PSD**, rum.: *Partidul Social Democrat*) – pagrindinė kairiojo centro Rumunijos partija.

Įkurta 2001 m. birželio 16 d. susijungus **PDSR** ir **PSDR**.

Istorija
--------

**Rumunijos socialistų demokratų partija**, (**PSDR**, rum.: *Partidul Socialist Democratic Roman*)įkurta 1893 m. Bukarešte, susijungus Rumunijoje veikusioms darbininkų organizacijoms. Iki 1910 m. vadinosi **Socialdemokratų darbininkų partija** (rum.:*Partidul Social Democrat al Muncitorilor din România*), iki 1918 m. **Rumunijos socialdemokratų partija**, vėliau **Socialistų partija**. 1916 m. uždrausta.

1921 m. partija skilo, dalis įsijungė į III Internacionalą, dalis 1927 m. atkūrė **Rumunijos socialdemokratų partiją**. 1944–1947 veikė legaliai, bet iš rinkimų buvo eliminuota, vėliau inkorporuota į Komunistų partiją.

1989 m. buvusio generalinio sekretoriaus Adriano Dimitriu iniciatyva atkurta kaip **PSDR**, 1990 m. sausio mėn. įregistruota, buvo atkurta jos narystė SI , 1990 m. parlamento rinkimuose PSDR gavo 5 vietas, 1992 m. vietų negavo.

**Rumunijos socialinės demokratijos partija**,(**PDSR**, rum.: *Partidul Democratiei Sociale din Romania*) įkurta 1992 m. balandyje kaip **Demokratinis Nacionalinio gelbėjimo frontas** (**FDSN**, rum.:*Frontul Democrat al Salvarii Nationale*). FDSN ir partijos lyderis Jonas Iliesku 1990 m. išrinktas Rumunijos prezidentu. 1992 m. parlamento rinkimuose gavo 117 vietų Atstovų rūmuose ir 42 senate.

1993 m. PDSR susijungė su *Respublikonų partija*, *Bendradarbiavimo partija* ir *Rumunų socialistų demokratų partija*.

1996 m. rinkimuose PDSR gavo tik 91 vietą Atstovų rūmuose ir 41 senate. 2000 m. savivaldybių rinkimuose gavo 13 180 mandatų iš 41 378 ir 1461 merų postus iš 2957.

Susivienijimas
--------------

2000 m. parlamento rinkimuose abi partijos dalyvavo kartu su *Humanistų partija* (**PUR**) ir laimėjo 36,88 % balsų bei 155 vietas Atstovų rūmuose bei 37,35 % balsų ir 65 vietas Senate. Tai ir lėmė partijų susivienijimą.

2004 m. koalicija gavo 132 vietas Atstovų rūmuose.

Partijoje apie pusė milijono narių. 2003 m. priimta programa, statutas, išrinkta 157 narių Centrinė taryba.

SI tikroji narė nuo 2003 m. spalio 27 d. Europos socialistų partijos narė nuo 2004 m.

Pirmininkai
-----------

* 1990 m. – Jonas Iliesku,
* 1992 m. – Oliviu Ghermanas,
* 1997 m. – Jonas Iliesku,
* 2000 m. – Adrianas Nastase,
* 2005 m. - Mirča Geoana,

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
| Kandalakša*Кандалакша* |
| --- |
|              |
| *Miesto vaizdas* |
|  |
| 

KandalakšaKandalakša

67°09′20″ š. pl. 32°24′40″ r. ilg.﻿ / ﻿67.15556°š. pl. 32.41111°r. ilg.﻿ / 67.15556; 32.41111﻿ (Kandalakša)Koordinatės: 67°09′20″ š. pl. 32°24′40″ r. ilg.﻿ / ﻿67.15556°š. pl. 32.41111°r. ilg.﻿ / 67.15556; 32.41111﻿ (Kandalakša) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+4) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Murmansko sritis Murmansko sritis |
| **Rajonas** | Kandalakšos rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 29 750  |
| **Plotas** | 6,65 km² |
| **Tankumas** (2021) | 4 474 žm./km² |
| **Altitudė** | 29 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Kandalakša |

**Kandalakša** (rus. *Кандалакша*, karel. *Kandalakši, Kandalahti*) – miestas Rusijoje, Murmansko srities pietuose, Kandalakšos įlankos (Baltosios jūros dalis) pakrantėje, prie Nivos žiočių, 200 km į pietus nuo Murmansko. Rajono centras. Geležinkelio stotis prie linijos į Murmanską, netoliese praeina plentas E105 (ruožas Murmanskas–Petrozavodskas). Yra jūrų uostas. Veikia aliuminio, mašinų gamybos gamyklos, netoliese ant Nivos yra hidroelektrinių kaskada. Yra cerkvė (pastatyta 2005 m.)

Istorija
--------

Kandalakša šaltiniuose minima nuo 1517 m. tačiau manoma, kad galėjo būti gyvenama jau nuo XI a. Kandalakšoje 1565 m. pastatyta Šv. Jono Krikštytojo cerkvė, pradėtas vietinių samių krikštas, o 1548 m. atidarytas vienuolynas. XVI a. pab. miestą nuniokojo švedų ir suomių armijos. 1915–1916 m. pastatytas uostas, gyvenvietę pasiekė geležinkelis. 1938 m. Kandalakšai suteiktas miesto statusas, ji prijungta prie Murmansko srities.

* CerkvėCerkvė
* Geležinkelio stotisGeležinkelio stotis
* Miesto panoramaMiesto panorama

Šaltiniai
---------

1. 
2. ↑
3. 
4. ↑
5. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 193
| Dubovka*Дубовка* |
| --- |
|        |
| *Senoji Dubovkos architektūra* |
|  |
| 

DubovkaDubovka

49°03′00″ š. pl. 44°50′00″ r. ilg.﻿ / ﻿49.05000°š. pl. 44.83333°r. ilg.﻿ / 49.05000; 44.83333﻿ (Dubovka (Rusija))Koordinatės: 49°03′00″ š. pl. 44°50′00″ r. ilg.﻿ / ﻿49.05000°š. pl. 44.83333°r. ilg.﻿ / 49.05000; 44.83333﻿ (Dubovka (Rusija)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+4) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Volgogrado sritis Volgogrado sritis |
| **Rajonas** | Dubovkos rajonas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1734 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2017) | 14 165  |
| **Plotas** | 20 km² |
| **Tankumas** (2017) | 708 žm./km² |
| **Altitudė** | 50 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Dubovka |

**Dubovka** (rus. *Дубовка*) – miestas Rusijoje, Volgogrado srityje, 50 km į šiaurę nuo Volgogrado, Volgogrado tvenkinio vakarinėje pakrantėje; rajono centras. Pro miestą eina Volgogrado–Saratovo plentas. Įrengta prieplauka. Maisto (duonos, mėsos, mineralinio vandens, konditerijos), statybinių medžiagų, kartono pramonė.

Mieste yra 3 cerkvės (seniausia – 1796 m. Švč. Dievo Motinos Ėmimo Dangun), išlikusi carinė XIX a. pab. – XX a. pr. architektūra (pirklių namai, krašto muziejus). Auga ąžuolas „Patriarchas".

Istorija
--------

Vietovė gyvenama nuo seno. XIII–XV a. netoliese buvo Aukso Ordos miestas Beldžamenas, kurį sugriovė Tamerlanas. XVIII a. Volgos pakrantėse ėmė kurtis kazokai, kurie statė tvirtoves gintis nuo klajoklių antpuolių. 1734 m. įkurta Dubovkos kazokų gyvenvietė. 1774 m. gyventojai prisidėjo prie Jemeliano Pugačiovo sukilimo. 1777 m. dauguma kazokų buvo ištremti. XIX a. pr. Dubovka buvo svarbus prekybinis, pramoninis centras, 1803 m. suteiktas miesto statusas, tačiau kai naujas geležinkelis buvo nutiestas per Caryciną, Dubovkos reikšmė sumenko.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 141
**Domas Butėnas** (1926 m. balandžio 9 d. Čikagoje – 2011 m. kovo 6 d. Vilniuje) – Lietuvos istorikas archyvistas, humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

Tėvai Petras Butėnas (1894–1941 m.) iš Vosgėlių kaimo ir Julija Kazlauskaitė-Butėnienė-Bernotienė (1900–1964 m.) iš Šienraisčio kaimo buvo emigrantai, vėliau ūkininkai žemdirbiai. 1932 m. šeimai grįžus į Lietuvą, nuo 1933 m. augo Gečionių kaime, dab. Anykščių raj. 1934–1938 m. mokėsi Rudžionių pradžios mokykloje, 1946 m. baigė Anykščių gimnaziją. 1952 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos – filologijos fakultetą, įgijo istoriko išsilavinimą. 1976 m. Vilniaus universitete apsigynė disertaciją „Dvarų šeimynos Lietuvoje XVI–XVII amžiuje", istorijos mokslų kandidatas, 1993 m. nostrifikuotas humanitarinių mokslų daktaras.

1954–1956 m. su žmona Eugenija dirbo Klaipėdoje. 1957–1999 m. LTSR centrinio valstybinio istorijos archyvo (nuo 1990 m. Lietuvos valstybės istorijos archyvas) bendradarbis, skyriaus vedėjas, 1962–1987 m. direktorius. 1971–1991 m. dar ir Vilniaus universiteto dėstytojas.

Žinyno apie Lietuvos valstybės archyvo dokumentus (1990 m.) atsakingasis redaktorius ir vienas autorių. Su kitais iš buvusios TSRS įvairių miestų atgabeno Lietuvos Metrikos, 1323–1708 m. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės valdovų susirašinėjimo su užsienio valstybėmis, Sapiegų, Radvilų ir kitų didikų giminių, 1863 m. sukilimo veikėjų, politinių tremtinių bei kalinių, kitų lituanistinių dokumentų mikrofilmų. 1978 m. vienas Arklio muziejaus steigėjų.. Parengė ir paskelbė spaudoje bei rinkiniuose per 150 mokslinių ir mokslo populiarinimo straipsnių Lietuvos istorijos ir kultūros istorijos klausimais. Vienas iš Mažosios Lietuvos enciklopedijos rengėjų.

Palaidotas Andrioniškio kapinėse (Anykščių r.) šeimos kape.

Bibliografija
-------------

1. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos valstybinių ir visuomeninių institucijų istorijos bruožai XIII–XVIII a. (1997).
2. Academia et Universitas Vilnensis (Dokumentų rinkinys, su V. Bogušiu, 1979),
3. Sapiegų giminės dokumentai (Žinynas 1995 m. sudarytojas).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Anykštėnų biografijų žinynas
2. ↑  Algirdas Matulevičius. *Domas Butėnas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 666 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Mendosa |
| --- |
| Mendosos aukštupys Mendosos aukštupys |
| **Ilgis** | 273 km |
| **Baseino plotas** | 170 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 50 m³/s |
| **Ištakos** | Andai |
| **Žiotys** | Guanakačės pelkynai |
| **Šalys** | Argentina |

**Mendosa** (isp. *Río Mendoza*) – upė vakarų Argentinoje, Mendosos provincijos šiaurėje. Upė prasideda Anduose, susiliejus Tupungato, Vakaso ir Kuevaso upėms, prasidedančioms Akonkagvos ir Tupungato kalnų papėdėse. Aukštupyje teka į šiaurės rytus U formos ledyniniu tarpukalnių slėniu. Už Uspaljatos pasuka į pietryčius, Potreriljoso slėniu kerta Prekordiljerą ir išteka į lygumą, teka Mendosos aglomeracijos pietiniu pakraščiu. Žemupyje pasuka į šiaurę ir įteka į Guanakačės pelkynus, kurie jungiasi su San Chuano upe (Kolorado baseinas).

Mendosos upės vanduo naudojamas drėkinimui. Ties Potreriljosu patvenkta hidroelektrinės užtvanka. Upės aukštupys slenkstėtas ir mėgstamas plaukikų plaustais.
Koordinatės: 54°51′29.36″ š. pl. 24°2′53.17″ r. ilg.﻿ / ﻿54.8581556°š. pl. 24.0481028°r. ilg.﻿ / 54.8581556; 24.0481028

Dubravos eksperimentinė mokomoji miškų urėdija|  |
| Buvusi forma | Valstybės įmonė |
| Pramonė | Miškų ūkio veikla |
| Įkurta | 1938 m. |
| Uždaryta | 2018 m. |
| Centrinė būstinė | Liepų g. 12, Girionys, Kauno rajonas |
| Svarbiausi darbuotojai | Kęstutis Šakūnas |
| Produkcija | Mediena, miško ištekliai |
| Tinklalapis | www.dumu.lt |

Dubravos urėdija
**Dubravos miškų urėdija** − eksperimentinė-mokomoji miškų urėdija, viena iš 42 Lietuvos miškų urėdijų. Būstinė įsikūrusi šalia kelio  **1902**  Vaišvydava–Girionys–Žiegždriai , Liepų g. 12, Girionyse, Kauno rajone.

Dubravos urėdijos miškuose Lietuvos miškų institutas mokslinę-tiriamąją veiklą vysto daugiau nei 100 objektų grupių, apimančių medynų formavimo, augimo eigos, miško medžių selekcijos, genetikos bei sėklininkystės, miško želdymo ir apsaugos bei daugelį kitų temų.

1958 m. įkurtas Dubravos arboretumas. Tai dendrologinė kolekcija, kurioje kaupiami, saugomi ir eksponuojami vertingi mokslo, pažintiniu ir dekoratyviniu požiūriu vietinės ir introdukuotos dendrofloros augalai.

Dubravos miškų urėdijoje yra Girionių parkas. Tai didžiausias iš pokario metais Lietuvoje įveistų parkų. Jo plotas − 111 ha.

Dubravos miškų urėdas − Kęstutis Šakūnas.

Urėdijoje yra 5 girininkijos.

Girininkijos
------------

|  |  |
| --- | --- |
| **Girininkija** | **Girininkijos vieta** |
| **Seniūnija** | **Gyvenvietė** |
| Ežerėlio | Ežerėlio seniūnija | Ežerėlis |
| Kuro | Zapyškio seniūnija | Altoniškiai |
| Pajiesio | Garliavos apylinkių seniūnija | Ilgakiemis |
| Šilėnų | Taurakiemio seniūnija | Tursonas |
| Vaišvydavos | Panemunės seniūnija | Vaišvydava |

Literatūra
----------

* Poilsis Dubravos urėdijos miškuose (sud. Vytautas Ribikauskas). - Kaunas: Lututė, 2006. - 32 p.: iliustr. - ISBN 9955-692-20-0

Nuorodos
--------

* Dubravos miškų urėdijos tinklalapis Archyvuota kopija 2008-01-17 iš Wayback Machine projekto.
Aktoriaus Arno Roseno kapavietė
**Menininkų kalnelis** – Vilniaus miesto Antakalnio kapinių dalis, 25-asis kvartalas.

Antakalnio kapinių Menininkų kalnelyje nuo XX a. pabaigos palaidota daugelis rašytojų, dailininkų, aktorių, muzikantų.

Pradžia buvo šioje kapinių dalyje 1964 m. palaidoto skulptoriaus Juozo Mikėno kapas. Vėliau netoli jo, žemumoje ir ant kalvelės, buvo palaidoti rašytojas Augustinas Gricius, operos dainininkė Elena Čiudakova, dailininkas Stasys Krasauskas, rašytoja Ieva Simonaitytė, poetas Paulius Širvys, kompozitorius Eduardas Balsys.

Vėliau palaidoti kiti žymūs kultūros veikėjai: poetas Justinas Marcinkevičius, kompozitorius Gintautas Abarius, kino režisierius Arūnas Žebriūnas, rašytoja Jurga Ivanauskaitė, aktoriai Arnas Rosenas, Donatas Banionis, Vytautas Šapranauskas, Antanas Šurna ir kt. Menininkų kalnelyje iškilo ir Jordanijoje mirusio humoro laidos Dviračio šou kūrėjo Gintaro Ruplėno kapavietė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Antakalnio kapinių Menininkų kalnelis

Nuorodos
--------

* Antakalnio kapinių galerija
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Menkauhoras
**Menkauhoras** (**Menkeris**) – septintasis penktosios Egipto dinastijos faraonas. Pagal Turino karalių sąrašą, valdė 8 metus. Valdė apie 2396–2388 m. pr. m. e. Jo piramidė buvo pastatyta Abusire. Menkauhoras buvo paskutinis faraonas, statęs saulės šventyklą.

Jo valdymo metu buvo sukurtas vienas iš neįprasčiausių ir vertingiausių istorinių šaltinių „Palermo akmuo". Ant jo buvo užrašytas Egipto faraonų sąrašas, istorija, siekianti 750 metų praeitį, kada buvo suvienytas Egiptas.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Menkauhoras** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • REgipto faraonai |
| --- |
|  |
| 
**Senoji karalystė**
**Penktoji dinastija**
Userkafas → 
Sahurė →
Neferirkarė →
Šepseskarė → 
Neferefrė → 
Niuserė → 
Menkauhoras →
Isesis →
Unas |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

„PZL.23 Karaś" – pagrindinis Lenkijos lengvasis bombonešis Antrojo pasaulinio karo pradžioje.
Lengvasis bombonešis „Douglas A-26 Invader".
**Lengvasis bombonešis** (angl. *light bomber*) – santykinai mažas ir greitas bombonešis, plačiai naudotas iki XX a. 6-ojo dešimtmečio. Šie bombonešiai gabendavo iki 1 t bombų. 

Pirmojo pasaulinio karo laikų lengvieji bombonešiai buvo vienvarikliai lėktuvai, gabenę 50–400 kg bombų. Vienas žymiausių to meto lengvųjų bombonešių buvo Džefrio de Hevilendo (*Geoffrey de Havilland*) „Airco DH.4". Tokie bombonešiai dažnai būdavo naudojami kaip žvalgybos lėktuvai (pvz. „Avro 504").

Prieš Antrąjį pasaulinį karą egzistavo keli bombonešių tipai – lengvieji, vidutiniai ir sunkieji, kiekvienas tipas buvo skirtas ir pritaikytas tam tikrai kovinės veiklos rūšiai. Didėjant naikintuvų galiai, dalis jų tapo naikintuvais-bombonešiais ir apie 6-tąjį dešimtmetį išstūmė lengvuosius bombonešius. 

Antrojo pasaulinio karo metu lengvieji bombonešiai buvo vienvarikliai ar, rečiau, dvivarikliai ir gabendavo 500–1000 kg bombų. Jų pavyzdžiai – „Fairey Battle" (D. Britanija), „Mitsubishi Ki-51" (Japonija, sąjungininkų vadintas „Sonia"), „Lockheed Hudson" (JAV) ir „Martin Baltimore" (JAV). Jie dažnai būdavo naudojami kaip žvalgybos lėktuvai. 

Dalis lengvųjų bombonešių buvo pikiruojamieji bombonešiai (JAV „Vultee A-31 Vengeance"), universalūs lėktuvai (TSRS „Pe-2") ar šturmo lėktuvai (Italijos „Breda Ba.65" ir TSRS „Il-2"). Lengvieji bombonešiai buvo vieninteliai bombonešiai, veikę nuo lėktuvnešių. Kai kurie dvivarikliai lengvieji bombonešiai buvo sėkmingai paversti sunkiaisiais naikintuvais arba naktiniais naikintuvais, pvz. „Bristol Blenheim" (D. Britanija) ir „Douglas A-20 Havoc" (JAV).

Lengvieji bombonešiai atlikdavo užduotis, kurias dabar atlieka šturmo lėktuvai ir naikintuvai-bombonešiai.

Lietuvoje
---------

1939 m. Lietuvoje buvo išbandytas konstruktoriaus A. Gustaičio sukurtas lengvasis bombonešis ANBO-VIII.
|  Omahai |
| --- |
| Omahų vyras (1898 m.)Omahų vyras (1898 m.) |
| Gyventojų skaičius | 365 |
| Populiacija šalyse | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos(Nebraskos vėliava Nebraska, Ajovos vėliava Ajova) |
| Kalba (-os) | anglų, omahų |
| Vėliava |  |
| Religijos | krikščionybė, tradicinė tikyba |
| Giminingos etninės grupės | kiti sijai: ponkai, oseidžai, kuapai, kanzai |
|  |
|  **Vikiteka:** | Omahai |

**Omahai** (*Omaha*, iš *U-Mo’n-Ho’n* – 'priešsroviui') – indėnų sijų tauta, gyvenanti Jungtinėse Amerikos Valstijose, daugiausia šiaurės rytų Nebraskoje, taip pat vakarų Ajovoje. Populiacija – 365 žmonės (kilmės – apie 6000). Omahų kalba, priklausanti sijų šeimai, vartojama nedaugelio, paplitusi anglų kalba. Tikintieji – daugiausia krikščionys.

Omahų ir aplinkinių tautų žemės XIX a.
Nuo XVI a. omahai traukė iš Ohajo ir Vobašo slėniu link dabartinės Ajovos. XVI–XVII a. etninės žemės siekė Paipstono upę dab. Minesotoje, bet dėl dakotų įtakos buvo priversti atsitraukti į vakarus. XVII a. vid. omahai gyveno prie Bou Kriko upės Nebraskoje, XVIII a. vid. – rytiniame Misūrio krante, aukščiau Didžiosios Sijų upės žiočių. Po 1802 m. prasiautusios raupų epidemijos populiacija sumažėjo iki 300. Omahai persikėlė į dešinįjį Misūrio krantą, priešais dabartinį Su Sičio miestą. 1854 m. nualinti kovų su dakotais, omahai persikėlė į rezervacijas.

Tradicinė kultūra panaši į kitų prerijų indėnų. Vertėsi raitąja bizonų medžiokle, lydimine-kapline žemdirbyste. Dabar dirba ūkiuose, samdomus darbus, verčiasi smulkiuoju verslu.

Omahų gyvenvietę sudarė pusiau žeminės, dengtos velėna, žievėmis, dembliais. Būdingas apskritas velėninis namas, taip pat statyti elipsiški būstai iš žievės su dviem dūmtraukiais. Žygių metu statydavosi tipius.

Omahai dalijosi į 2 brolijas (žemės ir dangaus), kurias sudarė 5 patrilinijinės giminės. Genčiai vadovaudavo 2 vadai (nuo kiekvienos brolijos) ir taryba iš 7 vadų bei 5 šventenybių sergėtojų. Būta slaptųjų vyrų sąjungų. Omahų šeima buvo didžioji, paplitusi daugpatystė (iki 3 žmonų).

Tradicinei tikybai būdingas šamanizmas, karo ir medžioklės apeigos, tikyba dvasiomis-globėjomis, išplėtota mitologija.

Pagal omahus pavadintas Nebraskos miestas Omaha. Dabar omahai gyvena daugiausia Nebraskos Terstono apygardoje (Meisyje, Pendere, Rozali, Volthile).

* Šiuolaikinis omahų šokėjasŠiuolaikinis omahų šokėjas
* Omahų mokasinaiOmahų mokasinai
* Omahų tipiaiOmahų tipiai

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Омаха*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
**Rita Skirsgilienė-Leščiukaitytė** (1941 m. gruodžio 25 d. Marijampolėje), choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija
----------

Pirmasis muzikos mokytojas buvo Sigitas Urmulevičius Švėkšnos vidurinėje mokykloje. Baigusi minėtą mokyklą, Rita 1960–1964 choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos muzikos technikume (dėst. V. Uloza ir Bronislovas Skirsgilas). Choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu 1972 baigė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. Vytauto Četkausko ir vyr. dėst. J. Barausko klasės).

1964–1967 Klaipėdos Melnragės kultūros namų direktorė ir meno vadovė.

Nuo 1967 rudens Klaipėdos 1-osios J. Karoso vaikų muzikos mokyklos mokytoja, nuo 1995 vyresnioji muzikos mokytoja. 1968 suorganizavo IV–VI klasių jaunių chorą (50-60 dalyvių) ir sėkmingai jam vadovauja. Choras parengiamas Klaipėdos miesto dainų šventėms ir kitiems kultūros renginiams, dažnai pasirodo koncertuose.

Nuo 1975 dalyvavo visose respublikinėse dainų šventėse, 1990 Lietuvos tautinėje dainų šventėje, 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėse bei 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventėje Vilniuje. Choras yra daugelio įvairių konkursų prizininkas, 1995 Pamario krašto vaikų ir jaunimo chorų festivalyje „Pavasario balsai" pelnė diplomą, 1996 su pasisekimu koncertavo Vokietijoje, gražiai pasirodė 1997 Klaipėdos miesto jaunųjų atlikėjų festivalyje „Skambanti banga". Choro koncertinėse programose yra ir sudėtingesnių kūrinių.

R. Skirsgilienė 1972–1986 choro dirigavimą ir kitas disciplinas dėstė Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose, ten parengė 9 muzikos mokytojus – chorvedžius. Yra Klaipėdos miesto dainų švenčių dirigentė, mokyklų chorų konsultantė, apžiūrų ir konkursų žiuri narė. Pedagogė apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| Ismailo Samani viršukalnė |
| --- |
| Ismailo Samani k. 1989 m.Ismailo Samani k. 1989 m. |
| **Aukštis** | 7495 m |
| **Žemynas** | Azija |
| **Šalys** | Tadžikijos vėliava Tadžikija |
| **Kalnynas** | Pamyras |
| **Pirmasis įkopimas** | 1933 m.Jevgenij Abalakov |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Ismailo Samani viršukalnė

  |
| **Koordinatės:** | 38°55′0″ š. pl. 72°01′0″ r. ilg.﻿ / ﻿38.91667°š. pl. 72.01667°r. ilg.﻿ / 38.91667; 72.01667Koordinatės: 38°55′0″ š. pl. 72°01′0″ r. ilg.﻿ / ﻿38.91667°š. pl. 72.01667°r. ilg.﻿ / 38.91667; 72.01667 |

**Ismailo Samani viršukalnė** (tadž. *Қуллаи Исмоили Сомонӣ*, rus. *пик имени Исмаила Самани*; iki 1998 m. – **Komunizmo viršukalnė** (rus. *пик Коммунизма*), iki 1962 m. **Stalino viršukalnė**) – viršukalnė Pamyro kalnuose, rytų Tadžikistane, Kalnų Badachšane, Petro Pirmojo ir Mokslų Akademijos kalnagūbrių sandūroje. Tai aukščiausia Tadžikijos ir Pamyro viršūnė. Aukštis – 7495 m (50 pagal dydį viršukalnė pasaulyje). Šlaituose yra ledynai (Bivačno, Beliajevo), kurių bendras plotas – 136 km².

Aukštesnį, už šiauriau esančią Nepriklausomybės viršukalnę, kalną atrado 1928 m. sovietų-vokiečių ekspedicija ir palaikė ją Garmo viršukalne. Tačiau 1932 m. išsiaiškina, kad tai ne tas pats kalnas ir 1933 m. pavadintas Josifo Stalino garbei (**Stalino viršukalnė**; *пик Сталина*). 1962 m. pervadintas į Komunizmo viršukalnę, o 1998 m. – į Ismailo Samani viršukalnę, persų Samanidų dinastijos valdovo, Ismailo Samani garbei.

Pirmasis į viršukalnę rytine puse 1933 m. įkopė sovietų alpinistas Jevgenijus Abalakovas, dalyvavęs Mokslų Akademijos ekspedicijoje Pamyre. Šios ekspedicijos metu kopiant į viršukalnę žuvo du alpinistai.

Pirmieji lietuviai 1971 m. į šią viršūnę įkopė alpinistai: Algis Briedis, Alfonsas Jakštas, Augustas Kubilius, Jaroslavas Okulič-Kazarinas įkopimo vadovas, Algis Petrauskas, Vitalius Stepulis, Antanas Varanka, Jurgis Zamulaitis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pik Kommunizma
2. ↑  "TAJIKISTAN". The World Factbook
3. 1 2  *Ismailo Samani viršūnė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2021-12-12.
4. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983.
**Ritersverderio pilis** – medinė kryžiuočių pilis, stovėjusi 1391 m. rudenį Nemuno saloje Lampėdžiuose.

Istorija
--------

Kryžiuočiai pastatė pilį po to, kai jiems nepavyko užimti Vilniaus, po penkių savaičių apgulties 1390 m. rugsėjo-spalio mėnesiais. Ritersverderio pilis buvo tapusi Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytauto būstine, kai jis kovėsi su savo pusbroliu Jogaila Lietuvos pilietiniame kare (1389–1392). 1392 metų pavasarį Henrikas Mazovietis, Plocko vyskupas, atvyko į pilį slapta susitarti dėl taikos tarp Jogailos ir Vytauto. Pusbroliams susitaikius, Vytautas sudegino Ritersverderį ir dar dvi kryžiuočių panemunės pilis prieš grįždamas į Vilnių.

Per 1394 m. išpuolį prieš Lietuvą kryžiuočiai siekė atstatyti pilį, tačiau dėl nuolatinių lietuvių antpuolių pabaigti statybos nespėjo ir pilį apleido, kad galėtų apgulti Vilnių antrą kartą.

Kai 1404 metais Vytautas patvirtino Racionžo taiką Kaune, Ordino magistras išleido kelis dokumentus šioje saloje, tačiau jokios pilies nebeminima. Nuo to laiko sala išnyko, nes Nemunas kelis kartus keitė vagą. Šiuo metu manoma, kad sala virto į pušimis apaugusią kalvą dešiniajame Nemuno krante, Lampėdžiuose.

Nuorodos
--------

* Vytautas Lampėdžiuose Archyvuota kopija 2014-12-09 iš Wayback Machine projekto.

Literatūra
----------

* Jonas Zinkus, et al. ed. (1985–1988). „Ritersverderis". Tarybų Lietuvos enciklopedija 3. Vilnius, Lithuania: Vyriausioji enciklopedijų redakcija. p. 555. LCC 86232954.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Numanoma kryžiuočių Ritersverderio pilies vieta
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Mendoza RM2** |
| --- |
| **Tipas** | lengvasis kulkosvaidis |
| **Variantai** | Mendoza C-1934 |
| **Konstruktorius** | *Rafael Mendoza* |
| **Šalis** | Meksikos vėliava Meksika |
| **Sukurtas** | 1928–1933 m. |
| **Gamintas** | 1965–1980 m. *Productos Mendoza* (pagaminta >6200 vnt.) |
| **Naudotas** | nuo 1965 m. |
| **Naudotojai** | Meksikos vėliava Meksika |
| **Kalibras, mm** | 7,62 |
| **Šovinys, mm** | .30-06 Springfield (7,62×63 mm) |
| **Šaudymo sparta, n/min.** | 600 |
| **Svoris, kg** | 6,3 |
| **Ilgis, mm** | 1092 |
| **Vamzdžio ilgis, mm** | 610 |
| **Pradinis greitis, m/s** | 805 |
| **Taikymo tolis, m** | 548 (efektyvusis nuotolis) |
| **Dėtuvė** | ragelis su 20 šov. |

**Mendoza RM2** – Meksikos 7,62 mm lengvasis kulkosvaidis, panašus į M1918 BAR, gamintas kompanijos *Productos Mendoza, S.A.*. Naudoja *.30-06 Springfield* šovinius. Turi du šaudymo režimus – savitaisį ir automatinį. Dėtuvė – iš viršaus įstatomas 20 šov. talpos ragelis. Vamzdžio gale – laibgalio stabdis.

Rafaelis Mendoza gamino kulkosvaidžius Meksikos kariuomenei nuo 1933 m. Jie pasižymi lengvumu ir pigumu, bet yra ir pakankamai patikimi. Automatikos mechanizmas naudoja dujų nuvedimo sistemą, kuri perduoda trumpą impulsą dujų stūmokliui. Spyna panaši Liuiso kulkosvaidžio, sukasi stumiama dviejų ekscentrikų, varomų stūmoklio stiebo.

RM2 yra paskutinis R. Mendozos kulkosvaidžio modelis, pasižymi supaprastintu ardymu. XX a. 9-tą dešimtmetį RM2 pakeitė kulkosvaidžiai *CETME Ameli* (5,56 mm) ir *FN-MAG* (7,62 mm).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Icelandair avia kompanijos Boeing 757-200 lėktuvas
**Islandijos transportas** sudarytas iš automobilių, autobusų, laivų ir aviacijos. Geležinkelio linijų Islandijoje nėra.

Organizuotas kelių tiesimas prasidėjo apie 1900–1910 metus ir ypatingai prasiplėtė nuo 1980. Šalyje buvo pritaikytas autobusų, varomų metanu ir vandeniliu, transportas.

Tarpmiestiniai ir tarpvalstybiniai pervežimai paprastai atliekami oro arba jūros transportu. Nacionalinė avia kompanija, Icelandair, yra vienas didžiausių šalies darbdavių. 2002 metais oro transportu pervežta 1,9 mln. keleivių. Tarptautiniai oro uostai – Keblavike (1,2 mln. keleivių, 2002 m.) ir Reikjavike.

2003 buvo įregistruoti 42 prekybiniai laivai; prekybos laivyno tonažas – 14 851 bruto tona. Svarbiausi šalies uostai yra Akureyri, Grundartangi, Reikjaviko, Keblaviko miestuose ir kitur.

Automobilių kelių yra 13 034 km, iš jų 4 617 km su kieta danga (2005 m.). 2004 m. buvo 166 869 lengvieji automobiliai (574 automobiliai 1000 gyventojų), 1709 autobusai, 21 235 krovininiai automobiliai.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • REuropos transportas pagal šalis |
| --- |
|  |
| 
Airija · Albanija · Andora · Armėnija · Austrija · Azerbaidžanas · Baltarusija · Belgija · Bosnija ir Hercegovina · Bulgarija · Čekija · Danija · Estija · Graikija · Gruzija · Islandija · Ispanija · Italija · Jungtinė Karalystė · Juodkalnija · Kazachstanas · Kosovas · Kroatija · Latvija · Lenkija · Lichtenšteinas · Lietuva · Liuksemburgas · Makedonija · Malta · Moldavija · Monakas · Norvegija · Nyderlandai · Portugalija · Prancūzija · Rumunija · Rusija · San Marinas · Serbija · Slovakija · Slovėnija · Suomija · Švedija · Šveicarija · Turkija · Ukraina · Vatikanas · Vengrija · Vokietija |

 |
Koordinatės: 54°44′13″ š. pl. 23°39′45″ r. ilg.﻿ / ﻿54.73694°š. pl. 23.66250°r. ilg.﻿ / 54.73694; 23.66250

| Skriaudžių tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Prienų rajonas) |
| Plotas | 0,074 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1,79 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Išteka | Kokė |

**Skriaudžių tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Prienų rajone, 5 km į pietvakarius nuo Veiverių miestelio, pietiniame Skriaudžių gyvenvietės pakraštyje. Sudarytas užtvenkus Kokės upelį jo aukštupyje (Vabalkšnės intakas) 8,67 km nuo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 0,42 km, plotis – iki 0,31 km. Altitudė 86,3 m. Tvenkinį į 2 dalis dalija giliai iš šiaurės įsiterpęs 1,3 ha pusiasalis. Krantai neaukšti, vietomis apaugę medžiais ir krūmais. Aplinkui daugiausia plyti pievos ir dirbami laukai. Pietvakariuose 16 m pločio sąsiauriu jungiasi su bevardžiu 3,5 ha tvenkiniu. Į pietus yra įkurtas Skriaudžių geomorfologinis draustinis.

Tvenkinys įrengtas 1980 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
| **Rita Bjeregard*Ritt Jytte Bjerregaard*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1941 m. gegužės 19 d.Kopenhaga, Danija |
| Mirė | 2023 m. sausio 21 d. (81 metai)Kopenhaga, Danija |
|  |
| Veikla | pedagogė, Danijos ir Europos Sąjungos politinė veikėja |
| Partija | 1963 m. Danijos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | 1970 m. Odensės universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Rita Bjeregard |

**Rita Bjeregard** (dan. *Ritt Jytte Bjerregaard*, 1941 m. gegužės 19 d. Kopenhagoje – 2023 m. sausio 21 d. ten pat) – pedagogė, Danijos ir Europos Sąjungos politinė veikėja.

Biografija
----------

1958 m. išlaikė brandos egzaminus, 1964 m. mokytojo egzaminus, 1968–1970 m. studijavo istoriją Odensės universitete.

1964–1971 m. liaudies mokyklos mokytoja, 1971 m. Odensės mokytojų seminarijos dėstytoja.

1982 m. Danijos nacionalinio banko valdybos narė, 1983 m. ekspertų grupės Australijoje pirmininkė. 1982–1995 m. valstybės kontrolierė, 1990–1995 m. valstybės kontrolės vadovė.

### Partijoje

Nuo 1963 m. Danijos socialdemokratų partijos (SFD) narė, nuo 1982 m. SFD Vykdomojo komiteto narė, 1992–1994 m. Socialistinio moterų internacionalo (SIW) viceprezidentė.

### Profsąjungose

1968–1970 m. Odensės mokytojų sąjungos pirmininkė, 1969–1973 m. *Danijos mokytojų sąjungos* valdybos narė, *Darbininkų švietimo asociacijos* Vykdomojo komiteto narė, 1974–1975 m. *Sveikatos ir psichikos invalidų Nacionalinės asociacijos* pirmininkė, 1982 m. *Trišalės komisijos* narė, *Danijos profsąjungų federacijos* (LO)Vykdomojo komiteto narė.

### Parlamente

1971–1995 m. ir 2001–2005 m. Folketingo, Danijos parlamento narė. 1971–1973 m. ir 1974–1975 m. parlamento finansų komisijos narė, 1975–1982 m. politinės ekonomikos komiteto pirmininkė, 1981–1982 m. ir 1987–1992 m. Danijos socialdemokratų partijos parlamentinės frakcijos pirmininkė, 1982–1987 m. pirmininko pavaduotoja.

### Vyriausybėse

1973 ir 1975–1978 m. švietimo ministrė, 1981 m. socialinių reikalų ministrė, 2000–2001 m. maisto, žemės ūkio ir žvejybos ministrė Polo Nyrupo Rasmuseno IV kabinete.

1992–1994 m. Europos saugumo ir bendradarbiavimo organizacijos (ESBO) pirmininko pavaduotoja, Danijos delegacijos pirmininkė.

1994 ir 1995–1999 m. Europos Komisijos aplinkos apsaugos ir atominio ginklo saugumo komisarė.

### Savivaldybėse

1970–1973 m. Odensės miesto tarybos narė. Nuo 2006 m. sausio 1 d. iki 2009 m. gruodžio 31 d. buvo Didžiosios Kopenhagos merė.

Keliolikos knygų autorė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Ritt Bjerregaard er død". *TV 2* (danų). Nuoroda tikrinta 2023-01-22.

Nuorodos
--------

* Asmeninė svetainė Archyvuota kopija 2020-11-18 iš Wayback Machine projekto.(Danų kalba);
* SFD svetainė.