recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

  

**Kęstutis Lančinskas** (g. 1967 m. lapkričio 24 d.) – Lietuvos teisininkas.

Biografija
----------

1992 m. baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą.

1990–1991 m. VRM Tardymo valdybos tardytojas. 1991–1992 m. Vilniaus miesto vyriausiojo policijos komisariato Organizuoto nusikalstamumo tyrimo skyriaus inspektorius, 1992 m. – komisariato Kriminalinės policijos valdybos Ypatingai svarbių bylų tyrimo skyriaus 1-ojo poskyrio inspektorius.

1992–1998 m. LR užsienio reikalų ministerijos Konsulinio departamento 1-asis sekretorius, Lietuvos Respublikos ambasados Latvijoje 1-asis sekretorius, Lietuvos Respublikos ambasados Izraelyje 1-asis sekretorius.

1998–1999 m. Policijos departamento prie VRM Referentų tarnybos komisaras. 1999–2001 m. dirbo departamento prie VRM Tarptautinio bendradarbiavimo tarnybos komisaru, 2001–2004 m. – departamento prie VRM Tarptautinio bendradarbiavimo ir Europos integracijos tarnybos vyresniuoju komisaru, 2004–2005 m. – departamento prie VRM Tarptautinio bendradarbiavimo valdybos viršininku. 2005–2009 m. Lietuvos policijos generalinio komisaro pavaduotojas.

2009–2016 m. Vilniaus apskrities vyriausiojo policijos komisariato viršininkas.

2016–2019 m. Europos Sąjungos patariamosios misijos Ukrainoje vadovas.

Nuo 2020 m. Ministrės pirmininkės Ingridos Šimonytės patarėjas nacionalinio saugumo klausimais.

Šaltiniai
---------
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Negras |
| --- |
| Negras šalia Resistensijos Negras šalia Resistensijos |
| **Ilgis** | 410 km |
| **Baseino plotas** | 4825 km² |
| **Ištakos** | Negro pelkynai |
| **Žiotys** | Parana (Barankerasas) |
| **Šalys** | Argentina |

**Negras** (isp. *Río Negro*) – upė šiaurės Argentinoje, Čako provincijoje; Paranos dešinysis intakas. Prasideda Negro pelkynuose, maitnamose laikino Nogeiros upelio. Teka į pietryčius plokščia Gran Čako lyguma, sudaro daug meandrų, senvagių. Įteka į Paranos upės atšaką Barankerasą ties Barankeraso miestu.

Pagrindiniai intakai: San Karlosas, Saladiljas, Salto de la Vjecha. Negras lietinguoju laikotarpiu patvinsta, o žiemą nusenka. Prateka Čako nacionalinį parką.

Prie Negro įsikūrę miestai: Kolonijas Unidasas, Kolonija Elisa, Makaljė, Puerto Tirolis, Fontana, Resistensija, Barankerasas.
Samus Aran žaidimo „Metroid Prime" viršelyje.
**Samus Aran** – Japonijos „Nintendo" kompanijos leidžiamų fantastinių „Metroid" kompiuterinių žaidimų pagrindinė veikėja. „Metroid" žaidimuose Samus Aran kovoja su priešininkais nežemiškose planetose ir kosminiuose laivuose.

Istorija
--------

Samus Aran pirmą kartą pasirodė 1986 m. NES 2D grafikos žaidime „Metroid". Ji buvo aklinai apsirengusi fantastiniu kovos kostiumu ir tik žaidimo pabaigoje parodoma su bikiniu, kai daugelis žaidėjų buvo įsitikinę, kad jų valdomas herojus − vyras. Samus Aran charakterį sukūrė Hiroji Kiyotake, kuris vėliau sukūrė Wario. Be „Metroid" žaidimų, Samus Aran yra valdoma „Super Smash Bros." muštynių žaidimuose. Samus Aran paprastai vaizduojama su fantastiniu kovos *Power* (galios) kostiumu-šarvais. Po juo Samus dėvi triko primenantį mėlyną *Zero* (nulio) kostiumą.

„Metroid" žaidimų istorijoje Samus Aran yra samdoma „galvų medžiotoja". Ji gyveno K-2L planetoje, kai ją užpuolė kosmoso piratai. Žuvo visi planetos gyventojai, įskaitant tuo metu mažametės Samus tėvus. Samus Aran buvo išgelbėta ir užauginta išmirštančios ateivių Chozo (Čiozo) rasės atstovų Zebes planetoje. Ji buvo ištreniruota tapti kare. Chozo jai parūpino fantastinį supergalių kovos kostiumą, kurį Samus turi išlaikyti ir generuoti ant savęs valios-energijos pastangomis. Kostiumas gali įgyti riedančio rutulio formą, kurios pagalba Samus Aran žaidimuose gali pralysti pro siaurus plyšius. Samus Aran kurį laiką tarnavo Galaktikos federacijos policijos pajėgose, bet jas paliko ir tapo laisvai samdoma kare prieš prasidedant „Metroid" žaidimų veiksmui.

2011 m. IGN tinklalapis išrinko Samus Aran trečia tarp „Nintendo" sukurtų herojų. Pagal Gineso rekordų knygą, Samus Aran − pirmoji videožaidimų herojė-moteris (žmogus).

Galerija
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Samus Aran** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Samus Aran cosplay Uppcon 08 renginyje
* Samus Aran cosplay su *Zero* kostiumu 2012 m. Otakon renginyje

Išnašos
-------

1. ↑  theguardian.com
2. ↑  ign.com Archyvuota kopija 2015-10-18 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  guinnessworldrecords.com
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Negatyvus įrodymas** – teiginys, kad kažkas neegzistuoja, jei tai nebuvo stebėta. Nors „gyvenimišku" požiūriu toks teiginys atrodo labai racionalus, formaliosios logikos požiūriu jis yra klaidingas. Įrodymo nebuvimas dar nėra nebuvimo įrodymas.

Nors negatyvus įrodymas ir yra logiškai klaidingas, juo dažnai remiasi įvairios mokslo šakos, kadangi praktikoje jis dažniausiai **pasiteisina**.

Paplitusios negatyvaus įrodymo argumentą paneigiančios frazės „įrodymo nebuvimas nėra nebuvimo įrodymas" klaidinga interpretacija yra manymas, kad kvestionuojamas objektas greičiausiai egzistuoja, tik kol kas tam nėra įrodymų. Taip bandoma „įrodyti" sielos, Dievo ir kitų panašių dalykų egzistencija. Tuo tarpu žiūrint formaliai logiškai, toks objektas turi vienodas galimybes tiek egzistuoti, tiek neegzistuoti. Praktikoje prisilaikoma požiūrio, kad jis *greičiausiai* neegzistuoja, kitaip tektų sutikti su prielaida, kad *galbūt* egzistuoja *begalybė* dalykų, kokius tik kieno vaizduotė pajėgi išgalvoti. Kadangi jokių kvestionuojamo objekto buvimo įrodymų nėra, tektų sutikti, kad žmogus jį sugalvojo *atsitiktinai*. Suprantama, tikimybė, kad *atsitiktinai* sugalvota fantazija sutaps su iš tikro egzistuojančiu objektu yra menka.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Okamo skustuvas
* Argumentas iš nežinojimo
* Argumentas iš tylėjimo
* Privedimas iki absurdo
Ramsaro konvencijos logotipas
**Ramsaro konvencija** (pilnas pavadinimas *Jungtinių Tautų Konvencija dėl pelkių, turinčių tarptautinę reikšmę, ypač vandens ir pelkių paukščių apsaugai*) – tarptautinė sutartis, kuria įsipareigojama saugoti ir atsakingai naudoti pasaulio pelkes ir kitas šlapynes. Pasirašyta 1971 m. vasario 2 d. šiaurės Irano mieste Ramsare. Įsigaliojo nuo 1975 m.

Ramsaro konvencijos tikslas – išsaugoti svarbiausias žemės šlapynes (pelkes, ežerynus, upių deltas, lagūnas, maršas ir kt.), kurios yra svarbi retų augalų ir gyvūnų buveinė, daro didelę įtaką vietovės ekosistemai, klimatui, gyvenamosioms sąlygoms. Svarbiausios tokios šlapynės yra įtraukiamos į Ramsaro tarptautinės svarbos šlapynių sąrašą, joms taikomi išskirtiniai apsaugos reikalavimai.

2018 m. spalio mėn. duomenimis konvenciją yra pasirašę 170 šalių, kuriose yra virš 2200 Ramsaro objektų, užimančių bendrą daugiau nei 2,1 mln. km² plotą. Daugiausia Ramsaro objektų yra Jungtinėje Karalystėje (169), o didžiausią plotą užima Bolivijoje (148 000 km²).

Lietuva konvenciją ratifikavo 1993 m. Į Ramsaro vietovių sąrašą įtrauktas Čepkelių rezervatas, Kamanų rezervatas, Viešvilės rezervatas, Žuvinto rezervatas, Nemuno deltos regioninis parkas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Contracting parties, RAMSAR
2. ↑  *Ramsaro konvencija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-05-02.

Nuorodos
--------

* Oficialus puslapis
* Konvencijos tekstas (anglų k.)
| **Samuilas Leščinskis** |
| --- |
| Leščinskiai |
| Veniava (herbas) |
| Veniava (herbas) |
|  |
| Gimė | 1637 m. |
| Mirė | 1676 m. (~39 metai) |
| Tėvas | Andrius Leščinskis |
| Motina | Ana Koreckytė |

**Samuilas Leščinskis** (1637–1676) – Lenkijos magnatas, karaliaus rotmistras (1659), karaliaus pulkininkas (1665), Karūnos didysis stovyklininkas (1667–1676), Dorpato vaivada (1670–1676), Lucko ir Korsunės seniūnas. Panegirininkas ir poetas.

Biografija
----------

Žymios magnatų Leščinskių giminės atstovas, herbo „Veniava" savininkas. Dorpato vaivados Andriaus Leščinskio (1606–1651) nuo pirmos santuokos su Ana Koreckyte vienintelis sūnus ir paveldėtojas.

Nuo gimimo išpažino kalvinizmą, bet po savo tėvo mirties perėjo į savo dėdės, Karūnos didžiojo iždininko Boguslavo Leščinskio globą, kuris įtikino jį atsisakyti protestantizmo ir pereiti į katalikybę. Protestantų bažnyčia Barnuve buvo perduota katalikams, kurie išmetė Samuilo tėvo, senelio ir senelės palaikus.

Baimindamasis kunigaikščių Koreckių reidų, Samuilas Leščinskis 1657–1658 metais pastatė kazokų įgulas savo valdose, ir Koriaziachuose ir Mežiričiachuose ir spaudžiant bajorams ir miestelėnams kreipėsi pagalbos pas Ukrainos etmoną Ivaną Vigovskį.

1667 metais Samuilas Leščinskis gavo Karūnos didžiojo stovyklininko pareigybę, jam taip pat priklausė Lucko ir Korsunės seniūnijos. ATR-Maskvos (1654–1667 m.) karo dalyvis. 1659 metais turėjo karaliaus rotmistro titulą. 1660 metais dalyvavo sutriuškinant Rusijos armiją Čiudnovo mūšyje. 1665 metais gavo pulkininko titulą. 1670 metais gavo Dorpato vaivados pareigybę ir tapo ATR senatoriumi. 1673 metais dėl silpnos sveikatos Chotyno mūšyje su turkais nedalyvavo.

Buvo vedęs Konstanciją Višnioveckytę (m. 1669), Kremeneco seniūno, kunigaikščio Jurgio Višnioveckio (m. 1641) ir Efrosinijos Tarnovskos (m. 1645) vienintelę dukterį, nuo santuokos su kuria vaikų neturėjo.

Kūryba
------

Po Čiudnovo mūšio su Rusijos armija Samuilas Leščinskis 1661 metais parašė poemą „*Potrzeba z Szeremetem, hetmanem moskiewskim, i z Kozakami w roku Pańskim 1660 od Polaków wygrana*". 1674 metais lenkų pergalės Chotyno mūšyje garbei buvo išleista poema „*Classicum nieśmiertelnej sławy po szczęśliwej i niesłychanej victoriej pod Hocimiem dnia XI Novembra R. P. 1673 otrzymanej*". Lenkijos karaliaus Jono Sobieskio garbei parašė „*Carmen ojczyste*" (liko tik rankraštyje).

Literatūra
----------

* Bibliografia Literatury Polskiej – Nowy Korbut, t. 2 Piśmiennictwo Staropolskie, Państwowy Instytut Wydawniczy, Warszawa 1964, s. 449

Nuorodos
--------

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RDorpato vaivados |
| --- |
|  |
| 
Jonas Abramavičius (1598–1600) • Gerardas Denhofas (1600) • Martynas Kurčas (1600–1602) • Teodoras Dažbog Karnkovskis (1614–1617) • Mikalojus Kiška II (1617–1626) • Kasparas Denhofas (1627–1634) • Gotthard Johann von Tiesenhausen (1634–1640) • Andrius Leščinskis (1641–1651) • Enochas Kalenda (1651) • Teodoras Denhofas (1651–1654) • Žygimantas Opackis (1654) • Aleksandras Liudvikas Volfas (1654–1657) • Žygimantas Vybranovskis (1657–1658) • Preslavas Leščinskis (1658–1670) • Samuilas Leščinskis (1670–1676) |  |

 |
| Negotinasmaked. *Неготино* |
| --- |
|              |
| *Miesto panorama* |
|  |
| 

NegotinasNegotinas

41°29′0″ š. pl. 22°6′0″ r. ilg.﻿ / ﻿41.48333°š. pl. 22.10000°r. ilg.﻿ / 41.48333; 22.10000﻿ (Negotinas)Koordinatės: 41°29′0″ š. pl. 22°6′0″ r. ilg.﻿ / ﻿41.48333°š. pl. 22.10000°r. ilg.﻿ / 41.48333; 22.10000﻿ (Negotinas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1) |
|  |
| **Valstybė** | Šiaurės Makedonijos vėliava Šiaurės Makedonija |
| **Rajonas** | Vardaro regionas |
|  |
| **Gyventojų** (2010 m.) | 19 417  |
|  |
| **Pašto kodas** | 1440 |
| **Tinklalapis** | Oficiali svetainė |
|  **Vikiteka** | Negotinas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Negòtinas |

**Negotinas** (maked. *Неготино*) – miestas Vardaro regione, Makedonijoje. Negotino savivaldybės administracinis centras. 19 417 gyventojų (2010 m. duomenys).

Įsikūręs dešiniajame Vardaro upės krante. Iškilęs apie 150 m virš jūros lygio. Auginamos vynuogės, gaminamas vynas ir rakija. Per miestą eina M-1 greitkelis. Išilgai greitkelio eina geležinkelio linija Skopjė–Gevgelija–Graikija.

Istorija
--------

Dabartinio miesto teritorijoje, gyvenvietė egzistavo nuo antikos laikų. Tarp 278 ir 242 m. prieš mūsų erą, miestą įkūrė Antigonas II Gonatas, žinoma kaip *Antigoneia*. XI a. sunaikintas žemės drebėjimo metu. 1929–1941 m. priklausė Jugoslavijos karalystei.

Šaltiniai
---------

1. ↑
**Ramunė** - 1944-1993 m. Vilniuje veikusi individualaus drabužių siuvimo įmonė.

Istorija
--------

1944 m. Vilniuje pradėjo veikti siuvimo artelės. Jos pagrindu 1950 m. buvo įsteigta LTSR artelė „Raudonoji žvaigždė" (adresas buvo Muziejaus g. 21). Artelė veikė iki 1960 metų. 1955 metais „Raudonosios žvaigždės" artelę sudarė:

* cechas - siuvo vatinukus bei lengvus moteriškus rūbus
* individualaus siuvimo dirbtuvė (Dzeržinskio g. 44).

Artelei vadovavo Augustina Guščina. 1952 metais buvo atidaryta ateljė Trakų g. Vėlesniais metais artelei buvo perduotos kitoms žinyboms priklausiusios siuvyklos, pvz. 1954 m. „Aušros" artelės atelje ir „Darbingumo" artelės siuvimo dirbtuvė. Artelė siuvo vyriškus, moteriškus bei vaikiškus rūbus, taisė drabužius. 

1956 m. reorganizuojant Vilniaus pramoninį kombinatą, „Raudonajai žvaigždei" perduotos dvi dešimtys dirbtuvių. 
  
1958 ir 1959 m. buvo atidarytos naujos atelje Muziejaus g. 9 ir M. Gorkio g. 62. Ėmė siūti kailinius drabužius, kepures, gaminti dirbtines gėles. 

1961 m. artelės bazėje įkurtas individualus siuvimo fabrikas „Ramunė". Prie jo buvo prijungiamos įvairios smulkesnės įmonės:

* 1961 m. - „Laisvės" fabriko individualaus siuvimo cechas.
* 1962 m. - pramoninės prekybos galvos apdangalų dirbtuvė ir prekybos skyriaus kepurių dirbtuvė.
* 1963 m. - „Pirmūno" fabriko plisavimo cechas, karinės prekybos (*Voentorgo*) siuvimo atelje.
* 1964-1965 m. - pramoninės prekybos dirbtuvės ir universalinės parduotuvės pusgaminių cechas.

Vėlesniais metais atsidarė naujos atelje Antakalnio, Cvirkos, Pramonės, Mokyklos, Tolimojoje, Gorkio gatvėse, Raudonosios Armijos prospekte ir kt. 
  
Tilto g. 10 buvo atidarytas gairelių ir emblemų cechas. Pradėtas gaminti trikotažas, atsidarė mezgimo ateljė. 

„Ramunė" 1985 m. turėjo 2100 darbuotojų ir priklausė Vilniaus buities tarnybos įmonių ir organizacijų susivienijimui „Buitis".

1960-1985 m. fabriko direktorė buvo Regina Čapaitė, 1985-1996 m. - Laima Pauliukienė. 1993 m. fabrikas buvo reorganizuotas skaidymo būdu.

Nuorodos
--------

* Archyvo fondai. Fondas: Uždaroji akcinė bendrovė „Ramunė" Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
* Mezgimo salonas „Mados kraitė". Istorija.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Andų tolimosios šiaurės kultūra:San Agustín |
| --- |
|  |
| Šalis | Kolumbija |
| Tautos |  |
| Laikotarpis | VII a. pr. m. e.-XVI a. |
|  |
| Žemėlepyje pažymėta Nr. 4 |

**San Agustino kultūra** – ikikolumbinė kultūra Pietų Amerikoje, dabartinės Kolumbijos pietuose. Pavadinta pagal San Agustino miestelį, kurio apylinkėse rasta daug archeologinių paminklų. Gyvavo Anduose, Kolumbijos masyve, tarp Kaukos, Magdalenos ir Kaketos aukštupių. Regione būdingos paramų pievos, gilūs upių kanjonai, kriokliai, apvalainos kalvos. Vietovė buvo apgyvendinta IV tūkstantmetyje pr. m. e. o pradėjo ženkliau vystytis VII a. pr. m. e.

San Agustino kultūra žymi savo gausiu archeologiniu palikimu: skulptūromis, megalitais, kapavietėmis, akmens raižiniais. Panašaus pobūdžio dirbinių rasta Amazonijoje prie Kaketos upės. Neatmetama, kad paminklų gali būti rasta ir daugiau, nes dideli džiunglėmis apaugę Kolumbijos plotai dar menkai tyrinėti. Tyrimai rodo, kad San Agustino kultūros gyventojai vertėsi kukurūzų, žemės riešutų, slyvenių, manijokų auginimu, žvejyba, medžiokle. Namus statė iš neilgalaikių medžiagų, todėl jų liekanų neišliko. Gyvenviečių centruose buvo įkurtas ritualinis kompleksas su paminklais ir laidojimo vietomis. Kultūros klestėjimo laikotarpis buvo maždaug tarp 300 ir 800 mūsų eros metų. Tada pastatytas nekropolis, daugelis paminklų. Jų iš viso žinoma ~300. Statyboms naudoti lavos andenizitai, daug skulptūrų pastatyta iš tų pačių skaldyklų uolienų. Naudotų luitų dydis iki 4 m, svėrė kelias tonas. Skulptūrose vaizduotos dievybės, mitiniai gyvūnai, ornamentai. Tokie pat motyvai randami ir ant keramikos liekanų.

San Agstino kultūra galutinai žlugo XVI a. regioną užkariavus ispanų kolonizatoriams.
| Silezijos provincijaProvinz Schlesien |
| --- |
|  |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  | **1815 – 1941** |  |

 |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Administracinis centras** | Vroclavas |
| **Oficialios kalbos** | vokiečių kalba |
|  |
| **1815–1918** |  Prūsijos karalystė |
| **1871–1918** |  Vokietijos imperija |
| **1918–1919** |  Veimaro respublika |
| **1938–1941** |  Trečiasis reichas |
|  |
| **Gyventojų** | 4 868 764 (1939) |
| **Plotas** | 37 013 km² |

**Silezijos provincija** (vok. *Provinz Schlesien*) – buvusi pietrytinėje Prūsijos karalystės provincija, gyvavusi 1815–1941 m. dabartinės Lenkijos teritorijoje. Centras – Vroclavas. Panaikinta II pasaulinio karo pradžioje.

Istorija
--------

Provincijos apskritys 1905 m.
Provincija įkurta 1815 m. 1919 m. panaikinta, bet buvo atkurta 1938–1941 m. 1895 m. provincija užėmė 40,3 tūkst. km² plotą, joje buvo 4,42 mln. gyventojų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Statistisches Jahrbuch für das Deutsche Reich. Zeitschriftenband (1898). (tikrinta 2021-10-07)
**Tūkstantmečio žmonės** – pažymint Lietuvos valstybės vardo paminėjimo tūkstantmetį, reprezentacinis žymiausių Lietuvos žmonių biografijų žinynas „Kas yra kas Lietuvoje 2009. Auksinis Tūkstantmečio leidimas"; per dviejų tūkstantmečių slenkstį žengiančios Lietuvos visuomenės „fotografija". Leidinys puoštas aukso raidėmis, beveik 1 500 puslapių apimties. Žinyne asmenys, tūkstantmečių sandūroje savo darbais, nuopelnais, laimėjimais pradėję „rašyti" antrojo tūkstantmečio istoriją. Rengiant reikšmingai valstybės datai skirtą leidinį, buvo pasitelkta daugiau kaip 400 atskirų sričių lyderius ir autoritetus rekomendavusių institucijų, visuomeninių organizacijų, konsultuojamasi su ekspertais, naudojamasi alternatyviais naujienų ir informacijos šaltiniais.

Leidinys, be kita ko, publikuoja valstybės Tūkstantmečio ženklą ir simboliką.

Leidimas
--------

Išleido UAB „Neolitas" (direktorius Jonas Vitkauskas) „Kas yra kas Lietuvoje" redakcija.

Leidinio vyriausioji redaktorė Vaidonė Tamošiūnaitė.

Elektroninė knygos versija – www.1000metu.lt[neveikianti nuoroda] – bus skelbiama mažiausiai 5 metus.

Turinys
-------

Knygą pradeda Lietuvos Respublikos Prezidentų Valdo Adamkaus, Algirdo Brazausko, išrinktosios Prezidentės Dalios Grybauskaitės, Aukščiausiosios Tarybos – Atkuriamojo Seimo pirmininko prof. Vytauto Landsbergio, poeto Justino Marcinkevičiaus, profesoriaus Edvardo Gudavičiaus ir kitų tautos lyderių, dvasios autoritetų sveikinimai dabarties Lietuvai ir ateities kartoms.

Leidinyje taip pat pristatomos svarbiausios šalies institucijos ir organizacijos, didžiausios visų šakų verslo įmonės.

Nuorodos
--------

* Oficiali žinyno „Kas yra kas Lietuvoje 2009. Auksinis Tūkstantmečio leidimas" tinklavietė[neveikianti nuoroda]
Tūba|  
Dvi bosinės tūbos: kairėje iš ~1900 m. dešinėje 2004 m. |
| Varinis pučiamasis instrumentas |
| Hornbostel–Sachs klasifikacija | 423.232(aerofonas suvožtuvais, garsas išgaunamas lūpų judesiais) |
| Išradėjas (-ai) | Wilhelm Friedrich Wieprecht ir Johann Moritz |
| Išsivystė | 1835 m. |
| Garsų diapazonas |
|  |
| Susiję instrumentai |
| Subkontrabosinė tūba – kontrabosinis medžioklės ragas – baritoninė valtorna – suzafonas – Vagnerio tūba – helikonas |

**Tūba** – varinis pučiamasis (ambušiūrinis) muzikos instrumentas. Žemiausią garsą apimantis varinių pučiamųjų grupės atstovas.

Istorija
--------

Sukonstruota XIX a. pirmoje pusėje Vokietijoje. Buvo populiari kariniuose ir *parkų* orkestruose. Į simfoninio orkestro sudėtį įtrauktas vėliau, pakeitė serpentą (pučiamąjį instrumentą, neturėjusį stabilaus „boso").

Konstrukcija
------------

Metalinis kūginis 4-4,5 m ilgio vamzdis sulenktas ovalu. Viename gale taurės formos pūstukas į kurį pučiamą, kad išgautum garsą. Kitas galas smarkiai išplatėjantis. Turi 3 ar 6 ventilius išgauti garsų įvairovei.

Būna bosinė ir kontrabosinė. Derinama įvairiai (populiariausia kontrabosinė *B*).

Vartojimas
----------

Vartojamas simfoniniame ir pučiamųjų orkestruose.

Šaltiniai
---------

* Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, XI t.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Tūba** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Koordinatės: 54°8′42″ š. pl. 23°45′29″ r. ilg.﻿ / ﻿54.14500°š. pl. 23.75806°r. ilg.﻿ / 54.14500; 23.75806


| Termentas |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Lazdijų rajonas) |
| Plotas | 0,14 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1,69 km |
| Įteka | Sakna, bevardis upelis |
| Išteka | Termentas |

**Termentas** – ežeras Lietuvoje, Lazdijų rajone, 6 km į šiaurės rytus nuo Veisiejų. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,7 km, plotis – iki 0,26 km. Altitudė 116,1 m. Krantai aukšti, tik pietinis krantas žemas ir pelkėtas. Šiaurinėje pakrantėje stūkso miškelis, kitose pakrantėse plyti pievos, dirbami laukai. Pietryčiuose įteka Saknos upelis iš netoliese telkšančio Sakno ežero, pietuose išteka Termento upelis link Vernijo ežero (Baltosios Ančios upės baseinas). Prie ežero įsikūrę Paliūnų ir Sakniavos kaimai.

Vandenvardis *Terméntas* kildinamas iš žodžių *termenti, termoti* („terlioti"), *terma* („terlius").

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 344
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Lietuvos šėmi galvijai |
| --- |
| 

|  |
| --- |
|  |

 |
| **Sukūrimo vieta** | Lietuvos vėliava Lietuva |

**Lietuvos šėmi galvijai** – pieninių galvijų veislė. Šėmos spalvos galvijai buvo minimi jau XVI a. Nuo 1930 metų pradėta minėti vietinė šėmų galvijų veislė. Tačiau, dėl ilgalaikio stichiško gerinimo įvairių juodmargių bei žalmargių veislių buliais, dėl masiško brokavimo iš didelių ūkių bandų dėl netinkamos spalvos, neatsižvelgiant į produktyvumą, ir dėl daugelio ekonominių veiksnių ši veislė atsidūrė prie išnykimo ribos. Daugiausia šėmų galvijų išliko privačių ūkininkų ūkiuose. Iki mūsų dienų jie išlaikė būdingą spalvą bei ūkines savybes. 

Galvijai yra gerai prisitaikę prie aplinkos sąlygų, atsparūs ligoms, ramaus būdo, nereiklūs šėrimo ir laikymo sąlygoms, gyvybingi, gera jų pieno kokybė. Šie galvijai yra priskiriami pieniniam tipui, tačiau galima rasti gyvulių, turinčių ir pieniniam – mėsiniam tipui būdingų požymių. 

Pagal spalvą šėmi galvijai gali būti nuo pilkai melsvos iki peleninės pilkos spalvos, kai kurių gyvulių kojos ir galvos yra baltos. Suaugusių Lietuvos šėmų karvių aukštis ties ketera yra 123–136 cm, masė - 400-550 kg ir daugiau. Suaugę buliai sveria 950-1000 kg. Iš Lietuvos šėmų karvių vidutiniškai yra primelžiama 4500 kg 4,35 % riebumo ir 3,26 % baltymingumo pieno. 1993-1995 m. LVA Praktinio mokymo ir bandymų centre bei Gyvulininkystės institute (Baisogala) suformuotos šėmų galvijų genofondinės bandos, kuriose gyvuliai veisiami grynuoju veisimu. 1994 m. pradėta šėmų karvių identifikacija ir registracija, vykdoma jų produktyvumo kontrolė bei atrenkami tipingesni šėmi buliai. Sukaupta 9 bulių sperma.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 Paprastas grįžtamojo ryšio modelis. Grįžtamasis ryšys yra neigimas, jeigu AB < 0
**Neigiamas grįžtamasis ryšys** pasireiškia, kai proceso rezultatas veikia į patį procesą, taip, kad pokyčiai visada yra mažinami. Neigiamas grįžtamasis ryšys padaro sistemą save reguliuojančią, pvz. didėja jos stabilumas ir mažėja fluktuacijų reiškiniai. Neigiamas grįžtamasis ryšys yra plačiai naudojamas mechanikoje ir elektros inžinerijoje, tačiau taip pat pasireiškia ir gyvuose organizmuose.

Apžvalga
--------

Daugelyje fizikinių ir biologinių sistemų, kokybiškai skirtingi poveikiai gali priešintis vienas kitam. Pvz. biochemijoje, vienas rinkinys chemikalų sistemą vedą į duotą kryptį, tuo tarpu kitas veda į priešingą. Jeigu vienas arba abudu šie poveikiai yra netiesiniai, rezultatas yra pusiausvyros taškas.

Biologijoje šis procesas yra vadinamas homeostaze, tuo tarpu mechanikoje natūralesnis terminas yra pusiausvyra.

Inžinerijoje, matematikoje, fizikiniuose ir biologiniuose moksluose yra tie patys bendri terminai: atraktoriai, stabiliosios būsenos, tikrinės būsenos arba tikrinės funkcijos, pusiausvyros taškai ir pradžios taškai.

*Neigiamas* reiškia daugiklio ženklą matematiniuose grįžtamojo ryšio modeliuose.

Priešingai, teigiamas grįžtamasis ryšys, yra grįžtamasis ryšys, kuriama sistema atsako taip, kad jos dydis padidėja esant bet kokiam sutrikimui, dėl to pradinės sistemos signalas sustiprėja, o ne stabilizuojasi.

### Sistemos sandara

Neigiamo grįžtamojo ryšio sistemos dalys:

* receptorius/jutiklis
* valdymo centras
* efektorius

Panaudojimas
------------

### Mechanikos inžinerija

Išcentrinis reguliatorius
Neigiamas grįžtamasis ryšys pirmą kartą buvo realizuotas XVI a. su išcentriniu reguliatoriumi. Jo veikimo principas paprasčiausiai matomas Džeimso Vato garo variklyje. Du sunkūs rutuliai vertikaliame korpuse sukasi tuo pačiu greičiu kaip variklis. Kai jų greitis padidėja jie pasisuka aukštyn ir į išorę dėl išcentrinės jėgos. Tai sukelia mechanizmo pakėlimą, kuris uždaro garo išleidimo sklendę ir variklis lėtėja. Kai variklio greitis sumažėja per daug, tada rutuliai krenta dėl gravitacijos ir atidaro garo sklendę.

### Valdomos sistemos

Plūdė naudoja neigiamą grįžtamąjį ryšį valdo vandens lygį rezervuare.
Pavyzdžiai, kai neigiamasis grįžtamasis ryšys valdo sistemą yra: termostato valdymas, hormoninis reguliavimas ir gyvūnų temperatūros palaikymas

Paprasčiausias pavyzdys yra termostatas. Kai temperatūra apšildomame kambaryje pasiekia tam tikrą nustatytą ribą kambario šildymas yra išjungiamas ir temperatūra pradeda kristi. Kai temperatūra nukrenta iki mažiausios ribos, šildymas vėl įjungiamas. Numatytos ribos yra arti viena kitos, todėl palaikoma stabili temperatūra. Tie patys mechanizmai yra naudojami šaldymo sistemose, pvz. oro kondicionieriuje, šaldytuve ar šaldiklyje.

  

### Biologija ir chemija

Daugelis biologinių procesų naudoja neigiamą grįžtamąjį ryšį. Pvz. kūno temperatūros ir gliukozės lygio kraujyje palaikymas.
Ideali atominė gardelė
Elektronas pritraukia atomus. Šiame paveikslėlyje reiškinys pavaizduodas daug stipresnis, nei yra iš tiesų.
Gardelės trikdys (perturbacija) traukia antrąjį elektroną
**BCS teorija** (pavadinta pagal John Bardeen, Leon Neil Cooper ir John Robert Schrieffer) – pirmoji mikroskopinė teorija, paaiškinusi superlaidumo reiškinį.

Aiškinimas
----------

BCS teorija teigia, kad superlaidumo reiškinys atsiranda dėl elektronų porų formavimosi, o pastarasis vyksta dėl to, jog elektronai vienas kitą traukia, veikiami atominės gardelės. Tuščioje erdvėje elektronai vienas kitą stumia, o ne traukia, todėl porų formavimąsi galima laikyti daugelio kūnų efektu.

Šalia esančiose iliustracijose pateikiamas paprastas elektronų traukos mechanizmo paaiškinimas. Galima įsivaizduoti, kad kristalinė gardelė iš pradžių yra ideali. Tam tikroje vietoje atsiradęs neigiamą krūvį turintis elektronas sukelia mažą trikdį (perturbaciją) – dėl Kulono jėgos pritraukia prie savęs teigiamai įelektrintus gardelės atomus. Palyginus su elektronais, atomai yra labai masyvūs, todėl atsiradęs gardelės pokytis yra nežymus. Be to, elektronai juda greitai, todėl maksimali deformacija gardelėje bus stebima, kai elektronas bus toli nuo aptariamos deformacijos vietos. Kitas elektronas aptartąjį gardelės trikdį jaučia kaip jėga, nes jį gardelės atomai traukia ta pačia Kulono jėga. Rezultatas - efektinė traukos jėga tarp dviejų elektronų.

Šaltiniai
---------

* Tinkham, M. Introduction To Superconductivity. 1st ed. McGraw-Hill, 1995. 454 p. ISBN 0070648786.
Koordinatės: 55°56′29″ š. pl. 21°10′45″ r. ilg.﻿ / ﻿55.94139°š. pl. 21.17917°r. ilg.﻿ / 55.94139; 21.17917

| Rūdaičių tvenkinys |
| --- |
|  |
| Vieta | Lietuva (Kretingos rajonas) |
| Plotas | 0,089 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1,8 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 1,9 m |
| Didžiausias gylis | 2,9 m |
| Įteka | Ž-8, bevardis upelis |
| Išteka | Ž-8 |

**Rūdaičių tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Kretingos rajone, 7 km į šiaurės vakarus nuo Kretingos, Rūdaičių gyvenvietės centre. Sudarytas užtvenkus Ž-8 upelį (Žibos intakas) 0,68 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,59 km, plotis – iki 0,21 km. Yra keletas salų (3 didžiausios: 0,17 ha, 0,06 ha ir 0,03 ha). Altitudė 14,5 m. Krantai neaukšti. Salos ir krantai daugiausia apaugę medžiais. Rytinėje pakrantėje įkurtas kaimo parkas. Pietine pakrante nutiestas kelias  **2308**  Kretinga–Rūdaičiai–Žibininkai .

Tvenkinys įrengtas 1972 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
Lietuvos žemės ūkio biblioteka
**Lietuvos žemės ūkio biblioteka** – valstybinė specializuota biblioteka Vilniuje, Gedimino pr. 19, veikusi 1924–1939 m. ir 1969–2014 m.

Istorija
--------

1924 m. Lietuvos žemės ūkio ministerijos kolegijos nutarimu prie Švietimo referentūros įkuriama biblioteka, kuriai pavesta kaupti, tvarkyti ir išduoti viešam naudojimui tuo metu labai aktyviai leidžiamą žemės ūkio literatūrą. Tačiau po įvairių ministerijos pertvarkymų apie 1939 metus sistemingas bibliotekos darbas nutrūksta ir tik 1969 m. LTSR žemės ūkio ministerijos Centrinio mokslinio ir techninio informacijos biuro sudėtyje įkuriama biblioteka, kuri 1970 m. pertvarkoma į Respublikinę žemės ūkio mokslinę biblioteką. Jai pavedama metodiškai vadovauti Žemės ūkio ministerijos sistemoje esančioms bibliotekoms, koordinuoti jų darbą, kaupti žemės ūkio literatūros fondą, aptarnauti skaitytojus bei atlikti bibliografinio centro funkcijas. Nuo 1992 m. biblioteka veikia kaip juridinis asmuo – Lietuvos žemės ūkio biblioteka, vykdanti specialiosios bibliotekos veiklą.

Veikla
------

Lietuvos žemės ūkio biblioteka kaupia žemės ūkio ir gretutinių šakų mokslų bei technologijų dokumentus, spaudinius. Suteikia galimybę lankytojams naudotis turimais informacijos ištekliais. Fondus sudaro 148 200 (80 890 pavadinimų) dokumentų, iš jų – 129 100 knygų ir serijinių leidinių, 580 rankraščių, 550 elektroninių ir 18 000 kt. leidinių (2008 m.). Prenumeruoja 72 pavadinimų periodinius leidinius. Spaudinių paieškai sudarytas elektronikos katalogas.

Lietuvos žemės ūkio biblioteka yra prisijungusi prie Lietuvos integruotos bibliotekų informacinės sistemos (L1BIS), dalyvauja formuojant Lietuvos bibliotekų fondą. Vykdo Jungtinių Tautų maisto ir žemės ūkio organizacijos AGRIS/CAR1S centro Lietuvoje funkcijas. Palaiko profesinius ir kultūrinius ryšius su šalies ir užsienio bibliotekomis, tarptautinėmis organizacijomis, dalyvauja mokymuose, įvairių programose, projektuose.

Direktoriai
-----------

* E. Vidmantas – 1969–1975 m.
* O. Peikštenienė – 1975–1978 m.
* B. Švelnienė-Budraitienė – 1978–1988 m.
* S. Lileikytė – 1988–1990 m.
* Renata Niaurienė – 1990–2014 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Renata Niaurienė. *Lietuvos žemės ūkio biblioteka*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 353 psl.

Nuorodos
--------

* Lietuvos žemės ūkio biblioteka
**Lietuvos zootechnikų sąjunga** – Lietuvos gyvulininkystės specialistų organizacija, įkurta 1989 m. Būstinė Kaune, Radvilų Dvaro g. 31.

Veikla
------

Lietuvos zootechnikų sąjunga telkia gyvulininkystės specialistus aktualiems gamybos, ekologijos, visuomeniniams, kultūriniams uždaviniams spręsti, gyvulininkystės pažangai spartinti ir produkcijos kokybei gerinti, skatina narių kūrybinę veiklą, jų profesinį tobulėjimą ir bendradarbiavimą, rūpinasi zootechnikos mokslo plėtote ir populiarinimu Lietuvoje, teikia profesinę paramą sąjungos nariams.

Lietuvos zootechnikų sąjunga 2007 m. turėjo 120 narių. Aukščiausiasis valdymo organas – suvažiavimas. Tarp suvažiavimų sąjungai vadovauja taryba ir pirmininkas. Lietuvos zootechnikų sąjungos suvažiavimai įvyko 1989 m. 1993 m. 1996 m. 2001 m. 2007 m.

Pirmininkai
-----------

* Česlovas Jukna – 1989–2001 m.;
* Stanislovas Rimkevičius – 2001–2006 m.;
* Vytautas Drūlia – nuo 2007 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Česlovas Jukna. *Lietuvos zootechnikų sąjunga*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 351 psl.
| ***Neginčijami įrodymai*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Les Bonnes Causes |
| Kilmės šalis |  Prancūzija Italija |
| Režisierius | Christian-Jaque |
| Scenaristas (-ai) | Paul AndreotaChristian-Jaque |
| Metai | 1963 |
| Žanras | kriminalinis |
| Kalba | prancūzų |
| **IMDb įrašas** |

**Neginčijami įrodymai** (pranc.  *Les Bonnes Causes*) – 1963 m. sukurtas kriminalinis filmas pagal to paties pavadinimo Jean Laborde romaną.

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Kuomet po medicinos sesers Džinos Bjanki suleistos injekcijos miršta turtuolis Polis Diuprė, mergina iš karto tampa pagrindine įtariamąja. Ją ginti imasi jaunas advokatas Filje, kuriam tai pirmoji rimta byla, tuo tarpu našlę Kateriną Diupre atstovauja patyręs advokatas Čarlzas Kesidis. Tyrimui vadovaujantis tardytojas Albertas Gode atvirai abejoja neginčijamais Bjanki kaltės įrodymais ir beviltiškai ieško Katerinos Diuprė kaltės įrodymų. Pastaroji, jau keletą metų esanti Kesidžio meiluže, sukeitė leidžiamus vaistus ir dabar su advokatu meistriškai manipuliuoja įrodymais, vis giliau klampindami Džiną. Nematydamas galimybių sąžiningai ištirti bylą, tardytojas Gode atsistatydina, bylą perduodamas kitam. Pasitikėdamas savo jėgomis, Kesidis privačiame pokalbyje prisipažįsta Filje esantis Katerinos meilužiu, tačiau pastarasis negali pasinaudoti turima informacija. Įvyksta teismas, kuriame liudininku dalyvauja ir tardytojas Gode, tačiau Bjanki nuteisiama kalėti 8 metus. Kol Kesidis priima kolegų sveikinimus, Katerina pasišalina, palikdama jam raštelį ir čekį už paslaugas. Advokatas skambina jai į namus, tačiau atsiliepęs nepažįstamas vyras sako, kad šeimininkė išvyko. Supratęs, kad juo buvo pasinaudota, Kesidis sako Filje esąs įsitikinęs, kad Bjanki buvo nuteista neteisingai ir jis pats pateiks apeliaciją...

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Marina Vlady – Katerina Diuprė
* Bourvil – tardytojas Albertas Gode
* Virna Lisi – Džina Bjanki
* Pierre Brasseur – advokatas Čarlzas Kesidis
* Umberto Orsini – advokatas Filje
* Jacques Mauclair
* Hubert Deschamps
* Raymond Devime
* Jaques Monod
* Gilbert Gil
| ***Nei už, nei prieš, o visai atvirkščiai*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Ni pour ni contre (bien au contraire) |
| Kilmės šalis |  Prancūzija |
| Režisierius | Cedric Klapisch |
| Prodiuseris (-iai) | Aïssa DjabriFarid LahouassaManuel Munz |
| Scenaristas (-ai) | Santiago Amigorena Alexis Galmot |
| Vaidina | Marie GillainVincent ElbazSimon AbkarianDimitri StorogeZinedine Soualem |
| Metai | 2002 |
| Žanras | Kriminalinis |
| Trukmė | 111 min. |
| Kalba | prancūzų |
| Platintojas | Bac Films |
| **IMDb įrašas** |

**Nei už, nei prieš, o visai atvirkščiai** (pranc. *Ni pour ni contre (bien au contraire)*) – 2002 m. prancūzų režisieriaus Sedriko Klapišo kriminalinė drama.

Filmo premjera įvyko 2002 m. spalio 16 d. JK

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Kati jau keletą metų dirba televizijos naujienų tarnyboje. Šiai maloniai dvidešimt šešerių metų moteriai netikėtai atsiveria galimybė akis į akį susidurti su plėšikų gauja: gangsteriams reikalingas žmogus, kuris nufilmuotų naujai rengiamą apiplėšimą.

Kati priima nusikaltėlių pasiūlymą ir visa galva pasineria į visiškai jai nepažįstamą pasaulį – pasaulį, kuris jai atrodo toks romantiškas, paslaptingas, o kartu ir paženklintas rizikos bei kovos už išlikimą randais.

Po sėkmingos nusikaltėlių „operacijos" ji kartu su kitais gaujos nariais linksmai leidžia laiką, mėgaujasi visais pinigų teikiamais malonumais. Tačiau pinigai greitai senka, ir gauja pradeda planuoti naują apiplėšimą, kuriame ir Kati turės atlikti tam tikrą vaidmenį…

Aktoriai
--------

* Marie Gillain – Kati
* Vincent Elbaz – Žanas
* Simon Abkarian – Fredis
* Dimitri Storoge – Lulu
* Zinedine Soualem – Mosas
* Natacha Lindinger – Kaprisė
* Jocelyn Lagarrigue – Žili
* Pierre-Ange Le Pogam – banko saugyklos direktorius
* Diane Kruger – mergaitė pagal iškvietimą

ir kt.

Išnašos
-------

1. ↑   Archyvuota kopija 2005-05-24 iš Wayback Machine projekto. Filmo aprašymas
**Rūdinis Altajus** (rus. *Рудный Алтай*, kaz. *Кенді Алтай*) – pietvakarinė Altajaus kalnų dalis, kurioje yra didelės polimetalų rūdų sankaupos. Tęsiasi apie 400 km per Kazachstano (Rytų Kazachstano sritis) ir Rusijos teritorijas, daugiausia tarp Irtyšiaus ir Čaryšo upių. Į Rūdinį Altajų įeina Ubos, Kolyvanio, Kalbos kalnagūbriai, Tigireko, Ivanovo, Ulbio, Cholzuno kalnagūbrių pašlaitės. Būdingas vidutikalnių reljefas (aukštis iki 2776 m), vakaruose – žemakalniai.

Yra dvi rūdų juostos: vario-švino-cinko rūdų (Orlovo, Usos, Beriozovo ir kt. telkiniai) ir švino-cinko rūdų (Rubcovsko, Stepnojaus, Leninogorsko, Zyrianovsko ir kt.). Kasamas piritas, sfaleritas, galenitas, chalkopiritas, yra sidabro, aukso, telūridų telkinių. Randamas kvarcas, chloritas, sericitas, baritas, karbonatai.

Rūdinio Altajaus sąvoką įvedė geologas Vladimiras Kotulskis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 361
2. ↑  В. Трунов: «Горный промысел на Алтае». – *Рудный Алтай*, № 152, 31 июля 1970 г.
**Lietuvos ūkio institutas** – valstybinė mokslo įstaiga, 1992–2002 m. veikusi Vilniuje.

Istorija
--------

1992 m. įsteigtas Ekonomikos ir privatizacijos institutas iki 2000 m. buvo Lietuvos ūkio instituto pirmtakas. Analizavo šalies ūkio būklę ir prognozavo jo raidos variantus, tyrė ūkinių šakų struktūrą, rengė ūkio restruktūrizavimo bei prioritetinių krypčių projektus, siūlymus valstybės investicijų ir pinigų politikai, nagrinėjo infliacijos priežastis ir rengė antiinfliacinių priemonių projektus, teikė siūlymus iždo sistemai tobulinti, kūrė kilnojamojo ir nekilnojamojo turto įvertinimo metodiką, privatizavimo būdus ir metodus, rengė medžiagą nuosavybės santykių transformavimui teisiškai pagrįsti, teikė siūlymus ir projektus valstybės ekonominiams ryšiams plėtoti, bankroto mechanizmui įgyvendinti, regioninės ekonomikos problemoms spręsti, rengė įstatymų ir kitų teisės aktų projektus.

2001 m. gruodžio mėn. vyriausybės nutarimu likviduotas, nebeveikia nuo 2002 m. gegužės mėn.

Direktoriai
-----------

* Vytautas Pakalniškis – 1992–1993 m.
* Rimantas Stanikūnas – 1993 m.
* Vytas Navickas – 1993–1994 m.
* Juozas Bivainis – 1994–2001 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rimantas Stanikūnas. *Lietuvos ūkio institutas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 343 psl.
**Terminuoti darbo santykiai** - darbo santykiai, apibrėžiami tam tikru terminu. Daugelyje valstybių tokie santykiai pasižymi darbuotojų teisių apsauga. Jiems skiriamas ypatingas darbo rinkos politikos dėmesys. Ribojami atvejai, kada gali būti nustatyti tokie terminuoti darbo santykiai.

Valstybėse, kur darbo sutartis yra labai arti civilinės teisės ir tai laikoma civilinės sutarties rūšimi, net klausimų nekyla, kad sutarties šalys gali nustatyti terminą. Bet tada jau žiūrima į piktnaudžiavimų išvengimą, bandoma sukurti mechanizmą apibrėžiant maksimalų laikotarpį tokioms sutartims su pratęsinėjimu arba pratęsinėjimų skaičių.
Toks mechanizmas yra nustatytas ir Europos Sąjungos direktyvoje, bet, jeigu mes turime terminuotas sutartis, vis tiek turime nustatyti maksimalias ribas sutartims gyvuoti, kad tos sutartys nebūtų per ilgai pratęsiamos. Tai tas griežtas apribojimas (vienerių metų. - ELTA) ir yra numatytas. Kitose valstybėse jis yra 2-3 metai, ir per tą laikotarpį gali būti bet kiek pratęsinėjama. Lietuvoje siūloma nuo iki šiol galiojančių 4 mėnesių iki 2 numatyti visiems darbuotojams vienodą įspėjimo terminą prieš atleidžiant iš darbo

Lietuva
-------

Darbo sutarties terminas gali būti nustatomas iki tam tikros kalendorinės datos arba iki tam tikrų aplinkybių atsiradimo, pasikeitimo arba pasibaigimo (LR DK 110 str. 1 d.). Jeigu darbo sutartyje jos terminas nenurodytas arba netinkamai nustatytas, laikoma, kad sudaryta neterminuota darbo sutartis. Jeigu darbo sutarties terminas pasibaigė, o darbo santykiai faktiškai tęsiasi ir nė viena iš šalių iki pasibaigiant terminui nepareikalavo jos nutraukti (žr. LR DK 126 str.), laikoma, kad sutartis pratęsta neapibrėžtam laikui (LR DK 111 str. 1 d.). Terminuota darbo sutartis tampa neterminuota, kai darbo santykių buvimo laikotarpiu išnyksta aplinkybės, dėl kurių buvo apibrėžtas sutarties terminas (darbuotojas po atostogų negrįžta į darbą ir kt.).

Jeigu darbo sutartis, pasibaigus jos terminui, nepratęsiama arba nutraukiama, bet nepraėjus 1 mėnesiui nuo jos nutraukimo dienos su atleistu iš darbo darbuotoju vėl sudaroma terminuota darbo sutartis tam pačiam darbui, tai darbuotojo reikalavimu tokia sutartis pripažįstama sudaryta neapibrėžtam laikui, išskyrus šio LR DK 109 straipsnio 2 ir 3 dalyse nustatytus atvejus. Ginčus šiuo klausimu sprendžia darbo ginčus nagrinėjantys organai. Jeigu darbo sutartis pripažįstama neterminuota, pertrauka darbe įskaičiuojama į darbuotojo nepertraukiamąjį darbo stažą toje darbovietėje.

Vokietija
---------

Vokietijoje terminuotą darbo veiklą reglamentuoja Dalinio darbo ir terminuoto darbo nustatymo įstatymas (vok. *Teilzeit- und Befristungsgesetz*).

Šaltiniai
---------

1. ↑  T.Davulis: XXI amžiuje negalime taikyti XX amžiaus vidurio darbo teisės (ELTA, Delfi.lt, 2010 kovo mėn. 22 d. 19:21)
2. ↑  LR darbo kodeksas (2009-12-21 redakcija)
**Lietuvos žaliųjų judėjimas** (**LŽJ**) – nevyriausybinė gamtosauginė organizacija Lietuvoje, veikianti nuo 1988 m. Vienija ~1000 aktyvių narių. Veikia skyriai Vilniuje ir Alytuje. Organizacijos partnerės – Klaipėdoje (Klaipėdos ekologinis klubas „Žvejonė") ir Šiauliuose.

Centrinė būstinė: Imanuelio Kanto g. 6, Kaunas.

Veikla
------

LŽJ taip priklauso Aplinkosauginio švietimo fondui (angl. *Foundation of Environmental Education*), vykdo gamtosauginį švietimą tarptautiniu mastu (fondo 4 programas: Gamtosauginių mokyklų, Mėlynosios vėliavos, Žaliojo rakto ir Jaunųjų aplinkosaugos reporterių). Lietuvos žaliųjų judėjimas dalyvauja Švarios Baltijos koalicijos (*Coalition Clean Baltic*) veikloje, kartu su kitų šalių aplinkosauginėmis organizacijomis sprendžia Baltijos jūros užterštumo ir ekosistemų apsaugos problemas. Švarios Baltijos koalicijoje žaliųjų interesus atstovauja „Žvejonė".

Nuo 1989 m. leidžia laikraštis „Žalioji Lietuva" apie savo veiklą, Lietuvos ir pasaulio aplinkosaugos aktualijas (išeina 1 kartą per mėnesį). Leidžia VšĮ „Žalioji Lietuva" (direktorius Rimantas Braziulis, redaktorė Kristina Juozapavičiūtė).

Vadovybė
--------

* Pirmininkas Rimantas Braziulis
* Pirmininko pavaduotoja Janina Gadliausienė

Nuorodos
--------

* Oficiali Lietuvos žaliųjų judėjimo tinklavietė (neveikianti)
* Žalioji Lietuva Archyvuota kopija 2010-02-23 iš Wayback Machine projekto. (laikraštis) (neveikianti)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 13°50′ p. pl. 167°35′ r. ilg.﻿ / ﻿13.833°š. pl. 167.583°r. ilg.﻿ / 13.833; 167.583

Salų žemėlapis
**Bankso salos** (angl. *Banks Islands*, bislama *Bankis*) – salų grupė Ramiajame vandenyne, Vanuatu salyno šiaurėje. Kartu su Toreso salomis, esančiomis toliau šiaurės vakaruose, sudaro Torbos provinciją. Plotas 780 km².

Salos vulkaninės kilmės, dalyje jų yra aktyvių ugnikalnių. Aukštis iki 946 m (Suretimiato k. Vanua Lavos s.). Gaua saloje telkšo vulkaninės kilmės ežeras Letas (didžiausias šalyje). Taip pat yra kelios smulkios salelės ir atolai.

Bankso salos:

* Gaua – 342 km²
* Vanua Lava – 314 km²
* Ureparapara – 39 km²
* Mota Lava – 24 km²
* Mere Lava – 18 km²
* Mota – 9,5 km²
* Vet Tagdė, Rova salos, Ra, Merigas, Kvakea, Ravenga.

Bankso salose gyvena 8533 gyventojų (2009 m.). Svarbiausia gyvenvietė – Sola (Vanua Lavos s.). Yra 3 lėktuvų pakilimo takai. Verčiamasi žemdirbyste, kopros, kakavos, kavos eksportu. Kalbama 15 vietinių kalbų, iš kurių gausiausia – mvotlapų (2100 žmonių, Mota Lavos s.).
**Aloyzas Čižas** (1923 m. gruodžio 8 d. Kuktiškėse, Utenos raj. – 1976 m. rugsėjo 21 d. Kaune) – choro dirigentas ir pedagogas.

Biografija
----------

Muzikos mokėsi pas vietos vargonininką V. Kriaunevičių. 1934–1941 m. lankė Panevėžio berniukų gimnaziją, kur muzikos žinių gavo iš mokytojo Mykolo Karkos.

1941 m. įstojęs į Kauno konservatoriją, studijavo vargonavimą, specialiąją harmoniją ir choro dirigavimą (dėst. Jonas Žukas, Juozas Gruodis, Antanas Budriūnas). 1967 m. neakivaizdiniu būdu įgijo choro dirigento specialybę Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. Povilo Bekerio klasė).

Nuo 1945 m. pradėjo aktyvų muzikinį darbą: dirbo koncertmeisteriu Kauno valstybiniame dramos teatre, 1945–1948 m. – Kauno valstybinio universiteto choro chormeisteris, talkino „Darbo rezervų" chorams. 1950–1960 m. vadovavo Kauno politechnikos instituto studentų dainų ir šokių liaudies ansambliui „Nemunas", su kuriuo daug koncertavo ne tik Lietuvoje, bet ir užsienyje. 1950 m. subūrė Kauno gumos gamyklos kombinato „Inkaras" mišrųjį chorą ir vokalinius ansamblius, o 1957 m. ten suorganizavo dainų ir šokių liaudies ansamblį.

1967–1973 m. buvo Kauno respublikinės klinikinės ligoninės moterų choro „Kanklės" meno vadovas ir dirigentas. Choras turėjo parengęs didelį ir turiningą repertuarą, nemažai koncertavo, dalyvavo dainų šventėse ir kituose kultūros renginiuose. 1975 m. respublikinės dainų šventės Dainų dienai parengė Kauno rajono Vilkijos kaimo mišrųjį chorą, kurį laiką vadovavo Kauno aukštųjų mokyklų absolventų mišriajam chorui.

Nuo 1964 m. dėstė choro dirigavimo ir kitas disciplinas Kauno J. Gruodžio aukštesniojoje muzikos mokykloje. Buvo respublikinių dainų švenčių konsultantas, Kauno miesto ir nuo 1960 m. respublikinių dainų švenčių dirigentas.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| Ašmena |
| --- |
| Ašmenos upė Ašmenos upė |
| **Ilgis** | 104 km |
| **Baseino plotas** | 1509,8 km² |
| **Vidutinis debitas** | 13,4 m³/s |
| **Ištakos** | Ašmenos aukštuma |
| **Žiotys** | Neris |
| **Šalys** | Baltarusija |

**Ašmena** arba **Ašmenka** (blrs. *Ашмянка*) upė Baltarusijoje, Gardino srityje, Vilijos kairysis intakas. Prasideda Ašmenos aukštumoje, netoli Mūrinės Ašmenos. Teka šiaurės kryptimi aukštumomis, žemupyje patenka į Vilijos–Naručio žemumą. Įteka į Viliją ties Markūnais. Prateka Ašmenos miestą.

Slėnio plotis 1–1,5 km. Salpa lygi, 200–300 m pločio, joje yra keletas ežerų (didžiausias Ryžajės). Vagos plotis aukštupyje 3–5 m, žemiau – 15–20 m. Krantai statūs, žemupyje apaugę krūmais. Upė patvenkta, sudarytas Računo tvenkinys.

Intakai: Graužė, Panarka, Sikunia, Sikunka, Alianka (dešinieji), Aluošia, Kernava (kairieji).

Spėjama, kad upėvardis gali būti dubletinis kamieno *akmen-* variantas (plg. skr. अश्मन् = IAST: *aśman* „akmuo").

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
Koordinatės: 55°52′14.64″ š. pl. 23°22′42.01″ r. ilg.﻿ / ﻿55.8707333°š. pl. 23.3783361°r. ilg.﻿ / 55.8707333; 23.3783361


| Banko kanalas |
| --- |
|   |
| **Ilgis** | 17,1 km |
| **Baseino plotas** | 54 km² |
| **Vidutinis debitas** | 0,4 m³/s |
| **Ištakos** | Rėkyvos ežeras |
| **Žiotys** | Beržė |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Banko kanalas |

**Banko kanalas** – upelis Šiauliuose, magistralinis sausinimo griovys Šiaulių ir Radviliškio rajonuose, vienintelis Nevėžio baseino vandens telkinys, ištekantis iš Šiaulių apylinkėse tvyrančių aukštapelkių.

Geografija
----------

Iškastas 1910 m. Valstiečių banko lėšomis, dėl to ir pavadintas Banko kanalu. Prasideda nuo Rėkyvos ežero šiaurės rytų dalyje esančios Margių aukštapelkės ir surinkęs kelių Lingailių miško melioracijos griovių bei pelkių vandenis, teka į pietryčius. Ties Liutkiškiais kerta geležinkelį Šiauliai – Tauragė, teka pietvakariniu Radviliškio miesto pakraščiu ir prie Ilguočių kaimo įteka į Beržę 26 km nuo jos žiočių.

Baseino plotas 54 km². Vagos plotis 7–15 m, didžiausias gylis 1,7 m. Srovės greitis 0,1 m/s. Vidutinis nuolydis 0,5 m/km. Vidutinis debitas 0,4 m³/s.

Nuotraukos
----------

* 
* 
* 
*

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Rainys. *Banko kanalas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 623 psl.