recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Mykolas Liuberskis** (1901 m. kovo 6 d. Čikagoje – 1971 m. spalio 12 d. Brukline) – chorvedys ir vargonininkas.

Biografija
----------

Būdamas šešerių metų su tėvais grįžo į Lietuvą. Muzikos mokėsi pas Žagarės ir Joniškio vargonininkus. 1919 m. savanoriu įstojo į Lietuvos kariuomenę, vadovavo Ryšių bataliono vyrų chorui, kurį laiką muzikos mokėsi pas Juozą Žilevičių.

Nuo 1930 m. vadovavo Šančių Šaulių būrio chorui, kuris pasiekė aukštą meninį lygį ir buvo pirmaujantis choras Kauno rinktinėje. Vėliau iš geležinkelio tarnautojų subūrė beveik šimto vyrų chorą „Perkūnas", su kuriuo per penkerius metus surengė apie 200 koncertų. Choro repertuare buvo apie 100 dainų ir 40 giesmių. Jis dainavo Kauno radiofone, koncertavo daugelyje Lietuvos miestų ir miestelių. Su Šančių Šaulių būrio vyrų ir mišriuoju choru dalyvavo 1932 m. Kauno chorų dainų šventėje. 1942 m. buvo pakviestas vadovauti „Lietūkio" kooperatyvo tarnautojų vyrų chorui, svajojo jį sujungti su „Perkūno" choru, bet prasidėjęs karas svajones sužlugdė.

1944 m. pasitraukė į Vokietiją, iš pradžių gyveno anglų zonoje Dörverdene ir Seedorfe. Suorganizavo lietuvių mišrųjį chorą „Aušrinė", kuris 1945–1949 m. gražiai reprezentavo lietuvišką dainą ir giesmę tarp svetimtaučių, žadino patriotinius lietuvių jausmus, šlovino Lietuvą. Choro koncertinėse programose buvo 84 religinės ir 98 pasaulietinės muzikos kūriniai. Chorui koncertuose padėjo solistai J. Augaitytė ir Ipolitas Nauragis, pianistas V. Dvarionas. Keturis koncertus transliavo Bremeno radijo stotis. M. Liuberskis vadovavo ir kvartetui (surengė koncertų, dainavo per radiją), dėstė muziką gimnazijoje ir vargonininkavo Hassendorfo stovykloje, paskui persikėlė į Dorverdeną – Montgomerio stovyklą.

1949 m. atvykęs į JAV, Brukliną, iki 1953 m. vadovavo Operetės chorui, kurį išmokė per 50 įvairių kūrinių, pakėlė jo meninį lygį. Koncertuose kolektyvas pasirodydavo įvairiai – kaip mišrusis, moterų arba vyrų choras.

Nuo 1953 m. pradėjo vargonininkauti Angelų karalienės parapijoje Brukline. Sustiprino parapijos chorą (30–35 dalyviai), koncertuose populiarino religinius ir pasaulietinius kūrinius, dalyvavo 1964 m. Pasaulinės parodos Niujorke Lietuvių dienoje, 1966 ir 1971 m. JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėse Čikagoje, dainavo ir kituose tautiniuose renginiuose. Kurį laiką vadovavo ir skautų Vyčių oktetui.

Daug padėjo chorvedžiams, ruošdamas dainų ir giesmių kopijas. Buvo ALRK Vargonininkų sąjungos narys, New Yorko-New Jersio provincijos šios sąjungos narys, nuo 1967 m. – Centro valdybos narys, vėliau – iždininkas. Tai labai kruopštus ir sąžiningas žmogus, pelnęs didelį autoritetą išeivijoje.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
**Alex van Warmerdam** (g. 1952 m. rugpjūčio 14 d. Haarlem) – žinomas olandų scenaristas, režisierius, aktorius, žinomas savo tapyba ir bendru darbu su Theo van Gogh – didžiojo dailės klasiko brolio anūku.

Biografija
----------

Jis buvo vienas teatro trupės Hauser Orkater įkūrėjų. 1980 m. įkūrė teatro grupę De Mexicaanse Hond (Meksikos šuo), su savo broliu Marc van Warmerdam. Pirmas filmas buvo sukurtas 1986 m. – "Abelis". Daugelyje savo kino juostų sus avo žmona jis vaidina pagrindinius vaidmenis.

Filmografija
------------

* *Abelis (Abel)* (1986)
* *Šiauriečiai* (1992)
* *Suknelė (The dress)* (1996)
* *Mažasis Tonis (Little Tony)* (1998)
* *Naujos brolių Grimų pasakos* (2003)
* *Padavėjas (The Waiter)* (2006)
* *Paskutinės Emos Blank dienos* (2009)
* *Borgmanas* (2013)
* *Šneideris prieš Baksą (Schneider vs. Bax)* (2015)

Nuorodos
--------

* imdb.com: Alex van Warmerdam
* Alex van Warmerdam Archyvuota kopija 2007-09-27 iš Wayback Machine projekto. at production company Graniet Film
**Mykolas Lasinskas** (g. 1916 m. gruodžio 1 d. Maskvoje – 2020 m. sausio 20 d. ) – Lietuvos inžinierius hidrotechnikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

1948 m. baigė Kauno universitetą. 1972 m. geografijos mokslų daktaras, 1980 m. Lietuvos mokslų akademijos narys korespondentas.

1948–1957 m. dėstė Kauno universitete ir Kauno politechnikos institute, 1950–1955 m. ir 1974–1984 m. dar ir Lietuvos žemės ūkio akademijoje, nuo 1976 m. profesorius. 1957–1994 m. dirbo Lietuvos energetikos institute (iki 1967 m. Energetikos ir elektrotechnikos institutas, iki 1992 m. Fizikinių ir techninių energetikos problemų institutas). 1957 m. institute jo iniciatyva įkurta Hidroenergetikos, 1961 m. – Hidrologijos laboratorija; iki 1987 m. jai vadovavo.

Mokslinė veikla
---------------

Tyrė Lietuvos paviršinių vandenų formavimosi dėsningumus, hidroenergetinius išteklius ir jų panaudojimą, energetinių objektų įtaką vandens telkiniams.

Bibliografija
-------------

* Lietuvos TSR upių kadastras, 1959-1962 m.; d. 1, su J. Macevičiumi ir J. Jablonskiu, 1959 m.; d. 2 su J. Burneikiu, 1960 m.; d. 3 su J. Jablonskiu, 1962 m.
* Nemuno nuotėkis, su J. Burneikiu, 1961 m. rusų kalba
* Pietryčių Lietuvos hidrografija (upės), su kitais, 1975 m.
* Drūkšių regiono hidrografija, su kitais, 1983 m.
* Nevėžio, Dubysos, Mituvos ir Jūros baseinai, vienas autorių, 1979 m.

Įvertinimas
-----------

* 1965 m. LTSR valstybinė premija

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Mykolas Lasinskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 545 psl.
Koordinatės: 55°37′33.55″ š. pl. 26°10′31.44″ r. ilg.﻿ / ﻿55.6259861°š. pl. 26.1754000°r. ilg.﻿ / 55.6259861; 26.1754000



| Asavėlis |
| --- |
| Asavėlis nuo šiaurinio kranto |
| Vieta | Zarasų raj. Lietuva |
| Plotas | 0,275 km² |
| Kranto linijos ilgis | 2,66 km |
| Kilmė | Ledyninis |
| Didžiausias gylis | 7 m |
| Įteka | Šventoji, bevardis upelis |
| Išteka | Šventoji |

**Asavėlis** – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajono pietvakariuose, 5,5 km į šiaurės rytus nuo Salako. Ilgis rytų-vakarų kryptimi 1 km, plotis iki 0,4 km. Altitudė 148,7 m. Giliausia vieta siekia 7 m. Krantai žemi, lėkšti, smėlėti. Šiaurėje prieina Tumiškės miškas. Rytuose protaka jungiasi su Asavo ežeru. Pagal Lietuvos Respublikos upių, ežerų ir tvenkinių kadastrą (2019 m.), Asavėlis laikomas Asavo ežero dalimi (abiejų kodas 12230015). Pro Asavėlį teka Šventoji.

Prie ežero įsikūrę Grybiškių ir Gaideliškių kaimai. Veikia kaimo turizmo sodyba.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Asavėlis*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 109
| **Mykolas Leškevičius** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1877 m.Tauragė |
| Mirė | 1932 m. kovo 18 d. (~55 metai)Kaunas |
| Vaikai | Mečislovas Leškys-Leškevičius |
|  |
| Veikla | Lietuvos smuikininkas, mėgėjų teatro aktorius, režisierius. |
|  |
|  **Vikiteka** | Mykolas Leškevičius |

**Mykolas Leškevičius** (1877 m. Tauragė – 1932 m. kovo 18 d. Kaunas) – Lietuvos smuikininkas, mėgėjų teatro aktorius, režisierius.

Biografija
----------

Mokėsi smuikuoti privačiose muzikos mokyklose Rietave, Varšuvoje, Maskvoje, Kaune, jame gyveno nuo 1897 m. Įkūrė draugijos „Daina" muzikos kolektyvus ir dalyvavo jų veikloje; vienas jos muzikos vadovų. Kaip solistas ir su J. Byla, A. Galauniene, J. Naujaliu, J. Olšausku, A. Vokietaičiu, J. Vokietaičiu koncertavo Lietuvoje. Per Pirmąjį pasaulinį karą su dainininku P. Oleka Lietuvoje surengė muzikos ir deklamacijų koncertų. Nuo 1919 m. dalyvavo teatro „Vilkolakis" veikloje. 1920 m. sukūrė komediją „Kriaučius Motiejus", ją režisavo su A. Sutkumi, atliko pagrindinį vaidmenį (1920 m. pastatyta „Vilkolakio" teatre, 1922 m. JAV). 1920 m. tobulinosi pas H. Sitą Leipcige. 1922–1923 m. JAV lietuvių kolonijose koncertavo su J. Byla, P. Oleka ir individualiai (smuiko muzika, vaidybinė programa „Kriaučius Motiejus"). 1924–1926 m. griežė Valstybės teatro orkestre.

Sūnus Mečislovas Leškys-Leškevičius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Arvydas Karaška. *Mykolas Leškevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 41 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Alessandro Pertini** |
| --- |
| Italijos prezidentas |
|  |
| Gimė | 1896 m. rugsėjo 25 d.Stela, Italija |
| Mirė | 1990 m. vasario 24 d. (93 metai)Roma, Italija |
| Italijos prezidentas |
| Ėjo pareigas | 1978 m. liepos 9 d. – 1985 m. birželio 29 d. |
| Ankstesnis | Giovanni Leone |
| Vėlesnis | Francesco Cossiga |
|  |
| Partija | Italijos socialistų partija |
|  |
|  **Vikiteka** | Alessandro Pertini |
| Parašas |
|  |

**Alesandras Pertinis** (it. *Alessandro Pertini*, sutrump.*Sandro Pertini*, 1896 m. rugsėjo 25 d. – 1990 m. vasario 26 d.) – 7-asis Italijos prezidentas, valdęs šalį nuo 1978 m. liepos 9-osios iki birželio 29-osios. Priklausė Italijos socialistų partijai, po Antrojo pasaulinio karo iki 1946-ųjų buvo jos generaliniu sekretoriumi. Buvo ateistas.

Biografija
----------

Pertini gimė Stela mieste, o mokslus baigė Savonoje. Vėliau studijas tęsė aukštojoje mokykloje Genujoje.

Pertini buvo prieš Italijos dalyvavimą I pasauliniame kare, tačiau tarnavo kariuomenėje leitenanto pareigose ir gavo kelis medalius ir apdovanojimus už drąsą. 1918 m. jis įstojo į Jungtinę socialistų partiją ir pradėjo gyventi Florencijoje. Kelis kartus jis nukentėjo nuo fašistų juodaraiščių, tačiau niekada neatsižadėjo savo įsitikinimų.

Visą savo veiklą Pertini paskyrė kovai su fašizmu. 1926 m. jį norėjo išvežti į koncentracijos stovyklą, tačiau jis spėjo pasislėpti ir išvažiuoti į Prancūziją. Iki 1926 m. Pertini dirbo mūrininku, tačiau grįžęs į Italiją Pizoje buvo suimtas.

1935 m. jis buvo ištremtas į Tirėnų jūros Šv. Stepono salą, kurioje buvo iki pat 1943 m. Paleistas į laisvę jis buvo po Benito Mussolini suėmimo. Iš karto po to jis perėjo į Italijos susivienijimo judėjimui, kuris dirbo prieš nacių režimą.

Po 1945 m. balandžio 25 dienos (II pasaulinio karo pabaigos Italijoje) Pertini buvo išrinktas į Italijos respublikos parlamentą.

1978 m. jis buvo išrinktas į šalies prezidento postą. Dėl savo praeities ir kovos su fašizmu jis buvo ypač mėgiamas visuomenės. 1990 m. vasario 24 d. kai jis Romoje mirė, šalyje buvo paskelbtas gedulas.

| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Giovanni Leone** | **Italijos prezidentas**1978–1985 | Po to:**Francesco Cossiga** |

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RItalija Italijos prezidentai |
| --- |
|  |
| Italian Presidential Standard | 
Enrico De Nicola • Luigi Einaudi • Giovanni Gronchi • Antonio Segni • Giuseppe Saragat • Giovanni Leone • Alessandro Pertini • Francesco Cossiga • Oscar Luigi Scalfaro • Carlo Azeglio Ciampi • Giorgio Napolitano • Sergio Mattarella | Italian Presidential Seal |

 |
|  *Alex Rose*  |
| --- |
|  |
| Pilnas vardas | Alex Rose |
| Gimė | 1991 m. lapkričio 17 d. (30 metų)  Vest Brančas, JAV |
| Atstovauja (-vo) | Samoa vėliava Samoa |
| Aktyvumo metai | 2010 – dabar |
|  |
| Rungtys | Metimai |
| Asmeniniai rekordai | Rutulio stūmimas: 17.22  Disko metimas: 66.31 **NR** |
| Klubas | Central Michigan Chippewas |
|  |
|  **Okeanijos lengvosios atletikos čempionatas**  |
| **Auksas**7 | **Sidabras**1 | **Bronza**0 | **Suma**8 |
|  |
| World Athletics profilis: |  |

**Aleksas Rouzas** (g. 1991 m. lapkričio 17 d.) – Samoa lengvaatletis, kuris specializuojasi metimų rungtyse. Olimpietis, daugkartinis Okeanijos čempionas.

Biografija
----------

2010 m. atstovavo JAV pasaulio jaunimo čempionate, kuriame užėmė 22-ą vietą. Nuo 2012 m. atstovauja Samoa rinktinę.

2012 m. tapo Okeanijos čempionu disko metime ir kūjo metime. 2013 užėmė 7-ą vietą vasaros Universiadoje ir 29-ą vietą 2013 m. Pasaulio lengvosios atletikos čempionate.

2015 m. Pasaulio lengvosios atletikos čempionate užimta 25-a vieta. 2016 m. debiutavo 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse, kuriose užėmė 29-ą vietą. 2018 m. Sandraugos žaidynėse užimta 8-a vieta. 2019 m. Pasaulio lengvosios atletikos čempionate užimta 21-a vieta. Tais pačiais metais sportininkas įvykdė kvalifikacinį normatyvą į 2020 m. vasaros olimpines žaidynes.

Nuorodos
--------

* Alex Rose IAAF svetainėje
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Triesto įlanka ir jos pakrantės
**Triesto įlanka** (it. *Golfo di Trieste*, sl. *Tržaški zaliv*, kr. *Tršćanski zaljev*) – sekli įlanka Adrijos jūros šiaurinėje dalyje, Venecijos įlankos dalis. Triesto įlanka dalinasi Italija, Slovėnija ir Kroatija.

Įlankos ribos yra ties įsivaizduojama linija, jungiančia *Punta Tagliamento* Italijos pakrantėje ir *Savudriją* (*Punta Salvore*) Kroatijos krante. Plotas ~550 km², vidutinis gylis 16 m, didžiausias gylis 37 m. Išskyrus keletą salelių atitveriančių Grado lagūną, įlankoje salų nėra.

Jūros srovė įlankoje teka prieš laikrodžio rodyklę. Srovės greitis yra 0,8 mazgo. Potvyniai įlankoje yra vieni didžiausių visoje Adrijos jūroje, tačiau paprastai neviršija 60 cm. Vidutinis druskingumas yra 37-38 ‰, tačiau vasarą jis nukrenta žemiau 35 ‰.

Triesto įlankoje išskiriamos mažesnės įlankėlės:

* Panzano įlanka Italijoje
* Muggia įlanka (Italija)
* Koperio įlanka (Slovėnija)
* Pirano įlanka, dėl kurios teritorinių vandenų iki šiol ginčijasi Kroatija ir Slovėnija.
| ***Paskutinis šūvis*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | La polizia accusa: il Servizio Segreto uccide |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Sergio Martino |
| Scenaristas (-ai) | Giancarlo CouyoumdijanMassimo FelisattiSergio Martino |
| Metai | 1975 |
| Žanras | kriminalinė drama |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Paskutinis šūvis** (it.  *La polizia accusa: il Servizio Segreto uccide*) – 1975 m. Italijoje sukurta politinė kriminalinė drama.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Luc Merenda – komisaras Džordžijo Solmi
* Mel Ferrer – tardytojas Mikelė Manino
* Delia Boccardo – Marija
* Tomas Milian – Sperlis
* Michele Gammino – komisaras Luidžis Kaprara
* Paola Tedesco – Džulijana Raimondi (Tunisietė)
* Gianfranco Barra – policininkas De Luka

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

1974-jų liepą Italijoje paslaptingomis aplinkybėmis miršta keli aukštas pareigas užimantys pareigūnai, tačiau visais atvejais skelbiama oficiali priežastis – savižudybė.

Tuo pat metu nužudomas privatus detektyvas Kjerotis, o byla pavedama komisarui Solmi, jo padėjėjui Kaprarui bei tardytojui Mikelei Maninui, kurio nuomonė ir darbo metodai nuo komisaro skiriasi. Suimama įtariamoji – prostitutė Džulijana, pravarde Tunisietė, tačiau Solmis netiki, kad tai jos darbas. Jis išsiaiškina, kad Kjerotis buvo surinkęs kompromituojančią medžiagą, kurią ketino panaudoti šantažui, o mergina tapo liudininke. Policija paguldo ją į ligoninę, tačiau iš ten ją pagrobia. Džulijanai pavyksta pabėgti ir paskambinti komisarui, tačiau ją sugauna ir nužudo anksčiau negu atvyksta policija.

Tyrimas tęsiasi ir Solmis netrukus supranta aptikęs politinio sąmokslo ir valstybės perversmo pėdsakus, tačiau jame įsipainioję įvairių tarnybų atstovai ir politikai. Net spec. tarnybos vadovas Sperlis, kuris visokeriopai padeda Solmiui, pasirodo besąs vienas pagrindinių įtariamųjų. Jam duomenis rinkti padeda draugė, žurnalistė Marija, tačiau tiek tardytojai, tiek prokurorai nenusiteikę tęsti tyrimą. Į tardymo vietą gabenamam Sperliui padeda pabėgti paties Solmio padėjėjas Kaprara, tačiau vėliau jį nušauna.

Filmo pabaigoje Solmis ketina vykti į Sperlio apklausą, tačiau yra nušaunamas savo namų kieme.
**Trijų imperatorių sąjunga** - susitarimų, sudarytų 1873, 1881 ir 1884 metais tarp Rusijos, Vokietijos ir Austrijos-Vengrijos imperijų, visuma.

1873 metų susitarimas
---------------------

1873 metų birželio 6 dieną Rusijos imperatoriaus vizito Vienoje metu, Aleksandras II ir Pranciškus Juozapas I pasirašė susitarimą, kuris galėjo būti nutrauktas praėjus dvejiems metams po vienos iš sutarties šalių perspėjimo. Tų pačių metų spalio 23 dieną prie susitarimo prisijungė ir Vokietija. Taip buvo padėti pagrindai „Trijų imperatorių sąjungos" susikūrimui. 

1878 metais, Rusijos-Turkijos karo metu, sąjungai iškilo pavojus, kai Berlyno kongrese Biskmarkas palaikė Austriją, o ne Rusiją.

1881, 1884 metų susitarimas
---------------------------

1881 metų birželio 18 dieną Berlyne buvo pasirašytas naujasis trijų imperatorių susitarimas, dėl abipusių garantijų tarp sutartį pasirašiusių šalių. Susitarimas buvo pasirašytas trejiems metams, o 1884 metais pratęstas dar trejiems metams. 1885-1886 metais dėl Austrijos-Vengrijos pozicijos Bulgarijos vidaus politinės orientacijos klausimu, ir dėl Serbijos-Bulgarijos karo susitarimui vėl iškilo pavojus. Sąjunga galutinai iširo po 1887 metų, kai Rusija ir Vokietija pasirašė Persidraudimo sutartį.
| ***Trigubas kryžius*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Triple Cross |
| Kilmės šalis |  Prancūzija Jungtinė Karalystė |
| Režisierius | Terence Young |
| Scenaristas (-ai) | Rene HardyFrank OwenWilliam Marchant |
| Metai | 1966 |
| Žanras | karinis |
| Trukmė | 140 min. |
| Kalba | anglų, vokiečių,prancūzų |
| **IMDb įrašas** |

**Trigubas kryžius** (angl.  *Triple Cross*) – 1966 m. sukurtas karinis biografinis filmas apie britą Eddie Chapmaną, kurį Antrojo pasaulinio karo metais naciai laikė savo agentu, nors pastarasis iš tiesų šnipinėjo Britanijai.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Christopher Plummer – Edis Čapmanas
* Romy Schneider – grafienė Helga Lindstom
* Claudine Auger – Pauleta
* Yul Brynner – baronas fon Griugenas
* Gert Frobe – pulkininkas Štainhageris

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Seifų įsilaužėlis Edis Čapmanas, besidarbuodamas Prancūzijoje patenka į policijos, o po 8 mėnesių prasidėjus karui – ir į nacių rankas. Apklausiamas jis pasisiūlo tapti šnipu, tačiau vokiečiai skeptiškai vertina perbėgėlio motyvus. Vis dėlto baronas fon Griugenas nusprendžia patikėti Edžiu ir pradeda jo apmokymus. Po ilgų treniruočių ir bandymų jam patikima užduotis surengti diversiją Britanijos ginklų gamykloje.

Naktį nusileidęs parašiutu gimtinėje, Edis susisiekia su Britų slaptosiomis tarnybomis ir papasakoja apie savo misiją. Pradžioje britai juo netiki, tačiau galiausiai sutinka surizikuoti. Edis atlieka savo misiją (sprogdinimą gamykloje) ir grįžta į Vokietiją, tačiau čia randa pasikeitusią situaciją: jo užtarėjas baronas fon Griugenas išsiųstas į frontą, o visus jo reikalus perėmė pulkininkas Štainhageris, įtariantis Edį bendradarbiaujant su britais...
| ***Paskutinis teismas*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Il giudizio universale |
| Kilmės šalis |  Italija Prancūzija |
| Režisierius | Vittorio De Sica |
| Scenaristas (-ai) | Cesare Zavattini |
| Metai | 1961 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 92 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Paskutinis teismas** (it.  *Il giudizio universale*) – 1961 m. sukurta komedija. Filmas, kuriame mėginama komiškai pažvelgti į Paskutiniojo teismo pranašystę ir kuriame vaidino aktoriai iš JAV, Italijos, Prancūzijos ir Graikijos, buvo neigiamai sutiktas tiek kritikų, tiek žiūrovų.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

* Alberto Sordi
* Vittorio Gassman
* Anouk Aimee
* Fernandel
* Nino Manfredi
* Silvana Mangano
* Jack Palance
* Lino Ventura
* Vittorio De Sica

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Vieną dieną Neapolio gyventojai iš dangaus išgirsta balsą, skelbiantį, kad 6 valandą prasidės Paskutinis teismas ir kiekvienas jų gaus pagal savo gyvenimo nuopelnus. Žmonės į tai reaguoja labai įvairiai: vieni staiga bando rasti gyvenimo prasmę, kiti – išgryninti savo protą, treti plaka save už padarytas nuodėmes, o dar kiti prisiekia pasitaisyti.

Tačiau nurodyta valanda praeina ir nieko neįvyksta, baimė praeina ir žmonės vėl grįžta prie savo įpročių.
| ***Paskutinis gundymas II*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | The Last Seduction II |
| Kilmės šalis |  Jungtinė Karalystė JAV |
| Režisierius | Terry Marcel |
| Metai | 1999 |
| Žanras | trileris |
| Trukmė | 96 min. |
| Kalba | anglų |
| **IMDb įrašas** |

**Paskutinis gundymas II** (angl. *The Last Seduction II*) – 1999 m. sukurtas trileris su erotikos elementais. Juosta yra 1994 m. filmo tęsinys, tačiau jame vaidina kiti aktoriai.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Po to, kai Bridžitai Gregori pavyko nužudyti savo vyrą, o kaltę suversti savo meilužiui Maikui, ji iškeliauja į Ispaniją, kad būtų kuo toliau nuo policijos tyrimo. Čia ji susipažįsta su Trojumi, kuriam priklauso sekso telefonu biznis. Bridžita tampa jo meiluže, tačiau tuo pačiu sugalvoja kaip nepastebėtai savintis dalį Trojaus pelno.

Tuo metu mieste pasirodo Merfė – privati detektyvė, kurią neteisingai įkalinto Maiko tėvas nusamdė rasti Bridžitą ir bet kokiomis priemonėmis pristatyti atgal.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Joan Severance – Bridžita Gregori
* Beth Goddard – Merfė
* Con O‘Neill – Trojus
* Dean Williamson – Erlas

Šaltiniai
---------

1. ↑  The New York Times
2. ↑  Entertainment Weekly Archyvuota kopija 2013-12-27 iš Wayback Machine projekto.
**Trijų jūrų iniciatyva**| Trijų jūrų iniciatyvos narės |
| **Nariai** | Austrija Austrija  Bulgarija Bulgarija  Čekija Čekija  Estija Estija  Kroatija Kroatija  Latvija Latvija Lenkija Lenkija Lietuva Lietuva  Rumunija Rumunija Slovakija Slovakija Slovėnija Slovėnija Vengrija Vengrija |
| **Įkurta** | 2015 m. |
| **Svetainė** |  |

**Trijų jūrų iniciatyva**, **Trijų jūrų iniciatyvos investicinis fondas (3SIIF)** – dvylikos Europos Sąjungos valstybių narių forumas, politiškai ir ekonomiškai jungiantis Vidurio ir Rytų Europos šalis. Trijų jūrų iniciatyva siekia glaudesnio Europos Sąjungai priklausančių Rytų Europos valstybių regioninio bendradarbiavimo. Šiuo metu šiam fondui priklauso Austrija, Bulgarija, Čekija, Estija, Kroatija, Latvija, Lenkija, Lietuva, Rumunija, Slovakija, Slovėnija bei Vengrija. Pirmasis narių susitikimas įvyko 2016 m. Dubrovnike, Kroatijoje.

Statistika
----------

Trijų jūrų iniciatyvai priklausančios šalys sudaro 29 % visos Europos Sąjungos teritorijos, jose gyvena 25 % (112 mln.) Europos Sąjungos gyventojų. Šio investicinio fondo narių bendra perkamoji galia sudaro 19 % visos Europos Sąjungos BVP.

Istorija
--------

Trijų jūrų iniciatyva – tarpukario Lenkijos pirmykštės idėjos, jungiančios tarp Baltijos, Adrijos ir Juodosios jūrų esančias valstybes, rezultatas. Šis investicinis fondas įkurtas 2015 m. Lenkijos prezidento Andžėjaus Dudos (*Andrzej Duda*) ir Kroatijos prezidentės Kolindos Grabar-Kitarovič (*Kolinda Grabar-Kitarović*) iniciatyva.

Išnašos
-------

1. ↑  *„Dubrovnik Forum adopts declaration called "The Three Seas Initiative""". EBL News. 2016-08-25. Nuoroda tikrinta 2017-07-04.*
2. 1 2   Archyvuota kopija 2021-03-05 iš Wayback Machine projekto.
| ***Paskutinė moteris*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | La Dernière femme |
| Kilmės šalis |  Prancūzija Italija |
| Režisierius | Marco Ferreri |
| Scenaristas (-ai) | Rafael AzconaMarco FerrefiDante Matelli |
| Vaidina | Gérard DepardieuOrnella MutiGiuliana Calandra |
| Metai | 1976 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 91 min. |
| Kalba | prancūzų |
| **IMDb įrašas** |

**Paskutinė moteris** (pranc.  *La Dernière femme*) –1976 m. sukurta drama, už vaidmenį kurioje Gérard Depardieu buvo nominuotas Cezario apdovanojimui geriausio aktoriaus kategorijoje.

Juosta uždrausta rodyti įvairiose šalyse, taip pat ir JAV.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Gérard Depardieu – Žeraras
* Ornella Muti – Valeri
* Michel Piccoli – Mišelis
* Renato Salvatori – Renė
* Giuliana Calandra – Benu
* Zouzou – Gabrielė

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Žeraras – gamykloje darbo netekęs inžinierius, kurį žmona Gabrielė paliko su 9 mėnesių sūnumi dėl feministinių įsitikinimų ir dabar aplanko juos tik kartą per savaitę. Žeraras labai rūpinasi sūnumi ir nenori, kad motina su juo bendrautų ir darytų įtaką. Jis užmezga romaną su vaiko aukle Valeri, tačiau judviejų santykiai taip pat nepastovūs, nes kiekvienas siekia išsaugoti savo nepriklausomybę, o mergina atrodo šalta ir nelinkusi demonstruoti jausmų. Žerarui labiausiai rūpi maistas, seksas ir miegas ir jis pats pyksta, kad nesugeba atitikti paties susikurto vyro įvaizdžio. Galiausiai nusivylęs gyvenimu, moterimis ir savimi, jis nusprendžia save sužaloti...
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Kairiosios rankos trigalvis žasto raumuo
Trys galvos pažymėtos: raudonai – ilgoji, geltonai – šoninė, žaliai – vidurinė
Ilgosios galvos pozicija (13). Didysis apvalusis raumuo (5), mažasis apvalusis (6).
**Trigalvis žasto raumuo** (lot. *musculus triceps brachii*), populiariai vadinamas **tricepsu** – rankos raumuo, prisitvirtinęs tarp peties ir alkūnės, ties žastikauliu (lot. *humerus*). Trigalvis raumuo (su smulkiu alkūniniu raumeniu) sudaro visą užpakalinę žasto dalį. Susitraukdamas šis raumuo ištiesia ranką, sulenktą per alkūnę.

Šoninės ir vidurinės galvų prisitvirtinimo prie žastikaulio vietos
Raumenį sudaro trys galvos – ilgoji, šoninė ir vidurinė (žr. pav.). Ilgoji galva prasideda ant mentės kaulo (lot. *scapula*) (apatinio sąnarinio gumburėlio (lot. *Tuberculum infraglenoidale*)), praeina tarp didžiojo ir mažojo apvaliųjų raumenų (lot. *m. teres major et minor*). Šoninė ir vidurinė galvos tvirtinasi ant žastikaulio užpakalinio paviršiaus. Galvos susijungia į vieną sausgyslę, kuri prisitvirtina ant alkūnkaulio.

Krauju raumenį aprūpina gilioji žastinė arterija (lot. *arteria profunda brachii*), inervuoja stipininis nervas (lot. *n. radialis*) ir ašinis nervas (lot. *n. axialis*).

Susitraukdamas trigalvis žasto raumuo ištiesia ranką, sulenktą per alkūnę, jo sinergistas yra alkūninis raumuo, o antagonistai – rankos lenkiamieji raumenys – (dvigalvis žasto raumuo ir žastinis raumuo).
| Liepgalio valsčiusAmtsbezirk Löbegallen |
| --- |
|  |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  | **1874 – 1945** |  |

 |
| *Liepgalio valsčius Pilkalnio apskrityje* |
|  |
| **Valstybė** | Vokietijos vėliava Vokietija |
| **Provincija** | Rytų Prūsija |
| **Administracinis centras** | Liepgalis |
|  |
| **1874–1945** | Pilkalnio apskritis |

**Liepgalio valsčius** (vok. *Amtsbezirk Löbegallen*, nuo ~1938 m. *Amtsbezirk Löbenau*) – Rytų Prūsijos administracinis teritorinis vienetas, gyvavęs 1874–1945 m. dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje. Priklausė Pilkalnio apskričiai. Valsčiaus centras buvo Liepgalis.

Istorija
--------

Suformuotas 1874 m. pagal 1872 m. priimtus „Apskričių nuostatus Prūsijos, Brandenburgo, Pomeranijos, Poznanės, Silezijos ir Saksonijos provincijoms" iš 7 kaimo bendruomenių ir 2 dvaro apygardų. 1928 m. Trakinių dvaro apygarda prijungta prie Laukeliškių kaimo bendruomenės, o Liepgalių dvaro apygarda pertvarkyta į Liepgalių kaimo bendruomenę. 1928–1945 m. valsčių sudarė 7 kaimo bendruomenės: Bagdonų, Kluonių, Laukeliškių, Liepgalių, Paišelių, Versmininkų ir Versmininkėlių.

Valsčius buvo vakarinėje apskrities dalyje, Ragainės, nuo 1922 m. – Tilžės-Ragainės apskrities paribyje. Valsčius apėmė teritoriją abipus Įsruties ir Būdupės tarp Kakšių balos ir Užbalių girios šiaurėje bei Šorelių girios pietuose ir rytuose. Valsčiaus pakraščiu tekėjo Būdupės baseino upeliai Ragupė ir Meškupė. Didžiausios gyvenvietės 1939 m. buvo Versmininkai (497 gyv.), Liepgalis (188 gyv.) ir Versmininkėliai (152 gyv.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vasilijus Safronovas, Valsčius, 2, Mažosios Lietuvos enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-07-14.
2. ↑  *Amtsbezirk Löbenau*, Territoriale Veränderungen in Deutschland und deutsch verwalteten Gebieten 1874–1945 (vok.). Nuoroda tikrinta 2022-07-16.
3. ↑  Landkreis Pillkallen Archyvuota kopija 2021-10-05 iš Wayback Machine projekto. verwaltungsgeschichte.de (vok.). Nuoroda tikrinta 2022-07-16.
ResearchGate|  |
| Pramonė | Informacinės technologijos |
| Įkurta | 2008 m. kovo mėn. |
| Įkūrėjas (-ai) | Ijad Madisch,Sören Hofmayer,Horst Fickensche |
| Centrinė būstinė | Berlynas, Vokietija |
| Svarbiausi darbuotojai | Ijad Madisch (vadovas) |
| Paslaugos | socialinis tinklas |
| Tinklalapis | www.researchgate.net |

**„ResearchGate"** – mokslininkų socialinis tinklas, turintis daugiau nei 10 milijonų užsiregistravusių vartotojų.

2013 m. pritraukė $35 milijonus iš rizikos kapitalo fondų, tarp jų ir Bilo Geitso labdaros fondo.

Prisijungę akademikai gali susikurti savo profilio puslapį, kuriame jie gali įkelti savo mokslinius straipsnius nepažeisdami mokslinių leidėjų autorinių teisių, pateikti savo domesius ir tyrimų įgūdžius bei sekti su tomis temomis susijusius klausimus–atsakymus ar naujausius mokslinius tyrimus.

Šis mokslinis tinklas turi savo mokslinės įtakos rodiklį *RG Score*, kuris apskaičiuojamas pagal vartotojo įsitraukimą į bendruomenę, o jo straipsniai paskui lengviau randami paieškoje. Jis kelia daug prieštarų, nes yra nesusijęs su labiau įprastais rodikliais (pavyzdžiui, h indeksu, angl. *h-index*; g indeksu, angl. *g-index*), kurie atsižvelgia į mokslininko mokslinių straipsnių citatų skaičių. O paieškoje randami straipsniai neturi nieko bendra su žurnalo prestižu, jo straipsnių cituojamumu (citavimo indeksas, angl. *impact factor*).

Išnašos
-------

1. ↑  Matthews, David. „Do academic social networks share academics' interests?". *Times Higher Education*. Nuoroda tikrinta 22 April 2016.
2. ↑  Dembosky, April (2013-06-04). „Bill Gates leads $35m investment in social network for scientists". *Financial Times*. ISSN 0307-1766. Nuoroda tikrinta 2016-06-12.
3. ↑  „Professor Facebook". *The Economist*. ISSN 0013-0613. Nuoroda tikrinta 2016-06-12.
4. ↑  „The ResearchGate Score: a good example of a bad metric". *LSE: Impact of Social Sciences*. 2015-12-09. Nuoroda tikrinta 2016-06-12.
| ***Paskutinė galimybė*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Last Call |
| Kilmės šalis |  Kanada JAV |
| Režisierius | Henry Bromell |
| Scenaristas (-ai) | Henry Bromell |
| Vaidina | Jeremy IronsNeve Campbell |
| Metai | 2002 |
| Žanras | biografinė drama |
| Trukmė | 96 min. |
| Kalba | anglų |
| **IMDb įrašas** |

**Paskutinė galimybė** (angl.  *Last Call*) – 2002 m. sukurta drama apie rašytojo Frensio Skoto Ficdžeraldo paskutiniuosius gyvenimo metus.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Jeremy Irons – Frensis Skotas Ficdžeraldas
* Neve Campbell – Frensė Krol
* Sissy Spacek – Zelda Ficdžerald
* Shannon Lawson – Sara Krol
* Paul hetch – Samuelis Krolas
* Natalie Radford – Šeila Krol
* Kathleen Munroe – Skotė

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Stenografistė Frensė Krol įsidarbina pas garsų rašytoją Skotą Ficdžeraldą, ketinantį rašyti naują romaną ir ieškantį sekretorės, kuri jį užrašytų pagal jo diktavimą. Tačiau rašytojas gerokai įnikęs į alkoholį ir nesugeba be jo ištverti nei dienos. Po to, kai jis pagrasina žmonai Zeldai ginklu, ši jį palieka. Nepaisant jo sudėtingo charakterio, Frensė, pati svajojanti tapti rašytoja, lieka dirbti pas Ficdžeralą ir ilgainiui padeda jam suvaldyti savo priklausomybes bei pradėti rašyti romaną, tapsiantį jam paskutiniuoju...

Pagrindiniai apdovanojimai
--------------------------

* Emmy (nominacija) – geriausias kompozitorius (Brian Tyler)
* Emmy (nominacija) – geriausia antrojo plano aktorė (S. Spacek)
* Satelito apdovanojimas (nominacija) – geriausia antrojo plano aktorė (S. Spacek)
* „Prism Awards" – geriausia aktorė (N. Campbell)
* „Prism Awards" (nominacija) – geriausias aktorius (J. Irons)
*Apie pradinę mokyklą Biržų rajone žr. Liepalotų pradinė mokykla*
Koordinatės: 54°56′46″š. pl. 23°15′12″r. ilg.﻿ / ﻿54.946051°š. pl. 23.253245°r. ilg.﻿ / 54.946051; 23.253245

|  |
| --- |
| **Liepalotų pagrindinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Liepalotų pagrindinė mokykla herbas|center|100px]] |
| Liepalotų pagrindinė mokykla |
| **Adresas** | Liepalotai, Šakių rajonas |
| **Direktorius(-ė)** | Janina Gurgždienė |
| **Mokinių skaičius** | 70 |
| **Įkūrimo data** | 1953 m. |
| **Uždarymo data** | 2007 m. |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 10 |

**Šakių rajono Liepalotų pagrindinė mokykla** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Liepalotuose (Šakių raj.), vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Buvęs įstaigos kodas 9082261. Steigėjas Šakių rajono savivaldybės taryba.

Apleista mokykla, 2023 m.

Istorija
--------

Pirmieji mokyklos mokslo metai prasidėjo 1953 m. ūkininko P. Bataičio sodyboje. Tuo metu septynmetei mokyklai vadovavo direktorius Zigmas Masteika, pradinės klasės buvo įsikūrę Staliorių ir Germuolių kaimuose. 1961 m. pastatytas pirmasis mokyklos pastatas, 1964 m. – ir mūrinis dviaukštis priestatas. 1986 m. mokykla tapo devynmete ir, kaimo bendruomenei pageidaujant, mokyklos pavadinimas iš Klevinių pervardijamas į Liepalotų pagrindinę mokyklą. 1996 m. rekonstruotas buvęs vaikų darželio pastatas ir pritaikytas mokyklai. Šiame pastate 1996 m. įsikūrė dešimt mokyklos klasių, biblioteka, valgykla ir kitos patalpos. 

2004 m. Liepalotų kaimo mokykla paminėjo savo 50-metį. Joje mokėsi per 100 mokinių, dirbo 16 pedagogų (11 iš jų turėjo aukštąjį išsilavinimą).

2007 m. rugsėjo 1 d. Liepalotų pagrindinė mokykla prijungta prie Lukšių Vinco Grybo vidurinės mokyklos ir pavadinta Liepalotų pagrindinio ugdymo skyriumi. 2009 m. rugsėjo 1 d. Liepalotų pradinio ugdymo skyrius likviduotas, o šio skyriaus mokiniai mokslą tęsė Lukšių Vinco Grybo vidurinėje mokykloje. Uždaryta mokykla ilgus metus stovėjo apleista.

Direktoriai
-----------

* Janina Gurgždienė

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kaimo mokyklos jubiliejus *xxiamzius.lt* 2004-06-02
2. ↑  Liepalotų mokyklos likimas *drg.lt* 2009-08-03
3. ↑  Neprižiūrimam pastatui bandys rasti kitus šeimininkus *drg.lt* 2018-05-07
4. ↑  Vidas Cikana: „Aš visą gyvenimą tik statau, bet ne griaunu" *drg.lt* 2019-07-29

Nuorodos
--------

* Lukšių Vinco Grybo vid. mokyklos Liepalotų pradinio ugdymo skyrius *aikos.smm.lt*
| **Ernandas de Sotas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1496 m./1497 m.dab. Badachoso provincija, Ispanija |
| Mirė | 1542 m. gegužės 21 d. (~46 metai)dab. Luiziana, JAV |
|  |
| Veikla | ispanų keliautojas ir konkistadoras. |
|  |
|  **Vikiteka** | Hernando de Soto |
| Parašas |
|  |

**Ernandas de Sotas** (g. 1496/1497 m. Badachoso prov. Ispanijoje – m. 1542 m. gegužės 21 d. dab. Luizianoje) – ispanų keliautojas ir konkistadoras.

1514 m. de Sotas išvyko į Naująjį pasaulį, dalyvavo Panamos užkariavime. 1530 m. tapo Nikaragvos miesto Leono valdytoju. Rengė ekspedicijas, siekdamas rasti sąsiaurį, jungianti Atlanto ir Ramųjį vandenynus. To padaryti nepavykus 1532 m. prisijungė prie Fransisko Pisaro rengto Peru užkariavimo ir netrukus tapo vienu svarbiausių jo dalyvių. Vėliau de Sotas įsivėlė į konfliktą su Diegu de Almagru ir grįžo į Ispaniją. Čia jis buvo sutiktas kaip Peru užkariavimo didvyris ir pelnė karališką malonę. Konkistadoras buvo paskirtas Kubos valdytoju ir 1539 m. išsiruošė į ekspediciją Floridos link (keliauti jį įkvėpė iš ten grįžusio Alvaro Nunjeso Kabesa de Vakos pasakojimai).

Išsilaipinęs Floridoje, de Sotas pradėjo kelionę į šiaurę, vėliau į pietvakarius, per dabartines Džordžijos, Šiaurės ir Pietų Karolinos, Tenesio, Alabamos ir Misisipės valstijas. Tačiau konkistadorams nepavyko aptikti aukso ar kitų brangenybių, o 1540 m. jie susidūrė su karinga Misisipės kultūros mobilių gentimi ir patyrė didelių nuostolių. 1541 m. ekspedicija buvo užpulta čikasų. Gegužę jie pasiekė Misisipės upę. De Sotui prireikė mėnesio laiko perkelti 400 žmonių ekspediciją per upę. Peržiemoję prie Arkanzaso upės keliautojai pradėjo chaotiškas keliones po Arkanzasą, vėliau grįžo atgal prie Misisipės. 1542 m. gegužės 21 d. Ernandas de Sotas mirė nuo geltonojo drugio. Kadangi de Sotas save indėnams pristatė save kaip Saulės dievą, jo bendražygiai naktį slapčia palaidojo de Soto kūną, kad nepaaiškėtų apgavystė. Po konkistadoro žūties likę ekspedicijos dalyviai patraukė į pietvakarius, dabartinį Teksasą, bet ten atradę nederlingas žemes buvo priversti grįžti atgal prie Misisipės. Sukonstravę 7 brigantinas jie patraukė Misisipe žemyn, vėliau Meksikos įlankos pakrante kol pasiekė ispanų kolonijas Meksikoje. Iš 700 praėjusių ekspediciją grįžo tik apie 300.

Nors de Sotas neatrado ieškomų lobių, jo ekspedicija buvo itin svarbi kultūrine ir geografine prasme – jis buvo pirmasis europietis ištyrinėjęs pietryčių JAV regioną, taip pat buvo aprašyta Misisipės kultūra. Ekspedicijos metu ištrūkę arkliai davė pradžią mustangų populiacijai Amerikoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Hernando de Soto*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXII (Sko–Šala). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2012
2. ↑  „Konkistadorai" Arturas Lielajis, Vilnius, Vaga: 1982. p. 320–323
**Bernardas Vapovskis** (lenk. *Bernard Wapowski*; 1475 m. – 1535 m. lapkričio 21 d. Krokuvoje) – vienas pirmųjų Lenkijos kartografas.

Biografija
----------

Gimė 1475 m. Vapovcės kaime prie Peremislyje (pagal kaimą ir pavardė), nors kai kurie šaltiniai nurodo Radochonices. 1526 m. tapo Lenkijos karaliaus sekretoriumi. Mokėsi Krokuvos universitete. Studijavo, bendradarbiavo ir buvo draugas su M. Koperniku.

Žemėlapiai
----------

1507 m. žemėlapis
Žemėlapius braižė nuo XVI a. pradžios. 1507 m. kartu su M. Beneventanu išleido Lenkijos ir Rusios žemių žemėlapį (lot. *Tabula moderna Polonia, Ungariae, Boemie, Germanie, Russie, Lithuanie*), kuriame pažymėta ir dabartinė Lietuva, nors ir labai neišsamiai.

Žymiausias iš darbų – „Lenkijos Karalystės ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės žemėlapis" (lot. *Mappa in qua illustrantur ditiones Regni Poloniae ac Magni Ducatus Lithuaniae pars*). Tai 1526 m. Krokuvoje išleistas Lenkijos ir LDK žemėlapis masteliu 1 : 1 260 000, vienas tiksliausių to laikmečio žemėlapių šiame regione. B. Vapovskio žemėlapyje pirmą kartą dauguma geografinių objektų vadinami beveik lietuviškais vardais. Žemėlapyje matoma nemažai ir Žemaitijos gyvenviečių.

Lyginant su ankstesnių autorių kartografiniais darbais, B. Vapovskio LDK žemėlapyje daug tankesnis upių tinklas, tiksliau pavaizduota Baltijos jūros kranto linija, panaši į dabartinę Kuršių nerijos formą, lengvai atpažįstamos Kuršių marios. Gana detalus ir tikroviškas Nemuno deltos vaizdas su Rusnės ir Gilijos šakomis. Pavaizduotos didesniosios Žemaitijos upės – Minija, Jūra, Akmena, Šventoji, Varduva, Dubysa ir dar dvi neįvardytos upės – Nemuno intakai. Pažymėta nemažai gyvenviečių – Klaipėda, Ventė, Telšiai, Plateliai, Švėkšna, Viekšniai, Luokė, Alsėdžiai, Varniai, Kražiai, Kaltinėnai, Batakiai, Viduklė, Raseiniai, Lioliai, Rusnė, Pajūris, Tauragė. Platelių ežero saloje pažymėta dar XV a. pradžioje stovėjusi pilis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Wapowski, Bernard. Hrvatska enciklopedija (tikrinta 2021-11-12).
2. ↑  Aušvydas Plėštys. Žemėlapiai ir jų leidyba Lietuvoje. – Lietuvos žemės ūkio universitetas, Vandens ūkio ir žemėtvarkos fakultetas; Studentų mokslo darbai, 2009.
3. ↑  Žemaitija 1526 m. lenkiškame Bernardo Vapovskio žemėlapyje. 2015-06-13, Facebook.com (tikrinta 2021-11-12).
Koordinatės: 55°18′40.64″ š. pl. 21°25′42.82″ r. ilg.﻿ / ﻿55.3112889°š. pl. 21.4285611°r. ilg.﻿ / 55.3112889; 21.4285611

Hermano Zudermano ąžuolas
**Hermano Zudermano ąžuolas** – botaninis gamtos paveldo objektas, 2005 metais paskelbtas valstybės saugomu objektu. Auga Šilutės rajono Šilutės seniūnijoje, Šilutės miškų urėdijos, Žalgirių miške (15 kv. 23 skl.), Nemuno deltos regioninio parko teritorijoje. Pavadintas iš Šilutės krašto kilusio vokiečių rašytojo ir dramaturgo Hermano Zudermano garbei.

Apie medį
---------

Medžio rūšis – paprastasis ąžuolas (*Quercus robur* L.). Trikamienis. Ąžuolo kamieno apimtis 1,3 metro aukštyje – 462 cm, aukštis – 17,6 m, medžio lajos aukštis – 11,6 m.

Nuorodos
--------

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras Archyvuota kopija 2021-01-26 iš Wayback Machine projekto.

  


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RŠilutės rajono savivaldybės saugomos teritorijos |
| --- |
|  |
| Regioniniai parkai | 
Nemuno deltos regioninis parkas |
|  |
| Valstybiniai draustiniai | 
Graumenos hidrografinis • Kintų botaninis • Meškinės pedologinis • Minijos ichtiologinis • Norkaičių botaninis • Pleinės telmologinis • Stemplių kraštovaizdžio • Svencelės telmologinis • Veiviržo ichtiologinis • Veiviržo kraštovaizdžio |
|  |
| Biosferos poligonai | 
Vainuto miškų |
|  |
| Valstybiniai gamtos paveldo objektai | 
Didžioji tuja • Hermano Zudermano ąžuolas • Jurgaičių ąžuolas • Pagrynių ąžuolas • Šilutės dvaro senųjų kapinių ąžuolas |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

1869 m. Hokaidas buvo padalintas į 11 žemių ir 86 apskritis, tačiau jau 1882 m. žemės buvo panaikintos, o jas pakeitė Hakodatės, Saporo ir Nemuro prefektūros, kurios laikui bėgant buvo sujungtos į vieną Hokaido prefektūrą.

Ošimos žemė
-----------

Ošima (渡島国, -no kuni) - dabartinė pietinė Ošimos ir Hijamos subprefektūrų dalis. Ošimoje buvo 7 apskritys, iš kurių 1881 m. beliko šešios.

Širihešio žemė
--------------

Širihešis (後志国). Dabar tai Širibešio subprefektūros (neskaitant Abutos apskrities) ir šiaurinė Hijamos dalis. Širihešyje buvo 17 apskričių.

Ifurio žemė
-----------

Ifuris (胆振国). Dabartinėmis dienomis, tai sudarytų Iburio subprefektūra, Jamakošio apskritis, esanti Ošimoje, Abuta Širibešyje, Čitosės ir Enivos miestai bei Kamikavos subprefektūroje esantis Šimukapu kaimas. Ifuryje buvo 8 apskritys.

Išikario žemė
-------------

Išikaris (石狩国). Dabartinėmis dienomis, tai sudarytų Išikario subprefektūra, nneskaitant jai priklausančių Čitosės ir Enivos miestų, Soračio subprefektūra ir pietinė Kamikavos subprefektūros pusė. Išikaryje buvo 9 apskritys.

Tešio žemė
----------

Tešis (天塩国). Dabar tai Rumojaus subprefektūra ir šiaurinė Kamikavos subprefektūros dalis. Tešyje buvo 6 apskritys.

Kitamio žemė
------------

Kitamis (北見国). Šiomis dienomis, tai sudarytų Sojos ir Abaširio subprefektūros, neskaitant pastarajai priklausančios Abaširio apskrities. Kitamyje buvo 8 apskritys.

Hidakos žemė
------------

Hidaka (日高国). Šiomis dienomis, tai Hidakos subprefektūra. Hidakoje buvo 7 apskritys.

Tokačio žemė
------------

Tokačis (十勝国). Šiomis dienomis, tai Tokačio subprefektūra. Tokačyje buvo taip pat 7 apskritys.

Kuširo žemė
-----------

Kuširas (釧路国). Šiomis dienomis, tai Kuširo subprefektūra ir dalis Abaširio subprefektūros. Kušire buvo taip pat 7 apskritys.

Nemuro žemė
-----------

Nemuro (根室国). Dabartinėmis dienomis, tai pagrindinė Nemuro subprefektūros dalis, Habomajaus uolos ir Šikotano sala. Nemure buvo 5 apskritys.

Čišimos žemė
------------

Čišima (千島国). Šiomis dienomis, tai sudarytų Kunaširio ir Etorofu salos, prie kurių paskui buvo prijungtos dalis Kurilų salų. Čišimoje buvo 9 apskritys.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Cacatua goffini** |
| --- |
| Gofino kakadu (Cacatua goffini)Gofino kakadu (*Cacatua goffini*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Papūginiai paukščiai  *( Psittaciformes)* |
| Šeima: | Kakadu  *( Cacatuidae)* |
| Pošeimis: | Baltosios kakadu  *( Cacatuinae)* |
| Gentis: | Tikrosios kakadu  *( Cacatua)* |
| Pogentė: | Korelos  *( Licmetis)* |
| Rūšis: | Gofino kakadu  *( Cacatua goffini)* |

 |
| Binomas |
| ***Cacatua goffini***Finsch, 1863 |

**Gofino kakadu** (*Cacatua goffini*) – kakadu (*Cacatuidae*) šeimos papūga.

Išvaizda
--------

Tai viena iš mažiausių šeimos rūšių. Kūnas iki 30 cm ilgio, svoris – 300-400 g. Plunksnų danga balta, plasnojamųjų ir vairuojamųjų plunksnų vidinė pusė šviesiai geltonos splvos. Kuodas iš trumpų plunksnų, apskritas, raudonos spalvos. Aplink akis esati sritis šviesiai pilka. Tarp akių kaktoje yra šviesi juosta. Patelių rainelė raudonai ruda, patinų – juoda. Snapas šviesus.

Paplitimas
----------

Paplitusi Tanimbaro saloje (Indonezija).

Gyvenimo būdas
--------------

Gyvena tropinio ir subtropinio klimato aukštuose miškuose. Lizdą įsirengia medžių uoksose. Dėtyje 2-3 kiaušiniai. Peri abu tėvai: patelė naktį, patinas – dieną.

Rūšis įrašyta į Tarptautinę raudonąją knygą.

Laikymas
--------

Nelaisvėje laikoma retai.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Hernandarjasas*Hernandarias* |
| --- |
| *Gatvė Hernandarjase* |
|  |
| 

HernandarjasasHernandarjasas

25°23′0″ p. pl. 54°38′0″ v. ilg.﻿ / ﻿25.38333°š. pl. 54.63333°r. ilg.﻿ / 25.38333; 54.63333﻿ (Hernandarjasas)Koordinatės: 25°23′0″ p. pl. 54°38′0″ v. ilg.﻿ / ﻿25.38333°š. pl. 54.63333°r. ilg.﻿ / 25.38333; 54.63333﻿ (Hernandarjasas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-4)------ vasaros: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Paragvajaus vėliava Paragvajus |
| **Departamentas** | Aukštutinė Parana |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1896 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2008) | 79 735  |
| **Altitudė** | 243 m |

**Hernandarjasas** (isp. *Hernandarias*, gvar. *Takuru Puku*) – miestas rytų Paragvajuje, Aukštutinės Paranos departamente, 15 km į šiaurę nuo Siudad del Estės, 243 m aukštyje, Akarajaus ir Paranos tarpupyje. 79,7 tūkst. gyventojų (2005 m.). Hernandarjasas laikomas Paragvajaus energetikos sostine, kadangi šalia miesto yra Itaipu hidroelektrinė, o kiek tolėliau – Akarajaus hidroelektrinė. Medienos apdirbimas. Apylinkėse auginami kukurūzai, kava, medvilnė, ryžiai, palmės. Miesto pakraštyje yra oro uostas.

Istorija
--------

Pirminis vietovės pavadinimas buvo Takuru Puku (isp. *Tacurú Pucu*) gvaranių kalba reškiantis „ilgą skruzdėlyną". Vėliau pervadintas gubernatoriaus Hernando Arias de Saavedra garbei. Pradžioje tebuvo nedidelis matės fabrikas, tačiau pastačius Itaipu hidroelektrinę Hernandarjasas pradėjo sparčiai augti. 1990 m. tapo pirmos kategorijos savivaldybe.

Itaipu hidroelektrinė

Turistiniai objektai
--------------------

* Itaipu hidroelektrinė
* *Itabó* biologinis rezervatas
* *Tierra Guaraní* muziejus
* Gamtos istorijos muziejus
* Itaipu zoologijos sodas
* Medelynas
* Savivaldybės teatras
* *Paseo España* architektūros kompleksas
**Antanas Valdas Ramanauskas** – Lenkijos ir Kanados lietuvių saviveiklininkų vadovas, savamokslis muzikantas ir kompozitorius.

Biografija
----------

Gimė ir augo Punske. Kadangi arti nebuvo muzikos mokyklos, savarankiškai mokėsi groti įvairiais lietuvių liaudies instrumentais. Paimtas į Lenkijos būtinąją karinę tarnybą, tarnavo toli nuo tėviškės. Punsko lietuvių kultūros namų direktorės Jūratės Kardauskienės pastangų dėka perkeltas į tarnybą Suvalkuose ir dar būdamas kareiviu perėmė vadovavimą Punsko kaimo kapelai „Klumpė", estrados grupei, ansamblio „Jotva" vokalinei grupei. Su šiais kolektyvais dirbo ir po kariuomenės, saviveiklininkai sėkmingai koncertavo Lenkijoje ir Kanadoje.

1990 m. emigravo į Kanadą, ėmė vadovauti Toronto lietuvių saviveiklininkų kolektyvams: kapelai „Gintaras", poezijos ir dainos grupei „Viltis", vaikų chorui „Angeliukai". Rašo dainas, kurias atlieka dukros. 2007–2008 m. sukūrė miuziklą „Eglė žalčių karalienė", kurį scenoje įgyvendino Toronto Prisikėlimo parapijos Teatro studija „Žalios Lankos".

Šaltiniai
---------

* Toronto Prisikėlimo parapijos Teatro studijos „Žalios Lankos" internetinis puslapis[neveikianti nuoroda];
* 32-eji metai kaip viena diena (Sigito Birgelio interviu su Jūrate Kardauskiene).