recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Vidmantas Ilčiukas** |
| --- |
| Gimė | 1957 m. kovo 22 d. (66 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | tapytojas, fotografas |
|  |
| Alma mater | Lietuvos dailės institutas |

**Vidmantas Ilčiukas** (g. 1957 m. kovo 22 d. Vilnius) – Lietuvos tapytojas, fotografas.

Biografija
----------

1981 m. baigė Lietuvos dailės institutą. Nuo 1979 m. dalyvauja tapybos, nuo 1994 m. – fotografijos parodose Lietuvoje ir užsienyje (Italija, Austrija, JAV, Didžioji Britanija, Vokietija), individualios parodos: Vilnius – 1988 m. 1994 m. 2004–2005 m. 2007–2008 m. Vašingtonas, Viena – abi 2003 m. Hainburgas prie Dunojaus, Austrija 2004 m.

Kūryba
------

Ankstyviesiems tapybos kūriniams būdingas ekspresionizmas („Prisiminimas" 1981 m.), vėlesniems – simbolizmas, konceptualizmas, sapno vaizdiniai („Fragmentas", „Dvi figūros", abu 1985 m. „Trys figūros" 1990 m. „Vidudienis" 1996 m. „Sentimentai" 2001 m.).

Nuo 1976 m. kuria menines fotografijas. Nuo devinto dešimtmečio vidurio kūryboje naudojo nespalvotąją fotografiją {„Linija" 1984 m. ciklai „Vilnius", nuo 1989 m. „Laiptinė" 1995]]–1996 m. ir „Aikštės", nuo 1994 m. „Akimirkos. Tėvo mirtis" 1992–1996 m.). Žymiausi spalvotosios fotografijos kūriniai – tęstiniai ciklai: „Objektai" (nuo 1993 m.), „Miestas", „Diena" (abu nuo 1994 m.), „Virtuali diena" (nuo 2002 m.), „Laukiantys", „Darbo laikas" (abu nuo 2004 m.). Nuo 1991 m. kuria instaliacijas, objektus („Neregiai" 1995 m.). Fotografijų meninė raiška itin plataus diapazono, konceptuali, grindžiama reliatyvizmo, dualizmo, įvairiakrypčio judėjimo, priešpriešos idėjomis, yra akcijos, performanso elementų, nagrinėjami įvairi sociokultūriniai, erdvėlaikio ir savivokos aspektai. Jo kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Jungtinių Tautų būstinė Ženevoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vidmantas Ilčiukas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 750 psl.
| **Vidmantas Japertas** |
| --- |
| Gimė | 1964 m. lapkričio 8 d. (58 metai)Kybartuose |
|  |
| Veikla | verslininkas, Lietuvos ir Šiaulių miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Lietuvos liberalų sąjungaTvarka ir teisingumas (liberaldemokratai) |
|  |
| Alma mater | Lietuvos žemės ūkio akademija |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * 2007 m. Ordino „Už nuopelnus Lietuvai" medalis
 |

**Vidmantas Japertas** (g. 1964 m. lapkričio 8 d. Kybartuose) – verslininkas, Lietuvos ir Šiaulių miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas, Šiaulių universiteto Tarybos pirmininkas.

Biografija
----------

1982 m. su pagyrimu baigė Kybartų Kristijono Donelaičio vidurinę mokyklą. 1987 m. su pagyrimu baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, įgijo inžinieriaus elektriko specialybę.

1987-1989 m. Gruzdžių tarybinio ūkio-technikumo vyriausiasis energetikas, 1989-1992 m. – Šiaulių valstybinės tiekimo įmonės vyriausiasis inžinierius. Nuo 1992 m. UAB „Šiaulių žemės ūkio technika" generalinis direktorius, asociacijos „Jupoja" generalinis direktorius.

1996 m. Lietuvos liberalų sąjungos, nuo 2002 m. partijos Tvarka ir teisingumas (liberaldemokratai) narys, Šiaulių skyriaus vadovas.

1997-2000 m. ir 2000-2003 m. Šiaulių rajono savivaldybės tarybos narys, 2003-2007 m. 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys.

Nuo 2000 m. Šiaulių prekybos, pramonės ir amatų rūmų prezidentas, Lietuvos prekybos, pramonės ir amatų rūmų asociacijos viceprezidentas. Nuo 2000 m. Šiaulių regiono plėtros tarybos narys.

Šiaulių Rotary klubo narys.

Įvertinimas
-----------

* 2007 m. Ordino „Už nuopelnus Lietuvai" medalis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai[neveikianti nuoroda]
2. ↑  2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai - Partija Tvarka ir teisingumas - Iškelti kandidatai Archyvuota kopija 2014-02-08 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Mindaugas Kazakevičius** (taip pat žinomas kaip **Kryžius**; gimė 1973 vasario 8, Panevėžyje) – elektroninės muzikos prodiuseris grupės Exem narys.

Biografija
----------

Mindaugas Kazakevičius gimė 1973 vasario 8 d. Panevėžyje. 1976 metais jo tėvai atsikraustė į Klaipėdą. Vėliau Mindaugas persikėlė į Vlnių kur ligšiol gyvena.

Mindaugas Kazakevičius nuo pat vaikystes domėjosi menine veikla, iš pradžių tai buvo P. Gužo piešimo grupė kur jis prasimokė 5 metus. Toliau – Klaipėdos Dailės mokykla, po to Klaipėdos S. Šimkaus aukštesnioji muzikos mokykla. Mindaugo mama, muzikologė, skatino jo domėjimąsi muzikos mokslais. S. Šimkaus mokykloje Mindaugo specialybė buvo mušamieji instrumentai, taigi dabar galime spėti, dėl ko Exem muzika pasižymi preciziškomis perkusijos partijomis.

1989 metais jis su savo draugais įkūrė vieną iš pirmųjų Depeche Mode fanklubų Rytu Europoje. Įtakotas Depeche Mode Kryžius pradėjo domėtis ir kurti elektroninę muziką. Taip pat ten jis gavo savo pravardę. Pagal legendą, dėl to, kad ant kaklo nešiojo didelį metalinį kryžių.

Pirmasis bandymas kurti muzikos grupę, tai dar vidurinių klasių laikų ansamblis su pianinu, taburetėmis vietoj mušamųjų, ir panašiais bandymas patenkinti kūrybos alkį. Taip pat buvo bandoma įrašinėti ir namuose, pasitelkus juostinius magnetofonus ir paprasčiausius instrumentus.

Kryžius yra pagrindinis Exem kompozitorius ir prodiuseris, 2 kartus Exem istorijoje jis ruošė savo solinius projektus. Pirmąjį – 1992 metais. Įtakotas Alan Wilder, Martin L. Gore, J. M. Jarre, jis bandė sukurti šiuolaikiškesnį new-age variantą, o 1996-97 įrašinėjo drum&bass stiliaus albumą. Klausytojų ausų šie projektai taip ir nepasiekė. Albume „Studio" esanti kompozicija „Feel Good" buvo paimta pastarojo projekto.
| Dupulčių Paltaneikio kūlis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Dupulčių Paltaneikio kūlisDupulčių Paltaneikio kūlis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°52′29″š. pl. 21°18′23″r. ilg.﻿ / ﻿55.874844°š. pl. 21.306479°r. ilg.﻿ / 55.874844; 21.306479Koordinatės: 55°52′29″š. pl. 21°18′23″r. ilg.﻿ / ﻿55.874844°š. pl. 21.306479°r. ilg.﻿ / 55.874844; 21.306479 |

 |
| Vieta | Kretingos rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Žalgirio seniūnija |
| Aukštis | 1,45 m |
| Plotas | 3 x 2,3 m |
| Žvalgytas | 1936, 1959, 1982, 1984, 1993 m. |
| Registro Nr. | AV544 |

**Dupulčių akmuo**, vadinamas **Paltaneikio kūliu** (senasis kultūros paminklo numeris: AV544) – mitologinis akmuo pietinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, 0,18 km į šiaurę nuo kelio Kretinga–Raguviškiai, miškelyje, Jauryklos upelio kairiajame krante.

Akmuo
-----

Akmuo didelis, pilkos spalvos, apsamanojęs, pailgas šiaurės – pietų kryptimi, apie 3 m ilgio, 2,3 m pločio šiauriniame gale, 1,45 m aukščio nuo žemės paviršiaus. Nuo šiaurės rytinio krašto atskeltas 1 x 1 m dydžio ir 46 cm storio luitas, kuris guli pamestas apie 60 cm į šiaurę nuo akmens. Akmens pietvakariniame krašte iškaltos nuo viršaus į apačią viena eilute išsidėsčiusios 9 duobutės, kurių gylis siekia iki 7 cm. Jos buvo skirtos pleištams įkalti siekiant akmenį suskaldyti.

Istorija
--------

Akmenį kaip kultūros paveldo objektą 1936 m. išaiškino Kretingos muziejus. 

Žvalgė: 1959 m. – Juozas Mickevičius, 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (ekspedicijos vadovas Romas Olišauskas), 1984 m. – Julius Kanarskas, 1993 m. – Vykintas Vaitkevičius.

1972–1984 m. akmuo buvo registruotas vietinės reikšmės archeologijos paminklų sąraše (AV544).

### Padavimas

Vieną naktį akmenį kažkur nešęs Velnias, tačiau anksti ryte užgiedojus pirmiesiems gaidžiams, jį pametęs.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Julius Kanarskas. Kretingos rajono akmenys, 1989 m. – Kretingos muziejaus mokslinis archyvas. – F. 4, b. 138. – P. 11-12
2. ↑  Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas. – Vilnius, 1973. – P. 252, eil. Nr. 544
3. ↑  Vykintas Vaitkevičius. Senosios Lietuvos šventvietės. Žemaitija. – Vilnius: Diemedžio leidykla, 1998. – P. 63
**Mindaugas Gelžinis**| Asmeniniai duomenys |
| --- |
| Gimimo data | 2002 m. gruodžio 30 d. (19 metų) |
| Gimimo vieta | Lietuva |
| Ūgis | 180cm |
| Klubai |
| Dabar žaidžia | ~~Gargždų „Banga"~~ |
| **Numeris** | x |
| **Pozicija** | saugas |
| Jaunimo klubai |
| 2015–20?? | Gargždų „Banga" |
| Profesionalūs klubai\* |
| 2018–2020  20??–  2021 | Gargždų „Banga" Banga B  Gargždų „Banga" | 1 0(0)? 0(?)8 0(0) |
| \* Skaičiuojama tik pasirodymai ir įvarčiai vietinėje lygoje Duomenys 2022 m. kovo 14 d.. |

**Mindaugas Gelžinis** (g. 2002 m. gruodžio 30 d.) – Lietuvos futbolininkas. Žaidžia saugo pozicijoje.

Karjera
-------

Karjerą pradėjo Gargždų „Bangoje". Nuo 2015 m. žaidė šio klubo jaunimo ekipose, kurios dalyvavo Elitinių lygų pirmenybėse.

2018 m. spalio 3 d. debiutavo pagrindinėje ekipoje, kuri žaidė Pirmoje lygoje prieš FK Žalgiris. Žaidėjas pasirodė pačioje rungtynių pabaigoje, o gargždiškiai nugalėjo 4:0. tai buvo vienintelės rungtynės pagrindinėje komandoje. Daugiausiai žaidė Banga B (Antroje lygoje) ir kitose jaunimo ekipose (Elitinėje U-17 lygoje; 2018 m. sezonas).

2019 m. žaidė Banga B ekipoje, kuri žaidė antroje lygoje. 2019 m. rugsėjo 20 d. rungtynėse prieš Kelmės „Kražantę" pasižymėjo įvarčiu, o gargždiškiai nugalėjo rezultatu 14:0.

2020 m. žaidė Banga B ekipoje. 2021 m. Pirmoje lygoje pasižymėjo įvarčiu ir buvo vienas iš „bekų" ekipos lyderių.

#### 2021 m.

2021 m. žaidė Gargždų „Bangos" paginindinėje komandoje
2021 m. vasarą iš Banga B ekipos buvo pakviestas į pagrindinę komandą. Tuo metu pagrindinės ekipos vyr. treneriu tapo David Afonso, iki tol treniravęs Banga B jaunimą. 

2021 m. birželio 11 d. debiutavo A lygos rungtynėse Gargždų „Bangos" pagrindinėje ekipoje rungtynėse prieš Kauno rajono „Hegelmann Litauen".

#### 2022 m.

Padarė pertrauką futbole.

Statistika
----------

A lygos ir Pirmos lygos statistika.

| Sezonas | Klubas | Rungtynės | Įvarčiai |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  |  |  |
| 2018 | Gargždų „Banga" | 1 | 0 |
| 2019 | Gargždų „Banga" | 0 | 0 |
| **2020** | **Gargždų „Banga"** | 0 | 0 |
| 2021 | „Banga B" | 11 | 1 |
| **2021** | **Gargždų „Banga"** | 8 | 0 |

Spalvų reikšmės: 

     Ekipa žaidė A lygoje
     Pirmos lygos ekipa;

Pasiekimai
----------

Futbolo klubas Banga
*

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑

Nuorodos
--------

* Soccerway (EN)
* FK Banga (fkbanga.lt) (LT)
* alyga.lt (LT)
* lietuvosfutbolas.lt (LT)
* transfermarkt.com (DE)
**Birutė Prašmutaitė** (g. 1956 m. sausio 29 d. Melburne, Australija) – pianistė, vargonininkė, dainininkė, chorvedė.

Biografija
----------

Nuo septynerių metų privačiai mokėsi skambinti fortepijonu pas pedagogę Verą Porter, vėliau ketverius metus mokėsi dainuoti Smith Melba konservatorijoje pas pedagogą Dougą Ashtoną. Lankė Švč. Marijos pradžios mokyklą ir Švč. Jėzaus Širdies mergaičių gimnaziją. 1982 m. baigė Latrobe universitetą Melburne, kur įgijo matematikos ir psichologijos mokslų bakalauro laipsnį.

Nuo 1980 m. dirbo įvairiose Viktorijos valstijos įstaigose. Kadangi iš mažens mėgo muziką, nuo 13 metų pradėjo giedoti parapijos chore, dainavo dviejuose gimnazijos choruose ir universiteto chore. Apie dešimt metų dainavo mergaičių ansamblyje „Dainava", nuo 1989 m. dainuoja lietuvių folkloro ansamblyje „Melburno kaimo dainininkai".

Nuo 1977 m. kaip dirigentė ir vargonininkė pavaduodavo Melburno parapijos choro vadovą.

Nuo 1974 m. pradėjo dainuoti Melburno „Dainos sambūrio" chore ir jam akompanuoti, o nuo 1978 m. ir diriguoti. 1980–1990 m. buvo šio choro dirigentų padėjėja, nuo 1991 m. meno vadovė ir dirigentė. Choras gieda Švč. Mergelės Jūrų Žvaigždės bažnyčioje, koncertuoja Australijos lietuvių kolonijose, rengia metinius ir jungtinius koncertus su lietuvių, latvių ir estų meno mėgėjų kolektyvais bei solistais. Tuose koncertuose choras pasirodo kaip mišrusis (40 dalyvių) ir su atskiromis vyrų bei moterų chorų grupėmis. Dalyvauja tradicinėse Australijos lietuvių dainų šventėse. 1978 m. dalyvavo JAV ir Kanados lietuvių 5-ojoje dainų šventėje Toronte, 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėse Kaune ir Vilniuje, koncertavo Trakuose. „Dainos sambūris" populiarina lietuvių kompozitorių dainas ir stambesnius užsienio klasikų kūrinius bei bažnytinę muziką.

B. Prašmutaitė yra jau dešimties Australijos lietuvių dainų švenčių organizatorė, muzikos vadovė ir dirigentė, 1983 m. VI JAV ir Kanados lietuvių dainų šventės Čikagoje ir 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventės Vilniuje dirigentė. Dirba daug visuomeninių darbų, priklauso įvairioms organizacijoms: Australijos LB narė, 1983–1984 ir 1995–1996 m. valdybos narė, nuo 1983 m. Jaunimo reikalų vadovė, nuo 1995 m. vicepirmininkė kultūros reikalams. Buvo Australijos Lietuvos jaunimo sąjungos pirmininkė, dalyvavo Pasaulio lietuvių jaunimo kongrese Pietų ir Siaurės Amerikoje bei Australijoje. Dalyvauja Lietuvių skautų veikloje ir rašo spaudoje, apdovanota Skautų medaliais bei kitokiais atžymėjimo ženklais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
**Birutė Pūkelevičiūtė** (1923 m. rugpjūčio 12 d. Kaune – 2007 m. rugsėjo 21 d.) – poetė, prozininkė, aktorė.

Biografija
----------

1941 m. Kaune baigė gimnaziją, debiutavo kaip aktorė. Nuo 1941 studijavo VDU žurnalistiką ir germanistiką. 1944 m. gresiant sovietų okupacijai, kaip ir nemaža dalis lietuvių intelektualų, rašytojų bei menininkų, pasitraukė į Vokietiją, o karui pasibaigus emigravo į Kanadą. Monrealyje subūrė lietuvių teatro trupę ir parašė pirmąją poezijos knygą. 1965 m. persikėlė į JAV ir įsitvirtino kaip romanistė, tačiau teatrinės veiklos nenutraukė. 1998-aisiais grįžo į Lietuvą. Kūryba apdovanota ne viena premija išeivijoje ir versta į įvairias kalbas. Nuo 1998 m. B.Pūkelevičiūtė buvo Lietuvos rašytojų sąjungos narė. Mirė 2007 m. Vilniuje.

Kūryba
------

1957 m. scenai pritaikė ir režisavo K. Borutos „Baltaragio malūną", 1958 m. pastatė B. Sruogos „Milžino paunksmę", paruošė ir režisavo pirmąsias lietuviškų vaidinimų plokšteles. 

B.Pūkelevičiūtė debiutavo eilėraščių knyga „Metūgės" (1952). Išleido romanus „Aštuoni lapai" (1956), „Rugsėjo šeštadienis" (1970), „Naujųjų metų istorija" (1974), „Devintas lapas" (1982), apsakymų rinkinį „Marco Polo Lietuvoje" (1982), poemų knygą „Atradimo ruduo" (1990). 

Parašė eiliuotų pasakų vaikams: „Daržovių gegužinė" (1973), „Kalėdų dovana" (1973), „Peliukai ir plaštakės" (1973), „Klementina ir Valentina" (1974), „Skraidantis paršiukas" (1974), straipsnių apie išeivijos teatrą bei literatūros klausimais. 1962 m. Čikagoje pastatė ir režisavo pirmąjį išeivijoje spalvotą garsinį filmą („Aukso žąsis", 1965). 

Nuo pat pirmojo eilėraščių rinkinio („Metūgės", 1952) pasirodymo B. Pūkelevičiūtė ryškiai išsiskyrė savo originalumu, laisvamaniškumu ir feministinėmis tendencijomis. „Metūgės" įtvirtino autorę kaip vieną savičiausių išeivijos poezijos autorių.

Įvertinimas
-----------

Rašytoja apdovanota įvairiais apdovanojimais, vienas iš jų Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino 5-ojo laipsnio ordinas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rašyk - Biografija
2. ↑  DELFI.lt

Literatūra
----------

* Vytautas Kubilius. *Birutė Pūkelevičiūtė – aktorė ir rašytoja*: monografija. Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 2004.

Nuorodos
--------

* Birutė Pūkelevičiūtė, *tekstai.lt*
**Birutė Savickaitė-Janonienė** (g. 1959 m. birželio 27 d. Šiauliuose) – Lietuvos choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija
----------

1966–1974 m. mokėsi Šiaulių J. Janonio vidurinėje mokykloje ir vaikų muzikos mokykloje (smuiko klasė). 1974–1978 m. choro dirigavimo mokėsi Šiaulių aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. Albertas Masiūnas), 1978–1983 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. A. Žeimienės, prof. Povilo Bekerio ir prof. Konrado Kavecko klasės).

1983–1988 m. Šiaulių miesto kultūros rūmų dainų ir šokių liaudies ansamblio „Jovaras" meno vadovė. Ansamblis 1985 m. respublikinės dainų šventės konkurso laureatas, koncertavo Čekoslovakijoje, Estijoje. 1983–1990 m. Šiaulių respublikinės ligoninės moterų choro meno vadovė ir dirigentė. Kolektyvą išmokė namaža kūrinių ir dažnai koncertavo, parengė 1985 m. respublikinei dainų šventei ir 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei. 1984–1986 m. Šiaulių trikotažo fabriko „Verpstas" moterų choro vadovė.

Nuo 1983 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. universitetas) Muzikos katedros asistentė, nuo 1993 m. vyr. asistentė. 1988–1993 m. instituto liaudiškos muzikos ansamblio „Saulė" vokalinės grupės vadovė – koncertavo Lenkijoje ir Vengrijoje, dalyvavo tarptautiniuose festivaliuose Švedijoje.

Nuo 1994 m. instituto studentų kapelos „Jaura" ir grigališkojo choralo giedojimo studijos vadovė. „Jaura" koncertavo Latvijoje, dalyvavo tarptautiniuose fesivaliuose Švedijoje, Vokietijoje, Danijoje, Prancūzijoje, 1995 m. išleido audiokasetę „Užsitęsusios piršlybos". Su Muzikos katedros grigališkojo choralo studija koncertavo Prancūzijoje, Italijoje. Ryškių meninių laimėjimų pasiekė nuo 1991 m. rudens vadovaudama merginų chorui (60 dalyvių) „Littera". Merginos rengia valstybinių egzaminų programas ir koncertus, gieda bažnyčiose, dalyvauja dainų šventėse ir kituose renginiuose. 1993 m. rudenį giedojo popiežiaus Jono Pauliaus II aukojamose šv. Mišiose prie Kryžių kalno, pelnė antrąją vietą 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventės konkurse Vilniuje, 1995 m. dalyvavo tarptautiniame chorų festivalyje Estijoje.

B. Janonienė – Šiaulių miesto dainų švenčių dirigentė, įvairių kultūrinių renginių organizatorė ir režisierė.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. – Vilnius, 1999.
**Duoklė** – seniausia, nuo viduramžių iki naujausių laikų išlikusi individuali, rečiau kolektyvinė prievolinė renta valdovo ar kurio kito žemvaldžio išlaikymui.

Istorija
--------

Atsirado yrant gimininei bendruomenei ir įsitvirtinant vadams, kai išpopuliarėjo vaišės, dovanos jiems ir jų atstovams atvykus, karo nuostolių atlyginimas laimėjusiai genčiai. Ilgainiui duoklė tapo privaloma nuolatine rinkliava, darbo prievole angarija, arba valstybiniais mokesčiais (pagalvės, žemės) ir feodaline renta valdovui, žemvaldžiams.

Vakarų Europoje XII a. – XIII a. duoklė pakeitė lažą ir turėjo daugiau reikšmės nei kitur regiono socialinei ekonominei raidai, kaip pereinamoji stadija prie piniginės laisvųjų valstiečių rentos. Nuo XIV a. Vakarų Europoje duoklę pradėjo išstumti činšas, o XVI a. – XVIII a. ji visiškai išnyko. Vidurio ir Rytų Europoje duoklės ūkinė reikšmė nuo XV a. – XVII a. mažėjo, bet kartu su lažu ji buvo mokama iki XVIII a. – XIX a. kol jos liekanas pakeitė kiti mokesčiai.
Mokėta natūra – maistu, gyvuliais, pašarais, malkomis, vėliau ir pinigais. Duoklės dydį ir pobūdį nustatydavo gaunantysis.

Lietuvoje
---------

Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valstiečiai duoklę, kiek žinoma, nuo XIII a. iki XIV a. duodavo medumi, vašku, žvėrių kailiais, šienu ir grūdais. XIV a. antroje pusėje pradėta imti pastovaus dydžio javų ir šieno duoklė dėkla. Galvijų duoklę duodavo kolektyviai. Nuo XVI a. pradžios didžiojo kunigaikščio, vėliau ir kitų feodalų valdose natūrinė duoklė imta keisti pinigine. Smulkiąją duoklę sudarė verpalai, maišai, naminiai paukščiai, kiaušiniai, apyniai. Ši ir duoklė linais, sėmenimis, grūdais, ypač avižomis, šiaudų kūliais kai kur išliko iki baudžiavos panaikinimo. Lažo neinantys ir duoklę mokantys valstiečiai buvo vadinami duoklininkais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vilma Bukaitė. *Duoklė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004
2. ↑  Leonas Mulevičius. *Duoklė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 212 psl.

Vikižodynas
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Dupnicabulg. *Дупница* |
| --- |
|        |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

DupnicaDupnica

42°16′00″ š. pl. 23°07′00″ r. ilg.﻿ / ﻿42.26667°š. pl. 23.11667°r. ilg.﻿ / 42.26667; 23.11667﻿ (Dupnica)Koordinatės: 42°16′00″ š. pl. 23°07′00″ r. ilg.﻿ / ﻿42.26667°š. pl. 23.11667°r. ilg.﻿ / 42.26667; 23.11667﻿ (Dupnica) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Bulgarijos vėliava Bulgarija |
| **Sritis** | Kiustendilo sritis |
|  |
| **Gyventojų** (2005) | 43 791  |
|  |
|  **Vikiteka** | Dupnica |
|  |
| **Kirčiavimas** | Dùpnica |

**Dupnica** – miestas pietvakarių Bulgarijoje, 65 km į pietus nuo Sofijos, Rilos kalno papėdėje. Išvystyta maisto, vaistų, tabako, medienos pramonė. Stovi Šv. Jurgio cerkvė, mečetė.

Per miestą teka Bistrica, Džermanas, Džubrena ir Otovica.

Istorija
--------

Gyvenvietė žinoma nuo senovės. Vadinta Tobinica, Dupla, Darbinica. Dabartinis pavadinimas naudojamas nuo išsivadavimo iš turkų 1878 m. laikų. 1948 m. pervadinta ***Stanke Dimitrovu*** čia gimusio antifašisto Mareko Stankės Dimitrovo (1889–1944) garbei, 1949 m. ***Mareku***, 1950 m. vėl ***Stanke Dimitrovu***, 1992 m. sugrąžintas ***Dupnicos*** vardas.

Netoli miesto yra Rasmetanicos vietovė (bulg. Разметаница), kur pasak legendos caras Samuilas nužudė savo brolį Aroną.

Po išsivadavimo iš Osmanų valdymo Dupnicos regionas tapo pasienio rajonu su Osmanų imperija.

Po socialistinės eros Bulgarijoje pabaigos Dupnicoje susikūrė buvusio policininko Plameno Galevo ir Angelo Christovo vadovaujama nusikalstama grupuotė, vadinti broliais Galeviais. 2009 Galeviai kandidatavo į Bulgarijos parlamentą, nors tuo metu buvo suimti įtariant reketu.

Sportas
-------

* PFK Marek Dupnica (futbolas)
| **Edita Tamošiūnaitė** |
| --- |
| Gimė | 1976 m. vasario 28 d. (47 metai)Jauniūnai |
|  |
| Veikla | Mokytoja, politikė. |

**Edita Tamošiūnaitė** (g. 1976 m. vasario 28 d. Jauniūnuose) – mokytoja, politikė, nuo 2013 m. LR švietimo ir mokslo ministerijos viceministrė.

Biografija
----------

Gimė 1976 m. vasario 28 d. Jauniūnuose. 1998 m. baigė Vilniaus universiteto Filologijos fakultetą ir įgijo lietuvių filologijos bakalauro kvalifikaciją. 2004 m. Vilniaus pedagoginio universiteto Pedagogikos ir psichologijos fakultete įgijo edukologijos (švietimo vadybos) magistro laipsnį. 2011 m. baigė Mykolo Romerio universiteto Viešojo administravimo fakultetą ir įgijo viešojo administravimo magistro laipsnį. Nuo 1998 m. iki 2001 m. dirbo lietuvių kalbos mokytoja Vilniaus r. Maišiagalos vidurinėje mokykloje. Nuo 2002 m. iki 2007 m. – Vilniaus r. Rudaminos Ferdinando Ruščico gimnazijos direktorė. Nuo 2007 m. iki 2009 m. dirbo Vilniaus miesto savivaldybės administracijos Kultūros ir ugdymo departamento direktoriaus pavaduotoja. Nuo 2009 m. iki 2011 m. vadovavo Vilniaus miesto savivaldybės administracijos Kultūros, sporto ir turizmo departamento Kūno kultūros ir sporto skyriui. Nuo 2011 m. iki 2013 m. dirbo Vilniaus miesto savivaldybės administracijos direktoriaus pavaduotoja. Nuo 2013 m. sausio 11 d. paskirta švietimo ir mokslo viceministre.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Biografija
| **Aleksandras Litvinovas** |
| --- |
|  |
| Aleksandras Litvinovas |
| Gimė | 1853 m. rugpjūčio 22 d.Rusijos imperija Rusijos imperija |
| Mirė | 1932 m. (~79 metai) |
| Tautybė | rusas |
|  |
| Veikla | karininkas |
| Aktyvumo metai | 1870–19171918–? |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
|     |

**Aleksandras Ivanovičius Litvinovas** (rus. *Александр Иванович Литвинов*, 1853 m. rugpjūčio 22 d. – 1918 m.) – Rusijos imperijos kariuomenės generolas.

Biografija
----------

Litvinovas mokėsi 1-ojoje Maskvos karo mokykloje, o 1870 m. rugpjūčio 5 d. pradėjo karinę tarnybą. 1873 m. baigė 3-ąją karinę Aleksandrovsko ir Michailovsko artilerijos mokyklą. 1873 m. rugpjūčio 10 d. jis buvo paskirtas 1-osios artilerijos brigados leitenantu. Vėliau jis tarnavo 2-ojoje kavalerijos artilerijos grupėje.

A. Litvinovas dalyvavo 1877–1878 m. Rusijos–Turkijos kare ir 1880 m. gruodžio 18 d. gavo kapitono laipsnį. 1882 m. baigė Nikolajevo generalinio štabo akademiją, tada jis išvyko į Vilniaus karinę apygardą. 1882 m. lapkričio 24 d. buvo paskirtas 4-osios kavalerijos divizijos vyresniuoju štabo adjutantu, o 1885 m. kovo 24 d. jam suteiktas pulkininko laipsnis. 1886 m. rugsėjo 29 d. jis buvo paskirtas Vilniaus karinės apygardos štabo viršininku. 1890 m. balandžio 19 d. tapo 2-osios kavalerijos divizijos štabo viršininku. 1896 m. birželio 12 d. jis tapo 4-ojo Pskovo dragūnų pulko vadu. 1899 m. birželio 23 d. jam buvo suteiktas generolo majoro laipsnis ir speciali užduotis su Dono kazokais. 1900 m. rugsėjo 20 d. jis buvo paskirtas Varšuvos karinės apygardos vadu. 1906 m. lapkričio 9 d. jis vėl tapo Vilniaus karinės apygardos štabo viršininku. 1905 m. gruodžio 6 d. jam suteiktas generolo leitenanto laipsnis, o 1906 m. spalio 9 d. jis paskirtas 1-osios kavalerijos divizijos vadu. 1911 m. kovo 9 d. jis tapo 5-ojo armijos korpuso vadu, o 1911 m. gruodžio 6 d. – kavalerijos generolu.

Vadovaudamas 7-ajai ir 10-ajai pėstininkų divizijai, jis pradėjo Pirmąjį pasaulinį karą 5-ojoje armijoje. Tačiau 1914 m. lapkričio 17 d. Sedlcose vykusiame vadų susitikime jis buvo paskirtas 1-osios armijos vadu vietoj generolo Pavelo fon Renenkampfo.

Litvinovo 1-oji armija dalyvavo Naručio puolime.

Po Vasario revoliucijos jis buvo atleistas iš tarnybos. Nuo 1918 m. tarnavo Raudonojoje armijoje.

Išnašos
-------

1. ↑  Buttar, Prit (2017). *Russia's Last Gasp: The Eastern Front 1916-17*. Oxford: Osprey Publishing. p. 91. ISBN 9781472824899.

Šaltiniai
---------

* *Залесский К. А.* Кто был кто в Первой мировой войне. — М.: АСТ; Астрель, 2003. — 896 с. — 5000 экз. — ISBN 5-17-019670-9. — ISBN 5-271-06895-1.
| **Aleksandras Motiejus Osolinskis** |
| --- |
| Osolinskiai |
| Topuras (herbas) |
| Topuras (herbas) |
|  |
| Gimė | 1725 m. |
| Mirė | 1804 m. sausio 21 d. (~79 metai) |
| Tėvas | Janas Stanislavas Osolinskis |
| Motina | Liudvika Zaluska |
| Sutuoktinis (-ė) | Kunegunda DembovskaBenedikta Antonina Lovendal |
| Vaikai | **I santuoka**Janas Anupras Osolinskis**II sanuoka**AnaJuozapas Kajetanas Osolinskis |
|  |
| Veikla | Lietuvos didysis ginklininkas, Drohičino seniūnas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Baltojo Erelio ordinasBaltojo Erelio ordinas Šv. Stanislovo ordinasŠv. Stanislovo ordinas |

**Aleksandras Motiejus Osolinskis** (lenk. *Aleksander Maciej Ossoliński*) (1725 m. – 1804 m. sausio 21 d.) – nuo 1775–1789 m. Lietuvos didysis ginklininkas, Drohičino seniūnas.

Biografija
----------

1739 m. išvažiavo pas savo Prancūzijoje gyvenusį dėdę Pranciškų Maksimilijaną Osolinskį. 1742 m. grįžo į ATR ir tapo Drohičino seniūnu. Dalyvavo 1764 m. seime. 1777 m. gavo Baltojo erelio ordiną.

Šeima
-----

Tėvas: Janas Stanislavas Osolinskis, motina: Liudvika Zaluska. 1752 m. vedė Kunegundą Dembovską, su kuria susilaukė Jano Anupro Osolinskio. Mirus pirmai žmonai 1757 m. vedė Benediktą Antoniną Lovendal, su kuria susilaukė Juozapo Kajetano Osolinskio ir Anos.

Nuorodos
--------

* Osolinskių genealogija I (lenk.)
**Aleksandras Mauragis** (1909 m. gegužės 13 d. Kelmė – 2006 m. sausio 4 d. Sidnėjus) – Australijos lietuvių bendruomenės veikėjas, teisininkas, teisės mokslų daktaras (1948 m.).

Biografija
----------

Nuo 1925 m. dirbo skautų ir ateitininkų organizacijose, 1931–1933 m. – Vyriausiojo skautų štabo Tiekimo skyriaus vedėjas, dirbo žurnale „Skautų aidas". 1940–1944 m. advokatas Vilniuje, dalyvavo antinacinio pasipriešinimo veikloje, 1942–1944 m. Lietuvių fronto Vilniaus apygardos pirmininkas. 1944 m. pasitraukė į Austriją, 1949 m. atvyko į Australiją. 1951–1952 m. Australijos lietuvių bendruomenės krašto valdybos švietimo ir kultūros reikalų vedėjas. 1959–1970 m. Australijos lietuvių katalikų kultūros draugijos pirmininkas. 1960–1971 m. Tautos fondo atstovybės Sidnėjuje pirmininkas. 1979–1983 m. Australijos lietuvių bendruomenės Sidnėjaus lietuvių apylinkės pirmininkas, žinomas paskaitininkas. 1951 m. ir 1970–1974 m. redagavo Australijos lietuvių bendruomenės lietuvių savaitraštį „Mūsų pastogė". Parašė religinio turinio knygų.

Bibliografija
-------------

* Fatališka klaida, 1995 m.
* Nepraraskime vilties, 1997 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Viktoras Baltutis. *Aleksandras Mauragis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 465 psl.
| Fredos uostas |
| --- |
| Vaizdas iš Nemuno salos) |
| 

Fredos uostasFredos uostas

54°53′22″š. pl. 23°54′12″r. ilg.﻿ / ﻿54.889356°š. pl. 23.903235°r. ilg.﻿ / 54.889356; 23.903235﻿ (Fredos uostas)Koordinatės: 54°53′22″š. pl. 23°54′12″r. ilg.﻿ / ﻿54.889356°š. pl. 23.903235°r. ilg.﻿ / 54.889356; 23.903235﻿ (Fredos uostas) |
|  |
| Vieta | Kaunas |
| Statusas | Veikiantis |
| Atidarymas | 1970 m. |
| Paskirtis | Upių uostas |

**Fredos uostas** (arba ***Žemosios Fredos krovinių uostas***) – upių uostas Kaune, Žemojoje Fredoje (I. ir M. Minkovskių g. 41A), prie Nemuno. Krantinės ilgis – 205 m.

Istorija
--------

Prie uosto krantinės
1970 m. Žemojoje Fredoje buvo pastatytas krovinių uostas. Per sezoną jame buvo galima priimti iki 1,5 mln. tonų krovinių. Uostas buvo pritaikytas „upė-jūra" tipo laivams.

1992 m. Kauno miesto Tarybos patvirtintoje upių slėnių pertvarkymo programoje buvo numatyta pakeisti pramoninių teritorijų upių slėniuose naudojimo būdą. Tai atitiko ir pasaulinę tendenciją – iš miestų centrų iškelti krovinių uostus.

1995 m. įkurta bendrovė „Nemuno laivininkystė".

Nuo 1996 m. Nemunu plukdomų krovinių skaičius pradėjo mažėti ir galiausiai uosto veikla praktiškai buvo sustabdyta.

2004 m. pasikeitė uosto savininkai. Naujieji šeimininkai merdinčio uosto vietoje pradėjo kurti Žemosios Fredos gyvenamojo ir komercinio kvartalo viziją. Ji buvo pristatyta tarptautinėje nekilnojamojo turto parodoje Kanuose. Gyvenamieji namai ir biurai turėtų iškilti 10 hektarų uosto teritorijos plote.

Buvo nuspręsta krovinių uostą iškelti iš Kauno miesto centro, nors Žemojoje Fredoje uostą buvo galima rekonstruoti investuojant mažiausiai pinigų. Tačiau tuomet teigta, kad kroviniai Kauno centre nepageidaujami.

2004 m. Kauno miesto savivaldybė nusprendė, kad naujasis uostas turėtų būti statomas Petrašiūnuose. Pasikeitusi miesto valdžia naujo uosto Petrašiūnuose vizijos galiausiai atsisakė.

2006 m. iš Klaipėdos buvo atplukdyta nemažai statybinių medžiagų.

Politikams ginčijantis, verslininkai nustojo plukdyti krovinius į Kauną. Vėliau Kauno miesto taryba nusprendė, kad naujasis Kauno krovinių uostas įsikurs Marvelėje.

2007 m. į apleistą Žemosios Fredos uostą neatplukdytas nė vienas krovinys. Pasak verslininkų, senojoje krovinių prieplaukoje Žemojoje Fredoje dėl techninių kliūčių krovos darbai užtrukdavo net kelias paras. Dėl to būdavo patiriama nemažų nuostolių.

Uostas pavaldus Vidaus vandens kelių direkcijai. Jis naudojamas kaip statybinių medžiagų saugojimo bei skirstymo aikštelė. Senasis Kauno švyturys paverstas dabar jau nebeveikiančiu vandens bokštu. Kranas krauna iš geležinkelio vagonų į sunkvežimius anglį, skaldą ir žvyrą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Uosto kranai po daugiabučio langais
2. ↑  Kauno krovinių uostas bus statomas Marvelėje

Nuorodos
--------

* Uosto istorija
| **Amiiformes** |
| --- |
| Dumblažuvė (*Amia calva*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Kaulinės žuvys  *( Osteichthyes)* |
| Klasė: | Stipinpelekės žuvys  *( Actinopterygii)* |
| Būrys: | Dumblažuvės  *( Amiiformes)* |

 |
| Apsaugos būklė |
| Nekeliantys susirūpinimo (IUCN 3.1),  |

**Dumblažuvės** (*Amiiformes*) – kaulinių žuvų būrys, kuriam priklauso viena dumblažuvinių (*Amiidae*) šeima su vieninteliu atstovu – **dumblažuve**, arba **amija** (*Amia calva*). Tai plėšri, iki 70 cm ilgio žuvis. Išore ir sandara panaši į kaulines žuvis, tačiau dar turi kai kurių senovinių požymių. Paplitusi Šiaurės Amerikos didžiuosiuose ežeruose ir Misisipės baseine.

Gyvena dumblėtose bei užžėlusiose augalais vietose. Aktyvi naktį. Veisimosi periodu patinas seklioje vietoje suka iš žolių lizdą ir jame saugo patelės išnerštus ikrus, o vėliau – lervas. Lervos ant augalų kabo tol, kol suvartoja trynio atsargas. Dumblažuvė geba kvėpuoti oru, panaudodama savo plaukimo pūslę kaip primityvius plaučius, ir iškiša galvą pakvėpuoti net jei vandenyje deguonies pakanka. Kvėpavimas oru leidžia medžioti sekliose pakrantės vietose, kurios kitiems plėšrūnams neprieinamos, taip pat naudingas vasarą, kai deguonies vandenyje trūksta.

Nors tai paskutinė gyvenanti *Amiiformes* būrio rūšis, dumblažuvės išlikimas šiuo metu nekelia susirūpinimo. Kai kada ji net laikoma kenkėju, nes medžioja žmogaus maistui geriau tinkančias žuvis. Sugauta agresyviai ginasi savo aštriais dantimis, užkibusi taip pat labai priešinasi, todėl, nors maistui tinka prastai, kai kurie žvejai jos gaudymą vertina dėl suteikiamo azarto. Gyvena iki 30 metų .

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑   Archyvuota kopija 2010-05-26 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑   Archyvuota kopija 2011-09-27 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Rhithropanopeus harrisii** |
| --- |
| Dumblinis krabas |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Potipis: | Vėžiagyviai  *( Crustacea)* |
| Klasė: | Aukštesnieji vėžiagyviai  *( Malacostraca)* |
| Būrys: | Dešimtkojai vėžiai  *( Decapoda)* |
| Infrabūrys: | Krabai  *( Brachyura)* |
| Šeima: | *Panopeidae*  *( Panopeidae)* |
| Gentis: | *Rhithropanopeus*  *( Rhithropanopeus)* |
| Rūšis: | Dumblinis krabas  *( Rhithropanopeus harrisii)* |

 |
| Binomas |
| ***Rhithropanopeus harrisii***Gould, 1841 |

**Dumblinis krabas** (*Rhithropanopeus harrisii*) – krabų (*Brachyura*) rūšis.

Tai apie 20 mm dydžio dešimtkojis vėžiagyvis, kuris randamas ir Lietuvos pajūryje. 2002 m. šių krabų ypač daug stebėta ties Klaipėdos jachtklubu. Taip pat sugauta ir kitose uosto vietose. 2004 m. ši rūšis identifikuota kaip nauja krabų rūšis Lietuvos pajūryje. Natūraliai gamtoje dumbliniai krabai buvo išplitę Atlanto vandenyne ties Amerikos krantais, ypač Meksikos įlankoje. Su laivais ši rūšis išplito ir kituose pasaulio regionuose. Pirmieji krabai buvo sugauti Nyderlanduose, Zuider Zee įlankoje, todėl jie taip vadinami ir angliškai. Rūšį 1874 m. aprašė T. Maintlandas.
**Lietuvos dizainerių sąjunga** (**LDiS**) – Lietuvos visuomeninė meno kūrėjų organizacija, vienijanti dizainerius, pedagogus, mokslininkus.

Istorija
--------

Lietuvos dizainerių sąjunga įkurta 1987 m. spalio 16 d. iškilus būtinybei konsoliduoti Lietuvos pramonės įmonėse dirbančius dizainerius, rūpintis dizaino idėjų ir informacijos sklaida visuomenėje, didinti dizaino vaidmenį, formuojant harmoningą, estetiškai turtingą žmogaus aplinką. Nuo pat Sąjungos susikūrimo į ją buvo priimami patyrę dizaineriai – profesionalai, turintys aukštąjį dizaino išsilavinimą, daugiausiai baigę studijas Vilniaus dailės akademijos Dizaino katedroje. Nuo 1990 m. Baltijos šalių dizainerių asociacijos, nuo 2007 m. Tarptautinės industrinio dizaino asociacijų tarybos (*Internetional Council of Societies of Industrial Design*, ICSID), Tarptautinio dizaino aljanso (*International Design Alliance*, IDA) narė, nuo 2001 m. Lietuvos meno kūrėjų asociacijos narė, 2004 m. suteiktas Meno Kūrėjų organizacijos statusas.

2018 m. rugpjūčio 6 d. Vilniaus apygardos teismas priėmė nutartį dėl bankroto bylos iškėlimo, o 2019-06-27 – nutartį dėl juridinio asmens pripažinimo bankrutavusiu. 

2020 m. kovo 12 d. Juridinių asmenų registre buvo įregistruota asociacija Lietuvos dizaino sąjunga, kuri faktiškai akumuliavo ir pratęsė Lietuvos dizainerių sąjungos tradicijas, įdirbį ir idėjinį turinį. Lietuvos dizaino sąjungą įsteigė būtinas pagal Lietuvos meno kūrėjo ir meno kūrėjų organizacijų statuso įstatymą Meno kūrėjų skaičius.

Veikla
------

Lietuvos dizainerių sąjungos aukščiausias organas – suvažiavimas, turintis visas visuotinio narių susirinkimo teises, kolegialus valdymo organas – LDiS valdyba, vienasmenis valdymo organas – LDiS pirmininkas.

Lietuvos dizainerių sąjunga skatina ir propaguoja sąjungos narių kūrybą, gina jų autorines teises, rengia konkursus, parodas, konferencijas, dalyvauja kūrybiniuose projektuose. 2007 m. vienijo 139 narius.

Pirmininkas Tautvydas Kaltenis – nuo 2001 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jur. asmenų registras informacija apie Lietuvos dizainerių sąjungą.
2. ↑  *Lietuvos dizainerių sąjunga*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 214 psl.

Nuorodos
--------

* Lietuvos dizainerių sąjunga
Koordinatės: 15°27′ p. pl. 146°19′ v. ilg.﻿ / ﻿15.450°š. pl. 146.317°r. ilg.﻿ / 15.450; 146.317

Apatakis iš kosmoso
**Apatakis** – koralinis atolas Prancūzijos Polinezijoje, Tuamotu salyno šiaurės vakaruose, Paliserio grupėje, 370 km į šiaurės rytus nuo Taičio, 19 km į pietryčius nuo Arutua. Įeina į Arutua komuną. Sausumos plotas – 20 km². 442 gyventojai (2017 m.). Gyventojų tankumas – 26 žm./km². Svarbiausia gyvenvietė – Niutahis.

Atolas stačiakampės formos, 64 km ilgio ir 47 km pločio. Didžiausios salelės yra šiaurės vakaruose ir rytuose. Lagūnos plotas 706 km². Lagūną su vandenynu jungia dvi laivybinės protakos (vakarinėje pusėje). Yra oro uostas. Turizmas (ypač povandeninis nardymas), kopros gavyba ir eksportas, vanilės, pandanų auginimas. Maistui naudojami jamsai, duonmedžiai, taras, tropiniai vaisiai.

Apatakio atolą 1722 m. atrado olandų jūrininkas Jakob Roggeveen. 1774 m. salą aplankė Džeimsas Kukas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Recensement de 2017 – Répartition de la population de la Polynésie française par îles, *Institut de la statistique de la Polynésie française* (ISPF)

Nuorodos
--------

* Žemėlapis Archyvuota kopija 2007-03-11 iš Wayback Machine projekto.
*Kitos reikšmės – Apaščia (reikšmės).*

| Apaščia |
| --- |
| Apaščia Biržuose Apaščia Biržuose |
| **Ilgis** | 88 km |
| **Baseino plotas** | 893 km² |
| **Vidutinis debitas** | 5 m³/s |
| **Ištakos** | Pandėlys, Rokiškio rajono savivaldybė |
| **Žiotys** | Nemunėlis |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Apaščia |

**Apaščia** – upė šiaurės Lietuvoje, Rokiškio rajono savivaldybės ir Biržų rajono savivaldybės teritorijoje, Nemunėlio kairysis intakas.

Prasideda 6 km į pietryčius nuo Pandėlio, teka į vakarus, nuo Kadarų miško suka į šiaurę. Patvankose susiformavo Kilučių ežeras ir Širvena. Širvenos ežere susilieja su Agluona.

Didesni intakai: Apaštėlė, Dunojėlis, Agluona, Rovėja, Aukštoji Gervė, Gervelė, Perkaso Gervelė.

Vagos plotis nuo versmių iki Biržų 4–7 m, žemiau 10–20 m. Gylis sietuvose 0,8-1,5 m. rėvose 0,2-0,7 m. Vidutinis nuolydis 70 cm/km, vidutinis debitas žiotyse 5 m³/s.

Apaščia nuo Rinkuškių piliakalnio
Gyvenvietės prie Apaščios: Apaščia, Raikėnai, Kučgalys, Kupreliškis, Vaitkūnai, Anglininkai, Štakiriai, Karveliškiai, Varniūnai, Biržai, Drąseikiai, Nemunėlio Radviliškis.

Pavadinimo kilmė
----------------

Upėvardžio kilmė neaiški: pasak vieno požiūrio, pavadinimas yra šaknies *ap-* („upė, tekantis vanduo") vedinys, kita vertus, jis galėjęs kilti iš „apsta, apstas, apstus" („gausus, erdvus").

Galerija
--------

* Apaščia ties AnglininkaisApaščia ties Anglininkais
* Apaščios įtakas į Širvėnos ežerąApaščios įtakas į Širvėnos ežerą
* Apaščia Nemunėlio RadviliškyjeApaščia Nemunėlio Radviliškyje
* Biržuose (vaizdas link Respublikos gatvės ir tilto per upę)Biržuose (vaizdas link Respublikos gatvės ir tilto per upę)
* Biržuose (vaizdas link parko)Biržuose (vaizdas link parko)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 44–45
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 *Apaštalas Jonas*, dailininkas Diego Velázquez
Apaštalas Jonas. Iliustracija 1575 m. Vilniuje išleistoje Biblijoje
**Apaštalas Jonas** (hebr. יוחנן *Johanan* ;gr. Απόστολος Ιωάννης) – vienas iš 12 apaštalų, Evangelijos pagal Joną, Apreiškimo knygos ir trijų laiškų, įeinančių į Naująjį Testamentą autorius.

Apaštalo pašaukimas
-------------------

Apaštalas ir evangelistas Jonas buvo pašauktas Jėzaus Genezareto ežere: palikęs savo tėvą valtyje jis kartu su savo broliu Jokūbu nusekė paskui Jėzų. Apaštalas Jonas ypatingai buvo mėgiamas Jėzaus už visišką nuolankumą ir vaikišką sielos tyrumą. Po savo pašaukimo Jonas nesiskyrė su savo gelbėtoju ir buvo vienu iš trijų mokinių, kuriuos Jėzus ypatingai mylėjo ir būdamas ant kryžiaus nurodė rūpintis Marija.

Misionieriaus kelias
--------------------

Istoriškai nepatikimuose šaltiniuose sakoma, kad mirus Marijai, Apaštalas Jonas, ištraukus burtus nuėjo į Efezą ir kitus Mažosios Azijos miestus skelbti evangeliją.

Būdamas Efeze Apaštalas Jonas pagonims skelbė evangeliją apie Kristų. Jo pamokslus lydėjo daug ir didelių stebuklų, todėl tikinčiųjų skaičius didėjo su kiekviena diena.

Sugrįžimas
----------

Po ilgos tremties Patmo saloje Apaštalas Jonas atgavo laisvę ir grįžo į Efezą, kur toliau tęsė savo veiklą, mokydamas krikščionis saugotis erezijų. Apie 95 m. Apaštalas Jonas Efeze parašė Evangeliją. Jis skelbė visiems krikščionims Dievo ir vienas kito meilę. Meilės Apaštalas – taip dar vadinamas Šventas Jonas, todėl, kad nuolat mokė meilės, be kurios žmogus negali priartėti prie Dievo ir įtikti jam. Trijuose savo laiškuose Apaštalas Jonas skelbia meilę Dievui ir artimui, pats aplinkiniams būdamas meilės pavyzdžiu.

Apaštalas Jonas gyveno daugiau kaip 100 metų ir mirė sava mirtimi nuo senatvės, tuo tarpu visi kiti apaštalai mirė kankinio mirtimis. Visa krikščioniškoji bažnyčia gerbė Apaštalą Joną, kaip bažnyčios likimų žinotoją. Apaštalas Jonas vaizduojamas su ereliu – aukšto tikėjimo skrydžio simboliu.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Apaštalas Jonas Teologas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RDvylika apaštalų |
| --- |
|  |
| 
Simonas Petras · Jokūbas vyresnysis · Jonas · Andriejus · Pilypas · Baltramiejus · Matas · Tomas · Jokūbas jaunesnysis · Tadas · Simonas Kananietis · Judas Iskariotas |

 |
| Kermanšahasکرمانشاه |
| --- |
| *Ferdousi aikštė Kermanšahe* |
|  |
| 

KermanšahasKermanšahas

34°18′0″ š. pl. 47°4′0″ r. ilg.﻿ / ﻿34.30000°š. pl. 47.06667°r. ilg.﻿ / 34.30000; 47.06667﻿ (Kermanšahas)Koordinatės: 34°18′0″ š. pl. 47°4′0″ r. ilg.﻿ / ﻿34.30000°š. pl. 47.06667°r. ilg.﻿ / 34.30000; 47.06667﻿ (Kermanšahas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3:30)------ vasaros: (UTC+4:30) |
|  |
| **Valstybė** | Irano vėliava Iranas |
| **Provincija** | Kermanšaho provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2005) | 965 665  |
| **Altitudė** | 1 350 m |

**Kermanšahas** (pers. کرمانشاه = *Kermānshāh*, kurd. Kirmāşān) – miestas vakarų Irane, Zagroso kalnuose, Garesu upės slėnyje; provincijos centras. ~960 tūkst. gyventojų; didesnioji dalis – kurdai. Per miestą eina Teherano-Bagdado plentas, veikia oro uostas.

Naftos perdirbimo (nafta gaunama naftotiekiu iš Irako pasienyje esančių Nafte Šacho telkinių), naftos chemijos, maisto (cukraus), tekstilės, cemento pramonė. Tradicinis kilimų audimas. Apylinkėse vystomas žemės ūkis. Yra 1947 m. įkurtas universitetas. Netoli Kermanšaho yra Sasanidų laikų didelis bareljefu uoloje kompleksas Tak e Bostanas, kuriame pavaizduoti persų dievai ir didvyriai. Behistuno kalne yra į UNESCO pasaulio paveldą įrašyta Senovės Persijos Behistuno inskirpcija.

Istorija
--------

Vietovė gyvenama jau nuo žemutinio paleolito laikų. Apylinkėse rasta akmens amžiaus gyvenamųjų olų. Šioje vietoje prieš 10 000-8000 m. pradėjo kurtis vienos pirmųjų žmonių gyvenviečių. Į vakarus esančiame Sahnehe rastas seniausias priešistorinis kaimas Artimuosiuose Rytuose.

Manoma, kad Kermanšahas pradėjo kurtis Sasanidų laikais, apie IV a. Buvo prekybinis centras prie Hamadano-Bagdado karavanų kelio, Persijos imperatorių vasaros rezidencija. Po persų-kurdų karo miestas tapo pusiau autonomiškos Kurdų karalystės sostine. Sefevidų laikais miestas įtvirtintas, XVIII a. okupuotas osmanų. Miestas smarkiai nukentėjo Irano-Irako karo metu. Po Islamo revoliucijos miestas pervadintas į **Bachtaraną**, bet vėliau senasis pavadinimas grąžintas.

Žymūs žmonės
------------

* Doris Lessing, rašytoja, 2007 m. laimėjusi Nobelio literatūros premiją (čia gimė britams tėvams)
* Shahram Nazeri, muzikantas
* Kayhan Kalhor, muzikantas
* Pouran Derakhshandeh, kino režisierius
* Reza Shafiei Jam, aktorius
* Massoud Azarnoush, archaeologas
* Rashid Yasemi, vienas iš penkių Persijos literatūros meistrų.
* Moeini kermanshahi, dainų rašytojas
* Ali Mohammad Afghani, rašytojas

Galerija
--------

* Take Bostano bareljefo elementasTake Bostano bareljefo elementas
* Aplinkiniai kalnaiAplinkiniai kalnai
* Guri Galeho urvasGuri Galeho urvas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Bachtaranas. *Kermanšahas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002
| Kerkpatriko kalnas |
| --- |
| **Aukštis** | 4528 m |
| **Žemynas** | Antarktidos vėliava Antarktida |
| **Kalnynas** | Transantarktiniai kalnai |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Kerkpatriko kalnas

  |
| **Koordinatės:** | 84°20′0″ p. pl. 166°25′0″ r. ilg.﻿ / ﻿84.33333°š. pl. 166.41667°r. ilg.﻿ / 84.33333; 166.41667Koordinatės: 84°20′0″ p. pl. 166°25′0″ r. ilg.﻿ / ﻿84.33333°š. pl. 166.41667°r. ilg.﻿ / 84.33333; 166.41667 |

**Kerkpatriko kalnas** (angl. *Mount Kirkpatrick*) – ledo nedengiamas kalnas Antarktidoje, Transantarktiniuose kalnuose, Karalienės Aleksandros kalnagūbryje. Aukštis 4528 m. Tai aukščiausia Transantarktinių kalnų vieta. Iki 3000 m šlaitai dengiami ledo, aukščiau – plikos uolos.

1908 m. kalną atrado Didžiosios Britanijos ekspedicija, vadovaujama Ernesto Šekiltono. Kalnas pavadintas ekspediciją parėmusio Glazgo verslininko garbei.

Kerkpatriko kalnas yra svarbi dinozaurų fosilijų radimvietė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kirkpatricko kalnas. *Kerkpatriko kalnas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
| Kermanasکرمان |
| --- |
| *Kermano panorama* |
|  |
| 

KermanasKermanas

30°17′0″ š. pl. 57°04′0″ r. ilg.﻿ / ﻿30.28333°š. pl. 57.06667°r. ilg.﻿ / 30.28333; 57.06667﻿ (Kermanas)Koordinatės: 30°17′0″ š. pl. 57°04′0″ r. ilg.﻿ / ﻿30.28333°š. pl. 57.06667°r. ilg.﻿ / 30.28333; 57.06667﻿ (Kermanas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3:30)------ vasaros: (UTC+4:30) |
|  |
| **Valstybė** | Irano vėliava Iranas |
| **Provincija** | Kermano provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2005) | 533 799  |
| **Altitudė** | 1 755 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Kermanas |

**Kermanas** (pers. کرمان = *Kerman*) – miestas pietryčių Irane, tarp Kuhrudo ir Kuhbenano kalnų. Provincijos centras. Virš 530 tūkst. gyventojų. Iš miesto keliai veda į Teheraną, Zahedaną, Bender Abasą, bei geležinkelis į Teheraną. Veikia oro uostas.

Kermanas yra svarbiausias Irano tradiciškų persiškų kilimų gamybos ir eksporto centras. Perdirbama nafta, naftotiekiu tiekiama iš Bender Abaso naftos telkinių. Taip pat vykdoma metalo apdirbimo, tekstilės, maisto pramonė. Veikia Šahido Bahonaro, musulmonų Azado, medicinos universitetai. Muziejai. Miesto apylinkėse kasamos akmens anglys.

Istorija
--------

Manoma, kad miestą (224–239 m.) įkūrė Persijos šachas Ardašyras I. Buvo vadinamas Behdesyru, Berdesyru ar Berdešyru. Jau VIII a. miestas buvo žymus kašmyro audimo centras. Sefevidų laikais miestas pradėtas vadinti Kermanu. Ne kartą nuniokotas tiurkų, afganų antpuolių. XVIII a. miestą užėmė kadžarai. Už paramą Zandų dinastijai, miesto gyventojai buvo smarkiai suluošinti, moterys ir vaikai paimti į vergovę. Kermanas atstatytas Kadžarų dinastijos valdovo Fatho Ali Šacho laikais (1797–1834 m.), į šiaurę nuo senojo miesto vietos.

Paveldas
--------

Kermanas turi gausų architektūrinį paveldą: III a. Persijos šacho Ardašyro I citadelės griuvėsiai, kupolinė seldžiukų Masdžid Maleko mečetė (XI a. pab.) su XII a. michrabais, Masdžid Džomjė mečetė (1349 m. restauruota 1560 m.) su fajanso mihrabu, Masdžid Pa Minaro mečetė (1390 m.), Džabel Sango laidojimo vieta (XI–XII a.), Bage Sirifo sodas, Gombad Džabalijė mauzoliejus su dvigubu kupolu, Kobehe Sabzo pastato liekanos (XIV–XV a.).

Sportas
-------

* Sanat Mes Kerman – futbolo klubas, rungtyniavo aukščiausiame šalies divizione;

Galerija
--------

* Šeicho Nematola Vali mauzoliejusŠeicho Nematola Vali mauzoliejus
* 
* CitadelėCitadelė

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kermanas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
2. ↑  Sanat Mes Kerman pagal SOCCERWAY
3. ↑  Sanat Mes Kerman pagal Globalsportsarchive