recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Kruopių laisvamanių kapinės |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Kruopių laisvamanių kapinėsKruopių laisvamanių kapinės

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°14′13″š. pl. 23°00′13″r. ilg.﻿ / ﻿56.236834°š. pl. 23.00373°r. ilg.﻿ / 56.236834; 23.00373Koordinatės: 56°14′13″š. pl. 23°00′13″r. ilg.﻿ / ﻿56.236834°š. pl. 23.00373°r. ilg.﻿ / 56.236834; 23.00373 |

 |
| Vieta | Akmenės rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Kruopių seniūnija |
| Plotas | 1200 m² |
| Naudotas | nuo 1926 m. |
| Registro Nr. | u. k. 27508 / 43963 / 16728 |

**Kruopių laisvamanių kapinės** – senosios laisvamanių kapinės, esančios Kruopių miestelyje, Akmenės rajone, prie kelio  **1027**  Papilė–Eglesiai–Kruopiai . Kapinės įrašytos į į Kultūros vertybių registrą. Stovi vartai su mūriniais, tinkuotais stulpais ir metalinėmis ažūrinėmis varčiomis. Gyvatvore apjuostoje teritorijoje yra išlikę 8 kapai, antkapinių paminklų fragmentų, betoninių kapų apvadų, kauburėlių.

Istorija
--------

Laisvamanių etinės kultūros draugija, atsižvelgdama į tai, kad mirusių netikinčių parapijiečių kunigai nenorėdavo įsileisti į katalikų kapines, Lietuvoje ėmėsi steigti savo kapines. Kruopių valsčiaus inteligentijos, ūkininkų atstovus vienijo laisvamanių idėjas propagavęs „Kultūros būrelis". Jo narių dėka kapinės įsikūrė 1926 m. kai žemę joms skyrė Kruopių dvaro savininkas Juozas Liekis. Dvarininkas pasirūpino jų aptvėrimu, pastatė puošnius vartus. Kapinės iškilmingai atidarytos dalyvaujant žymiems to meto visuomenės veikėjams 1926 m. rugsėjo 1 d. sekmadienį. Iškilmėms vadovavo Jonas Šliūpas, savo kalboje pažymėjęs šių kapinių reikšmę ir nurodęs, kad jose bus palaidota daug kovotojų už lietuvių sąžinės laisvę. Kalbas pasakė Jonas Ilgūnas, Jonas Kairiūkštis, Mikalojus Kuprevičius, Kostas Korsakas.

Kruopiuose atsiradus laisvamanių kapinėms, netrūko įtampos vietos kunigų ir laisvamanių tarpusavio santykiuose. Mirus dvarininko J. Liekio sūnui, tėvas pageidavo, kad jo sūnui amžino poilsio vieta būtų laisvamanių kapinėse. Kai kurie giminės ir Kruopių klebonas užprotestavo, esą „bedievio" sūnus buvęs pakrikštytas, tad pastarasis galų gale buvo palaidotas parapijos katalikiškose kapinėse su bažnytinėmis apeigomis.

Pirmasis šiose laisvamanių kapinėse buvo palaidotas veterinarijos gydytojas iš Žagarės J. Luobikis. Kapinėse yra gydytojo, tautosakininko Mikalojaus Kuprevičiaus (1864–1932) kapas. Jose po mirties atgulė ir buvęs dvarininkas Juozas Liekis (1887-1955).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Akmenės rajono kapinių sąrašai. 7. Kruopių mstl. kapinės Archyvuota kopija 2021-11-21 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Akmenės krašto enciklopedinis žodynas. Kruopių laisvamanių kapinės
3. ↑  „Kapinės". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
4. 1 2 3  Vilmantas Krikštaponis. Šviesa, kurios nevalia išsižadėti (3)
5. ↑  „M. Kuprevičiaus kapas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
6. ↑  „J. Liekio kapas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
| **Mieczysław Niedziński** |
| --- |
| Gimė | 1917 m.Druskininkai, Vokietijos imperija |
| Mirė | 1948 m. gegužės 8 d. (~31 metai)Gardinas, Baltarusijos TSR |
|  |
| Veikla | Armijos Krajovos karininkas. |

 *Kitos reikšmės – Nedzinskas (reikšmės).*
**Mečislovas Nedzinskas**, slapyvardžiai „Men", „Ren", „Niemen", „Morski" (lenk. *Mieczysław Niedziński*) (1917 m. Druskininkuose, Vokietijos imperija - 1948 m. gegužės 8 d. Gardine, Baltarusijos TSR) – Armijos Krajovos karininkas.

Biografija
----------

Gimė 1917 m. Druskininkuose. Dalyvavo Vokietijos ir Lenkijos kare. Dalyvavo Lvovo miesto gynyboje, buvo vienas iš pirmųjų Armijos Krajovos kovotojų nacių okupacijos metu. Nuo 1944 m. liepos iki 1945 m. rugsėjo buvo vienas iš Armijos Krajovos Gardino ir Naugarduko apygardų vadų. 1944 m. liepos 7 d. dalyvavo Operacijoje "Aušros vartai", nepavykus operacijai pabėgo ir kelerius metus slapstėsi bei partizanavo Gardino apylinkių miškuose. 1948 m. gegužės 8 d. netoli Gardino miesto kartu su keliais išlikusiais bendrais buvo apsuptas NKVD ir nužudytas. Su Nedzinsko žūtimi baigėsi ir Armijos Krajovos pasipriešinimas Gardino apylinkėse.

Nuorodos
--------

* Home Army in the Nowogródek (Kresy Wschodnie - Eastern Borderlands) area after July 1944 (angl.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Home Army in the Nowogródek (Kresy Wschodnie - Eastern Borderlands) area after July 1944
| Kruopių paminklas partizanui V. Rutkui |
| --- |
| Partizano V. Rutkaus atminimo vieta |
| 

Kruopių paminklas partizanui V. RutkuiKruopių paminklas partizanui V. Rutkui

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°08′00″š. pl. 21°50′01″r. ilg.﻿ / ﻿56.133281°š. pl. 21.833578°r. ilg.﻿ / 56.133281; 21.833578Koordinatės: 56°08′00″š. pl. 21°50′01″r. ilg.﻿ / ﻿56.133281°š. pl. 21.833578°r. ilg.﻿ / 56.133281; 21.833578 |

 |
| Vieta | Skuodo rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Barstyčių seniūnija |
| Aukštis | 1,82 m |
| Plotas | 4 m² |
| Naudotas | Pastatytas XX a. 7 dešimtmetyje |

**Kruopių paminklas Kardo rinktinės partizanui Vaclovui Rutkui** yra pietrytinėje Skuodo rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Kruopiuose (Barstyčių seniūnija), Barstyčių miške, kelio Barstyčiai - Salantai kairėje pusėje.

Vieta
-----

Atminimo vieta įrengta B. Sakalauskienės sodybos pietvakariniame pakraštyje stūksančioje kalvoje, pamiškėje. Ją ženklina paminklinis kryžius, kurį juosia metalinė, ažūrinė, kalvio darbo tvorelė su dvivėriais varteliais priekiniame fasade. Aptvaro išorinėje pusėje kampuose pasodinta po eglaitę, o už kryžiaus – ąžuoliukas.

Teritorijos plotas – 4 m².

Paminklinis kryžius atminimo vietoje
### Paminklinis kryžius

Kryžius padarytas iš geležinio vamzdžio.Viršūnės ir pečių galai pridėtiniai, profiliuoti, išplatinto rutulio formos. Pagrindas įtvirtintas į plokščią, aptašyto akmens postamentą, kurio priekinėje plokštumoje įbetonuota aliuminio lydinio stačiakampė lentelė su užrašu: „A. † A. / ČIA ŽUVO / VACLOVAS / RUTKUS / 1925–1949". Įrašą viršutiniuose kampuose vainikuoja išlietos lauro lapų šakelės. 

Paminklinio kryžiaus aukštis – 1,8 m.

Istorija
--------

Vaclovas Rutkus gimė 1925 m. Šarnelėje, Žemaičių Kalvarijos vls. gyveno Rotinėnuose, mokytojavo Šarnelės pradžios mokykloje. 1944 m. pabaigoje pasitraukė į pogrindį, įstojo į Kardo rinktinės Žygimanto kuopą, veikusią Platelių valsčiuje, buvo Petravičiaus būrio partizanas. 1949 m. lapkričio 2 d. su broliais Juozu ir Vincu Žalimais Kruopiuose pateko į Barstyčių MGB poskyrio stribų pasalą, žuvo bandydamas pasitraukti į mišką. Kūnas parvežtas į Barstyčių MGB poskyrį, vėliau, manoma, užkastas Barstyčių k. senosiose kapinėse. 

XX a. 7 dešimtmetyje partizano artimieji prie kelio Salantai–Barstyčiai pastatė paminklinį kryžių, kurį Barstyčių apylinkės valdžios nurodymu netrukus iš pakelės pašalino ir pastatė nuošalesnėje vietoje prie B. Sakalauskienės sodybos. Atminimas taip pat įmažintas 2008 m. pakelėje pastatytame tipiniame partizanų atminimo ženkle.

Šaltiniai
---------
**Spyker**|  |
| Pilnas pavadinimas | Etihad Aldar Spyker F1 Team |
| Komandos bazė | Silverstone, Jungtinė Karalystė |
| Komandos vadovai | Vokietija Colin Kolles |
| Pilotai | Vokietija Adrian Sutil  Nyderlandai Christijan Albers  Vokietija Markus Winkelhock  Japonija Sakon Yamamoto |
| Debiutavo | 2007, Australijos GP |
| Dalyvavo GP | 17 |
| Čempionai |   |
| Konstruktorių įskaita: | 0 |
| Pilotų įskaita: | 0 |
| Laimėta GP | 0 |
| Pole pozicijos | 0 |
| Greičiausių ratų | 0 |
| Paskutinis sezonas | 2007 m. |
|

**Spyker F1** – buvusi Formulės 1 komanda susikūrusi 2006 birželio mėn. pakeitusi trumpai gyvavusią Midland F1 Racing komandą. 2007 m. komandą įsigijo Force India F1 Team komanda.

Istorija
--------

Komanda priklausė olandų konsorciumui, kuriam vadovavo Michael Mol (*Spyker* – sportinių automobilių gamintojas). 2006 m. ji buvo nupirkta iš kompanijos Midland. Kinijos GP metu komandos vadovas Colin Kolles pranešė, jog jos iki tol naudojamus Toyota variklius 2007 metais pakeis Ferrari agregatai, kadangi Toyota F1 nusprendė bendradarbiauti su Williams F1 komanda.

Komandos pilotai kovodavo tik dėl paskutinių vietų lenktynėse, o vienintelį tašką komandos istorijoje pelnė Adrianas Sutilas Japonijos GP metu finišavęs aštuntoje vietoje.

2007 m. rugsėjo 3 d. pranešta jog parduota Spyker F1 komanda. Nyderlandų automobilų gamintojo Spyker formulės komandą nupirko Michiel Mol vadovaujamas koncernas ir privačios Indijos avialinijų bendrovės savininkas Vijay Mallya. Komanda pervadinta į **Force India F1 Team**.

Formulės 1 rezultatai
---------------------

| Metai | Pakaba | Variklis | Padangos | Nr. | Lenktynininkai | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | Taškai | Vieta |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2007 | F8-VIIF8-VIIB | Ferrari 056 2.4 V8 | **B**
 |  |  | AUS | MAL | BHR | ESP | MON | CAN | USA | FRA | GBR | EUR | HUN | TUR | ITA | BEL | JPN | CHN | BRA | 1 | 10 |
| 20 | Vokietija Adrian Sutil | 17 | Ret | 15 | 13 | Ret | Ret | 14 | 17 | Ret | Ret | 17 | 21 | 19 | 14 | 8 | Ret | Ret |
| 21 | Nyderlandai Christijan Albers | Ret | Ret | 14 | 14 | 19 | Ret | 15 | Ret | 15 |  |  |  |  |  |  |  |  |
| Vokietija Markus Winkelhock |  |  |  |  |  |  |  |  |  | Ret |  |  |  |  |  |  |  |
| Japonija Sakon Yamamoto |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | Ret | 20 | 20 | 17 | 12 | 17 | Ret |

Nuorodos
--------

* Spyker fanų puslapis Archyvuota kopija 2008-12-16 iš Wayback Machine projekto.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Teisėjai atėmė tašką iš V. Liuzzi (papildyta) Archyvuota kopija 2007-10-10 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Parduota „Spyker" komanda. Archyvuota kopija 2007-09-05 iš Wayback Machine projekto.
Pistoletas *Ruger P89*, kurio spyna sustabdyta galinėje padėtyje. Spynos stabdžio svirtelė matyti virš nuleistuko.
Pistoletas *Beretta M9*, kurio spyna sustabdyta galinėje padėtyje.
**Spynos stabdis** (rus. *затворная задержка*; angl. *slide stop*) – šaunamojo ginklo mechanizmas, sulaikantis spyną galinėje padėtyje, kai ginkle baigiasi šoviniai. Būdingas savitaisiams pistoletams, taip pat kai kuriems automatiniams šautuvams (pvz. M-16), pistoletams kulkosvaidžiams (pvz. *Cz Scorpion EVO 3 A1*).

Sustojusi spyna:

* parodo, kad baigėsi šoviniai;
* paspartina ginklo paruošimą tolimesniam šaudymui. Tuščią dėtuvę pakeitus pilna tereikia paspausti stabdžio svirtelę, ir spyna grįždama įstumia šovinį iš naujos dėtuvės į šovinio lizdą. Nereikia ranka atitraukti spyną atgal ir paleidus įstumti šovinį.

Išmetus paskutinę iššautą tūtelę dėtuvės šovinių tiektuvas užsikabina už spynos stabdžio kyšulio ir taip įjungia stabdį. Spynos stabdis atjungiamas nykščiu spustelėjus stabdžio svirtelę. Pistolete PSM spynos stabdis neturi lauke esamų dalių. Norint atjungti stabdį spyną reikia ranką patraukti atgal iki galo ir atleisti. Kai kuriuose pistoletų modeliuose įstačius naują dėtuvę stabdis atsijungia automatiškai (pvz. 1910 m. modelio *Mauser*, *Heckler und Koch HK-4*). Pistoletas Beretta M1934 neturi spynos stabdžio kaip atskiros detalės, iššovus paskutinį šovinį spyną sustabdo dėtuvės šovinių tiektuvas, į kurio užpakalinį kraštą spyna ir atsiremia.

Spynos stabdžio detalė dažnai yra daugiafunkcė. Pvz.:

* Makarovo pistolete PM spynos stabdis kartu yra ir iššautų tūtelių atmušas,
* TT ir M1911 vamzdžio stabdžio ašis kartu yra ir vamzdžio kilpos ašis,
* Pistolete FN HPDA spynos stabdžio ašis šaunant sąveikauja su vamzdžio kyšuliu ir užtikrina spynos atrakinimą..

Nuorodos
--------

1. ↑  Современное стрелковое оружие — пистолеты Mauser модели 1910 1914 и 1934 годов Archyvuota kopija 2010-09-14 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Современное стрелковое оружие — Пистолеты и Револьверы — Browning BDM Archyvuota kopija 2010-06-29 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Современное стрелковое оружие — Пистолеты — Browning DA / FN HP-DA / BDA9 / BDAO Archyvuota kopija 2010-08-19 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Gibės gentinė valstybė:Jimma |
| --- |
|  |
| Šalis | Džima zona |
| Tautos | oromo |
| Laikotarpis | 1790–1932 m. |
| Miestai | Džima |
| Valdovai | moti |
|  |
|  |

**Džima** (*Jimma*) – istorinė valstybė pietvakarių Etiopijoje, Gibės regione, egzistavusi XVIII-XX a. ir valdyta oromo tautos.

Geografija
----------

Valstybė buvo įsikūrusi į vakarus nuo Gibės ir į šiaurę nuo Godžaro upių. Į vakarus nuo jos buvo Limu-Enarėja, į pietvakarius - Goma ir Gera, į rytus - Džandžeras, o į pietryčius - Garo.

Istorija
--------

Iki XVI a. II pusės oromo migracijų teritorija priklausė galingai Kafos valstybei. Kuomet šias teritorijas užėmė oromo, jie čia pamažėle kūrėsi, bet centrinė valdžia nesusiformavo.

Vaizdas:Colonial-era Abyssinian jimma kingdom.png
XVIII a. pabaigoje oromo ėmė formuoti valstybę, kurios tarybos rinkosi Hulės gyvenvietėje. Vėliau iškilo kitas svarbus prekybinis centras Hirmata (vėliau - Džimos miestas), kuris tapo svarbiausiu miestu prekybiniame kelyje, jungusiame Kafą ir Ševą, sugebėjusiu nukonkuruoti kaimyninės Enarėjos Saką.

1830 m. valdant Abba Džifarui, valstybė priėmė islamą. Valdant Abba Gomol (1862–1878) Džima vykdė ekspansiją, kurios metu laikinai užėmė kaimyninį Džandžerą, užkariavo Garo.

Tai buvo vienintelė valstybė Gibės regione, kuri be karo pakluso Etiopijos imperatoriui Menelikui II, tapdama Etiopijos vasale. Ji padėjo Etiopijai užkariauti kaimynines valstybes Kulo (1889), Velaitą (1894) ir Kafą (1897).

1932 m. mirus Džimos valdovui Abba Džifar II, valstybė galutinai aneksuota ir inkorporuota į Etiopijos imperiją.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • REtiopijos istoriniai regionai |
| --- |
|  |
| Tigrajus | 
 Akele Guzajus **·**  Hamasienas **·**  Tembienas **·**  Širė **·**  Serajė **·**  Sama **·**  Agamė **·**  Amba Senajtas **·**  Garalta **·**  Enderta **·**  Saharti **·**  Abergalė |  |
|  |
| Amharas | 
 Semienas **·**  Begmenderis **·**  Godžaras **·**  Vagas **·**  Lasta **·**  Dembija **·**  Kvara **·**  Agavmederis |
|  |
| Kiti | 
 Velega **·**  Ilubaboras **·**  Ševa **·**  Davaro **·**  Adalis **·**  Balė |
|  |
| Gibė | 
Hadija **·**  Velaita **·**  Kafa **·**  Enarėja **·**  Džandžeras **·**  Džima **·**  Garo **·**  Guma **·**  Gera **·**  Goma |
|  |
| Aplinkinės gentys | 
Bedžai **·**  Tigriai **·**  Sahai **·**  Afarai **·**  Somaliai **·**  Borana oromo **·**  Šankela |

 |
| Mieganti Venera |
| --- |
|  |
| Menininkas | Džordžonė |
| Metai | apie 1510 |
| Meno kryptis | Aukštasis renesansas |
| Medžiagos, technika | aliejinis paveikslas, drobė |
| Matmenys | 108 cm × 175 cm |
| Miestas (vieta) | Dresdenas |
| Muziejus | Senųjų meistrų paveikslų galerija |

**Mieganti Venera** – italų renesanso dailininko Džordžonės (apie 1477–1510) paveikslas, esantis Dresdeno Senųjų meistrų paveikslų galerijoje. Įvardijamas vienu garsiausių ir pirmųjų moters akto paveikslų Vakarų meno istorijoje.

Apie paveikslą
--------------

Paveikslą tapė Venecijos dailės mokyklos dailininkas Džordžonė, bet nebaigė dėl staigios mirties nuo maro 1510 m. Paveikslo tapybą pratęsė Ticianas, kurio rankai priskiriama dangaus ir tolimojo peizažo detalių tapyba. Ticianas vėliau sukūrė paveikslą „Urbino Venera", kuriame artimai sekė Džordžonės paveikslo vaizdiniu. Ticianas dešiniajama kampe buvo nutapęs Kupidoną, kuris 1843 m. buvo panaikintas dailininko Martin Schirmer. Tikriausiai Ticianas pridėjo ranką ir prie raudonų klosčių tapybos po Veneros galva. Bendrąja nuomone paveikslas vaizduoja alegorinę meilės išraišką.

Paveikslas tikriausiai buvo užsakytas Girolamo Marcello ir Morosina Pisani vestuvių 1507 m. spalio 7 d. proga. Girolamo Marcello buvo Džordžonės rėmėju ir turėjo tris jo paveikslus, įskaitant „Miegančią Venerą". Pozuotojos asmenybė nežinoma. Paveikslas nepasirašytas. To meto vestuviniuose paveiksluose tarp aristokratų buvo įprasta vaizduoti Veneros vaizdinį, bet visai tikėtina, kad paveiksle vaizduojama nimfa. Pažymėtina, kad drapiruotės klosčių tonai po moters kūnu yra šalti, tokiu būdu mažinantys paveikslo erotinį charakterį.

Džordžonė buvo vienas pirmųjų menininkų Europoje, kuris stipriai akcentavo peizažo vaidmenį paveiksle. Jo rankai priklauso pirmuoju savarankišku peizažu įvardijamas paveikslas „Audra". „Miegančioje Veneroje" peizažas taip pat vaidina svarbų vaidmenį, gulinčios moters kūno linijos harmoningai atitinka peizažo kalvų linijas. Iki „Miegančios Veneros" Europos mene nebuvo nuogos moters vaizdinių, neįpintų į biblijinių ar mitologinių istorijų rėmus. Apie 1510 m. Venecijos mene atsirado vaizdinių, kurie moters nuogumą vaizduoja kaip patį savaime paveikslo objektą ir tapybos tikslą. „Mieganti Venera" laikoma pirmuoju šio žanro paveikslu, kuriuo artimai sekė vėlesni tapytojai Ticianas, Palma Vyresnysis, Džulijus Romanas, Rubensas, Nikola Pusenas, Engras, Eduaras Manė. Vienas iš esminių skirtumų tarp šių dailininkų darbų ir Džordžonės yra tas, kad „Miegančioje Veneroje" vaizduojama moteris yra užsimerkusi (ar mieganti) ir nevaržomai leidžia žiūrovui stebėti jos kūną.

Išnašos
-------

1. ↑  Pignatti. The Life and Work of Giorgione. p. 75.
2. ↑  Jaynie Anderson. Giorgione, Titian and the Sleeping Venus. Convegno Internazionale Di Studi, Venezia (Vicenza: Neri Pozza, 1980), p. 341.

Nuorodos
--------

* wga.hu
* britannica.com
| ***Džiazas*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Džiazas |
| Kilmės šalis | Lietuva |
| Režisierius | Raimundas Banionis |
| Prodiuseris (-iai) | Žilvinas Bareikis |
| Scenaristas (-ai) | Raimundas BanionisMarius DaškusRimantas Šavelis |
| Vaidina | Alantė KavaitėRolandas KazlasDainius KazlauskasKęstutis Jakštas |
| Metai | 1992 |
| Žanras | Drama |
| Trukmė | 90 min. |
| Kalba | lietuvių k. |

**Džiazas** – 1992 m. lietuviškas 90 min. trukmės kino filmas, sukurtas pagal Juozo Grušo 1967 m. pjesę „Meilė, džiazas ir velnias", drama. Premjera Lietuvoje – 1994 m. balandžio 12 d.

Apie filmą
----------

Filme atkuriama 1969 m. atmosfera, kai Lietuvoje, pasak vieno iš herojų žodžių, tekdavo laukti „dvylikos brolių, voronokais lakstančių". „*Voronokai*" – milicijos patrulių mašinos. Jos bei patys represinės santvarkos pareigūnai „Džiaze" pasirodo ne kartą. Taikiai gyvenantys žmonės būdavo akylai prižiūrimi, kad nenusižengtų „politikai".

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Sovietinę epochą vaizduojančiame filme – trijų džiazuojančių jaunuolių ir jų solistės Beatričės meilės ir išdavysčių istorija. Pagrindinis herojus Lukas (Rolandas Kazlas) grįžta iš Prahos, kur tarnavo sovietinėje kariuomenėje. Jo draugai renkasi senoje landynėje, kurioje smagiai leidžia laisvalaikį, groja džiazą. Džiazas – tai šių jaunuolių gyvenimo būdas, jų protestas prieš suaugusiuosius. Filme filosofuojama apie amžinus dalykus – apie gėrį, apie išsigimimo ir nužmogėjimo priežastis. Dramos herojams likimas nedraugiškas, nelengvas. Nė vienas iš jų nepatyrė nei šeimos šilumos, nei motinos meilės. Iš jų sunkiausias likimas teko Lukui: jis neturėjo nei tėvų, nei brolių, nei seserų. Šis herojus – visuomenės padugnių atstovas. Šiuos tris vaikinus vienija meilė Beatričei, bet kiekvienas ją myli savaip: Julius svajoja su Beta sukurti šeimą, Andrius iš draugės nori gauti meilės, kurios gyvenime nebuvo patyręs, o Lukui labiausiai reikia draugystės, ir tik viena Beta gali tai suteikti. Vaikinams reikia Beatričės, nes ši gera, tyra, jau dabar sušildo nejaukią jų buitį ir formuoja juos lyg savotišką šeimą. Beatričė vienintelė nebuvo nusivylusi pasauliu... Sudėtingi jaunų žmonių santykiai vienintelę kompanijos merginą Beatričę (Alantė Kavaitė) priveda prie savižudybės...

Kūrybinė grupė
--------------

* Režisierius – Raimundas Banionis,
* Prodiuseris – Žilvinas Bareikis
* Scenarijus – Raimundas Banionis, Marius Daškus, Rimantas Šavelis,
* Dailininkas – Algirdas Bružas,
* Kompozitorius – Faustas Latėnas,
* Operatorius – Jonas Tomaševičius.

Aktoriai
--------

* Alantė Kavaitė, Rolandas Kazlas, Dainius Kazlauskas, Kęstutis Jakštas, Vytautas Paukštė, Liubomiras Laucevičius,Elžbieta Laucevičiūtė.

Festivaliai
-----------

* San Remo „Internazionale del film D’Autore" (Italija), 1993 m.;
* „Kinotavr" (Rusija), 1993 m.;
* Maskvos tarptautinis kino festivalis, 1993 m.;
* „KinoŠok" (Rusija), 1994 m.;
* „Riminicinema" (Italija), 1994 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Filmo festivaliai Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Filmo aprašymas
Koordinatės: 54°28′59.27″ š. pl. 23°21′14.34″ r. ilg.﻿ / ﻿54.4831306°š. pl. 23.3539833°r. ilg.﻿ / 54.4831306; 23.3539833

|  |
| --- |
| **Liudvinavo Kazio Borutos gimnazija** |
| Liudvinavo Kazio Borutos gimnazija herbasLiudvinavo Kazio Borutos gimnazija herbas |
| Liudvinavo Kazio Borutos gimnazija |
| **Adresas** | A. Juozapavičiaus g. 3, Liudvinavas |
| **Direktorius(-ė)** | Nijolė Latvaitienė |
| **Mokinių skaičius** | 221 (2016 m.) |
| **Įkūrimo data** | 1781 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 31 |

**Marijampolės savivaldybės Liudvinavo Kazio Borutos gimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Liudvinave (Marijampolės savivaldybė), A. Juozapavičiaus g. 3, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190398811. Steigėjas Marijampolės savivaldybės taryba.

Nuo aikštyno pusės, 2013 m.
Filialai:

* Liudvinavo Kazio Borutos gimnazijos Liucinavo skyrius
* Liudvinavo Kazio Borutos gimnazijos Valavičių skyrius

Istorija
--------

1781 m. Liudvinave veikė pradinė mokykla, kurioje mokėsi 20 mokinių. XIX a. pabaigoje pastatytas mokyklai skirtas pastatas. 1913 m. baigtas statyti mūrinis mokyklos pastatas. 1914 m. vokiečiai mokyklą uždarė. 1915 m. mokykla sudegė. 1923 m. atstatytas sudegęs pastatas. 1937/1938 m. m. atidarytas penktasis skyrius, 1939 m. šeštasis skyrius.

1944 m. Liudvinave įsteigta progimnazija. 1949/1950 m. m. progimnazija reorganizuota į septynmetę mokyklą. 1951/1952 m. m. atidaryta aštuntoji klasė. Nuo 1954/1955 m. m. veikė pilna vidurinė mokykla. 1989 m. pavasarį mokyklai suteiktas rašytojo Kazio Borutos (1905–1965) vardas.

2015 m. vasarį vidurinė mokykla tapo gimnazija, joje mokėsi 223 mokiniai, dirbo 42 mokytojai, iš kurių 14 yra baigę šią mokyklą, dar 13 žmonių dirbo ūkio grupėje. Gimnazijoje buvo ugdoma 20 specialiųjų ugdymosi poreikių mokinių ( 5 – individualizuota programa ir 15 - pritaikyta programa). 2016 m. sausio 1 d. gimnazijoje mokėsi 221 mokinys ir 38 ikimokyklinio ugdymo skyriaus vaikai.

Direktoriai
-----------

* 1944 m. K. Vasaitis
* 1946 m. J. Vosylius
* 1949 m. P. Simanavičius
* 1950 m. P. Vaitiekūnas
* 1964 m. J. Daugėla
* 1971 m. M. Orinienė
* 1988 m. V. Tumelis
* nuo 1993 m. Nijolė Latvaitienė

Žymūs mokiniai
--------------

* Juozas Akelaitis, knygnešys
* Vydas Baravykas, agronomas, Alytaus politikas
* Vytautas Blūšius, dirigentas, pedagogas
* Kazys Boruta, rašytojas
* Petras Klimas, diplomatas, Vasario 16-osios akto signataras
* Jonas Kriščiūnas, agronomas, politinis ir visuomenės veikėjas
* Stasys Matulaitis, gydytojas, knygnešys
* Algimantas Matulevičius, ekonomistas, politikas
* Jonas Matulevičius, politinis ir visuomenės veikėjas
* Birutė Salatkienė, archeologė
* Sergijus Staniškis, Lietuvos karininkas, partizanas
* Jonas Staugaitis, gydytojas, politinis ir visuomenės veikėjas
* Antanas Vilkutaitis, inžinierius, publicistas

Šaltiniai
---------

1. ↑

Nuorodos
--------

* Gimnazijos svetainė
* Informacija apie instituciją *aikos.smm.lt* svetainėje
Šiuolaikinis miegamasis (Australija)
**Miegamasis** – kambarys, esantis bute ar bet kuriame kitame būste, skirtas miegui ir poilsiui. Ši patalpa yra svarbi namų erdvė. Daugelyje šalių namus ar butą pirmiausia charakterizuoja miegamųjų skaičius. Miegamųjų hierarchija namuose dažnai atitinka šeimos hierarchiją: pagrindinis miegamasis skirtas šeimininkams, vaikų miegamasis – vaikams ir svečių miegamasis – atvykusiems svečiams. Turtinguose namuose yra tarnų miegamieji. Sutuoktiniai gali turėti ir bendrus, ir atskirus miegamuosius.

Baldai ir kiti daiktai miegamajame labai skiriasi, priklausomai nuo skonio, vietinių tradicijų ir asmens socialinės bei ekonominės padėties. Pagrindinis miegamojo akcentas yra lova, kuri labiausiai priimtina Vakarų šalyse. Japonijoje ją atstoja tradicinis futonas. Kartais viename miegamajame yra kelios lovos. Dažnai miegamajame taip pat yra spintos, naktiniai staleliai, komodos, veidrodžiai, kiliminė danga. Ant naktinio stalelio pastatoma maža lempa, žadintuvas. Miegamojo baldai dažnai gaminami iš medžio dėl šios medžiagos ekologiškumo ir ilgaamžiškumo.

Istorija
--------

Didesniuose Viktorijos laikų namuose buvo įprasta, kad iš miegamojo būdavo patenkama į šeimininkės buduarą ir šeimininko drabužinę. Namuose, kuriuose gyveno tarnai, jiems dažnai būdavo skiriami miegamieji, įrengti mansardose, palėpėse.

XIV a. žemesniosios klasės atstovai miegojo ant čiužinių, prikimštų šieno ir šiaudų. XVI a. tarp galinčių įpirkti pradėjo populiarėti plunksnomis kimšti čiužiniai. Paprastam žmogui sekėsi gerai, jei po septynerių santuokos metų jis galėjo nusipirkti čiužinį. XVIII a. vis dažniau naudota medvilnė ir vilna. Pirmasis spyruoklinis matracas buvo sukurtas tik 1871 m. Anksčiau, prieš šiuolaikinę buitinę santechniką ir vonios kambarius būstuose, miegamajame buvo įprasta praustuvė asmeninei higienai ar naktipuodis, laikomas po lova.

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Miegamasis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Yorke, Trevor (2005) *The Victorian House Explained*. Newbury: Countryside Books ISBN 9781846748233; p. 105
2. 1 2  „Beds in Late Medieval and Tudor Times". *Beds in Medieval and Tudor Times*. Old and Interesting. Nuoroda tikrinta 2011-11-10.
| **Gymnocephalus cernuus** |
| --- |
| Pūgžlys (*Gymnocephalus cernuus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Kaulinės žuvys  *( Osteichthyes)* |
| Klasė: | Stipinpelekės žuvys  *( Actinopterygii)* |
| Būrys: | Ešeržuvės  *( Perciformes)* |
| Šeima: | Ešerinės  *( Percidae)* |
| Gentis: | Pūgžliai  *( Gymnocephalus)* |
| Rūšis: | Pūgžlys  *( Gymnocephalus cernuus)* |

 |
| Binomas |
| ***Gymnocephalus cernuus***Linnaeus, 1758 |
|  FishBase |

**Pūgžlys** arba **ežgė** (*Gymnocephalus cernuus*) – ešerinių (*Percidae*) šeimos žuvis.

Kūnas dažniausiai iki 15 cm ilgio, rečiau – iki 25 cm. Sveria 30–40 g, kartais iki 150 g. Viršutinė kūno dalis žalsvai pilkos spalvos, išmarginta įvairaus didumo tamsių dėmių. Pilvas balkšvas. Nugaros pelekas priekinėje pusėje turi tvirtus spyglio pavidalo spindulius, žiaunų dangtelio užpakalinis kraštas dantuotas. Apatinio peleko pirmieji du spinduliai kieti ir smailūs.

Gyvena didžiojoje Europos dalyje ir Sibire. Lietuvoje dažnas. Gyvena Kuršių mariose, lėtai tekančiose upėse.

Pūgžliai laikosi prie smėlėto ar akmenuoto dugno. Neršia gegužės–birželio mėnesiais. Mailius minta planktonu, o suaugusios žuvys – dugno bestuburiais, ikrais, kitų žuvų mailiumi.

Mėgėjiškai žvejojami.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Pūgžlys*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 466



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pūgžlys** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 42°21′ š. pl. 10°54′ r. ilg.﻿ / ﻿42.350°š. pl. 10.900°r. ilg.﻿ / 42.350; 10.900

Džilijo krantinė
**Džilijas** (it. *Isola del Giglio*) – Italijos sala Tirėnų jūroje, prie Toskanos krantų, priklauso Groseto provincijai. Plotas 23,8 km².

Nuo žemyno salą skiria 16 km pločio sąsiauris. Paviršius kalnuotas, sudarytas iš granito, krantai daug kur statūs, skardingi, vietomis įsiterpia vaizdingos įlankėlės. Aukščiausia vieta – Podžio dela Pagana (496 m). Džiliją dengia subtropikų kietalapiai krūmynai bei pinijų giraitės.

Saloje gyvena 1458 gyventojai (2009 m.), kurie susitelkę Kampesės kaime. Verčiamasi vynuogininkyste, vyno gamyba bei turizmu. Yra išlikusi I-II a. romėnų vila, Džilijo Šv. Petro Apaštalo bažnyčia bei pilis.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Džilijas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |
| --- |
| I kalbaꆈꌠꉙ |
| Kalbama | Kinija |
| Kalbančiųjų skaičius | ~2 mln. |
| Vieta pagal kalbančiųjų skaičių | į šimtuką nepatenka |
| Kilmė | kinų-tibetiečių
 lolų-mjanmų
  lolinės
   nisinės
    nisų
     **i** |
| Rašto sistemos | i raštas |
| Kalbos kodai |
| ISO 639-1 | ii |
| ISO 639-2 | iii |
| ISO 639-3 | iii |
|  Vikipedija **I kalba** |

**I kalba**, kitaip ***idzų kalba, nosų kalba*** (ꆈꌠꉙ = *Nuosuhxop*) – kinų-tibetiečių kalbų šeimos kalba, vartojama i (nosų, idzų) tautybės žmonių, gyvenančių vidurio Kinijoje (Sičuane, Juanane). Kalbančiųjų skaičius – apie 2 mln. žmonių (visomis tarmėmis ~5 mln.). XX a. pab. ~60 % i buvo vienkalbiai, kiti gimtąją kalbą vartoja podraug su kinų.

I kalba turi nemažai tarmių, kurių klasifikacijos pateikiamos labai skirtingos. Pagal 2012 m. Zivo Lamos klasifikaciją išskiriamos šiaurės i (nosų), rytų i (nasų), pietų i (nisų), pietryčių i (sani), vakarų i (lalų), vidurio i (lolopų) tarmės/kalbos. Prestižine laikoma Sičuano arba kitaip šiaurės i tarmė, kurios pagrindu sukurta literatūrinė kalba.

Ženklas Sičange i, kinų ir anglų kalbomos
I kalba užrašoma savitu i raštu, kuris išsivystė ~XV a. Klasikinis i raštas buvo logografinis – kiekvieną žodį atitiko atskiras ženklas. 1974 m. panaudojant senojo rašto ženklus sukurtas skiemeninis standartizuotas raštas. Jam pritaikyta ir speciali pinyin perraša.

I kalba toninė – turi keturis tonus (aukštas, vidurinis krentantis, vidurinis, žemas krentantis). Morfologija analitinė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  iii Duomenys apie kodu „iii" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*
2. ↑  Lama, Ziwo Qiu-Fuyuan. 2012. *Subgrouping of Nisoic (Yi) Languages*. Ph. D. thesis: University of Texas at Arlington.
| Liuišis |
| --- |
| **Ilgis** | 6,1 km |
| **Baseino plotas** | 10,2 km² |
| **Ištakos** | Viliošių miškas |
| **Žiotys** | Dabikinė |
| **Šalys** |  Lietuva |

**Liuišis** (dar vadinamas **Leišupiu**) – upelis Žemaitijoje, Akmenės rajone; Dabikinės kairysis intakas.

Liuišio ištakos yra Viliošių miške. Upelis iš pradžių teka Viliošių mišku, paskui laukais, teka pro Viliošių kaimą (šiaurės vakarų kryptimi). Įteka į Dabikinę 1,8 km nuo jos žiočių (netoliese Kuršėnų – Mažeikių geležinkelio tilto).

Gyvenvietės prie Liuišio: Viliošiai.

Upėvardis *Liuišis* bandomas sieti su liet. *luišuoti* („raišti, šlubuoti"), *luišas* („luošas"), *luišis* („šakniavaisio viršutinis galas, iš kur išauga lapai, šakniavaisio nuopjova su lapais, kerpė; maišo užrištasis galas; kiaulės snukis"); A. Vanago teigimu, šis upėvardis veikiausiai yra konfigūracinės reikšmės.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4 5  *Liuišis*. Akmenės krašto enciklopedinis žinynas. Nuoroda tikrinta 2021-06-24.
2. ↑  LR upių klasifikatorius
3. 1 2  *Liuišis (upė)*. Gamtos katalogas. Nuoroda tikrinta 2021-06-24.
4. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 194
| **Edogava Ranpojap. 江戸川 乱歩 = *Edogawa Ranpo*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1894 m. spalio 21 d.Nabari, Mijės prefektūra, Japonija |
| Mirė | 1965 m. liepos 28 d. (70 metų)Tokijas, Japonija |
|  |
| Veikla | rašytojas, literatūros kritikas |
|  |
| Alma mater | Vasedos universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Edogawa Ranpo |

**Edogava Ranpo** (jap. 江戸川 乱歩 = *Edogawa Ranpo*, tikrasis vardas **Tarō Hirai** (jap. 平井 太郎 = *Hirai Tarō*), 1894 m. spalio 21 d. – 1965 m. liepos 28 d.) – japonų rašytojas, literatūros kritikas. Geriausiai žinomas dėl savo romanų ir apsakymų, kurie prisidėjo prie mistikos elementais persmelktų detektyvo žanro kūrinių išpopuliarėjimo Japonijoje, o kai kurie knygų personažai, kaip kad privatus detektyvas Kogoras Akečis (jap. 明智 小五郎 = *Akechi Kogorō*), tapo neatskiriama populiariosios kultūros dalimi.

Biografija
----------

Gimė 1894 m. spalio 21 d. Nabari mieste, Mijės prefektūroje. Užaugo Nagojoje, 1912–1916 m. mokėsi Vasedos universitete Tokijuje, baigė ekonomikos bakalauro studijas. Jaunystėje dirbo įvairius darbus, prekiavo gatvėje sobos makaronais. Kaip rašytojas pirmą kartą didesnio dėmesio sulaukė 1923 m. išleidęs apsakymą *Dviejų senų moneta*. Pasirašinėjo Edogavos Ranpo slapyvardžiu, kuris buvo įkvėptas jo susižavėjimo Edgaro Alano Po kūryba. Kitas poveikį padaręs rašytojas buvo Seras Artūras Konanas Doilis, kurio personažu Šerloku Holmsu paremtas ne viename kūrinyje pasirodęs privatus detektyvas Kogoras Akečis.

Iki gyvenimo galo iš viso parašė apie 40 kūrinių. Mirė 1965 m. palaidotas Tokijo Fučiū rajone esančiose Tamos kapinėse. Edogavos Ranpo garbei yra įsteigtas jo vardo apdovanojimas, skiriamas geriausiems Japonijoje išleistiems detektyvinio žanro kūriniams.

Bibliografija
-------------

* *Žmogžudystė ant kalvos D* (1925 m.)
* *Pabaisa tamsoje* (1928 m. Romualdo Bajarūno vertimas iš japonų kalbos išleistas 1987 ir 1992 m.)
* *Vampyras* (1930 m.)
* *Atokios salos demonas* (1930 m.)
* *Aklas žvėris* (1931 m.)
* *Juodasis driežas* (1934 m.)

Galerija
--------

* Rašytojas 1954 m.Rašytojas 1954 m.
* Šeimos kapas Tamos kapinėse TokijujeŠeimos kapas Tamos kapinėse Tokijuje
* Rašytojo kapo paminklinis akmuoRašytojo kapo paminklinis akmuo

Šaltiniai
---------

1. ↑  Miller, S. J. (2009). *Historical Dictionary of Modern Japanese Literature and Theater.* Scarecrow Press, p. 20-21
| Belen de Eskobaras*Belén de Escobar* |
| --- |
| *Eskobaro geležinkelio stotis* |
|  |
| 

Belen de EskobarasBelen de Eskobaras

34°20′0″ p. pl. 58°49′0″ v. ilg.﻿ / ﻿34.33333°š. pl. 58.81667°r. ilg.﻿ / 34.33333; 58.81667﻿ (Belen de Eskobaras)Koordinatės: 34°20′0″ p. pl. 58°49′0″ v. ilg.﻿ / ﻿34.33333°š. pl. 58.81667°r. ilg.﻿ / 34.33333; 58.81667﻿ (Belen de Eskobaras) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Argentinos vėliava Argentina |
| **Provincija** | Buenos Airių provincija Buenos Airių provincija |
| **Departamentas** | Eskobaro partidas |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 54 678  |
| **Altitudė** | 19 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Belen de Eskobaras |
|  |
| **Kirčiavimas** | Beleñ de Eskobãras |

**Belen de Eskobaras** (isp. *Belén de Escobar*) – miestas Argentinoje, Buenos Airių provincijoje, Didžiųjų Buenos Airių aglomeracijoje, 50 km į šiaurės vakarus nuo Buenos Airių centro, Paranos deltos pakraštyje. Partido centras. Geležinkelio stotis prie Buenos Airių–Rosarijo linijos. Praeina valstybinis kelias nr. 9 link Rosarijo iš šalies šiaurės vakarų. Yra Viešpaties Gimimo ir Šv. Kryžiaus Jono bažnyčios. Auginamos gėlės, yra japoniškas sodas.

Belen de Eskobare gyvena nemažai išeivių iš Japonijos.

Istorija
--------

Vietovė imta vadinti Eskobaru pagal XVI a. kolonistą Alonsą de Eskobarą (*Alonso de Escobar*). XIX a. pab. gyvenvietę pasiekė geležinkelis. 1959 m. tapo naujai įkurto Eskobaro partido centru. XX a. pab. pateko į besiplečiančią Buenos Airių aglomeraciją.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Pasaulio vietovardžiai. Amerika*. Internetinė duomenų bazė. – Vilnius: MELC, VLKK. Prieiga internete: Beleñ de Eskobãras.
| **Edmundas Šimkus** |
| --- |
| Gimė | 1954 m. balandžio 24 d.Kunigiškiai, Tauragės rajonas |
| Mirė | 2009 m. sausio 23 d. (54 metai)Klaipėda |
| Tėvas | Zigmas Šimkus |
| Motina | Bronislava Šimkienė |
| Vaikai | Liutauras, Karolis |
|  |
| Veikla | partinis, politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Darbo partija |
|  |
| Alma mater | 1978 m. Kauno politechnikos institutas, 1987 m. Vilniaus aukštoji partinė mokykla |

**Edmundas Šimkus** (1954 m. balandžio 24 d. Kunigiškiuose, Tauragės rajonas – 2009 m. sausio 23 d. Klaipėdoje ) – Lietuvos ir Tauragės rajono partinis, politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1972 m. baigė Tauragės rajono Gaurės vidurinę mokyklą, 1972–1978 m. studijavo Kauno politechnikos institute, įgijo inžinieriaus mechaniko specialybę.

Pagal paskyrimą pradėjo dirbti Tauragės rajono Laukėsos durpių įmonėje meistru. Taip pat dirbo cecho viršininku, vyriausiuoju mechaniku. 1983 m. LKP Tauragės rajono komiteto Pramonės ir transporto skyriaus instruktorius. 1985–1987 m. studijavo Vilniaus aukštojoje partinėje mokykloje, ją baigęs grįžo dirbti į LKP Tauragės rajono komitetą, dirbo Pramonės ir transporto skyriaus vedėju.

1989–1992 m. Tauragės komunalinių įmonių kombinato direktorius. 1992–1993 m. UAB „Gilanda" generalinis direktorius. 1993 m. įkūrė UAB „Edaga", ėjo direktoriaus pareigas. 1994–2004 m. Valstybinės darbo inspekcijos Tauragės skyriaus vyriausiasis darbo inspektorius. 2004–2006 m. Tauragės apskrities viršininkas. 2006–2008 m. Valstybinės darbo inspekcijos Tauragės skyriaus vyriausiasis darbo inspektorius. 2008–2009 m. Tauragės regiono atliekų tvarkymo centro direktorius.

2005 m. buvo minimas KGB rezervistų sąraše.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Mirė Tauragės regiono atliekų tvarkymo direktorius E. Šimkus, 2009-01-23[neveikianti nuoroda]
2. ↑  Ryškėja naujos buvusio KGB rezervo pavardės, 2005-02-02
3. ↑  Portalas skelbia KGB rezervo sąrašą (pirmą kartą Lietuvos žiniasklaidoje), 2005-02-24[neveikianti nuoroda]
| Grabuosta |
| --- |
| **Ilgis** | 9,1 km |
| **Baseino plotas** | 46,9 km² |
| **Ištakos** | Grabuostas |
| **Žiotys** | Siesartis |
| **Šalys** |  Lietuva |

**Grabuosta** – upelis Lietuvoje, Molėtų rajone; Siesarties kairysis intakas (Šventosios baseinas). Išteka iš Grabuosto ežero Žalvariuose, teka į šiaurę, šiaurės rytus. Įteka Siesartin 53,8 km nuo jos žiočių, šalia Grabastos viensėdžio.

Intakai: Pautienė, Lėgus (kairieji), Kiseliauka, Giutinė (dešinieji).

Vaga vietomis ištiesinta. Prie upelio įsikūrę Žalvariai, Gailiūnai, Navyna, Granica, Kisieliauka, Druskiai, Pagrabuosčiai, Grabasta, stūkso Pazadvorijos piliakalnis.

Upėvardis galbūt sietinas su žodžiu *grabokštas* („kerėbla"; plg. latv. *grabasts* „susenęs žmogus").

Šaltiniai
---------

1. ↑  B. Gailiušis, J. Jablonskis, M. Kovalenkovienė. *Lietuvos upės: Hidrografija ir nuotėkis*. Kaunas: Lietuvos energetikos institutas, 2001.
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 120
| Nišas*Ниш* |
| --- |
|        |
| *Miesto vaizdas* |
|  |
| 

NišasNišas

43°19′0″ š. pl. 21°53′0″ r. ilg.﻿ / ﻿43.31667°š. pl. 21.88333°r. ilg.﻿ / 43.31667; 21.88333﻿ (Nišas)Koordinatės: 43°19′0″ š. pl. 21°53′0″ r. ilg.﻿ / ﻿43.31667°š. pl. 21.88333°r. ilg.﻿ / 43.31667; 21.88333﻿ (Nišas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Serbijos vėliava Serbija |
| **Apygarda** | Nišava |
|  |
| **Gyventojų** (2011) | 183 164  |
| **Plotas** | 597 km² |
| **Tankumas** (2011) | 307 žm./km² |
| **Altitudė** | 195 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Nišas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Nìšas |

**Nišas** (serb. *Ниш*) – miestas pietryčių Serbijoje, prie Nišavos upės (netoli jos santakos su Pietų Morava). Tai trečias pagal dydį šalies miestas.

Svarbus transporto mazgas. Yra tarptautinis Didžiojo Konstantino oro uostas. Nišas – svarbus industrinis Serbijos centras. Mašinų gamybos, elektronikos, tekstilės, chemijos, maisto pramonė. Šalia miesto yra Niška Banios balneologinis kurortas. Yra Nišo universitetas.

Miestas žinomas nuo Romos imperijos laikų *Naissus* pavadinimu. Tai buvusi graikų kolonija. Vėliau miestas atsidūrė slavų ir turkų įtakoje. Išlikę nemažai Osmanų imperijos laikotarpio statinių. Niše yra Kaukolių bokštas (*Ћеле Кула*), kuriame turkai įmūrijo serbų sukilėlių galvas.

Žymus žmonės
------------

Niše gimė žymus Romos imperatorius Konstantinas Didysis.

Sportas
-------

### Futbolas

* FK Radnički Niš
* FK Jastrebac Proleter Niš

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
* Južne vesti
* Niš Cafe
* Niške Vesti Archyvuota kopija 2015-02-23 iš Wayback Machine projekto.
* Panorama Lux Garni Hotel-Niš Archyvuota kopija 2015-02-15 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Nižneangarskas*Нижнеангарск* |
| --- |
| *Nižneangarsko Dievo Motinos Ikonos cerkvė* |
|  |
| 

NižneangarskasNižneangarskas

55°47′0″ š. pl. 109°34′0″ r. ilg.﻿ / ﻿55.78333°š. pl. 109.56667°r. ilg.﻿ / 55.78333; 109.56667﻿ (Nižneangarskas)Koordinatės: 55°47′0″ š. pl. 109°34′0″ r. ilg.﻿ / ﻿55.78333°š. pl. 109.56667°r. ilg.﻿ / 55.78333; 109.56667﻿ (Nižneangarskas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+9) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Respublika** | Buriatija Buriatija |
| **Rajonas** | Severobaikalsko rajonas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1643 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 5 481  |
|  |
|  **Vikiteka** | Nižneangarskas |

**Nižneangarskas** (rus. *Нижнеангарск*, bur. *Доодо Ангар*) – miesto tipo gyvenvietė Rusijoje, šiaurės vakarų Buriatijoje, ties šiaurine Baikalo ežero pakrante, prie Kičeros upės žiočių (į vakarus nuo Aukštutinės Angaros žiočių), 23 km į šiaurės rytus nuo Severobaikalsko. Yra prieplauka, aerodromas, geležinkelio stotis prie Baikalo–Amūro magistralės. Veikia Barguzino draustinio administracija, Dievo Motinos Ikonos cerkvė.

Istorija
--------

Gyvenvietė susikūrė iš 1643 m. rusų įkurtos žiemavietės evenkų žemėse. 1646 m. pastatytas ostrogas. Klestėjo prekyba sabalų kailiais. Nižneangarskas išaugo 1978 m. statant Baikalo–Amūro magistralę.
| Belebėjus*Белебей* |
| --- |
|              |
| *Arkangelo Mykolo cerkvė Belebėjuje* |
|  |
| 

BelebėjusBelebėjus

54°06′0″ š. pl. 54°08′0″ r. ilg.﻿ / ﻿54.10000°š. pl. 54.13333°r. ilg.﻿ / 54.10000; 54.13333﻿ (Belebėjus)Koordinatės: 54°06′0″ š. pl. 54°08′0″ r. ilg.﻿ / ﻿54.10000°š. pl. 54.13333°r. ilg.﻿ / 54.10000; 54.13333﻿ (Belebėjus) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+6) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Respublika** | Baškirija Baškirija |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1757 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2013) | 59 683  |
| **Plotas** | 34,2 km² |
| **Tankumas** (2013) | 1 745 žm./km² |
| **Altitudė** | 300 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Belebėjus |

**Belebėjus** (rus. *Белебей*, bašk. *Бәләбәй*) – miestas Rusijoje, vakarų Baškortostane, 180 km į pietvakarius nuo Ufos, prie Usenio upės (Iko intakas). Rajono centras (pats miestas jam nepriklauso). Geležinkelio stotis, kelias į Tuimazus. Mašinų (automobilių dalių, staklių, pompų), maisto (pieno, spirito), keramikos pramonė. Škapovo naftos gavybos rajono centras.

Gyventojai
----------

Tautinė sudėtis (2010 m.): rusai 47 %, totoriai 23,1 %, čiuvašai 12,5 %, baškirai 12,5 %, ukrainiečiai 1,7 %, mordviai 1 %, kiti 2,2 %.

Istorija
--------

Gyvenvietę įkūrė čiuvašai. Šaltiniuose ji minima nuo 1757 m. Miesto statusas suteiktas 1781 m. Belebėjus tapo Ufos gubernijos apskrities centru. 1941–1943 m. į Belebėjų buvo perkelta Lenino vardo karinė–politinė akademija. 1953 m. pradėta naftos gavyba.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 55
Koordinatės: 54°33′38″ š. pl. 25°19′27″ r. ilg.﻿ / ﻿54.56056°š. pl. 25.32417°r. ilg.﻿ / 54.56056; 25.32417

Petešos miškai ties Kelmyte
**Petešos miškai** – miškai pietryčių Lietuvoje, Vilniaus rajone, 2 km į pietvakarius nuo Rudaminos. Priklauso Vilniaus miškų urėdijai, Juodšilių girininkijai. Apima 18,2 km² plotą. Masyvą sudaro Petešos ir Dusinėnų miškai.

Paviršius vakaruose banguotas, rytuose – lygus. Būdingi velėniniai jauriniai priesmėliai. Miškais teka Rudaminos intakas Peteša (Vokės baseinas).

Medynai:

* pušynai: 78 %
* beržynai: 10 %
* eglynai: 9 %
* baltalksnynai: 2 %
* ąžuolynai: 1 %

Jaunuolynai sudaro 44 % medynų, pusamžiai medžiai 55 %, pribręstantys 1 %.

Petešos miškuose sutinkamos lapės, usūriniai šunys, kiškiai, kiaunės, barsukai, bebrai, ondatros, jerubės, slankos.

Dusinėnų miško šiaurės vakaruose rasta pilkapių. Miškus kerta plentas  **A15**  Vilnius–Lyda . Petešos miškuose įsikūrę kaimai: Kelmytė, Roda, Pyšna, Totorinė, Peteša, Žagarė, Skibiškės.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Petešos miškai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 357
| **Bronius Kelbauskas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1904 m. gruodžio 25 d.Liepoja, Latvija |
| Mirė | 1975 m. birželio 9 d. (70 metų)Vilnius |
| Palaidotas (-a) | Antakalnio kapinėse |
| Sutuoktinis (-ė) | Marija Juozapaitytė-Kelbauskienė |
|  |
| Veikla | baleto artistas, baletmeisteris |
| Partija | 1955 m. SSKP |

**Bronius Kelbauskas** (1904 m. gruodžio 25 d. Liepojoje, Latvija – 1975 m. birželio 9 d. Vilniuje) – pirmasis profesionalus lietuvių baleto artistas ir baletmeisteris.

Biografija
----------

1919–1922 m. lankė baleto studiją Charkove, 1922–1925 m. Olgos Dubeneckienės baleto studiją Kaune. Stažavo baleto studijose: 1934 m. Paryžiuje pas Matildą Kšesinskają ir 1935 m. Londone pas Nikolajų Legatą. 1922–1925 m. šoko Valstybės operos spektakliuose, 1925–1944 m. Valstybės teatro, 1944–1975 m. LSSR operos ir baleto teatro baleto trupės solistas ir baletmeisteris. 1935 m. su lietuvių baleto trupe gastroliavo Monte Karle ir Londone. Po gastrolių Londone 1935 m. šoko Renė Blumo trupėje „Ballet russe", su ja lankėsi Vakarų Europos ir Afrikos miestuose. 1937–1940 m. Valstybės teatro baleto studijos pedagogas ir vadovas. Nuo 1969 m. Respublikinių profsąjungų rūmų žydų liaudies šokių kolektyvo baletmeisteris konsultantas. 

Jo sukurtiems vaidmenims būdinga klasikinė šokio forma, elegancija, temperamentas, šokio plastika. Choreografo talentas atsiskleidė kuriant siužetinius baletus. Sukūrė kompozicijų lietuvių cirko pasirodymams.

Žymūs mokiniai: Henrikas Banys, Vytautas Grivickas, Regina Jamontaitė, Ramutė Janavičiūtė-Kantoravičienė, Henrikas Kunavičius, Aliodija Ruzgaitė, Genovaitė Sabaliauskaitė, Tamara Sventickaitė, Česlovas Žebrauskas.

Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Kūryba
------

### Vaidmenys

* Francas – Leo Delibas. Kopelija
* Zygfrydas – Piotras Čaikovskis Gulbių ežeras
* Poetas – Šopeniana, pagal Frederiko Šopeno, Aleksandro Glazunovo muziką
* Albertas – Adolfas Adamas. Žizel
* Poloviečių Vadas – Aleksandras Borodinas, opera Kunigaikštis Igoris
* Bazilis – Liudvikas Minkus. Don Kichotas
* Chanas Girėjus – Borisas Asafjevas. Bachčisarajaus fontanas
* Antanas, Veblevskis – Juozas Pakalnis. Sužadėtinė

### Choreografija

* Nikolajus Rimskis-Korsakovas. Šecherezada, 1937 m.
* B. Asafjevas. Bachčisarajaus fontanas, 1938 m.
* Reinholdas Glieras. Raudonoji aguona, 1940 m.
* Juozas Pakalnis. Sužadėtinė, 1943 m. pirmasis daugiaveiksmis lietuvių baletas
* Juozas Gruodis. Jūratė ir Kastytis, 1965 m.
* Televizijos baletai – Pavasaris ir mados, Žvejo nuotykis, 1970 m.

Įvertinimas
-----------

* 1955 m. LSSR liaudies artistas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aliodija Ruzgaitė. *Bronius Kelbauskas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 285-286
2. ↑  Aliodija Ruzgaitė. *Bronius Kelbauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 703 psl.
3. ↑