recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |
| --- |
| Svala |
|  
Svala 2010 m. |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Svala Björgvinsdóttir |
| Dar žinoma | Svala, Svala Björgvins, Kali |
| Gimė | 1977 m. vasario 8 d. (46 metai)Reikjavikas, Islandijos vėliava Islandija |
| Žanrai | pop, elektroninė muzika |
| Veikla | dainininkė, dainų autorė |
| Aktyvumo metai | 1984–dabar |
| Įrašų kompanija | Priority Records |
| Susijusi veikla | Scope, Steed Lord |

**Svala Björgvinsdóttir** (g. 1977 m. vasario 8 d. Reikjavike), dar žinoma kaip **Svala**, **Svala Björgvins**, arba **Kali** – Islandijos dainininkė ir dainų autorė, Islandijos atstovė 2017 m. „Eurovizijos" dainų konkurse Kijeve.

Biografija
----------

Svala gimė 1977 m. vasario 8 d. Reikjavike. Ji – dainininko Björgvin Halldórsson dukra. Dainuoti pradėjo nuo ankstyvos vaikystės. Būdama 9-erių metų, kartu su tėvu įrašė pirmąją kalėdinę dainą „Fyrir Jól", kuri pasiekė Islandijos muzikos populiariausių kūrinių sąrašų viršūnes. 

1999 metais pasirašė sutartį su Jungtinių Amerikos Valstijų įrašų kompanija „EMI". 2001 m. išleido dainą „The Real Me", kuri pateko tarp trisdešimties geriausių dainų prestižiniame „Billboard" sąraše. Nuo 2006 m. Svala yra elektroninės muzikos grupės „Steed Lord" narė.

Diskografija
------------

* 2001: *The Real Me*
* 2005: *Birds Of Freedom*

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Svala Björgvinsdóttir** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Dainos „Paper" vaizdo klipas

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Greta Salóme  *„Hear Them Calling"*** |  **Islandijos atstovė Eurovizijoje**2017 | Po to:**—** |
Sutartį pasirašiusios šalys
**Svalbardo sutartis** (arba ***Špicbergeno sutartis***) – Svalbardo salyno valstybinės priklausomybės ir statuso nustatymo problema po I pasaulinio karo.

Iki I pasaulinio karo Svalbardo salyno ir didžiausios jo salos – Špicbergeno valstybinė priklausomybė nustatyta nebuvo. Į suvereno teises čia pretendavo Norvegija, tačiau tam tikrų interesų turėjo ir kitos valstybės. Špicbergeno klausimas buvo svarstomas Paryžiaus taikos derybose, o 1920 m. vasario 9 d. buvo pasirašyta Svalbardo sutartis. Be Norvegijos, ją pasirašė dar ir Prancūzija, Italija, Didžioji Britanija, Danija, Švedija, Nyderlandai, JAV, Australija, Kanada, Japonija. Viena vertus, Svalbardo salynas buvo pripažintas sudėtine Norvegijos karalystės dalimi ir demilitarizuota zona. Tačiau buvo numatyta, kad visos valstybės-signatarės gali salyno teritorijoje laisvai užsiimti žvejybine, pramonine, kalnakasybos, prekybine ir moksline-tiriamąja veikla. Jau pasirašant sutartį buvo numatyta, kad teisę prisijungti gauna Rusija, kai tik jos vyriausybė bus pripažinta. Tarybų Sąjunga prisijungė prie sutarties 1924 m. ir iškart pasinaudojo sutarties teikiamais privalumais, įrengdama čia anglies kasyklas ir nuolatinę angliakasių gyvenvietę, tebeveikiančias iki pat šių dienų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  League of Nations Treaty Series, vol. 2, pp. 8–19
| Rosarijo–Viktorijos tiltas |
| --- |
|  |
| 

Rosarijo–Viktorijos tiltasRosarijo–Viktorijos tiltas

32°52′09″ p. pl. 60°40′44″ v. ilg.﻿ / ﻿32.86917°š. pl. 60.67889°r. ilg.﻿ / 32.86917; 60.67889﻿ (Rosarijo–Viktorijos tiltas)Koordinatės: 32°52′09″ p. pl. 60°40′44″ v. ilg.﻿ / ﻿32.86917°š. pl. 60.67889°r. ilg.﻿ / 32.86917; 60.67889﻿ (Rosarijo–Viktorijos tiltas) |
|  |
| **Vieta** | Rosarijas, Argentinos vėliava Argentina |
| **Kerta** | Paraną |
| **Ilgis** | 4098 m |
| **Pastatytas** | 2003 m. |
| **Konstrukcija** | vantinis tiltas |

**Rosarijo–Viktorijos tiltas** (isp. *Puente Rosario-Victoria*), oficialiai ***Švč. Rožinio Mergelės tiltas*** (*Puente Nuestra Señora del Rosario*) – tiltų, dambų ir viadukų grandinė, kertanti Paranos upę Argentinoje tarp Rosarijo (Santa Fė provincija) ir Viktorijos (Entre Rioso provincija) miestų. Driekiasi tuojau į šiaurę nuo Rosarijo (ties Granadero Baigorijo miestu), kelyje RN-174. Sudaro pats tiltas per Paranos upę ir tolesnė tiltų bei dambų sistema per pelkėtą Paranos deltą.

Paties tilto ilgis 4098 m (visos tiltų grandinės – 12,2 km), didžiausias atstumas tarp ramtų – 350 m, didžiausias tarpas po tiltu – 50 m.

Tilto projektavimo ir statybų darbai pradėti 1997–1998 m. bet sustojo dėl 2001 m. Argentinos ekonominės krizės. Rosarijo–Viktorijos tiltas atidarytas 2003 m. gegužės 22 d.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rosario-Victoria Bridge, *Structurae*
2. ↑  Puente Rosario – Victoria, *Rosario Turistica*
3. ↑  Habilitan el puente Rosario-Victoria Archyvuota kopija 2017-02-18 iš Wayback Machine projekto. *lanacion.com.ar*
| **Włodzimierz Zawadzki** |
| --- |
| Gimė | 1901 m. rugsėjo 16 d.Marijampolė, Rusijos imperija |
| Mirė | 1955 m. sausio 15 d. (~54 metai)Lodzė, Lenkijos Liaudies Respublika |
| Tėvas | Tomasz Zawadzki |
| Motina | Helena Guzewicz |
|  |
| Veikla | Karininkas. |

**Vladimiras Zavadzkis** (lenk. *Włodzimierz Zawadzki*) (1901 m. rugsėjo 16 d. Marijampolėje, Rusijos imperija - 1955 m. sausio 15 d. Lodzėje, Lenkijos Liaudies Respublika) – Armijos Krajovos karininkas, Varšuvos sukilimo vieno iš sukilėlių būrių vadas.

Biografija
----------

Gimė 1901 m. rugsėjo 16 d. Marijampolėje, tėvas *Tomasz Zawadzki*, motina *Helena Guzewicz*. Vaikystėje gyveno Suvalkuose, o nuo 1910 m. Varšuvoje. Iki 1914 m. mokėsi gimnazijoje, tačiau prasidėjus I pasaulinio karui, 1914-1918 m. gyveno Sankt Peterburge, kur mokėsi vietinėje lenkų mokykloje. Grįžęs į Varšuvą mokėsi privačioje mokykloje. 

1918 m. lapkritį tapo Lenkijos kariuomenės savanoriu. Dalyvavo Lenkijos-sovietų kare. Tarpukariu tarnavo įvairiuose pulkuose. Prasidėjus Trečiojo Reicho ir Lenkijos karui kovojo fronte, po kapituliacijos įsitraukė į pogrindinę veiklą. 1940-1944 m. aktyviai dalyvavo rezistensinėje veikloje Varšuvos apylinkėse. 1944 m. Varšuvos sukilimo metu buvo *Bartkiewicz* būrio vadas. Po sukilimo suimtas ir kalintas įvairiuose kalėjimuose, išlaisvintas sąjungininkų 1945 m. gegužės 2 dieną. Po karo trumpai gyveno Didžiojoje Britanijoje, po to grįžo į Lenkiją, kur gyveno Lodzėje ir mirė 1955 m. sausio 15 dieną.

Literatūra
----------

* Kledzik M. Zgrupowanie AK majora Bartkiewicza, Warszawa 2002 ISBN 83-918112-0-4
* Kunert A.K. Słownik biograficzny konspiracji warszawskiej 1939-1944, Warszawa 1991 ISBN 83-211-1190-4
| Rosenaustadion |
| --- |
|  |
| Vieta | Augsburgas, Bavarija, Vokietija |
| Atidarytas | 1951 m. rugsėjo 16 d. |
| Renovuotas | 2007 m. |
| Savininkas | Augsburgo miestas |
| Paviršius | Žolė |
| Architektas | Erste Pläne: Thomas Wechs, Ausführung: Stadtbaurat Werner |
| Talpa | 32 354 vietos |
| Nuomininkai | FC Augsburg |

**Rosenaustadion** – įvairios paskirties stadionas Augsburge, Bavarijoje, Vokietijoje. Pastatytas 1951 m. Jame telpa 32 354 žiūrovai. Tai didžiausias miesto stadionas. Iki 2009 m. buvo naudojamas futbolo varžyboms, namų rungtynes žaidė FC Augsburg. Tais pačiais metais klubas persikėlė į SGL areną.

Rosenaustadion oficialiai atidarytas 1951 m. rugsėjo 16 d. Atidarymo dieną buvo surengtos B rinktinių tarptautinės futbolo varžybos tarp Vokietijos ir Austrijos, į kurias susirinko 51 000 žiūrovų.

Galerija
--------

* 
* 
*

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Rosenaustadion** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali stadiono svetainė
|  |
| --- |
| X!NK |
|  
Jonas Meukens, 2017 |
| Biografija |
| Kilmė | Belgijos vėliava Belgija |
| Žanrai | pop punk |
| Aktyvumo metai | 2001–2009 |
| Nariai |
| Jonas Meukens  Niels Meukens  Thomas Valkiers  Philip Valkiers |

**X!NK** buvo Belgijos pop punk muzikos grupė, gyvavusi 2001–2009 metais.

2003 m. dalyvavo pirmajame vaikų „Eurovizijos" dainų konkurse Kopenhagoje, su daina „De vriendschapsband" užėmė 6-ą vietą.

2004 m. pradžioje išleido antrąjį singlą „Oh-Ho". Tais pačiais metais grupė išleido debiutinį albumą „X!NK" su dvylika dainų. Šis albumas Flandrijoje tapo auksiniu. Grupė koncertavo roko festivaliuose Belgijoje (žymiausias – Marktrock festivalis Levene)

2005 m. rugsėjo gale pasirodė antrasis studijinis albumas „Vergif", kuriame yra 13 dainų (dainos „Denk aan mij", „Hou Ons Niet Tegen" ir „De Andere Kant" išleisti kaip singlai).

Nariai
------

* Jonas Meukens (g. 1989 m.) – vokalas, gitara
* Niels Meukens (g. 1991 m.) – būgnai
* Thomas Valkiers (g. 1991 m.) – gitara, klavišiniai
* Philip Valkiers (g. 1993 m.) – bosinė gitara

Diskografija
------------

### Albumai

* *X!NK* (2004)
* *Vergif* (2005)

Nuorodos
--------

* Daina *De vriendschapsband* (2003 m.)

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**–** |  **Belgijos atstovai vaikų Eurovizijoje**2003 | Po to:**Free Spirits  *„Accroche-toi"*** |
| **Günter Willumeit** |
| --- |
|  |
| 2007 m. |
| Gimė | 1941 m. gruodžio 10 d.Klaipėda, Trečiasis Reichas |
| Mirė | 2013 m. spalio 17 d. (71 metai)Bad Segebergas, Šlėzvigas-Holšteinas, Vokietija |
|  |
| Veikla | humoristas, aktorius, dainininkas |

**Giunteris Vilumaitis** (1941 m. gruodžio 10 d. Klaipėdoje – 2013 m. spalio 17 d. Bad Segeberge) – humoristas, aktorius, dainininkas, odontologas.

Biografija
----------

Gimė 1941 m. gruodžio 10 d. Klaipėdoje. 1962 m. baigė mokyklą ir dvejus metus tarnavo kariuomenėje. Vėliau iki 1970 m. studijavo odontologiją Kylyje. Baigęs mokslus dirbo odontologu Bad Segeberge, tačiau laisvalaikiu baruose pradėjo rengti humoristinius pasirodymus. Išgarsėjo kaip anekdotų apie šiaurės Vokietijos kaimiečius pasakotojas. Vėliau išgarsėjo visoje Vokietijoje kai pradėjo dalyvauti televizijos ir radijo laidose. 1994 m. baigė odontologo karjerą ir koncentravosi tik į humoristinius pasirodymus. Mirė nuo stemplės vėžio 2013 m. spalio 17 d. Bad Segeberge.

Diskografija
------------

* 1974 *Günter… aus deutschen Landen* LP Polydor 2371523
* 1977 *Hat du Öhrchen? … mut du Hasenwitze hören!* LP Polydor 2437 416
* 1980 *Nie mehr Mallorca* Single RCA PB 5725

Nuorodos
--------

* Profilis www.imdb.com
* Susijusi literatūra (vok.)
* Biografija (vok.)
* Nekrologas I (vok.)
* Nekrologas II (vok.)
Rozalbos Karjeros autoportretas alegorijoje „Žiema" (apie 1731, Senųjų meistrų paveikslų galerija Dresdene)
**Rozalba Kariera** (kitaip *Rozalba Karjera*, it. *Rosalba Carriera*; 1675 m. spalio 7 – 1757 m. balandžio 15 d.) – italų XVIII a. rokoko dailininkė, pagarsėjusi pasteliniais portretais.

Biografija
----------

Rozalba Kariera (pilnas vardas it. *Rosalba Giovanna Carriera*) gimė Venecijoje 1675 m. spalio 7 d. Spėjama, kad ji su motina jaunystėje užsiėmė nėriniavimu. Nenusisekus šeimos verslui perėjo prie miniatiūristės amato. Ji užsiimdavo dramblio kaulo tabokinių dekoravimu į Veneciją atvykstantiems užsienio turistams. Apie 1702 m. datuojami pirmieji jos pasteliniai tapybos darbai. 1705 m. ji buvo priimta į Romos Šv. Luko meno akademiją. Jos pateiktas darbas buvo miniatiūra, tačiau greitai Kariera pradėjo garsėti pastelėmis. 1706 m. ji lankėsi Diuseldorfo dvare. Po keleto metų užsakymai pradėjo ateiti į jos ateljė Venecijoje.

Saksonijos kurfiurstas, Lenkijos karalius ir LDK didysis kunigaikštis Augustas III buvo dideliu Karieros kūrybos gerbėju. Tokiu būdu didžiulė Rozalbos pastelių kolekcija (apie 150 vienetų) buvo sukaupta Dresdeno Senųjų meistrų paveikslų galerijoje. 1720 m. Rozalba, būdama jau žymia asmenybe, lankėsi Paryžiuje, kur susilaukė didelio vietos aristokratijos dėmesio. 1720 m. tapo Prancūzijos karališkosios akademijos nariu. Po to Karjera grįžo į Veneciją. 1730 m. praleido keletą mėnesių Vienoje, kur ją patronavo imperatorius Karolis VI, imperatorienė ėmė tapybos pamokas. 

1738 m. mirė Rozalbos sesuo. Dailininkė buvo labai paveikta nelaimės. Apie 1746 m. jos regėjimas pradėjo blogėti ir greitu laiku, apie 1751 m. ji visiškai apako. Gyveno vieniša ir mirė 1757 m. balandžio 15 d. Palaidota *San Vio* (kitaip *Santi Vito e Modesto*) bažnyčioje Venecijoje. Rozalbos Karieros kūryba prisidėjo prie rokoko stiliaus išplatinimo po Europą. Jos pasteles sunku datuoti, daugeliu atvejų nežinomos asmenybės, kurios jose vaizduojamos. Prancūzų rokoko menininkas Antuanas Vato pozavo portretui 1721 m.

Darbų galerija
--------------

* „Jauna moteris su beždžionėle" (apie 1721, Luvras, Paryžius)
* „Prancūzijos dofinas Liudvikas XV" (apie 1720-21, Senųjų meistrų paveikslų galerija Dresdene)
* „Pavasaris" (1725, Ermitažas, Sankt Peterburgas)
* „Dainininkė Faustina Bordoni" (apie 1725, Senųjų meistrų paveikslų galerija Dresdene)
* „Erchercogė Marija Teresė iš Habsburgų" (apie 1730, Senųjų meistrų paveikslų galerija Dresdene)
* „Flora" (apie 1730, Uficių galerija, Florencija)
* „Baronetas seras Džordžas Grėjus" (1744-45, J. Paul Getty muziejus, Los Andželas)

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Rosalba Carriera** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Rosalba Carriera WGA tinklalapyje
* Rosalba Carriera Encyclopaedia Britannica tinklalapyje
* Rosalba Carriera biografija nmwa.org tinkalapyje
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Władysław Tryliński** |
| --- |
| Gimė | 1878 m. birželio 20 d.Telšiai, Rusijos imperija |
| Mirė | 1956 m. vasario 6 d. (77 metai)Varšuva, Lenkijos Liaudies Respublika |
| Sutuoktinis (-ė) | Beata Pieczkowska |
| Vaikai | Władysław Tryliński  Beata Trylińska |
|  |
| Veikla | Inžinierius, išradėjas. |

**Vladislav Trilinski** (1878 m. birželio 20 d. Telšiuose, Rusijos imperija – 1956 m. vasario 6 d. Varšuvoje, Lenkijos Liaudies Respublika) – komunikacijų ir transporto inžinierius, išradėjas.

Biografija
----------

Gimė 1878 m. birželio 20 d. Telšiuose. 1929 m. kartu su architektu Stefan Bryła statydami naują Maužicės tiltą pirmą kartą Europoje pritaikė suvirinimo metodą. 1935 m. rugsėjo 15 d. užpatentavo šešiakampę akmeninę kelio dangos plytelę, kurią pavadino pagal savo pavardę – Trilinka, kuri buvo naudojama tiesiant naujus kelius tarpukario Lenkijoje. Žmona Beata Pieczkowska su kuria susilaukė sūnaus mechanikos inžinieriaus Władysław Tryliński (1907–2000) ir dukros inžinierės, architektės Beata Trylińska (1908–1973). Mirė 1956 m. vasario 6 d. Varšuvoje, palaidotas Povonzkų kapinėse.

* Maužicės tiltas per Sludvios upę netoli Lovičiaus miestoMaužicės tiltas per Sludvios upę netoli Lovičiaus miesto
* TrilinkosTrilinkos
* Trilinkų kelias Vakarų BaltarusijojeTrilinkų kelias Vakarų Baltarusijoje
* Trilinkų kelias Bresto srityjeTrilinkų kelias Bresto srityje

Literatūra
----------

* Leszek Nekanda-Trepka – Władysław Tryliński. W: Tadeusz Skarzyński, Zbigniew Skoczyński: Słownik biograficzny techników polskich. Z. 6.. Warszawa: Federacja Stowarzyszeń Naukowo-Technicznych, 1995, s. 155–156. ISBN 83-85001-32-8.
| **Vladislavas Raginislenk. *Władysław Raginis*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1908 m. birželio 27 d.Daugpilis, Rusijos imperija |
| Mirė | 1939 m. rugsėjo 10 d. (31 metai)Vizna, II Lenkijos Respublika |
|  |
| Veikla | Karininkas |
|  |
|  **Vikiteka** | Władysław Raginis |

**Vladislavas Raginis** (lenk. *Władysław Raginis* , latv. *Vladislavs Raginis*) (1908 m. birželio 27 d. Zarini, Daugpilio savivaldybė, Rusijos imperijoje - 1939 m. rugsėjo 10 d. Viznoje, II Lenkijos Respublikoje) – karininkas, Viznos mūšyje vadovavo Lenkijos karininkams, Lenkijoje šis mūšis lyginamas su Termopilų mūšiu, kai maža grupė kareivių trumpam sugebėjo atsilaikyti prieš didžiules vokiečių pajėgas.

Biografija
----------

Gimė 1908 m. birželio 27 d. Daugpilyje žemvaldžių šeimoje. 1927 m. baigęs gimnaziją Vilniuje įstojo į karinę mokyklą. 1930 m. liepos 15 d. baigęs mokslus buvo paskirtas į 76 pėstininkų pulką Gardine. 1939 m. vasaros pabaigoje buvo išsiųstas į Osoveco tvirtovę netoli pasienio su Trečiuoju Reichu. Prasidėjus karui tarp Trečiojo Reicho ir Lenkijos, rugsėjo 2 d. kapitonas Raginis buvo patvirtintas "Viznos" gynybos ruožo vadu, pavaldžiu Osoveco tvirtovės vadui papulkininkiui Tadeušui Tabačinskiui. Pagrindinė Raginio užduotis buvo neleisti persikelti per Narevą vokiečiams, jam patikėtame ruože. 

1939 m. rugsėjo 7 d. prasidėjo bunkerių bombardavimas iš oro, tos pačios dienos vakare lenkų kareiviai dėl prieštankinių ginklų stokos turėjo pasitraukti iš apkasų į bunkerius. Rugsėjo 8 d. bunkeriai buvo apsupti, bet pasipriešinimas vyko iki pat rugsėjo 10 d. ryto, kai lenkų kareiviams galiausiai nebeliko šaudmenų ir jie buvo priversti pasiduoti. Raginis liepė nepasiduoti ir įsakė savo kareiviams kovoti iki galo. Kai du paskutiniai bunkeriai liko be šaudmenų kapitonas įsakė visiems pasiduoti, o pats nusižudė. 

Jo garbei pavadinta viena iš Viznos mokyklų, taip pat gatvės Balstogėje, Žešuve ir Varšuvoje. Apie Raginį ir Viznos mūšį sukurti dokumentiniai filmai *Wierność* (1969 m.) ir *Dzwony znad Wizny* (1969 m.), dokumentinių filmų serija *Było... nie minęło* (2010 m.). Taip pat Raginio atvaizdas įtrauktas į pašto ženklų seriją *1939 Lenkijos gynybos karas*. 2008 m. švedų muzikos grupė *Sabaton* sukūrė dainą apie Raginį ir Viznos mūšį *40:1*.

Nuorodos
--------

* Kiti Rugsėjo kampanijos mūšiai II Archyvuota kopija 2011-09-21 iš Wayback Machine projekto.;

Literatūra
----------

* Kosztyła Zygmunt, Obrona odcinka "Wizna" 1939, BKD (Bitwy, Kampanie, Dowódcy) [7/76], 1976
* Kupidura P. Zahor M. Wizna, Wojskowy Przegląd Techniczny i Logistyczny, nr 3, 1999
* Stawiński Kazimierz, Bój pod Wizną. Warszawa 1964. Wydawnictwo Ministerstwa Obrony Narodowej.
* Wiktorzak A. Wizna - Polskie Termopile, Głos Weterana, nr 9, 1997
Koordinatės: 55°38′40″ š. pl. 24°17′15″ r. ilg.﻿ / ﻿55.64444°š. pl. 24.28750°r. ilg.﻿ / 55.64444; 24.28750
**Gėlainių miškai** – miškai Panevėžio rajono savivaldybės teritorijoje, 7 km į pietus nuo Panevėžio, 1,5 km į rytus nuo Upytės.

Geografija
----------

Plotas 3050 ha, mišku apaugę 2700 ha. Valstybinės reikšmės miškų 30 %; priklauso Panevėžio miškų urėdijai, Upytės girininkijai. Sudaro Gėlainių ir Radikonių miškai. Per Gėlainių miškų šiaurės rytų dalį teka Nevėžio kairysis intakas Molaina ir jos dešinysis intakas Gardinas. Paviršius lygus.

Medynai
-------

Augavietės derlingos ir labai derlingos, laikinai įmirkusios. 99 % miškų yra ūkiniai, 1 % apsauginiai. Kultūrinės kilmės medynų 9 %. pušynų yra 45 %, eglynų 22 %, beržynų 15 %, uosynų 7 %, drebulynų 6 %, baltalksnynų 3 %, ąžuolynų ir juodalksnynų po 1 %. Jaunuolynai sudaro 25 %, pusamžiai medynai 40 %, bręstantys 25 %, brandūs 10 %. Medynų vidutinis amžius 56 m. bonitetas 1,7, skalsumas 0,72, tūris 214 m³/ha. Yra juodųjų gandrų, gervių ir kt. saugomų gyvūnų bei augalų.

Istorija
--------

1944–1953 m. sovietų valdžios metais Gėlainių miškuose veikė Lietuvos partizanų Vyčio apygardos būriai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Brukas, Dalius Žygelis. *Gėlainių miškai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 493 psl.
Tulpių laukas Nyderlanduose
Tulpių kolekcijos VDU botanikos sode Kaune
**Gėlininkystė** – augalininkystės šaka apimanti augalų auginimą parkams, sodams, skverams ir kitiems želdynams, sodybiniams sklypams, gyvenamųjų ir visuomeninių patalpų vidui ir išorei (balkonams, palangėms) puošti, taip pat puokštėms, moksliniams tyrimams ir mokomiesiems reikalams.

Skiriama lauko ir šiltnamių gėlininkystė. Lietuvoje lauke daugiausia auginamos vietos klimato sąlygas pakeliančios gėlės (pvz. begonijos, bijūnai, flioksai, gvaizdūnės, tulpės, jurginai, kardeliai, našlaitės, ratiliai), šiltnamiuose – gėlės, kurioms lauko sąlygos netinka (pvz. gerberos, gvazdikai, rožės, ciklamenai, žilės).

Daugiausia gėlininkystė plėtojama Nyderlanduose (daugiausia auginama hiacintų, tulpių, kitų svogūninių gėlių), Prancūzijoje (gvazdikų), Italijoje (rožių), JAV (Kalifornija teikia ~75 % pasaulinės gėlių sėklos produkcijos), Lenkijoje, Japonijoje, Indijoje, Vokietijoje, Danijoje.

Istorija
--------

Gėles augino persai, egiptiečiai, graikai, romėnai. Viduramžiais Europoje gėlynai daugiausia įrengiami dvaruose, vienuolynuose. Gėlininkystė labiau paplito XIX amžiuje.

### Lietuvoje

Žinių apie gėlininkystę Lietuvoje yra iš XVI a. Daug gėlių XVIII a. pab. – XIX a. pr. buvo auginama miestų ir dvarų želdynuose, vienuolynų parkuose ir soduose. Didelę reikšmę gėlininkystės plėtotei turėjo Gardine (1775 m.) ir Vilniuje (1781 m.) įkurti botanikos sodai. 1923 m. gėlininkystės centru tapo Vytauto Didžiojo universiteto Botanikos sodas Kaune. Nuo 1925 m. aukštesniojoje sodininkystės ir daržininkystės mokykloje (pokaryje tapusioje Kauno Mičiurino tarybiniu ūkiu-technikumu, Aukštoji Freda) buvo dėstoma dekoratyvinė sodininkystė, vėliau Žemės ūkio akademijoje (Dotnuva) buvo dėstomas gėlininkystės kursas. 1930 m. Kaune gėlėms auginti auginti buvo pastatyta 2000 m² šiltnamių. Gėlininkystė ypač buvo plėtojama nuo XX a. 7-o dešimtmečio. Įkurta apželdinimo trestų ir gėlininkystės ūkių, įrengta daug gėlynų miestų parkuose, aikštėse, skveruose, išplėsta šiltnamių statyba. Nuo 1959 m. rengiamos respublikinės gėlių parodos, metų pavyzdinių sodybų konkursai.

Lietuvoje gėles augina miestų želdinimo tarnybos, specializuoti ūkiai, ūkininkai ir gėlininkai mėgėjai. Gėlių ir jų veislių asortimentui gerinti bei naujinti sėklų ir sodmenų įvežama iš užsienio. Introdukuotos gėlės kurį laiką auginamos karantininiame kontrolės punkte (prie Kaišiadorių), paskui parduodamos ūkiams. Pramoniniam auginimui tinkamiausias gėlių veisles atrenka Dekoratyvinių augalų veislių tyrimo punktas (įkurtas 1978 m. prie Vilniaus). Gėlininkystės mokslinis darbas dirbamas botanikos soduose, Vytauto Didžiojo universiteto Žemės ūkio akademijoje, Sodininkystės ir daržininkystės institute.

Literatūra
----------

* Alina Boguševičiūtė, I. Daujotaitė. „Balkonų apželdinimas" (1960)
* J. Rugytė, B. Andriuškevičienė. „Gėlės šiltnamiuose" (1991)
* Angelė Baliūnienė, R. Juodkaitė. „Tulpės" (1991)
* A. Boguševičiūtė, J. Čirpus, V. Juronis. „Rožės" (1992)
**Aston Martin DBS** – Aston Martin bendrovė DBS pavadinimą jau naudojo 1967-72 metų GT klasės kupė, kuris buvo pristatytas 1969 metų Jamso Bondo filme „On Her Majesty’s Secret Service". Šis DBS V12 pakeitė buvusį kompanijos flagmaną Aston Martin Vanquish S. Naujoji versija buvo sukurta Aston Martin DB9 pagrindu, jis buvo pristatytas garsiajame Jamso Bondo filme „Casino Royale" 2006 metais ir 2008 metais „Quantum of Solace" filme.

Aston Martin DBS V12
--------------------

Aston Martin DBS V12.
Automobilio galią generuoja įspūdingas 5935cc V12 variklis iš DBR9 lenktyninio automobilio, jis pasiekia 517 AG (380 kW)/6500 rpm galią ir 570 Nm /5750 rpm sukimo momentą. Automobilis komplektuojamas su 6 greičių mechanine pavarų dėže arba „Touchtronic" 6 greičių automatine. DBS yra dvivietis kupė priešingai DB9 modeliui, kuris yra 2+2 kupė. DBS turi aliumininę važiuoklę ir yra pagamintas iš lengvasvorio magnio, anglies pluošto mišinio ir aliuminio. Tai yra pirmas serijinis Aston Martin, turintis anglies pluošto detales, todėl sveria tik 1578 kg. Galingas automobilis sugeba spurtuoti nuo 0-60 mylių per valandą per vos 4 sekundes, o didžiausias greitis yra daugiau kaip 312 km/h. DBS turi keraminius stabdžių diskus – pirmus tokius Aston Martin automobilyje. Priekiniai diskai yra 398 mm skersmens su 6 stūmokliais, galiniai yra 360 mm skersmens su 4 stūmokliais. Pakaboje naudojami adaptyvūs amortizatoriai, kurie gali būti reguliuojami ir turi iki 5 padėčių.

Nuorodos
--------

* Aston Martin Oficiali Aston Martin svetainė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 11°37′ š. pl. 8°14′ v. ilg.﻿ / ﻿11.617°š. pl. 8.233°r. ilg.﻿ / 11.617; 8.233

| Selingės tvenkinys |
| --- |
| Žvejai, užmetantys tinklus Selingės tvekinyje.Žvejai, užmetantys tinklus Selingės tvekinyje. |
| Vieta | Malis, Gvinėja |
| Plotas | 409 km² |
| Kilmė | Dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 5,3 m |
| Didžiausias gylis | 20 m |
| Tūris | 2166 km³ |
| Įteka | Bafingas |
| Išteka | Bafingas |

**Selingės tvenkinys** (pranc. *Lac de Sélingué*) – 409 km² ploto tvenkinys Kulikoro regione, Malyje, susidaręs pastačius Selingės hidroelektrinę Sankaranio upėje. Pietvakarinė jo dalis formuoja dalį šalies sienos su Gvinėja. Selingės tvenkinys, išsiplėsdamas ir susitraukdamas per lietinguosius ir sausuosius sezonus, sudaro puikias sąlygas žvejybai ir agrokultūrai drėkinamuose plotuose, kontroliuojamuose kaimo plėtros departamento. Nuo jo sukūrimo, šalia tvenkinio įsikūrė nemažai gyvenviečių. Žvejyba suteikia darbo vietą daugiau nei 8 tūkst. žmonių, kasmet pagaunama apie 4 000 tonų žuvies.

Selingės tvenkinys yra antras pagal dydį tvenkinys Malyje, prieš jį eina tik Manantalio tvenkinys, susidaręs konstruojant Manantalio užtvanką 1988 m.
Koordinatės: 75°27′ š. pl. 143°51′ r. ilg.﻿ / ﻿75.450°š. pl. 143.850°r. ilg.﻿ / 75.450; 143.850

Anžu salos. Fadejevo sala paryškinta
**Fadejevo sala** (rus. *Фаддеевский*, jak. *Фаддеев арыыта*) – sala Arktyje, Naujojo Sibiro salose, Anžu salų grupėje. Priklauso Rusijai, Jakutijai. Šiaurės vakaruose Anžu Strėlės pusiasaliu jungiasi su Bungės Žeme. Kartais laikoma Kotelno salos dalimi.

Plotas 5300 km². Paviršiaus aukštis iki 65 m. Krantai aukšti. Saloje gausu upių. Pietinėje pakrantėje gausu suneštinės medienos. Būdinga kerpių ir samanų tundra.

Fadejevo saloje yra mamutų ir gauruotųjų raganosių kaulų. Rasta jukagyrų gyvenvietės ženklų. Manoma, kad čia jie galėję slėptis nuo rusų užneštų raupų.

Salą 1805 m. atrado Jakovas Sanikovas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 453
|  |
| --- |
| **Astra; Raudonoji žvaigždė** |
|  |
| „Raudonoji žvaigždė" 1921 m. |
|  |
| Tipas | Dirižablis |
| Gamintojas | „Astra" |
| Pradėtas naudoti | 1913 m. |
| Būsena | Sudužo 1921 m. |

**Astra** (rus. *Астра*), nuo 1920 m. – **Raudonoji žvaigždė** (rus. *Красная звезда*) – karinis rusų dirižablis, pastatytas 1913 m. Prancūzijoje, tada vadintas „Astra-XII". Šį dirižablį netrukus įsigijo Rusija. 

Pirmojo Pasaulinio karo metu atliko 6 kovinius skrydžius, iš kurių 3 nakties metu. Tai vienintelis rusų dirižablis, sėkmingai atlikęs kovinį skrydį. Nuo 1915 m. patirtų pažeidimų buvo beveik nenaudojamas. 1920 m. dirižablis buvo atstatytas ir pavadintas „Raudonosios žvaigždės" vardu. 1921 m. žiemą, eilinio skrydžio metu, sudužo.

Nuorodos
--------

* Dirižablio nuotraukos

  


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RTSRS dirižabliai |
| --- |
|  |
| 
 Astra **·**  VI Spalis **·**  Maskvos chemikas-gumuotojas **·**  TSRS-V4 Komjaunimo tiesa **·**  TSRS-V1 **·**  TSRS-V2 Smolnio **·**  TSRS-V3 Raudonoji žvaigždė **·**  TSRS-V5 **·**  TSRS-V6 Osoaviachim **·**  TSRS-V7 Čeliuskinecas  **·**  TSRS-V7 bis **·**  TSRS-V8 **·**  TSRS-V10 **·**  TSRS-V12 **·**  Pergalė **·** TSRS-V12 bis Patriotas  |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Medžerda |
| --- |
| Medžerda Medžerda |
| **Ilgis** | 460 km |
| **Baseino plotas** | 22 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 29 m³/s |
| **Ištakos** | Atlaso kalnai |
| **Žiotys** | Viduržemio jūra |
| **Šalys** | Alžyras, Tunisas |
|  |
|  **Vikiteka** | Medžerda |

**Medžerda** (arab. واد مجردا, taip pat vadinama *Wadi Majardah, Wadi Mejerha, Oued Majardah* ir *Bagradas*) – upė Alžyre ir Tunise. Jos ilgis yra 460 km. Tai ilgiausia Tuniso upė. Jos ištakos yra Atlaso kalnuose, šiaurės rytų Alžyre. Medžerda teka į rytus link Tuniso ir Tuniso įlankoje įteka į Viduržemio jūrą. Medžerda yra svarbus Tuniso vandens atsargų šaltinis, kurį naudoja greta gyvenantys žmonės. Taip pat vanduo naudojamas žemės ūkyje laukams drėkinti.

Senovėje prie upės gyveno daug įvairių tautų: berberai, finikiečiai, vandalai, romėnai, arabai ir turkai. Prie Medžerdos buvo įkurti tokie miestai kaip Kartagina, Utika ir Tunisas.

Upės slėnio vaizdas
Tuniso įlanka atsirado dėl poledyninės transgresijos prieš 6000 metų. Nuo to laiko Medžerda užpildė pietinę įlankos dalį nuosėdomis. Ghar el Melh lagūna yra paskutinė buvusios įlankos liekana. 1973 m. per paskutinį didelį potvynį upės tėkmė vėl pasikeitė ir dabar ji teka kanalu, kuris buvo iškastas potvynio pertekliniui vandeniui nutekėti.
**Fabijonas Ulrichas Glazeris** (vok. *Fabian Ulrich Gläser*, 1688 m. vasario 17 d. Dovydėliai, Įsruties apskritis, vok. *Gut Davidehlen*, nuo 1938 m. *Gut Lehmfelde*, nuo 1946 m. rus. *Зайцево - Zaicevo* – 1747 m. lapkričio 17 d. Didlaukiai, vok. *Gut Althof Didlacken*, nuo 1938 m. *Althof-Dittlacken*, nuo 1946 m. rus. *Тельманово - Telmanovo*, Kaliningrado sritis) – lietuvių raštijos darbuotojas.

Biografija
----------

1712 m. baigė teologiją Karaliaučiaus universitete. Nuo 1713 m. evangelikų liuteronų kunigas Didlaukiuose.

Išvertė ir sueiliavo giesmių. 1732 m. J. Berento suredaguotame giesmyne paskelbtos 22 jo giesmės. Su J. Berentu išleido giesmyną „Kelios nobažnos giesmės lietuvininkams ant dūšios išganymo išduotos" (1736 m. iš 80 giesmių pateikė 78; kiti papildyti leidimai 1738 m. 1740 m.). Daugiausia iš M. Liuterio, J. Freilinghauzeno proza ir eilėmis verstų raštų sudarė knygą „Namų, Šuilės ir Bažnyčios pamokslas" (1729-1733 m. rankraštį saugo Vilniaus universiteto biblioteka).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Leonas Gineitis. *Fabijonas Ulrichas Glazeris*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 747 psl.
Ištarės bareljefas iš Babilono
**Astralinis kultas** (lot. *astralis* – „žvaigždžių") – religinės reikšmės suteikimas dangaus kūnams. Astraliniuose mituose sureikšminama Saulė ir Mėnulis, danguje matomos žvaigždės, planetos bei žvaigždynai. Astralinės simbolikos gausu visose didžiosiose religijose, taip pat ir pasaulietinėje kultūroje.

Asttalinių kultų, astralinių mitų sąvoką XIX a. išpopuliarino Maksas Miuleris. Dabar bandymai mitus ir religiją kildinti iš astralinių kultų laikomi neadekvačiais.

Astraliniai kultai buvo paplitę kai kuriose senovės civilizacijose ir, manoma, yra kilę iš Mesopotamijos. Mesopotamijoje tiek astrologija, tiek astronomija pasiekė aukštą lygį ir turėjo įtakos įvairių kraštų religijoms. Pavyzdžiui, Venera mesopotamijos mitologijoje buvo laikoma Inana-ištare. Jos tapatinimos su graikų Afrodite bei romėnų Venera. Inanos-Ištarės vaizdinys tebeišliko katalikų ikonografijoje kaip mergelė Marija pasilipėjusi ant mėnulio. Esama kontroversiškai vertinamo požiūrio, kad Mesopotamijos įtaka galėjo pasiekti ir Centrinę Ameriką bei Andų regioną (per Polineziją ir Kiniją). Kai kuriose religijose, ypač šumerų, babiloniečių, Centrinės Amerikos indėnų, astraliniai dievai buvo svarbiausi (šumerų ir akadų Mėnulio dievas Nana, babiloniečių Saulės dievas Mardukas, majų Veneros dievas Kukulkanas). Šumerų, elamitų, huritų žvaigždžių kontempliacijos, padarė įtaką ne tik Mesopotamijai, bet paveikė ir Mažąją Aziją, Egiptą, Iraną, Indiją ir kitas vietoves. Zodiaką sudarinėjo, planetas stebėjo tiek Pitagoriečiai bei orfiečiai, tiek Indijos, Indonezijos, Kinijos, Polinezijos mistikai.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  *Astralinis kultas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-04-10.
2. 1 2  „Nature worship (Stars and constellations)". *Britannica*. Nuoroda tikrinta 2022-04-10.
3. ↑  Astral Religion, *Religion Past and Present*, Brill
Romėniškosios dorėninės kolonos astragalas
**Astragalas** (gr. αστράγαλος – slankstelis, čiurna) – architektūrinė detalė, kolonos elementas: pusapskričio profilio velenėlis arba to velenėlio ir tiesaus profilio lentynėlės derinys. Jungia kolonos liemenį su baze arba su kapiteliu. Tokio pat profilio, tik didesni velenėliai vadinami torais.

Astragalo profilis
Būna lygus arba su to paties pavadinimo reljefiniu ornamentu: dažniausiai su pasikartojančių ovalų arba cilindrų ir apskritų arba rombinių figūrų juostele, kartais – su rutuliukų arba su stilizuotų trikampių lapų motyvais. Naudotas visuose orderiuose, išskyrus graikiškąjį dorėninį.

**Astragalo ornamentu** puošiami ir antablementai, kesonai, dailieji dirbiniai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Astragalas, 1*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002
2. ↑  *Astragal*, Encyclopædia Britannica, t. 2 (Andros–Austria), p. 794. Cambridge University Press, 1911
3. ↑  *Astragalas, 2*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002
**Gringo** – ispanų ir portugalų kalboje vartojamas terminas, skirtas pavadinti užsienietį Lotynų Amerikoje. Šio žodžio reikšmė skirtigose valstybėse skiriasi, bet dažniausiai žodžiu *gringo* apibūdinamas baltaodis atvykėlis iš JAV, Kanados, Australijos, Europos (ypač JK, Skandinavijos, Vokietijos, Rytų Europos), paprastai kalbantis angliškai arba kita kalba, nepanašia į ispanų ar portugalų. Kartais priklausomai nuo situacijos žodis gringo vartojamas kaip įžeidimas, nors dažniausiai juo draugiškai pašiepiamas užsienietis, kuris nesupranta vietinės kalbos, tradicijų.

Etimologija
-----------

*Gringo* etimologija nėra aiški. Viena iš versijų teigia, kad *gringo* 'svetimas' yra pakitęs į ispanų kalbą atėjęs žodis *griego* 'graikas; svetima kalba', iš lot. *graecus* 'graikas'.

Neteisingų liaudiškų etimologijų yra daug. Pvz. žodžio *gringo* kilmė siejama su angliškais žodžiais *green go* ("žalieji, lauk! ") meksikiečių naudotais Meksikos-JAV karo metu, arba dėl žalios dolerio spalvos.

Nuorodos
--------

1. ↑  "gringo. "Webster's Third New International Dictionary, Unabridged. Merriam-Webster, 2002.  (30 Oct. 2008).
|  *Selemon Barega*  |
| --- |
|  |
|  |
| Pilnas vardas | Selemon Barega |
| Gimė | 2000 m. sausio 2 d. (22 metai)Guragų zona, Etiopija |
| Atstovauja (-vo) | Etiopijos vėliava Etiopija |
|  |
| Rungtys | Ilgų nuotolių bėgimas |
| Asmeniniai rekordai | 5000 m: 12:43.02  10000 m: 26:49.46 |
|  |
| Olimpinės žaidynės |
| **Auksas**1 | **Sidabras**0 | **Bronza**0 | **Suma**1 |
| Pasaulio čempionatas |
| **Auksas**0 | **Sidabras**1 | **Bronza**0 | **Suma**1 |
| Pasaulio uždarų patalpų čempionatas |
| **Auksas**1 | **Sidabras**1 | **Bronza**0 | **Suma**2 |
|  |
| Kiti titulai | Pasaulio jaunimo čempionas |
| World Athletics profilis: |  |

**Selemonas Barega Širtaga** (amher. ሰለሞን ባረጋ, g. 2000 m. sausio 2 d.) – Etiopijos lengvaatletis, kuris specializuojasi ilgų nuotolių bėgime. 2020 m. olimpiados čempionas.

Biografija
----------

2016 m. pasaulio jaunimo iki 20 metų amžiaus čempionate iškovojo aukso medalį vaikinų 5000 m bėgimo varžybose. 2017 m. debiutavo pasaulio suaugusiųjų čempionate. Barega pateko į 5000 m bėgimo finalą, kuriame užėmė 7-ą vietą.

2018 m. pasaulio uždarų patalpų čempionato 3000 m bėgimo rungtyje Barega iškovojo sidabrą. 2019 m. pasaulio čempionato sidabro medalininkas.

Savo debiutinėse 2020 m. vasaros olimpinių žaidynių vyrų 10000 m bėgimo rungtyje Barega tapo olimpiniu čempionu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Olympedia Profile". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2021 m. liepos ę0 d.
| Remanso tiltas |
| --- |
|  |
| 

Remanso tiltasRemanso tiltas

25°11′04″ p. pl. 57°32′46″ v. ilg.﻿ / ﻿25.18444°š. pl. 57.54611°r. ilg.﻿ / 25.18444; 57.54611﻿ (Remanso tiltas)Koordinatės: 25°11′04″ p. pl. 57°32′46″ v. ilg.﻿ / ﻿25.18444°š. pl. 57.54611°r. ilg.﻿ / 25.18444; 57.54611﻿ (Remanso tiltas) |
|  |
| **Vieta** | Mariano Roke Alonsas, Paragvajaus vėliava Paragvajus |
| **Kerta** | Paragvajų |
| **Ilgis** | 550 m |
| **Pastatytas** | 1979 m. |
| **Konstrukcija** | sijinis tiltas |

**Remanso tiltas** (isp. *Puente Remanso*) – sijinis tiltas Paragvajuje, kertantis Paragvajaus upę Mariano Roke Alonso ir Remansito (piečiau Vilja Hajeso). Jungia rytinę ir vakarinę Paragvajus puses (Paraneniją ir Gran Čaką). Tiltu eina Transčako plentas iš Asunsjono į Čako miestus. Remanso tiltas kartu su Nanavos tiltu Konsepsjone yra vieninteliai, jungiantys abi šalies dalis.

Tiltas statytas 1975–1979 m. ispanų bendrovės *Entrecanales y Távora*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pedro Plasencia, Puente Remanso, *puentemania.com*
| „Astorija" |
| --- |
|  |
| 

„Astorija"„Astorija"

59°55′58″ š. pl. 30°18′32″ r. ilg.﻿ / ﻿59.93278°š. pl. 30.30889°r. ilg.﻿ / 59.93278; 30.30889﻿ (Astorija (viešbutis))Koordinatės: 59°55′58″ š. pl. 30°18′32″ r. ilg.﻿ / ﻿59.93278°š. pl. 30.30889°r. ilg.﻿ / 59.93278; 30.30889﻿ (Astorija (viešbutis)) |
|  |
| Vieta | Sankt Peterburgas, Rusija |
| Architektas | Fiodoras Lidvalis |
| Rangovas | Palace Hotel Company |
| Savininkas | Rocco Forte Hotels |
| Atidarymas | 1912 m. gruodžio 23 d. |
| Talpa | 213 kambarių |

**„Astorija"** (rus. *Астория*) – penkių žvaigždučių viešbutis Sankt Peterburge, Rusijoje. Pirmą kartą viešbutis buvo atidarytas 1912 m. gruodžio 23 d. Viešbutis turi 213 kambarių, įskaitant 52 apartamentus ir yra įsikūręs Šv. Izaoko aikštėje, šalia Šv. Izaoko katedros. Viešbutį „Astorija" valdo „Rocco Forte" viešbučių grupė, jis yra Pirmaujančių pasaulio viešbučių konsorciumo narys.

Istorija
--------

Viešbutį „Astorija" suprojektavo rusų-švedų architektas Fiodoras Lidvalis, kuris sukūrė viešbutį remiantis moderno stiliumi su neoklasicizmo įtaka. Jis buvo pastatytas priimti turistus atvažiuojančius švęsti Rusijos karališkosios Romanovų dinastijos 300-metį valdymą 1913 m. gegužės mėn. Viešbutis buvo atidarytas 1912 m. gruodžio 23 d.

Po Rusijos revoliucijos viešbutyje „Astorija" buvo įsikūrę komunistų partijos nariai, 1919 m. V. Leninas kalbėjo iš „Astorijos" balkono. Antrojo pasaulinio karo metu, vykstant Leningrado blokadai, viešbutyje veikė lauko ligoninė.

Sovietmečiu viešbutis buvo valdomas valstybės valdomos „Inturist" grupės, o 1987 m. buvo uždarytas renovacijai. Visiškai atnaujintas, viešbutis buvo vėl atidarytas 1989 m. „Rocco Forte" viešbučių grupė įsigijo viešbutį 1997 m. ir išleido 20 milijonų dolerių tolesnei renovacijai. 2012 m. savo šimtmečio proga „Astorija" buvo visiškai atnaujinta.

* Viešbučiai „Angleterre" ir „Astoria" 1930 m.Viešbučiai „Angleterre" ir „Astoria" 1930 m.
* Šoninis fasadasŠoninis fasadas

Nuorodos
--------

* "St Petersburg’s Hotel Astoria: If these grand old walls could talk… ". The Independent.
| **Mysis relicta**Apsauga: 2(V) – Pažeidžiama rūšis |
| --- |
| Reliktinė mizidė (Mysis relicta)Reliktinė mizidė (*Mysis relicta*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Potipis: | Vėžiagyviai  *( Crustacea)* |
| Klasė: | Aukštesnieji vėžiagyviai  *( Malacostraca)* |
| Poklasis: | Eumalakostrakai  *( Eumalacostraca)* |
| Būrys: | Mizidės  *( Mysida)* |
| Šeima: | Skeltakojai  *( Mysidae)* |
| Gentis: | *Mysis*  *( Mysis)* |
| Rūšis: | Reliktinė mizidė  *( Mysis relicta)* |

 |
| Binomas |
| ***Mysis relicta***Loven, 1862 |

**Reliktinė mizidė** (*Mysis relicta*) – mizidžių (*Mysida*) būriui priklausantis vėžiagyvis.

Išvaizda, gyvenimo būdas
------------------------

Iki 2,5 cm ilgio, permatomas, į krevetę panašus vėžiagyvis. Gyvena ledyninės kilmės ežerų giluminės zonos priedugnėje, kur pastovi +1,6 – 8,4 °C temperatūra ir didelis (mažiausiai 3,5 mg/l) ištirpusio deguonies kiekis.

Dauginasi žiemą, patelės padeda iki 20 kiaušinėlių.

Paplitimas
----------

Gyvena Šiaurinės Europos ežeruose.

Lietuva yra pietinė šios rūšies paplitimo riba. Rūšis buvo aptikta 15-oje šalies ežerų (Aiseto, Asalnų, Asvejos, Baluošo, Baluošo, Baltųjų Lakajų, Drūkšių, Dusios, Luokesų, Lūšių, Peršokšnų, Siesarties, Šakarvų, Zaraso, Žeimenų), tačiau pastaruoju metu kai kuriuose (Dusios, Baltųjų Lakajų, Siesarties) ežeruose jau nebeaptinkama. Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Reliktinė mizidė. Rašomavičius Valerijus, Lietuvos raudonoji knyga, Kaunas: „Lututė", 2007. psl. 37. ISBN 978-9955-692-71-3
| **Arvydas Švirmickas** |
| --- |
| Gimė | 1955 m. spalio 21 d. (67 metai)Alytus |
| Vaikai | Stasys |
|  |
| Veikla | dailininkas, politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 2000 m. Lietuvos liberalų sąjunga 2003 m. Liberalų ir centro sąjunga 2006 m. Lietuvos liberalų sąjūdis |
|  |
| Alma mater | 1984 m. Lietuvos dailės institutas |

**Arvydas Švirmickas** (g. 1955 m. spalio 21 d. Alytuje) – dailininkas, Lietuvos ir Alytaus miesto politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1974 m. baigė Alytaus 2-ąją vidurinę mokyklą. 1984 m. baigė Valstybinį dailės institutą, pedagogas-tapytojas.

1984–1990 m. Alytaus vaikų dailės mokyklos mokytojas. 1990–1992 m. UAB „Harmonija" direktoriaus pavaduotojas meno klausimams, 1992–1996 m. Alytaus šiuolaikinio meno galerijos direktorius. 1996–2002 m. Alytaus dailiųjų amatų mokyklos direktoriaus pavaduotojas mokymo reikalams. 2001 m. Alytaus apskrities viršininko pavaduotojas. 2002–2003 m. Dailiųjų amatų mokyklos mokytojas ir VšĮ „Vingio galerija" direktorius, Alytaus dailiųjų amatų mokyklos direktorius.

1988 m. Alytaus Sąjūdžio steigėjas. 2000–2002 m. Lietuvos liberalų sąjungos Alytaus skyriaus pirmininkas, Alytaus apskrities koordinatorius, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos narys, 2006 m. Lietuvos liberalų sąjūdžio narys.

1990–1995 m. Alytaus miesto tarybos deputatas, 2000–2003 m. 2003–2007 m. ir nuo 2011 m. Alytaus miesto savivaldybės tarybos narys.

Nuo 2003 m. Dzūkijos etninės kultūros tarybos pirmininko pavaduotojas, sekretoriato specialistas Dzūkijos regionui. 1994 m. tarptautinių dailininkų plenerų organizatorius, tarptautinių ir vietinių parodų organizatorius. Kasmet dalyvauja 4-5 užsienio parodose ir 3-4 parodose Lietuvoje. Savo darbų yra eksponavęs Vokietijoje, Austrijoje, Lenkijoje, Prancūzijoje, Airijoje, Švedijoje, Vengrijoje, Danijoje, Latvijoje, Čekijoje, Italijoje.

Sūnus Stasys.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-02-02 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 54°20′03″ š. pl. 25°21′0″ r. ilg.﻿ / ﻿54.33417°š. pl. 25.35000°r. ilg.﻿ / 54.33417; 25.35000

**Šalčininkėlių–Stasylų miškai** – miškų masyvas pietryčių Lietuvoje, Šalčininkų rajone, 1–3 km į šiaurę ir vakarus nuo Šalčininkų. Priklauso Šalčininkų miškų urėdijai, Šalčininkų ir Šalčininkėlių girininkijoms. Apima 27,5 km² plotą.

Šalčininkėlių–Stasylų miškų masyvą sudaro Šalčininkėlių, Stasylų, Ažubalės (Anuliškių), Tribonių (Grikėnų) miškai. Paviršius vietomis lygus, vietomis banguotas. Būdingi jauriniai mažai sujaurėję smėliai, velėniniai jauriniai priesmėliai. Šiauriniu miškų pakraščiu teka Visinčia, pietryčiuose prasideda Šalčia. Pamiškėje telkšo Šalčininkėlių, Šalčininkų II tvenkiniai, Šalčininkų žuvininkystės tvenkiniai.

Medynai:

* pušynai: 85 %
* eglynai: 36 %
* beržynai: 12 %
* juodalksnynai: 1 %
* drebulynai: 1 %
* baltalksnynai: 1 %

Jaunuolynai sudaro 44 % medynų, pusamžiai medžiai 49 %, pribręstantys 6 %, brandūs 1 %.

Miškuose nemaža uogų, grybų, vaistinių augalų. Ažubalės miške įsteigtas Ažubalės pedologinis draustinis.

Šalčininkėlių miško 66 kvartale yra pilkapiai. Miškus kerta kelias  **A15**  Vilnius–Lyda , per Grikėnų mišką eina  **126**  Šalčininkai–Butrimonys–Eišiškės , iš vakarų prieina Vilniaus–Lydos geležinkelis. Greta Šalčininkėlių–Stasylų miškų įsikūrę: Šalčininkai, Stasylos, Ažulomis, Tartokas, Švenčius, Bruknynė, Šalčininkėliai, Čiaukšliai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Šalčininkėlių–Stasylų miškai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 151
**Anlas** (angl. *anlace*, *anelace*) – viduramžių geležtinis ginklas su maždaug 35 cm ilgio dviašmene geležte, ties pamatu plačia ir siaurėjančia link smaigalio (primena aukštą lygiašonį trikampį), priskiriamas ilgiems durklams arba trumpiems kalavijams.

Rankena su buožele būdavo vientisa detalė. Buoželė – disko formos, su rankena besijungianti kraštu. Skersinis būdavo išlenktas lanku, galai nukreipti link smaigalio. Anlui pagal konstrukciją labai artimas ginklas – itališka činkvedėja.

Nešiotas ant diržo ar ant juosmens nugaros pusėje. Kartais kaudavosi dviem anlais kaip poriniu ginklu – tuomet vieną naudodavo kaip kalaviją atakoms, o kitą – kaip durklą gynybai. Anlai buvo universalūs – juos nešiodavosi miestuose ir dvaruose, kelionėje ir medžioklėje.

Anlas populiariojoje kultūroje
------------------------------

* Anlas yra kardo rūšis MMORPG žaidime Final Fantasy XI.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Sąrašas:Viduramžių ginklai

Nuorodos
--------

1. ↑

* Anelace Archyvuota kopija 2008-05-30 iš Wayback Machine projekto.
* Anelace Archyvuota kopija 2007-07-18 iš Wayback Machine projekto. (nuotrauka su trumpu aprašu)
* В. Бехайм. Энциклопедия оружия.Часть II. Оружие нападения.§ 1. Холодное оружие Меч Archyvuota kopija 2009-04-03 iš Wayback Machine projekto.
| Šalčia |
| --- |
| Šalčia Rūdninkų girioje ties Ūta Šalčia Rūdninkų girioje ties Ūta |
| **Ilgis** | 92 km |
| **Baseino plotas** | 749 km² |
| **Vidutinis debitas** | 5,72 m³/s |
| **Ištakos** | Šalčininkų apylinkės |
| **Žiotys** | Merkys |
| **Šalys** | Lietuvos vėliava Lietuva, Baltarusijos vėliava Baltarusija |
|  |
|  **Vikiteka** | Šalčia |

**Šalčià** (blrs. *Солча*) – upė pietryčių Lietuvoje (Šalčininkų ir Varėnos raj.) ir Baltarusijoje; didžiausias Merkio intakas (kairysis).

Išteka 4 km į šiaurę nuo Šalčininkų. Teka į pietus per Šalčininkus, paskui pasuka į vakarus ir vingiuoja Baltarusijos–Lietuvos siena. Prasideda prie Didžiųjų Baušių, 3 km į rytus nuo Šalčininkų. Aukštupys 9 km teka į pietus, per Šalčininkus, toliau pasuka į vakarus; apie 11 km upe eina Lietuvos ir Baltarusijos siena, toliau teka Rūdninkų girios pietiniu pakraščiu. Įteka į Merkį 36 km nuo jo žiočių, 1,5 km į pietvakarius nuo Valkininkų.

Intakai: Beržūna, Balčia, Šalčykščia, Maltupis, Ciras, Brasta (kairieji), Beržė, Visinčia (dešinieji).

Gana srauni, negilaus slėnio, neaukštų krantų, labai vingiuota, šalto švaraus vandens upė. Vidutinis nuolydis 92 cm/km. Ties Šalčininkais Šalčia patvenkta 17 ha tvenkiniu.

Upėvardis kildinamas nuo *šalti* („darytis šaltam, vėsti"), *šaltis* („žema temperatūra"), *šaltas*.

* Šalčia ŠalčininkuoseŠalčia Šalčininkuose
* Šalčia Rūdninkų miškuoseŠalčia Rūdninkų miškuose
* Šalčia GerviškėseŠalčia Gerviškėse
* Šalčia netoli KalitoniųŠalčia netoli Kalitonių

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
| **Chelonia mydas** |
| --- |
| Žaliasis vėžlys (Chelonia mydas)Žaliasis vėžlys (*Chelonia mydas*) |
| Apsaugos būklė |
| Nykstantys (IUCN 3.1),  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Ropliai  *( Reptilia)* |
| Būrys: | Vėžliai  *( Testudines)* |
| Pobūris: | Slaptakakliai vėžliai  *( Cryptodira)* |
| Šeima: | Jūriniai vėžliai  *( Cheloniidae)* |
| Gentis: | *Chelonia*  *( Chelonia)* |
| Rūšis: | Žaliasis vėžlys  *( Chelonia mydas)* |

 |
| Binomas |
| ***Chelonia mydas***Linnaeus, 1758 |

**Žaliasis vėžlys** (*Chelonia mydas*) – jūrinių vėžlių (*Cheloniidae*) šeimos vėžlys, kuris yra stambiausias šioje šeimoje. Labai senų individų šarvas gali būti iki 140 cm ilgio, o masė iki 200 kg.

Paplitęs tropiniuose ir subtropiniuose vandenyse. Minta daugiausia jūriniais augalais ir papildomai gyvūnais. Tamsiomis naktimis patelės išlipa į smėlėtą krantą, kasa duobes ir deda kiaušinius. Dėtyje būna iki 200 kiaušinių. Juos užpila smėliu ir išlygina paviršių. Veisiasi Karibų jūroje, Nikaragvos pakrantėse.

Žaliasis vėžlys, havajinis varietetas

Šaltiniai
---------

1. ↑   „IUCN Red List - Chelonia mydas". IUCN Red list. Nuoroda tikrinta 2011-10-26.
Koordinatės: 54°19′3″ š. pl. 25°23′37″ r. ilg.﻿ / ﻿54.31750°š. pl. 25.39361°r. ilg.﻿ / 54.31750; 25.39361


| Šalčininkų II tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Šalčininkų rajonas) |
| Plotas | 0,153 km² |
| Kranto linijos ilgis | 2,98 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 1,2 m |
| Didžiausias gylis | 3,5 m |
| Įteka | Šalčia, Š-4, bevardis upelis |
| Išteka | Šalčia |

**Šalčininkų II tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Šalčininkų rajone, Šalčininkų miesto šiauriniame pakraštyje. Sudarytas užtvenkus Šalčios upę (Merkio intakas) jos aukštupyje 87,4 km nuo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus – 1,11 km, plotis – iki 0,29 km. Altitudė 172,5 m. Krantai žemi, šiaurėje apaugę medžiais ir krūmynais. Šiaurinis tvenkinio galas užpelkėjęs, prasideda Anuliškių miškas. Į šiaurę ir rytus vietomis plyti dirbami laukai. Rytinėje pakrantėje yra įrengtas paplūdimys.

Tvenkinys įrengtas 1977 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998