recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Ščorsaiblrs. *Шчорсы*, rus. *Щорсы* |
| --- |
| *Ščorsų cerkvė* |
|  |
| 

ŠčorsaiŠčorsai

53°39′00″š. pl. 26°10′30″r. ilg.﻿ / ﻿53.650°š. pl. 26.175°r. ilg.﻿ / 53.650; 26.175﻿ (Ščorsai)Koordinatės: 53°39′00″š. pl. 26°10′30″r. ilg.﻿ / ﻿53.650°š. pl. 26.175°r. ilg.﻿ / 53.650; 26.175﻿ (Ščorsai) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Baltarusijos vėliava Baltarusija |
| **Sritis** | Gardino sritis Gardino sritis |
| **Rajonas** | Naugarduko rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2008) | 577  |
|  |
|  **Vikiteka** | Ščorsai |

**Ščòrsai**  (blrs. *Шчорсы*, rus. *Щорсы*) – agromiestelis vakarų Baltarusijoje, Gardino srityje, Naugarduko rajone, 24 km į pietryčius nuo Naugarduko, prie Nemuno. Ščorsų apylinkės centras. Yra XVIII a. Chreptavičių dvaro sodyba su biblioteka (rūmai neišlikę), cerkvė.

Istorija
--------

Apie 1386 m. Ščorsuose pastatyta stačiatikių cerkvė, kuri po Bresto unijos tapo unitų. 1566 m. kaimas priskirtas Naugarduko pavietui. 1758 m. sena medinė bažnyčia sudegė, jos vietoje 1776 m. kancleris Joachimas Liutauras Chreptavičius pastatydino mūrinę. Tuo pat metu jis pastatydino ir rūmus su parkais bei sodais. 1790 m. jis atleido valstiečius nuo baudžiavos – lažas buvo pakeistas činšu (vienas pirmųjų tokių atvejų Lietuvoje). Ščorsų rūmuose jis sukaupė vertingą biblioteką su rankraščiais ir žemėlapiais, paveikslų galeriją, archyvą, įkūrė pradinę mokyklą (Belio ir Lankasterio sistemos). Biblioteka naudojosi daug iškilių to meto veikėjų – Joachimas Lelevelis, Juzefas Jaroševičius, Jonas Čečiotas, Adomas Mickevičius, Ignas Danilavičius, Michailas Malinovskis, Martynas Počobutas, Vladislovas Sirokomlė.

XIX a. buvo kaimas ir dvaras, Naugarduko apskrities Ščorsų valsčiaus centras. Vėliau Ščorsų reikšmė sumenko, o tarybiniais metais dvaras visiškai sunyko.

Galerija
--------

* Chreptavičių dvaro liekanosChreptavičių dvaro liekanos
* Palivarko liekanosPalivarko liekanos
* Dvaras 1878 m. piešinyjeDvaras 1878 m. piešinyje

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pasaulio vietovardžių žodynas. – Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006–2014. (VLKK versija)
2. ↑  Ščorsai. Lietuvos istorija. Enciklopedinis žinynas. II tomas (L–Ž). – Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2016. ISBN 978-5-420-01765-4. // psl. 941
3. ↑  *Ščorsai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 164
4. ↑  *Szczorse*. Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich, T. XI (Sochaczew — Szlubowska Wola). Warszawa, 1890, 859 psl. **(**lenk.**)**
| **Carex acuta** |
| --- |
| Lieknoji viksva (Carex acuta)Lieknoji viksva (*Carex acuta*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Lelijainiai  *( Liliopsida)* |
| Poklasis: | Lelijažiedžiai  *( Liliidae)* |
| Šeima: | Viksvuoliniai  *( Cyperaceae)* |
| Gentis: | Viksva  *( Carex)* |
| Rūšis: | Lieknoji viksva  *( Carex acuta)* |

 |
| Binomas |
| ***Carex pseudocyperus***L. |
| **Sinonimai** |
| 

|  |
| --- |
| *Carex gracilis* Curtis |

 |

**Lieknoji viksva**, arba **grakščioji viksva** (*Carex acuta*) – viksvuolinių (*Cyperaceae*) šeimos viksvų (*Carex*) genties augalas. Savaime paplitęs Europoje, Šiaurės Afrikoje, Šiaurės ir Vakarų Azijoje, taip pat ir Lietuvoje.

Ekologija
---------

Iliustracija iš *Flora von Deutschland, Österreich und der Schweiz* (1885)
Auga žemapelkėse, raistuose, grioviuose, upių ir ežerų pakrantėse, šlapiose pievose. Mėgsta augti saulėtose ar su šiek tiek šešėlio vietose, drėgname, turtingame, karbonatingame priemolio ir molio dirvožemyje ar sekliame vandenyje.

Lieknąsias viksvas ėda vandens graužikai: pelėnai, ondatros.

Biologija
---------

Tai daugiametis, 30-150 cm aukščio retakeris žolinis augalas. Turi šakotus, šliaužiančius šakniastiebius. Šaknys gali siekti 1 m gylį. Stiebas status, su trimis briaunomis, iki 3 mm storio, visas labai šiurkštus. Apatinės makštys šviesiai rudos. Lapai plokšti, išlinkę, iki 20 cm ilgio, 0,3-1 cm pločio, aštriais kraštais. Apatinė lapų pusė mėlynai pilka, o viršutinė – blizgi, tamsiai žalia.

Žiedynkotis su trimis briaunomis, šiurkštus, tvirtas. Žiedynlapis ilgesnis už visą žiedyną. Žiedynas 10-30 cm ilgio, jo viršūnėje 2-4 siauros, stačios, tik su kuokeliniais žiedais varputės. Žemiau jų 3-5 nusvirusios, 2-8 cm ilgio ir 4-8 mm pločio, juodai žalios, tik su piesteliniais žiedais varputės. Pažiedės siauros, smailios, juosvos ar rusvos. Piestelės dvi.

Žydi gegužės-birželio mėnesiais. Vaisius – rudas, 2-3 mm ilgio ir 1,5-2 mm pločio riešutėlis. Maišeliai žali, kiek suploti, iki 3 mm ilgio. Sėklos išlieka gyvybingos iki 5 metų. Dauginasi sėklomis ir vegetatyviškai šakniastiebiais.

Dažnai auga su kitomis viksvomis ir sudaro hibridus. Žinomi hibridai su paprastąja (*C. nigra*), pelkine (*C. acutiformis*) ir pūslėtąja (*C. vesicaria*) viksvomis.

Nuorodos
--------

* Lieknosios viksvos mokslinis lotynų kalba pavadinimas ir sinonimai per theplantlist.org Archyvuota kopija 2019-06-02 iš Wayback Machine projekto. (anglų k.)
* Lieknosios viksvos porūšiai, varietetai ir formos per tropicos.org (anglų k.)
* Carex acuta – Wilde planten in Nederland en België Archyvuota kopija 2014-07-14 iš Wayback Machine projekto. (vokiečių k.)

Literatūra
----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Lieknoji viksva** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Vasarą žydintys augalai, Ramunėlė Jankevičienė, Vilnius, Mokslas, 1987, 328 p.
* Enciklopedinė miško knyga, Gediminas Isokas, Vilnius, Mintis, 2001, 315 p. ISBN 5-417-00831-1
**Bock** (vok. *ožys*) – stipraus alaus rūšis. Alkoholio kiekis tūryje – nuo 6,5% ir daugiau. Gali būti tiek žemutinės, tiek aukštutinės fermentacijos. Būna šviesių ir tamsių. Ant daugelio šių alų etikečių pavaizduotas ožys.

Rūšys
-----

* **Maibock** (gegužės bock) – šviesus alus, tradiciškai verdamas pavasarį.
* **Doppelbock** (dvigubas bock) – stipresnis alus (virš 7%). Kildinamas iš alaus, kurį vienuoliai gamindavosi pasniko laikotarpiui. Doppelbock alaus pavadinimai dažnai baigiasi galūne *-ator*  (pvz. Ayinger Celebrator, Augustiner Maximator, Spaten Optimator, Löwenbräu Triumphator; pagerbiant pirmąjį šios rūšies alų *Paulaner Salvator*)
* **Eisbock** (ledo bock) – stipriausias bock alus, gaminamas šaldant *doppelbock* ir vėliau nufiltruojant vandens kristalus (kadangi etanolis šaldamas nesikristalizuoja, todėl šitaip alkoholio koncentracija gėrime padidėja)
* **Weizenbock** (kvietinis bock) – labai stiprus kvietinis alus, vadinamas bock dėl savo stiprumo

Istorija
--------

Bock'ai Vokietijoje tradiciškai buvo verdami katalikų vienuolių, ypač per gavėnią.

Kilo iš vokiško Ainbeko miesto. Manoma, kad *Bock* pavadinimas kilęs iš iškraipyto šio miesto pavadinimo.

*Eisbock* atsirado Oktoberfest šventės metu.

Bock pasaulyje
--------------

Vokietijoje Maibock tradiciškai verdamas tik pavasarį. Tuo tarpu Austrijoje bockbier verdamas nuo Kalėdų iki Velykų. Bock tipo alūs populiarūs Norvegijoje (*bokkøl*, gaminami visus metus), Nyderlanduose (gamina dauguma alaus gamintojų), Belgijoje.

Lietuvoje bock tipo alų gamina alaus daryklos Švyturys (*Adler Bock*) ir Kalnapilis (*7.30*).

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑   Archyvuota kopija 2022-08-09 iš Wayback Machine projekto.
*Kitos reikšmės – Dumblelis.*

| Dumblelis |
| --- |
|  |
| Vieta | Varėnos r. Kaniavos sen. Lietuva |
| Plotas | 0,045 km² |
| Kranto linijos ilgis | 0,96 km |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Dumblelis

  |
| **Koordinatės:** | 54°03′32″ š. pl. 24°45′45″ r. ilg.﻿ / ﻿54.05889°š. pl. 24.76250°r. ilg.﻿ / 54.05889; 24.76250Koordinatės: 54°03′32″ š. pl. 24°45′45″ r. ilg.﻿ / ﻿54.05889°š. pl. 24.76250°r. ilg.﻿ / 54.05889; 24.76250 |

Pavėsinės liekanos šalia Dumblelio ežero
**Dumblelis** – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, Kaniavos seniūnijoje, 0,8 km į pietus nuo Paąžuolės kaimo, apie 6,5 km į pietus nuo Panočių. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,37 km, plotis – iki 0,15 km. Altitudė 136,6 m. Krantai žemi, pelkėti. Ežerą supa Būdų miškas. Vakarine pakrante eina kelias  **5008**  Vydeniai–Dubičiai–Rakai .

Apibūdinimas
------------

Ežeras yra apipelkėjęs, pakrantėse su pavojingomis akivaromis. Ežere yra nuskendęs ne vienas žmogus.

Rytuose iš ežero išteka upelis Ravelis ir įteka į Kaniavėlės upelį.

Istorija
--------

Tarpukaryje ežerą buvo išsipirkę keli vietos gyventojai. Krašte, kuris nepasižymi derlingomis žemėmis; Dumblelio žuvų ištekliai buvo papildomas pajamų šaltinis.

Sovietmečiu šalia ežero ant kalno pastatyta pavėsinė, padaryta laužavietė, mediniai laiptai ir priėjimas prie ežero, prieplauka. Mediniai laiptai, priėjimas ir prieplauka iki šių dienų neišliko. Pavėsinė stipriai apgadinta turistų.

Šaltiniai
---------

1. ↑
Koordinatės: 55°40′6.75″ š. pl. 24°48′37.45″ r. ilg.﻿ / ﻿55.6685417°š. pl. 24.8104028°r. ilg.﻿ / 55.6685417; 24.8104028


|  Surdegio Šv. Dvasios cerkvė |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Anykščių rajono savivaldybė |
| **Gyvenvietė** | Surdegis |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | 1812 m. |

**Surdegio Šv. Dvasios cerkvė** – buvusi stačiatikių cerkvė Anykščių rajone, Surdegio miestelyje. 1918 m. paversta katalikų bažnyčia, vėliau pakeičiant jos išvaizdą (nuimtas vienas bokštas, pertvarkytas interjeras).

Šiuo metu išlikę buvusio Surdegio stačiatikių Šv. Dvasios vyrų vienuolyno pastatai, atnaujinta šventoriuje stovinti Dievo Motinos ikonos koplyčia.

Istorija
--------

1510 m. vietos dvarininkas bajoras Bogdanas Staveckis pastatė medinę cerkvę. Pagal padavimą, 1530 m. rugpjūčio 15 d. virš šalia šios cerkvės tryškusio šaltinio apsireiškusi Švč. Mergelė Marija. Šio įvykio garbei Biržų seniūnas Aleksejus Fiodorovičius pastatė Švč. Trejybės cerkvę. Spaudoje minima, kad 1614 m. Surdegyje tikrai buvo rusas šventikas (popas). 1625 m. (kitais duomenimis, 1612 m.) vietoj medinės buvo pradėta statyti nauja mūrinė cerkvė. Statyba užbaigta 1636 m. 1625–1636 m. buvo pastatyti mūriniai vienuolyno rūmai. Cerkvėje saugota stačiatikių stebuklinga laikyta Surdegio Dievo Motinos ikona.

1807 m. pastatytame vienuolyno vyresniojo gyvenamajame pastate įsikūrė kita, vadinamoji namų Mergelės Marijos Ėmimo į dangų cerkvė. 1812 m. vietoj sunykusios mūrinės cerkvės, kurį laiką buvusios parapine, buvo pastatyta nauja – Šv. Dvasios cerkvė (dabar – Surdegio Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia).

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos stačiatikių bažnyčios
* Osvaldas Janonis. Surdegio kalendorius 2016 metams
Koordinatės: 55°31′50″š. pl. 23°13′11″r. ilg.﻿ / ﻿55.530454°š. pl. 23.219801°r. ilg.﻿ / 55.530454; 23.219801

|  Šviesos koplyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Kauno |
| **Dekanatas** | Raseinių |
| **Savivaldybė** | Raseinių rajonas |
| **Gyvenvietė** | Šiluva |
| **Adresas** | Jono Pauliaus II g. 7 |
| **Statybinė medžiaga** | akmenų mūras |
| **Pastatyta** | XX a. I p. |

**Šviesos koplyčia** dar vadinama  **Šviesos koplytėle** – Šiluvos Švč. Mergelės Marijos Apsireiškimo koplyčios statinių kompleksui priklausanti koplyčia, esanti šventovės užnugaryje, atraminėje sienoje su laidojimo kriptomis, ją skiriančioje nuo kapinių. Komplekso kriptos ir atraminė siena įrengtos XX a. I pusėje. Jos kartu su Šviesos koplyčia įrašytos į Kultūros vertybių registrą.

Šiluvos šventovėje naujai įrengta Šviesos koplytėlė duris atvėrė 2019 m. rugsėjo 13 d. švenčiant Šilinių atlaidus ir minint Ligonių dieną. Ją iškilmingai pašventino vyskupas Algirdas Jurevičius. Tikintiesiems visada atviroje Šviesos koplytėlėje priimta palikti uždegtą intencijų žvakę, kaip savo pasitikėjimo Dievu ir Mergelės Marijos užtarimu simbolį.

Akmenų mūro atraminė siena skiria Apsireiškimo koplyčios šventorių nuo kapinių. Sienoje matomas kompaktinio tūrio vienanavės Šviesos koplyčios priekinis fasadas su dvivėrėmis įėjimo durimis. Virš jų įrengtas skaidytas arkinės formos švieslangis. Su siena sutapdinto portalo dvišlaitis apskardintas stogelis vainikuojamas aukštu geležiniu kryžiumi. Koplyčios vidinė patalpa asketiško interjero, joje – tinkuoto mūro sienos, tinkuotas kryžminis skliautas, keraminėmis plytelėmis grįstos grindys, pasieniuose sustatyti žvakių deginimo stalai. Patalpos viduryje pastatytas klauptas susikaupimui ir maldai. Priekinę sieną puošia Dievo paveikslas. 

Kriptose, išsidėsčiusiose sienoje abipus koplyčios, palaidoti Aleknavičių, Kontrymovų, Leskauskų, Stravinskių šeimų nariai, taip pat kunigai Kasperas Kasperovičius, Juozas Čerkeliauskas (Girdiškės bažnyčios statytojas), Juozas Puleikis (Naujamiesčio bažnyčios statytojas), Marcijonas Jurgaitis (Apsireiškimo koplyčios statytojas), Gasperas Peleckis, Vaclovas Grauslys.

* Laidojimo kriptos
* AleknavičiaiAleknavičiai
* LeskauskaiLeskauskai
* StravinskiaiStravinskiai
* Vaclovas GrauslysVaclovas Grauslys
* Juozas ČerkeliauskasJuozas Čerkeliauskas
* Juozas PuleikisJuozas Puleikis

Šaltiniai
---------

1. 1 2  „„Šviesos" koplyčia, kriptos ir atraminė siena". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. ↑  Ligonių dienos rytą pašventinta nauja Šiluvos šventovės Šviesos koplytėlė *miestonaujienos.lt*
3. ↑  Lankytinos vietos. Šviesos koplytėlė *atraskraseinius.lt*
4. 1 2  Šviesos koplytėlė *siluva.lt*

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Švč. Mergelės Marijos apsireiškimų vietos Lietuvoje
* Šiluvos šventovė. Šviesos koplytėlė *facebook.com*
**Vladislovas Raugelė** (1927 m. gegužės 15 d. Ratkūnų k. Rokiškio r.) – muzikos mokytojas ir chorvedys.

Biografija
----------

1941 m. baigęs Suvainiškio pradžios mokyklą, mokėsi Pandėlio progimnazijoje ir Rokiškio gimnazijoje. Nesant muzikos mokytojo, jaunuolis suorganizavo gimnazijos baigiamųjų klasių mišrųjį chorą.

Baigęs gimnaziją, 1947 m. rudenį pradėjo mokytojauti Pandėlio vidurinėje mokykloje – dėstė muziką, fiziką ir matematiką. Suorganizavo vyresniųjų klasių moksleivių mišrųjį ir mergaičių chorus, vėliau – ir vaikų chorą bei skudučių ansamblį. Mišrųjį chorą parengė 1950 m. respublikinei dainų šventei.

1953–1956 m. – Pandėlio darbo jaunimo vidurinės mokyklos direktorius ir matematikos mokytojas. Kurį laiką neakivaizdiniu būdu studijavo fiziką – matematiką Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute. 1955–1959 m. choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. Antanas Ilčiukas).

Pandėlio vidurinės mokyklos vaikų chorą ir skudučių ansamblį parengė 1960 m. respublikinei dainų šventei. Skudučių ansamblis konkurse pelnė antrąją vietą. Kiek laiko vadovavo Pandėlio kultūros namų ir Suvainiškio kaimo mišriesiems chorams, su kuriais lankėsi Latvijoje ir Estijoje.

1960–1991 m. – Kauno 15-osios ir 1961–1966 m. – Kauno 13-osios vidurinių mokyklų muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų, vokalinių ansamblių, pučiamųjų orkestro ir skudučių ansamblio vadovas. Vaikų chorus parengė visoms respublikinėms moksleivių dainų šventėms, taip pat 1965, 1970, 1975 ir 1980 m. respublikinėms dainų šventėms. Skudučių ansamblis dalyvavo 1964 ir 1969 m. respublikinėse moksleivių dainų šventėse.

Gausius chorų kolektyvus mokytojas parengė ir Kauno miesto dainų šventėms, chorų apžiūrose ir konkursuose pelnydavo prizinių vietų, dažnai koncertuodavo moksleiviams ir jų tėvams. Be to, pedagogas 1960–1963 m. muzikos mokė ir Kauno 9-ojoje septynmetėje mokykloje, 1961–1963 m. buvo Kauno vaikų namų choro ir mergaičių vokalinio ansamblio vadovas. Taip pat vadovavo Kauno mokytojų namų ir fabriko „Mada" pučiamųjų orkestrams.

V. Raugelė – Pandėlio rajono dainų švenčių organizatorius ir vyr. dirigentas, Kauno miesto dainų švenčių dirigentas. 1968–1971 m. – Kauno miesto muzikos mokymo metodinės komisijos pirmininkas. 1964 m. apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Butano olimpinis komitetas|  
Logotipas |
| Nacionalinis olimpinis komitetas |
| Šalis/Regionas | Butano vėliava Butanas |
| Kodas | BHU |
| Įkurtas | 1983 |
| Pripažintas | 1983 |
| Žemynoasociacija | OCA |
| Būstinė | Timpu, Butanas |
| Prezidentas | Jigyel Ugyen Wangchuck |
| Generalinis sekretorius | Mr Karma Wangchuk |
| Tinklalapis | Butanas |
| Infolentelė: žiūrėti • aptarti • redaguoti |

**Butano olimpinis komitetas** – nevyriausybinė sporto organizacija, skatinanti sportinę veiklą Butane ir atstovaujanti šaliai tarptautiniame olimpiniame komitete. Įkurtas ir pripažintas 1983 m. Pirmuoju komiteto prezidentu tapo šalies karalius. Nacionalinis komitetas pirmą kartą delegavo savo atstovus į 1984 m. vasaros olimpinės žaidynės, vykusias Los Andžele, kur šaliai atstovavo šeši lankininkai Iki 2012 m. visi Butano atstovai olimpiadoje dalyvavo tik šaudymo iš lanko rungtyje. Šalies olimpinio komiteto tikslas – iki 2012 m. tapti olimpinio šaudymo iš lanko viena iš lyderiaujančių šalių. Nacionalinis komitetas taip pat deleguoja savo komandas ir į jaunimo olimpines žaidynes ir Azijos žaidynės.

Išnašos
-------

1. ↑  „Bhutan". Olympic.org. Nuoroda tikrinta 2010-04-20.
2. ↑  „The Athens Olympiad: Bhutan to compete in archery". Nuoroda tikrinta 2010-04-20.
3. ↑  „Bhutan". Olympic itinerary. Nuoroda tikrinta 2010-04-20.

Nuorodos
--------

* OCA: Butanas
| Benonisangl. *Benoni* |
| --- |
| *Miesto panorama* |
|  |
| 

BenonisBenonis

26°11′0″ p. pl. 28°19′0″ r. ilg.﻿ / ﻿26.18333°š. pl. 28.31667°r. ilg.﻿ / 26.18333; 28.31667﻿ (Benonis)Koordinatės: 26°11′0″ p. pl. 28°19′0″ r. ilg.﻿ / ﻿26.18333°š. pl. 28.31667°r. ilg.﻿ / 26.18333; 28.31667﻿ (Benonis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Pietų Afrikos Respublikos vėliava Pietų Afrikos Respublika |
| **Provincija** | Gautengas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1881 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2001) | 654 509  |
| **Altitudė** | 1 645 m |

**Benoni** (angl. afr. *Benoni*) – miestas Pietų Afrikos Respublikos šiaurės rytuose, Gautenge. 560 tūkst. gyventojų.

Benoni yra išsidėstęs 1 645 m aukštyje virš jūros lygio, rytinėje Vitvatersrando dalyje. Į vakarus nuo jo yra Džermistonas, dar toliau į vakarus – Johanesburgas, piečiau – Boksburgas, Brakpanas ir Springsas.

Istorija
--------

Nuo 1881 m. dabartinio miesto vietoje vietoje buvo to paties pavadinimo ūkis. 1887 m. čia buvo atrasta aukso ir įkurta kasykla, kurioje dirbo kalnakasiai iš Kornvalio. Tuo metu Benoni vadintas „Mažuoju Kornvaliu" (*Little Cornwall*).

1904 m. Benoni jau buvo didele gyvenviete su daugeliu aukso kasyklų. Keliose vietose buvo patvenkta upė, kurios vanduo naudotas kalnakasyboje. 1906 m. Benoni gavo miesto statusą. Didžioji dalis gyventojų buvo britai. Prie jų prisidėjo daugybė žydų imigrantų iš Rytų Europos. 1907 m. čia atidaryta sinagoga ir pradėjo veikti arkliais traukiamas tramvajus.

1922 m. visame Vitvatersrande vyko baltųjų kalnakasių streikas, kuris peraugo į sukilimą. Streiką rėmė Pietų Afrikos komunistų partija. Benoni streiko metu buvo vienas iš kalnakasių atramos taškų, jame ir aplink vyko kovos. Antrojo pasaulinio karo metu Benoni mieste buvo mokomi karinės oro pajėgose tarnavę Pietų Afrikos pilotai.

Apartheido laikotarpiu sudaryti atskiri priemiesčiai juodaodžiams ir spalvotiesiems. Juodieji gyveno Daveyton ir Wattville priemiesčiuose, azijiečiai Actonville, o baltieji pačiame Benoni mieste.

Ekonomika ir susisiekimas
-------------------------

Aukso gavyba yra praradusi savo reikšmę. 1964 m. užsidarė paskutinė aukso kasykla. Didelę reikšmę įgavo paslaugų sektorius.

Juodoji metalurgija, tekstilės, metalo apdirbimo pramonė.

Nuorodos
--------

1. ↑   Archyvuota kopija 2009-02-18 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑   Archyvuota kopija 2009-02-18 iš Wayback Machine projekto.

* Oficiali svetainė
| **Julijanas Bialozoras** |
| --- |
|  |
| Julijanas Bialozoras |
| Gimė | 1862 m. sausio 10 d.Švenčionys, Rusijos imperija |
| Mirė | 1942 m. balandžio 13 d. (80 metų)Vilnius, Trečiasis Reichas |
| Palaidotas (-a) | Antakalnio |
|  |
| Veikla | Karininkas |

**Julijanas Bialozoras** (1862 m. sausio 10 d. Švenčionyse, Rusijos imperija – 1942 m. balandžio 13 d. Vilniuje, Trečiasis Reichas) – Rusijos imperijos karininkas.

Biografija
----------

Gimė 1862 m. sausio 10 d. Švenčionyse, kilmingoje šeimoje. Mokėsi Vilniaus realinėje mokykloje. 1878-1881 m. mokėsi Vilniaus karo mokykloje ir baigęs mokslus tapo praporščiku. 1888 m. suteiktas poručiko laipsnis, 1889 m. štabskapitono, 1893 m. kapitono. Vadovavo įvairiems Rusijos imperijos kariniams daliniams Rusijos-Japonijos kare. 1908 m. pulkininko, 1913 m. generolo majoro. Prasidėjus I pasauliniam karui vadovavo įvairiems Rusijos imperijos kariuomenės daliniams. 1915 m. tapo generolo leitenantu. Apdovanotas įvairiais medaliais už karinius nuopelnus. 1920 m. iš Rusijos pabėgo į Vilnių, kur apsigyveno Žvėryne. Mirė 1942 m. balandžio 13 d. Vilniuje.

Nuorodos
--------

* Biografija (rus.)
Koordinatės: 54°22′55.41″ š. pl. 24°41′3.34″ r. ilg.﻿ / ﻿54.3820583°š. pl. 24.6842611°r. ilg.﻿ / 54.3820583; 24.6842611

| Lielukas |
| --- |
| Vieta | Varėnos rajonas, Lietuva |
| Plotas | 0,918 km² |
| Kranto linijos ilgis | 6,69 km |
| Kilmė | rininė |
| Vidutinis gylis | 4,2 m |
| Didžiausias gylis | 9,7 m |
| Įteka | Lielukas, Graužinė, 6 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Lielukas |

**Lielukas** – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajono savivaldybės teritorijoje, 2 km į pietryčius nuo Žilinų.

Ežeras rininės kilmės, priklauso Merkio baseinui. Baseino plotas 50,7 km². Kranto linija labai vingiuota, jos ilgis 6,7 km. Krantai žemi, pelkėti, beveik ištisai apaugę miškais, aplink ežerą – nusausinta Žilinų pelkė, tik pietrytinis krantas aukštokas, apaugęs Palielukio mišku. Plotas 91,8 ha. Ilgis iš vakarų į rytus 2,64 km, didžiausias plotis 0,52 km. Paviršiaus altitudė 129,6 m. Didžiausias gylis 9,7 m rytinėje dalyje, vidutinis gylis 4,2 m. Ežero pratakumas 408%.

Įteka Graužinė ir dar 6 upeliai, iš vakarų į rytus prateka Spenglos dešinysis intakas Lielukas, prie žiočių jis patvenktas. Prie ežero įsikūrę Kalėnų ir Vergakiemio kaimai.

Ežerėvardis *Líelukas* kildinamas nuo žodžio *lielas* („didelis").

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lielukas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 135 psl.
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 190
**Vidinis susitarimas** (angl. *Internal Settlement*) – 1978 m. susitarimas tarp Rodezijos ministro pirmininko Jano Smito (*Ian Smith*) ir Abelio Muzorevos (*Abel Muzorewa*). Po beveik 15 m. trukusio pilietinio karo, spaudžiant tarptautinės bendrijos sankcijoms bei Pietų Afrikos, D. Britanijos bei JAV politikams Rodezijos vyriausybė susitiko su kai kuriais nuosaikiaisiais juodaodžių nacionalistų lyderiais ir sudarė susitarimą.

Susitarimo dėka 1979 m. kovo mėn. įvyko rinkimai, kurie atvedė vyskupą Abelį Muzorevą ir jo partiją UANC į valdžią. Rinkimų laisvumą ir teisingumą paliudijo tarptautiniai stebėtojai. 1979 m. birželio 1 d. Muzoreva iš Jano Smito perėmė ministro pirmininko postą.

Zimbabvė Rodezija
-----------------

Muzorevai ėmus vadovauti nacionalinio vieningumo vyriausybei šalis buvo pervadinta, ėmė vadintis Zimbabvė Rodezija, priėmė naują vėliavą, kuri buvo iškelta virš Solsberio (dabar tai Hararė). Buvo tikimasi, kad visos sankcijos bus nutrauktos, nes šalį ėmė valdyti demokratiškai išrinkta juodaodžių dauguma. Tačiau sankcijos liko galioti, kadangi kietosios linijos partijos ZAPU ir ZANU nedalyvavo viešame politiniame gyvenime. D. Britanijos vyriausybė privertė Muzorevą 1979 m. rugpjūtį dalyvauti Lankasterio Rūmų sutartyje (*Lancaster House Agreement*), kad šalis būtų pripažinta tarptautinėje arenoje ir būtų nuimtos tarptautinės sankcijos.

Reakcija
--------

Vidinį susitarimą pasmerkė 1978 m. kovo 14 d. Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos 423-ioji rezoliucija, kuri skelbė bet kokius vidinius susitarimus Pietų Rodezijoje neteisėtais. Balsavimo metu JAV. D. Britanija, Prancūzija, Kanada ir VFR susilaikė.

Išnašos
-------

1. ↑  s:United Nations Security Council Resolution 423
| **Pranas Hiksa** |
| --- |
|  |
| Pranas Hiksa (1919 m.) |
| Gimė | 1897 m. gegužės 23 d.Verkių dvaras |
| Mirė | 1966 m. balandžio 4 d. (68 metai)Kaunas |
| Palaidotas (-a) | Petrašiūnų kapinės |
|  |
| Veikla | inžinierius, lenktynininkas, karo lakūnas |

**Pranas Hiksa** (1897 m. gegužės 23 d. Verkių dvaras, dab. Vilniaus miesto dalis – 1966 m. balandžio 4 d. Kaune) – Lietuvos inžinierius, lenktynininkas, pirmasis Lietuvos karo lakūnas, kapitonas.

Biografija
----------

Atminimo lenta Kaune, K. Donelaičio g. 5
Mokėsi Šiaulių gimnazijoje, Liepojos komercinėje mokykloje, 1915 m. rugpjūčio 6 d. baigė vairuotojų mokyklą Maskvoje. Studijavo Maskvos komercijos institute, 1916 m. spalio 1 d. mobilizuotas į Rusijos imperijos kariuomenę, tarnavo 23-ajame aviacijos būryje, dislokuotame prie Rygos. 1916 m. gruodžio 3 d. pasiųstas į Petrogrado karo aviacijos mokyklą Gatčinoje. 1917 m. vasario 17 d. suteiktas Rusijos kariuomenės praporščiko, 1917 m. rugsėjo 15 d. paporučikio laipsnis. 1917 m. vasario 21 d. su grupe kitų mokinių pasiųstas tęsti karo aviacijos mokslų Didžiojoje Britanijoje. 1917 m. rugsėjo 7 d. baigė Karališkųjų oro pajėgų aviacijos mokyklą, įgijo aviacijos leitenanto laipsnį. Kilus Spalio perversmui grįžo į Lietuvą.

1919 m. gegužės 15 d. mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę. Per Nepriklausomybės kovas atliko žvalgomuosius skrydžius ties Panevėžiu, Ežerėnais (dab. Zarasai), Utena, Suvalkais. 1919 m. lapkričio 22 d. suteiktas vyr. leitenanto laipsnis, nuo lapkričio 27 d. aviacijos mokomojo būrio viršininkas, nuo 1920 m. balandžio 16 d. oro eskadrilės vadas, nuo 1922 m. birželio 3 d. kapitonas. Jo mokiniai: Jeronimas Garolis, Jurgis Dobkevičius, Antanas Gustaitis, Jonas Mikėnas, Leonardas Peseckas, Vsevolodas Šenbergas, Antanas Stašaitis, Simas Stanaitis, Vytautas Jablonskis, Jonas Liorentas, Česlovas Januškevičius.

1922 m. rugsėjo 25 d. iš kariuomenės paleistas tęsti studijų. 1928 m. baigė studijas Prahoje, įgijo inžinieriaus specialybę. Grįžęs dirbo Kauno „Metalo" fabrike, vyr. inžinierius. 1928–1940 m. Lietuvos aeroklubo viceprezidentas ir Lietuvos autoklubo narys. 1931 m. ir 1932 m. pirmųjų automobilių lenktynių „Aplink Lietuvą" nugalėtojas. 1934 m. ir 1935 m. dalyvavo tarptautiniame Monte Karlo ralyje. 1939 m. rugsėjo 18 d. – spalio 9 d. laikinai buvo mobilizuotas į Karo aviaciją ir paskirtas 1-ojo autobūrio vadu. Vėliau vėl dirbo inžinieriumi. 1961 m. gegužės mėn. išėjo į pensiją. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pranas Hiksa. Plieno sparnai
2. ↑  Vytautas Zabielskas. *Pranas Hiksa*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 553 psl.

Nuorodos
--------

* Pranas Hiksa. Atsiminimai
| **Napoleonas Kaunackis** |
| --- |
| Gimė | 1914 m.Kivyliai |
| Mirė | 1945 m. birželio 4 d. (~31 metai)Skirpsčiai |
| Tautybė | lietuvis |
| Tėvas | Ferdinandas Kaunackis |
| Motina | Regina Gecevičiūtė |
|  |
| Veikla | Lietuvos kariuomenės karininkas, partizanas |

**Napoleonas Kaunackis** (1914 m. Kivylių dvare, Skuodo vls. Telšių aps. Kauno gub. Rusijos imperija – 1945 m. birželio 4 d. Skirpsčių k. Alsėdžių vls. Telšių aps.) – Lietuvos kariuomenės karininkas, Lietuvos laisvės armijos Žemaičių legiono partizanas.

Baigęs 1931 m. vokišką Klaipėdos Luizės gimnaziją, Vokietijoje studijavo humanitarinius ir karo mokslus. Grįžęs dirbo Lietuvos kariuomenės generaliniame štabe. Pirmosios sovietų okupacijos pradžioje į atsargą buvo išleistas turėdamas kapitono karinį laipsnį.

Paminklas Alsėdžių partizanų laidojimo vietoje
Artėjant sovietų kariuomenei, 1944 m. iš Kauno persikėlė gyventi pas žmonos gimines į Rotinėnus. Rusams užėmus Žemaitiją, slapstydamasis nuo NKVD kartu su svainiais Jonu Paulausku ir Aleksandru Jonaičiu gyveno nelegaliai, o 1945 m. vasario mėn. išėjo į mišką, įsijungė į Lietuvos laisvės armijos Žemaičių legioną. Vokiečių ir anglų kalbas mokėjęs N. Kauneckas buvo rekomenduotas į legiono štabą ryšiams su užsieniu. Atvykęs į Skirpsčių ūkininko Pociaus sodyboje veikusį štabą, 1945 m. birželio 4 d. pateko į enkavedistų surengtą pasalą. Per susišaudymą buvo sunkiai sužeistas, pateko į saugumiečių rankas ir tardomas buvo nušautas.

Atminimas įamžintas Alsėdžių partizanų laidojimo vietoje 2004 m. pastatytame paminkle.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Juozas Vyšniauskas. Dvaras prie Aleksandrijos. – Klaipėda, 2009. – P. 108–109
| Kiurpaipas*Curepipe* |
| --- |
|        |
| *Miesto rotušė* |
|  |
| 

KiurpaipasKiurpaipas

20°18′53″ p. pl. 57°31′13″ r. ilg.﻿ / ﻿20.31472°š. pl. 57.52028°r. ilg.﻿ / 20.31472; 57.52028﻿ (Kiurpaipas)Koordinatės: 20°18′53″ p. pl. 57°31′13″ r. ilg.﻿ / ﻿20.31472°š. pl. 57.52028°r. ilg.﻿ / 20.31472; 57.52028﻿ (Kiurpaipas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+4) |
|  |
| **Valstybė** | Mauricijaus vėliava Mauricijus |
| **Rajonas** | Plen Vilemo rajonas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1890 m. |
| **Meras** | Sunil Kumar Beedassy |
|  |
| **Gyventojų** (2003) | 81 600  |
| **Plotas** | 23,8 km² |
| **Tankumas** (2003) | 3 429 žm./km² |
| **Altitudė** | 1 543 m |
|  |
| **Tinklalapis** | municipal-curepipe.org |
|  |
| **Kirčiavimas** | Kiurpáipas |

**Kiurpaipas** (angl. *Curepipe*) – miestas Mauricijuje, vakarinėje Indijos vandenyno dalyje. Jis yra centrinėje salos plynaukštėje, Plen Vilemo rajone, maždaug 18 km į pietus nuo sostinės Port Luiso. Antras didžiausias salos miestas. Plotas – 23,8 km². 2003 m. skaičiavimais Kiurpaipe gyveno 81 600 žmonių. Svarbus Mauricijaus komercinis centras. Yra du koledžai, viešoji biblioteka, stadionas. Šalia miesto yra oro uostas, pagrindinis greitkelis. Mieste yra autobusų stotis.

Istorija
--------

Gyvenvietę įkūrė prancūzų kolonistai. 1858 m. Kiurpaipe gyveno apie 200 žmonių. Miestas išaugo XIX a. 7-ajame dešimtmetyje, kai Port Luise kilo maliarijos epidemija ir miesto gyventojai ėmė keltis į Kiurpaipą. 1865 Kiurpaipe buvo atidaryta geležinkelio linija, sujungusi miestą su sostine. 1871 m. įsteigtas Karališkasis koledžas. 1878 m. – turgus. XIX a. 9-ajame dešimtmetyje miesto gyventojų skaičius pasiekė maždaug 10 000. 1890 m. Kiurpaipui buvo suteiktos miesto teisės ir įkurta administracinė taryba. 1889–1904 m. miestą nusiaubė vidurių šiltinės epidemija. 1913 m. mieste buvo įkurtas botanikos sodas, 1917 m. – viešoji biblioteka, 1937 m. – kino teatras. XX a. 4-ajame dešimtmetyje buvo nusausinta daug aplinkinių pelkių. 1968 m. miesto taryba įgijo savivaldybės statusą.

Įžymybės
--------

Mieste yra 1902 m. rotušė, vadinama „Hotel de Ville", 1917 m. mūrinė Karnegio biblioteka, kurioje saugoma vertinga XVIII–XIX a. Indijos vandenyno salų dokumentų kolekcija, 1871 m. Šv. Teresės bažnyčia, 1912 m. Kiurpaipo Karališkasis koledžas, 1922 m. paminklas nežinomam kareiviui, botanikos sodas. Daugiausiai lankytojų sulaukia miegančio Tru o Serfo ugnikalnio krateris, nuo kurio taip pat atsiveria Kiurpaipo panorama ir matosi aplinkiniai miestai.

Sportas
-------

* Cercle de Joachim – futbolo klubas;
* Aplinkinių miestelių futbolo klubai namų rungtynes žaidžia karaliaus Jurgio V-ojo vardo stadione, talpinančiame 6,2 tūkst. žiūrovų.

Miestai dvyniai
---------------

Italija Kastel Gandolfas, Italija

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Pasaulio vietovardžiai. Afrika. Antarktida. Australija. Okeanija*. Internetinė duomenų bazė. – Vilnius: MELC, VLKK. Prieiga internete: Kiurpáipas.
2. ↑  Apie Jurgio V stadioną
Sijos skaičiuojamoji schema: statinė padėtis (viršuje) ir tolygiai paskirstytos apkrovos poveikis (apačioje)
**Sija** – horizontalus tiesus laikantysis konstrukcinis elementas, skirtas atlaikyti įvairius krūvius. Tai linijinis laikančiųjų konstrukcijų elementas, kurio ilgis gerokai viršija plotį ir aukštį, turintis skirtingas atrėmimo sąlygas ir daugiausia veikiamas lenkimo apkrovų. Sija kaip laikantysis elementas montuojama daugelyje statybinių konstrukcijų (pastato karkase, sijinio tilto perdangoje), hidrotechninių ir kitų statinių, įvairių mašinų konstrukcijose. Sijoms gaminti naudojamas metalas, surenkamasis ir monolitinis gelžbetonis, natūrali ir klijuotoji mediena. Gali būti gaminamos įtemptosios sijos.

Kaip konstrukcinis elementas, sija naudojama nuo seno. Seniausios yra apvalių rąstų sijos. Laikui bėgant pradėtos naudoti kitų skerspjūvių sijos, kurios darėsi lengvesnės ir ekonomiškesnės. Šiuolaikinės sijos gali būti stačiakampio, tėjinio (**T** formos), dvitėjinio, trapecinio, dėžinio ir kitokio skerspjūvio. Horizontaliai padėta sija paprastai turi atlaikyti vertikalią svorio apkrovą, tačiau kai kuriais atvejais būtina atsižvelgti ir į galimų horizontalių skersinių jėgų įtaką (pavyzdžiui, vėjo apkrovą, galimą žemės drebėjimo įtaką). Apkrauta sija savo ruožtu veikia atramas, kuriomis gali būti kolonos, sienos ar kitos, skersinės sijos. Nuo apkrovų poveikio sijoje atsiranda įrąžos – lenkimo momentai, kartais ir skersinės jėgos. Pagal atramų skaičių ir galų įtvirtinimą būna dviatramė, daugiaatramė karpyta (lankstinė), daugiaatramė nekarpyta, gembinė, su įtvirtintais galais. Dviem kryptimis vienos ant kitų sudėtos sijos sudaro sijyną.

* Betoninės sijos laboratorinis bandymasBetoninės sijos laboratorinis bandymas
* Tėjinio skerspjūvio gelžbetoninės sijosTėjinio skerspjūvio gelžbetoninės sijos
* Konstrukcija su dvitėjinėmis metalinėmis sijomisKonstrukcija su dvitėjinėmis metalinėmis sijomis
* Pastogės medinės sijosPastogės medinės sijos
* Laikinosios lubų parėmimo sijosLaikinosios lubų parėmimo sijos

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Sija** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. 1 2 3 4  *Sija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXI (Sam–Skl). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2012
2. ↑  "Beam" def. 1. Whitney, William Dwight, and Benjamin E. Smith. *The Century dictionary and cyclopedia*. vol, 1. New York: Century Co. 1901. 487. Print.
3. ↑  Ching, Frank. *A visual dictionary of architecture*. New York: Van Nostrand Reinhold, 1995. 8–9. Print.
| **Cercopithecus mona** |
| --- |
| Mona (Cercopithecus negelctus)Mona (*Cercopithecus mona*)primatų draustinyje Nigerijoje |
| Apsaugos būklė |
| Nekeliantys susirūpinimo (IUCN 3.1),  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Primatai  *( Primates)* |
| Šeima: | Šunbeždžionės  *( Cercopithecidae)* |
| Pošeimis: | Markatos  *( Cercopithecinae)* |
| Gentis: | Markatos  *( Cercopithecus)* |
| Rūšis: | Mona  *( Cercopithecus mona)* |

 |
| Binomas |
| ***Cercopithecus mona***Schreber, 1774 |
|   Monos paplitimo arealas |

**Mona** (*Cercopithecus mona*) – šunbeždžionių (*Cercopithecidae*) šeimos primatas, priklausantis markatų pošeimiui.

Monos paplitusios visoje Vakarų Afrikoje. Taip pat jos yra apsigyvenusios Grenadoje (Karibų jūroje), nes į šią salų valstybę papuolė su vergų laivais, XVIII a. keliavusiais į Naująjį Pasaulį. Šios markatos gyvena miškingose vietovėse grupėmis iki 35 individų. Vidutiniškai grupę sudaro 12 gyvūnų. Grupėje gyvena tik vienas suaugęs patinas. Būna ir vien iš patinų susidedančios grupės, bet jos mažesnės. Tai labai socialūs gyvūnai, aktyviausi anksti ryte ir į pavakarę. Juos medžioja leopardai, auksinės katės, keteruotieji ereliai, pitonai.

Mona (*Cercopithecus mona*)
Dažniausiai minta vaisiais, tačiau kartais neatsisako ir vabzdžių ar augalų lapų. Maistą perneša ir saugo žandų ertmėse, kurios savo tūriu prilygsta skrandžio dydžiui. Monos kailis ant nugaros raudonai rusvas, su balta papilve ir pasturgaliu. Jos uodega ir kojos yra juodos. Veidas spalvingas: žydrai pilkas, supamas geltonų plaukų, su tamsia juostele nuo tarpuakio iki ausų, antakiai tamsūs, snukis rožinis, lūpos baltos. Žandenos ilgos, tankios, ant ausų styro plaukų kuokšteliai. Žinomi albinosų atvejai. Abiejų lyčių monos iš pažiūros yra panašios, bet patinai kiek didesni. Jie sveria apie 5 kg, o patelės apie 4 kg. Kūno ilgis 32–53 cm, uodega 67–90 cm ilgio.

Suaugusios patelės gimdo kartą per dvejis metus, nėštumas trunka 5–6 mėnesius. Paprastai atsiveda vieną jauniklį, nors pasitaiko ir dvynių. Jauniklį maitina pienu apie metus. Lytiškai subręsta būdami 2–5 metų amžiaus. Jų gyvenimo trukmė siekia daugiausiai 30 metų.

Šios rūšies markatų populiacija sumažėjo dėl didelio masto buveinių praradimo ir jų medžioklės dėl mėsos. Prisitaikiusi gyventi antrinėse buveinėse. Rūšis įrašyta į CITES konvencijos II priedą, įtraukta į saugomas teritorijas visame jos paplitimo areale.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Baltabarzdė markata (*Cercopithecus lhoesti*)
* Mėlynveidė markata (*CerCercopithecus monacopithecus cephus*)
* Volfo markata (*Cercopithecus wolfi*)

* 
* 
* Mona su jaunikliuMona su jaunikliu
* Draustinyje monos nebijo žmoniųDraustinyje monos nebijo žmonių

Šaltiniai
---------

1. ↑   „IUCN Red List - Cercopithecus mona". IUCN Red list.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Mona** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* ARKive Archyvuota kopija 2014-04-13 iš Wayback Machine projekto.
* Animal Diversity Web
* The Primata[neveikianti nuoroda]
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Jonas Markulis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1910 m. birželio 24 d.Ukmergė |
| Mirė | 1945 m. kovo 27 d. (34 metai)Čiobiškis, Musninkų valsčius |
| Sutuoktinis (-ė) | Veronika Sorokinaitė |
|  |
| Veikla | karininkas, rezistentas |
|  |
| Alma mater | 1939 m. Vytauto Didžiojo universitetas |

**Jonas Markulis-Vaiduoklis** (1910 m. birželio 24 d. Ukmergėje – 1945 m. kovo 27 d. Čiobiškyje, Musninkų valsčius) – Lietuvos karininkas, rezistentas.

Biografija
----------

Mokėsi Ukmergės valstybinėje gimnazijoje, vėliau – Kaune. 1932 m. baigė Kauno „Pavasario" aukštesniąją komercijos mokyklą suaugusiems.

1933 m. rugsėjo 18 d. pašauktas į Lietuvos kariuomenę. 1934 m. rugsėjo 15 d. baigė Karo mokyklą (IX aspirantų laida), suteiktas pėstininkų atsargos jaunesniojo leitenanto laipsnis, išleistas į atsargą.

1934–1939 m. studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Teisės fakultete, ekonomikos skyriuje. 1942–1944 m. tarnavo Smurgainių miestelio (Ašmenos aps.) burmistru.

Antrosios sovietų okupacijos pradžioje, 1944 m. rugpjūčio mėn. išėjo partizanauti. 1945 m. kovo mėn. paskirtas LLA Didžiosios Kovos apygardos 5 bataliono vadu, apygardos štabo viršininku (slapyvardis *Vaiduoklis*). Žuvo 1945 m. kovo 27 d. kautynėse su NKVD kariuomene, gindamas apygardos štabą, Čiobiškyje (Musninkų valsčius). Palaidotas Čiobiškio kapinėse, kartu su žuvusiais bendražygiais – Juozu Marcinausku-Pluta ir Mykolu Tveraga-Aru.

Jono Markulio-Vaiduoklio antros eilės pusbrolis – Juozas Albinas Markulis-Erelis – bene daugiausiai žalos lietuvių rezistencinei kovai padaręs partizanų išdavikas. Jonas Markulis-Vaiduoklis su išdaviku Ereliu ryšių nepalaikė.

Atminimas
---------

1995 m. liepos 6 d. ant Čiobiškio specialiųjų vaikų auklėjimo ir globos namų administracijos pastato (Vilties g.) pagrindinio fasado atidengta atminimo lenta, šio pastato palėpėje 1945 m. kovo 27 d. kautynėse su Musninkų enkavėdistais žuvusių Didžiosios Kovos apygardos štabo narių Juozo Marcinausko-Plutos, Jono Markulio-Vaiduoklio ir Mykolo Tveragos-Aro atminimui (autorius Donatas Gediminskas). 2002 m. dešiniajame fasade atidengta antroji atminimo lenta (skulpt. Jonas Jagėla, archit. Viktorija Molienė).
Koordinatės: 56°19′43″š. pl. 21°31′41″r. ilg.﻿ / ﻿56.3286°š. pl. 21.5281°r. ilg.﻿ / 56.3286; 21.5281

|  |
| --- |
| Kalėtų geležinkelio stotelė |
| Šalis | Latvija |
| Gyvenvietė | Uozuolai |
| Aptarnaujanti įmonė | AB „Latvijos Geležinkeliai" |
| Atidaryta | 1916 m. |

**Kalėtų geležinkelio stotis** – buvusi stotis Uozuoluose, Kalėtų valsčiuje, Pietų Kuršo savivaldybėje, Latvijoje, prie Bajorų–Priekulės geležinkelio.


| Priekulės–Kretingos geležinkelio ruožas |
| --- |
| Paaiškinimai |
| 

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | ↑ PRIEKULĖ ↑ |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | *Purmsatai* |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | ***Kalėtai*** |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | (Latvijos–Lietuvos siena) |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | *Skuodas* |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | ... |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | ↓ KRETINGA ↓ |
|  |  |  |  |  |  |  |

 |

Istorija
--------

Stotis įrengta 1916 m. prie Bajorų–Priekulės geležinkelio. I pasaulinio karo metu vadinta vok. *Reinshagen*, 1919–1920 m. – Uozuolmuiža (latv. *Ozolmuiža*). 1925 m. pertvarkyta į pasienio stotį, 1926–1927 m. pastatytas naujas stoties pastatas (sunaikintas per II pasaulinį karą). Reikšmės neteko suirus TSRS, kuomet buvo nutrauktas susisiekimas su Lietuva.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Архангельский А. С. Архангельский В. А. Железнодорожные станции СССР (справочник). – Москва, Транспорт, 1981.
2. ↑  T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. „Dzelzceļi Latvijā", *Priekule–Kalėti*, p. 127. Jumava, 2009 m. ISBN 978-9984-38-698-0.
Koordinatės: 54°01′45″š. pl. 24°45′37″r. ilg.﻿ / ﻿54.0293°š. pl. 24.7602°r. ilg.﻿ / 54.0293; 24.7602

| Tabalis |
| --- |
| Vieta | Varėnos r. Lietuva |
| Plotas | 0,061 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1,19 km |

 *Kitos reikšmės – Tabalis (reikšmės).*
**Tabalis** – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 10 km į pietus nuo Panočių, Tabalio botaniniame draustinyje. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,41 km, plotis – iki 0,23 km. Altitudė 137,6 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję – ežeras telkšo ~ 70 ha dydžio Tabalio pelkėje kartu su į šiaurės rytus esančiu Tabalėlio ežeru. Pelkę supa Podubičių miškas, tik į pietus plyti dirbami laukai. Pietvakariuose iš pelkės išteka upelis link Ūlos upės. Aplinkui įsikūrę Mantotų, Podubičių ir Šilinių kaimai. Vakarine ežero pakrante eina kelias  **5008**  Vydeniai–Dubičiai–Rakai .

  

Ežerėvardis *Tabãlis* siejamas su žodžiais *tabaluoti* („linguoti, maskatuoti"), *tabalas* („koks besimaskatuojantis daiktas") ir greičiausiai mena liumpsinčius pelkių, balų pakraščius.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 338–339
| **Marian von Reinhard** |
| --- |
| Gimė | 1881 m. rugsėjo 5 d.Ukmergė, Rusijos imperija |
| Mirė | 1976 m. birželio 16 d. (94 metai)Buenos Airės, Argentina |
|  |
| Veikla | Karininkas, dėstytojas, inžinierius |

**Marijonas Julius von Reingardas** (1881 m. rugsėjo 5 d. Ukmergėje, Rusijos imperija – 1976 m. birželio 16 d. Buenos Airėse, Argentina) – vokiečių kilmės Rusijos imperijos ir Lietuvos karininkas, pulkininkas, dėstytojas, inžinierius.

Biografija
----------

Gimė 1881 m. rugsėjo 5 d. Ukmergėje, kilęs iš profesionalių kariškių dinastijos (jo tėvas – Rusijos kariuomenės pulkininkas), kurios genealogija fiksuota jau nuo XII a. 1899 m. baigė kadetų mokyklą Polocke, 1902 m. Michailo Artilerijos karo mokyklą Sankt Peterburge. 1914 m. baigė Nikolajaus karo inžinerijos akademiją. 1914 m. lapkritį tapo kapitonu, 1915 m. gruodį pulkininku. Pirmojo pasaulinio karo metais 1916 m. M. J. Reingardas tapo Rusijos karo atašė Italijoje. 1922 m. grįžo į Lietuvą ir pradėjo tarnauti Lietuvos kariuomenėje, kur tapo karinės mokyklos specialistu. 1929 m. baigė aukštosios karo mokyklos karininkų kursus ir tapo kariuomenės inspektoriumi. Lietuvos kariuomenėje M. J. Reingardas dirbo Vytauto Didžiojo Aukštųjų karininkų kursų inspektoriumi, matematikos ir kitų tiksliųjų mokslų dėstytoju. Aukštojoje karo mokykloje dėstė matematiką, topometriją ir chemiją. 1930 m. išleido mokslinius konspektus *Neorganinė chemija ir organinės chemijos įvadas*. 1929 m. parengė paskaitų konspektą „Tikimybių teorija ir jos pritaikymas artilerijos šaudyme". 1931 m. tapo karybos inžinieriu-technologu. 1933 m. išėjo į rezervą. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, kur trejus metus praleido pabėgėlių stovykloje, 1948 m. išvyko į Italiją, o vėliau į Argentiną, kur dirbo inžinieriumi. Mirė 1976 m. birželio 16 d. Buenos Airėse.

Nuorodos
--------

* Biografija I (rus.)
* Biografija II (rus.)

Šaltiniai
---------

1. ↑  ŽURNALAS ,,MŪSŲ ŽINYNAS" APIE MATEMATIKOS TAIKYMUS LIETUVOS KARIUOMENĖJE 1922–1940 M.: AUTORIAI IR JŲ STRAIPSNIAI
2. ↑  Reingardas, Marijonas Julius (g. 1881) Archyvuota kopija 2014-08-11 iš Wayback Machine projekto.
| Karlstadasšved. *Karlstad* |
| --- |
|        |
| *Karlstado reginys* |
|  |
| 

KarlstadasKarlstadas

59°23′0″ š. pl. 13°32′0″ r. ilg.﻿ / ﻿59.38333°š. pl. 13.53333°r. ilg.﻿ / 59.38333; 13.53333﻿ (Karlstadas)Koordinatės: 59°23′0″ š. pl. 13°32′0″ r. ilg.﻿ / ﻿59.38333°š. pl. 13.53333°r. ilg.﻿ / 59.38333; 13.53333﻿ (Karlstadas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Švedijos vėliava Švedija |
| **Lėnas** | Vermlandas |
|  |
| **Gyventojų** (2020) | 65 856  |
| **Plotas** | 30,3 km² |
| **Tankumas** (2020) | 2 173 žm./km² |
| **Altitudė** | 64 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Karlstadas |

**Karlstadas** (šved. *Karlstad*) – miestas vakarinėje Švedijos dalyje, ant Venerno ežero šiaurinio kranto, šalia Klarelveno žiočių. Vermlando lėno administracinis centras. Yra prekybinis uostas, per kanalų sistemą turintis išėjimą į Baltijos jūrą. Eina Stokholmo–Oslo geležinkelis ir plentas.

Mašinų gamybos, metalo, medienos apdirbimo, tekstilės, maisto pramonė; gaminami muzikos instrumentai. Veikia Karlstado universitetas (įkurtas 1967 m.), vyskupijos biblioteka, miesto, Vermlando lėno, rašytojos Selmos Lagerliof muziejai. Yra katedra (1730 m.), gimnazijos pastatas (1759 m.), Vyskupų rūmai (1780 m.). Piečiau Karlstado yra skansenas ir Mariebergo poilsio parkas.

Istorija
--------

Senovėje miestas vadintas Tingvala (*Tingvalla*) pagal čia rengtus įstatymų leidybos susirinkimus tingus. 1584 m. miestas pervadintas karaliaus Karolio IX garbei. 1645 m. tapo vyskupijos, o 1779 m. lėno centru.

1865 m. miestą suniokojo gaisras, po jo atstatytas modernistiniu braižu, su plačiais prospektais ir dideliais parkais. XIX a. iškasus Jotos kanalą, suklestėjo vandens prekyba. 1905 m. Karlstade vyko derybos dėl Švedijos–Norvegijos unijos nutraukimo (Karlstado susitarimai).

Šaltiniai
---------

1. 
2. ↑
3. 
4. ↑
5. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 199
6. ↑  *Karlstad*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
7. ↑  Karlstad (Sweden), *Encyclopaedia Britannica*.
**Jonas Laurinaitis** (1892 m. sausio 14 d. Smilgeliai, Pasvalio raj. – 1947 m. spalio 22 d. Štutgartas) – Lietuvos karinis ir visuomenės veikėjas, pulkininkas.

Biografija
----------

1914 m. baigė Maskvos I gimnaziją. Nuo 1914 m. prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, mobilizuotas, tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje, 1915 m. baigė IV karininkų mokyklą Maskvoje ir tęsė tarnybą fronte, štabskapitonas.

Nuo 1918 m. gruodžio 30 d. Lietuvos kariuomenės savanoris. 1918 m. paskirtas 2-ojo pėstininkų pulko 1-osios kuopos vadu, netrukus tapo I bataliono, o 1919 m. gegužės 6 d. paskirtas II bataliono vadu. 1919 m. gegužės 13 d. su batalionu išvyko į frontą kovai su bolševikais. 1919 m. gegužės 19 d. batalionas paėmė Raguvą ir pasuko Subačiaus – Kupiškio link, bolševikams teko trauktis. Nuo 1919 m. liepos 10 d. 2-ojo pėstininkų pulko vado padėjėjas. 1919 m. rugpjūčio 24 d. pavesta laikinai eiti pulko vado pareigas, teko vadovauti Zarasų operacijai. Už sėkmingą pulko pasirodymą Vyriausiasis karo vadas pareiškė padėką ir apdovanojo Vyčio kryžiumi. 1919 m. lapkričio 21-23 d. dalyvavo Radviliškio kautynėse su bermontininkais. 

Nuo 1920 m. kovo 17 d. 2-ojo pėstininkų pulko vadas. 1920 m. balandžio 14 d. išrinktas į Steigiamąjį Seimą, tačiau Seimo atstovo pareigų atsisakė. 1920 m. rugsėjo 22 d. kautynėse prie Seinų pateko į lenkų nelaisvę, iš jos grįžo 1920 m. lapkričio 10 d. Nuo 1922 m. rugsėjo 20 d. Pirmosios divizijos štabo viršininkas. 1924 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus.

1927 m. paskirtas III Karo apygardos štabo viršininku. Nuo 1929 m. pradžios Šiaulių karo apygardos viršininkas. 1930 m. rugpjūčio 1 d. išėjo į atsargą ir apsigyveno Panevėžyje.

1944 m. tarnavo Vietinėje rinktinėje Kaune. Frontui artėjant pasitraukė į Vokietiją, gyveno Štutgarto perkeltųjų asmenų stovykloje. Mirė pabėgėlių stovykloje.

Įvertinimas
-----------

* 1919 m. Vyčio kryžiaus 4 laipsnio ordinas
* 1919 m. Vyčio kryžiaus 5 laipsnio ordinas
* 1930 m. Gedimino 3 laipsnio ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kazimieras Tamašauskas. *Jonas Laurinaitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 622 psl.