recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Polysticta stelleri**Apsauga: 2(V) – Pažeidžiama rūšis |
| --- |
| Sibirinė gaga (Polysticta stelleri), patinasSibirinė gaga(*Polysticta stelleri*), patinas |
| Sibirinė gaga (Polysticta stelleri), patelėSibirinė gaga(*Polysticta stelleri*), patelė |
| Apsaugos būklė |
| Pažeidžiami (IUCN 3.1),  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Žąsiniai paukščiai  *( Anseriformes)* |
| Šeima: | Antiniai  *( Anatidae)* |
| Gentis: | Sibirinės gagos  *( Polysticta)* |
| Rūšis: | Sibirinė gaga  *( Polysticta stelleri)* |

 |
| Binomas |
| ***Polysticta stelleri***Pallas, 1769 |

**Sibirinė gaga** (*Polysticta stelleri*) – žąsinių (*Anseriformes*) būrio paukštis. Aptinkama Baltijos jūros pakrantėse.

Išvaizda
--------

Vidutinio dydžio antis. Patinui būdinga ruda kūno apačia ir balta galva. Patelės mažesnis ūgis. Patino galva, kaklo šonai bei viršutinė dalis balti. Gerklė juoda. Aplink akis juodas žiedas. Ant pakaušio žalias kuodukas. Gerklė, žiedo formos juosta aplink kaklą ir nugara juodi. Sparnų dengiamosios plunksnos baltos. Apatinė kūno dalis rusvai gelsva, pilvas ir pauodegys juodi. Kūno šonuose – apvali juoda dėmė. Snapas ir kojos melsvai pilki. Rainelė tamsiai ruda.

Patelė tamsiai ruda, galva ir kaklas išmarginti smulkiomis skersinėmis dėmelėmis. Gerklė ir galvos šonai šviesiai rusvi, pagurklis ir krūtinės priekinė dalis rusvai rausvi su tamsiomis juostelėmis. Kojos rausvos. Jaunikliai panašūs į patelę, bet blankesnių spalvų.

Paplitimas
----------

Sibirinės gagos paplitusios Rytų Sibiro pakrantėse, Šiaurės Amerikoje, Aliaskoje. Žiemoja Šiaurės Atlante bei Šiaurės Ramiajame vandenyne, taip pat Lietuvoje, Baltijos jūroje ties Palanga.

Biologija
---------

Perėjimo laikotarpiu gyvena pajūrio zonoje mažuose tundros ežerėliuose. Visą likusį laiką praleidžia jūroje. Gerai plaukioja ir nardo, pakyla neaukštai. Monogamai. Lizdui vietą parenka patelė: ji į iškastą duobutę prineša šapelių, sausos žolės, pripeša tamsiai rudų pūkų. Vienu kartu patelė padeda 6–7 kiaušinius, kurių svoris – apie 55 gramus.

Minta gyvūniniu maistu: moliuskais, vėžiagyviais, smulkiomis žuvytėmis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „IUCN Red List - Polysticta stelleri". IUCN Red list. Nuoroda tikrinta 2012-01-14. [neveikianti nuoroda]

* *Lietuvos fauna: paukščiai, 1 knyga.* Sud. V. Logminas. – Vilnius: Mokslas, 1990.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Sibirinė gaga** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Vikižodynas
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Aleksandras Požėla** |
| --- |
| Gimė | 1873 m.Ruponiai, Linkuvos valsčius, Šiaulių apskritis |
| Mirė | 1932 m. sausio 13 d. (~53 metai)Kaunas |
| Tautybė | lietuvis |
|  |
| Veikla | Lietuvos ekonomistas. |

**Aleksandras Požėla** (1873 m. Ruponiai, Linkuvos valsčius – 1932 m. sausio 13 d. Kaunas) – lietuvių ekonomistas. 

Mokėsi Mintaujos gimnazijoje ir Rygos realinėje mokykloje. Baigė Rygos Politechnikos instituto ekonomijos mokslus ir Kijevo karo mokyklą. Prieš I - ajį pas. karą atstovavo švedų firmoms Petrapilyje, reiškėsi lietuvių šalpos organizacijose. I. pas. karo metu mobilizuotas dirbo intendantūroje, nuo 1918 m. Petrapilio lietuvių tremtinių gražinimo komitete. 1921 m. grįžo į Lietuvą, atstovavo užsienio firmoms, dirbo Geležinkelių valdybos ekonominėje direkcijoje.

Literatūra
----------

Aleksandras Požėla. Lietuvių enciklopedija, T. 23. Bostonas, 1961, 384 psl.
| **Psathyrella ammophila** |
| --- |
| *Psathyrella ammophila* |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Pievagrybiniai  *( Agaricaceae)* |
| Gentis: | Trapiabudė  *( Psathyrella)* |
| Rūšis: | Kopinė trapiabudė  *( Psathyrella ammophila)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Kopinė trapiabudė** (*Psathyrella ammophila*) – pievagrybinių (*Agaricaceae*) šeimos, trapiabudžių (*Psathyrella*) genties grybų rūšis.

* **Augimo vieta**

Kopos, smėlynai, smėlingi miškai.

* **Augimo laikas**

Vasara, ruduo.

* **Pagrindiniai požymiai**

Auga smėlėtose vietose, dažniausiai tik pajūrio kopose.

Vaisiakūniai smulkūs. Kepurėlė 1–3 (4) cm skersmens, iškiliai paplokščia, matinė, nešvariai ruda, geltonai ruda, išblunkanti iki šviesiai rudos, rusvos ar net balsvos spalvos. Lakšteliai rusvi, vėliau tampa rudi, juodai rudi, pakraštėliai balsvi, priaugtiniai. Kotas 3–7×0,2–0,3 cm, kepurėlės spalvos, giliai įaugęs į smėlį. Trama be ypatingo kvapo ir skonio. Sporos didelės, 9–14×6–8 μm.

**Būdingi požymiai:** geltonai rudos spalvos grybai, kotas giliai pasinėręs smėlyje.

Auga pavieniui, grupelėmis. Reta, saprotrofas.

Literatūra
----------

**Lietuvos grybų atlasas**, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 235 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Sajana** (skr. सायण = IAST: *Sāyaṇa*; m. 1387 m.) – XIV a. indų šventikas (brahmanas), mokslininkas (panditas), parengęs vedų komentarą. Buvo greičiausiai dravidų kilmės ir gyveno Vidžajanagaros imperijoje, valdant Buka Rajai I, o vėliau jo įpėdiniui – Hariharai II. Sajana buvo Majanos sūnus, Višnaus Sarvadžnios ir Šamkaranandos mokinys. Buvo mimansos filosofinės mokyklos sekėjas.

Pagrindinis jo veikalas – *Vedārtha prakāśa* („Atskleistoji vedų reikšmė"), kuriame Sajana, remdamasis mimansos dogmomis, pakomentavo beveik visas vedų dalis. Šiuos komentarus jam taip pat padėję rengti jo mokiniai bei brolis Madhava. Be to, sukūrė veikalų, aiškinančių gramatiką, apeigas, muziką, Ajurvedą, elgesio normas ir kt.

Sajanos vedų komentaras paprastai laikomas viršiausiuoju vedų aiškinimu, jį spausdindamas „Rigvedą" XIX a. pateikė vokiečių indologas Maksas Miuleris. Šiais komentarais rėmėsi ne vienas vėlesnis vertėjas. Tuo tarpu pačioje Indijoje Sajanos komentarai vertinami nevienareikšmiškai – naujosios vedantos atstovai Sajaną kritikuoja už perdėm pažodinį ir ritualistinį vedų supratimą, nenuoseklų žodžių vertimą.
| **Henris Puna *Henry Tuakeu Puna*** |
| --- |
|  |
| Ministras pirmininkas Henris Puna |
| Gimė | 1949 m. liepos 29 d. (73 metai)Aitutaki, Kuko Salos |
|  |
| Veikla | Kuko Salų politikas |
| Pareigos | politikas |
| Partija | Kuko Salų partija (*Cook Islands Party, CIP*) |
|  |
| Alma mater | Oklendo universitetas, Tasmanijos universitetas |

**Henris Puna** (angl. *Henry Tuakeu Puna*, g. 1949 m. liepos 29 d.) – 9-sis Kuko Salų ministras pirmininkas, vadovaujantis šalies ministrų kabinetui nuo 2010 m. lapkričio 30 d. Kuko Salų partijos (*The Cook Islands Party*) lyderis.

H. Puna gimė ir augo Aitutaki saloje, mokėsi vietinėje ir Rarotongos mokyklose, vėliau studijavo teisę Oklendo universitete Naujojoje Zelandijoje ir Tasmanijos universitete Australijoje. Prieš imdamasis politikos, dirbo teisininku.
H. Punos šeimos nariai – aukšti šalies politikai: tėvas Tuakeu Manuela buvo parlamento nariu, broliai William Estall ir Ngereteina Puna dirbo ministrų kabinete, brolis Manuela Puna dirbo parlamento tarnautoju.

Politinė karjera
----------------

2006 m. tapo Kuko Salų partijos lyderiu, šiame poste pakeisdamas Džefrį Henrį. 2006 m. pralaimėjo rinkimus Manihikio apygardoje, todėl kurį laiką, nebūdamas Kuko Salų parlamento nariu, nors ir vadovavo partijai, bet negalėjo būti opozicijos lyderiu. Šį laikotarpį už parlamento sienų H. Puna išnaudojo advokatų kontoroje bei perlų auginimo ūkyje. 2009 m. rugsėjo mėn. vieningai perrinktas partijos lyderiu.

Ministras pirmininkas
---------------------

2010 metų rinkimuose H. Puna buvo išrinktas Manihikyje į šalies parlamentą. Jo partija iškovojo 16 vietų iš 24. Prisaikdintas Kuko Salų ministru pirmininku 2010 m. lapkričio 30 d. Pirmasis H. Punos oficialus vizitas užsienyje vyko Naujojoje Zelandijoje 2011 m. rugpjūčio mėn. Lapkričio mėn. jis buvo vienas iš Polinezijos lyderių grupės įkūrėjų. Grupė sukurta skatinti bendradarbiavimą tarp regiono šalių kultūros, švietimo, prekybos, investicijų srityse.

| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Jim Marurai** | **Kuko Salų ministras pirmininkas**Nuo 2010 m. lapkričio 30 d. | Po to:**-** |

Nuorodos
--------

* Naujojo ministro pirmininko prisaikdinimas Archyvuota kopija 2010-12-07 iš Wayback Machine projekto.
* Prisiekė naujasis ministras pirmininkas
* Polinezijos lyderių grupės įkūrimas
* H. Puna išrinktas partijos lyderiu
| ***Majamio superpolicininkai*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Miami Supercops |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Bruno Corbucci |
| Scenaristas (-ai) | Bruno Corbucci  Luciano Vincenzoni |
| Kompozitorius | Carmelo La Bionda  Michelangelo La Bionda |
| Vaidina | Terence Hill  Bud Spencer |
| Metai | 1985 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 96 min. |
| Kalba | italų ir anglų |
| **IMDb įrašas** |

**Majamio superpolicininkai** (angl. *Miami Supercops*) – 1985 m. sukurta nuotykių komedija, kurioje pagrindinius vaidmenis atliko aktoriai Terensas Hilas ir Badas Spenceris.

Šis filmas yra priešpaskutinis, kuriame kartu vaidino šie aktoriai. Paskutinioji juosta buvo sukurta po 9 metų ir vadinosi „Nemalonumų mėgėjai", tačiau ją jau režisavo pats Terensas Hilas ir ji savo nuotaika kiek skyrėsi nuo ankstesnių poros filmų.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Terence Hill – Dagas Benetas / pareigūnas Džėjus Donelis
* Bud Spencer – Styvas Forestas / pareigūnas El Vrėjus
* C.B. Seay – viršininkas Tanis
* William ‘Bo‘ Jim – Čaro
* Ken Cerence – Robertas Delmanas / Ralfas Duranas
* Jackie Castellano – Irena

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

1978 m. trys nusikaltėliai apiplėšė Detroito banką ir pagrobė 20 mln. dolerių. Vienas jų, vardu Garetas, įkliuvo, kitas buvo rastas negyvas, o trečiajam pavyko pasislėpti. Pinigai taip ir nebuvo rasti.

Po 7 metų iš kalėjimo paleistas Garetas atvyksta į Majamį, kur jau kitą dieną yra randamas negyvas.

Tirti šį nusikaltimą pavedama pareigūnui Benetui, kuris apgaule į pagalbą vėl prisivilioja buvusį porininką, dabar sraigtasparnio pilotą Styvą. Jiems tenka užduotis išsiaiškinti, kas yra trečiasis nusikaltėlis ir kur dingo pinigai.

Situacija tampa gerokai sudėtingesnė, kai nusikaltimo tyrimas atveda juos pas vieną turtingiausių ir įtakingiausių Majamio žmonių Robertą Delmaną, turintį užnugarį net policijoje.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RTerenso Hilo ir Bado Spencerio filmai |
| --- |
|  |
| Filmai | 
*Hanibalas* • *Dievas atleidžia... Aš ne!* • *Keturi tūzai* • *Batų kalnas* • *Mano vardas Trejybė* • *Mano vardas vis dar Trejybė* • *Juodasis korsaras* • *Nagi, vaikinai!* • *Kitaip mes supyksim!* • *Atsuk kitą skruostą* • *Kovotojai su nusikalstamumu*• *Herbas arba skaičius* • *Aš ir hipopotamai* • *Rasi draugą – rasi lobį* • *Visada pasiruošę* • *Dvigubi nemalonumai* • *Majamio superpolicininkai* • *Nemalonumų mėgėjai* |
|  |
| Pagrindiniai aktoriai | 
Terence Hill • Bud Spencer |

 |
Koordinatės: 55°05′09″ š. pl. 22°02′07″ r. ilg.﻿ / ﻿55.08583°š. pl. 22.03528°r. ilg.﻿ / 55.08583; 22.03528

Bitėnų kapinių vartai
**Bitėnų kapinės** – kapinės Bitėnuose, 1 km į rytus nuo Rambyno kalno, Pagėgių savivaldybė. Kapinės įtrauktos į kultūros paminklų registrą.

Istorija
--------

Iki 1991 m. šias medžiais ir krūmais apaugusias kapinaites žinojo tik vietos gyventojai. Nuo kelio į jas vedė siauras takelis, kurio pabaigoje tarp įvairių krūmų stovėjo romuviečių pastatytas kryžius, kuriuo buvo įamžinta ir pagerbta Martyno Jankaus šeimos kapavietė. Jomis rūpinosi lietuvininkė E. Grigolaitytė-Kondratavičienė.

Čia, ant kalvelės, architektų Marijos ir Martyno Purvinų pasiūlymu buvo parinkta Vydūno amžino poilsio vieta. 1991 m. rugsėjo mėnesį paskelbta respublikinė talka, iškirsti krūmai, beverčiai medžiai, išvalyti brūzgynai. Atsiskleidė nuostabus vietovės grožis, pasimatė užmiršti kapai, seni antkapiai, paminklai. Vydūno palaikai iš Detmoldo (Vokietija) sugrįžo 1991 m. spalio 19 d. Į laidotuves atsisveikinti su Vydūnu suvažiavo žmonės iš visos Lietuvos.

1993 m. gegužės 30 dieną šiose kapinėse iš Flensburgo perlaidotas ir Martynas Jankus. Jo palaikai atgulė šalia čia jau palaidotų šeimos narių. 1999 m. kapinaitėse palaidotas žymus lietuvininkas, muzikantas, žurnalistas ir visuomenininkas Valteris Kristupas Banaitis.

Dar 1913 m. žymiojo lietuvininkų dainiaus Kristijono Donelaičio ainiai ir vokiečių šviesuoliai buvo nutarę poeto 200 metų gimtadieniui ant Rambyno kalno pastatyti paminklinį akmenį. Šlifuoto juodo marmuro paminklas, vaizduojantis evangelikų liuteronų pamokslininko sakyklą su atversta knyga Bitėnų kapinėse pastatytas 2003 m.

2013 m. rugsėjo 7 d. po iškilmių Vilkyškių evangelikų liuteronų bažnyčioje urnos su Tilžės ir Fuldos Aktų signataro Valterio Didžio ir jo žmonos palaikais perkeltos į Bitėnų kapines. 

* Vydūno kapasVydūno kapas
* M. Jankaus kapasM. Jankaus kapas
* J.K. Banaičio kapasJ.K. Banaičio kapas
* Paminklas DonelaičiuiPaminklas Donelaičiui

Išnašos
-------

1. ↑  Bitėnų kapinaitės – Mažosios Lietuvos šviesuolių panteonas


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Bitėnų kapinės** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
A. Manjasko autoportretas (apie 1700 m.)
**Alesandras Manjaskas** (it. *Alessandro Magnasco*, 1667 m. vasario 4 – 1749 m. kovo 12 d.) – italų baroko tapytojas. M. K. Čiurlionio muziejuje Kaune eksponuojamas jo paveikslas „Peizažas su skalbėjomis".

Biografija
----------

Alesandras Manjaskas gimė 1667 m. vasario 4 d. Genujoje. Jo tėvas Stefanas buvo tapytojas ir po ankstyvos jo mirties A. Manjaskas buvo išsiųstas mokytis į Milaną prekybos, tačiau jis įtikino rėmėją leisti jam mokytis tapybos. A. Manjaskas mokėsi Filipo Abiačio dirbtuvėse Milane ir pradėjo karjerą kaip portretų tapytojas, tačiau iš šių ankstyvųjų darbų tik autoportretas išliko. Jis buvo paveiktas boloniečio dailininko Dž. Krespio ir vėliau išgarsėjo peizažine ir buities žanro tapyba. Jo peizažuose dažniausiai vaizduojami keliautojai, plėšikai ir kartais biblijinės scenos didingų gamtos vaizdų fone. Jis garsėjo neblogu piešėju ir bendradarbiavo su kitais dailininkais ties stambių darbų užsakymais. A. Manjaskas buvo populiarus Milane ir sėkmingai dirbo Florencijoje didžiojo Toskanos kunigaikščio kvietimu 1703−1709 m. laikotarpiu. 1735 m. jis grįžo į Genują, kurioje gyveno iki mirties. Vietos aristokratai jo tapybos stiliaus nemėgo ir tik keletas jo mokinių žinomi. Vėlyvaisiais metais mažai betapė, nes dėl rankų drebulio nebegalėjo nulaikyti teptuko. A. Manjaskas mirė 1749 m. kovo 12 d. Genujoje.

Darbų galerija
--------------

* „Šv. Ambrozijus išvaro Teodosijų iš bažnyčios" (apie 1700−1710 m. Čikagos dailės institutas)
* „Peizažas su čigonais ir skalbėjomis" (Indianapolio dailės muziejus)
* „Peizažas su piemenimis" (apie 1720 m. Nacionalinis Vakarų dailės muziejus, Tokijas)
* „Peizažas su audringa jūra" (apie 1720 m. Nacionalinis Vakarų dailės muziejus, Tokijas)

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Alessandro Magnasco** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  laiskailietuviams.lt

* Encyclopaedia Britannica
* Treccani
* Vašingtono dailės galerijos informacija
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Rešiotai*Решёты, Решоты* |
| --- |
| 

RešiotaiRešiotai

56°18′26″š. pl. 97°18′11″r. ilg.﻿ / ﻿56.30711°š. pl. 97.30316°r. ilg.﻿ / 56.30711; 97.30316﻿ (Rešiotai)Koordinatės: 56°18′26″š. pl. 97°18′11″r. ilg.﻿ / ﻿56.30711°š. pl. 97.30316°r. ilg.﻿ / 56.30711; 97.30316﻿ (Rešiotai) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+7)------ vasaros: (UTC+8) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Kraštas** | Krasnojarsko kraštas Krasnojarsko kraštas |
| **Rajonas** | Nižnij Ingašo rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 0  |

**Rešiotai** (rus. *Решёты* arba Rešotai, *Решоты*) – buvusi gyvenvietė Sibire, NKVD koncentracijos stovykla ir tremtinių perskirstymo centras, Poimos ir Rešotos upių santakoje, 18 km į šiaurės rytus nuo Nižniaja Poima gyvenvietės, kurioje yra Rešotų geležinkelio stotis, Nižnij Ingašo rajonas, Krasnojarsko kraštas, Rusija.

Lietuviai
---------

Pirmieji Rešotų koncentracijos stovyklose buvo įkalinti 1941 m. birželio 13-14 d. išvežti Lietuvos Respublikos politiniai veikėjai ir jų šeimos.

Rešiotuose mirė, žuvo ar nužudyti: Kazimieras Ambrozaitis, Antanas Pranas Daniliauskas, Pijus Kriščiūnas, Petras Lukoševičius, Vytautas Mongirdas, Mikas Rožanskas, Juozas Šiaučiūnas, Izidorius Tamošaitis, Marija Tiškevičiūtė ir kiti tremtiniai.
Koordinatės: 55°22′ š. pl. 23°36′ r. ilg.﻿ / ﻿55.367°š. pl. 23.600°r. ilg.﻿ / 55.367; 23.600

Lapkalnio miškas ties Užvarčiais
Lapkalnio-Paliepių miškai. Pašušvio miškas
Partizanų žuvimo vieta
**Lapkalnio–Paliepių miškai** – miškų masyvas Raseinių rajono ir Kėdainių rajono savivaldybių teritorijoje, 8 km į šiaurės rytus nuo Ariogalos. Priklauso Raseinių ir Kėdainių miškų urėdijoms. Užima 37,1 km² plotą (mišku apaugę 27,95 km²).

Masyvą sudaro Juodžių, Lapkalnio, Paliepių, Pašušvio, Šilainių miškai. Teka Dubysos dešinysis intakas Gynėvė ir jos intakai Lendrė ir Upytė, taip pat Šušvės baseino upeliai (Pečiupė, Ažytė, Ažynas, Raguva, Skerdūmė). Paviršius lygus, šiaurinėje dalyje banguotas. Miško augavietės derlingos laikinai įmirkusios ir įmirkusios.

77 % miškų yra ūkiniai IV grupės, 16 % vandens apsauginiai III grupės, 7 % ekosistemų apsaugos II grupės.

Medynai:

* beržynai – 48 %,
* eglynai – 30 %,
* drebulynai – 8 %,
* uosynai – 5 %,
* juodalksnynai – 4 %,
* ąžuolynai – 3 %,
* pušynai – 2 %,
* liepynai – 1 %,
* baltalksnynai – 1 %.

Jaunuolynai sudaro 26 %, pusamžiai medynai 31 %, bręstantys 19 %, brandūs 24 %. Medynų vidutinis amžius 48 m. bonitetas 1,4, skalsumas 0,71, tūris 196 m³/ha. Kasmet priauga 6,9 m³/ha.

Šiaurinėje dalyje įsteigtas Zembiškio miško botaninis draustinis.

Šiaurine dalimi eina kelias  **3501**  Betygala–Ilgižiai–Krakės–Bokštai . Miškuose ir greta įsikūrę kaimai: Lapkalnys, Skirgailinė, Zembiškis, Paskerdūmiukas, Šulcava, Graužai, Tilindžiai, Paliepiai, Žostautai, Juodžiai, Šliužiai, Daujotėliai, Paliepiukai.

Istorija
--------

1944–1953 m. Lapkalnio-Paliepių miškuose veikė ir prieglobstį rado Prisikėlimo apygardos Maironio rinktinės ir Kęstučio apygardos Vaidoto rinktinės Lietuvos partizanai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Brukas. *Lapkalnio-Paliepių miškai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 528 psl.
Koordinatės: 55°17′47″š. pl. 24°47′18″r. ilg.﻿ / ﻿55.2963°š. pl. 24.7884°r. ilg.﻿ / 55.2963; 24.7884

|  |
| --- |
| **Rečionių pagrindinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Rečionių pagrindinė mokykla herbas|center|100px]] |
| Rečionių pagrindinė mokykla |
| **Adresas** | Rečionys, Ukmergės raj. |
| **Direktorius(-ė)** | Vanda Ginaitienė |
| **Mokinių skaičius** | 42 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | 2010 m. |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 9 |

**Ukmergės rajono Rečionių pagrindinė mokykla** – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Ukmergės raj. Rečionyse, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba kalbos ir kitų komunikacijos sutrikimų, intelekto sutrikimų turintiesiems vaikams. Įstaigos kodas 190338839. Steigėjas – Ukmergės rajono savivaldybės taryba.

Istorija
--------

Uždaryta 2010 m.

Direktoriai
-----------

* Vanda Ginaitienė

Nuorodos
--------

1. ↑  Ukmergės rajono Rečionių pagrindinė mokykla. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-06-20).

* Mokyklos svetainė Archyvuota kopija 2013-10-05 iš Wayback Machine projekto..
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

1 – lapkotis, 2 – stiebas
**Lapkotis** – lapo dalis, jungianti lapalakštį su stiebu. Lapkotis suteikia lapalakščiui daugiau judrumo, jam leidžia sukiotis ir efektyviau gaudyti šviesą.

Lapkočio vidinė sandara paprastai artima stiebo sandarai. Lapkotis šonuose gali turėti prielapius. Sustorėjusi lapkočio dalis, kuria lapas tvirtinasi prie stiebo, vadinama pentimi. Tipiškas pentis turi kaštono, klevo, ąžuolo, uosio lapai.

Lapkočius turintys lapai vadinami *kotuotais lapais*, o jų neturintys – *bekočiais lapais*.

Kartais lapkočiai gali būti pakitę ir virtę filodžiais.

Kai kurių augalų lapkočiai yra valgomi (pvz. burokėlių, lapinių burokėlių) ar net yra pagrindinė valgomoji dalis (rabarbarai).

* Valgomojo krieno (Armoracia rusticana) lapkočio pjūvisValgomojo krieno (*Armoracia rusticana*) lapkočio pjūvis
* Nutrauktas siauralapio gysločio (Plantago lanceolata) lapkotis. Matyti kyšantys indų kūleliai.Nutrauktas siauralapio gysločio (*Plantago lanceolata*) lapkotis. Matyti kyšantys indų kūleliai.
* Vandens lelijos (Nymphea) lapkočio skerspjūvis. Matyti oro takai.Vandens lelijos (*Nymphea*) lapkočio skerspjūvis. Matyti oro takai.
* Rabarbaro (Rheum rhabarbarum) lapkočio pjūvis.Rabarbaro (*Rheum rhabarbarum*) lapkočio pjūvis.
* Rabarbaro lapkočiai yra valgomi, iš jų verdamas kompotas, kisielius, uogienė.Rabarbaro lapkočiai yra valgomi, iš jų verdamas kompotas, kisielius, uogienė.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Salyno žemėlapis
**Samoa salynas** – salynas pietinėje Ramiojo vandenyno dalyje, Polinezijoje. Apima 3030 km² plotą. Salos vulkaninės kilmės. Sudaro kelios didesnės salos (Upolu, Savajas ir Tutuila) bei keletas mažesnių salelių, prisišliejusių prie didesniųjų (Manonas, Apolima, Aleipatos salos, Manua salos, Rozos atolas). Aukščiausia vieta – Silisilio kalnas (1858 m, Savajo s.). Gausu užgesusių ugnikalnių. Salas dengia tropiniai miškai. Klimatas tropinis, karštas. Lietingasis laikotarpis trunka nuo lapkričio iki balandžio. Nereti taifūnai.

Samoa salynas apgyvendintas polineziečių tautų grupei priklausančių samojiečių. Iš viso Samoa salyne gyvena apie 250,1 tūkst. gyventojų. Vakarinė salyno dalis sudaro nepriklausomą Samoa valstybę, o rytinė – JAV valdą Amerikos Samoa. Svarbiausi miestai yra Apija (38,8 tūkst. gyventojų) ir Pago Pago (11,5 tūkst.).
**Lipas Memis** (it. *Lippo Memmi*, apie 1295–1348 m.) – XIV a. italų protorenensanso tapytojas, Sienos dailės mokyklos atstovas.

Biografija
----------

Lipas Memis gimė kažkada prieš 1300 m. Jis buvo Sienos tapytojo Memo di Filipučio sūnus. Jo tikrasis vardas buvo Filipas, sutrumpintas į Lipą. Anksčiausias jo vardo įrašas yra ant „Maestos" freskos, atliktos 1317 m. San Džiminjano rotušėje. Šis darbas artimai sekė Simonės Martinio tos pačios tematikos darbu, kurį jis atliko keliais metais anksčiau Sienos miesto rotušėje. Lipas Memis akivaizdžiai buvo susijęs su Simone Martiniu, gal pas jį mokėsi. Simonė Martinis 1324 m. vedė Lipo Memio seserį. Lipo Memio autografas yra ant pagarsėjusios „Apreiškimo" panelės (dabar Uficiuose), kurią 1333 m. nutapė Simonė Martinis. Manoma, kad L. Memis daugiausiai prisidėjo prie šoninių šventųjų figūrų tapybos joje. Bendrai L. Memio kūrybinį indėlį sunku atsekti dėl panašumo į S. Martinio tapybos stilių. Taipogi, kartu su juo dailininkais dirbo jo brolis Federikas ir S. Martinio brolis Donatas bei kiti pagalbininkai. L. Memis buvo nutapęs nemažai darbų Pizos ir Sienos bažnyčioms. 1347 m. jis buvo Avinjone (ten buvo persikėlęs S. Martinis), kur paliko pasirašytą panelės darbą (pražuvęs). Paskutinį kartą L. Memis dokumentuotas 1348 m. Sienoje, kur tikriausiai tuo pačiu metu ir mirė nuo maro. Istorijoje kai kurie diskutuotini darbai buvo priskirti tapytojui Barnai da Sienai, apie kurį nežinoma nieko. Dabar linkstama tikėti, kad pastarasis dailininkas išvis neegzistavo, o jo autorystei priskirtose žymiose San Džiminjano kolegijos bažnyčios freskose Naujojojo Testamento istorijų tema atsekama L. Memio tapybos stilistika.

Darbų galerija
--------------

* „Maesta", detalė (1317 m. San Džiminjano rotušė)
* „Madona su Kūdikiu" (apie 1320 m. Lindenau muziejus, Altenburgas)
* „Šv. Jonas Krikštytojas" (apie 1325 m. Vašingtono nacionalinė dailės galerija)
* „Paskutinė vakarienė", priskiriama (San Džiminjano kolegijos bažnyčia)

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Lippo Memmi** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* treccani.it
* Vašingtono nacionalinės dailės galerijos informacija
**Alena Devenienė-Grigaitienė-Vileišytė** (1904 m. spalio 1 d. Vilnius – 1999 m. vasario 14 d. Saint Petersburgas, Floridos valstija) – Lietuvos ir JAV lietuvių visuomenės veikėja.

Biografija
----------

Tėvas Jonas Vileišis, seserys Birutė Vileišytė-Tursienė, Rita Vileišytė-Bagdonienė, broliai Petras Vileišis ir Kazys Vileišis. 1924 m. baigė Vytauto Didžiojo gimnaziją Vilniuje. Už priešinimąsi lenkų okupacinei valdžiai ištremta iš Vilniaus, dirbo žemės ūkio rūmuose Kaune. 1924–1928 m. gyveno JAV. 1937–1940 m. Lietuvos ūkininkių draugijos pirmininkė. 1940 m. vėl išvyko į JAV, Susivienijimo lietuvių Amerikoje, Amerikos lietuvių tarybos, Bendrojo Amerikos lietuvių fondo, Valstiečių liaudininkų sąjungos, Tarptautinės valstiečių sąjungos (Žaliasis internacionalas), Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto, JAV lietuvių bendruomenės, Tautos fondo veikėja.

1940 m. Lietuvą okupavus rusams buvo suimtas jos vyras gydytojas Mykolas Devenis. Tačiau 1942 m. tėvo ir jos pastangomis vyrą, JAV pilietį, TSRS vyriausybė buvo priversta paleisti iš Vorkutos lagerio, jis grįžo į JAV. 1951 m. Lietuvos evangelikų reformatų bažnyčios kuratorė. 1974 su M. Deveniu įsteigė Devenių kultūros fondą. 1986 m. su antruoju vyru K. Grigaičiu Čikagoje įkūrė laikraštį „Lietuvių balsas". Bendradarbiavo JAV lietuvių spaudoje.

Sūnus Keistutis Devenis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Alena Devenienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 651 psl.
|  |
| --- |
| Vasilkuvo geležinkelio stotis |
| Vasilkuvo geležinkelio stotis 
Vasilkuvo geležinkelio stotis |
| Šalis | Lenkija |
| Gyvenvietė | Vasilkuvas |
| Linijų skaičius | 1 |
| Atidaryta | 1862 m. |

**Vasilkuvo geležinkelio stotis** (lenk. *Wasilków stacja kolejowa*) – geležinkelio stotis Vasilkuvo mieste, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Balstogės apskrityje, Vasilkuvo valsčiuje. Stotis buvo atidaryta 1862 m. kai buvo pradėtas naudoti Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelis. Per stotį eina Zelonkos-Kužnica Bialostockos geležinkelio linija. Nuo stoties iki Balstogės geležinkelio stoties yra 7,8 km ir iki Čarni Bloko geležinkelio stotelės yra 3 km. 

**Geležinkelio ruožas**| 

Balstogė
**Vasilkuvas**
Čarni Blokas

 |

* 
*

Nuorodos
--------

* Aprašymas apie stotį (lenk.).

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vasilkuvo geležinkelio stotis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Koordinatės: 53°11′53″ š. pl. 23°10′36″ r. ilg.﻿ / ﻿53.19806°š. pl. 23.17667°r. ilg.﻿ / 53.19806; 23.17667
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 45°48′0″ š. pl. 15°43′12″ r. ilg.﻿ / ﻿45.80000°š. pl. 15.72000°r. ilg.﻿ / 45.80000; 15.72000

| Samoboro pilis |
| --- |
| Samoboro pilis Samoboro pilis |
| Vieta | Samoboras |
| Įkurtas | 1260-1264 m. |
| Rūmų stilius | barokas |
| Pastatų būklė | likę griuvėsiai |

**Samoboro pilis** (kroat. *Stari grad Samobor*) – buvusi akmeninė pilis Samoboro mieste šiaurės Kroatijoje. Iki šiol išlikę tik griuvėsiai (didelis įėjimas ir sienos).

Pilis buvo pastatyta svarbių šiaurės vakarų kelių šalia Savos slėnio kryžkelėje. Pilį 1260–1264 m. įšventino Čekijos karalius Otokaras II. Netrukus pilį perėmė Kroatijos-Vengrijos karinės pajėgos.

Samoboro pilis buvo pastatyta kaip trijų dalių tvirtovė, iš kurių centrinė buvo stipriausia. Pietrytinėje dalyje buvo sargybos bokštas. Šalia bokšto yra maža gotikinė Šv. Onos koplyčia, pastatyta apie XVI a. Netrukus po to pilis buvo stiprinama ir pastatytos apsauginės sienos, pilies teritorija plėtėsi į šiaurę. XVII a. visa pilis buvo restauruota ir stiprinama. Paskutinis statinys pilies teritorijoje buvo trijų aukštų namas pietinėje dalyje. Šios statybos pavertė gynybinę tvirtovę į baroko stiliaus gyvenamą pilį.

Šiuo metu išlikę tik pilies griuvėsiai, nors yra paruošti atstatymo projektai.

Galerija
--------

* 
* 
* 
* 
* 
* 
*
| Ndžamena*N'Djamena* |
| --- |
|        |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

NdžamenaNdžamena

12°06′0″ š. pl. 15°02′0″ r. ilg.﻿ / ﻿12.10000°š. pl. 15.03333°r. ilg.﻿ / 12.10000; 15.03333﻿ (Ndžamena)Koordinatės: 12°06′0″ š. pl. 15°02′0″ r. ilg.﻿ / ﻿12.10000°š. pl. 15.03333°r. ilg.﻿ / 12.10000; 15.03333﻿ (Ndžamena) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1) |
|  |
| **Valstybė** | Čado vėliava Čadas |
| **Regionas** | Ndžamenos regionas |
|  |
| **Gyventojų** (2008) | 993 492  |
| **Altitudė** | 298 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Ndžamena |

**Ndžamena** (pranc. *N'Djamena*, arab. نجامينا‎ = *Nijāmīnā*) – miestas pietvakarių Čade, prie Šario (*Chari*) upės netoli jos santakos su Logone (*Logone*). 721 tūkst. gyventojų (2005). Tai šalies sostinė ir didžiausias miestas, pagrindinis ekonomikos, administracinis ir kultūros centras. Išvystyta mėsos pramonė. Yra tarptautinis oro uostas, magistraliniai keliai. 1974–1978 m. čia pastatyta Didžioji mečetė – dauguma gyventojų mieste yra musulmonai. Taip pat yra katedra, pastatyta prancūzų valdymo laikais, muziejus, senovės Sao kultūros liekanos. Ndžamenoje yra Čado universitetas (įkurtas 1971 m.) ir Valstybinė administravimo mokykla (1963 m.).

Istorija
--------

Miestą apie 1900 metus įkūrė prancūzai ir pavadino **Fort Lamiu** (*Fort-Lamy*). Miestas vystėsi kaip kolonijos administracinis centras ir Prancūzų Vakarų Afrikos kolonijos karinis centras. 1960 m. tapo nepriklausomo Čado sostine, o 1973 m. jam suteiktas Ndžamenos vardas. Apie 1980 metus miestas nukentėjo dėl politinės suirutės.

Sportas
-------

* Gazelle FC – futbolo klubas;
* TP Elect Sport – futbolo klubas;
* Namų rungtynes žaidžia Nacionaliniame stadione (pranc. *Stade Omnisports Idriss Mahamat Ouya*), kuris talpina 30 tūkst. žiūrovų.

Išnašos
-------

1. ↑  SOCCERWAY
2. ↑  Transfermarkt
3. ↑  Globalsportsarchive
4. ↑  SOCCERWAY
5. ↑  Transfermarkt
6. ↑  Globalsportsarchive
7. ↑  Stadiono talpa: 30 000
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Vasilijus Čiapajevas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1887 m. vasario 9 d.Budaiki, dab. Čeboksarų dalis |
| Mirė | 1919 m. rugsėjo 5 d. (32 metai)Lbiščenske, dab. Čiapajev, Kazanė |
|  |
| Veikla | Rusijos 1917-1922 m. pilietinio karo vadas. |
|  |
|  **Vikiteka** | Vasilijus Čiapajevas |

**Vasilijus Čiapajevas** (rus. *Василий Иванович Чапаев*, 1887 m. vasario 9 d. Budaiki, dab. Čeboksarų dalis – 1919 m. rugsėjo 5 d. Lbiščenske, dab. Čiapajev, Kazanėje) – Rusijos 1917–1922 m. pilietinio karo vadas.

Biografija
----------

Namas kuriame gimė Vasilijus Čiapajevas
Gimė neturtingų mordvių šeimoje. 1908 m. paimtas į kariuomenę. 1915 m. baigė jaunesniųjų karo vadų mokyklą. Per Pirmąjį pasaulinį karą Rusijos imperijos kariuomenės paporučikis. Pasižymėjo drąsa, buvo sužeistas. Georgijaus medalio ir keturių laipsnių Georgijaus kryžiaus kavalierius.

Nuo 1917 m. bolševikas. Po 1917 m. Spalio perversmo mokėsi Generalinio štabo akademijoje. Nuo 1918 m. pr. Nikolajevsko (dab. Pugačiovas, Samaros gubernija) įgulos karinis komisaras. Vadovavo Raudonosios armijos rinktinei, kuri malšino apskrities valstiečių sukilimus prieš bolševikų valdžią. 1918 m. gegužės mėn. ji pertvarkyta į brigadą, kuri kovojo su baltuosius remiančiais Uralo kazokais ir Čekoslovakų korpusu. Nuo 1919 m. balandžio vadovavo 25-ajai šaulių divizijai, kovojančiai su baltagvardiečių A. Kolčiako vadovaujama kariuomene. Sužeistas per susirėmimą nuskendo Uralo upėje. Prieš žūtį įteiktas vienas pirmųjų Raudonosios vėliavos ordinas.

TSRS XX a. 3-4 dešimtmetyje sukurtas Čiapajevo kultas, jis tapo literatūros kūrinių, kino filmų, bet vėliau ir daugelio anekdotų veikėju. 1929 m. jo vardu pavadinta Ivaščenkovo gyvenvietė (nuo 1927 m. vadinta *Trockiu*).
Žmona Pelagėja Metlina, vaikai Aleksandras Čiapajevas (1910–1985 m. karininkas), Klavdija (1912–1999 m.), Arkadijus Čiapajevas (1914–1942 m. lakūnas, žuvo bandydamas naują naikintuvą).

* 1938 m. pašto ženklas su V. Čiapajevu1938 m. pašto ženklas su V. Čiapajevu
Medaus rasa ant augalo lapo
Amaras, išskiriantis lipčių
**Lipčius** (*medaus rasa, amalas*) – klampus cukringas skystis, susidaręs iš augalų syvų. Jį išskiria amarai (daugiausia sifoniniai), cikados, vėdarėliai, kai kurie kiti vabzdžiai ir jų vikšrai, pervirškinę augalų sultis, o kai kurie augalai (pvz. eukaliptai, datulės), cukringas medžiagas ant lapų, šakelių ar vaisių gali išskirti patys. Tai koncentruotos, cukringos augalų sultys. Lipčiumi minta drugiai, skruzdėlės („melždamos" amarus), kai kurie paukščiai, vapsvos. Lipčių renka bitės, iš jo gamina lipčinį medų.

Nuo išskiriamo lipčiaus augalai gali paruduoti („augalų rūdys, sausiai").

Augalinis lipčius susidaro karštų vasaros dienų rytais. Karštą saulėtą dieną augalas pro lapus išgarina daug vandens. Garuojančiam vandeniui papildyti jis šaknimis daug vandens traukia iš žemės ir paduoda į lapus. Nusileidus saulei, oras atvėsta ir vandens garavimas iš lapų beveik sustoja. Bet šaknys vis dar paduoda daug vandens. Šitas vanduo susitvenkia lapuose ir net išsisunkia lašeliais į lapų paviršių. Cukrus susidaro lapuose per naktį iš krakmolo. Per dieną į lapus išsisunkęs cukrus dėl garuojančio vandens tirštėja, ant lapų lieka tik cukringas lipnus sluoksnis. Esant labai tvankiam orui (prieš audrą) medaus rasa gali išsiskirti ir dieną. Lietuvoje lipčių labiausiai išskiria ąžuolai, liepos, klevai, gluosniai, drebulės, lazdynai, eglės, pušys, taip pat kai kurios žolės. Karštomis ir sausomis dienomis medaus rasą labiausiai siurbia amarai ir kiti augalų syvais mintantys gyviai.

Bitės lipčių renka daugiausia per sausras, nerasdamos nektaro. Prineštas lipčius žiemą bitėms kenkia (dekstrinas bites troškina, jos ima viduriuoti, lipčiumi penimi perai blogai auga).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Justinas Vytautas Straigis. *lipčius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008
2. ↑  Jonas Kriščiūnas. Lipčius, bitininkas.lt.



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Lipčius** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
*Jūros vyskupas*   
(Konrado Gesnerio knygos „Gyvūnų istorija" iliustracija, 1531 m.)
**Jūros vyskupas** – mitinė būtybė, neva gyvenusi Baltijos jūroje. Legendos atsiradimas siejamas su XVI amžiumi.

Numanoma išvaizda
-----------------

Pagal išlikusius aprašymus, jūrų vyskupas priminė žvynuotą žuvį su aštriais šoniniais pelekais ir peleku nugaroje, neva tokiu plačiu, kad žuvis jį galėjo naudoti kaip apsiaustą. Ant galvos buvo aštri ketera, primenanti vyskupo mitrą, dėl kurios ši būtybė ir gavo tokį vardą.

Legenda
-------

Spėjamas jūrų vyskupo prototipas[reikalingas šaltinis] – didžioji manta
Pagal legendą jūros vyskupas pirmą kartą į lenkų žvejų tinklus pateko 1433 m. Keistas padaras buvo pristatytas karaliui. Su jūros vyskupu buvo bendraujama lenkų ir lotynų kalbomis, bet jis tylėjo, graudžiai stebėdamas žmones didelėmis, skaidriomis akimis.

Jūros vyskupas atsisakinėjo bet kokio maisto (buvo siūloma mėsa ir žuvis) ir menko tiesiog akyse. Galų gale jis sugebėjo kreiptis į katalikų vyskupų grupę, kurių ženklais prašė paleisti jį į jūrą. Vyskupams su dideliu vargu pavyko įtikinti karalių paleisti būtybę. Galų gale dėkingas jūros vyskupas peržegnojo jį supusius žmones ir visam laikui dingo Baltijos jūros vandenyse.

1531 m. dar vienas jūros vyskupas neva pateko į Vokietijos žvejybinius tinklus, bet nelaisvėje pragyveno vos dvi dienas. Būtent jį, Konradas Gesneris pavaizdavo savo knygoje „Gyvūnų istorija" (*Historia Animalium*).

Mokslinė nuomonė
----------------

Manoma, kad jūros vyskupas yra gigantiška manta, iš tikro turinti galvos keterą ir plačius pelekus. Vaizduotė lengvai gali suteikti jai pavidalą panašų į žmogaus.

Literatūra
----------

* Monstropedia.org Archyvuota kopija 2009-02-15 iš Wayback Machine projekto. **(**angl.**)**
* Gesner, C. *Historia Animalium*.
Ispanija Juan Carlos I klasės jūros desanto laivas
**Jūros desanto laivas** – tai daugiafunkcis karo laivas, pritaikytas savarankiškai veikti priešo teritorijoje, išlaipinant bei paremiant iš oro desantininkus. Skirtingai nuo įprastų lėktuvnešių, šio tipo laivai vieni pajėgūs atlikti jūros kontrolės funkcijas.

Dauguma šios klasės laivų turi nuleidžiamuosius dokus (angl. *well dock*), per kuriuos gabenamomis jūros desantinėmis priemonėmis (amfibijos, kateriai ar pan.) vyksta karių išsilaipinimas į krantą.

Istorija
--------

Pirmąkart panašias funkcijas turinčius laivus buvo panaudota Antrajame pasauliniame kare. Tuo metu tai buvo prekybiniai laivai, perdirbti į lėktuvnešius, vadinamieji eskortiniai lėktuvnešiai. Jie buvo pernelyg lėti puolamosioms operacijoms, tačiau puikiai tiko pridengti iš oro desantininkus karo Ramiajame vandenyne metu.

Po Antrojo pasaulinio karo pradėjus plačiai karo reikmėms naudoti sraigtasparnius, dauguma lengvųjų lėktuvnešių buvo paversti pirmaisiais jūros desanto laivais. Vietnamo karo metu amerikiečiai naudojo nemažai šių laivų, tačiau dažniausiai tik kaip atsargų gabenimo bei atsitraukimo platformą. Viena iš pirmųjų operacijų, kada šie laivai tapo pagrindiniais karo veiksmų dalyviais – laikoma Sueco krizė, kada 1956 m. du Jungtinės Karalystės jūros desanto laivai, perdirbti iš lengvųjų lėktuvnešių „HMS Ocean" ir „HMS Theseus", per 90 minučių išlaipino 425 karius su 23 tonomis atsargų Port Saide ir padėjo perimti miesto kontrolę.

Tipai ir klasės
---------------

Prancūzų *Mistral*
JAV Wasp klasės jūros desanto laivas
* Landing Helicopter Dock (LHD)
	+ Wasp klasės jūros desanto laivas (JAV)
	+ Mistral klasės jūros desanto laivas  (Prancūzija)
	+ Juan Carlos I klasės jūros desanto laivas (Ispanija)
	+ Canberra klasės jūros desanto laivas (Australija)

* Landing Platform Helicopter (LPH)
	+ Iwo Jima klasės jūros desanto laivas (JAV) (Nebenaudojami)
	+ Ocean klasės jūros desanto laivas (Didžioji Britanija)
	+ Dokdo klasės jūros desanto laivas (Pietų Korėja)
* Landing Helicopter Assault (LHA)
	+ Tarawa klasės jūros desanto laivas (JAV) (Nebenaudojami)
	+ America klasės jūros desanto laivas (JAV)

Šaltiniai
---------
Vaskonų genties gyvenamoji vieta ankstyvosios Romos laikais.  
 ·Juodi pavadinimai: indoeuropiečių gentys  
 ·pilki: Keltų gentys
**Vaskonai** (lot. vns. *vasco*, dgs. *vascones*) - senovinė tauta, kuri, regioną pasiekus romėnams, gyveno teritorijoje, atitinkančioje šių dienų Navarą, Žemutinę La Riochą, šiaurės vakarų Aragoną. Manoma, kad jie gali būti šių dienų baskų protėviai. Baskai paveldėjo ir jų pavadinimą.

Romos laikotarpis
-----------------

Atrodo, kad vaskonai, skirtingai negu akvitanai ar kantabrai, buvo išsiderėję aukštesnį statusą Romos imperijoje.
  
Sertorijaus karo metu Gnėjus Pompėjus vaskonų teritorijoje įkūrė savo štabą, tapusį Pompela (lot. *Pompaelo*), kuri tapo šių dienų Pamplona. Vaskonų žemėse romanizacija buvo intensyvi Ebro slėnyje (tada vadintame *Ager Vasconum*), o kalnuotose srityse ji buvo silpna. Vaskonų - emės romėnams buvo svarbios kaip grandis, jungianti Šiaurės Ispaniją su pietvakarių Galija.

IV-V a. vaskonų žemėse vyko neramumai, ką liudija sudegintų romėnų vilų likučiai, monetų kalyklų, kaldinusių monetas įgulų algoms mokėti, gausa. Šiuos neramumus daug istorikų sieja su bagaudų maištais. Tuo metu atskirti vaskonų genties narius nuo kitų baskiškai kalbėjusių žmonių, irgi vadintų *vaskonais*, praktiškai neįmanoma.

Ankstyvieji viduramžiai
-----------------------

407 m. vaskonų kariuomenė, vadovaujama romėnų vadų Didimo (*Didimus*) ir Veriniano (*Verinianus*), atrėmė vandalų, alanų ir svebų puolimą. 409 m. germanai ir sarmatai netrukdomi praėjo į Ispaniją. Dėl šio įvykio ir vaskonų neramumų romėnai Akvitanijos Galiją (*Gallia Aquitania*) ir Tarako Ispaniją (*Hispania Tarraconensis*) perdavė vizigotams už šių kaip sąjungininkų tarnybą. Vizigotai netrukus išstūmė vandalus į Afriką.

Nuorodos
--------

1. ↑  Gascon in the Online Etymology Dictionary.
2. ↑  Vasco - Historia in the Spanish - language Auñamendi Encyclopedia.
| **Cyclopterus lumpus** |
| --- |
| Jūrų gegužė (*Cyclopterus lumpus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Klasė: | Stipinpelekės žuvys  *( Actinopterygii)* |
| Būrys: | Skorpenžuvės  *( Scorpaeniformes)* |
| Šeima: | Apvaliapelekinės  *( Cyclopteridae)* |
| Gentis: | Jūrų gegužės  *( Cyclopterus)* |
| Rūšis: | Jūrų gegužė  *( Cyclopterus lumpus)* |

 |
| Binomas |
| ***Cyclopterus lumpus***Linnaeus, 1758 |
|  FishBase |

**Jūrų gegužė**, kitaip ***ciegorius*** arba ***jūrų rupūžė*** (*Cyclopterus lumpus*) – apvaliapelekinių (*Cyclopteridae*) šeimos žuvis. Paplitusi Atlanto vandenyno šiaurinėje dalyje ir Arkties vandenyne. Baltijos jūroje ties Lietuvos pakrantėmis negausi žuvis.

Žuvies kūnas trumpas, kuprotas, iki 60 cm ilgio (paprastai 30–40 cm, Baltijos jūroje neviršija 20 cm), 5,5 kg masės. Žiotys įstrižos. Nuo pakaušio iki antrojo nugaros peleko tęsiasi skiauterės pavidalo išauga, viršuje su kauliniais gumburais. Išilgai kūno šonų yra po 3 eiles aštrių gumburų; šoninės linijos nėra. Pilvo pelekai virtę siurbtuku. Neršia žiemą. Patinas saugo ikrus, po to globoja jauniklius.

Gyvena pelaginėje srityje, dažnai priedugnėje. Maitinasi bestuburiais.

Jūrų gegužės gaudomos dėl ikrų (daugiausia Islandijoje ir Grenlandijoje, seniau žvejotos Kanadoje, Norvegijoje), Skandinavijoje valgoma ir pati žuvis. Žvejojama priekrantėse.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Muus, B. J. G. Nielsen, P. Dahlstrom and B. Nystrom (1999). *Sea Fish*. pp. 180–181.
2. ↑  Juozas Virbickas. *Jūrų gegužė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
3. ↑  Johannesson, J. (2006). „Lumpfish cavier – from vessel to consumer". *FAO Fisheries Technical Paper*. 485.
| **Petromyzon marinus**Apsauga: 1(E) – Prie išnykimo ribos |
| --- |
| Jūrinė nėgė (Petromyzon marinus)Jūrinė nėgė (*Petromyzon marinus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Bežandžiai  *( Agnatha)* |
| Klasė: | Nėginiai apskritažiomeniai  *( Cephalaspidomorphi)* |
| Būrys: | Nėgės  *( Petromyzoniformes)* |
| Šeima: | Nėginės  *( Petromyzonidae)* |
| Gentis: | Jūrinės nėgės  *( Petromyzon)* |
| Rūšis: | Jūrinė nėgė  *( Petromyzon marinus)* |

 |
| Binomas |
| ***Petromyzon marinus***Linnaeus, 1758 |

**Jūrinė nėgė** (*Petromyzon marinus*) – nėginių (*Petromyzonidae*) šeimos primityvus vandens stuburinis gyvūnas, priklausantis bežandžių antklasiui.

Kūnas ilgas, cilindriškas. Viršutinė kūno dalis žalsva su tamsiomis ir balkšvomis dėmėmis. Pilvas baltas. Viršutinėje žiočių plokštelėje 2 stambūs, pamatais susilietę dantys, apatinėje – 7-8; kraštiniai turi po 2 viršūnes. Burnoje yra daug koncentriškai išsidėsčiusių aštrių dantų. Ties galva yra 7 poros žiauninių angelių. Kūno ilgis iki 1 m, svoris iki 3 kg. Vidutinis kūno ilgis 60-75 cm, o svoris 0,7-1 kg. Subręsta 8-9 metų, kai kūno ilgis pasiekia 60 cm.

Paplitusios Šiaurės Atlante, taip pat Baltijos jūroje. Lietuvoje sugaunama Kuršių mariose ir Nemuno deltoje. Praeivės, neršti iš Baltijos į gėlus vandenis. Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

Jūrinės nėgės
Neršia pavasarį, ant smėlėto grunto. Vislumas – daugiau kaip 200 tūkst. ikrelių. Jie lipnūs, elipsiški, gelsvai pilki, neskaidrūs, apie 1 mm. Embrionai vystosi 8-10 parų. Išsiritusios lervos būna ~5 mm ilgio, skaidrios, panašios į kirmėles, galvinė kūno dalis kiek storesnė. Trynio maišelis cilindro formos, užima 4/5 kūno ilgio. Turi plaukiojamąją plėvę. Galva maža, akys apaugusios oda. Burna yra apsuptya ūselių. Rezorbavusis trynio maišeliui, liemeninės ir uodeginės kūno dalies aukštis suvienodėja, sunyksta plaukiojamoji plėvė. Aplink burną išsivysto lūpos, viršutinioji būna ilga ir nulinkusi. Tokios lervos vadinamos vingiliais. Jų akys geriau išsivysčiusios, nors iki metamorfozės pabaigos būna po oda. Žiauninės angelės išsidėsčiusios vagelėse. Vingiliai kelerius metus gyvena įsirausę upių ar ežerų dumble. Minta mikroorganizmais ir detritu. Baigiantis metamorfozei kūno ilgis pasiekia 20 cm, jos pasidaro panašios į suaugusius individus, migruoja į jūrą ir pradeda parazituoti.

Suaugusios nėgės minta vandens gyvūnų (ryklių, kitų žuvų, banginių) krauju, kartais bestuburiais. Neršdamos nesimaitina. Po neršto žūva.

Literatūra
----------

* Virbickas J. Lietuvos žuvys. Vilnius: Mokslas, 1986. 12 psl.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Jūrinė nėgė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Stasė Žukienė-Lukošiunaitė** (1945 m. rugpjūčio 18 d. Šniukštų k. Zarasų r.), choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija
----------

1959–1963 m. choro dirigavimo mokėsi Panevėžio muzikos mokykloje (dėst. R. Lasmanavičienė). 1964–1970 m. choro dirigavimą studijavo neakivaizdiniu būdu Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. Z. Venckus).

1963–1967 m. Šakių vaikų muzikos mokyklos mokytoja, vienerius metus vadovavo Šakių vidurinės mokyklos vaikų chorui ir Lukšių vidurinės mokyklos vyresniųjų klasių moksleivių mišriajam chorui. 1967–1969 m. Marijampolės vaikų muzikos mokyklos mokytoja ir miesto vokalinių ansamblių vadovė. 1969–1979 m. Marijampolės kultūros mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja. 1975 m. respublikinei dainų šventei parengė mokyklos moksleivių mišrųjį chorą ir konkurse pelnė trečiąją vietą. Minėtai šventei paruošė ir Kazlų Rūdos kultūros namų mišrųjį chorą.

Nuo 1979 m. Šiaulių aukštesniosios muzikos mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, nuo 1985 m. merginų choro vadovė – jį parengė 1987 m. respublikinei moksleivių dainų šventei, 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei ir 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje. Pedagogė išugdė didelį būrį jaunųjų chorvedžių, kurių dalis baigė ir aukštąjį muzikos mokslą.

1980–1983 m. buvo Šiaulių mokytojų mišriojo choro „Varsa" chormeisterė, įkūrė Šiaulių inžinierių namų kamerinį mišrųjį chorą ir 1982–1989 m. jam vadovavo. Choras daug koncertavo Šiauliuose ir kituose Lietuvos miestuose, dainavo Rusijoje ir Moldavijoje. 1996 m. minėtas kolektyvas vėl atgaivintas – jį lanko per 30 dainos entuziastų, kurie pasivadino „Atgaivos" vardu. Choras vėl koncertuoja ir dalyvauja dainų šventėse, parengtas 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje.

S. Žukienė – Šakių (1965 m.), Marijampolės (1975 m.) rajonų ir Šiaulių miesto (1990 m. 1994 m.) dainų švenčių dirigentė.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.