recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Aktinoidai** (lot. *aktinis*  ir gr. eidos – pavidalas) – 15 radioaktyvių elementų periodinėje elementų lentelėje, pradedant aktiniu.

Tai yra D. Mendelejevo periodinės sistemos 7 periodo 5f šeimos elementai, esantys už aktinio, e. n. 90–103: Aktinis (eilės numeris 89), toris (90 elementas), protaktinis (91), uranas (92) ir transuraniniai elementai: neptūnis (93), plutonis (94), americis (95), kiuris (96), berklis (97), kalifornis (98), einšteinis (99), fermis (100), mendelevis (101), nobelis (102) ir laurencis (103).

Visi aktinoidai radioaktyvūs. Izotopai 233U, 235U ir 239Pu naudojami kaip radioaktyvus kuras. Pirmieji trys elementai – toris, protaktinis ir uranas – randami gamtoje, visi kiti (transuraniniai elementai) buvo susintetinti.

Anksčiau šie elementai vadinti **aktinidais**, tačiau *-id* priesaga vartojama iš dviejų medžiagų susidedantiems junginiams, pvz. *chloridas*.

  

Vikižodynas
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Odaliskė, *Jules Joseph Lefebvre* paveikslas, 1874 m.
‪

Moteris‬, *‪Augusto De Luca*, (Fotografija) 1980.‬

**Aktas** mene – vaizduojamasis meno žanras, kuriuo atvaizduojamas nuogas žmogus. Dažniausiai vaizduojama paveikslo, skulptūros arba nuotraukos pavidalu. Nuogumo fotografija ar paveikslas pats savaime nėra aktas – akte yra meniškai išryškinami apnuogintas žmogus ar jo kūno dalis.

Istorija
--------

Seniausi skulptūriniai aktai rodo, kad akto žanras atsirado beveik kartu su pačiomis meno užuomazgomis ir iš pradžių buvo susijęs su magiškais derlingumo kultais. Aktas ypač paplito senovės Graikijoje – to laikotarpio aktai ilgiems laikams tapo tobulo kūno ir dvasios grožio pavyzdžiais. Tam tikrose epochose akto žanras rėmėsi tipiškais siužetais ir motyvais: Graikijoje – dievybių ir mitinių herojų atvaizdai, krikščioniškajame mene – Adomas ir Ieva, Samsonas ir Dalila bei kt. Naujųjų laikų mene šalia tradicinių siužetų atsirado aktams pozuojančių modelių. Kiekvienos epochos aktų tendencijos atspindi grožio suvokimą, iš dalies – lytinės moralės pokyčius.
| ***Žudikų biuras*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | The Assassination Bureau |
| Kilmės šalis | Jungtinė Karalystė Jungtinė Karalystė |
| Režisierius | Basil Dearden |
| Vaidina | Oliver Reed  Diana Rigg  Telly Savalas Annabella Incontrera |
| Metai | 1969 |
| Žanras | nuotykių |
| Trukmė | 110 min. |
| Kalba | anglų |
| **IMDb įrašas** |

**Žudikų biuras** (angl. *The Assassination Bureau*) – 1969 m. nuotykių filmas, sukurtas pagal nebaigtą Džeko Londono apsakymą.

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Londonas, 1908 metai. Žurnalistė ir kovotoja už moterų teises Sonia Vinter mėgina išaiškinti taip vadinamą Žudikų Biurą, vykdantį užsakomąsias žmogžudystes visoje Europoje. Paskatinta laikraščio, kuriame dirba, savininko lordo Bostviko, Sonia galiausiai susitinka su biuro vadovu Ivanu Dragomirovu ir pasiūlo atlygį už jo paties nužudymą. Pastarasis nusprendžia priimti iššūkį ir kitiems Biuro nariams pateikia sąlygą: šie turi jį nužudyti arba jis pats nužudys juos visus. Prasideda lenktynės su mirtimi, kurias Sonia stebi iš arti, vis labiau žavėdamasi Dragomirovu ir jo gebėjimu išsisukti iš sudėtingiausių situacijų.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Diana Rigg – Sonia Vinter
* Oliver Reed – Ivanas Dragomirovas
* Telly Savalas – lordas Bostvikas
* Anabella Incontrera – Eleonora Spado
* Curd Jurgens – generolas fon Pinkas
* Philippe Noiret – mesjė Liudovilis

Apdovanojimai
-------------

* Auksinis gaublys (nominacija) – geriausias užsienio filmas
* Laurel apdovanojimas (nominacija) – geriausia nauja aktorė (D. Rigg)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Books Authors
New York Times 29 Oct 1963: 32.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Žudecas** (rumun. *judeţ*, mold. *judeţ*) – tradicinis Rumunijos teritorinis administracinis vienetas, naudojamas dabartiniame Rumunijos administraciniame teritoriniame suskirstyme. Moldavijoje žudecai buvo įkurti 1993 m. stambinant rajonus, o 2003 m. žudecai vėl panaikinti ir grįžta prie rajonų sistemos.
  
Lietuvos administraciniu suskirstyme žudecai atitinka apskritis, D. Britanijos – grafystes (angl. *counties*).

Istorija
--------

Terminas rumun. *judeţ* pagal kilmę reiškia administracinę sritį, kurią valdo vienas teisėjas. Žodis kilęs iš rumun. *jude* 'teisėjas', o šis – iš lot. *iūdex* 'teisėjas'. Viduramžių Valakijoje žudecus valdė *žudai*, vykdę tiek administracines, tiek teismines funkcijas. Seniausias žinomas žodžio mold. *жуде* paminėjimas Moldavijos kunigaikštystėje yra iš 1409 m.

Žudecai savo kilme giminingi Sardinijos valstybiniams dariniams judikatams. Judikatai pradžioje irgi buvo sritys, kurias valdė teisėjai.

Dabartinėje Moldavijoje žudecų sistema buvo įvesta laikotarpiu, kai buvo svarstyta jungtis su Rumunija. Šios idėjos atsisakius, žudecai buvo panaikinti.
Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie **Brazilijos demografiją**.

Gyventojų amžiaus piramidė
Žemėlapis pagal gyventojų tankumą.
Gyventojų skaičiaus kitimas 1550–2005. Gyventojų skaičius pateikiamas milijonais
**Gyventojų skaičius:** 198 739 269 (2009 m. apskaičiavimai)

**Struktūra pagal amžių:**

* *0-14 m.:* 26,7 %
* *15-64 m.:* 66,8 %
* *65 m. ir daugiau:* 6,4 % (2009 m. apsk.)

**Amžiaus mediana:**

* *bendra:* 28,6 m.
* *vyrų:* 27,8 m.
* *moterų:* 29,3 m. (2009 m. apsk.)

**Metinis populiacijos prieaugis:** 1,199 % (2009 m. apsk.)

**Gimstamumas:** 18,43 gimimų/1000 gyv. per metus (2009 m. apsk.)

**Mirtingumas:** 6,35 mirčių/1000 gyv. per metus (2008 m. apsk.)

**Migracija** (per metus imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): 0,09 migrantų/1000 gyv. (2009 m. apsk.)

**Miestuose gyvenančių žmonių procentas:** 86 % (2008 m. apsk.)

**Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus:** 22,58 mirusiųjų/1000 gimimų (2009 apsk.)

**Vidutinė gyvenimo trukmė:**

* *bendra:* 71,99 m.
* *vyrų:* 68,43 m.
* *moterų:* 75,73 m. (2009 apsk.)

**Vyresnių nei 15 metų žmonių raštingumas:**

* *bendras:* 88,6 %
* *vyrų:* 88,4 %
* *moterų:* 88,8 % (2004 m. apsk.)

Šaltiniai
---------

* CŽV pasaulio faktų knyga: Brazilija Archyvuota kopija 2015-12-22 iš Wayback Machine projekto.

  

v • a • r **Pietų Amerikos demografijos** 

Argentina | Bolivija | Brazilija | Čilė | Ekvadoras | Gajana | Kolumbija | Paragvajus | Peru | Surinamas | Urugvajus | Venesuela
| **Actinidiaceae** |
| --- |
| Smailialapė aktinidija (Actinidia arguta)Smailialapė aktinidija (*Actinidia arguta*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Dilenijažiedžiai  *( Dilleniidae)* |
| Šeima: | Aktinidijiniai  *( Actinidiaceae)* |

 |

**Aktinidijiniai** (*Actinidiaceae*) – magnolijūnų (*Magnoliophyta*) augalų šeima, kuriai priklauso medžiai arba vijokliniai krūmai. Lapai pražanginiai, lygiakraščiai arba dantytais pakraščiais. Žiedai sukrauti šluotelės pavidalo žiedynuose. Vaisius – uoga arba dėžutė. 

Šeimoje 3 gentys, apie 285 rūšys, paplitusios tropinėse ir subtropinėse Azijos srityse, Amerikoje ir Australijoje. 

Lietuvoje kaip uoginiai augalai auginama aktinidijų (*Actinidia*) genties kelios rūšys.

Kininės aktinidijos (*Actinidia chinensis*) vaisiai (kivis).

Šaltiniai
---------




|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Aktinidijiniai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Pakalita Mosisili** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1945 m. kovo 15 d. (78 metai) |
|  |
| Pareigos | Lesoto ministras pirmininkas |
| Partija | Lesoto šalies kongresas už demokratiją |
|  |
|  **Vikiteka** | Pakalita Mosisili |

**Pakalita Mosisili** (g. 1945 m. kovo 15 d.) – buvęs Lesoto politikas. 1998–2012 m. ir 2015–2017 m. ėjo šalies ministro pirmininko pareigas. Jo valdoma partija „Lesoto šalies kongresas už demokratiją" yra laimėjusi daugumą 1998, 2002 ir 2007 m. rinkimuose. Be ministro pirmininko pareigų, jis yra vadovavęs ir šalies gynybos ministerijai.

2009 m. balandžio 22 d. įvyko pasikėsinimas į P. Mosisili gyvybę. Jis buvo užpultas ginkluotų užpuolikų savo namuose, trys iš jų buvo nukauti policijos (tarp nukautų vienas buvo šalies karys). Kitą dieną šalies policija suėmė 8 žmones, kurie, kaip buvo įtariama, dalyvavo ministro pirmininko užpuolime.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Thomas Thabane sworn in as Lesotho’s Prime Minister.* jacarandafm.com. Nuoroda tikrinta 2017-06-17.
2. ↑  Eight arrested in attack on prime minister (anglų kalba)


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Ntsu Mokhehle** | **Lesoto ministras pirmininkas**1998 - 2012 | Po to:**-** |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

„Leviatano sunaikinimas" Gustave Doré pvsk.
**Leviatanas** (hebr. לִוְיָתָן – „susuktas, vingiuotas") – mitinė didžiulė jūrų gyvatė. Paminėtas Biblijoje, Senajame Testamente. Siejamas su piktąja dvasia, Šėtonu. Izaijo knygoje jo vardas – Rahabas. Vėliau jis siejamas su žalčiu. Modernioje hebrajų kalboje Leviatanas reiškia jūrų pabaisą.

Senovės Kanaano gyventojai turėjo mitą apie dievo Baalo kovą su septyngalviu slibinu.

Babiloniečiai turėjo mitą apie dievo Marduko kovą su deive Tiamat, kuri buvo vaizduojama kaip jūros pabaisa. Jos prototipu galėjo būti krokodilas, banginis ar begemotas.

Kai kurie kreacionistai biblinius pasakojimus apie leviataną sieja su tuo metu dar neišnykusiais pleziozaurais, kurie kartais pasitaikydavo žmonėms jūrose.

* 1651 m. žymus Anglijos filosofas T. Hobsas išleido knygą „Leviatanas" apie valstybės problemas. Veikalas 1999 m. buvo išleistas lietuvių kalba.
| **Cuniculus paca** |
| --- |
| Paka (Cuniculus paca)Paka (*Cuniculus paca*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Graužikai  *( Rodentia)* |
| Šeima: | Pakiniai  *( Cuniculidae)* |
| Gentis: | Pakos  *( Cuniculus)* |
| Rūšis: | Paka  *( Cuniculus paca)* |

 |

**Paka** (*Cuniculus paca*), dar ***lygumų paka, dėmėtoji paka*** – stambių graužikų rūšis, priklausanti pakų (*Cuniculidae*) šeimai. Šie gyvūnai paplitę tropinėje ir subtropinėje Lotynų Amerikoje – nuo vidurio rytų Meksikos iki šiaurės Argentinos.

Paka yra 60–79 cm ilgio, su 2–3 cm uodega ir sveria 7–10 kg. Kailis rudas su baltais dryžiais, sudarytais dėmelių pavidalu. Galva stambi, skruostai siauri, ausys mažos, akys didelės ir toli viena nuo kitos, ūsai ilgi.

Gyvūnas veiklus naktį. Maitinasi augaliniu maistu (šaknimis, stiebais, ūgliais, lapais, sėklomis, vaisiais). Dieną praleidžia slėptuvėje. Gerai plaukioja. Gyvena miškingose vietose netoli vandens.

Pakos laikomos kenkėjais, nes nuniokoja jamsų, manijokų, cukranendrių, kukurūzų pasėlius. Medžiojamos dėl mėsos.

Vietiniai pavadinimai:

* gvar. *paka* („budrus, pakirdęs")
* isp. *paca, guartinaja, guanta, guagu molon, goruga, majaz, marioxys, conejo manchado, lapa*
* nah. *tepēitzcuintli* („kalnų šuo")
* maj. *jaleb*
* keč. *hayupa, lumucha*
* port. *paca*
* aravak. *labba, lape, lappe*

Iškamša

Šaltiniai
---------

1. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Belonesox belizanus** |
| --- |
| Belonesox belizanus (Wroclaw zoo)*Belonesox belizanus* |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Kaulinės žuvys  *( Osteichthyes)* |
| Klasė: | Stipinpelekės žuvys  *( Actinopterygii)* |
| Būrys: | Dančiakarpiai  *( Cyprinodontiformes)* |
| Šeima: | Gyvavedžiai dančiakarpiai  *( Poeciliidae)* |
| Gentis: | Gyvavedės lydekaitės  *( Belonesox)* |
| Rūšis: | Gyvavedė lydekaitė  *( Belonesox belizanus)* |

 |

**Gyvavedė lydekaitė**, **belonesoksas**, (lot. *Belonesox belizanus*, angl. *pike killifish, pike topominnow*) - gyvavedžių dančiakarpių (*Poeciliidae*) šeimos žuvis.

Patinai iki 12, patelės 20 cm. Kūnas aptakus, snukis primena snapą, dantys kardiški. Tai viena iš daug priežiūros reikalaujančių gyvavedžių žuvų. Akvariumas turi būti erdvus, uždengtas, gausiai apsodintas, su keliomis slėptuvėmis ir gerai filtruojamu vandeniu. Tinka neutralus arba šarmingas vanduo, į kurį reikia pridėti vieną arbatinį šaukštelį druskos 9-10 litrų vandens. Temperatūros ribos: 26-30 °C arba kiek aukštesnė.

Žuvis plėšri, turi būti laikoma tik su panašaus dydžio žuvimis; didelės patelės gali ryti net smulkius savo rūšies patinus.

Paplitusi Meksikoje, Gvatemaloje, Hondūre, Nikaragvoje.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Ošogbas*Oshogbo* |
| --- |
| *Ošogbas (2015)* |
|  |
| 

OšogbasOšogbas

7°46′0″ š. pl. 4°34′0″ r. ilg.﻿ / ﻿7.76667°š. pl. 4.56667°r. ilg.﻿ / 7.76667; 4.56667﻿ (Ošogbas)Koordinatės: 7°46′0″ š. pl. 4°34′0″ r. ilg.﻿ / ﻿7.76667°š. pl. 4.56667°r. ilg.﻿ / 7.76667; 4.56667﻿ (Ošogbas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1) |
|  |
| **Valstybė** | Nigerijos vėliava Nigerija |
| **Valstija** | Osuno valstija |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 678 265  |

**Ošogbas** (angl. *Oshogbo*) – Osuno valstijos sostinė Nigerijoje. Mieste gyvena apie 845 tūkst. žmonių, dauguma jų priklauso jorubų etninei grupei.

Istorija
--------

Ošogbas buvo įkurtas XVIII a. pradžioje medžiotojų iš gretimo kaimelio, kuris kentėjo nuo bado. Medžiotojai nusprendė apgyvendinti keletą savo šeimos narių netoli Osuno upės. Vienas iš medžiotojų, Larooya, tapo pirmuoju Ošogbo karaliumi. Dėl to, kad jis buvo vienas iš pirmųjų mažos kolonijos statytoju. Dauguma gyventojų apsigyveno aplink Ataoja rūmus. Vėliau į Ošogbą pradėjo keliauti ir kurtis fulbių žmonės, nuo tada Ošogbo populiacija labai ryškiai padidėjo dėl imigracijos iš kitų jorubų miestų.

Požymiai ir demografiniai duomenys
----------------------------------

Per Ošogbą driekiasi geležinkelis, einantis nuo Lagoso iki Kano. Taip pat yra žinoma Ošogbo Meno mokykla ir Oja Oba turgus.

Ošogbas yra mainų centras visame žemdirbystės regione. Auginami dioskorėja, valgomasis manijokas, javai ir tabakas. Medvilnė auginama ir naudojama audeklų audimui. Ošogbe yra keletas viešbučių, futbolo stadionas su 10 tūkst. vietų žiūrovams ir antrojo diviziono profesionaliosios lygos komanda.

1988 m. apie 27 % žmonių buvo žemdirbiai, kurie užsiiminėjo žemės ūkiu, 8 % prekybininkai ir apie 30 % valdininkų ir mokytojų.
Studzieničnos bažnyčia
Studzieničnos koplyčia
Paminklas Jonui Pauliui II
**Studzienična** (lenk. *Studzieniczna*) - administracinė Augustavo miesto dalis. Iki 1973 m. buvo atskiras kaimas šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Augustavo apskrityje, Augustavo valsčiuje. Gyvenvietė įskikūrusi šalia Studzieničnės ežero. Gyvenvietėje yra Studzieničnos kareivių kapinės.

Gyvenvietės sanktuariumas
-------------------------

Gyvenvietėje yra Studzieničnos Šv. Mergelės Marijos koplyčia, kurios vidus išpuoštas įvairių gyvūnų ragais. Koplyčia pavadinta Marijos garbei. Koplyčia su dar keliais apylinkėse esančiais religiniais objektais sudaro Studzieničnos Dievo Motinos sanktuariumą. Sklinda legendos apie šalia tekančius šaltinius, kurie gydo nuo įvairiausių ligų. Pirmoji koplyčia buvo pastatyta 1770 metais, kurios steigėjas buvo *Vincentas Muravskis* (Wincent Murawski). Dabartinė plytinė koplyčia pastatyta 1872 metais, kurios statybai vadovavo vienas iš Augustavo kanalo statybos vadovų *Liudvikas Jeziorkovskis* (Ludwik Jeziorkowski). Dar 1838 m. gyvenvietė neturėjo savo atskiros parapijos ir priklausė Ščebros parapijai, bet jau 1873 m. dokumentuose rašoma, kad kaimas turi savo atskirą parapiją. 1814 m. mirus pirmajam koplyčios steigėjui *Vincentui Muravskiui*, šis buvo palaidotas po koplyčios altoriumi. 1983 m. kaime buvo filmuojamas Wojciech Wójcik filmas *Karatė lenkiškai* (Karate po polsku). 1999 m. šiame sanktuariume lankėsi popiežius Jonas Paulius II, kuriam vėliau šioje vietoje buvo pastatytas paminklas, autorius Czesław Dźwigaj.

Sanktuariumo paminklai
----------------------

* Studzieničnos Škaplierių Dievo Motinos bažnyčia 1836 m.;
* Medinė varpinė;
* *Dievo Motinos* koplyčia;
* Klebonija 1908 m.;
* Bažnyčios kapinės;
* Studzieničnos kapinės XIX a.

Šaltiniai
---------

* Palenkės vaivadijos paminklų sąrašas[neveikianti nuoroda];
* Aprašymas apie filmą *Karatė lenkiškai* (Karate po polsku).

Nuorodos
--------

* Aprašymas apie gyvenvietę;
* Gyvenvietės istorija[neveikianti nuoroda].

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Studzienična** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| ***Gyvenk kaip policininkas, mirk kaip vyras*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Uomini si nasce poliziotti si muore |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Ruggero Deodado |
| Scenaristas (-ai) | Fernando Di Leo |
| Metai | 1976 |
| Žanras | trileris |
| Trukmė | 100 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Gyvenk kaip policininkas, mirk kaip vyras** (it.  *Uomini si nasce poliziotti si muore*) – 1976 m. Italijoje sukurtas trileris.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Marc Porel – Fredas
* Ray Lovelock – Tonis
* Adolfo Celi – bosas
* Franco Citti – Rudis Ruginskis
* Silvia Dionisio – Norma
* Marino Base – Rikas Kontis
* Renato Salvatori – Roberto Paskvinis / Bibi
* Bruno Corazzari – Morandis
* Daniele Dublino – korumpuotas policijos inspektorius
* Alvaro Vitali

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Specialaus policijos padalinio pareigūnai Fredas ir Tonis visuomet veikia savo nuožiūra: radę įtariamuosius, jie nesulaiko nusikaltėlių, o paprasčiausiai juos nužudo: merginą gatvėje bandžiusius apiplėšti motociklininkus ar su įkaite name užsibarikadavusius 3 banditus. Kuomet gatvėje nušaunamas jų kolega Gvido, tyręs žinomo gangsterio, pravarde Bibi, bylą, abu policininkai meta iššūkį visai nusikaltėlių grupuotei. Jie sudegina į pobūvį susirinkusių gangsterių automobilius ir tokiu būdu priverčia juos pačius pradėti dviejų nepažįstamų keršytojų medžioklę. Būrio vadas patiki Fredui ir Toniui tik Bibi bylą, tačiau šis sugeba išsiaiškinti, kad jam kerštą paskelbę vyrai dirba policijoje. Prasideda lenktynės, kurie kuriuos pirmiau prigriebs ir sėkmė galiausiai nusišypso policininkams...
|  |
| --- |
| Manipūriꯃꯤꯇꯩ ꯂꯣꯟ |
| Kalbama | Indija, Mianmaras, Bangladešas |
| Kalbančiųjų skaičius | 1,7 mln. |
| Kilmė | kinų–tibetiečių **manipūri** |
| Rašto sistemos | bengalų, meitei majeko, lotynų |
| Oficialus statusas |
| Oficiali kalba | Indijos vėliava Indija |
| Kalbos kodai |
| ISO 639-3 | mni |
|  Vikipedija **Manipūri** |

**Manipūri** (মৈতৈলোন্ = *Meeʁteilon*; t. p. *meitei*, *meithei*, *manipuri*) – kinų–tibetiečių kalbų šeimos kalba, paplitusi daugiausia šiaurės rytų Indijoje – Manipure, Asame, Tripuroje, Nagalande, Vakarų Bengalijos kalnuotose vietovėse, taip pat aplinkinėse Bangladešo ir Mianmaro srityse. Manipūri yra viena iš valstybinių Indijos kalbų, oficiali Manipuro valstijos kalba bei *lingua franca*. Kalbančiųjų skaičius – apie 1,7 mln. žmonių. Klasifikacija neaiški.

Kalba agliutinacinė. Turi 2 tonus – krentantįjį ir lygųjį. Manipūri turi du priebalsių posistemius – autentišką ir perimtą iš asamų ir bengalų kalbų (pirmojo tik duslūs ankštumos priebalsiai turi aspiruotus koreliatus, antrojo aspiruotų koreliatų yra tik skardžiųjų ankštumos priebalsių grupėje). Manipūri yra daiktavardžio ir veiksmažodžio šaknies morfema, taip pat visos afiksų morfemos dažniausiai būna vienskiemenės. Nėra giminės gramatinės kategorijos. Veiksmažodis turi tik priežastinius, veikslo, modalumo, neigimo afiksus. Žodžių tvarka: veiksnys–papildinys–tarinys (SVO).

Svarbiausios tarmės: čakpa, pangalas, kakčingas, nongmaikhongas. Bendrinės kalbos pagrindas – Imphalio regiono tarmės. Iki XVIII a. manipūri buvo užrašoma meitei majeko raštu, sukurtu ~XI a. (brahmi raštų kilmės). Vėliau įsigalėjo bengalų raštas (tiek Indijoje, tiek Bangladeše). Kartais naudojamas lotyniškas raštas. XVIII a. Angomas Gopis į manipūri išvertė „Bhagavadgytą", „Mahabharatos" epizodus. Manipūri kalba leidžiama spauda, literatūra, rengiamos radijo laidos, jos mokoma pradinėse mokyklose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  mni Duomenys apie kodu „mni" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*
2. ↑  Kazimieras Seibutis. *manipūri*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008
| Maniuliškių piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Maniuliškių piliakalnisManiuliškių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°51′30″ š. pl. 25°59′14.1″ r. ilg.﻿ / ﻿55.85833°š. pl. 25.987250°r. ilg.﻿ / 55.85833; 25.987250Koordinatės: 55°51′30″ š. pl. 25°59′14.1″ r. ilg.﻿ / ﻿55.85833°š. pl. 25.987250°r. ilg.﻿ / 55.85833; 25.987250 |

 |
| Vieta | Zarasų rajonas |
| Seniūnija | Antazavės seniūnija |
| Aukštis | 14 m |
| Plotas | 50 x 29 |
| Priešpilis | gyvenvietė |
| Naudotas | 1 tūkstantmetis pr. m. e. - 2 tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1933 |
| Tirtas | 1949, 1972, 1975 m. |
| Registro Nr. | AR1503 / A1011KP / 24108, 24109, 5713 |

**Maniuliškių piliakalnis** – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 5713; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1503; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A1011KP) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24109) Zarasų rajono savivaldybės teritorijoje, 0,5 km į šiaurės vakarus nuo Maniuliškių kaimo (Antazavės seniūnija), apie 0,7 km į pietryčius nuo Kumpuolio ežero ir apie 0,8 km į pietvakarius nuo kelių Aleksandravėlė–Suviekas ir Kumpuoliai – Antazavė sandūros.

Piliakalnis
-----------

Maniuliškių piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje. Šlaitai statūs, iki 14 m aukščio. Aikštelė trapecinė, 50 x 29 m. Jos vakariniame krašte supiltas 2 m aukščio, 20 m pločio, 5 m aukščio pylimas. Aplink Maniuliškių piliakalnį yra papėdės gyvenvietė, ji užima 3 ha plotą.

Pasakojama, kad piliakalnį 1655 m. supylė švedų kariai.

Tyrimai
-------

Tirtas 1933 m. (vadovas Petras Tarasenka), rastas iki 1,2 m storio kultūrinis sluoksnis, geležinis smeigtukas, kaulinė yla, molinis verpstukas, svarelis, brūkšniuotosios, grublėtosios ir gludintosios keramikos dirbinių. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. – II tūkstantmečio pradžia. 1949 ir 1972 m. piliakalnį tyrinėjo Lietuvos istorijos instituto darbuotojai, 1975 m. – Mokslinės metodinės tarybos archeologai, kurių radinius saugo Vytauto Didžiojo karo muziejus. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 32000 m². Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 1228000 m².

|  |
| --- |
| Aplinkinės gyvenvietės |
|  | Kalnočių piliakalnis – 9 km | Dirdų piliakalnis – 5 km | Lašių piliakalnis – 14 km |  |
| Mielėnų piliakalnis – 8 km |  | Apšių piliakalnis – 22 km |
| Ivoniškių piliakalnis – 3,5 km | Sviliškių piliakalnis – 3 km | Antaniškių piliakalnis – 10 km |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gintautas Zabiela. *Maniuliškių piliakalnis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 214 psl.

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.212
* Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašas, V.1993, p.63
* Lietuvos piliakalniai: atlasas. Vilnius, 2005, t. 3, p. 412-413.

Nuorodos
--------

* Maniuliškių piliakalnis
|  Studzieničnos Škaplierių Dievo Motinos bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Dekanatas** | Augustavo Dievo Motinos Lenkijos karalienės |
| **Savivaldybė** | Augustavo valsčius |
| **Gyvenvietė** | Augustavas |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1847 m. |


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Studzieničnos Škaplierių Dievo Motinos bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

**Studzieničnos Škaplierių Dievo Motinos bažnyčia** (lenk. *Kościół Matki Bożej Szkaplerznej w Studzienicznej*) – bažnyčia, esanti šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Augustavo apskrityje, Studzieničnos gyvenvietėje, Augustavo mieste. Bažnyčia su keliais kitais religiniais objektais sudaro Studzieničnos Dievo Motinos sanktuariumą. Bažnyčia priklauso Studzieničnos Škaplierių parapijai.

Pirmoji bažnyčia šioje vietoje buvo pastatyta 1786 m. nes prie Studzieničnės ežero esanti gyvenvietė vis labiau plėtėsi ir reikėjo naujų maldos namų. 1847 m. buvo pastatyta ir pašventinta dabartinė bažnyčia, bažnyčios ilgis 23 m. plotis 11 m. ir 7 m aukščio lubos. Bažnyčioje įkurti trys altoriai ir šalia pastatyta medinė varpinė. 1873 m. bažnyčia tapo Studzieničnos Škaplierių parapijos centru. Netoli bažnyčios stovi Studzieničnos Šv. Mergelės Marijos koplyčia ir Studzieničnos kapinės.

Šaltiniai
---------

* Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašas (lenk.)[neveikianti nuoroda];

Literatūra
----------

* Jarosław Szlaszyński, Andrzej Makowski: Augustów. Monografia historyczna. Augustów: Urząd Miejski w Augustowie, 2007 m. ss. 72-74, 267–269, 759–760. ISBN 978-83-925620-0-9.
* Irena Batura, Wojciech Batura: Po Ziemi Augustowskiej. Przewodnik dla turysty i wczasowicza. Suwałki: Wydawnictwo „Hańcza", 1993 m. ss. 99-100. ISBN 83-900828-3-7.
**Ozono sluoksnio apsaugos konvencija** (dar žinoma kaip **Vienos konvencija**) – tarptautinė sutartis, kuria siekiama skatinti valstybių bendradarbiavimą tiriant žmogaus veiklos poveikį ozono sluoksniui ir priimti sprendimus, kuriais būtų mažinama neigiama įtaka. Ji buvo pasirašyta 1985 metais ir įsigaliojo 1988-tųjų rugsėjo 22 d. Ją yra pasirašiusios visos Jungtinių Tautų šalys narės.

Konvencija veikia kaip bendro pobūdžio susitarimas dėl pasiryžimo spręsti problemą ir nereikalauja, kad valstybės imtųsi konkrečių veiksmų mažinti ozono sluoksnį ardančių medžiagų išmetimą į aplinką. Konkrečius reikalavimus nusako vėliau priimtas Protokolas dėl medžiagų, naikinančių ozono sluoksnį.

Konvencijos valdomasis organas yra kas trejus metus vykstanti ją pasirašiusių valstybių atstovų konferencija.

Nuorodos
--------

* Oficialus puslapis Archyvuota kopija 2012-11-13 iš Wayback Machine projekto.
* Konvencijos tekstas: lietuvių k. Archyvuota kopija 2007-11-08 iš Wayback Machine projekto. anglų k.[neveikianti nuoroda]
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Manko Inka Jupankujis (Guzman Poma de Ayala piešinys).
**Manko Inka Jupankis** (keč. *Manqu Inka Yupanki*, isp. *Manco Inca Yupanqui*, dar žinomas kaip „Manko II" ir „Manko Kapakas II" angl. *„Manqu Qhapaq II"*; 1516–1544 m.) – vienas iš Huayna Capac vaikų, kilęs iš smulkiųjų didikų.

Tupakas Hualpa, marionetinis konkistadoro Fransisko Pisaro paskirtas karalius mirė 1533 m. Manko Inka kreipėsi į Fransiską Pisarą ir Diego de Almagro, prašydamas karūnuoti jį inkų karaliumi. Konkistadorai sutiko ir 1534 Manko tapo nominaliu inkų valdovu, ispanų marionete.

Iš pradžių Manko bendradarbiavo su ispanais, dovanomis siekdamas jų malonės, tačiau Fransiskui Pisarui ir Diego del Almagro išvykus tyrinėti Peru teritorijos, valdyti Kusko palikti jaunesnieji Pisaro broliai Gonsalas Pisaras, Chuanas Pisaras ir Hernandas Pisaras, elgėsi su indėnais bei pačiu Manko itin žiauriai ir nepagarbiai. Manko pasitraukė iš Kusko ir surinko 40 000 inkų karių armiją. Jis pabandė pasinaudoti nesutarimais tarp Pisarų ir de Almagro ir 1536 m. apgulė Kuską.. Dešimt mėnesių trukusi apgultis buvo nesėkminga, nors inkai sugebėjo trumpam užimti miestą. Daug Manko karių apgulties metu mirė nuo raupų (žr. antrasis Kusko mūšis).

1536–1537 m. Manko su 30 000 armija bandė išstumti ispanų užkariautojus ir puolė Limos fortą, kuriame buvo įsikūręs Fransiskas Pisaras. Čia juos pasitiko 300 ispanų kareivių ir 20 000 indėnų. Manko patyrė pralaimėjimą ir su armijos likučiais atsitraukė į Oljantaintambo tvirtovę iš kurios puldinėjo ispanus, nugalėdamas juos Oljantaintambo mūšyje.

Tačiau dėl maisto trūkumo Manko turėjo atsitraukti iš Oljantaintambo į Vilkabamba, kuris tapo inkų imperijos sostine iki Tupaq Amaru mirties 1572 m. Manko atsitraukus ispanai karūnavo jo jaunesnįjį brolį Paullu Inca karaliumi Sapa Inca. Taip pat į ispanų rankas pateko Manko sesuo ir žmona Cura Ocllo, kuri buvo nužudyta 1539 m. Po ilgo partizaninio karo kalnuose Manko 1544 m. buvo nužudytas Diego de Almagro šalininkų, kuriems pats suteikė prieglobstį. Sostą perėmė jo sūnus Sayri Tupaq.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prieš tai:**Túpac Huallpa** | **Sapa Inca**1533–1544 | Po to:**Sayri Túpac** |

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RSapa Inka (inkų imperatoriai) |
| --- |
|  |
| Urinų dinastija | 
Manko Kapakas · Sinči Roka · Ljokė Jupankis · Maita Kapakas · Kapakas Jupankis |
|  |
| Ananų dinastija | 
Inka Roka · Jahuaras Huakakas · Virakoča · Pačakutekas · Tupakas Jupankis · Huaina Kapakas · Ninan Kujočis · Huaskaras · Atahualpa |
|  |
| Po ispanų užkariavimo | 
Hualpa Tupakas · Manko Inka Jupankis · Sairi Tupakas · Titu Kusi · Tupakas Amaru |

 |
| Oštarus. *Ошта*vep. *Šušt* |
| --- |
| 

OštaOšta

60°51′09″ š. pl. 35°33′48″ r. ilg.﻿ / ﻿60.85250°š. pl. 35.56333°r. ilg.﻿ / 60.85250; 35.56333﻿ (Ošta)Koordinatės: 60°51′09″ š. pl. 35°33′48″ r. ilg.﻿ / ﻿60.85250°š. pl. 35.56333°r. ilg.﻿ / 60.85250; 35.56333﻿ (Ošta) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Vologdos sritis Vologdos sritis |
| **Rajonas** | Vytegros rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2002) | 1 204  |
|  |
| **Pašto kodas** | 162910 |

**Ošta** (rus. *Ошта*, vep. *Šušt*) – kaimas Vologdos srities Vytegros rajone, Rusijos Federacijoje. Ošta išsidėsčiusi prie kelio Vytegra – Sankt Peterburgas netoli Onegos ežero, už 150 km nuo Petrozavodsko. Kaime yra vaikų darželis, mokykla, keletas parduotuvių, ambulatorija, kaimo klubas, lentpjūvė. Taip pat Oštoje atidaryta šaltinio vandens pilstymo ir pakavimo gamyklėlė.

Iki XVIII a. pradžios Ošta buvo Onegos valsčių centras. Kaime stovėjo dvi stačiatikių šventovės – medinė Šventojo Nikolajaus Stebukladario cerkvė, pastatyta 1791 m. ir akmeninė Trijų Karalių (1807 m.).

Tarybiniais laikais, iki XX a. 6-ojo dešimtmečio, Ošta buvo rajono centras. 2006 m. tapo Oštos kaimo gyvenvietės centru.

Išnašos
-------

1. ↑  Ольшина М. М. Когдла сияли купола
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Gyventojai** – demografijos ir statistikos sąvoka, išreiškianti valstybės, jos regiono, savivaldybės, miesto, kaimo ar kitokio tipo gyvenvietės dydį pagal nuolat toje teritorijoje gyvenančių žmonių skaičių.

Gyventojų skaičius greta teritorijos ploto yra vienas iš pagrindinių rodiklių, pagal kuriuos sprendžiama apie gyvenamosios vietovės dydį, jos ekonomines, socialines, funkcines ir kitas galimybes.

Klasifikavimas
--------------

Pagal gyvenamosios vietovės administracinį tipą gyventojai gali būti:

* Valstybės gyventojai
* Žemės gyventojai (Vokietija, Austrija)
* Provincijos ar regiono gyventojai (Prancūzija, Italija)
* Departamento ar apskrities gyventojai (Prancūzija, Lietuva)
* Savivaldybės gyventojai
* Miesto gyventojai
* Seniūnijos gyventojai
* Kaimo gyventojai

Pagal judrumą gyventojai gali būti:

* Nuolatiniai, gyvenantys administracinės teritorijos ribose paprastai ne mažiau, kaip 6 pastaruosius mėnesius. Nuolatiniai gyventojai gali būti įtraukti į toje administracinėje teritorijoje renkamų regiono ar vietos savivaldos atstovaujamųjų organų rinkėjų sąrašus. Renkant valstybinės valdžios atstovaujamuosius organus (Parlamentas, Senatas), gyventojas turi būti dar ir tos valstybės pilietis.
* Nenuolatiniai, gyvenantys administracinės teritorijos ribose ne visą laiką, arba mažiau, negu 6 mėnesius per metus.
* Laikinieji, atvykę į administracinę teritoriją dirbti, ilsėtis ar kitais reikalais.

Gyventojų paieška gali būti atliekama nepriklausomai nuo jų klasifikavimo.

Registras
---------

Nuolatiniai gyventojai nuo gimimo momento paprastai yra registruojami visose valstybėse pagal gyvenamąją vietą. Kai kuriose šalyse nuolatinių gyventojų registrą pakeičia gyvenamosios vietos deklaravimas. Totalitarinėse šalyse paprastai registruojami visi, nuolatiniai, nenuolatiniai ir laikinieji gyventojai.

Daugelyje valstybių vaiko gimimas ir jo užregistravimas tos valstybės registre suteikia teisę gauti pilietybę, nepaisant, kokios pilietybės yra vaiko tėvai.

Lietuvoje gyventojų registrą tvarko Valstybinė registro įmonė.

Surašymas
---------

Siekiant turėti tikslius gyventojų resurso duomenis, būtinus strateginiams ekonomikos, socialiniams, urbanistikos ir kitiems planams sudaryti, periodiškai atliekamas gyventojų surašymas. Europos Sąjungoje gyventojų surašymai atliekami kartą per 10 metų. Paskutinis gyventojų surašymas vyko 2000–2001 m.

Gyventojų surašymo duomenys skelbiami ir naudojami tik apibendrinti, jie nepapildomi ir neperžiūrimi atsižvelgiant į gyventojų registro duomenis.

Vikižodynas
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Dynastidae** |
| --- |
| Vabalas raganosis (Oryctes nasicornis)Vabalas raganosis (*Oryctes nasicornis*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Būrys: | Vabalai  *( Coleoptera)* |
| Antšeimis: | Plokštėtaūsiniai  *( Scarabaeoidae)* |
| Šeima: | Ragvabaliai  *( Dynastidae)* |

 |
| Binomas |
| ***Dynastidae***MacLeay, 1819 |

**Ragvabaliai** (*Dynastidae*) šeima. Daugelis šiai šeimai priklausančių vabalų gerai žinomi dėl savo keistų formų ir didelio dydžio. Pavyzdžiui, vabalas heraklis (*Dynastes hercules*), atlaso vabalas (*Chalcosoma atlas*), vabalas raganosis (*Oryctes nasicornis*), samurajaus šalmo vabalas (*kabutomuši*) (*Allomyrina dichotoma*).

Pasaulyje žinoma apie 300 ragvabalių rūšių. Daugiausia jų gyvena tropikuose. Lietuvoje viena rūšis - vabalas raganosis.

Aprašymas ir ekologija
----------------------

Trys vabalo *Aegopsis curvicornis* vystymosi stadijos:  
lerva (viršuje), lėliukė (viduryje), imago (apačioje)
Vieni didžiausių vabalų, dydis kartais siekia 15 ir daugiau cm. Dauguma ragvabalių patinų turi ragus, kuriuos naudoja kovodami dėl patelių ar kasimui. Visi ragvabaliai yra augalėdžiai, žmogui nepavojingi.

Suaugę vabalai turi storą egzoskeletą. Skraido nerangiai, dėl savo dydžio ir ragų. Ragvabaliai yra naktiniai gyvūnai, dieną paprastai slepiasi po įvairiais augalais ar rąstais. Tačiau, dėl jų didelio dydžio, ragvabalius puola gana nedaug plėšrūnų. Paimti į ranką, ar kitaip sutrikdyti, dauguma ragvabalių skleidžia šnypščiantį garsą.

Lervos stadijoje praleidžia iki kelerių metų, minta trūnijančia mediena. Suaugę vabalai minta nektaru, sula ar vaisiais. Kai kurios rūšys suaugėlio stadijoje visiškai nesimaitina, eikvoja medžiagas, sukauptas būnant lervos stadijoje. Suaugę vabalai gyvena keletą mėnesių.

Santykis su žmonėmis
--------------------

*Vabalas heraklis (*Dynastes hercules*)*
Kai kurie ragvabaliai, pvz. vabalas heraklis) auginami kaip naminiai gyvūnai. Azijoje ragvabalių patinai yra naudojami vabzdžių kautynėse.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Terma** (tibet. གཏེར་མ་  = *gter ma*) – Tibeto budizme vadinamas slaptas lobis, kurį sudaro svarbūs tantriniai tekstai bei vadžrajanos ritualiniai reikmenys. Laikoma, kad šias termas paslėpė budizmo nešėjas į Tibetą Padmasambhava, ar žymūs budizmo mokytojai, slėpę tekstus VIII–IX a. kai budizmas buvo persekiojamas. Termų ieškotojai vadinami tertonais. Tradicijos laikoma, kad Padmasambhava termas paslėpė todėl, kad tibetiečiai pradžioje buvo nepajėgūs perprasti sudėtingų tantrinių mokymų.

Laikoma, kad yra dviejų rūšių termos: žemės termos (*sa gter*), lobių pavidalu paslėptos olose, požemiuose, ežeruose ir kt. bei mentos termos (*dgongs gter*), kurios pasireiškia tertono mentoje (sąmonėje).

Termų tradiciją perėmė ir atkurta bono tikyba. Žymioji Tibetiečių mirusiųjų knyga (*bardo thodol*) XIV a. atrasta tertono Karma Lingpos.
|  |
| --- |
| Le Mystère des Voix Bulgares |
|  
Bulgarijos valstybinės televizijos choras 2013 m. |
| Biografija |
| Kilmė |  Bulgarija |
| Žanrai | etninė, world |
| Kūrinių kalbos | bulgarų |
| Aktyvumo metai | 1952- |
| Įrašų kompanija | Disques Cellier, Nonesuch, 4AD, Polygram, Rhino |
| Susijusi veikla | Trio Bulgarka, Angelite |
| Svetainė | themysteryofthebulgarianvoices.com |

**Bulgarijos valstybinės televizijos choras**, dar žinomas pagal savo žymiausią albumą **Le Mystère des Voix Bulgares** („Bulgarijos balsų misterija") – tarptautinio pripažinimo sulaukęs moterų ansamblis, a capella atliekantis bulgarų ir kitų (daugiausia Balkanų) tautų folklorinę muziką. Choras sukurtas 1952 m. Georgijaus Bojadžijevo. Dabartinė choro vadovė – Dora Hristova.

Choro sudėtis nuolat keičiasi. Atlikėjai parenkami iš Bulgarijos kaimų, kur tebėra gajos liaudies dainų atlikimo tradicijos. Choro atliekama muzika išsiskiria savo diafoniniu dainavimu, modaline gama, disonansine harmonija.

Choras muziką pradėjo įrašinėti dar 1957 m. tačiau už Bulgarijos ribų jį labiausiai išgarsino 1975 m. išleistas albumas *Le Mystère des Voix Bulgares*, sukurtas ilgą laiką bendradarbiaujant su šveicarų etnomuzikologu Marcel Cellier. Pradžioje įrašai išleisti negausiu tiražu, tačiau atlikėjo Peter Murphy dėka gavo didesnį populiarumą ir keletą kartų perleisti. 1990 m. ansamblis apdovanotas „Grammy" apdovanojimu.

Choras įrašė muziką su įvairiais pasaulio atlikėjais (Goranu Bregovičiumi, Keit Buš, Huun-Huur-Tu ir kt.), dalyvavo kuriant filmų garso takelius. Dalis choro narių taip pat dainuoja kituose šalies choruose – „Angelite", „Bulgarian National Folk Ensemble", „Trakija" ir kt.

Diskografija
------------

* 1966 Music of Bulgaria, The Ensemble of the Bulgarian Republic (perleistas 1990, įrašytas 1955)
* 1975 Le Mystère des Voix Bulgares, Compilation, Disques Cellier
* 1987 Cathedral Concert (Live), Polygram (perleistas 1992)
* 1988 Le Mystère des Voix Bulgares, volume II, Disques Cellier
* 1989 Le Mystère des Voix Bulgares, volume III, Disques Cellier
* 1993 From Bulgaria with Love: The Pop Album, Rhino / WEA
* 1993 Melody Rhythm & Harmony, Rhino / WEA
* 1994 Ritual, Nonesuch
* 1995 Box Set: Le Mystère des Voix Bulgares, volumes 1 – II and Ritual, Nonesuch
* 1998 Le Mystère des Voix Bulgares, volume IV, Philips
* 2001 Bulgarian Custom Songs, Gega
* 2003 A Portrait of Nikolai Kaufmann, Riva Sound / KVZ Music Ltd.
* 2008 Music From Alone in the Dark, composed by Olivier Derivière, Milan Records

Nuorodos
--------

* Svetainė
* Bulgarijos valstybinės televizijos choras svetainėje Last.fm
**Maništušu** (akad. *𒈠𒀭𒅖𒌅𒋢* *Ma-an-ish-tu-su*)[1] – trečiasis Akado imperijos karalius, valdęs apie 2270–2255 m. pr. m. e. (pagal vidurinę chronologiją).[2] Tėvas – Akado imperijos įkūrėjas Sargonas. Sostą Maništušu paveldėjo iš brolio Rimušo.[3] Šis buvo nužudytas per rūmininkų sąmokslą, kurį sukurstyti, manoma, galėjo pats Maništušu.[4]

Aptikta tolimų Akado imperijos provincijų valdytojų (pvz. Sūzų) šiam valdovui dedikuotų dovanų, statulų. Iš to galima spręsti, kiek plačiai tuo metu driekėsi Akado imperija.[3] Greičiausiai valdant Maništušu prie Akado imperijos buvo prijungti Asirija, Anšanas ir Šerihumas (žemės į pietryčius nuo Sūzų).[4] Nors Maništušu valdymo laikais buvo kilęs gana žymus sukilimas, kaip rodo valdovo įrašai (daugiausia parašyti akadų kalba) ir kiti tekstai (dedikacijų, užrašytų ant įvairių objektų, kopijos), jį pavyko numalšinti. Įrašuose pasakojama ir apie surengtas prekybines-karines ekspedicijas į Anšaną ir Maganą (pastarasis veikiausiai buvo kažkur prie Omano įlankos). Iš šių ekspedicijų buvo pargabenta pusbrangių akmenų, aukso, medienos bei dramblio kaulo.[3] Viename fragmentiškame įraše minima, kad Maništušu vadovaujamas laivynas Persijos įlankoje įveikė jungtines 32 karalių pajėgas. Akadas užvaldė kraštą pietiniame įlankos pakraštyje ir tolimesnes žemes, kur būta sidabro kasyklų (greičiausiai dabartinių Jungtinių Arabų Emiratų ir Omano teritorijoje).[4] Pasak vėlesnės tradicijos, Maništušu Ninevijoje atstatė deivės Ištarės šventyklą.[3]

Išlikęs nemažas akmeninis Maništušu obeliskas (eksponuojamas Luvro muziejuje) – piramidės pavidalo stela su ilgu dantiraščio įrašu akadų kalba.[2] Obelisko įraše, be kita ko, minimi žemės pirkimai šiaurinėje Babilonijoje.[3]

Kaip teigiama viename akadų tekste, priskiriamame pranašiškų ženklų žanrui, Maništušu cilindriniais antspaudais užmušė jo paties rūmininkai.[3] Sostas atiteko Maništušu sūnui Naram-Sinui.[4]

Galerija
--------

* Maništušu obeliskas (Luvras)
* Maništušu sostas (Luvras)
* Obelisko dantiraščio įrašas

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Mace head of Manishtusu". *British Museum*.
2. 1 2  „Obelisk". *The Louvre*. Nuoroda tikrinta 2019-10-28.
3. 1 2 3 4 5 6  Leick, Gwendolyn (2002). Who’s Who in the Ancient Near East. Routledge, p. 100–101. ISBN 9781134787951.
4. 1 2 3 4  Stiebing Jr. William H. Susan N. Helft. Ancient Near Eastern History and Culture, Routledge, 2017, p. 72.
**Marija Bankauskaitė** (1933 m. balandžio 19 d. Lapės – 1992 m. sausio 7 d. Vilnius) – Lietuvos dailininkė keramikė.

Biografija
----------

1955–1961 m. studijavo Lietuvos dailės institute. 1961–1965 m. dėstė Telšių, 1965–1968 m. Kauno Stepo Žuko taikomosios dailės technikumuose. 1968–1972 m. ir 1979–1980 m. kojinių fabriko „Sparta", 1980–1992 m. „Dailės" kombinato keramikos cecho Vilniuje dailininkė.

Kūryba
------

Sukūrė dekoratyvinės lauko (vazų ciklas „Lašai", 1973 m.) ir interjero (diptikas „Draugystė", 1970 m. Vilniaus „Draugystės" viešbutis) keramikos, indų komplektų, papuošalų. Kūgio, rutulio ar lašo pavidalo asociatyvių formų vazos panašios į skulptūras, jos daugiausia žiestos, su lipdytomis detalėmis indo viršuje. Paviršiai dengti natūralius gamtos tonus primenančiomis matinėmis glazūromis, neryškių atspalvių pigmentais, vašku.

Nuo 1962 m. dalyvavo parodose, 1983 m. Vilniuje surengė individualią parodą. Jos kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus ir Nacionalinis Mikalojaus Konstantino Čiurlionio dailės muziejus.

Įvertinimas
-----------

* 1970 m. tarptautinės keramikos parodos aukso medalis už vazų diptiką „Kardas", Faenca, Italija
* 1976 m. tarptautinės keramikos bienalės diplomas už diptiką „Jūros gyvūnai" 1973 m. Valorisas, Prancūzija,

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lijana Šatavičiūtė. *Marija Bankauskaitė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 621 psl.
|  |
| --- |
| Gotan Project |
|  
Grupė 2003 m. Porte |
| Biografija |
| Kilmė | Paryžius, Prancūzijos vėliava Prancūzija |
| Žanrai | elektrotango |
| Kūrinių kalbos | ispanų |
| Aktyvumo metai | 1999– |
| Įrašų kompanija | Ya Basta |
| Svetainė | Oficiali svetainė |
| Nariai |
| Philippe Cohen SolalEduardo MakaroffChristoph H. Müller |

**„Gotan Project"** – muzikos grupė iš Paryžiaus, atliekanti šiuolaikinę tango muziką. Grupę sudaro trys pagrindiniai atlikėjai: Cohen Solal (Prancūzija), Eduardo Makaroff (Argentina) ir Christoph H. Müller (Šveicarija).

Grupė susikūrė 1999 m. ir debiutavo singlu *Vuelvo Al Sur/El Capitalismo Foráneo*. 2001 m. išleido savo pirmąjį albumą *La Revancha del Tango*.

Grupės pavadinimas yra žodžių žaismas, būdingas Buenos Airių žargonui *lunfardo*, kuomet skiemenys žodyje sukeičiami vietomis. Taigi, pavadinimas „Gotan" yra žodis „tango" sukeistais skiemenimis. „Gotan Project" yra vieni žymiausių šiuolaikinės tango muzikos kūrėjų ir populiarintojų. Joje susipina tradicinis tango ritmas su šiuolaikine elektronine muzika, džiazo, trip-hop elementais. Jų muzika panaudota filmuose „Pašokim!", „Visa tiesa apie Čarlį", „Oušeno dvyliktukas", „Dienos riteris", laidoje „Top Gear" ir kt.

Nariai
------

* Philippe Cohen Solal – elektrinė gitara, bosinė gitara, klavišiniai, dub FX
* Eduardo Makaroff – akustinė ir elektrinė gitaros
* Christoph H. Müller – bosinė gitara, programavimas, klavišiniai, tenori-on, vocoders, dub FX

Kiti:

* Veronika Silva – vokalas
* Cristina Vilallonga – vokalas
* Line Kruse – smuikas
* Nini Flores – bandonija
* Franco Luciani – armonika
* Gustavo Beytelmann – fortepijonas
* ir kt.

Diskografija
------------

* *La Revancha del Tango* (2001 m.)
* *Inspiración Espiración* (2004 m.)
* *Lunático* (2006 m.)
* *Gotan Project Live* (2008 m.)
* *Tango 3.0* (2010 m.)

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
* Gotan Project svetainėje Last.fm
* Kūrinys *Santa Maria (Del Buen Ayre)*
* Kūrinys *Sola*
| Marij Čodros nacionalinis parkas |
| --- |
| IUCN II kategorija (nacionalinis parkas) |
| Jalčiko ežeras Jalčiko ežeras |
| **Vieta:** | Rusijos vėliava Rusija(Marių Respublikos vėliava Marių Respublika) |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** | Volžskas |
| 

Žemėlapis rodantis Marij Čodros nacionalinis parkas vietą.Marij Čodros nacionalinis parkas

  |
| **Koordinatės:** | 56°09′0″ š. pl. 48°22′0″ r. ilg.﻿ / ﻿56.15000°š. pl. 48.36667°r. ilg.﻿ / 56.15000; 48.36667Koordinatės: 56°09′0″ š. pl. 48°22′0″ r. ilg.﻿ / ﻿56.15000°š. pl. 48.36667°r. ilg.﻿ / 56.15000; 48.36667 |
| **Plotas:** | 365,93 km² |
| **Įkurtas:** | 1985 m. |
|  **Vikiteka:** | Marij Čodros nacionalinis parkas |

**Marij Čodros nacionalinis parkas** (rus. *Национальный парк «Марий Чодра»*, mar. *Марий Чодыра* „Marių miškas") – saugoma gamtos sritis Rusijoje, Marių Respublikos pietryčiuose, šalia sienos su Tatarstanu (Volžsko, Zvenigovo ir Morkų raj.), 30 km nuo Volžsko. Įsteigtas 1985 m. (vienas seniausių Rusijoje).

Parkas apima Marių–Viatkos gūbrio pietinę dalį, išsibarstančią į atskiras aukštumas. Būdingi šilaininiai dirvožemiai, gausu nedidelių ežerų. Šie beveik visi karstinės kilmės: Jalčikas (1,4 km²), Gluchojė, Kičieras, Melničnojė, Mušan Eras, Konaneras, Toteras ir kt. Svarbiausia parku tekanti upė – Iletė (Volgos intakas). Aukštesnėse vietose auga ąžuolynai (su klevų, liepų, eglių priemaiša), slėniuose – mišrieji miškai, susidedantys iš eglių, pušų, liepų, ąžuolų, drebulių, klevų, vinkšnų; taip pat salpiniai ąžuolynai. Vietomis yra žemapelkių. Parke auga apie 50 saugomų augalų rūšių.

Marij Čodros parke sutinkami briedžiai, voverės, pilkieji kiškiai, burundukai, miškinės kiaunės, šermuonėliai, žebenkštys, šeškai, ūdros, reaklimatizuoti bebrai, pasitaiko vilkų, rudųjų lokių. Iš retesnių paukščių paminėtini čia perintys tetervinai, kurtiniai, jerubės, vištvanagiai, juodieji pesliai, rudagalvės kryklės.

Marij Čodros ežerai yra populiari viso Pavolgio regiono gyventojų poilsio vieta. Dalis parko paskelbta rezervatu.

* Pelkė parkePelkė parke
* Mušan Ero ežerėlisMušan Ero ežerėlis
* Mušan Ero pakrantė rudenįMušan Ero pakrantė rudenį
* Jalčiko ežero krantasJalčiko ežero krantas

Šaltiniai
---------

1. ↑  [neveikianti nuoroda]
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Gos Blafas** – kometos paliktas krateris Šiaurinėje Teritorijoje, Australijoje.

Istorija
--------

Gos Blafą 1873 m. aptiko Edmund Gosse. Nors prieš tai jis buvo žinomas vietos aborigenų. Iki mūsų laikų šiose apylinkėse yra išlikę stovyklaviečių liekanų, medžioklės slaptaviečių ir urvų uolose, išpuoštų seniai mirusių dailininkų piešiniais.

Ernestas Gylesas, tyrinėjęs šią vietovę 1875 m. išsamiai ją aprašė. Neturėdamas galimybės pamatyti kraterį iš viršaus, jis nesugebėjo įžvelgti jo simetrijos ir nesuvokė jo svarbos.

Bendros žinios
--------------

Gos Blafas atsirado tada, kai į žemę rėžėsi kometa. Tai įvyko prieš 130 milijonų metų. Kometa buvo 600 m skersmens sušalusio anglies dvideginio, ledo ir dulkių kamuolys.

Kometa į gruntą įsmigo 800 m, tačiau išsprogdino dirvą apie 400 km² spinduliu, nusiųsdama seismines bangas per visą Žemės rutulį.

Krateris
--------

Kometos išmuštas krateris buvo apie 20 km skersmens. Šiandieninė vos 4 km skersmens duobė tėra centrinis kraterio dubuo. Daugybė tonų nuolaužų, kadaise dengusių kraterį sudūlėjo.

Šiandien stačios uolos – dvigubos kraterio sienos iš tvirtų smiltainio uolų – kyšo virš lygumos 180 m aukščio. Sprogimo banga iškėlė šį smiltainį paviršių – panašios uolienos sluoksniai buvo aptikti daugiau nei 2 km gylyje. Tai padeda įsivaizduoti apytikrį sprogimo galingumą.