recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Koordinatės: 55°23′0″ š. pl. 24°16′30″ r. ilg.﻿ / ﻿55.38333°š. pl. 24.27500°r. ilg.﻿ / 55.38333; 24.27500

Pelkė
Girininkijos informacinis stendas
**Laukagalio pelkė** – pelkė Kėdainių rajono savivaldybės teritorijoje, 5 km į šiaurę nuo Šėtos. Plotas 374 ha, iš jo pramoninis – 221 ha. Pelkė ištįsusi apie 10 km iš šiaurės į pietus tarp Nevėžio intako Linkavos ir Obelies intako Šumeros. Apie 1/2 durpių klodo aukštapelkės, kita dalis – žemapelkės ir tarpinės pelkės durpės. Nenusausinto durpių klodo didžiausias storis 6 m, vidutinis – 1,5 m. Durpių vidutinis susiskaidymas 3,4 %, vidutinis peleningumas 8,6 %, vidutinis drėgnumas 87 %. Po durpėmis yra iki 3 m storio sapropelio sluoksnis. Dugne – priesmėlis, smėlis.

XX a. pab. durpės buvo kasamos gyvulininkystės fermoms. 1991 m. dalis Laukagalio pelkės, 84 ha, paskelbta botaniniu draustiniu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Laukagalio pelkė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 610 psl.
| **Juhan Parts** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1966 m. rugpjūčio 27 d. (56 metai)Talinas |
| Tautybė | estas |
|  |
| Veikla | Estijos politikas, buvęs šalies Ministras pirmininkas |
| Organizacijos | Estijos ekonomikos ir komunikacijų ministras |
|  |
| Alma mater | Tartu universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Juhan Parts |

**Juhan Parts** (g. 1966 m. rugpjūčio 27 d. Taline) – estų politikas, Estijos ekonomikos ir komunikacijų ministras, buvęs šalies Ministras Pirmininkas (2003–2005 m.).

Biografija
----------

1984 m. baigė Talino 1–ąją vidurinę mokyklą, 1991 m. – Tartu universiteto Teisės fakultetą.
1992–1998 m. dirbo Teisingumo ministerijos vicekancleriu. Nuo 1998 iki 2002 m. buvo Estijos Valstybės kontrolierius.

2002 m. išrinktas partijos Res Publica pirmininku (jai vadovavo iki 2005 m.). 2003 m. išrinktas Riigikogu (Estijos parlamento) nariu ir paskirtas koalicinės (Res Publica, Reformų partijos ir Estijos liaudies sąjungos) vyriausybės ministru pirmininku, juo buvo iki 2005 m. 2005–2007 m. – parlamento narys. Nuo 2007 m. – Andrus Ansipo vyriausybės ekonomikos ir komunikacijų ministras.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2012-06-07 iš Wayback Machine projekto.

  



| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Siim Kallas** | **Estijos Respublikos Ministras pirmininkas**2003 - 2005 m.   | Po to:**Andrus Ansip** |
| Prieš tai:**Edgaras Savisaras** | **Estijos Respublikos ekonomikos ir komunikacijų ministras**nuo 2007 m. | Po to:**-** |
**Petras Nonhartas** (ol. *Peter Nonhart*, g. 1550 – m. apie 1633 m.) – olandų kilmės architektas, gyvenęs Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje.

Aušros vartai Vilniuje. Viršutinė dalis su atiku po 1610 m. perstatyta pagal P.Nonharto projektą
Sunku nustatyti, kuriuos pastatus projektavo tiesiogiai pats P. Nonhartas – kai kurių atveju atliko statybų priežiūros pareigas. Iš tų pavyzdžių, kurie tiesiogiai yra susiję su P. Nonharto vardu (Gaičiūniškės), galima spręsti, kad architektas atstovavo manieristinei Šiaurės Europos (konkrečiai Nyderlandų) Renesanso krypčiai, kuriai būdingas orderinės kompozicijos stilizavimas, paprastumas ir monumentalumas, dar egzistavusių gotikinių sprendimų naudojimas (išilgintos proporcijos, flankuojantys reprezentaciniai bokštai), atikų naudojimas.

Biografija
----------

### Užimamos pareigos

Už karinius nuopelnus Livonijos kare ir Abiejų Tautų Respublikos kare su Švedija, 1609 m. gavo indigenatą.

Nuo XVI a. pabaigos iki 1633 m. ėjo Vilniaus pilininko pareigas, rūpinosi Vilniaus pilių priežiūra ir statybomis.

### Darbai

Gaičiūniškės, P.Nonharto namas-pilis, 1613 m.
Panemunės pilis
* XVI a. pabaiga – XVII a. pradžia – asmeninė rezidencija Antakalnyje (Vilnius) – vėliau Sapiegų rūmai;
* 1604–1610 m. – Panemunės pilis;
* 1610 m. – nuo gaisro nukentėjusios Vilniaus Žemutinės pilies restauravimo ir atstatymo darbai (statybų priežiūra);
* po 1610 m. – Aušros vartų (galbūt ir kitų vartų Vilniaus miesto gynybinėje sienoje) rekonstravimas ir restauravimas;
* 1613 m. – namas-tvirtovė ir protestantų maldos namai Gaičiūniškėse (dab. Baltarusija) – asmeninė P. Nonharto rezidencija;
* po 1624 – Vilniaus katedros ir Šv. Kazimiero koplyčios restauravimo ir statymo darbai.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑   Archyvuota kopija 2014-08-10 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  *Vilniaus Žemutinė pilis XIV a. – XIX a. pradžioje (2002–2004 m. istorinių šaltinių paieškos)*, Vilnius, 2004, p. 13, 73, 111, 112, 116, 119–124, 127, 137–140, 142, 144–146, 188, 189, 191, 199–202, 214, 239, 240, 260, 280, 293.
**Gražina Sviderskytė** (g. 1973 m. kovo 22 d. Vilniuje) – televizijos žurnalistė, istorinių bei dokumentinių filmų kūrėja.

Biografija
----------

Tėvas Vytautas Stanislovas Sviderskis.

1980–1991 m. mokėsi Vilniaus 40-ojoje vidurinėje mokykloje, 1987–1991 m. Šiaulių neakivaizdinėje jaunųjų fizikų mokykloje „Fotonas". 1991–1996 m. studijavo Vilniaus universiteto Komunikacijos fakultete, 1999–2002 m. – Prancūzų kultūros centre, 2012–2016 m. – Vilniaus universiteto Istorijos fakultete.

1992–1994 m. LTV Naujienų direkcijos reporterė, užsienio informacijos redaktorė. 1994–1996 m. LTV laidos „Labas rytas" reporterė ir laidos vedėja. 1996–1999 m. laidos „Lietuvos ryto" televizija" (LNK, TV3) reporterė ir vedėja. 2001–2002 m. VU Žurnalistikos instituto CNN studentų biuro dėstytoja. 1999–2003 m. ir 2007–2011 m. LNK žinių vedėja ir korespondentė. 2000–2003 m. *CNN World Report* programos reporterė. Nuo 2004 m. VšĮ „Socialiniai ir kultūros projektai" direktorė. 2004–2009 m. televizijos dokumentikos projektų autorė ir vadovė.

Kūryba
------

Kaip nepriklausoma režisierė kuria istorinius dokumentinius filmus. Su istoriku Arvydu Anušausku sukūrė pirmą lietuvišką istorinės dokumentikos serialą „XX amžiaus slaptieji archyvai". 2003 m. laidų ciklo „Uragano" kapitonas" apie tarpukario Lietuvos karo aviacijos karininką Romualdą Marcinkų autorė. Sukūrė trijų dalių apybraižą apie Mykolo Žilinsko kolekcijos istoriją „Šimtmečio kontrabanda. Paskutinis reisas".

Bibliografija
-------------

* Gražina Sviderskytė. Uragano kapitonas. – V.: Artseria, 2004. – 328 p.: iliustr.- ISBN 9986-716-38-1
* Gražina Sviderskytė, Arvydas Anušauskas. XX amžiaus slaptieji archyvai. Dvylika istorijos detektyvų. – V.: Versus aureus, 2008. – ISBN 978-9955-34-118-5
* Gražina Sviderskytė. Darius ir Girėnas. Istorija ir legenda. – V.: Baltos lankos, 2013. – 72 p.: ISBN 978-9955-23-681
* Gražina Sviderskytė. Lituanica. Nematoma pusė – V.: Aukso žuvys, 2019. – 456 p.: ISBN 9786098120400

Apdovanojimai
-------------

* 2001 m. reportažas „Skrydis po tiltu" (apie Jurgio Kairio skrydį aukštyn ratais po tiltu Kaune) pripažintas geriausiu 2000 m. *CNN World Report* netradiciniu reportažu
* 2007 m. LNK metų vedėja
* 2009 m. Vinco Kudirkos premijos laureatė

Nuorodos
--------

* Gražina Sviderskytė: gyvenu ne tik sau…
* Istorinės dokumentikos kūrėja – iš Pagirnupių Sviderskių… // Pasvalio raj. laikraštis „Darbas", 2006 m. birž. 17 d. 1-2 psl.  Archyvuota kopija 2007-03-10 iš Wayback Machine projekto.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Gražina Sviderskytė Darius ir Girėnas. Istorija ir legenda Archyvuota kopija 2014-02-25 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  LITUANICA. NEMATOMA PUSĖ
Gaminys iš jufkos
Jufka duona
**Jufka** (turk. *Yufka*) – tešlos rūšis, paplitusi dideliame areale Eurazijoje. Ji plačiai naudojama Didžiosios stepės virtuvėse, Turkijos virtuvėje, Azerbaidžano virtuvėje, Balkanų virtuvėse ir kt.

Yufka yra turkiškas žodis, tuo tarpu kitose kalbose ta pati tešla yra vadinama kitais pavadinimais: azer. *Kövrək*, gr. φύλλο (fýllo), serb. *kore*, bulg. *Кора за баница (kora za banitsa)*. Kai kuriose vakarų kalbose žinoma graikišku pavadinimu *phyllo*.

Istorija
--------

Jufka žinoma nuo mūsų eros pradžios, ir buvo plačiai naudojama klajoklių tiurkų tautų, gyvenančių Didžiojoje stepėje. XI a. Seldžiukai, užkariavę Persiją, atsinešė šios tešlos tradicijas į Islamo kraštus. Greičiausiai per Mongolus ši tešla pasiekė Rytų Europos virtuves. Lietuvoje nuo seno prigijo vienas iš šios tešlos gaminių – žagarėliai.

Labiausiai šios tešlos gaminius išplatino turkai, kurie, sukūrę Osmanų imperiją, ištobulino jufkos gamybą iki didžiausių aukštumų ir išpopuliarino juos Šiaurės Afrikoje, Levante, Balkanuose. Dabar jufka sudaro svarbią daugelio pasaulio virtuvių dalį, nors yra beveik nežinoma Vakarų Europoje.

Gamyba ir patiekalai
--------------------

Jufka gaminama kaip prėska tešla, t. y. miltai (dažniausiai kvietiniai) maišomi su skysčiu (dažniausiai vandeniu). Jufkos gamybos išskirtinumas yra jos kočiojime, kedangi kočiojant tešla daug kartų barstoma miltais ir lankstoma, tokiu būdu suformuojant daugybę nematomų sluoksnelių. Kočiojant naudojamas labai didelis apvalus stalas ir ilgas kočėlas. Terminio apdorojimo metu dėl šių sluoksnelių atsiranda purumas ir pūslės.

Kita tešla, gaminama panašiu būdu, yra sluoksniuota tešla, tačiau ji nuo jufkos skiriasi tuo, kad čia sluoksniuojama su riebalų mišiniu, o ne miltais.

Jufka termiškai apdorojama gali būti labai įvairiai. Ji yra verdama (taip gaunami *su borek*, *güllaç* ir pan.), sausai kepama ant specialios tiurkiškos keptuvės sadžo (taip gaunama jufka duona, giozleme, qutab ir pan.), verdama riebaluose (taip gaminami žagarėliai, čeburekai), kepami riebaluose keptuvėje ar krosnyje (baklava, gibanica ir pan.).

Dažniausiai jufkos gaminiai grupuojami keletą rūšių. Tarp jų yra jufka duona, burekai (įdaryta jufka), baklava (jufkos saldumynai), *güllaç* (virtos jufkos saldumynai) ir pan.

Nuorodos
--------

Apie tešlą Archyvuota kopija 2010-10-19 iš Wayback Machine projekto.
**Australijos lietuvių bendruomenės archyvas** – Australijos lietuvių archyvas, veikiantis nuo 1990 m. Australijoje. Fondo centras – Adelaidėje.

Istorija
--------

Nuo 1988 m. Australijos lietuvių bendruomenės (ALB) iniciatyva Lietuvių informacijos biuras (LIB) Adelaidėje pradėjo rinkti Australijos lietuvių veiklos ir gyvenimo dokumentus, nuotraukas iš ALB apylinkių, seniūnijų, kitų lietuviškų organizacijų. 1990 m. kai Lietuvių informacijos biuras likvidavosi, ALB pavedimu archyvui ėmė vadovauti Viktoras Baltutis (vedėjas) ir Algis Zamoiskis (iždininkas). Australijos lietuvių bendruomenės archyvas išlaikomas ALB Krašto valdybos, Australijos lietuvių fondo ir kitų lietuviškų organizacijų lėšomis.

Išleistas Australijos lietuvių bendruomenės archyvo katalogas, 1998 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Viktoras Baltutis. *Australijos lietuvių bendruomenės archyvas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 273 psl.
| Laukagalio akmuo su dubenėliais |
| --- |
| Didysis, arba Aukuro akmuo, Velnio sostas |
| 

Laukagalio akmuo su dubenėliaisLaukagalio akmuo su dubenėliais

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°54′32″š. pl. 24°41′15″r. ilg.﻿ / ﻿54.908916°š. pl. 24.687391°r. ilg.﻿ / 54.908916; 24.687391Koordinatės: 54°54′32″š. pl. 24°41′15″r. ilg.﻿ / ﻿54.908916°š. pl. 24.687391°r. ilg.﻿ / 54.908916; 24.687391 |

 |
| Vieta | Kaišiadorių rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Žaslių seniūnija |
| Plotas | 1223 |
| Registro Nr. | u. k. 5033 / A1303P / AR315 |

**Laukagalio akmuo su dubenėliais**, dar vadintas **Aukuru**, **Didžiuoju akmeniu**, **Velnio sostu** – mitologinis akmuo su dubenėliais ir loveliais Kaišiadorių rajono savivaldybės teritorijoje, prie Laukagalio kaimo (Žaslių seniūnija).

Masyvus riedulys pasiekiamas, pasukus iš kelio  **4717**  Vievis–Kazokiškės–Paparčiai–Žasliai  (1,5 km į pietvakarius nuo Paparčių) per Laukagalį šiaurės vakarų kryptimi, nuvažiavus apie 3,6 km geru žvyrkeliu. Likus iki tikslo 1 km ir toliau pastatytos kelio nuorodos. Paskutinė kelio atkarpa – apie 0,8 km (pervažiavus Gamantos upelį) veda sezoniniu lauko keliuku. Riedulys stūkso nedidelio miškelio aikštelėje. Apsauginė teritorija tvarkinga, prie akmens pastatyta lenta su išsamia informacija. Išlikęs senas betoninis stulpas be metalinio skydo, žymėjusio paminklą. Akmuo nuvalytas, ant jo paviršiaus akivaizdūs lovelių ir dubenėlių požymiai. 1992 m. įtrauktas į Kultūros vertybių registrą.

Akmens krašte iškalti trys loveliai

Akmuo
-----

Akmuo – 5,15 m ilgio, 4,1 m pločio ir 2,3 m aukščio rusvas granitas. Jo šiaurinė dalis aukštesnė, joje yra apie 5 cm skersmens ir 2 cm gylio 7 dubenėliai, spėjama, dar 2 dubenėliai sunyko. Dubenėlių išdėstymas panašus į Didžiųjų Grįžulo ratų žvaigždyną. Akmens pietinėje dalyje – nulyginta plokštuma, vadinamasis altorėlis, trys grioveliai (loveliai) – vienas horizontalus, du vertikalūs.

Istorija
--------

Pasak padavimų, Laukagalio akmuo – senovinis aukuras, čia žmonės ėję melstis, ant akmens kūrenta ugnis, aukoti gyvuliai. Per 1977 m. archeologinius tyrimus (tyrė Vytautas Urbanavičius) prie akmens, jo pietinėje pusėje, ties akmenyje esančiais loveliais, rastos dvi laužavietės. Manoma, čia buvo senojo tikėjimo apeigų vieta. Apie 2,3 km į šiaurę nuo Laukagalio akmens yra Budelių piliakalnis, 1,35 km į pietryčius – Laukagalio akmuo su žmogaus pėda.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Laukagalio akmuo su dubenėliais". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. ↑  Bronius Dakanis. *Laukagalio akmuo*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 610 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Centaurium pulchellum** |
| --- |
| Gražioji širdažolė (Centaurium pulchellum)Gražioji širdažolė (*Centaurium pulchellum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Notreliažiedžiai  *( Lamiidae)* |
| Šeima: | Gencijoniniai  *( Gentianaceae)* |
| Gentis: | Širdažolė  *( Centaurium)* |
| Rūšis: | Gražioji širdažolė  *( Centaurium pulchellum)* |

 |

**Gražioji širdažolė** (*Centaurium pulchellum*) – gencijoninių (*Gentianaceae*) šeimos, širdažolių (*Centaurium*) genties augalas.

5-15 cm aukščio augalas. Stiebas nuo pagrindo šakotas, be skrotelinių lapų. Žiedynai ir žiedai panašūs į skėtinės širdažolės.

Žydi birželio – rugsėjo mėn.

Auga drėgnesnėse augavietėse, pievose.

Žaliavoje yra 0,6-1,0 % alkaloidų, karčiųjų medžiagų (gentiopikrino, svertiamarino, amarogentino), cukrų, iki 0,3 % glikozidų, askorbino rūgšties, eterinio aliejaus, dervinių, dažinių ir mineralinių medžiagų.

Augalas dekoratyvus

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Gražioji širdažolė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Australijos Šešėlių apdovanojimas** (angl. *Australian Shadows Award*) – kasmetinis literatūros apdovanojimas už geriausią tų metų siaubo literatūros kūrinį, parašytą ar redaguotą australo. Įsteigtas 2005 m. Australijos siaubo rašytojų asociacijos ir remiamas „Altair Australia Books" įmonės.

Darbai vertinami pagal bendrą rašytojo įgūdį, idėją, realizaciją, liekamąjį įspūdį. Finalistai paskelbiami kovo mėnesį, o nugalėtojas apdovanojamas balandį arba gegužę. Iš pradžių buvo trys kategorijos: romanai, antologijos ir apsakymai, nuo 2009 m. kategorijos pakeistos į šias: trumpi kūriniai, ilgi kūriniai, redaguotos publikacijos. 2011 m. pridėtos dar dvi papildomos kategorijos: geriausias romanas ir geriausias rinkinys. Iš visų kandidatų kiekvienoje kategorijoje trijų teisėjų komisija atrenka finalistų sąrašus, ir ketvirtas, kviestinis teisėjas iš kiekvieno finalistų sąrašo atrenka po nugalėtoją. Nugalėtojai gauna 250 Australijos dolerių piniginį prizą, simbolinę statulėlę ir sertifikatą.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
* horrorscope.com apie ASA Archyvuota kopija 2012-02-27 iš Wayback Machine projekto.
|  |
| --- |
| **Medalininkas** |
| Peter Holmberg 2009 m. spaudos konferencija |
| **Medaliai** |
| Vyrų buriavimas |
| **Atstovaujant:  Mergelių salos (JAV)** |
| Olimpinės žaidynės |
| **Sidabras** | 1988 Seulas | Finn |

**Peter Holmberg** (g. 1960 m. spalio 4 d. Saint Tome, Mergelių Salos (JAV)) – Mergelių salų buriuotojas sunkiasvorių burlaivių Finn klasėje. Pirmasis ir kol kas vienintelis teritorijos medalininkas olimpinėse žaidynėse.

Biografija
----------

Holmberg olimpinis debiutas įvyko 1984 m. vasaros olimpinėse žaidynėse. Sportininkas iš viso surinko 86,7 baudos taškus ir galutinėje įskaitoje liko 11-as tarp 28-ių startavusių jachtų. 1998 m. vasaros olimpinėse žaidynėse sportininkas laimėjo penktąjį plaukimą, dar keturiuose plaukimuose pateko į geriausiųjų trejetuką ir galutinėje įskaitoje surinkęs 40,4 baudos taško Holmberg pelnė sidabro medalį. Tai buvo pirmasis JAV Mergelių salų olimpinis medalis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Profile". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2021 m. sausio 9 d..
Reginys nuo Buzludžos kalno į Kazanleko slėnį
**Kazanleko slėnis** arba ***Kazanleko įduba*** (bulg. *Казанлъшка котловина*) – tektoninė tarpukalnių įduba vidurio Bulgarijoje, į šiaurės vakarus nuo Stara Zagoros, tarp Stara Planinos ir Sredna Goros kalnų. Tęsiasi iš vakarų į rytus apie 100 km abipus Maricos intako Tundžios, sudaryti Georgio Dimitrovo ir Žrebcevo tvenkiniai. Būdingas aukštis 350 m; žemėja rytų link.

Kazanleko slėniui būdingas subtropinis klimatas; per metus iškrinta ~600 mm kritulių. Šis slėnis kartu su dar keliais slėniais sudaro vadinamąjį „Rožių slėnį", kur auginamos rožės, mėtos, levandos, plyti vynuogynai, vaismedžių sodai. Slėnį kerta Veliko Tirnovo–Stara Zagoros plentas ir geležinkelis. Didžiausias miestas – Kazanlekas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 183
2. ↑  *Kazanleko slėnis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
**Peter Enckleman**|  |
| Asmeniniai duomenys |
| Gimimo data | 1977 m. kovo 10 d. (45 metai) |
| Gimimo vieta | Turku, Suomija |
| Ūgis | 189 cm |
| Klubai |
| Dabar žaidžia |  |
| **Pozicija** | vartininkas |
| Profesionalūs klubai\* |
| 1997-19991999-20042004-200820082008-20102010-20122012-20132012-2013 | TPS TurkuAston VillaBlackburn Rovers→Cardiff City *(skol.)*Cardiff CitySt. JohnstoneHeart of Midlothian FCIFK Mariehamn | 55 (0)68 (0)02 (0)16 (0)32 (0)54 (0)1 (0)9 (0) |
| Nacionalinė komanda\*\* |
| 2002–2010 |  Suomija | 12 (0) |
| \* Skaičiuojama tik pasirodymai ir įvarčiai vietinėje lygoje Duomenys 2010.
\*\* Nacionalinės komandos pasirodymų irįvarčių duomenys 2010. |

**Peteris Enkelmanas** (g. 1977 m. kovo 10 d.) – karjerą baigęs Suomijos futbolininkas, vartininkas. Kartais buvo kviečiamas į nacionalinę rinktinę.

1999 m. pakviestas iš Suomijos Turku klubo į Aston Villa traumą gavus pagrindiniam klubo vartininkui David James. Vėliau gavo daugiau žaidimo laiko, tačiau Aston Villai pasirašius kontraktą su Peter Schmeichel, praktiškai neteko žaidimo laiko. 2002 m. Šmeichelis parduotas Machester City, o Enkelmanas tapo pagrindiniu Asto Villa vartininku.

2010 m. rugpjūčio 6 d. pasirašė dvejų metų sutartį su Škotijos St. Johnstone klubu.

Incidentas
----------

Enkelmaną ypač išgarsino incidentas, įvykęs 2002 m. rugsėjo 16 d. Premjer Lygos varžybų tarp Aston Villa ir Birmingham City klubų metu. Visiškai nepavojingoje situacijoje Aston Villa klubo gynėjas Olof Mellberg iš už šoninės linijos išmetė kamuolį vartuose stovėjusiam Enkelmanui. Tačiau šis nepastebėjo jam mesto kamuolio, nesugebėjo jo sustabdyti ir šis įriedėjo į vartus. Nors vartininkas kamuolio nelietė, būtent jam buvo įrašytas įvartis į savo vartus. Po įvarčio į aikštę įsiveržęs Birmingham City sirgalius dar bandė išprovokuoti Enkelmaną, tačiau šis į provokaciją nereagavo.

Šaltiniai
---------

1. ↑

Nuorodos
--------

* Karjera
* Įvartis į savo vartus
Veidrodis, vaizduojantis, kaip Uni žindo dievą Herkle, drauge pavaizduoti Tinia, Turan, Menrva, Mean (III a. pr. m. e.)
**Uni** – deivė etruskų mitologijoje; graikų mitologijoje ją atitinka Hera, o romėnų – Junona. Sutuoktinis – dievas Tinia. Drauge su Tinia bei deive Menrva sudarė dievybių triadą (ją atitiko romėnų Jupiteris, Junona ir Minerva). Šios dievybės vardą etruskai pasiskolino iš lotynų bei faliskų *Juno* (Junonos kultas didelę svarbą turėjo vidurio Italijoje).

Būdingas Uni atributas – sostas, deivė vaizduojama su diadema ant galvos, pasidabinusi papuošalais. Kelete scenų ji vaizduojama drauge su dievu Herkle: jį (jau suaugusį) žindo, taip įsūnydama, su juo sutaikoma (Tinios). Be to, aptiktas veidrodis, vaizduojantis, kaip Uni išgelbsti Sethlansas ir Tretu. Sutinkama ir scenose, vaizduojančiose Pario teismą.

Deivės kultas buvo paplitęs įvairiuose etruskų miestuose, kaip antai Pirguose, Vejuose, Volateroje, Kapujoje, Kortonoje. Kaip žinoma iš įrašų ant Pirguose aptiktų auksinių lentelių, šiame mieste Uni buvo tapatinama su Astarte, finikiečių astraline dievybe, turėjusia ir karo dievybės bruožų. Dėl to Uni neretai vaizduota kovojanti, pvz. kaip *Juno Sospita*.

Uni neretai gretinama su Aplu (Apolono atitikmuo etruskų mitologijoje). Graviskoje būta Uni šventvietės; čia aptiktas Sostrato iš Aiginos apžadinis įrašas su dedikacija Apolonui. Šios dvi dievybės buvo siejamos ir Pirguose. Romėnų istorikas Titas Livijus mini, kad karvedys Markas Furijus Kamilas, prieš užimdamas Vejus, meldėsi dievybėms *Apollo Pythicus* ir *Juno Regina*.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  Мифологический словарь/Гл.ред. Е.М. Мелетинский - М.:'Советская энциклопедия', 1990 г.- 672 с.
2. 1 2 3 4 5 6  Nancy Thomson de Grummond, Erika Simon. The Religion of the Etruscans, University of Texas Press, 2009, p. 61.
3. 1 2  Giuliano Bonfante, Larissa Bonfante. The Etruscan Language: An Introduction, Revised Editon, Manchester University Press, 2002, p. 209.
Korintinės kolonos su entaze schema. Storiausia kolonos vieta – „D" skerspjūvyje
**Entazė**, **Entazis** (gr. ἔντασις – išgaubtumas, išsipūtimas, įtampa) – nedidelis kolonos liemens išgaubimas, ryškiausias – liemens pirmojo trečdalio (iš apačios) viršutinėje dalyje. Naudota klasikinių orderių kolonose senovės graikų architektūroje, kartais ir nedidelėse romaninėse kolonose. Nedidelis išgaubimas būdingas ir kai kurioms gotikinėms smailėms. Entazės terminą kaip svetimvardį savo traktate „Dešimt knygų apie architektūrą" (*De architectura libri decem*) vartojo romėnų architektas ir architektūros teoretikas Vitruvijus.

Heros šventykla Peste: archajinio laikotarpio dorėninių kolonų liemens išgaubimas ryškesnis nei vėlesniuose klasikinio laikotarpio pastatuose
Entazė optiškai sumažina kolonos įdubusio kontūro iliuziją. Senovės graikų architektai pastebėjo, kad vienodai storos kolonos dėl optinės apgaulės atrodo įlinkusios, todėl turi būti statomos su nedideliu kontūro išgaubimu. Panašiai įrengtos ir plačių graikiškų laiptų pakopos: kiekviena pakopa per vidurį aukštesnė nei abiejuose galuose. Kolonų išgaubimo būtinumą estetiniam pastato vaizdui nurodė ir Vitruvijus. Amerikiečių architektūros istoriko Vincento Skalio (*Vincent Scully*) nuomone entazė suteikia pastatui sunkaus antablemento iliuziją – kolonos atrodo tarsi išsipūtusios nuo didelio svorio.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algė Jankevičienė. *Entazė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004
2. ↑  *Entasis*, Encyclopaedia Britannica. Nuoroda tikrinta 2020-10-12.
3. ↑  Vitruvius, *The Ten Books on Architecture*, III 3, 13 (p. 86). Dover Publications, Inc. Niujorkas, 1960 m. ISBN 0-486-20645-9.
4. ↑  *Entazė*, Antikos žodynas, p. 126, Vilnius, „Alma Litera" 2008 m. ISBN 9-986-02562-1
**Europos Mikrobiologų Draugijų Federacija** (*Federation of European Microbiology Societies*, *FEMS*) – tarptautinė Europos mokslinė organizacija, vienijanti daugelį nacionalinių organizacijų. Federacija vienija 54 draugijas iš 38 Europos šalių. Nariai gali kandidatuoti į stipendijas, mokslinius grantus ir/ar paramas organizuojant konferencijas. FEMS skatina mokslinių žinių apsikeitimą tarp visų Europos ir pasaulio mikrobiologų. FEMS leidžia penkis mikrobiologijos žurnalus ir organizuoja kas dvejus metus vykstantį kongresą viso pasaulio mikrobiologams. FEMS taip pat inicijuoja tokias kampanijas kaip Europos mikrobiologijos akademija (*European Academy of Microbiology*, *AEM*). Lietuvą federacijoje atstovauja Lietuvos mikrobiologų draugija (LMD).

Nuo 1977 m. federacija remia FEMS Microbiology Letters žurnalą, prie kurio vėliau prisidėjo dar 4 žurnalai. Šiuo metu leidžiami žurnalai:

* FEMS Microbiology Letters
* FEMS Microbiology Reviews
* Pathogens and Disease žurnalas pakeitęs FEMS Immunology and Medical Microbiology
* FEMS Microbiology Ecology
* FEMS Yeast Research

Žurnalai pradžioje buvo leidžiami Elsevier, vėliau Wiley-Blackwell, šiuo metu leidžiami Oxford University Press.

Išnašos
-------

1. ↑  "The Federation of European Microbiological Societies: An Historical Review" by A. Dawes, *FEMS Microbiology Letters* 100 (1992) 15-24,
2. ↑
3. ↑

Nuorodos
--------

* Federacijos svetainė
* Europos mikrobiologijos akademijos svetainė
* Pathogens and Disease žurnalo svetainė
* FEMS Microbiology Ecology žurnalo svetainė
* FEMS Microbiology Letters žurnalo svetainė
* FEMS Microbiology Reviews žurnalo svetainė
* FEMS Yeast Research žurnalo svetainė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 Pietų Osetijos vėliava. Proporcijos: 1:2
**Pietų Osetijos vėliava** buvo priimta šalies konstitucijos 1990 m. lapkričio 26 d. o 1992 m. kovo 30 d. galutinai įteisinta vyriausybės kaip oficiali valstybės vėliava. Vėliava yra sudaryta iš trijų spalvų – nuo viršaus: baltos, raudonos ir geltonos.

Simbolika
---------

Pietų Osetijos vėliava yra stačiakampio formos audeklas su trimis lygiomis juostomis: balta viršuje, raudona viduryje bei geltona apačioje. Balta spalva vėliavoje simbolizuoja moralinį grynumą, raudona – drąsa įvairiose kovose už tėvynę, o geltona spalva vaizduoja šalies klestėjimą bei jos gerovę.

Pietų Osetijos vėliava yra identiška Rusijos Šiaurės Osetijos-Alanijos autonominės respublikos vėliava.

Istorija
--------

1922 m. kai buvo įkurta Pietų Osetijos autonominė sritis Gruzijos TSR sudėtyje, regionas vėliavos ar kokio nors kito simbolio neturėjo. Dabartinės vėliavos autorius nėra tiksliai žinomas, pagal vieną iš versijų, Pietų Osetijos vėliavą 1987 m. sukūrė Jurijus Sergejevičius, Pietų Osetijos mokslų akademijos skyriaus vadovas. Pagal kitą versiją, vėliavą sukūrė Alanas Čočievas, vienas iš judėjimo už Pietų Osetijos nepriklausomybę lyderis. 1991–1992 m. vykusio karo Pietų Osetijoje metu nacionalinės gvardijos nariai susiuvo trispalvės vėliavos juostas pagal baltą sniego leopardo siluetą.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Pietų Osetijos herbas

  


**Azijos valstybių vėliavos**

|  |
| --- |
| Afganistanas · Armėnija · Azerbaidžanas · Bahreinas · Bangladešas · Brunėjus · Butanas · Filipinai · Gruzija · Indija · Indonezija · Irakas · Iranas · Izraelis · Japonija · Jemenas · Jordanija · JAE · Kambodža · Kataras · Kazachija · Kinija · Kipras · Kirgizija · Kuveitas · Laosas · Libanas · Malaizija · Maldyvai · Mianmaras · Mongolija · Nepalas · Omanas · Pakistanas · Pietų Korėja · Rusija · Rytų Timoras · Saudo Arabija · Singapūras · Sirija · Šiaurės Korėja · Šri Lanka · Tadžikija · Tailandas · Taivanas · Turkija · Turkmėnija · Uzbekija · Vietnamas
Abchazija · Kalnų Karabachas · Honkongas · Makao · Palestina · Pietų Osetija |
| **Valstybių atributika:** Valstybinių vėliavų galerija · Valstybiniai himnai · Herbai |
**Gražina Liaudanskienė-Bružaitė** (1956 m. sausio 4 d. Žalpių miestelyje, Kelmės r.), muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija
----------

Baigusi Žalpių aštuonmetę mokyklą, 1971–1975 choro dirigavimo mokėsi Šiaulių aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. R. Andriuškevičius). 1975–1979 choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (dėst. R. Pupelio klasė).

Nuo 1979 Šilutės 4-osios vidurinės mokyklos muzikos mokytoja, vyresniųjų klasių merginų choro ir žemesniųjų klasių mergaičių vokalinio ansamblio vadovė. Ansamblį paruošė respublikiniam „Dainų dainelės" konkursui Vilniuje. 1979–1983 ir Traksėdžių pagrindinės mokyklos muzikos mokytoja, jaunučių ir jaunių chorų vadovė – abu chorus parengė 1980 Šilutės rajono dainų šventei.

Nuo 1987 Šilutės vaikų muzikos mokyklos (meno mokyklos) mokytoja, nuo 1996 vyresnioji muzikos mokytoja.

1979–1986 Šilutės rajoninių kultūros namų šokių ir dainų liaudies ansamblio „Rezginėlė" vokalinės grupės vadovė. 1981 šio kolektyvo moterų ir mišrusis ansamblis „Sidabrinių balsų" konkurse Palangoje pelnė pirmąsias vietas, o 1986 analogiškame konkurse antrąsias. „Rezginėlė" nemažai koncertavo, dalyvavo dainų šventėse ir kituose kultūros renginiuose. 1979–1986 G. Liaudanskiene – Šilutės rajono švietimo darbuotojų moterų choro chormeisterė, taip pat meno vadovė ir dirigentė. Choras koncertavo Šilutėje, Tauragėje, Jurbarke, Klaipėdoje, Latvijoje, Čekijoje, Slovakijoje ir Bulgarijoje, dalyvavo 1980 ir 1985 respublikinėse dainų šventėse.

Nuo 1983 chorvedė – Šilutės centrinės ligoninės moterų choro meno vadovė ir dirigentė. Kolektyvas prizinių vietų pelnė respublikinėse meno mėgėjų apžiūrose, dalyvavo 1990 Lietuvos tautinėje dainų šventėje, 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėse Vilniuje, 1994 koncertavo Vokietijoje, gieda bažnyčiose ir ligoninėse, dalyvavo Vydūno garbei skirtoje dainų šventėje Klaipėdoje ir kituose savo rajono kultūros renginiuose. Mokytoja yra Šilutės rajono dainų švenčių dirigentė.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Koordinatės: 52°50′ š. pl. 5°20′ r. ilg.﻿ / ﻿52.833°š. pl. 5.333°r. ilg.﻿ / 52.833; 5.333

Zeiderzė 1573 m. žemėlapyje
**Zeiderzė** (ol. *Zuiderzee*) – sekli Šiaurės jūros įlanka, giliai įsiterpusi į Nyderlandus. Gamtiškai nuo jūros atskirta Vakarų Fryzų salomis. 1932 m. įlanka Afleitdeiko damba buvo padalinta į Vatų jūrą (Vadenzę) šiaurėje ir Eiselio ežerą pietuose (šis tapo gėlavandeniu telkiniu).

Įlanka yra ~50 km pločio, būdingas 3–4 m gylis, farvateryje – 8–24 m. Zeiderzė seniau užėmė ~5000 km² plotą, bet nuo XX a. pr. polderiais didelė įlankos dalis buvo paversta sausuma.

Zeiderė, Afleitdeiko damba padalinta į Vatų jūrą ir Eiselio ežerą (jame matomi polderiai)
Romėnų laikais šioje vietoje minimas Flevo ežeras (lot. *Lacus Flevo*). Tai buvo ežerų ir šlapynių tinklas, siauromis protakomis besijungęs su jūra. Šlapynes dengę durpynai palaipsniui ėmė zmegti, o jūros vanduo, ardydamas krantus, plūsti sausumon. 1282 m. potvynis pralaužė Fryzijos kopų juostą ir užtvindė ežerą. Amsterdamas ėmė augti kaip jūrų uostas, nes į įlanką jau galėjo įplaukti jūrų laivai. 1287 m. Šv. Liucijos potvynis dar labiau išplėtė Zeiderzės plotą. Nuo XV a. dambomis pradėta įtvirtinti įlankos krantus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Pasaulio vietovardžiai. Europa*. Internetinė duomenų bazė. – Vilnius: MELC, VLKK. Prieiga internete: Zei̇̃derzė.
2. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 158


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Zeiderzė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Kristupas Kolumbas Ispanijos karaliaus vardu imą valdžia atrastose žemėse.
**Europos stebuklo teorija** (angl. ***The European Miracle***) – koncepcija, kalbanti, kad Europa ir europiečiai jau prieš 1492 m. turėjo prielaidas, kurios sąlygojo atrasti Naująjį pasaulį, kapitalizmo atsiradimą ir savo politikos ir prekybos dominavimą pasaulyje.

Ji pateikiama Eric Jones knygoje *The European Miracle: Environments, Economies and Geopolitics in the History of Europe and Asia*. Jo priešininkas Maksas Vėberis, *Protestantiška etika ir kapitalizmo dvasia*, autorius, argumentuoja, kad protestantiška visuomenė turėjo prielaidas atsirasti kapitalistiniams santykiams. Europietiško stebuklo teoriją kartais laikoma vulgaraus Eurocentrizmo pavyzdžiu.

Erikas Džonsas šios teorijos pagrindu laiko europietišką šeimą. Jis nurodė, kad Europos moterys tekėjo vėliau ir turėjo mažiau vaikų, kai likęs pasaulis „dauginosi be saiko". Džonsas taip pat gyrė europietiškų miestų specifiką, kurie, pasak jo, atsirado anksčiau ir geriau vystėsi. Labiausiai gyrė italų XV a. miestus-valstybes, kuriuose gimė bankininkystė. Dėl įgimto racionalumo europiečiai buvo gabūs revoliucinėms inovacijoms, kurie sąlygojo tai, kad visuomenė tapo labiau produktyvi ir sukūrė geresnius laivus, kas sąlygojo prekybos dominavimą.

Europietiško stebuklo teoriją laikė mitu vokiečių ekonomistas ir sociologas Andre Gunderis Frankas. Džeimsas Blautas ją pavadino „kultūriniu rasizmu". Kritikai nurodo tai, kad XV a. kitos pasaulio dalys buvo taip pat išsivysčiusios. Pusė žmonių populiacijos, gyvenančios miestuose (daugiau kaip 10 000 žmonių) gyveno Kinijoje. Pagal Zhengas He šaltinius buvo galima manyti, kad kinų laivai buvo geresni, negu europiečių.

Priešininkų teorija tvirtina, kad europiečiai pradėjo greičiau vystytis, nes greičiau pasiekė Amerikos auksą ir sidabrą, o pasiekė greičiau, nes buvo arčiau.
| Mamberamas |
| --- |
| Mamberamo delta iš kosmoso Mamberamo delta iš kosmoso |
| **Ilgis** | 700 km |
| **Baseino plotas** | 80 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 4000 m³/s |
| **Ištakos** | Maokė kalnai |
| **Žiotys** | Ramusis vandenynas |
| **Šalys** | Indonezija |

**Mamberamas** (indonez. *Sungai Mamberamo*) – upė Indonezijoje, Naujosios Gvinėjos salos šiaurės vakaruose, Papua provincijoje. Pasideda Maokė kalnuose, susiliejus Tariku ir Taritatu upėms. Aukštupyje slenkstėta. Toliau teka į šiaurės vakarus lygumomis, apaugusiomis tropiniais miškais, vaga sudaro meandras. Įteka į Ramųjį vandenyną; sudaro deltą.

Upė laivuojama 240 km nuo žiočių ruože. Mamberamo baseinas pasižymi didele bioįvairove ir nekontaktuojančiomis vietinėmis gentimis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 270
Pėsčiųjų ir dviračių takas Kaune, Taikos pr.
**Pėsčiųjų ir dviračių takas** – pėstiesiems ir (arba) dviratininkams skirta kelio dalis.

Pėsčiųjų takas būna pažymėtas specialiu kelio ženklu – mėlyname apskritime balti žmonių siluetai. Kartais takas būna skirtas ne tik pėstiesiems, bet ir dviratininkams. Pėsčiųjų ir dviračių taku leidžiama eiti pėstiesiems ir važiuoti dviračiais. Jeigu dviračio ir pėsčiųjų simboliai ženkle yra ne vienas po kitu, o vienas šalia kito ir skiriami vertikaliu baltu brūkšniu, eismo dalyviai privalo naudotis ta tako puse, kuri jiems yra skirta (parodyta ženkle). Kai takas eina išilgai kelio važiuojamosios dalies, pėstieji ir dviračių vairuotojai privalo naudotis šaligatviu.

Dažniausiai dviračių takais leidžiama naudotis ne tik dviratininkams, bet ir riedlentininkams, paspirtukininkams bei riedutininkams. Visgi kai kuriose šalyse pasitaiko, kad įstatymas draudžia bet kokioms ratuotoms transporto priemonėms važiuoti pėsčiųjų taku.

Takus žymintys ženklai, naudojami Lietuvoje
-------------------------------------------

* Tik pėstiesiems skirtą taką žymintis kelio ženklas.Tik pėstiesiems skirtą taką žymintis kelio ženklas.
* Tiek pėstiesiems, tiek dviratininkams skirtą taką žymintis kelio ženklas.Tiek pėstiesiems, tiek dviratininkams skirtą taką žymintis kelio ženklas.
* Tiek pėstiesiems, tiek dviratininkams skirtą taką žymintis kelio ženklas (atskirtas linija). Tiek pėstiesiems, tiek dviratininkams skirtą taką žymintis kelio ženklas (atskirtas linija).

Nuorodos
--------

* Nukreipiamieji kelio ženklai
**Lietuvių frontas** (**LF**) – pogrindinė antinacinė ir antisovietinė organizacija veikusi Lietuvoje ir užsienyje.

Istorija
--------

Lietuvių frontas – pirma pogrindinė antinacinė organizacija Lietuvoje, įkurta 1941 m. po to, kai Laikinoji vyriausybė buvo priversta nutraukti veiklą.

LF branduolį sudarė Lietuvos nepriklausomybės idėjų įgyvendinimui atsidavę Lietuvos aktyvistų fronto (LAF) nariai: prof. Juozas Ambrazevičius-Brazaitis, Adolfas Damušis ir kiti, daugiausia vadinamųjų jaunųjų katalikų aplinkos žmonės. Visose apskrityse buvo kuriamos LF grandys.

1942 m. pradėta organizuoti LF karinį padalinį „Kęstutis". Šis padalinys turėjo tapti pagrindu Lietuvos kariuomenei atkurti. Tačiau 1944 m. Povilui Plechavičiui formuojant Vietinę rinktinę, LF parėmė jos organizavimą savo žmonėmis. „Kęstutis", kaip atskiras vienetas, kovose nedalyvavo.

„Į Laisvę", 1941 m.
Viena pagrindinių priemonių LF politikai įgyvendinti buvo pogrindinė spauda. LF leido du skirtingo konfidencialumo laipsnio leidinius – „Lietuvių fronto biuletenį" ir „Į Laisvę". „Lietuvių fronto biuletenis" buvo skirtas tik LF vadovaujančioms grandims. „Į laisvę" spausdintas dideliu tiražu (10 tūkst. ir daugiau) ir skirtas plačiajai visuomenei.

Po nelengvų derybų su kitomis pogrindinėmis organizacijomis, 1943 m. pavyko sudaryti bendrą pasipriešinimo veiklą koordinuojantį organą – Vyriausiąjį Lietuvos išlaisvinimo komitetą (VLIK).

1944 m. nacių įvykdytas VLIK’o ir Vietinės rinktinės likvidavimas, emigracija į Vakarus bei prasidėję NKVD suėmimai LF organizuotą veikimą Lietuvoje baigė. Daug LF narių vėliau tęsė kovą įvairiose kitose pasipriešinimo struktūrose - Lietuvos partizanų gretose ir emigracijoje.

Svarbus LF suvažiavimas įvyko 1948 sausio 24–25 Bad Cannstatt'e, Vokietijoje. Susirinkimas apjungė už Lietuvos sienų atsidūrusius rezistentus, kurie Lietuvoje priešinosi okupaciniams režimams. Jame buvo aptarta pasaulio politinė padėtis ir numatyta būsimos, atstatytos Lietuvos politinė sąranga.

Po šio suvažiavimo, Vokietijoje dar buvo išleisti trys „Į Laisvę" numeriai: Nr. 2 (36) – 1948 m. birželio 2 d. ir Nr. 3 (37) – 1948 m. rugsėjo 10 d. Kitas „Į Laisvę" numeris – 1 (38) – išėjo jau JAV 1953 m. gruodžio 1 d.

Literatūra
----------

* Lietuvių frontas: lietuvių frontas vokiečių okupacijos metais (sud. Mindaugas Bloznelis). - Kaunas: „Į laisvę" fondo Lietuvos filialas, 2008.
	+ D. 1. - 2008. - 424 p. - ISBN 978-9986-541-24-0

Papildomam skaitymui
--------------------

* Lietuvių fronto suvažiavimo 1948 m. sausio 24–25 d. protokolas, „Nepriklausomybės sąsiuviniai" , LRT.lt 2015.09.08 13:45

Šaltiniai
---------

* 

1. ↑  „„Nepriklausomybės sąsiuviniai". Lietuvos atkūrimo projektas". Nuoroda tikrinta 2019 m. lapkričio 2 d..
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Pietų Morava |
| --- |
|   |
| **Ilgis** | 295 km |
| **Baseino plotas** | 15 469 km² |
| **Vidutinis debitas** | 100 m³/s |
| **Ištakos** | Dinarai |
| **Žiotys** | Didžioji Morava |
| **Šalys** | Makedonija, Serbija |

**Pietų Morava** (serb. *Јужна Морава*) – upė Makedonijoje ir Serbijoje; viena iš Didžiosios Moravos ištakų.

Upė prasideda Makedonijoje, prie pat Serbijos sienos *Skopska Crna Gora* kalnuose (Dinarai).

Pietų Morava susidaro susiliejus *Ključevskos* ir *Slatinskos* upeliams. Aukštupyje vadinama *Binčaka Morava* ir *Preševska Moravica*. Teka kalnuota centrine Serbijos dalimi šiaurės kryptimi. Prie Stalačo miestelio susilieja su Vakarų Morava ir sudaro Didžiąją Moravą.

Didžiausi intakai:

* Dešinieji:
	+ Jablanica
	+ Veternica
	+ Pusta
	+ Toplica
* Kairieji:
	+ Vrla
	+ Vlasina
	+ Nišava
	+ Sokobanjska Moravica

Prie Pietų Moravos įsikūręs Leskovaco miestas.
|  |
| --- |
| Irano Kurdistano demokratinė partijaHîzbî Dêmokiratî Kurdistanî Êranحیزبی دێمۆکراتی کوردستانی ئێران |
| Įkurta | 1945 m. rugpjūčio 16 d. |
| Būstinė | Sulamanija |
| Politinė ideologija | socialdemokratija demokratinis socializmas |
| Svetainė |
| PDKI |

**Irano Kurdistano demokratinė partija** (**PDKI**, Kurdiškai – *Partî Dêmokratî Kurdistan – Iran*, persiškai – *Hezb – e Demokrat – e Kordestan – e Iran*) – Kurdistano demokratinio socializmo krypties politinė partija, veikianti Irane.

Istorija
--------

Įsteigta 1946 m. rugpjūčio 16 d. Mahabade vietoje 1942 m. įkurtos Kurdistano atgimimo tarybos. 1947 m. sausio 22 d. ji paskelbė Kurdistano Respubliką su sostine Mahabade. Tačiau ši respublika gyvavo vos 11 mėnesių. Po Irano ir TSRS pakto Irano armija 1947 m. gruodžio 17 d. Kurdistaną užėmė, o PDKI lyderius – partijos pirmininką ir šalies prezidentą Gazį Mohamedą, gynybos ministrą M. Hoseiną Seifi Gazį, parlamento narį Abulgasemą Sadri Gazį pakorė respublikos sostinėje. Su kitais buvo susidorota Sakeze ir Bukane.

Po dvejų metų partijos veikla buvo atnaujinta, surengti masiniai streikai visame Kurdistane. 1953 m. nuvertus Mosadžio vyriausybę, visame Irane buvo suvaržytos žmonių teisės ir laisvės, buvo imtasi represijų ir prieš kurdus. Nauji policiniai reidai pasikartojo 1959 m. ir 1964 m. kai apie 300 partijos narių buvo įkalinti ilgiems metams. 1989 m. liepos 13 d. Vienoje (Austrija) buvo nužudyti PDKI Generalinis sekretorius dr. Abdul Rahmanas Gasemlu ir du jo bendradarbiai. 1992 m. rugsėjo 17 d. Berlyne nužudytas ir Gasemlu įpėdinis dr. Sadegas Šarafkandis, atvykęs į Socialistų Internacionalo kongresą.

Ideologija
----------

Pagrindinis partijos siekis: „Demokratiją Iranui ir autonomiją Kurdistanui". PDKI atmeta bet kokį terorizmą ir ginkluotos kovos būdus. Ji siekia sukurti socialinę demokratinę visuomenę ir laukia paramos iš viso pasaulio taikos ir laisvės siekiančių organizacijų.

Socialistų Internacionalo (SI) narė stebėtoja nuo 1996 m. rugsėjo 9 d.

Struktūra
---------

Aukščiausias organas yra Centro komitetas, kurį sudaro 10 nuolatinių ir 21 nenuolatinis narys. CK iš savo tarpo renka 7 narių Politinį biurą, į kurį įeina ir kongrese išrinktas partijos Generalinis sekretorius. PDKI kongresai vyko 1945, 1964, 1971, 1980, 1982, 1984, 1985, 1988, 1992, 1995, 1997, 2000 ir 2004 m.

Pirmininkai
-----------

* 1999 m. – Abdula Hasanzade Machmudas,
* 2003 m. – Khosrovis Abdolahis.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
**Lietuviškų knygynėlių draugija** – kilnojamųjų bibliotekų organizacija, veikusi 1905–1907 m. Vilniuje.

Istorija
--------

Įsteigta P. Bugailiškio iniciatyva, jam talkino Marija Šlapelienė. Draugiją globojo, rėmė ir jos veiklą propagavo savaitraščių „Lietuvos ūkininkas", „Žarija" redakcijos. 1905 m. buvo 34, 1906 m. – 39 nariai. Draugija steigė kilnojamąsias bibliotekas, kurios turėjo skyrių (filijų) įvairiose Lietuvos vietose, daugiausia provincijoje, sudarinėjo knygų rinkinius, juos siuntė į miestelius ir kaimus. 1905 m. buvo įsteigtos 24, 1906 m. pab. – 39 bibliotekos. Bibliotekos turėjo po 80-100 knygų.

Dažniausiai bibliotekos buvo slaptos, nes turėjo ir nelegalių leidinių. Didesnę fondų dalį sudarė grožinė literatūra, t. p. mokslo populiarinamieji, istorijos ir politikos mokslų leidiniai. Komplektuota pagal „Lietuviškų knygynėlių draugijos katalogą" (1906 m.). 1907 m. caro valdžiai uždraudus draugijos veiklą, knygos atiteko kitoms, daugiausia slaptoms, jaunimo draugijų bibliotekoms. Draugijos veiklą iš dalies tęsė Marijos Šlapelienės knygynas, veikęs Vilniuje 1906–1945 m.

Bibliotekų tinklas
------------------

* Kauno gubernija – 25
	+ Ukmergės apskritis – 6
	+ Zarasų apskritis – 6
	+ Panevėžio apskritis – 5
	+ Šiaulių apskritis – 4
	+ Raseinių apskritis – 2
	+ Kauno apskritis – 2
* Vilniaus gubernija – 8
	+ Vilnius – 2
	+ Trakų apskritis – 3
	+ Švenčionių apskritis – 3
* Suvalkų gubernija – 6
	+ Marijampolės apskritis – 2
	+ Vilkaviškio apskritis – 2
	+ Kybartai – 1
	+ Krosna – 1

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lietuviškų knygynėlių draugija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 151 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Dėmesio! Straipsnis šiuo metu yra aktyviai redaguojamas.**Prašome nedaryti straipsnio pakeitimų, kol šis pranešimas yra rodomas. Tokiu būdu išvengsime redagavimo konfliktų.Norėdami sužinoti kas dirba prie straipsnio ir kada prasidėjo redagavimo sesija, skaitykite redagavimo istoriją. |


|  |
| --- |
| 1852 m. Prancūzijos Konstitucija |
|  |
| Informacija |
| Valstybė | Prancūzija |
| Priimta | 1852 sausio 14 d. |
| Galiojo iki | 1852 sausio 14 d. – 1870 gegužės 21 d. |
| Turinys |
| Valdymo forma | Respublika, vėliau atkurta imperija |
| Įstatymų leidžiamoji valdžia | Įstatymų leidybos korpusas |
| Vykdomoji valdžia | Prezidentas, ministrai |

**1852 m. Prancūzijos Konstitucija** (kitaip – Antrosios imperijos konstitucija) – Prancūzijos konstitucija, priimta po referendume gauto pritarimo 1852 m. sausio 14 d. (galiojo iki 1870 gegužės 21 d.), parengta Liudviko Bonaparto šalininkų.

Priėmimo aplinkybės
-------------------

Pagal 1848 m. konstituciją prezidentu išrinktas Liudvikas Bonapartas reikalavo pakeisti konstitucijos nuostatą, draudžiančią rinkti prezidentą daugiau nei vienai kadencijai. Nacionaliniam susirinkimui nesutinkant, prezidentas nepaisydamas draudimų jį paleido, o tai reiškė valstybės perversmą. Referendumu gavę piliečių sutikimą, Liudviko Bonaparto šalininkai parengė naują konstituciją, kuri faktiškai buvo patobulintas 1799 m. konstitucijos variantas. Lapkričio 21 d. oficialiai paskelbta imperija. Iki 1870 gegužės 21d. naujos konstitucijos, paskelbusios konstitucinę monarchiją, valstybė buvo valdoma autoritariniais metodais, imperatorius leido dekretus, valdė per ministrų kabinetą

Valstybinė santvarka
--------------------

Formaliai Respublika, 1852 m. lapkričio 21 d. po plebiscito oficialiai atkurta atkurta imperija.

Įstatymų leidžiamoji valdžia
----------------------------

Vienų rūmų Įstatymų leidybos korpusas. Jis svarstydavo įstatymų projektus, kuriuos inicijuodavo prezidentas, o rengė Valstybės taryba. Kiekvienas įstatymų projektas prieš patvirtinamas prezidento patekdavo į atkurtą Senatą konstitucingumui tikrinti.
Įstatymų leidžiamosios valdžios rinkimų tvarka: įstatymų leidybos korpusas renkamas visuotiniais rinkimais iš prezidento tvirtinamų kandidatų.

Vykdomoji valdžia
-----------------

Prezidentas, jam pavaldūs ministrai, jis turi aukščiausią vykdomąją valdžią, įstatymų leidybos iniciatyvos ir leidybos teisę.
Įstatymų vykdomosios valdžios rinkimas: konstitucija konkrečiai nurodo, kad „Prancūzijos valdymas 10 metų patikimas dabartiniam respublikos prezidentui Liudvikui Bonapartui" (2 str.).

Senatas
-------

Atkurtas Senatas, turėjęs prieš prezidentui skelbiant tikrinti įstatymų konstitucingumą (kaip ir 1799 m. Konstitucijoje).

Svarbiausios nuostatos
----------------------

1. Labai stiprus prezidentas, vėliau tapęs ir imperatoriumi.
2. Silpnas Įstatymų leidybos korpusas.
3. Atkurtas Senatas.

1. ↑
| Irasu |
| --- |
|  |
|  |
| Šalis | Kosta Rika Kosta Rika |
|  |
| Aukštis | 3432 m |
|  |
| Tipas | kompleksinis ugnikalnis |
|  |
| Amžius |
|  |
| Aktyvumas | aktyvus |
|  |
| Paskutinisišsiveržimas | 1994 m. |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.

  |
| **Koordinatės:** | 9°58′45″ š. pl. 83°51′09″ v. ilg.﻿ / ﻿9.97917°š. pl. 83.85250°r. ilg.﻿ / 9.97917; 83.85250Koordinatės: 9°58′45″ š. pl. 83°51′09″ v. ilg.﻿ / ﻿9.97917°š. pl. 83.85250°r. ilg.﻿ / 9.97917; 83.85250 |

**Irasu** (isp. *Volcán Irazú*) – veikiantis ugnikalnis centrinėje Kosta Rikoje, Centrinėje Kordiljeroje, Kartago provincijoje, 30 km į šiaurę nuo Kartago. Aukštis – 3432 m.

Irasu yra kompleksinis vulkaninis skydas, užimantis 500 km². Tai aukščiausias aktyvus ugnikalnis šalyje. Turi 5 kraterius iš kurių 2 yra aktyvūs. Krateriuose telkšo keletas ryškiaspalvių vulkaninių ežerų. Ugnikalnis aktyvus – nuo 1723 m. jis išsiveržė bent 23 kartus. Dalį išsiveržimų lydėjo piroklastų srautai ir laharai, o vulkaniniai pelenai krito visame Centriniame slėnyje. Paskutinis Irasu išsiveržimas įvyko 1994 m. gruodžio 8 d.

Nepaisant savo potencialios grėsmės, Irasu yra populiarus turistinis objektas. Į viršūnę nutiestas automobilių kelias, vyksta autobusų reisai. Be to, kalne įrengta keletas svarbių telekomunikacijų perdavimo stulpų. Ugnikalnis ir jo apylinkės paskelbtos Irasu nacionaliniu parku. Giedromis dienomis (tiesa, tokios čia pastaiko retai) nuo kalno galima išvysti tiek Karibų jūrą, tiek Ramųjį vandenyną.

* Pagrindinio kraterio lagūnaPagrindinio kraterio lagūna
* Diego de la Hajos kraterio lagūnaDiego de la Hajos kraterio lagūna
* Ugnikalnio panoramaUgnikalnio panorama

Nuorodos
--------

* Global Volcanism Program Archyvuota kopija 2021-03-31 iš Wayback Machine projekto.