recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**HD 73267 b** – egzoplaneta, skriejanti apie G5V spektrinės klasės žvaigždę HD 73267, esančią Kompaso žvaigždyne. Nuo Saulės sistemos nutolusi apie 162,8 šviesmečio (49,9 parseko).

HD 73267 b yra dujinė milžinė. Jos masė siekia 3,06 Jupiterio masės (972,8903 karto masyvesnė už Žemę), o spindulys – 0,9078 Jupiterio spindulio. Apie savo žvaigždę planeta apskrieja per maždaug 1260 parų, jos orbitos didysis pusašis – 2,198 (± 0,025) av, o ekscentricitetas – 0,256 (± 0,009).

Apie HD 73267 b atradimą pranešta 2008 m. Planeta aptikta Čilėje, Atakamos dykumoje, esančios La Siljos observatorijos ESO 3,6 m teleskopo HARPS spektrografu, taikant radialinių greičių metodą. HD 73267 b yra vienintelė šioje sistemoje atrasta planeta.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  HD 73267 b. ExoKyoto. Nuoroda tikrinta 2020-03-02.
2. 1 2  „Planet HD 73267 b". The Extrasolar Planets Encyclopaedia. Nuoroda tikrinta 2020-03-02.
3. ↑  Moutou, C.; et al. (2009). „The HARPS search for southern extra-solar planets XVII. Six long-period giant planets around BD -17 0063, HD 20868, HD 73267, HD 131664, HD 145377, HD 153950". *Astronomy and Astrophysics* **496** (2): 513–519. Bibcode:2009A&A...496..513M. arXiv:0810.4662. doi:10.1051/0004-6361:200810941.
4. ↑  „HD 73267 b". Open Exoplanet Catalogue. Nuoroda tikrinta 2020-03-02.
Koordinatės: 70°01′ š. pl. 59°33′ r. ilg.﻿ / ﻿70.017°š. pl. 59.550°r. ilg.﻿ / 70.017; 59.550

Salos padėtis
**Vaigačas** (rus. *Вайгач*, nenc. *Вай Хабць*) – sala ties Barenco ir Karos jūrų sandūra, tarp Eurazijos žemyno ir Naujosios Žemės salų. Priklauso Rusijai, Nencų autonominei apygardai. Nuo žemyno skiria Jugros Šaras (2,5–12 km), nuo Naujosios Žemės Pietų salos – Karos Vartų sąsiauris (50 km). Plotas – 3383 km². Paviršius kalvotas, aukštis iki 170 m (Balvanskajos k.). Plyti gausybė pelkių, ežerų. Būdinga tundros augmenija.

2012 m. Vaigače gyveno 106 gyventojai, daugiausia – nencai. Gyvenvietės: Varnekas, Vaigačas, Dolgaja Guba, Dyrovatas. Yra keletas nencų šventviečių. Veikia meteorologinė stotis.

Salos pavadinimas nencų kalba reiškia „mirties vietovė". 1934–1938 m. veikė polimetalų rūdų kasykla.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 80
| Čopasukr. *Чоп* |
| --- |
|              |
| *Čopo geležinkelio stotis* |
|  |
| 

ČopasČopas

48°26′0″ š. pl. 22°12′0″ r. ilg.﻿ / ﻿48.43333°š. pl. 22.20000°r. ilg.﻿ / 48.43333; 22.20000﻿ (Čopas)Koordinatės: 48°26′0″ š. pl. 22°12′0″ r. ilg.﻿ / ﻿48.43333°š. pl. 22.20000°r. ilg.﻿ / 48.43333; 22.20000﻿ (Čopas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Ukrainos vėliava Ukraina |
| **Sritis** | Užkarpatės sritis Užkarpatės sritis |
|  |
| **Gyventojų** (2012 m.) | 8 992  |
| **Altitudė** | 101−108 m |
|  |
| **Tinklalapis** | chop.org.ua |
|  **Vikiteka** | Čopas |

**Čopas** (ukr. *Чоп*) – miestas Užkarpatės srityje, vakarų Ukrainoje, netoli pasienio su Slovakija ir Vengrija. Nuo Vengrijos miesto Zahono skiria Tisos upė.

Keli alternatyvūs pavadinimai kitomis kalbomis: veng. *Csap*, svk. *Čop*, vok. *Tschop*, rumun. *Ciop*, rus. *Чоп*.

Istorija
--------

Csap (tuometinis miesto pavadinimas), kaip ir likusi Trans-Karpatų teritorija, priklausė Vengrijai iki 1920 m. Po Pirmojo pasaulinio karo (Trianono sutarties) atiteko naujai sukurtai Čekoslovakijai. Antrojo pasaulinio karo metu atiteko Vengrijai. Po karo (Jaltos konferencijos) tapo Ukrainos TSR dalimi.

Demografija
-----------

Pagal 2001 m. Ukrainos gyventojų surašymą, miestas turėjo 8 919 gyventojų, iš kurių 40 % buvo ukrainiečiai, 39,2 % etniniai vengrai ir 20,8 % čigonai, rusai, slovakai, baltarusiai bei žydai.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R Užkarpatės srities miestai |
| --- |
|  |
| Didžiausias miestas: **Užhorodas** |
|  |
| Rajono pavaldumo miestai: | 
Iršava · Perečynas · Rachivas · Svaliava · Tiačivas · Vynohradivas | Flag of UkraineCoat of arms of Kharkiv Oblast |
|  |
| Srities pavaldumo miestai: | 
Berehovė · Chustas · Čopas · Mukačevė · Užhorodas |

 |
| **Milda Mildažytė** |
| --- |
| Gimė | 1937 m. sausio 18 d. (86 metai)Kaunas |
| Tėvas | Antanas Mildažis |
| Motina | Stasė Mildažienė |
|  |
| Veikla | dailininkė, muziejininkė |
|  |
| Alma mater | 1960 m. Lietuvos dailės institutas |

**Milda Stanislava Mildažytė-Kulikauskienė** (g. 1937 m. sausio 18 d. Kaune) – Lietuvos dailininkė, muziejininkė.

Biografija
----------

1960 m. baigė Lietuvos dailės institutą, mokėsi pas Vladą Karatajų. Nuo 1960 m. (su pertrauka) Nacionalinio Čiurlionio dailės muziejaus darbuotoja, 1982–1997 m. M. K. Čiurlionio skyriaus vedėja. 1976–1980 m. Kauno J. Naujalio meno mokyklos mokytoja.

1987 m. su kitais įsteigė M. K. Čiurlionio draugiją. Sudarė lietuvių dailininkų kūrybos katalogų (Jonas Vaitys, Antanas Žmuidzinavičius), paskelbė straipsnių apie M. K. Čiurlionio kūrybą.

Kūryba
------

Akvarele nuliejo peizažų („Pažaislis" 1970 m. „Pavasaris už Kauno marių" 1982 m. „Plungės parko tiltas" 2007 m.), teminių kompozicijų („Grybautojos" 1970 m. „Kazlų Rūdos lentpjūvė" 1981 m.), architektūros paminklų vaizdų („Dvaras Burbiškėse" 1997 m. „Paštuvos bažnytėlė" 1998 m.), nutapė aliejinės tapybos kūrinių („Kelias į Braziukus" 1971 m. ciklas „Raudonas dvaras" 1997–1998 m.). Kūrybai būdinga dinamika, lyrizmas, ekspresija, laisvas potėpis, išgrynintų spalvų deriniai.

Nuo 1961 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje (Latvija, Lenkija, Vokietija); individualios parodos: Vilnius – 1971 m. 2008 m. Kaunas – 1971 m. Panevėžys – 2007 m. Druskininkai – 2008 m. Jos kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus.

Bibliografija
-------------

* Mikalojus Konstantinas Čiurlionis: piešiniai, kompozicijų eskizai, grafika: [darbų katalogas]. – V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. – 500 p.: iliustr. – ISBN 5-420-01605-2
* Antanas Mildažis ir artimiausi jo bendražygiai. – Kaunas: Naujasis lankas, 2005. – 152 p.: iliustr. – ISBN 9955-03-271-5
* Sesers rūpestis. Valerijos Čiurlionytės-Karužienės gyvenimo ir darbų eskizai [sudarytoja]. - V. Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2012. - 560p. ISBN 978-5420-01-717-3

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Milda Mildažytė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. - 129 psl.
| Ču |
| --- |
| Ču Kazachijoje Ču Kazachijoje |
| **Ilgis** | 1067 km |
| **Baseino plotas** | 62 500 km² |
| **Vidutinis debitas** | 70 m³/s |
| **Ištakos** | Tian Šanis |
| **Žiotys** | Aščikolio įduba |
| **Šalys** | Kirgizija, Kazachstanas |

**Ču** (kirg. *Чүй*, kaz. *Шу*) – upė šiaurės Kirgizijoje ir pietų Kazachijoje. Prasideda Tian Šanio kalnuose, susiliejus Džuvanaryko ir Kočkoro upėms, prasidedančioms atitinkamai Terskėj Alatau ir Kirgizijos kalnagūbriuose. Pradžioje teka į rytus, patenka į Isyk Kulio dubumą, bet į patį ežerą neįteka. Nuo ten pasuka į šiaurės vakarus ir teka Boomo tarpekliu kol pasiekia Ču slėnį, kuriame įsikūrę daugelis svarbių Kirgizijos miestų. Toliau teka į šiaurę, kerta Mujunkumo dykumą kol išdžiūsta Aščikolio įduboje. Seniau ypač vandeningais metais pasiekdavo Syrdarjos baseiną.

Didžiausi intakai: Čonkeminas, Kičikeminas, Yrgaytai, Kakpatasas (dešinieji), Alamedinas, Alaarča, Aksu, Kuragaty (kairieji). Upės vanduo intensyviai naudojamas drėkinimui (daugiausia Ču slėnyje). Kazachijoje upės vagoje įrengtas Ortotokojaus tvenkinys.

Prie Ču upės įsikūrę 2 miestai: Tokmakas (Kirgizijoje), Šu (Kazachijoje).

Istorija
--------

Prie upės, palei šilko kelią, kūrėsi Sogdo pirklių gyvenvietės. Vėliau istoriniai Sujabo ir Balasaguno miestai buvo vakarų tiurkų kaganato ir Karachanidų chanato sostinės.

1878 m. upei pralaužus ledų užtvaras, užtvindžius ir nuniokojus Tokmako miestą Semirečjės provincijos sostinė buvo perkelta į Biškeką. Po to Tokmakas pamažu prarado svarbą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 488
**Čorčiai** (isp. *Ch'orti*) – Mezoamerikos indėnų tauta istoriniame Centroamerikos regione, dabartiniame San Salvadore ir Hondūre. Jos kalba (čorčių kalba) priskiriama prie majų kalbų. Tai toliausiai į pietryčius nutolusi majų tauta.

Dabar čorčių priskaičiuojama apie 51,000.

Istorija
--------

| Payaqui |
| --- |
|  |
| Pajaki valstybė Salvadoro žemėlapyje |
| Vieta | Salvadoras, Hondūras |
| Tipas | Centroamerikos valstybė |
| Istorija |
| Laikotarpis | Poklasikinis |

Į dabartines gyvenamas vietas čorčiai tikriausiai atsikėlė po X a. žlugus klasikiniams Majų miestams. XI a. jie konsolidavosi į valstybę, žinomą **Pajaki** (*Payaqui*) vardu.

Ši valstybė nuo XIII a. patyrė stiprią įtaką iš pietų, t. y. iš Kuskatlano valstybės. Manoma, kad Pajaki valstybės gyventojų dauguma kalbėjo savotišku majų ir pipilių kalbų mišiniu (vad. *alajuilak*).

Nuo X a. visoje lenkų teritorijoje buvo sukurta daug miestų, kuriuos vienijo bendra kultūra ir valdančioji dinastija. XIV a. pradžioje dvi valdančios giminės susuvienijo tarpusavyje.

1530 m. konkistadorai Hernando de Chavez ir Juan Perez Dardo užpuolė Pajaki karalystę. Tuo metu ją valdė valdovas Copan Calel, kuris parodė pasipriešinimą, tačiau jo valstybė buvo nukariauta ir ilgainiui padalinta tarp Salvadoro ir Hondūro valstybių.

Nuorodos
--------

* Salvadoro istorija su trumpu čorčių valstybės aprašymu[neveikianti nuoroda]

|  |  |
| --- | --- |
| **Centroamerikos tautos ir valstybės** |  |
| Iskintepekė | Kuskatlanas (Pipiliai) | Pajaki (Čorčiai) | Nachočanas (Lenkai) | Subtiabai | Nikarao (Nikiranai) | Nikoja (Čorotegai) |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**HFS** (iš angl. *Hierarchical File System*) – grupė objektinių failų sistemų, nuo 1985 naudotų Mac OS operacinėje sistemoje (Apple Macintosh kompiuteriuose).

Failai HFS turi dvi dalis, vadinamąsias šakas (angl. *fork*): tiesiogiai naudotojui pasiekiamą duomenų šaką, kur saugomi „paprasti" duomenys bei resursų šaką (pasiekiamą, naudojant Resedit programą ar sistemines funkcijas), kur saugomi papildomi duomenys, aprašantys pačias įvairiausias failo savybes, pvz. faile esančių duomenų tipą, naudojamą ikonytę, grafinę ikonytės poziciją katalogo lange, failo autorių, programą, su kuria failą galima atidaryti, įvairius komentarus, failo grupavimui naudojamą spalvą, instaliavimo skriptą etc. Bet kuris failas gali būti sudarytas ir vien tik iš duomenų šakos, ir vien tik iš resursų šakos, nors dauguma turi abi šakas. Tokių galimybių dėka HFS leidžia sukurti itin patogią naudotojo aplinką, kur kiekvienas failas kaip ir „įsimena" tam tikrus nustatymus bei pasižymi konkrečiu jam nustatytu elgesiu.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Vaiguvos herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 2009-08-31* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Vaiguvos herbas** – vienas iš Vaiguvos kaimo ir seniūnijos heraldikos atributų.

Aprašas
-------

Herbo skydo mėlyname lauke sidabrinė apversta gegnė, virš kurios auksinė bekaklė Jono Krikštytojo galva.

### Simbolika

Heraldinė figūra sidabrinė gegnė asocijuojasi su miestelio vardu ir upe Knituoja. Šventas Jonas Krikštytojas traktuojamas kaip žmonijos užtarėjas, asketiško gyvenimo būdo idealas.

Istorija
--------

Vaiguva istorinio herbo neturėjo. Heraldikos komisijoje kartu su Vaiguvos bendruomene buvo nuspręsta herbe pavaizduoti heraldinę figūrą sidabrinę gegnę ir įamžinti 1803-1804 m. pastatytą naują dvibokštę bažnyčią, kuri tituluojama Šv. Jono Krikštytojo vardu. Vaiguvos bažnyčia ir dalis miestelio gatvių įrašyta į Lietuvos urbanistikos paminklų sąrašą.

Lietuvos Respublikos Prezidentė herbą 2009 m. rugpjūčio 31 d. patvirtino dekretu Nr. 1K-90. Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Vaiguvos vėliava
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Yra kilę abejonių dėl šio straipsnio objekto reikšmingumo ir tinkamumo enciklopedijai.**Galima paieškoti straipsnio objekto aprašymų nepriklausomuose nuo jo patikimuose antriniuose šaltiniuose ir pasiremti jais straipsnyje. |

| **Valentinas Bubulis** |
| --- |
| Gimė | 1959 m. rugsėjo 9 d. (63 metai)Lietuva Vilnius |
| Sutuoktinis (-ė) | Rūta |
| Vaikai | Rasa |
|  |
| Veikla | pedagogas, Lietuvos ir Utenos rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Lietuvos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | Vilniaus pedagoginis institutas |

**Valentinas Bubulis** (g. 1959 m. rugsėjo 9 d. Vilniuje) – pedagogas, Lietuvos ir Utenos rajono savivaldybės sporto, politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1974 m. baigė Antalgės aštuonmetę, 1977 m. Utenos 2–ąją vidurinę mokyklą, 1982 m. Vilniaus pedagoginį institutą, Geografijos ir fizinio lavinimo mokytojas.

1982 m. Antalgės aštuonmetės mokyklos mokytojas, 1992 m. Kūno kultūros ir sporto centro beisbolo komandos treneris, nuo 2002 m. Utenos Saulės gimnazijos direktorius.

Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Utenos rajono skyriaus narys. 2007 m. ir 2011 m. (mandato atsisakė dėl užimamų pareigų) Utenos rajono savivaldybės tarybos narys.

Lietuvos vaikų beisbolo lygos prezidentas, Lietuvos beisbolo asociacijos prezidiumo narys, beisbolo klubo „Vėtra" vyr. treneris ir viceprezidentas. 1993 m. aukščiausios kategorijos treneris, 1994 m. treneris ekspertas. Jo vadovaujama komanda – Lietuvos vicečempionė, žaidė Europos taurės turnyruose Olandijoje, Belgijoje, Čekijoje, dalyvauja Europos čempionų taurės varžybose. Jaunių ekipa buvo Europos vaikų beisbolo pirmenybių nugalėtoja ir dalyvavo pasaulio čempionate Majamyje, JAV.

Sutuoktinė Rūta, duktė Rasa.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-03-07 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai – Lietuvos socialdemokratų partija – Iškelti kandidatai Archyvuota kopija 2013-11-03 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Caenolestidae** |
| --- |
| Ekvadorinis cenolestas (*Caenolestes fuliginosus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Amniotai  *( Amniota)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Poklasis: | Sterbliniai  *( Marsupialia)* |
| Būrys: | ***Paucituberculata***  *( Paucituberculata)* |
| Šeima: | Žiurkiniai oposumai  *( Caenolestidae)* |

 |

**Žiurkiniai oposumai**, **cenolestiniai** (*Caenolestidae*) – sterblinių žinduolių šeima.

Savo išvaizda panašūs į žiurkes ar kirstukus. Kūnas 9-14 cm ilgio, tiek pat ir uodega. Kailis prigulęs, minkštas, nugaros pusė pilkai ruda ar tamsiai ruda, pilvo – truputį šviesesnė. Galva pailgėjusi, akys ir ausys nedidelės. Snukio gale turi ilgas vibrisas. Uodega nekibi, apaugusi trumpais retais plaukais. Sterblę turi tik jauni gyvūnai. Galūnės penkiapirštės, su plikomis pagalvėlėmis, užpakalinės letenėlės ilgesnės už priekines. Turi 46-48 dantis. Galvos smegenys labai primityvios, su stambiomis suvokimo raukšlėmis ir nedidelėmis smegenėlėmis.

Paplitę Pietų Amerikos vakaruose (Anduose), nuo Pietų Venesuelos iki Pietų Čilės.

Gyvena miškinguose rajonuose, kalnuotose vietose iki 4200 m aukštyje. Aktyvūs vakare ir naktį. Vešlioje augmenijoje pasidaro savotiškus tunelius.

Minta bestuburiais. Regėjimas silpnas, bet gerai išvystyta klausa, uoslė ir lytėjimas.

Šeimoje yra 6 rūšys:

* Ekvadoriniai cenolestai (*Caenolestes*)
	+ Pilkapilvis cenolestas (*Caenolestes caniventer*)
	+ Andinis cenolestas (*Caenolestes condorensis*)
	+ Šiaurinis cenolestas (*Caenolestes convelatus*)
	+ Ekvadorinis cenolestas (*Caenolestes fuliginosus*)
* Peru cenolestai (*Lestoros*)
	+ Peru cenolestas (*Lestoros inca*)
* Čiliniai cenolestai (*Rhyncholestes*)
	+ Čilinis cenolestas (*Rhyncholestes raphanurus*)
| **Valentinas Bukauskas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1962 m. lapkričio 25 d. (60 metų)Lietuva Sukančiai, Telšių rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Alina |
| Vaikai | Simas, Paulius |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Telšių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Darbo partija (leiboristai) |

**Valentinas Bukauskas** (g. 1962 m. lapkričio 25 d. Sukančiuose, Telšių rajonas) – Lietuvos ir Telšių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas, LR Seimo narys.

Biografija
----------

1981 m. baigė Telšių rajono Tryškių vidurinę mokyklą. 1981–1983 m. tarnavo TSRS kariuomenėje. 1988 m. baigė Šiaulių K. Didžiulio politechnikumą ir įgijo techniko – elektriko specialybę. 2005 m. Vakarų Lietuvos verslo kolegijoje baigė ekonomiką (išlyginamosios studijos).

1983–1989 m. Klaipėdos elektros tinklų elektrikas. 1989–1997 m. individualios įmonės „Telšių aeroklubas" direktorius. 1997–2003 m. uždarosios akcinės bendrovės „Džiugas" direktorius. 2003–2004 m. uždarosios akcinės bendrovės „Šiaulių skalbykla" direktorius.

2000–2004 m. 2007 m. ir 2011 m. (mandato atsisakė) Telšių rajono savivaldybės tarybos narys. 2000–2003 m. Telšių rajono savivaldybės valdybos narys, Verslo, ekonomikos ir finansų komiteto pirmininkas.

Nuo 2004 m. Seimo narys. 2004–2006 m. ir 2012–2016 m. Darbo partijos seniūno pirmasis pavaduotojas, 2006 m. balandžio – lapkričio mėn. Valstybės valdymo ir savivaldybių komiteto pirmininkas, vėliau pirmininko pavaduotojas.

1998 m. Naujosios Sąjungos narys, 2002 m. Lietuvos liberalų sąjungos narys, nuo 2004 m. Darbo partijos narys, šios partijos Telšių rajono skyriaus pirmininkas.

Nuo 2000 m. Telšių miesto Ateities vidurinės mokyklos tarybos narys, Telšių aeroklubo tarybos narys, tarptautinio Lions klubo narys.

Žmona Alina, sūnūs Simas ir Paulius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-02-23 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑   Archyvuota kopija 2013-05-08 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  2012–2016 m. kadencijos Seimo narys
4. ↑  2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai - Koalicija Darbo partija + jaunimas - Iškelti kandidatai Archyvuota kopija 2013-06-01 iš Wayback Machine projekto.
5. ↑  2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai - Leiboristų partija - Iškelti kandidatai Archyvuota kopija 2012-05-17 iš Wayback Machine projekto.
| **Jonas Zinkus** |
| --- |
| Gimė | 1917 m. rugpjūčio 2 d.Griaziai, Lipecko sritis |
| Mirė | 1990 m. liepos 20 d. (72 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | literatūros tyrinėtojas, spaudos darbuotojas, partinis veikėjas |
| Partija | 1936 m. LKP / SSKP |
|  |
| Alma mater | 1949 m. Aukštoji partinė mokykla prie VKP(b) CK |

**Jonas Zinkus** (1917 m. rugpjūčio 2 d. Griaziuose, Lipecko sritis, Rusija – 1990 m. liepos 20 d. Vilniuje) – Lietuvos literatūros tyrinėtojas, spaudos darbuotojas, partinis veikėjas.

Biografija
----------

1935 m. baigė Kėdainių gimnaziją. 1936 m. studijavo Vytauto Didžiojo universitete. 1936–1940 m. už komunistinę veiklą kalintas. 1940–1941 m. dirbo „Tiesos" redakcijoje – skyriaus vedėjas, redaktoriaus pavaduotojas. Prasidėjus karui pasitraukė į Rusiją, 1942–1944 m. 16-osios lietuviškosios divizijos laikraščio „Tėvynė šaukia" redakcijos instruktorius, sekretorius. 1941 m. balandžio-birželio mėn. ir 1945–1950 m. „Valstiečių laikraščio" redaktorius.

1949 m. baigė Aukštąją partinę mokyklą prie VKP(b) CK. 1950–1955 m. dirbo LKP CK ideologijos skyriuose vedėjo pavaduotoju, 1955–1956 m. LKP CK mokslo ir kultūros skyriaus vedėju. 1955–1957 m. LKP CK narys. 1960 m. baigė Visuomeninių mokslų akademiją prie SSKP CK. 1961 m. filologijos mokslų kandidatas. 1961–1963 m. dirbo Partijos istorijos institute. 1961–1972 m. dėstė Vilniaus universitete, 1962–1965 m. Lietuvių literatūros katedros vedėjas, 1964 m. docentas. 1970–1974 m. Vyriausiosios enciklopedijų redakcijos vyr. redaktoriaus pavaduotojas, 1974–1988 m. vyr. redaktorius.

Paskelbė straipsnių proletarinės lietuvių literatūros, socialistinio realizmo, ateizmo ir kt. klausimais.

Bibliografija
-------------

* Jie tapo savo žemės šeimininkais: straipsnių ir apybraižų rinkinys. – Vilnius: Valstybinė politinės literatūros leidykla, 1947. – 104 p.
* Literatūra ir menas kovoje dėl komunizmo: dokumentų rinkinys / Partijos istorijos institutas prie LKP CK – Marksizmo-Leninizmo instituto prie SSKP CK filialas. – Vilnius: Valstybinė grožinės literatūros leidykla, 1962. – 476 p.
* Socialistinio realizmo klausimai: straipsnių rinkinys. – Vilnius: Valstybinė grožinės literatūros leidykla, 1962. – 337 p.
* Rašytojai ir religija: straipsnių rinkinys. – Vilnius: Mintis, 1966. – 310 p.
* Senosios lietuvių literatūros baruose: straipsnių rinkinys. – Vilnius: Vilniaus universitetas, 1971. – 222 p.

Įvertinimas
-----------

* 1965 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Jonas Zinkus*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 622
2. ↑   Archyvuota kopija 2012-01-23 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Lietuvos Aukščiausiasis Teismas
JAV Aukščiausiasis Teismas
Vokietijos Aukščiausiasis Teismas (Karlsrūhė)
**Aukščiausiasis Teismas** – paskutinės (ir tuo pačiu galutinės) instancijos teismas. Priklausomai nuo teismų valdžios pošakio gali būti bendrosios kompetencijos, administracinis ar kitoks (pvz. specializuotas) aukščiausiasis (vyriausiasis) teismas. Siaurąja prasme Aukščiausiasis Teismas - (tik) bendrosios kompetencijos aukščiausios instancijos teismas.

Pažymėtina, jog Konstitucinis Teismas nėra aukščiausiasis teismas, kadangi jis (daugumoje kontinentinės teisės valstybių) nesprendžia bylų kaip paskutinė instancija.

Lietuva
-------

Lietuvos aukščiausieji teismai - Lietuvos Aukščiausiasis Teismas ir Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas. 

Istoriniai paskutinės instancijos teismai: 

* Vyriausiasis Lietuvos Tribunolas (įsteigtas 1581 m.)
* Vyriausiasis Tribunolas (1918-1940).

Vokietija
---------

Paskutinės instancijos teismai Vokietijoje yra:

* Vokietijos Aukščiausiasis Teismas (vok. *Bundesgerichtshof*, BGH), Karlsrūjė ir Leipcigas (jame įsikūręs 5-asis Baudžiamųjų bylų senatas),
* Vokietijos Federalinis Administracinis Teismas (*Bundesverwaltungsgericht*, BVerwG), Leipcigas
* Vokietijos Federalinis Finansų Teismas (*Bundesfinanzhof*, BFH), Miunchenas
* Vokietijos Federalinis Darbo Teismas (*Bundesarbeitsgericht*, BAG), Erfurtas
* Vokietijos Federalinis Socialinis Teismas (*Bundessozialgericht*, BSG), Kaselis.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Teismų įstatymas
| **Jonas Bakšys** |
| --- |
| Gimė | 1923 m. gegužės 28 d. (99 metai)Mosėdyje |
|  |
| Veikla | Lietuvos gydytojas, mokslininkas, biomedicinos mokslų daktaras. |

**Jonas Vytautas Bakšys** (g. 1923 m. gegužės 28 d. Mosėdyje) – Lietuvos gydytojas, mokslininkas, biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1933–1936 m. mokėsi Kretingos pranciškonų gimnazijoje, 1937–1939 m. – Utenos „Saulės" gimnazijoje, 1939–1941 m. Biržų gimnazijoje. 1941–1945 m. studijavo Vilniaus universiteto Medicinos fakultete, 1946 m. studijas baigė Vytauto Didžiojo universitete. 1955 m. medicinos mokslų kandidatas.

Nuo 1946 m. dirbo Kauno universiteto Mikrobiologijos katedroje. 1949–1952 m. tarnavo tarybinėje kariuomenėje. 1952–1955 m. Karo medicinos akademijos Leningrade adjunktas. Nuo 1958 m. Kauno klinikinės ligoninės Vidaus ligų skyriaus gydytojas, 1959–1995 m. Kauno medicinos instituto hospitalinės terapijos skyriaus vedėjas. 1960–1995 m. dar ir Kauno medicinos instituto (nuo 1989 m. Kauno medicinos akademija) dėstytojas, nuo 1960 m. docentas, nuo 1990 m. profesorius.

Tyrė kvėpavimo, širdies ir kraujagyslių būklę po plaučių operacijų.

Ilgametis Kauno krašto terapeutų draugijos pirmininkas, medicinos žurnalų „Medicina" ir „Medicinos teorija ir praktika" redakcijos kolegijų narys.

Bibliografija
-------------

* Bendrosios terapijos pagrindai (1966 m.)
* Vidaus ligos (2 d. 1967 m.)
* Vidaus ligos (1973 m.)
* Vidaus ligos (d. I 1996 m.)

Įvertinimas
-----------

* 1989 m. LTSR Nusipelniusio sveikatos apsaugos darbuotojo garbės vardas
* 1997 m. vasario 10 d. – LDK Gedimino 5 laipsnio ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Jonas Vytautas Bakšys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 775 psl.
2. ↑  Kretingos rajono savivaldybės Motiejaus Valančiaus viešoji biblioteka. Birutė Paulauskaitė. Jonas Vytautas Bakšys[neveikianti nuoroda]
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Aulakas** (viet. *Âu Lạc*, čunomas: 甌雒) – istorinė vietnamiečių protėvių karalystė, egzistavusi III a. pr. m. e. dabartiniame šiauriniame Vietname su centru Raudonosios upės slėnyje. Vienintelis legendose minimas jos valdovas yra An Zuongas (viet. *An Dương Vương*, čunomas: 安陽王), vienintelis **Čuk dinastijos** (viet. *Thục*, čunomas: 蜀) atstovas.

Raida
-----

Aulakas susikūrė susivienijus dviem iki tol egzistavusioms karalystėms: Vanlangui (kurio pagrindinė etninė grupė buvo lakvietai) ir Namkuongui (kurio etninė grupė buvo auvietai). 258 m. pr. m. e. pastarosios vadas Čuk Fanas (viet. *Thục Phán*, čunomas: 蜀泮) nukariavo Vanlangą, sujungė jo teritorijas su savomis ir sukūrė Aulako karalystę. Jis pasivadino An Zuongu. Valstybės pavadinimas sudarytas sujungus abiejų tautų etnonimus. Lakvietams maišantis su auvietais išsivystė vietnamiečių tautybė.

Valstybės sostine tapo naujai pastatyta Koloa (dab. Hanojaus dalis), kurią juosė keliaguba vingiuota siena, panaši į labirintą.

Šalies gyventojai vystė žemės ūkį: augino ryžius, batatus, ankštinius, bananus, citrusinius, kokosus, cukranendres ir kitas kultūras. Buvo gaminami aukšto lygio bronzos dirbiniai, klestėjo keramika, tekstilė. Aulako gyventojams priskiriamas rytietiško arbaleto (viet. *nỏ*, čunomas: 弩) išradimas.

Tuo metu šiaurėje susikūrusi Kinijos imperija siekė užvaldyti visas vietų žemes, įskaitant ir Aulaką. 207 m. pr. m e. tai pavyko karvedžiui Džao Tuo, kuris prijungė Aulaką prie savo nukariautų teritorijų – Namvieto valstybės.
| **Boleslovas Potockis** |
| --- |
|  |
| Potockiai |
| Herbas  "Pilawa" |
| Herbas "Pilawa" |
|  |
| Gimė | 1805 m. kovo 29 d. |
| Mirė | 1893 m. lapkričio 29 d. (88 metai) |
| Tėvas | Stanislovas Feliksas Potockis |
| Motina | Sofija Gliavonė |

Grafas **Boleslovas Stanislavovičius Potockis** (1805 m. kovo 29 d. – 1893 m. lapkričio 22 d.) – pataurininkis, tikrasis valstybės patarėjas, valstybinis veikėjas iš Potockių giminės.

Biografija
----------

Buvo šešioliktas vaikas Lenkijos magnato Stanislovo Felikso Potockio (1753–1805) šeimoje. Pagimdytas jo našlės Sofijos Gliavonės (1760–1822) Tulčino rezidencijoje keletui mėnesių praėjus po tėvo mirties. Gavo namų išsilavinimą vadovaujant motinai. 

Tarnybą pradėjo 1821 metais port-junkeriu 1-mame Ukrainos ulonų pulke. 1823 metais — kornetas. 1824 m. gegužės 14 d. pervestas į kavalergardų pulką ir 1827 m. sausio 5 d. atleistas į atsargą poručiku. 

Atleistas į atsargą pačiam prašant 1834 m. gruodžio 11 d. 

Mirė Peterburge 1893 m. lapkričio 22 d.

Šeima
-----

Boleslovo Potockio žmona Marija Potocka 
Nuo 1825 metų buvo vedęs kunigaikštytę **Mariją Aleksdandrovną Saltykovą** (1807–1845), diplomato, kunigaikščio Aleksandro Nikolajevičiaus Saltykovo dukterį, senatoriaus, grafo Jurijaus Aleksandrovičiaus Golovkino anūkę. 1840-ais metais gyveno atskirai nuo vyro Prancūzijoje, kur mirė, galimai, nuo tuberkuliozės. Jos namuose buvo auklėjama duktė:

* Marija Boleslovna (1839.08.01–1882.03.10), gimė Romoje, nuo 1856 metų grafo Grigorijaus Sergejevičiaus Strogonovo (1829–1910) žmona.

Po žmonos mirties kartu su dukterimi Mrija grafas Potockis auklėjo mirusios žmonos nesantuokinę dukterį, *Sofiją Idil* (1842—1900).

Išnašos
-------

1. ↑  *Федорченко В.* Императорская Россия. — ISBN 9785170244607. – С. 372. (в родословных справочниках дата не указана).

Literatūra
----------

* Граф Потоцкий Болеслав Станиславович // Список гражданским чинам первых трех классов. Исправлен по 1-е октября 1893 года. – СПб.: Типография Правительствующего сената, 1893. – С. 6.

Nuorodos
--------

* Сборник биографии кавалергардов
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Oregono teritorija bei kaimyninės sritys
**Oregono teritorija** (angl. *Oregon Country*), tai istorinis regionas Šiaurės Amerikos žemyno šiaurės vakaruose. Britai šiam regionui vadinti naudojo Kolumbijos apygardos (*Columbia District*) terminą. Oregono pavadinimo kilmė nėra aiški, dalis mano kad yra ispanų kalbos kilmės, kiti mano kad kilo iš prancūzų kalbos.

Geografija
----------

Oregono teritorijos istorinį regioną iš vakarų skalauja Didysis vandenynas ir Sališo jūra, jo rytuose – Uoliniai kalnai, pietinė riba eina 42°N šiaurės platuma, šiaurinė – 54°40′N šiaurės platumoje.
Dabar šiaurinėje istorinio regiono dalyje yra Kanados Britų Kolumbijos provincijos pietinė dalis, o pietinėje istorinio regiono dalyje Jungtinių Amerikos Valstijų Vašingtono, Oregono, Aidaho valstijos ir vakarinė Montanos valstijos dalis. Judėjimas už Kaskadijos bioregiono ar šalies įkūrimą, pretenduoja į didžiąją Oregono teritorijos dalį.

Istorija
--------

Į Oregono teritriją pretendavo Didžioji Britanija, Prancūzija, Rusija, Ispanija, o vėliau Jungtinės Amerikos Valstijos. 1792 metų gegužės 12 d. amerikiečių kapitonas Robertas Grėjus (*Robert Gray*) įplaukė į upės žiotis, ir šią upę pavadino savo laivo „Columbia Rediviva" vardu – Kolumbija. Tais pačiais metais Džordžas Vankuveris (*George Vancouver*) aptiko sudėtingą estuarijų kompleksą ir 1792 m. birželio 4 d. jas paskelbė Britų imperijos valda, pavadindamas Pjūdžitsaundu (*Puget Sound*) – vieno iš savo pareigūnų, Piterio Pjūdžito (*Peter Puget*) garbei.
| **Jonas Vitkauskas** |
| --- |
| Gimė | 1971 m. birželio 28 d. (51 metai)Kaune |
| Tautybė | lietuvis |
| Sutuoktinis (-ė) | Agnė |
| Vaikai | Austėja, Gabrielė, Gytė ir Julija. |
|  |
| Veikla | leidėjas, žurnalistas, redaktorius |
| Sritis | leidyba |
| Organizacijos | leidybos bendrovė UAB „Neolitas" |
| Pareigos | direktorius, valdybos pirmininkas |
|  |
| Išsilavinimas | aukštasis |
| Alma mater | 1993 m. VDU Ekonomikos ir vadybos fakultetas, verslo administravimas |

**Jonas Vitkauskas** (g. 1971 m. birželio 28 d. Kaune) – Lietuvos leidėjas, žurnalistas ir redaktorius.

Biografija
----------

Mama – mokytoja. Tėvas – inžinierius.
1989 m. baigė Kauno „Saulės" vidurinę mokyklą, 1993 m. VDU Ekonomikos ir vadybos fakultete baigė verslo administravimo specialybę. 1990–1993 m. tautinės lietuvių studentų korporacijos „Neo-Lithuania" valdybos pirmininkas. 1990–1996 m. VDU studentų laikraščių „Studentų dienos", „Penktas aukštas", „Savas", žurnalo „Akademikas" vyriausiasis redaktorius. 1993–2001 m. leidinio „Kas yra kas Lietuvoje" vyriausiasis redaktorius. 1995–1999 m. korporacijos „Neo-Lithuania" Filisterių sąjungos valdybos, Lietuvos tautininkų sąjungos valdybos narys. VšĮ Šilainių bendruomenės centro steigėjas. 1997–1998 m. ALF Kauno centro patarėjų tarybos narys. 2002–2003 m. Lietuvos prekybos, pramonės ir amatų rūmų asociacijos atstovas Ukrainai.

Lietuvių tautininkų sąjungos kandidatas į Lietuvos Respublikos Seimo narius Šilainių rinkimų apygardoje Nr. 11.

Žmona Agnė (g. 1977 m.), dukros Austėja (g. 1992 m.), Gabrielė (g. 1995 m.), Gytė (g. 2007 m.) ir Julija (g. 2010 m.).

Moka anglų, rusų, lenkų kalbas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jonas Vitkauskas Archyvuota kopija 2005-11-30 iš Wayback Machine projekto. (1996 m. Seimo rinkimai)
2. ↑  Jonas Vitkauskas[neveikianti nuoroda] („Kas yra kas Lietuvoje 2009. Auksinis tūkstantmečio leidimas", „Kas yra kas Lietuvoje. Kraštiečiai. Kaunas 2008", „Kas yra kas Kauno apskrityje 1999", KYK serija „Lietuvos miestai" (1-oji knyga))
| Aukštųjų Rusokų pilkapynas |
| --- |
|  |
| 

Aukštųjų Rusokų pilkapynasAukštųjų Rusokų pilkapynas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°48′30″ š. pl. 25°12′08″ r. ilg.﻿ / ﻿54.80833°š. pl. 25.20222°r. ilg.﻿ / 54.80833; 25.20222Koordinatės: 54°48′30″ š. pl. 25°12′08″ r. ilg.﻿ / ﻿54.80833°š. pl. 25.20222°r. ilg.﻿ / 54.80833; 25.20222 |

 |
| Vieta | Vilniaus rajonas |
| Seniūnija | Avižienių seniūnija |
| Plotas | m |
| Naudotas | I tūkstantmetis - II tūkstantmečio pradžia |
| Tirtas | 1974–1977 m. |
| Registro Nr. | AR1439 / 5649 / A1228 P |

**Aukštųjų Rusokų pilkapynas** – pilkapynas Vilniaus rajono savivaldybės teritorijoje, Avižienių seniūnija, 1,2 km į pietus nuo Aukštųjų Rusokų kaimo, miške, 0,7 km į šiaurę–šiaurės vakarus nuo Riešės pralaidos kelyje Bendoriai-Gudeliai, 0,25 km į vakarus–šiaurės vakarus nuo Mažosios Riešės piliakalnio, vad. Batarėja ir 0,2 km į vakarus nuo kelio Bendoriai-Gudeliai, Vilniaus miškų urėdija Paežerių girininkijos Siviliškių miškas, 47 kvartalo šiaurės rytinė dalis ir į šiaurę nuo jos, Vilniaus miškų urėdija.

Pilkapynas
----------

PilkapisAukštųjų Rusokų pilkapyne – 35 pilkapiai, iš jų 4 suardyti, 8 apardyti, išsidėstę grupėmis po 5-6, 8–9 m skersmens bei pavieniai 11–13 m skersmens, 1,0–1,5 m aukščio. 1974 m. Istorijos instituto archeologai (vadovė Regina Kulikauskienė) ištyrė 8 pilkapius. Pilkapyno pietrytinėje dalyje aptikta I tūkstantmečio pilkapių su akmenų vainikais, nedeginto (vyro) ir sudeginto mirusiojo kapas. Šiaurės rytų dalyje rasta tik sudegintų I tūkstantmečio antrosios pusės mirusiųjų kapų, įrengtų po pilkapio sampilu, vakarinėje – pilkapių be akmenų vainikų, kai kurie simboliniai – be kapų, tik su įkapėmis. Manoma, kad Aukštųjų Rusokų pilkapyne laidota iki II tūkstantmečio pradžios. Įkapės: geležinis ietigalis, pjautuvas, trinariai žąslai. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Regina Kulikauskienė. *Aukštųjų Rusokų pilkapynas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 239 psl.

* Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1974–1975 m. P. 114, Nr. pav. 13

Nuorodos
--------

* Aukštųjų Rusokų pilkapynas. Aruodai.lt
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Bolivaras*Bolívar* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Bolivaro vėliava | Bolivaro herbas |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Venesuelos vėliava Venesuela |
| **Administracinis centras** | Siudad Bolivaras |
| **Savivaldybių skaičius** | 11 |
| **Gubernatorius** | Francisco Rangel Gómez |
|  |
| **Gyventojų** (2007) | 1 534 825 |
| **Plotas** | 238 000 km² |
| **Tankumas** (2007) | 6 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | VE-F |
|  |
|  **Vikiteka** | BolivarasVikiteka |

**Bolivaras** (isp. *Bolívar*) – didžiausia Venesuelos valstija. Yra šalies pietryčiuose; šiaurėje ribojasi su Apūrės, Guariko, Ansoategio, Managaso, Amakuro Deltos valstijomis, rytuose – su Gajana, pietuose – su Brazilija, pietvakariuose – su Amazonės valstija. Administracinis centras – Siudad Bolivaras.

Geografija
----------

Didžioji valstijos dalis yra Gvianos plokščiakalnyje, vadinamajame Gran Sabanos regione. Čia iškilę daug stalkalnių (tepui), išraižytų upių kanjonų. Aukščiausia vieta – Roraimos tepui Brazilijos pasienyje (2810 m). Kiti aukšti tepui: Kamakaibaraitepui (2590 m), Aujantepui (2460 m), Čimantatepui ir Akopantepui (abu virš 2600 m). Šiaurės rytuose iškilęs Imatakos kalnagūbris (aukštis iki 750 m), o rytuose – Pakaraimos kalnai.

Šiauriniu Bolivaro valstijos pakraščiu teka Orinoko upė, o per pačią valstiją jos intakai: Kaura, Karoni, Kučiveras, Suapurė. Rytiniu pakraščiu teka Kujunio upė, įtekanti į Atlanto vandenyną. Karoni upės slėnyje yra didelis Guri tvenkinys. Čuruno upės baseine yra aukščiausias pasaulyje Anchelio krioklys.

Vyrauja savanų augalija, besikaitaliojanti su drėgnaisiais tropiniais miškais. Valstijoje yra įkurtas Kanaimos nacionalinis parkas, įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

Valstijos simbolis – pupinių šeimos augalas *Diphysa punctata*.

Savivaldybės
------------

Bolivaro valstija padalinta į 11 savivaldybių, šios – į 44 parapijas. Skliaustuose pateiktas savivaldybės centras.

* Karoni (Siudad Guajana)
* Sedenjas (Kaikara del Orinokas)
* El Kaljao (El Kaljao)
* Gran Sabana (Santa Elena de Uairenas)
* Heresas (Siudad Bolivaras)
* Padre Pedro Čjenas (El Palmaras)
* Piaras (Upata)
* Raul Leonis (Siudad Piaras)
* Roskijas (Gvasipatis)
* Sifontesas (Tumeremas)
* Sukrė (Maripa)

Didžiausi miestai
-----------------

Kanaimos nacionalinis parkas
* Siudad Guajana
* Siudad Bolivaras
* Kaikara del Orinokas
* Siudad Piaras
* El Kaljao
* El Doradas
* Maripa
* Santa Elena de Uairenas
* Tumeremas
* Upata
* Guasipati

|  |  |
| --- | --- |
|  **Venesuelos valstijos ir teritorijos** |  |
| **Valstijos:** Amakuro Delta | Amazonė | Ansoategis | Apūrė | Aragva | Barinasas | Bolivaras | Falkonas | Gvarikas | Jarakujus | Karabobas | Kochedesas | Lara | Merida | Miranda | Monagasas | Nueva Esparta | Portugesa | Sukrė | Sulija | Tačira | Truchiljas | Vargasas 
**Kitos teritorijos:** Sostinės apygarda | Federalinės valdos |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Ordino „Už karinius nuopelnus" (Rusija) ženklas
Ordino „Už karinius nuopelnus" juostelė
**Ordinas „Už karinius nuopelnus"** (rus. *Орден «За военные заслуги»*) – Rusijos Federacijos valstybinis apdovanojimas, kuriuo apdovanojami kariškiai už pavyzdinį pareigos atlikimą, už Rusijos gynybinės galios palaikymą, už narsą. Vienas iš būtinų reikalavimų – ne mažiau kaip 10 metų nepriekaištingos tarnybos. Ordinas įsteigtas 1994 m. kovo 2 d.

Ordino statutas
---------------

Ordinu „Už karinius nuopelnus" apdovanojami kariškiai:

* už jų vadovaujamų padalinių, dalinių ir junginių kariškių pavyzdinį pareigos atlikimą, už tai, kad jų pavaldiniai nepriekaištingai vykdo tarnybines pareigas ir pasiekia aukštą kovinę parengtį.
* už pavaldžios kariuomenės aukšta kovinę parengtį ir Rusijos Federacijos gynybinės galios užtikrinimą.
* už aukštus asmeninius rodiklius tarnybinėje veikloje bei narsą vykdant kario pareigas.
* už nuopelnus stiprinant kovinę sandraugą ir karinį bendradarbiavimą su draugiškomis valstybėmis.

Ordinu apdovanojama už išvardintus nuopelnus, jei kariškis yra nepriekaištingai atitarnavęs ne mažiau kaip 10 metų.

Ordinas nešiojamas kairėje krūtinės pusėje. Turint daugiau Rusijos apdovanojimų ordino ženklas segamas po Vyriškumo ordino.
  
Ordinų hierarchijoje vyresnysis ordinas yra Vyriškumo ordinas, o jaunesnysis – ordinas „Už jūrinius nuopelnus".

Ordino ženklo aprašas
---------------------

Ordino ženklas gaminamas iš sidabro. Tai aštuonkampė žvaigždė, kurios įstrižiniai spinduliai yra penkiakampiai, padengti Rusijos vėliavos spalvų emaliu (raudona, mėlyna, balta).
  
Ženklo centre – medalionas, kurio apvade yra reljefinis užrašas *За военные заслуги* ('Už karinius nuopelnus') ir vainikas, kurio dešinė pusė (iš heraldinės, ženklą prisisegusio pusės) yra iš lauro šakelių, o kairė – iš ąžuolo šakelių. Medaliono centre – reljefinis Rusijos Federacijos herbo atvaizdas.

Ordino ženklo skersmuo – 40 mm. Antroje ordino pusėje – ordino ženklo numeris.

Ordino ženklas ausele ir grandele sujungtas su penkiakampe plokštele, aptraukta ordino juosta. Ordino „Už karinius nuopelnus" juosta yra 24 mm pločio šilkinė muaro mėlyna juosta, kurios centre eina 5 mm pločio raudona juosta su baltais 2 mm pločio apvadais.

Apdovanotieji
-------------

Pagal paskelbtus duomenis žemiausio laipsnio apdovanotasis yra majoras, aukščiausio – generolas pulkininkas ir laivyno admirolas (atitinka armijos generolą). Didžioji daugumą apdovanotųjų – pulkininkai.

Apdovanotųjų tarpe yra ir nekariškių – Astrachanės gubernatorius Anatolijus Gužvinas (*Анатолий Петрович Гужвин*), Čitos gubernatorius Ravilis Geniatulinas (*Равиль Фаритович Гениатулин*), Maskvos vyriausybės galva Jurijus Lužkovas (*Юрий Михайлович Лужков*).

Šiuo ordinu 2004 m. lapkritį apdovanotas ir ginklų konstruktorius Michailas Kalašnikovas.
| Aukštųjų Šančių piliakalnis |
| --- |
| Piliakalnis iš Aukštųjų Šančių ąžuolyno pusės |
| 

Aukštųjų Šančių piliakalnisAukštųjų Šančių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°52′57.4″ š. pl. 23°57′18.4″ r. ilg.﻿ / ﻿54.882611°š. pl. 23.955111°r. ilg.﻿ / 54.882611; 23.955111Koordinatės: 54°52′57.4″ š. pl. 23°57′18.4″ r. ilg.﻿ / ﻿54.882611°š. pl. 23.955111°r. ilg.﻿ / 54.882611; 23.955111 |

 |
| Vieta | Kauno miesto savivaldybė |
| Seniūnija | Šančių seniūnija |
| Aukštis | 30 m |
| Plotas | 5x8 |
| Naudotas | II tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1928 |
| Registro Nr. | A319P / 1804 / AR12 |

**Aukštųjų Šančių piliakalnis** (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A319P, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR12) – piliakalnis Kauno savivaldybės teritorijoje, ant Nemuno kranto, Šančių seniūnija. Pasiekiamas Aukštuosiuose Šančiuose važiuojant iš K. Baršausko gatvės Breslaujos, Prancūzų ir Verkių gatvėmis, neprivažiavus karių kapinių, 250 m į kairę rytų kryptimi nuo mašinų stovėjimo aikštelės – takelis veda iš parko, 100 m į pietus nuo aikštelės.

Piliakalnis
-----------

Prie piliakalnio 2013 m. pavasarį
Piliakalnio šlaitai
Piliakalnis įrengtas Nemuno dešiniojo kranto aukštutinės terasos krašte. Aikštelė keturkampė, pailga vakarų – rytų kryptimi, 4,5 m ilgio, 8 m pločio. Jos vakariniame krašte supiltas 1,5 m aukščio, 15 m pločio pylimas, kurio išorinis 5 m aukščio šlaitas leidžiasi į 25 m ilgio, 17 m pločio, 2 m gylio griovį. Pietiniame šlaite, 4 m žemiau aikštelės yra 3 m pločio terasa, nuolaidėjanti į pietus. Šlaitai statūs, 30 m aukščio. Aikštelės ir pylimo šonai nuslinkę, piliakalnis apaugęs smarkiai išretintais lapuočiais. Į jį įrengti laiptai. Piliakalnis datuojamas II tūkstantmečio pradžia.


|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Eigulių piliakalnis 3,5 km | Lentainių piliakalnis 7 km  piliakalnis 5 km | Karmėlavos piliakalnis 11 km |  |
| Marvelės piliakalnis 8 km |  | Žiegždrių piliakalnis 8 km Vieškūnų piliakalnis 7 km |
|  | Pajiesio piliakalnis 3 km  | Pakalniškių piliakalnis 5 km |

Šaltiniai
---------

1. ↑   Lietuvos TSR archeologijos atlasas, Vilnius, Mintis, 1975 m. t.2 p. 33 (43)

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.96.
* Valstybės archeologijos komisijos medžiaga. KPC A. F.1. Ap.1. B.11. P.294.
* Petras Tarasenka. Kauno senovė // Kauno tiesa, 1958 m. rugsėjo 23 d.

Nuorodos
--------

* Lietuvos piliakalniai
* Aukštųjų Šančių piliakalnis Kultūros paveldo registre[neveikianti nuoroda]
|  Boliviečiai |
| --- |
| Oruro karnavalo dalyvėsOruro karnavalo dalyvės |
| Gyventojų skaičius | >10 mln. (?) |
| Populiacija šalyse | Bolivijos vėliava Bolivija: >8,5 mln.Argentinos vėliava Argentina: ~1 mln.Brazilijos vėliava Brazilija: 0,5 mln.Ispanijos vėliava Ispanija: 0,16 mln.Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos: 0,1 mln. |
| Kalba (-os) | ispanų; t. p. kečujų, aimarų, gvaranių |
| Religijos | krikščionybė (katalikybė, protestantizmas), indėniški ir sinkretiniai tikėjimai |
| Giminingos etninės grupės | kečujai, aimarai ir kt. indėnai, ispanai; kiti lotynoamerikiečiai (ypač perujiečiai, ekvadoriečiai, čiliečiai) |
|  |
|  **Vikiteka:** | Boliviečiai |

**Boliviečiai** (isp. *Bolivianos*) – daugiakultūrė tauta, susiklosčiusi Bolivijoje. Populiacija neaiški (visoje Bolivijoje gyvena 11 mln. žmonių, tačiau didelė jų dalis save tapatina su indėnų tautomis; XX a. II pusėje boliviiečiams priskirta 3,2 mln. žmonių). Be Bolivijos, taip pat gyvena išeivijoje Argentinoje, Brazilijoje, JAV, Ispanijoje, Čilėje. Šneka vietine ispanų kalbos šnekta, taip pat vartoja kečujų, aimarų, gvaranių kalbas. Didžioji dauguma tikinčiųjų – Romos katalikai, yra protestantų (baptistų, metodistų, Septintosios dienos adventistų ir kt.), indėniškų ir sinkretinių tikybų išpažinėjų.

Boliviečių branduolį sudaro ispanų ir indėnų kilmės metisai (čolai), kurių skaičius auga asimiliuojantis dar gana gausioms indėnų bendruomenėms (kaničanų, kajuvavų ir kt.). Baltųjų skaičius nedidelis (~4 % šalies gyventojų), jie susitelkę daugiausia šalies rytuose, ypač Santa Kruse ir apylinkėse. Da yra ~1 % afrikietiškos kilmės boliviečių, kurie gyvena daugiausia Jungaso srityje. Tautinė savimonė išaugo po 1952 m. revoliucijos, kada įvykdyta žemės reforma, rūdynų nacionalizacija, sulygintos indėnų teisės.

Kultūrinę savimonę smarkiai lemia seniau čia gyvavusios Inkų imperijos kultūrinis sluoksnis.

Verčiamasi ariamąja žemdirbyste (ryžiai, kviečiai, cukranendrės, medvilnė, kava; Altiplane – bulvės, miežiai, kukurūzai ir kt.), ganykline gyvulininkyste (stambieji ir smulkieji raguočiai, lamos). Vystoma pramonė, amatai, metisai daugiau dirba samdomus darbus.

Materialiojoje kultūroje persipina europietiškos ir indėniškos tradicijos – pvz. būdingi kolonijinės architektūros statiniai su uždaru vidiniu kiemu, tačiau dažnai statomi iš plaušplyčių. Muzikinėje tradicijoje vyrauja Andų muzika.

* Bolivietė su tautine vėliava (wiphala)Bolivietė su tautine vėliava (*wiphala*)
* Indėniškos kilmės boliviečiai vaikaiIndėniškos kilmės boliviečiai vaikai
* Tradicinės Andų muzikos atlikėjai iš Bolivijos „Sicuri Andino"Tradicinės Andų muzikos atlikėjai iš Bolivijos „Sicuri Andino"

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Боливийцы*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Aukštųjų Himalajų slėnis:Thak Khola |
| --- |
|  |
| Šalis | Nepalas (Rasuva) |
| Tautos | **thakaliai** (apie 12 973, slėnyje apie 6440) |
|  |
| Slėnis - Nr. 35 žemėlapyje |

**Kali Gandaki slėnis** arba **Thak Khola** – kalnų slėnis Aukštuosiuose Himalajuose, pavadintas dėl per jį tekančios Kali Gandaki upės, kuri yra vienas iš septynių svarbiausių Gandakio intakų.

Slėnis yra Nepale (Mustango rajone), įsiterpęs tarp dviejų aukštų himalių (kalnagūbrių, sudarančių Aukštuosius Himalajus): Anapurnos himalio (rytuose) ir Daulagyrio himalio (vakaruose). Pats slėnis yra 1300–2600 m aukštyje, ir dėl ypač didelio skirtumo su gretimais kalnagūbriais laikomas pačiu giliausiu pasaulio slėniu. Į šiaurę nuo šio slėnio yra Mustango slėnis, garsus dėl kadaise klestėjusios Himalajų karalystės

Gyventojai
----------

Kangbeni kaimas
Slėnio gyventojai yra **thakaliai**, kurių kalba (thakalių) priklauso tamanginėms kalboms. Dauguma jų išpažįsta Tibeto budizmą, Boną, vietinį šamanizmą (jų šamanai vadinami *dhnoma*). Kultūriškai artimi tibetiečiams ir kitoms gretimoms Aukštųjų Himalajų tautoms.

Thakaliai kontroliavo svarbų prekybinį kelią, kuris jungė Mustango karalystę su Nepalu. Dėl to jie žinomi kaip ypač gabūs pirkliai, dažnai lyginami su žydais ar hakka. Dėl savo prekybinės veiklos jie išplito po visą Nepalą ir gretimus Indijos regionus, kur gyvena mažomis bendruomenėmis. Dauguma išvykusiųjų thakalių nebekalba savo kalba, pamažu pereina prie hinduizmo, tačiau slėnyje gyvenantieji vis dar išlaikę savo pirminius papročius, kalbą ir tradicijas.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RSvarbiausi Aukštųjų Himalajų slėniai ir tautos (bhotijai) |
| --- |
|  |
| Vakariniai Himalajai | 
 Suru **·**  Drasas (purikai) **·**  Zanskaras (zanskariai) **·**  Spitis (spičiai) **·**  Lahulis (lahauliai) **·**  Bhagiratis (džadhai) **·**  Mana **·**  Niti (marčhai, tolčhai) **·**  Džoharas (džohariai) **·**  Mahakali (rangkai) |  |
|  |
| Centriniai Himalajai | 
 Humla (humlai) **·**  Dolpo (dolpai) **·**  Mustangas (lovai, seke) **·**  Kali Gandaki (thakaliai, čantjaliai) **·**  Nar (nar phu) **·**  Manangas(manangbai) **·**  Buru Gandaki (nubri, ghale) **·**  Šiar Khola (tsumai, baaramu, tamangai) **·**  Trisuli (kjerungai) **·**  Helambu (Helambu šerpai) **·**  Langtangas (tamangai) **·**  Džiri (džireliai) **·**  Khumbu (šerpai) **·**  Arunas (jamphu, naaba) **·**  Tamuras (valungbai, thudamai) |
|  |
| Rytiniai Himalajai | 
Čumbi (gromai) **·**  Laja (lajapai) **·**  Lunana (lunanapai) **·**  Tavangas (Tavango monpai)  |

 |