recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Mečislovas Vasiliauskas** (1877 m. lapkričio 20 d. Liudvinave -1957 m. gegužės 19 d. Stačiūnuose, Pakruojo raj.) – pedagogas, vadovėlių autorius, LTSR nusipelnęs mokytojas (1947 m.).

Biografija
----------

1898 m. baigė Veiverių mokytojų seminariją. Iki 1901 m. mokytojavo Garliavos apylinkėse, už lietuvišką veiklą ištremtas į Odesą. 1904 m. mokytojavo Maskvoje. 1905 m. dirbo Kauno Saulės pradinėje mokykloje, bet žandarų persekiojamas turėjo persikelti į Skrebotiškį, kur mokytojavo iki 1915 m. Karo metais mokytojavo Maskvos lietuvių tremtinių mokyklose, dalyvavo jų draugijų veikloje.

1918–1925 m. dirbo Utenos, Jurbarko ir Biržų-Pasvalio apskričių švietimo skyriuose. 1925–1940 m. pavyzdinės pradinės mokyklos prie Šiaulių mokytojų seminarijos vedėjas, 1940–1945 m. šios seminarijos mokytojas. 1945–1957 m. Stačiūnų septynmetės mokyklos direktorius.

1907–1940 m. išleido 16 knygų, chrestomatijų, elementorių, gramatikų, lietuvių kalbos ir matematikos mokymo metodikų.

Bibliografija
-------------

Lietuvių kalbos pradžios mokslo metodika. 2-as pataisytas leidimas. Šiauliai 1924. Skirta pradžios mokyklų mokytojams.
*Kitos reikšmės – brigantina (reikšmės).*
Itališkos 1470 m. brigantinos visua. Matyti šarvinės plokštelės.
**Brigantina** (vok. *Brigantine*, iš vid.pranc. *brigandine*) – plokštelinių šarvų tipas, kurių pagrindas yra audeklinė ar odinė striukė, kurios vidinė pusė padengta prikniedytomis persidengiančiomis pailgomis plokštelėmis. Iš išorės brigantina atrodo kaip paprasta striukė, nors brigantinos paprastai buvo berankovės. Išorėje matomos kniedžių galvutės dažnai būdavo puošnios, auksuotos ar žalvarinės, su įspaustais ornamentais.

Etimologija
-----------

vok. *Brigantine*, iš vid.pranc. *brigandine*, iš vid.pranc. *brigand* + -*ine*[1], kur *brigand* iš sen.it. *brigante*, iš *brigare* 'kautis', iš kelt. *briga* 'kova; kivirčas'[2].

Nuorodos
--------

1. ↑  "brigandine. "Webster’s Third New International Dictionary, Unabridged. Merriam-Webster, 2002.  (9 Sep. 2009)
2. ↑  "brigand. "Webster’s Third New International Dictionary, Unabridged. Merriam-Webster, 2002.  (9 Sep. 2009)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Marijus Maksimas** (*Marius Maximus*, g. apie 160 m. – mirties data neaiški) – II a. pabaigos – III a. pradžios romėnų istorikas, rašęs lotyniškai.

Sekdamas Svetonijumi, jis parašė 12 Romos imperatorių biografijas. Šiuo metu Marijaus darbų nėra išlikę, tačiau jis dar yra cituojamas IV a. raštuose, pavyzdžiui, *Augustų istorijoje*.

Šiuo metu nėra aišku, kiek patikimi Marijaus Maksimo darbai. Taip pat nėra tiksliai žinoma, kokiu mastu juo remiasi „Augustų istorija" – pagrindinis šaltinis, iš kurio žinoma apie Marijaus kūrybą.

Biografija
----------

Marijaus Maksimo šeima greičiausiai buvo kilusi iš Afrikos, plebėjų luomo. Tėvas buvo prokuratorius Galijoje. Valdant Komodui, Marijus tapo senatoriumi. 193 m. valdžią užėmus Septimijui Severui, jis tikriausiai buvo *Legio I Italica* legiono legatu prie žemutinio Dunojaus, dalyvavo kovoje prieš Pescenijų Negrą. 197 m. kovėsi Lugdunumo mūšyje prieš Klodijų Albiną, paskui tapo Belgijos Galijos provincijos valdytoju. Manoma, kad apie 199 metus galėjo būti konsulu. 208 m. buvo Sirijos provincijos valdytoju, o po kelerių metų tapo pirmuoju kada nors buvusiu *buvusiuoju konsulu*, kuris tuo pačiu metu turėjo ir Azijos, ir Afrikos prokonsulo titulą. Tai rodo, kad jis labai gerai sutarė su imperatoriumi Karakala. 223 metais Marijus Maksimas vėl tapo konsulu, valdant imperatoriui Aleksandrui Severui.

Mirties data nėra žinoma.

Kūryba
------

Manoma, kad jo darbas vadinosi „*Caesares*" („Cezariai", sekant Svetonijaus knyga „Dvylikos Cezarių gyvenimai"), tačiau nėra žinoma, kada tiksliai Maksimas jį parašė. Knygą buvo ketinta rašyti kaip Svetonijaus veikalo tęsinį, aprašant kitų 12 imperatorių gyvenimus: nuo Nervos iki Heliogabalo. Maksimas pats matė bent jau septynerių iš jų valdymą, tačiau jo aprašytos biografijos yra abejotinos vertės. Asmenybės aprašytos labai paviršutiniškai ir net anekdotiškai. Marijų kritikavo Amianas Marcelinas ir šv. Jeronimas. „Augustų istorijos" autorius, nors ir remdamasis Marijumi, šioje knygoje jį kritikavo bent 26 kartus. Tikėtina, kad Marijus Maksimas ketino atkartoti ir net pranokti Svetonijaus stilių, kuriame akcentuojamos pikantiškos detalės apie aprašomas asmenybes, skandalingesni poelgiai, anekdotai ir panašūs „bulvariniai" dalykai, o svarbiems tuo metu vykstantiems įvykiams beveik neskiriama dėmesio. Nepaisant to, Maksimo darbe būtų galima rasti ir šiuolaikinei istorijai labai svarbios informacijos.
| Marijos Magdalenos (Šlapieji) vartai |
| --- |
| autorius - Juozas Kamarauskas, 1892 m. |
| Vieta | Vilnius |
| Naudotas | po 1503 m. iki 1801–1803 m. |

**Marijos Magdalenos (Šlapieji) vartai** – buvos sudėtinė Vilniaus gynybinės sienos dalis. Šlapieji vartai stovėjo dabartinių Lauryno Stuokos–Gucevičiaus ir Universiteto gatvių sankryžoje. Pavadinimas „Šlapieji" kilo nuo ankstesnio gatvės, ėjusios nuo de Reusų rūmų iki centrinio telegrafo, pavadinimo. Gatvė vadinta „Šlapiąja", nes čia buvusi žema, durpinga bei drėgna vieta. Kitą pavadinimą vartai gavo dėl netoliese stovėjusios Marijos koplyčios arba bažnytėlės, kuri buvo Vilniaus arkikatedros filija. Minėta bažnytėlė nugriauta, rekonstruojant miesto aikštę.

Vartų istorija
--------------

Kada buvo pastatyti šie vartai, duomenų nėra, jie nebuvo numatyti Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Aleksandro 1503 m. privilegijoje, išleistoje Gardine.

Šlapieji vartai turėjo aukštą įvažiavimo arką, iš abiejų pusių arkos buvo įrengtos dvi šaudymo angos. Vartus dengė valminis stogas. Statinys buvo šiek tiek aukštesnis už miesto gynybinę sieną. 1601 m. Šlapieji vartai užversti rąstais kaip nebereikalingi.

1789 m. Šlapieji vartai sumūryti iš naujo. Šie vartai panaudoti gynybai 1794 m. sukilimo metu. 1799 m. buvo pasiūlyta Šlapiuosius vartus nugriauti. Jie nugriauti 1800–1803 m. laikotarpiu.

Šlapieji vartai pavaizduoti Pranciškaus Smuglevičiaus nutapytoje Vilniaus miesto Šiaurinės dalies panoramoje (1785 m.),  Juozo Kamarausko akvarelėje (1892 m.).

Nuorodos
--------

1. 1 2 3 4  Vladas Drėma. Dingęs Vilnius. Vilnius: Versus Aureus, 2013. ISBN 978-9955-34-401-8.
2. 1 2 3  A.Juškevičius, J.Maceika. Vilnius ir jo apylinkės. (1937 m.), perleista Vilnius: Mintis, 1991. ISBN 5-417-00366-2.
3. ↑  Adomas Honoris Kirkoras. Pasivaikščiojimai po Vilnių ir jo apylinkes. Iš lenkų kalbos vertė Kazys Uscila. Vilnius: Mintis, 2012. ISBN 978-5-417-01035-4.
4. ↑
| *Command & Conquer 4 - Tiberium Twilight* |
| --- |
|  |
| Kūrėjas | EA Los Angeles |
| Leidėjas | Electronic Arts |
| Dizaineris | {{{dizaineris}}} |
| Kompozitorius | {{{kompozitorius}}} |
| Išleidimo data | 2010 m. kovo 16 d. |
|
| Žanras (-ai) | Realaus laiko strategija |
| Režimas | Vieno žaidėjo, kelių žaidėjų |
|
| Reitingai | ESRB: Teen  PEGI: 16+ |
| **Platforma** | Microsoft Windows |
| Versija | {{{versija}}} |
| Variklis | {{{variklis}}} |
| Reikalavimai |  |
| Platinimas | {{{media}}} |
|
| Licencija | Komercinė |
| Pirmtakas | *Command & Conquer 3: Tiberium Wars* |
| Kitos dalys | *Command & Conquer*, *Command & Conquer: Tiberian Sun*, *Command & Conquer 3: Tiberium Wars*, *Command & Conquer 3: Kane's Wrath* |
| Oficiali žaidimo kūrėjos svetainė |

**Command & Conquer 4: Tiberium Twilight** – 2010 m. realaus laiko strateginis (RTS) žaidimas, kurį sukūrė „EA Los Angeles", „Electronic Arts" padalinys. Šis žaidimas yra 2007 m. „Command & Conquer 3: Tiberium Wars" tęsinys. Šioje dalyje vyksta ketvirtasis ir galimas daiktas, kad paskutinis Tiberiumo karas. Žaidimas išleistas išskirtinai asmeninių kompiuterių naudotojams.

Istorija
--------

Veiksmas vyks 15 metų po „Command & Conquer 3: Tiberium Wars". Pasaulis − ties išnykimo riba.

Žemei bus likę 6 metai iki tol kol Tiberiumas paplis apskritai po visą žemę, jog nebebūtų įmanoma gyventi jokiam žmogui. Jei GDI norės išgyventi, jie bus priversti dirbti kartu su Keinu, kuris atvyks į GDI centrą ir pristatys jiems *Tiberium Network Control* − sistemą, kuri leis GDI ir NOD kartu sustabdyti Tiberiumo augimą ir sėkmingai išgabenti jį iš Žemės visiems laikams, tačiau dėl tokio susivienijimo bus ir daug nepasitenkinimų iš abiejų pusių, dėl kurių ir įsižiebs ketvirtasis Tiberiumo karas.
**Cédric Soares**|  |
| Asmeniniai duomenys |
| **Pilnas vardas** | Cédric Ricardo Alves Soares |
| Gimimo data | 1991 m. rugpjūčio 31 d. (30 metų) |
| Gimimo vieta | Zingenas, Badenas-Viurtembergas, Vokietija |
| Ūgis | 1,72 m |
| Klubai |
| Dabar žaidžia | Southampton FC |
| **Numeris** | 2 |
| **Pozicija** | gynėjas |
| Jaunimo klubai |
| 1999–2010 | Sporting CP |
| Profesionalūs klubai\* |
| 2010–20152011–201220132015– | Sporting CP→Académica (skol.)Sporting B komandaSouthampton FC | 67 (2)24 (4)2 (0)86 (0) |
| Nacionalinė komanda\*\* |
| 2006–20072007–200820092009–20102010–20112011–2012nuo 2014 | Portugalijos U-16Portugalijos U-17Portugalijos U-18Portugalijos U-19Portugalijos U-20Portugalijos U-21 Portugalija | 11 (1)11 (0)5 (0)17 (0)18 (0)10 (0)32 (1) |
| \* Skaičiuojama tik pasirodymai ir įvarčiai vietinėje lygoje Duomenys 2017 m. gegužės 17 d..
\*\* Nacionalinės komandos pasirodymų irįvarčių duomenys 2018 m.. |

**Sedrikas Rikardas Alvešas Soarešas** (g. 1991 m. rugpjūčio 31 d. Zingene, Vokietijoje) – portugalų futbolininkas, žaidžiantis gynėjo pozicijoje Premier League klube Southampton FC bei Portugalijos rinktinėje.

Futbolininko karjerą pradėjo 1999 m. Sporting CP jaunimo klube. Nuo 2010 m. žaidė pagrindinėje sudėtyje. Už Lisabonos klubą sužaidė 94-ias oficialias rungtynes (daugiau nei keturis Primeira Liga sezonus) bei pelnė du įvarčius. 2015 m. pasirašė sutartį su anglų Southampton FC klubu.

Įvairaus amžiaus Portugalijos jaunimo rinktines atstovavo 72 kartus. 2014 m. debiutavo nacionalinėje rinktinėje. Su Portugalijos rinktine laimėjo Euro 2016 čempionatą.

Tarptautinė karjera
-------------------

2011 m. rugsėjo 1 d. debiutavo Portugalijos jaunimo iki 21 metų rinktinėje, 2013 UEFA Europos U-21 čempionato kvalifikacinėse rungtynėse, prieš Moldovos bendraamžius. Iš viso sužaidė dešimt kartų. Nacionalinėje rinktinėje debiutavo 2014 m. spalio 11 d. draugiškose rungtynėse prieš Prancūzijos rinktinę.

Fernando Santos pakvietė Cédric atstovauti Portugalijos rinktinę UEFA Euro 2016 čempionatui. Kartu su José Fonte (bendraklubiu iš Southampton FC), birželio 25 d. sužaidė rungtynėse prieš Kroatiją.

2017 m. birželio 17 d. pelnė pirmąjį įvartį 2017 m. FIFA konfederacijų taurėje prieš Meksikos rinktinę.

Dalyvavimas čempionatuose
-------------------------


| Čempionatas | Rinktinės vieta | Sužaidė rungtynių |  | 00 | 00 | 00 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| **Pasaulio čempionatai** |
| Rusija 2018 | aštuntfinalis | 3 | 0 | 1 | 0 | 0 |
| **Žemyno čempionatai** |
| Prancūzija 2016 | 1 vieta | 4 | 0 | 1 | 0 | 0 |

Šaltiniai
---------

1. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| Didžiosios Stepės tauta:**Donghu (东胡)** |
| **Kilmė** | proto-mongolai?? |
| **Protėvynė** | Chinganas |
| **Laikotarpis** | paskutiniai amžiai pr. m. e. |
| **Hegemonija** | Mandžiūrija |
| **Palikuonys** | šianbai, vuhuanai |
| 
Donghu Kinijos šiaurės rytuose |
|

|  |
| --- |
|  |
| **Mandžiūrijos istorija** |
| (*Kočiosonas*) |
| Donghu |
| *Šiongnu* |
| Vuhuanai | Sušenai |
| Šianbai |
| Kumo ši | Mohe |
|  | Balhė |
| Liao (Kidaniai) |
| Džin (Džurdžėnai) |
| *Yuan > Ming* |
| Čing dinastija (Mandžiūrai) |
| *Kinijos Respublika* | *Tolimųjų Rytų Respublika* |
| Mandžukas |
| *Kinija (Šiaurės rytų Kinija)* | *Rusija (Rusijos Tolimieji Rytai)* |

**Donghu** (kin. 东胡, pinyin: *Dōnghú*), **Rytiniai hu** – senovės tauta, kilusi iš Mandžiūrijos, kuri paskutiniais amžiais pr. m. e. kontroliavo didelę dalį Mandžiūrijos.

Istorija
--------

Donghu buvo rytiniai šiongnu kaimynai, kadaise gyvenę Mongolijos plynaukštėje. Kadangi šiongnu kinai seniausiais laikais įvardino kaip *hu*, tos tautos, kurios nepriklausė šiongnu, buvo vadinamos „rytiniais hu". Gali būti, kad taip buvo įvardijama ne viena tauta, o kelių net negiminingų tautų grupė.

Kuomet šiongnu III a. pr. m. e. įgijo hegemoniją visoje Mongolijos plynaukštėje, jie išstūmė donghu į rytus, į dabartinę Mandžiūriją. Manoma, kad maždaug tuo metu jie suskilo į dvi pagrindines tautas – šianbus pietuose ir vuhuanus šiaurėje.

Kultūra
-------

Kinų šaltiniai apie donghu rašė nedaug. Jie minėjo, kad šios tautos skuto galvas plikai (paprotys, vėliau paplitęs tarp daugybės Mandžiūrijos tautų, tarp jų ir mandžiūrų). Jų valdovų auksinė karūna buvo vadinama *huguan*, o auksu dekoruoti diržai – *hudai*.
| Briedžių salos nacionalinis parkas |
| --- |
| IUCN II kategorija (nacionalinis parkas) |
| Pelkės Briedžių salos nac. parke Pelkės Briedžių salos nac. parke |
| **Vieta:** | Rusijos vėliava Rusija(Maskvos srities vėliava Maskvos sritis, Maskva) |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** | Maskva |
| 

Žemėlapis rodantis Briedžių salos nacionalinis parkas vietą.Briedžių salos nacionalinis parkas

  |
| **Koordinatės:** | 55°51′0″ š. pl. 37°48′0″ r. ilg.﻿ / ﻿55.85000°š. pl. 37.80000°r. ilg.﻿ / 55.85000; 37.80000Koordinatės: 55°51′0″ š. pl. 37°48′0″ r. ilg.﻿ / ﻿55.85000°š. pl. 37.80000°r. ilg.﻿ / 55.85000; 37.80000 |
| **Plotas:** | 116 km² |
| **Įkurtas:** | 1983 m. |
|  **Vikiteka:** | Briedžių salos nacionalinis parkas |

**Briedžių salos nacionalinis parkas** (rus. *Национальный парк «Лосиный Остров»*) – saugoma gamtos sritis Rusijoje, Maskvos miesto šiaurės rytuose bei Maskvos srityje (Balašichos, Koroliovo, Ščiolkovo ir Mytiščių miestų apygardos). Įsteigtas 1983 m. ir kartu su Sočio nacionaliniu parku yra seniausias Rusijoje.

Parkas apima didžiausią Maskvoje miškų masyvą su pelkėmis, giraitėmis, tamsiais spygliuočių miškais, Jauzos upelio slėniu. Veikia briedžių žvėrynas, arboretumas, Rusų buities muziejus, paukščių regykla. Daugumą miškų sudaro beržynai, mažiau – eglynai, pušynai, liepynai ir ąžuolynai. Yra Pamaskvėje retų augalų (paprastasis žalčialunkis, paprastoji pakalnutė, paprastasis burbulis, triskiautė žibuoklė, rusvoji lizduolė, dilgialapis katilėlis ir kt.). Parko teritorijoje gyvena briedžiai, šernai, dėmėtieji elniai, kiškiai, lapės, voverės, kanadinės audinės, usūriniai šunys, bebrai, ondatros ir kt. Tiesa, gyvūnai kenčia nuo sulaukėjusių šunų antpuolių. Briedžių salą taip pat niokoja neteisėtos statybos bei miško kirtimai.

Briedžių sala šaltiniuose minima nuo 1406 m. Čia buvo rusų carų ir didikų medžioklės plotai. XIX a. miškas buvo prižiūrimas profesionalių miškininkų. Per II pasaulinį karą didelė dalis miško buvo iškirsta.

* Parko pievos su vilkdalgiaisParko pievos su vilkdalgiais
* SaulėtekisSaulėtekis
* Rytinis rūkasRytinis rūkas
* Miško takelisMiško takelis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Бездомные собаки истребили редких животных // KP.RU
| Mikniūnų akmuo |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Mikniūnų akmuoMikniūnų akmuo

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°45′23″š. pl. 25°29′21″r. ilg.﻿ / ﻿55.756258°š. pl. 25.489122°r. ilg.﻿ / 55.756258; 25.489122Koordinatės: 55°45′23″š. pl. 25°29′21″r. ilg.﻿ / ﻿55.756258°š. pl. 25.489122°r. ilg.﻿ / 55.756258; 25.489122 |

 |
| Vieta | Rokiškio rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Kamajų seniūnija |
| Aukštis | 0,7 m |
| Plotas | 2,5 m² |
| Registro Nr. | 21072 / M78 |

**Mikniūnų akmuo**, dar vadinamas *Džiugavu*, *Velnio akmeniu* – mitologinis akmuo ties Mikniūnais (Kamajų sen.), Rokiškio rajone. Jis slūgso miške, 0,85 km į pietvakarius nuo kelio  **3612**  Kariūnai–Duokiškis–Vilučiai–Kušliai , 0,55 km į šiaurės vakarus nuo gyvenamos sodybos. Riedulys yra valstybės saugoma kultūros vertybė.

Duomenys
--------

Akmuo prie pagrindo 1,1 m ilgio, 20 – 65 cm pločio, 70 cm aukščio.

Legendos
--------

Vieni pasakoja, kad akmenį nešė ir gaidžiams sugiedojus pametė velnias. Pro šalį einant atrodo, lyg kažkas tupi ir šypsosi, džiaugiasi, juokiasi. Dėl to nuo seno vadinamas Džiaugsmo akmeniu, o nuo gimdymo vietovę pavadino Gimtine, Gintine. Vietos gyventojai teigė, kad akmens „negalima nuvežti". Taip pat nurodoma, kad anksčiau šioje vietoje buvęs antras toks pats akmuo, vėliau žmonių išvežtas. Ariant prie Džiugavo akmens buvo išariama žmonių kaulų. Dar sakoma, kad ties šiuo akmeniu ieškoma lobių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Objekto Nr. 21072 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. ↑  Kamajų seniūnija. Lankytinos vietos Archyvuota kopija 2018-12-21 iš Wayback Machine projekto.
| **Marijus Gudynas** |
| --- |
| Gimė | 1974 m. gegužės 28 d. (48 metai)Kaunas |
| Tautybė | lietuvis |
|  |
| Veikla | valstybės tarnautojas |
| Sritis | diplomatija |
| Organizacijos | LR Užsienio reikalų ministerija |
| Pareigos | Lietuvos Respublikos ambasadorius Airijoje (nuo 2020 m.) |

**Marijus Gudynas** (g. 1974 m. gegužės 28 d. Kaune) – lietuvių diplomatas, valstybės tarnautojas, Lietuvos Respublikos ambasadorius Airijoje (nuo 2020 m. spalio mėn.).

Biografija
----------

1992–1998 m. studijavo KTU Statybos ir architektūros fakultete. 1997–1999 m. buvo Kauno rajono savivaldybės Tarybos sekretorius. 1999–2003 m. – regioninės plėtros atašė Lietuvos nuolatinėje atstovybėje prie ES.

2003–2005 m. dirbo VRM Regioninės politikos departamento direktoriaus pavaduotoju, vėliau buvo ministras patarėjas LR ambasadoje Baltarusijoje.

2006–2012 m. – URM Baltarusijos skyriaus vedėjas, Rytų kaimynystės politikos departamento direktoriaus pavaduotojas, šio departamento direktorius.

2012–2016 m. – Lietuvos Respublikos generalinis konsulas Čikagoje. Vėliau vadovavo Užsienio reikalų ministerijos Užsienio lietuvių departamentui. 2020 m. spalio mėn. paskirtas Lietuvos ambasadoriumi Airijoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2016-09-14 iš Wayback Machine projekto. (urm.lt inf.)
2. ↑  Ambasadoriumi Airijoje paskirtas Marijus Gudynas, LRT, 2020.10.07


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Egidijus Meilūnas** | **Lietuvos ambasadorius Airijoje** 2020 - | Po to:**-** |
Koordinatės: 54°15′06″š. pl. 24°16′37″r. ilg.﻿ / ﻿54.251628°š. pl. 24.277047°r. ilg.﻿ / 54.251628; 24.277047


|  Mikniūnų koplyčia-mauzoliejus |
| --- |
| **Savivaldybė** | Varėnos rajonas |
| **Gyvenvietė** | Mikniūnai (Varėna) |
| **Statybinė medžiaga** | akmenų mūras |
| **Pastatyta** | XIX a. |

**Mikniūnų koplyčia-mauzoliejus** – laidojimo koplyčia, esanti Mikniūnų kaime, Merkinės seniūnijoje, Varėnos rajone, už 13 km į šiaurės rytus nuo Merkinės, 1,2 km į šiaurę nuo kelio  **5009**  Varėna–Nedzingė–Merkinė , pasukus pro Pilvingius. 

Akmens mūro koplyčia stūkso atokioje vietoje, netoli nuo veikiančių Mikniūnų kapinių, ant atviros kalvos, nuo kurios atsiveria apylinkių kraštovaizdis. Kvadratinio plano antžeminis statinys sudėtas iš stambių riedulių su smulkių akmenukų intarpais. Priekinio fasado sienoje, abipus įėjimo, taip pat šoninėse sienose įrengtos ir užmūrytos kriptos. Originalių epitafijų įrašai liudija apie čia palaidotus Godačevskių (*Godaczewski*) giminės narius. Koplyčia sutvarkyta, atnaujintas jos vidus.

Mauzoliejuje yra siaura, stačiakampė maldyklos patalpa, kuri atsiveria koplyčios priekyje. Atviras platus įėjimas užtvertas apsauginėmis grotomis. Suremontuotoje patalpoje vidaus sienos lygios, išmūrytos baltomis silikatinėmis plytomis, įrengtos medinės lubos, betono grindys, stovi altorėlis. Koplyčia uždengta lėkštu keturšlaičiu stogu, dengtu malksnomis, su viršūnėje įtaisytu metaliniu kryžiumi. Pastogę juosia tinkuotas kelių eilių karnizas.

Istorija
--------

XIX a. antrojoje pusėje minima Godačevskių dvaro valda Pakaršyje (už 7 km). Merkinės bažnyčioje įrengta atminimo lenta vieniems iš Godačevskių – epitafija skirta Godačevskiams Jokūbui ir Eleonorai (atnaujinta 1856 m.): *Wam Jakubowi i Eleonorze Godaczewskim Marszałk. Płtu I-go w grobie przodków złożonym syn Seweryn w 1856 r. tę pamiątkę wznowił*.

Sovietiniais metais Godačevskių mauzoliejus stovėjo apleistas, išplėštomis kriptomis. Apie 1990-uosius pastatas suremontuotas, palaikai perlaidoti ir pašventinti.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Koplyčia pasaulio pakraštyje *livejournal.com* Archyvuota kopija 2022-01-01 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Cmentarze, indeksacja polskich grobów i epitafiów Godaczewski Jakub i Eleonora

Nuorodos
--------

* Czesław Malewski. Rodziny szlacheckie na Litwie w XIX wieku. Powiaty lidzki, oszmiański i wileński Archyvuota kopija 2022-01-01 iš Wayback Machine projekto.
**Dono Respublika** (rus. *Донская Республика*) – nepriklausoma antibolševikinė respublika, kurią Pietų Rusijos ginkluotosios pajėgos suformavo Dono kazokų teritorijoje, kad pasipriešintų prieš Dono Tarybų Respubliką. Ji egzistavo 1918–1920 m. per Rusijos pilietinį karą po Rusijos imperijos žlugimo.

1918 m. balandį, išlaisvinus Novočerkaską iš Dono Tarybų Respublikos kontrolės, buvo sudaryta Dono laikinoji vyriausybė. Gegužės 16 d. Piotras Krasnovas buvo išrinktas atamanu. Gegužės 17 d. Krasnovas pristatė savo „Pagrindinius Didžiojo Dono dėsnius". Jo 50 punktų apėmė privačios nuosavybės neliečiamumą ir panaikino visus įstatymus, paskelbtus po Nikolajaus II abdikacijos.

Dono Respublika valdė Dono regiono teritoriją su sostine Novočerkasku. Administraciniu požiūriu Dono Respublika buvo suskirstyta į dešimt apygardų, apimančių teritoriją, esančią Rusijos TFSR Rostovo ir Volgogrado srityse bei kaimyninės Donecko-Krivoj Rogo Tarybų Respublikos Luhansko ir Donecko srityse.

Dono Respublika nustojo egzistuoti po to, kai per Rusijos pilietinį karą Raudonoji armija nugalėjo Dono kazokus, kurie sudarė svarbią baltagvardiečių dalį. 1919–1933 m. buvo bolševikų vykdoma sistemingų represijų prieš kazokus politika. Po Antrojo pasaulinio karo Jungtinei Karalystei repatrijavus pabėgusius kazokus į Sovietų Sąjungą, Dono kazokų pasipriešinimo judėjimas galiausiai išnyko.

Išnašos
-------

1. ↑  "Smele, Jonathan D. (2015-11-19). *Historical Dictionary of the Russian Civil Wars, 1916-1926*. Rowman & Littlefield. p. 336. ISBN 9781442252813.

Šaltiniai
---------

* Терещенко А. Г. Конституционные акты Всевеликого Войска Донского // Донской временник. — 2003. Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
* Основные законы Всевеликого Войска Донского
* Дорошенко Д. Історія України 1917—1923 рр. У двох томах. — Т.ІІ. — Українська Гетьманська Держава 1918 року. — К. 2002. — С.127-128.
**Vnešekonombanko čekiai** – Vnešekonom banko (rus. *Внешэкономбанк* – išorės ekonomikos bankas) ir Vnešposyltorgo (rus. *Внешпосылторг* – išorės išsiuntimo prekyba) (taip pat „sertifikatai", „bonai") – savotiški „antrieji pinigai", egzistavę TSRS 1960 m. – 1990 m. Jie buvo leidžiami banknotų pavidalu, monetų nebuvo (popieriniai čekiai buvo net 1 kapeikai). 

Vnešekonombanko čekiais buvo mokamos algos TSRS piliečiams, dirbusiems užsienyje (jūreiviams, ambasadų darbuotojams ir pan), taip vengiant mokėti užsienio valiuta. Būnant užsienyje pinigus buvo galima neribotai keisti į vietinius pinigus, o būnant TSRS už čekius buvo galima specializuotose valiutinėse parduotuvėse „Beriozka" (rus. *Берёзка* – berželis) nusipirkti įvairių deficitinių prekių. Čekius buvo galima pakeisti ir tarybiniais rubliais kursu 1:1, bet mažai kas tai darydavo. Juodojoje rinkoje juos nupirkdavo geresniu kursu – nuo 1:3 iki 1:10, bet už tokį keitimą buvo baudžiama iki 8 metų laisvės atėmimo (RSFR BK 88 str.).

Gaunant piniginius pervedimus iš kitos šalies kitos šalies valiuta (pavyzdžiui, už publikacijas, materialinę pagalbą iš giminių), pavedimai eidavo per Vneštorgbanką ir TSRS viduje buvo išmokama čekiais, o ne užsienio valiuta.

Iki 1977 m. buvo keletas čekių tipų, paskui jie tapo vieningi. Čekiai buvo panaikinti 1992 m.

Lenkiškas bonas

Kitose socialistinės ekonominės pagalbos valstybėse
---------------------------------------------------

Panašūs čekiai buvo naudojami visose TEP valstybėse, pavyzdžiui, Čekoslovakijos Socialistinėje Respublikoje ir Lenkijos liaudies respublikoje bonai, Vokietijos Demokratinėje Respublikoje čekiai ir t. t.

Nuorodos
--------

* Valiutinės prekybos sistemos TSRS aprašymas
* Vnešekonombanko čekių pavyzdžiai
* Didelio kelio etapai: nuo farcofkos iki TSRS Vnešekonombanko čekių[neveikianti nuoroda]
* Tarybinės ekonomikos pogrindininkai Archyvuota kopija 2007-03-10 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Apurimako departamentas*Departamento de Apurímac* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Peru vėliava Peru |
| **Administracinis centras** | Abankajus |
| **Provincijos** | 7 |
| **Apygardos** | 88 |
| **Prezidentas** | David Salazar |
|  |
| **Gyventojų** (2017 m.) | 405 759 |
| **Plotas** | 20 895 km² |
| **Tankumas** (2017 m.) | 19 žm./km² |

**Apurimako departamentas** (isp. *Departamento de Apurímac*, keč. *Apurimaq suyu*) – departamentas Peru pietinėje dalyje. Rytuose ribojasi su Kusko, pietuose – su Arekipos, vakaruose – su Ajakučo departamentais. Administracinis centras – Abankajus.

Istorija
--------

Departamento pavadinimas kilo nuo Apurimako upės, kurios pavadinimas kečujų kalba reiškia „dievo šnekesys". Apie pirmuosius regiono gyventojus žinoma labai nedaug. Andavajlaso apylinkėse gyveno karingi indėnai čankai. Jie aktyviai priešinosi inkams. Gyventojai vertėsi žemdirbyste, tačiau išlaikė privačias valdas. Ispanų kolonizacijos laikotarpiu Apurimakas priskirtas Uamangai, o nepriklausomybės pradžioje – Kuskui. Apurimako departamentas sukurtas 1873 m.

Geografija
----------

Departamentas įsikūręs Andų kalnuose. Aukščiausio viršukalnės – *Chancohuana Chico* (5331 m) ir Tetonas (5300 m). Teritorija yra pereinamoje klimato zonoje tarp sausos Kostos ir drėgnos Amazonijos. Vidutinė temperatūra kalnų slėniuose +15 °C. Dauguma upių priklauso Amazonės baseinui; svarbiausios: Apurimakas, Šv. Tomo upė, Pačačaka, Pampa. Pagrindiniai ežerai – Pakučia, Uspakočia, Ankaskočia.

Ekonomika
---------

Pagrindinės ūkio šakos gyvulininkystė (galvijų auginimas) ir žemdirbystė (auginami kukurūzai, bulvės, gumbinės nasturtės, miežiai, dumplūnės). Vyno, aguardijento gamyba. *Las Bambas* vietovėje išgaunamas varis. Įrengtos dvi hidroelektrinės.

Svarbiausi turistiniai objektai yra Abankajaus ir Andavajlaso miestai, Sajvitės akmuo, kalnai, ežerai. Činčeroso provincijoje vyksta *Nuestra Señora de Cocharcas* atlaidai.

Provincijos
-----------

Apurimako departamentas padalintas į 7 provincijas (skliaustuose – administracinis centras).

* Abankajaus provincija (Abankajus)
* Antabambos provincija (Antabamba)
* Aimaraeso provincija (Čaluanka)
* Kotabambo provincija (Tambobamba)
* Grau provincija (Čukibambilija)
* Činčeroso provincija (Činčerosas)
* Andahuailaso provincija (Andahuailasas)

| Peru departamentai | Peru State Flag |
| --- | --- |
| Ajakučas | Amazonė | Ankašas | Apurimakas | Arekipa | Chuninas | Huankavelika | Huanukas | Ika | Kachamarka | Kaljao | Kuskas | La Libertadas | Lambajekė | Lima | Loretas | Madre de Diosas | Mokegva | Paskas | Piura | Punas | San Martinas | Takna | Tumbesas | Ukajalis |
|  **Limos provincija nepriklauso nė vienam departamentui.** |
| **Marija Danutė Jukniūtė-Bžeskienė** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1943 m. sausio 1 d.Papušynys, Raseinių valsčius |
| Mirė | 2023 m. kovo 11 d. (80 metų) |
| Palaidotas (-a) | Petrašiūnų kapinėse |
| Tautybė | lietuvė |
| Pilietybė |  Lietuva |
| Motina | Sofija Valiukaitė-Juknienė (1915–2006 m.) |
| Sutuoktinis (-ė) | Edvaldas Bžeskas |
| Vaikai | Egmontas Bžeskas |
|  |
| Veikla | grafikė, scenografė |
|  |
| Alma mater | Lietuvos dailės institutas |

**Marija Danutė Jukniūtė-Bžeskienė** (1943 m. sausio 1 d. Papušynyje, Raseinių valsčiuje – 2023 m. kovo 11 d.) – Lietuvos grafikė, scenografė.

Biografija
----------

1967 m. baigė Lietuvos dailės institutą ir įgijo dailininkės grafikės specialybę. 1965–1968 m. dirbo Ryšių ministerijos Spaudos platinimo valdyboje. 1971–1979 m. dėstė Kauno dailės mokykloje.

Kūryba
------

Sukūrė litografijų: triptikai „Žemėje" 1969 m. „Skriejantis laikas" 1972 m. ciklas „Būtis" 1974 m. Nutapė portretų. Kūriniai sudėtingos kompozicijos, preciziškai atlikti, juose gausu alegorinių, simbolinių įvaizdžių; tapybiškais šešėliavimo efektais sukurta erdvės įspūdis, paslaptinga, dramatinė atmosfera.

Pagal savo estampų ciklus „Būtis" ir „Mirties sparnai" su I. Zabarauskaite sukūrė scenografiją ir kostiumus – A. Rekašiaus baletui „Aura" (1987 m. Lietuvos operos ir baleto teatras). Nuo 1967 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje, individuali paroda surengta Kaune 1973 m. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus.

Mirė 2023 m. kovo 11 d. palaidota Petrašiūnų kapinės, Kaune, šalia savo mamos, dailininkės Sofijos Valiukaitės-Juknienės (1915–2006 m.).

Iliustruotos knygos
-------------------

* Vytautė Žilinskaitė. Kaktuso paslaptis, 1973 m. Ikaras antrasis, 1990 m.
* Emilja Liegutė. Užmigęs miestas, 1978 m.
* Kazys Saja. Liepsnojanti kriaušė, 1981 m. Melų diena, 1982 m. Sielų mainai, 1984 m. Gvidono apsiaustas, 1988 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Skaudi netektis: mirė Egmonto Bžesko mama grafikė Marija Jukniūtė Bžeskienė. TV3. 2023-03-16. Nuoroda tikrinta 2023-03-17.
2. 1 2 3  „Mirė grafikė Marija Jukniūtė-Bžeskienė". lrt.lt. 2023-03-16. Nuoroda tikrinta 2023-03-19.
3. ↑  Regina Urbonienė. *Marija Danutė Jukniūtė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 768 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Apsėklinimas** – biologinis procesas, sąlygojantis gyvūnų moteriškų ir vyriškų gametų susitikimą.

Apsėklinimas gali būti vidinis ir išorinis. Išorinis apsėklinimas būdingas daugeliui vandenyje gyvenančių gyvūnų, kurie kiaušialąstes ir spermatozoidus išskiria į aplinką, kur jie susilieja (apvaisinimas). Sausumos gyventojams daugiau būdingas vidinis apsėklinimas, nes išorinėje aplinkoje nėra sąlygų gametoms išsilaikyti ir susitikti. Tokiu atveju spermatozoidai lytinio akto metu patenka į patelės lytinius takus.

Istorija
--------

Žuvininkystėje ir gyvulininkystėje įdiegtas dirbtinio apsėklinimo metodas. Dar XIX a. vid. rusų mokslininkas V. Vraskis (1829–1862) parengė dirbtinio žuvų apsėklinimo metodą, kurio esmė ta, kad žuvų ikrai išleidžiami plokščiadugniame inde ant sudėtų šapelių ar šakelių ir po to aplaistomi sėkliniu skysčiu (pieniais, dar žr. sperma).

Vėliau atsirado ir žemės ūkio gyvulių apsėklinimo technologija. Šiuo atveju vertingo reproduktoriaus sperma galima apsėklinti daug patelių. Sukurta speciali aparatūra ir metodai, kaip paimti spermos iš patino ir įvesti ją į patelės lytinius takus. Kad spermatozoidai būtų gyvybingesni jie apdorojami specialiais skiedikliais arba užšaldomi.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Dirbtinis apvaisinimas
| Arauka |
| --- |
|  Arauka šalia Araukos miesto |
| **Ilgis** | 1050 km |
| **Baseino plotas** | 34 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 800 m³/s |
| **Ištakos** | Almorsadero paramai |
| **Žiotys** | Orinokas |
| **Šalys** |  Kolumbija,  Venesuela |
|  |
|  **Vikiteka** | Arauka |

**Arauka** (isp. *Río Arauca*) – upė Kolumbijoje ir Venesueloje; Orinoko kairysis intakas. Prasideda Andų kalnuose (Rytų Kordiljeroje), apie 4000 m aukštyje, centrinėje šiaurės Kolumbijoje. Aukštupyje dažnai vadinama *Chitagá*. Teka į rytus Kolumbijos-Venesuelos siena. Toliau teka Ljanoso lygumomis kur vaga išplatėja, skaidosi į atšakas, sudaro šlapynes.

Didžiausi intakai: Karabas, Kakota, Negras, Koloradas, San Lorensas, Kubugonas, Kobaras, Rojata, Bochaba, Banadija, Kutufi.

Vasarą ir rudenį patvinsta. Potvynių metu laivai upe gali pakilti 600 km. Svarbiausi pakrantės miestai – Arauka, Araukita (Kolumbija), El Amparo de Apūrė, Elorsa (Venesuela).

Nuorodos
--------

1. ↑  La cuenca del río Orinoco: visión hidrográfica y balance hídrico
2. ↑  *Arauca*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
3. ↑  *Араука*,Большая советская энциклопедия, T. II (Ангола—Барзас). – Москва: Советская энциклопедия, 1970
| **Marija Gorbanė** |
| --- |
|  |
| Gimimo vardas | Мари́я Гóрбань |
| Visas vardas | Мари́я Алекса́ндровна Гóрбань |
| Gimė | 1986 m. gruodžio 26 d. (36 metai)Jaroslavlis, Rusija |
| Gyven. vieta | nežinoma |
| Tautybė | Rusė |
| Pilietybė |  Rusija |
|  |
| Sritis | Teatras, kinas, TV |
| Pareigos | Aktorė |

**Marija Gorbanė** (rus. *Мари́я Алекса́ндровна Гóрбань*, g. 1986 m. gruodžio 26 d. Jaroslavlyje) – Rusijos aktorė.

Biografija
----------

2007 m. baigė GITIS vaidybos skyrių (Boriso Morozovo kursas). Diplominiai spektakliai: Michailo Sebastiano „Žvaigždė be vardo", A.P.Čechovo „Trys seserys", Nikolajaus Erdmano „Mandatas".

Debiutavo seriale „Paprastos tiesos", kur ją atvedė ten besifilmuojantis brolis Aleksejus Sutjaginas.

2010 m. vasarį nusifilmavo atviroje žurnalo „Maxim" fotosesijoje, o 2011 m. birželį pasirodė ant XXL viršelio. Gyveno kartu su slovaku futbolininku Ján Ďurica, žaidusiu Maskvos Lokomotyve. 2011 m. pora išsiskyrė.

2012–2016 metais ji vaidino seriale „Virtuvė" Dmitrijaus Nagijevo buvusios žmonos Kristinos vaidmenyje.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑

Nuorodos
--------

* IMDB profilis
* kino-teatr.ru
* kinopoisk.ru
Iki salos padėtis Nagasakio prefektūroje
**Iki sala** (jap. 壱岐島) – nedidelė sala, esanti tarp Kiūšiu salos ir Cušimos salyno Cušimos sąsiauryje, rytiniame Korėjos sąsiaurio dalyje. Tai dalis Nagasaki prefektūros Japonijoje. Iki miestas yra vietinės vyriausybės centras. Sala turi 3 uostus.

Ši sala kartu nuo seno buvo ir viena tradicinių Japonijos žemių, dar vadinama 壱州 *Išiū*.

Geografija
----------

138,45 km² ploto saloje, t. y. 17 km iš šiaurės į pietus ir 14 km iš rytų į vakarus, gyvena apie 33 200 gyventojų. Žemdirbystė plačiai naudojama vietinių gyventojų, plačiai auginami ryžiai ir tabakas. Čia vyrauja onsen; taip japonai vadina karštą pavasarį. Jūrų ežiai šioje saloje – delikatesas, kaip ir japoniška degtinė šiočiū.

Tarp XX a. 8 ir 9 dešimtmečių, ypatingai Kacumoto mieste, salos gyventojai buvo pagarsėję banginių ir delfinų medžiokle ypatingai dideliais kiekiais. Dėl nykstančios Seriola quinqueradiata rūšies, 1982 m. vietinė miesto vyriausybė uždraudė žvejoti pastarąją rūšį dideliais mastais.

1977 m. vietiniai žvejai pakvietė televizijos kompanijas masiškų delfinų žudynių nufilmavimui. Po to pasaulis stipriai pasmerkė žvejų veiksmus dėl delfinų žudymo.  Archyvuota kopija 2007-10-06 iš Wayback Machine projekto.

Istorija
--------

Iki sala nuo senovės buvo viena tradicinių Japonijos žemių.

Po Toi įsiveržimo, prasidėjo prekyba tarp Korėjos valstybės Korio, Cušimos, Iki ir Kiūšiū, bet buvo sustabdytas Mongolų įsiveržimu į Japoniją 1274 ir 1281 m. Tačiau Japonai ėmėsi priemonių tolimesniems mongolų įsibrovimams sustabdyti. Korjosa (Korio dinastijos istorikas) minėjo, kad 1274 m. mongolų karinės pajėgos, tarp kurių buvo ir korėjiečių karių, užgrobė Cušimos ir Iki salas bei išžudė daugybę salos gyventojų.

Iki sala, kartu su Cušima ir Macura tapo viena didžiųjų Wokou (japonų piratų) bazių.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Ikio žemė
* Iki, Nagasaki
| **Marija I** |
| --- |
| Anglijos karalienė |
|  |
| Tiudorai |
| Gimė | 1516 m. vasario 18 d.Grinviče, Anglija |
| Mirė | 1558 m. lapkričio 17 d. (42 metai)Šv. Jokūbo rūmai Londone, Anglija |
| Palaidotas (-a) | 1558 m.  gruodžio 14 d. Vestminsterio abatija  Londonas |
| Tėvas | Henrikas VIII |
| Motina | Katerina Aragonietė |
| Sutuoktinis (-ė) | Filipas II |
| Religija | Romos katalikė |
| Anglijos karalienė |
| Valdė | 1553 m. - 1558 m. (~5 metai) |
| Pirmtakas | Džeinė (ginčytina) |
| Įpėdinis | Elžbieta I |
|  |
|  **Vikiteka** | Marija I |
| Parašas |
|  |

**Marija I** arba **Marija Tiudor** (angl. *Mary I*, 1516 m. vasario 18 d. Grinviče – 1558 m. lapkričio 17 d. Londone) – pirmoji karūnuota Anglijos ir Airijos karalienė. Anglijos karaliaus Henriko VIII ir Ispanijos princesės Katerinos Aragonietės dukra.

Biografija
----------

Prieš Marijos Tiudor gimimą visi Henriko VIII ir Katerinos Aragonietės vaikai mirdavo dar negimę arba iškart po gimimo. Pirmuosius dvejus savo gyvenimo metus dėl prakaito ligos epidemijos Marija persikėlinėjo iš vienų rūmų į kitus. Tėvams išsiskyrus paskelbta neturinti paveldėjimo teisių. 1544 Henriko VIII pripažinta įpėdine po kitų jo vaikų. Jos jaunesnysis netikras brolis Eduardas VI 1547 m. sulaukęs vos devynerių, buvo karūnuotas karaliumi. Susirgęs mirtina liga 1553 m. Eduardas bandė pašalinti Mariją iš paveldėtojų linijos, nes teisingai nuspėjo ją atšauksiant protestantų reformas, įvykusias jo valdymo metu. Eduardui tais pačiais metais mirus, pagrindiniai politikai paskelbė ledi Džeinę Grei karaliene. Į tai reaguodama Marija greitai subūrė pajėgas Rytų Anglijoje ir jau po 9 dienų nuvertė Džeinę, kuriai kartu su Džeinės vyru, tėvu ir uošviu buvo įvykdytos mirties bausmės. Marija tapo pirmąja Anglijos karaliene regente, išskyrus ginčijamus Džeinės ir imperatorienės Matildos valdymus. 1554 m. liepą Marija ištekėjo už Ispanijos princo Pilypo ir tapo Habsburgų Ispanijos karaliene, šiam 1556 m. sausį tapus Ispanijos karaliumi. Vyro siūlymu Anglija pradėjo karą su Prancūzija, kurį pralaimėjusi prarado Kalė regioną ir paskutinį uostą žemyne.

Gerai žinoma dėl savo aktyvių bandymų sustabdyti Anglijos reformaciją, prasidėjusią jos tėvo Henriko VIII valdymo laikais. Jos bandymus atkurti Bažnyčiai priklausiusį turtą, konfiskuotą valdant dviem ankstesniems monarchams, sustabdė parlamentas. Per penkerius savo valdymo metus Marija žiauriai persekiojo anglikonus – sudegino 287 religinius disidentus, įskaitant kai kuriuos žymius anglikonų vyskupus ir 56 moteris. Dar trisdešimt mirė kalėjime. Dėl savo žiaurumo religinių disidentų buvo praminta „**Kruvinąja Marija**".

Mirė 1558 m. lapkričio 17 d. Londone. Vaikų nesusilaukė. Romos katalikybės atkūrimą Anglijoje atšaukė jos jaunesnioji sesuo ir įpėdinė Elžbieta I.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4 5  „Marija I". *www.vle.lt*. Nuoroda tikrinta 2022-10-16.
2. ↑  Kenneth O. Morgan (2009-04-01). *The Oxford Illustrated History of Britain*. Oksfordo universiteto leidykla. p. 259. ISBN 978-0-19-954475-2. Nuoroda tikrinta 2012-08-16.
3. ↑  Duffy, Eamon *Fires of Faith: Catholic England Under Mary Tudor,* New Haven, Jeilis 2008 m. ISBN 0300152167
Koordinatės: 38°53′29″ š. pl. 77°01′12″ v. ilg.﻿ / ﻿38.89139°š. pl. 77.02000°r. ilg.﻿ / 38.89139; 77.02000

 Getty centras iš paukščio skrydžio
 Getty vila
**J. Paul Getty muziejus** – meno muziejus JAV Kalifornijos valstijoje. 

J. Paul Getty muziejų sudaro du padaliniai: Getty centras Los Andžele ir Getty vila Malibu. Getty centre eksponuojama Europos ir Amerikos dailė nuo viduramžių, o Getty vila skirta senovės graikų, etruskų ir romėnų menui. Muziejuje vyksta parodos, švietimo ir kitokios programos, nuolatinių ekspozicijų lankymas nemokamas, automobilių aikštelė mokama. 2013 m. abu muziejaus padalinius aplankė daugiau nei 1,7 mln. lankytojų.[1] Pasak *tripadvisor.com* svetainės suvestinės, Getty centras yra pirmas pagal turistų susidomėjimą objektas Los Andžele.[2]

Istorija
--------

1953 m. JAV milijardierius ir filantropas J. Paul Getty, anksčiau rėmęs Los Andželo apygardos muziejų, nusprendė įsteigti savo muziejų, kuriame plačiajai visuomenei būtų prieinama jo meno kolekcija. Tais pačiais metais jis įsteigė J. Paul Getty muziejaus pasitikėjimo fondą (*J. Paul Getty Museum Trust*). 1954 m. atidarytas J. Paul Getty muziejus savininko rančoje Malibu. Jis 1957 m. žurnalo *„Fortune"* buvo įvardintas turtingiausiu pasaulio žmogumi. 1976 m. mirė J. Paul Getty ir palikimu savo vardo fondui paliko 700 mln. JAV dolerių vertos nuosavybės (2,9 mlrd. 2014 m. kursu). Tuo metu fondas ir jo valdomas menkas muziejus tapo turtingiausiais pasaulyje ir dar 2014 m. buvo minimas kaip toks.[3]

Dėl didžiulio turto J. Paul Getty fondas galėjo laisvai supirkinėti rinkoje pasirodančius meno kūrinius. Naujam muziejui buvo įsigytas 25 ha sklypas Santa Monikos kalnuose prie Los Andželo. Kompleksą iš pastatų ir sodų, pavadintą Getty centru, suprojektavo garsus architektas Richard Meier. Getty centras inauguruotas 1997 m. ir jame eksponuojama Europos ir JAV tapyba, skulptūra, manuskriptai, dekoratyviojo meno objektai, fotografija nuo viduramžių iki šių laikų.

2006 m. atsidarė J. Paul Getty muziejaus padalinys viloje Malibu, kuriame sukaupta 44 000 meno objektų iš Sen. Graikijos, Etrurijos ir Romos imperijos laikų, iš kurių 1200 yra nuolatinėje ekspozicijoje.

Paveikslai
----------

Kai kurie iš garsiausių Getty centro paveikslų:

* „Mergelės Marijos karūnavimas", aut. Džentilė da Fabrianas, XV a. pr.
* „Senas vyras su karine apranga", aut. Rembrantas, XVII a.
* „Didžiojo kanalo vaizdas: Santa Maria della Salute bažnyčia ir Dogana", aut. Bernardas Belotas, XVIII a.
* „Vilkdalgiai", aut. Vincentas van Gogas, XIX a. pb.

Išnašos
-------

1. ↑  The Art Newspaper, spring/summer 2014, p. 15
2. ↑  tripadvisor.com
3. ↑  barrons.com

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
Rinkikų, atstovaujančių valstijoms rinkikų kolegijoje skaičius
**Rinkikų kolegija** – JAV netiesioginių dviejų pakopų rinkimų sistema, kuria išrenkami du aukščiausi federaliniai pareigūnai – JAV prezidentas ir JAV viceprezidentas, vieninteliai JAV pareigūnai, renkami visą šalį apimančioje rinkimų apygardoje.

Teisinis pagrindas
------------------

JAV prezidento ir viceprezidento rinkimai vyksta pagal 1787 m. JAV konstituciją, kuri įsigaliojo 1789 m. spalio mėn. Jos pataisos – JAV teisių bilis, priimtas 1789 m. įsigaliojo 1791 m. kitos 17 pataisų priimtos 1795–1992 m. Valstybės vadovas - prezidentas, kartu su viceprezidentu renkamas 4 metams, bet ne daugiau kaip 2 kadencijoms. Prezidentas renkamas netiesioginiais rinkimais pagal paprastos daugumos atstovavimo sistemą. Kandidatus į prezidentus iškelia politinės partijos savo suvažiavimuose prieš 4-6 mėn. iki rinkimų pradžios. Prezidentą tiesiogiai renka rinkikai, piliečių išrenkami kiekvienoje valstijoje iš politinių partijų pateiktų sąrašų pagal toje valstijoje į aukštuosius (Senatas) ir žemuosius (JAV Kongresas) parlamento rūmus renkamų deputatų skaičių. Kiekvienoje valstijoje visi rinkikų mandatai atitenka tai partijai, kurios sąrašas toje valstijoje gavo paprastą balsų daugumą. Tik Meinas (4 rinkikai) ir Nebraska (5 rinkikai) savo atstovus renka pagal proporcinę sistemą. Išrinktieji rinkikai pirmiausia balsuoja juos išrinkusios valstijos sostinėje, o vėliau susirenka Vašingtone ir balsuodami pagal valstijas renka prezidentą ir viceprezidentą.

Valstija turi teisę kontroliuoti, kaip balsuoja jos atstovai rinkikų kolegijoje, o 24 valstijose balsavimas kitaip, negu rinkimuose nusprendė valstijos rinkėjai, baudžiamas įstatymu. Tiesa, šių įstatymų taikyti nėra tekę.

Kolegija
--------

Atvejis, kai nesutampa rinkėjų ir rinkikų nuomonės
Kolegiją sudaro po du kiekvienos valstijos senatorius (iš viso 100), kurie renkami neatsižvelgiant į gyventojų skaičių visuotiniais tiesioginiais rinkimais 6 metams, o 1/3 jų perrenkami kas 2 metai, ir 435 Atstovų rūmų deputatai, renkami 2 metams visuotiniais tiesioginiais rinkimais kiekvienoje valstijoje maždaug proporcingai valstijos gyventojų skaičiui. 

Daugiausia rinkikų atstovauja tankiausiai apgyvendintai Kalifornijai – 55, mažiausiai, po 3 rinkikus atstovaujamos Juta, Montana, Aliaska, Vermontas, Delaveras, Vajomingas ir Šiaurės Dakota.

Ypatingi atvejai
----------------

Jeigu balsai rinkikų kolegijoje pasiskirsto po lygiai, prezidentą renka Atstovų rūmai iš trijų kandidatų. Toks atvejis pasitaikė 1800 m. kai buvo išrinktas Tomas Džefersonas ir 1824 m. kai, nors gavęs mažiau rinkėjų balsų, buvo išrinktas Džonas Kvinsis Adamsas.

1876 m. Ruterfordas Hajesas, 1888 m. Bendžaminas Harisonas, 2000 m. Džordžas Volkeris Bušas ir 2016 m. Donaldas Džonas Trampas tapo prezidentais gavę mažiau už konkurentus rinkėjų balsų, bet juos rėmė daugiau rinkikų iš mažųjų valstijų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *JAV rinkikų kolegija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 783 psl.
| **Marija Biržiškaitė** |
| --- |
| Gimė | 1908 m. vasario 25 d.Vilnius, Rusijos imperija |
| Mirė | 1997 m. rugsėjo 20 d. (89 metai)Los Andželas, JAV |
| Tėvas | Mykolas Biržiška |
| Motina | Bronislava Biržiškienė |
|  |
| Veikla | keramikė, grafikė, visuomenės veikėja. |

**Marija Biržiškaitė-Žakevičienė-Žymantienė** (1908 m. vasario 25 d. Vilnius – 1997 m. rugsėjo 20 d. Los Andželas) – lietuvių keramikė, grafikė, visuomenės veikėja.

Biografija
----------

Tėvas Mykolas Biržiška, motina Bronislava Biržiškienė. 1933 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetas Teisių fakultetą. Lankė A. Žmuidzinavičiaus (Vilniuje) ir M. Dobužinskio (Kaune) dailės studijas. Nuo 1940 m. Vilniaus universitete studijavo meno istoriją, dirbo Vilniaus universiteto bibliotekoje.

1944 m. pasitraukusi iš Lietuvos gyveno Vokietijoje, Didžiojoje Britanijoje, nuo 1960 m. JAV. 1946–1948 m. Freiburge dirbo V. K. Jonyno įkurtoje Dailės ir amatų mokykloje, joje lankė E. Marčiulionienės keramikos studiją. Rašė į Lietuviškąją Enciklopediją, redagavo jos 9-10 t. meno skyrių.

Sukūrė linoraižinių kaimo ir Vilniaus tematika, keramikos kompozicijų (Aušros Vartų koplyčios Švč. Mergelės Marijos bareljefas). Iliustravo G. Krivickienės, P. Orintaitės ir kt. knygų. Rūpinosi Mykolo ir Vaclovo Biržiškų raštų palikimu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Juozas Tumelis. *Marija Biržiškaitė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 235 psl.
*Šis straipsnis apie upę. Apie Peru departamentą skaitykite straipsnyje Apurimako departamentas.*

| Apurimakas |
| --- |
| Apurimakas Kusko apylinkėse Apurimakas Kusko apylinkėse |
| **Ilgis** | 1250 km |
| **Baseino plotas** | 125 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 2900 m³/s |
| **Ištakos** | Nevado Mismi |
| **Žiotys** | Ukajalis |
| **Šalys** | Peru vėliava Peru |
|  |
|  **Vikiteka** | Apurimakas |

**Apurimakas** (isp. *Río Apurímac*, keč. *Apu Rimaq*) – upė Peru; kairioji Ukajalio upės (Amazonės baseinas) ištaka. Upė prasideda Nevado Mismi kalno pašlaitėje, ledyne, 5597 m aukštyje. Ši vieta laikoma Amazonės ištaka. Teka į šiaurės vakarus giliais (>3000 m) ir siaurais tarpekliais, kertančiais Andus. Slenkstėta. Apurimakas, susiliejęs su Mantaro upe, įgyja ***Enė*** (180 km) pavadinimą. Vėliau susiliejęs su Perenės upe tampa ***Tambu*** (159 km). Galiausiai 280 m aukštyje, ties Atalaja, susilieja su Urubamba ir sudaro Ukajalį.

Enė Satipo provincijoje
Didžiausi intakai: Oropesa, Veliljė, Pačačakra, Pampasas, Mantaras.

Didesni miestai prie Apurimako: Maču Puentė, Kolčas, Vilja Virchenas, San Fransiskas, Pičaris, Pakičaris, Puerto Anapatis, Puerto Porveniras, Pojenis, Atalaja.

Apurimako slėnis
----------------

Apurimako upė Andų kalnyne sudaro derlingą slėnį, įsiterpusį tarp Andų kordiljerų. Tai – vienas iš penkių svarbiausių ikikolumbinės Peru kalnų slėnių, pasižymėjęs derlingomis žemėmis. Jame vyrauja kečua klimatinė zona. Į rytus nuo jo yra Urubambos slėnis, o į šiaurę – Mantaro slėnis.

Virvinis inkų tiltas per Apurimaką
Seniausia žinoma slėnio kultūra yra Uarpo kultūra, klestėjusi II a. pr. m. e.- V a. greičiausiai susiformavusi Čavino kultūros įtakoje. Apie VI a. ją pakeitė nauja – Vario kultūra. Pastarosios atstovai pradedant VII a. vykdė kultūrinę, ir tikriausiai karinę, ekspansiją į kitus Andų kalnų ir Kostos žemumų slėnius, sukurdami pirmąją Peru istorijoje kultūrinę „imperiją", apėmusią visą Centrinių Andų regioną.

Tambo upė šalia sąlajos su Urubamba ties Atalaja
IX a. pabaigoje Vario kultūra nebeteko įtakos kitose teritorijose, ir nuo tada ji vėl apsiribojo tik Apurimako slėniu. XIII a. vietos gyventojus nukariavo kečujų kalba kalbantys čankai, įkūrę čia savo valstybę. Jie buvo labai karingi, ne kartą puldinėjo gretimą Urubambos slėnį, kur buvo įsikūrę jiems giminingi inkai. XV a. slėnis buvo galutinai įtrauktas į Inkų imperiją.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Apurímac*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
2. ↑  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.