recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| ***Pasimatysim rytoj*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Ci vediamo domani |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Andrea Zaccariello |
| Scenaristas (-ai) | Paolo RossiAndrea Zaccariello |
| Metai | 2013 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 103 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Pasimatysim rytoj** (it.  *Ci vediamo domani*) – 2013 m. Italijoje sukurta komiška drama.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Enrico Brignano – Marčelo Santili
* Burt Young – Mario
* Francesca Inaudi – Flavija
* Ricky Tognazzi – Kamičiolis
* Giulia Salerno – Melanija
* Giorgia Wurth – Tina

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Marčelo Santili gyvenimas paskutiniu metu nesiseka: jis neturi darbo, pajamų ir yra skolingas žmonai Flavijai alimentus. Ieškodamas išeities, jis nusprendžia paimti banke paskolą, laiduodamas savo močiutės namu, ir įkurti laidotuvių namus nedideliame miestelyje, kuriame gyvena tik pagyvenę žmonės. Marčelo tikisi, kad senoliai netrukus ims mirti vienas po kito, tačiau laikas bėga, kreditoriai spaudžia grąžinti skolas, o „klientų" vis neatsiranda. Galiausiai miršta paties Marčelo močiutė, jis netenka jos namo ir, susidraugavęs su keliais senoliais, pradeda atrasti tikrąsias gyvenimo vertybes...
| **Hyssopus officinalis** |
| --- |
| Vaistinis izopas (Hyssopus officinalis)Vaistinis isopas (*Hyssopus officinalis*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Notreliažiedžiai  *( Lamiidae)* |
| Šeima: | Notreliniai  *( Lamiaceae)* |
| Gentis: | Isopas  *( Hyssopus)* |
| Rūšis: | Vaistinis isopas  *( Hyssopus officinalis)* |

 |

**Vaistinis isopas**, *juozažolė* (*Hyssopus officinalis*) – notrelinių (*Lamiaceae*) šeimos augalų rūšis. Savaime paplitęs Pietų Europoje, Artimuosiuose Rytuose, Kaspijos jūros pakrantėse.

Augalas medingas, dekoratyvus ir vaistinis, 30–60 cm aukščio, su stačiu arba kylančiu stiebu, apaugusiu trumpais plaukeliais. Lapai lancetiški, tamsiai žali, 2–2,5 cm ilgio. Vainikėlis tamsiai mėlynas, išorinė pusė plaukuota. Žydi liepos–rugsėjo mėnesiais.

Sausoje žolėje yra apie 0,2-0,9 proc. eterinio aliejaus, kuris naudojamas medicinoje, degtinės ir likerių gamyboje, parfumerijoje. Naudojamas palengvinti atsikosėjimą, esant kitiems kvėpavimo negalavimams. Isopo lapų dedama į Artimuosiuose Rytuose populiarų prieskonių mišinį zaatarą.

Isopas (hebr. ‏אזוב‏‎ = *ezov*, sen. gr. ὕσσωπος) nesyk minimas Biblijoje ir kituose Viduržemio jūros regiono senuosiuose tekstuose kaip valantis, skaistinantis augalas. Tiesa, šiuo pavadinimu galėjo būti vadinami ir kiti prieskoniniai, kvapieji augalai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pérez Maté, P. *Especies aromáticas y medicinales Archyvuota kopija 2011-10-04 iš Wayback Machine projekto.*. Buenos Aires: INTA, 2002.
2. ↑  Hyssop, livertox.nih.gov.
3. ↑  Balfour, John Hutton. *The plants of the Bible, trees and shrubs*, 1866. p. 34.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vaistinis isopas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Paskalina** (dar vadinama **„Paskalio skaičiuotuvu"**) – viena iš tobulesnių mechaninių skaičiavimo mašinų, išlikusių iki šių dienų ir turėjusių didelę įtaką kitiems mokslininkams. 1642 m. ją sukūrė prancūzų mokslininkas Blezas Paskalis.

Paskalina

Istorija
--------

Jaunasis Blezas Paskalis, padėdavęs tėvui, tuometiniam mokesčių rinkimo valdininkui, skaičiuoti pinigus, sugalvojo įrenginį, galintį atlikti sudėtį. Įrenginys buvo reklamuojamas kaip galintis atlikti dešimties buhalterių darbą. Vis dėlto tų laikų gamybos priemonės neleido pagaminti tikslaus mechanizmo. Be to, buhalterių darbas buvo pigesnis už mašinų gamybą, todėl tebuvo parduota tik dvylika šių skaičiuotuvų. Amžininkai įrenginį pavadino „Paskalina".

Veikimo principas
-----------------

Paskaliną sudarė rutuliukai, ant kurių buvo užrašyti skaitmenys nuo 0 iki 9. Rutuliukai turėjo dantračius. Apsisukęs vieną kartą, rutuliukas užkabindavo gretimą ratuką ir pasukdavo jį per vieną skaitmenį, t. y. atitinkama skaičių skiltis padidėdavo vienetu. B. Paskalio taikytas „surištų ratukų" principas buvo naudojamas beveik visuose per tris šimtmečius sukurtuose mechaniniuose skaičiuotuvuose.

Pagrindinis „Paskalinos" trūkumas – labai sudėtingas įvairių operacijų, išskyrus sudėtį, atlikimas.

Pirmąją mašiną, kuria lengvai atliekami visi keturi aritmetikos veiksmai, 1673 metais sukūrė vokietis G. V. Leibnicas. Šis mechaninis kalkuliatorius sudėtį atlikdavo kaip ir „Paskalina", tačiau jo konstrukcijoje Leibnicas pirmą kartą pritaikė judančią dalį (karūnėlę).

Trumpai apie B. Paskalį
-----------------------

*Pagrindinis straipsnis Blezas Paskalis*

B. Paskalis vėliau tapo žymiu matematiku ir filosofu, tačiau jo nuopelnai kompiuterių istorijai prisimenami iki šiol, nes „Paskalina" laikoma šiuolaikinių kompiuterių prosenele. B. Paskalio vardu pavadinta viena iš populiariausių programavimo kalbų – Paskalio programavimo kalba.

Nuorodos
--------

* 
* Archyvuota kopija 2007-09-11 iš Wayback Machine projekto.
* 
* Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
* Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Pulmonaria officinalis** |
| --- |
| Vaistinė plautė (Pulmonaria officinalis)Vaistinė plautė (*Pulmonaria officinalis*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Notreliažiedžiai  *( Lamiidae)* |
| Šeima: | Agurkliniai  *( Boraginaceae)* |
| Gentis: | Plautė  *( Pulmonaria)* |
| Rūšis: | Vaistinė plautė  *( Pulmonaria officinalis)* |

 |

**Vaistinė plautė** (*Pulmonaria officinalis*) – agurklinių (*Boraginaceae*) šeimos daugiametis augalas.

Augalo aukštis 25-30 cm. Stiebas stačias, apaugęs plaukeliais; lapai pražanginiai, lygiais kraštais; žiedai susitelkę stiebų viršūnėse, rožiniai, mėlyni, violetiniai. Šakniastiebis storas su pridėtinėmis šaknimis. Žydi balandžio-gegužės mėnesį. Vaisius – 4 riešutėliai.

Auga lapuočių ir mišriuose miškuose.

Vaistinė žaliava – augalo antžeminė dalis, pjaunama prieš žiedams skleidžiantis. Vartojama kaip vidurius kietinanti priemonė; tinka užkimimui, kosuliui gydyti. Ja plaunamos pūliuojančios žaizdos; kompresai dedami ant šunvočių. Plautės užpilo voniose maudydavo skrofulioze sergančius vaikus, gydydavo hemorojų.
|  |
| --- |
| **Sahelio civilizacija** |
| Valstybės IX-XIII a. |
| Vagadu, Tekrūras, Kanemas

---

 |
| Valstybės XIII-XVIII a. |
| Džolofas, Malis, Songajus, Bamara, Mosių valstybės, Hausų valstybės, Bornu, Bagirmi, Vadajus, Darfūras

---

 |
| Fulbių džihadas (XVIII-XIX a.) |
| Futa Džalonas, Futa Toro, Sokoto kalifatas, Masina, Tukuleras, Vasulu, Adamava

---

 |
| Kolonijos Sahelyje (XIX-XX a.) |
| Britų Nigerija, Prancūzijos Vakarų Afrika, Prancūzijos Pusiaujo Afrika, Sudanas

---

 |
| Nepriklausomybė (XX-XXI a.) |
| Senegalas, Mauritanija, Gvinėja, Malis, Dramblio Kaulo Krantas, Burkina Faso, Nigeris, Nigerija, Čadas, CAR, Sudanas |
| **Sahelio regionai** |
| Senegambija, Vakarų Sahelis, Mosiai, Hausalandas, Kanem-Bornu, Adamava, Darfūras |

**Masina** (Masinos imperija, Sisės džihado valstybė, Hamdulahio kalifatas) buvo XIX a. pirmos pusės fulbių valstybė Vidinėje Nigerio deltoje, Mopčio ir Segu regionuose, kurie dabar priklauso Maliui. Sostinė buvo Hamdulahis.

Istorija
--------

Vietiniai fulbiai ilgai buvo didesnių valstybių vasalai: Malio imperijos (XIII–XIV a.), Songajaus (XV a.), Maroko pašų iš Timbuktu (XVI a.), Bamana imperijos iš Segu (XVII a.).

Įkvėptas Usman dan Fodio musulmonų sukilimo hausų žemėse pamokslininkas ir reformatorius Seku Amadu vedė fulbių armiją kovoje prieš Bamana imperiją 1818 m. Nauja valstybė greitai plėtėsi ir 1819 m. užėmė Dženę, o 1820 m. įkūrė Hamdulahį.

Imperijos galios viršūnėje mieste buvo 10 tūkst. karių armija, o Seku Amadu įsakė pastatyti 600 medresių islamui platinti. Alkoholis, tabakas, muzika ir šokiai buvo uždrausti remiantis Islamo teise, o socialinė rūpyba rėmė našles ir našlaičius. Dėl griežtai vykdomų islamiškų įstatymų prieš prabangą Amadu įsakė apleisti Didžiąją Dženės mečetę, o visos būsimos mečetės turėjo būti žemomis lubomis, be dekoracijų ir minaretų.

Vienas svarbiausių valstybės palikimų buvo įstatymai, reguliavę žemės naudojimą Vidinėje Nigerio deltoje, kuriais rėmėsi gyvulių augintojai ir įvairios žemdirbių bendruomenės.

1825 m. Seku Amadu užėmė Timbuktu. Jam mirus 1845 m. įpėdiniu tapo sūnus Amadu II, o vėliau anūkas Amadu III.

1862 m. El Hadj Umar Talas, Tukulero valdovas, užpuolė Masiną iš neseniai užimto Segu. Po kelių kruvinų mūšių jis įžengė į Hamdulahį kovo 16 d. ir sugriovė iki pamatų. Amadu III buvo pagautas ir nužudytas. Nors pasipriešinimas dar trumpai tęsėsi vadovaujant Amadu III broliui Ba Lobo, valstybė nebuvo atkurta.

Išnašos
-------

1. ↑  www.fsmitha.com
2. ↑  www.jamtan.com
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Draupadė
**Draupadė** (skr. द्रौपदी = IAST: *Draupadī*) arba **Krišna** (skr. कृष्णा = IAST: *Kṛṣṇā* – 'juodoji') – „Mahabharatos" veikėja, brolių Pandavų žmona.

Draupadė buvo Pančalos karaliaus Drupados dukra. Svajamvaros rituale ją laimėjo brahmanu persirengęs Ardžuna. Karalius Drupada tyčia sugalvojo tokią sunkią užduotį, kurią galėtų įveikti tik Ardžuna – pataikyti penkiomis strėlėmis į judantį taikinį, žiūrint tik į jo atvaizdą vandenyje. Grįžęs su Draupade pas motiną Kuntę, Ardžuna tarė – „aš atvedžiau laimę į namus". Motina, nepažvelgusi, iš įpročio tarė – „tebus ji jums visiems". Todėl Draupadė tapo visų penkių Pandavų žmona. Kad išvengtų konfliktų, buvo nustatytas laikas, kada kas gali lankytis pas Draupadę.

Draupadė svajamvaros metu įžeidė Karną, nes atsisakė už jo tekėti, motyvuodama, kad jis esąs vežiko sūnus. Vėliau pasityčiojo iš Durjodhanos, kai šis, lankydamasis Pandavų rūmuose, įkrito į baseiną.

Žaidimo kauliukais metu, Judhišthira pralaimėjo Kauravams viską, įskaitant ir žmoną. Tuo pasinaudoję Kauravai nusprendė pasityčioti iš Draupadės – Dušasana atvilko Draupadę į kambarį už plaukų ir bandė nuvilkti jos sarį. Tačiau apsireiškęs Krišna neleido jos apnuoginti. Tada Durjodhana paplekšnojo sau per šlaunį, rodydamas Draupadei ant jos sėstis. Įsižeidę broliai pažadėjo Kauravams atkeršyti. Vėliau, po antrojo žaidimo kauliukais, Draupadė grįžo Pandavams, ir 13 metų su jais klajojo.

Vieno iš epizodų metu, Draupadę bandė pavogti Sindho karalius Džajadratha, bet Pandavai ją susigrąžino. 13-ais metais, tarnaujant Viratos rūmuose, ją bandė suvilioti karvedys Kičaka, bet buvo nužudytas Bhymos.

Draupadė susilaukė nuo brolių penkių vaikų – Upapandavų. Tačiau jie visi žuvo Kurukšetros mūšyje.

Draupadė žuvo kai kartu su kitais broliais kopė į kalnus.
**Paulius Malžinskas** (g. 1970 m. birželio 21 d. Vilniuje) – buvęs futbolininkas, futbolo teisėjas, VRFS prezidentas, futbolo veikėjas, politinis veikėjas.

Pradėjo žaisti futbolą Vilniaus futbolo mokykloje budamas septynerių metų. 1986 m. buvo priimtas į Vilniaus aukšto sportinio meistriškumo mokyklą (Vilniaus ASMM) pas trenerius Pijų Paukštį ir Vytautą Jančiauską. 1989 m. įstojo į Kauno Kūno Kultūros akademiją ir pradėjo žaisti „Atleto" komandoje LFF I-oje lygoje. 1992 m. pradėjo profesionalaus žaidėjo karjerą ir pirmoji komanda buvo Vilniaus „Panerys" dalyvavusi Lietuvos aukščiausios lygos pirmenybėse. Vėliau Paulius Malžinskas rungtyniavo Mažeikių ROMAR su kuria tapo Lietuvos čempionais (1994-1995 m.), Kauno „Inkaras-Grifas" (1995-1996), Vilniaus „Panerys" (1996-1997 m.), Rūdiškių „Vėtra" (1997-2000 m.).

1997 m. buvo pakviestas teisėjauti, 2000 m. įgijo FIFA teisėjo kategoriją. Nuo 2001 m. buvo skiriamas FIFA arbitru ir kurį laiką buvo vienintelis tarptautinės kategorijos aikštės teisėjas iš Lietuvos. 2005 m. prie jo prisijungė Audrius Žuta, o 2008 m. pastarąjį pakeitė Gediminas Mažeika. 2010 metų sezonui Paulių Malžinską FIFA aikštės teisėjų kategorijoje pakeitė Nerijus Dunauskas. Taip pat teisėjavo Lietuvos A Lygos varžybose bei tarptautiniuose susitikimuose (Atrankose į pasaulio ir Europos čempionatus). Teisėjo karjerą baigė 2011 m.

2008 m. komentavo Europos futbolo čempionato varžybas per LRT.

Nuo 2005 m. vadovauja Sekmadienio futbolo lygai. 2012 m. tapo Vilniaus regiono futbolo sąjungos (VRFS) prezidentu Konfliktavo su Lietuvos futbolo federacijos vadovybe ir 2019 m. buvo suspenduotas iš LFF VK. Buvo kandidatu 2020 m. LFF prezidento rinkimuose. Po tolimesnių konfliktų su Lietuvos futbolo federacijos vadovybe 2020 m. lapkričio 4 d. buvo pašalintas iš LFF dvejiems metams, ir 2020 m. lapkričio 6 d. atsistatydino iš VRFS prezidento pareigų.

Dalyvaja politinėje veikloje. 2020 m. kandidatavo į Seimą su Liberalų sąjūdžiu, per Jotvingių (Druskininkų – Lazdijų) rinkimų apygardą, tačiau išrinktas nebuvo.

Nuorodos
--------

* Tarptautinė statistika Archyvuota kopija 2007-09-29 iš Wayback Machine projekto.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑   Archyvuota kopija 2020-11-16 iš Wayback Machine projekto.
5. ↑
6. ↑
Pasiūlos kreivės pavyzdys
**Pasiūlos kreivė** – kreivė, parodanti, kiek bus pasiūlyta prekių (Q) esant skirtingoms jų kainoms (P) ir ceteris paribus.

Nors prekių paklausa priklauso nuo to produkto rinko kainos, tradiciškai kreivėje kaina nurodoma ant vertikalios ašies, pasiūlai pateiktų produktų kiekis – ant horizontalios ašies. Taške A produkto kaina yra PA, o pasiūlyto produkto kiekis QA. Jei kaina žemesnė (kaip B taške), tai įprastai gamintojai rinkai pateiks mažiau produktų.

Supaprastinant piešinį kreivė čia yra tiesi, nors iš tikro ji gali būti ir išlenkta ar išreikšta kaip pasiūlos funkcija nuo kainos.

Pasiūlos kreivė yra auganti.

Pasiūlos kreivė tyrinėjama su vartojimo kreive ir yra instrumentas analizuoti produkto pasiūlos kitimui keičiantis jo kainai. Pasiūlos ir paklausos kreivių susikirtimas nurodo paklausos ir pasiūlos pusiausvyros tašką tiriamam produktui.

Pasiūlos kreivė juda priklausomai nuo kitų veiksnių, kurie padidina ar sumažina pasiūlą:

* techninė pažanga,
* žaliavų kainų pasikeitimas,
* mokesčių pasikeitimas.

Reikia skirti pačios kreivės pasistūmėjimą nuo judėjimo pačia kreive priklausomai nuo rinkos kainų pasikeitimo.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Pasiūla
* Paklausos ir pasiūlos pusiausvyros taškas
Žilis Benšua
 Žilis Benšua (dešinėje) ir Gijomas Diufai, pavaizduoti 1451 m. manuskripto iliustracijoje
**Žilis Benšua** (pranc. *Gilles Binchois*, tikr. *Gilles de Bins* arba *Binche*; apie 1400 − 1460 m. rugsėjo 20 d.) – XV a. prancūzų-flamandų (arba Nyderlandų) renesanso kompozitorius, Burgundijos muzikos mokyklos vienas pagrindinių atstovų.

Biografija
----------

Žilis de Benšas, pramintas Benšua, gimė apie 1400 m. spėjama, Monse. Jo šeima buvo pasiturinti. Tėvas Žanas tarnavo Heno valdytojui Gijomui IV. Tikriausiai Žilis Benšua mokėsi artimoje Monso dvaro aplinkoje. Pirmą kartą Žilis Benšua paminėtas dirbantis *Ste.-Waudru* bažnyčioje vargonininku nuo 1419 m. gruodžio 8 d. kuriuo jis išbuvo iki 1423 m. liepos 18 d. Iš Okehemo raudos, skirtos Benšua mirčiai, galima spėti jį tarnavus karinėje tarnyboje. 1424 m. Benšua buvo Paryžiuje, kur tarnavo anglų Sufolko perui William de la Pole šimtamečio karo metu. Apie 1427 m. jis perėjo tarnauti Burgundijos hercogo dvarui dainininku. Burgundija tuo metu kariavo Anglijos pusėje. 1431 m. jis sukūrė kūrinį hercogo Pilypo Gerojo sūnaus gimimo proga. Benšua niekuomet nesimokė tapti dvasininku, tačiau Burgundijos dvare ėjo kapeliono pareigas. Be to, buvo paskirtas kanauninku Monse, Suanji ir keliose kitose Burgundijos hercogystei priklausiusiuose miestuose, nors ten nesilankė.

Burgundijos hercogo dvare Benšua tikriausiai susipažino su kompozitoriumi Gijomu Diufai, kurį aplankė 1449 m. Monse. 1553 m. Benšua pasitraukė iš tarnystės į Suanji, kur mirė 1460 m. rugsėjo 20 d. Tikriausiai palaikė ryšius su kompozitoriais Guillaume Malbecque ir Johannes Regis, kurie tuo metu dirbo Monse. Kartu su Gijomu Diufai ir Džonu Danstebliu, Žilis Benšua laikomas vienu iš trijų reikšmingiausių XV a. pirmos pusės Europos kompozitorių. Geriausiai Benšua žinomas dėl pasaulietinių šansonų, kurių išliko virš 60 dainų − vokalinių polifoninių kūrinių. Be to, išliko apie 50 jo religinių kūrinių. Laikoma, kad Žilis Benšua, kaip kompozitorius, nusileido Gijomui Diufai, tačiau populiarumu savo gyvenimo metu jį lenkė. Spėjama, kad Jan van Eyck savo paveiksle „Timotėjas" legendiniam Sen. Graikijos muzikantui suteikė Benšua bruožus. Manoma, kad Žilis Benšua buvo Johaneso Okehemo mokytoju, kuris Benšua mirties proga parašė raudą. Benšua vardą garsina jo vardo Prancūzijos vokalinis ansamblis, atliekantis ankstyvąją Europos muziką.

Nuorodos
--------

* Žilis Benšua Encyclopaedia Britannica tinklalapyje
* Allmusic apie Žilį Benšua: biografija, reviu, kūriniai
* Žilio Benšua kūrinių natos Petrucci Music Library projekte
* medieval.org apie Žilį Benšua
* Gilles Binchois svetainėje Last.fm
| Inčėnų piliakalnis |
| --- |
| Inčėnų piliakalnis nuo Kuokmuižos |
| 

Inčėnų piliakalnisInčėnų piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°29′59″š. pl. 22°44′51″r. ilg.﻿ / ﻿56.49965°š. pl. 22.74754°r. ilg.﻿ / 56.49965; 22.74754Koordinatės: 56°29′59″š. pl. 22°44′51″r. ilg.﻿ / ﻿56.49965°š. pl. 22.74754°r. ilg.﻿ / 56.49965; 22.74754 |

 |
| Vieta | Latvija |
| Seniūnija | Duobelės savivaldybė Vytinių valsčius |
| Naudotas | I tūkstantmetis – XIII a. |
| Registro Nr. | 790  |

Inčėnų piliakalnis nuo rytinio šlaito
**Inčėnų piliakalnis, Duobės piliakalnis** (latv. *Incēnu pilskalns, Dobes pilskalns*, vok. *hûs Dobên*) – piliakalnis Latvijoje, Žiemgaloje, Duobelės savivaldybės teritorijoje, Vytinių valsčiuje. Pasiekiamas nuo kelio P96 Aucė – Ežerė pasukus į kelią Ierikiai – Saldus, Kuokmuižoje – rytų kryptimi pagal Aviknės upę.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas Aviknės kairiajame krante, keturkampėje trapecijos formos kalvoje. Orientuotas šiaurės – šiaurės vakarų kryptimi. Piliakalnio kalvos ilgis 220 m, plotis pietrytinėje dalyje 160 m, šiaurinėje – 120 m. Aikštelės aukštis nuo vakarinės papėdės 8-10 m, nuo rytinės – 4-6 m. Piliakalnio šiaurinėje dalyje supilta 30 x 20 m ploto kuoravietė, nuo aikštelės pakelta 4 – 6 m. Jos šlaitai statūs. Už kuoravietės link upelio ir Mežakalnio piliakalnio – dar vena 30 x 30 m apvali aikštelė, apjuosta pylimu.

Istorija
--------

Su kitame Avikstės krante esančiu Mežakalnio piliakalniu, bevardžiu, karjero nukastu kalnu į rytus nuo piliakalnių ir Inčenų senovės gyvenviete Inčėnų piliakalnis sudarė vieningą senovės miestą – tvirtovę, gynusią žiemgalių žemes iš vakarų. Istoriniuose šaltiniuose žiemgalių pilis paminėta apie 1272 m, XIII a. pabaigoje jame jau stovėjo Livonijos ordino Duobės pilis (*Dobesberg*). 1259–1260 m. žiemą prie piliakalnio įvyko Duobės mūšis.

Augustas Bilenšteinas Duobės piliakalnio pavadinimą siejo su žiemgalių žodžiu *dobi*, reiškiančio *intaką, santaką*. Inčėnų pavadinimas kilo nuo kaimelio pavadinimo.

Saugomas valstybės, valstybinės reikšmės kultūros paminklas, VKPAI Nr. 790.

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Ciecerės piliakalnis 16 km | Kandavos piliakalnis 60 km | Ezerlūkių piliakalnis 23 km |  |
| Mežakalnio piliakalnis 218 m |  | Delinkalnio piliakalnis 27 km |
| Daubarių piliakalnis 35 km | Platkajų piliakalnis 16 kmPapilės piliakalnis 40 km | Luokavos piliakalnis 19 km |

Galerija
--------

* KuoravietėKuoravietė
* Aikštelė už kuoravietėsAikštelė už kuoravietės
* Piliakalnio aikštelė nuo kuoravietėsPiliakalnio aikštelė nuo kuoravietės
* Inčenų senovės gyvenvietėInčenų senovės gyvenvietė
* Buvusi informacinė lentaBuvusi informacinė lenta
* Karjero sugadinta gyvenvietėKarjero sugadinta gyvenvietė
* Nuo piliakalnio matyti Naujosios Akmenės kaminaiNuo piliakalnio matyti Naujosios Akmenės kaminai
* Vaizdas į KuokmuižąVaizdas į Kuokmuižą

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kultūras Ministrijas 29.10.1998 rīkojums Nr.128, publicēts laikrakstā „Latvijas Vēstnesis" 18.12.1998
2. ↑  Inčėnų piliakalnis. Vietos
3. ↑  Latvijos kultūros paminklų apsaugos inspekcija


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Inčėnų piliakalnis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Vladimiras Fiodorovasrus. *Владимир Григорьевич Фёдоров*** |
| --- |
|  |
| Vladimiras Fiodorovas |
| Gimė | 1874 m. gegužės 3 d.Peterburgas |
| Mirė | 1966 m. rugsėjo 19 d. (92 metai)Maskva |
| Tautybė | rusas |
|  |
| Veikla | žymus rusų ir tarybinis šaunamųjų ginklų konstruktorius, techninės-inžinerinės tarnybos generolas leitenantas. |

**Vladimiras Fiodorovas** (rus. *Владимир Григорьевич Фёдоров*; 1874 m. gegužės 3 d. – 1966 m. rugsėjo 19 d.) – žymus rusų ir tarybinis šaunamųjų ginklų konstruktorius, techninės – inžinerinės tarnybos generolas leitenantas.

Biografija
----------

Gimė 1874 m. Peterburge. Baigė gimnaziją. Įstojo į Michailo artilerijos mokyklą, kurią baigė 1895 m. ir tarnavo būrio vadu Pirmojoje gvardijos artilerijos brigadoje. 1900 m. baigė Michailo artilerijos akademiją ir buvo paskirtas į Vyriausios artilerijos valdybos (*Главное артиллерийское управление*; *ГАУ*) artilerijos komitetą.

1905 m. perdirbo dėtuvinį pertaisomą Mosino šautuvą į automatinį šautuvą.

1912 m. sukonstravo 7,62 mm kalibro automatinį šautuvą, o 1913 m. – 6,5 mm kalibro automatinį šautuvą, kuris turėjo naudoti jo konstrukcijos 6,5 mm kalibro šovinius.

1916 m. adaptavo savo šautuvą – kulkosvaidį, kad galėtų naudoti 6,5 mm Arisakos šovinius, kuriuos Pirmojo pasaulinio karo metais dideliais kiekiais tiekė iš Japonijos ir D. Britanijos ir kuriuos gamino Peterburgo šovinių gamykla. Šis Fiodorovo 6,5 mm šautuvas – kulkosvaidis vėliau buvo pavadintas Fiodorovo automatu.

Po 1917 m. Spalio revoliucijos V. Fiodorovas liko Tarybų Rusijoje. Nuo 1918 m. Fiodorovas dirbo Kovrovo kulkosvaidžių gamykloje. 1921 m. jis įkūrė pirmą Rusijoje šaulių ginklų projektavimo ir konstravimo biurą.

1931–1933 m. jis buvo standartizacijos konsultantas ginklų ir kulkosvaidžių treste. 1942-46 m. jis buvo šaulių ginklų klausimų konsultantas Ginkluotės liaudies komisariate, o vėliau – ministerijoje.

1949 m. išėjo V. Fiodorovo knyga „Apie artilerijos pasirodymo Rusijoje datos klausimą" (rus. К *вопросу о дате появления артиллерии на Руси*), kurioje jis teigė, kad Rusioje artilerija atsirado 1382 m. Jis parašė ir dvi knygas, kuriose kariniu požiūriu nagrinėjo epinę poemą „Žodis apie Igorio pulką" (rus. *Слово о полку Игореве*).

Į atsargą išėjo 1953 m. Mirė 1966 m. Palaidotas Maskvoje.
  
Apdovanotas 2 Lenino ordinais, 1 laipsnio Tėvynės karo ordinu ir Raudonosios žvaigždės ordinu.

Fiodorovo automatas

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RSovietų ir Rusijos šaunamųjų ginklų konstruktoriai |
| --- |
|  |
| 
Afanasjevas • Berezinas • Degtiariovas • Dragunovas • Fiodorovas • Glagolevas • Goriunovas • Griazevas • Jakuševas • Jaryginas • V. Kalašnikovas • M. Kalašnikovas • Komarickis • Korobovas • Korovinas • Makarovas • Margolinas • Mosinas • Nikitinas • Nikonovas • Silinas • V. Simonovas • S. Simonovas • Smirnskis • Stečkinas • Sudajevas • Šipunovas • Špaginas • Špitalnas • Telešas • Tokarevas • Vladimirovas • Volkovas |

 |
| **Vladimiras Laučius** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1972 m. kovo 23 d. (51 metai)Leningradas, Sovietų Sąjunga |
| Tėvas | Jurijus Otkupščikovas |
| Motina | Jūratė Laučiūtė |
|  |
| Veikla | žurnalistas, politologas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | 1999 m. Vilniaus universitetas |

**Vladimiras Laučius** (g. 1972 m. kovo 23 d. Leningrade, Sovietų Sąjunga) – Lietuvos žurnalistas, politologas, redaktorius.

Biografija
----------

Baigęs vidurinę mokyklą Leningrade, 1989 m. atvyko gyventi į Lietuvą ir įstojo į Vilniaus universitetą. 1991–1993 m. tarnavo savanoriu atkurtoje Lietuvos pasienio tarnyboje.

1999 m. įgijo politikos mokslų magistro laipsnį Vilniaus universiteto Tarptautinių santykių ir politikos mokslo institute.

1996–2001 m. buvo Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) nariu, partinio leidinio redaktoriumi ir šios partijos valdybos nariu (1999–2000 m.). Rašė žurnalams „Kultūros barai" (nuo 1997 m.), „Naujasis Židinys-Aidai" (nuo 1999).

1998 m. buvo visuomeninės organizacijos „Konservatizmo klubas" įkūrėjas ir pirmininkas. 1999 m. „Konservatizmo klubo" pagrindu įsteigtame Demokratinės politikos institute aktyviai prisidėjo prie organizuojamų konferencijų ir mokslinių bei publicistinių straipsnių rinkinių leidybos.

Nuo 2001 m. dirbo žurnalistinį darbą – spaudoje, televizijos ir radijo autorinėse laidose, interneto žiniasklaidoje.

2001–2003 m. dėstė politologiją Mykolo Romerio universitete. Nuo 2008 m. dėsto politikos komunikaciją Vilniaus universiteto Komunikacijos fakultete.

2004–2005 m. vadovavo naujienų agentūros ELTA politikos skyriui, vėliau dirbo „MG Baltic Media" konsultantu žiniasklaidos projektams, naujienų portalo Alfa.lt vyriausiuoju redaktoriumi (2006 m.), savaitraščio „Veidas" vyr. redaktoriaus pavaduotoju (2007 m.). 2010 m. buvo žurnalo „IQ" vyriausiuoju redaktoriumi.

Nuo 2008 m. buvo naujienų portalo DELFI politikos apžvalgininkas. 2012–2018 m. ėjo Lietuvos nacionalinio radijo ir televizijos portalo LRT.lt vyr. redaktoriaus pareigas. Palikęs darbą LRT, V. Laučius prisijungė prie Rytų Europos studijų centro komandos kaip vyr. politikos analitikas, pradėjo darbą TV3 žinių komandoje – pašnekovus kalbina politinėmis temomis.

Mokslinių interesų sritys – politinė filosofija, idėjų istorija, politikos komunikacija. Publicistikos kryptys – politinio gyvenimo, informacinės erdvės, socialinių kultūrinių reiškinių analizė.

Bibliografija
-------------

* *Tradicijos likimas: konservatyvios minties metmenys.* – Vilnius: Aidai, 2001. – 276 p. – ISBN 9955-445-16-5
* *Tarp dvejų Prezidento rinkimų: 2002–2004.* – Vilnius: Demokratinės politikos institutas, 2004. – 243 p. – ISBN 9955-9511-1-7
* *Maištas prieš protą: straipsniai ir komentarai.* – Klaipėda: S. Jokužio leidykla-spaustuvė, 2005. – 243 p. – ISBN 9986-31-141-1
* *Konservatizmo takoskyros.* – Vilnius: Demokratinės politikos institutas, 2006. – 203 p. – ISBN 9955-9511-5-X

Šaltiniai
---------

1. ↑  Audronė Puišienė. Nepasiklydusi likimo vingiuose, Pajūrio naujienos, 2007-11-30
2. ↑
**Balio Dvariono konkursas** – jaunųjų muzikos atlikėjų konkursas Lietuvoje. Konkursas rengiamas nacionaliniu ir tarptautiniu mastu. Nacionaliniame konkurse gali dalyvauti jaunieji pianistai ir stygininkai (iki 20 m. amžiaus), tarptautiniame konkurse – jaunieji pianistai ir smuikininkai (iki 20 m. amžiaus). Nacionalinis konkursas rengiamas kas dvejus metus, tarptautinis – kas ketverius metus. 2016 m. vasario 5–14 d. vyko XIX nacionalinis Balio Dvariono jaunųjų pianistų ir stygininkų konkursas, balandžio 23–30 d. vyko X tarptautinis Balio Dvariono jaunųjų pianistų ir smuikininkų konkursas.

Tarptautinį konkursą 2016 m. organizavo VšĮ Natų knygynas, pagrindiniai konkurso rėmėjai: Lietuvos kultūros taryba ir Lietuvos kultūros ministerija. 2016 m. nacionalinio Balio Dvariono konkurso organizatoriai: Balio Dvariono labdaros ir paramos fondas, Vilniaus Balio Dvariono dešimtmetė muzikos mokykla, Klaipėdos Stasio Šimkaus konservatorija, Klaipėdos universiteto Menų akademija, Vytauto Didžiojo Universiteto Muzikos akademija, Kauno Juozo Gruodžio konservatorija.

Istorija
--------

Pirmą kartą Nacionalinis Balio Dvariono jaunųjų pianistų ir stygininkų konkursas surengtas Aldonos Smilgaitės–Dvarionienės, Juliaus Andrejevo ir Aleksandro Jurgelionio iniciatyva 1974 m. Pirmąjį tarptautinį Balio Dvariono jaunųjų pianistų ir smuikininkų konkursą 1989 m. suorganizavo Lietuvos muzikų draugija.

Nuorodos
--------

* Oficialus Balio Dvariono puslapis internete
* Apie tarptautinį konkursą
* Apie nacionalinį konkursą
**Vladimiras Kančiauskas** (g. 1945 m. spalio 28 d. Klaipėdoje) – Lietuvos skulptorius.

Biografija
----------

1974 m. baigė Lietuvos dailės institutą.

Kuria dekoratyvines skulptūras („Vėjapūtis", Vilnius, 1979 m. „Alytus", Alytus, 1986 m. „Giesmė", 1988 m. „Smėlio laikrodis", 1988 m. „Dialogas", 1990 m. visos Vilniuje, „Tylos vartai", Europos parkas prie Vilniaus, su M. Orsini, 1994 m. „Laukimas", Vašingtonas, 1998 m. „XX a. didysis liudininkas", Vilnius, 2000 m.), skulptūrinius portretus („Liudvikos portretas", 1982 m.). Kūriniuose dažnai derina poliruotą metalą ir akmenį. Būdingos apibendrintos formos, netikėti, daugiareikšmiai vaizdiniai. 1999 m. Vilniuje, priešais Lietuvos mokslų akademijos bibliotekos pastatą, įkūrė savo skulptūrų parką „Tylos kiemelis". Nuo 1974 m. dalyvauja parodose (Tojomuros bienalė, Japonija, 1999 m. ir 2001 m.). Individualios parodos: Niujorkas, 1988 m. Mykolajivas, Ukraina, 1990 m. Takoma, JAV, 1998 m. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus.

Galerija
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vladimiras Kančiauskas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* „Vėjapūtis"
* „Giesmė"

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vladimiras Kančiauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 321 psl.
| **Remigijus Mikulevičius** |
| --- |
| Gimė | 1952 m. gruodžio 9 d. (70 metų)Alytus |
|  |
| Veikla | Lietuvos matematikas |
| Organizacijos | Matematikos ir informatikos institutas |
|  |
| Išsilavinimas | habilituotas fizinių mokslų daktaras |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Remigijus Mikulevičius** (g. 1952 m. gruodžio 9 d. Alytus) – Lietuvos matematikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

1975 m. baigė Vilniaus universitetą. 1986 m. fizikos ir matematikos mokslų daktaras.

Nuo 1976 m. dirba Matematikos ir informatikos institute, nuo 1996 m. dar ir Pietų Kalifornijos universiteto (JAV) matematikos profesorius.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinių tyrimų svarbiausios sritys: stochastinės diferencialinės lygtys, martingalo problema. Nagrinėjo Ito lygčių silpnųjų sprendinių šakotosiose daugdarose egzistavimo ir vienaties sąlygas, netiesinio filtravimo lygtis ir artutinius jų sprendimo metodus, plėtojo stochastinių Navier ir Stokeso lygčių teoriją. Tyrė dalinai stebimų atsitiktinių procesų statistinio vertinimo (netiesinio filtravimo) uždavinį, semimartingalų su kraštinėmis sąlygomis struktūrą, asimptotinę elgseną, statistikos uždavinius ir taikymą masinio aptarnavimo teorijoje, ištyrė statistinį invariantiškumo principą. Nustatė semimartingalų silpnojo konvergavimo sąlygas ir kai kuriems atvejams gavo galutinį rezultatą. Plėtoja stochastinių dalinių išvestinių lygčių teoriją.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Remigijus Mikulevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 120 psl.
**Lietuvos politinių emigrantų suvažiavimas** – kairiųjų lietuvių politinių emigrantų suvažiavimas, 1928 m. sausio 22 d. vykęs Berlyne.

Tikslas – suvienyti po Gruodžio septynioliktosios perversmo iš Lietuvos į Vakarų ir Rytų Europos šalis išvykusius politinius emigrantus, izoliuoti plečkaitininkus, kurių padedama Lenkija ketino toliau kištis į Lietuvos reikalus ir galbūt ją pajungti. Suvažiavime dalyvavo 31 delegatas – 27 iš Vokietijos ir 4 iš TSRS. Jie atstovavo apie 150 Lietuvos politinių emigrantų, gyvenančių Latvijoje, Lenkijoje, TSRS, Vokietijoje ir kitose užsienio šalyse. Suvažiavimui įtaką darė Lietuvos komunistų partija.

Suvažiavimas priėmė rezoliucijas dėl Lietuvos nepriklausomybės gynimo nuo Lenkijos, kovos su autoritariniu A. Smetonos režimu Lietuvoje, politinių emigrantų padėties ir uždavinių, bendro su komunistais socialistinio fronto vadovybės išrinkimo, išrinko Lietuvos politinių emigrantų komitetą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lietuvos politinių emigrantų suvažiavimas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 311 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Šambala** (skr. शंभाल = IAST: *Śambhāla*, tibet. བདེ་འབྱུང་  = *bde 'byung*) – mitinė utopinė karalystė, esanti kažkur Vidurinėje Azijoje.

Pirmasis Šambalos paminėjimas randamas hinduistų tekste – Višnaus Puranoje. Ten (4.24) Šambhala (nuo *śambhu* – „laimė, ramybė") vadinamas kaimas, kuriame gimsiąs pasaulio išvaduotojas, paskutinioji Višnaus avatara – Kalkis. Į Šambalą panaši yra senosios Tibeto religijos Bon minima karalystė Olmolungringas, ši sąvoka siejama ir su senovine Tibeto valstybe Žangžungu. Visgi, plačiausiai Šambalos sąvoką išplėtoja slaptas tantrinis Tibeto budizmo mokymas – Kalačakra. Ten Šambala apibūdinama kaip karalystė, valdoma viešpaties Maitrėjos, jos gyventojai gyvena darnoje, yra nušvitę. Šambalos karalystė ateisianti, kai grįšiąs aukso amžius. Kaip ir viskas tantriniuose mokymuose, taip ir Šambala turi vidinę reikšmę. Teigiama, kad žmogus, įgavęs tinkamą karmą, gali pasiekti dvasinę Šambalą.

Šambalos sąvoka glaudžiai persipina su Tyrosios žemės sąvoka, naudojama visame Mahajanos budizme.

Vakariečiai iš Kalačakros tantros nuotrupų pasigavę Šambalos sąvoką, atkakliai siekė rasti šią žemę. Pirmasis Šambalą (*Xembala*) mini portugalų jezuitų misionierius Estevanas Kasela, lankęsis Butane. Jis Šambalą siejo su Kinija. Ypač Šambalos mitas tapo gajus XIX a. pab.–XX a. pr. kai įvairios į misticizmą linkusios bendruomenės ir asmenys (teosofai, naciai, Rerichai, japonų nacionalistai ir kt.) ėmė ieškoti šios „šventosios žemės" Tibete. Su tuo buvo susiję ir TSRS komunistų bei Vokietijos nacionalistų okultiniai judėjimai – vieni bandė „išgryninti" iš budizmo komunistines idėjas, kiti – Tibete rasti senovės arijų pėdsakus, atrasti slaptąją Vril galią. Naciai surengė kelias ekspedicijas į Tibetą (1930, 1934-35, 1938-39 m.), vadovaujamas Ernsto Šeferio. „Atrasti Šambalos" kaip Vakarų budizmo ordino atstovas į Tibetą keliavo Nikolajus Rerichas su žmona Helena (1924–1928 m.). 1933 m. britų rašytojas Džeimsas Hiltonas romane *Lost Horizon*, įkvėptas Šambalos mito aprašė mitinę karalystę Šangrilą. Britų mokslininkas Džonas Benetas Šambalą kildino nuo baktrų šventyklos *Shams-i-Balkh*, o prancūzų budologė Aleksandra David Neel Šambalos pavadinimą kildino nuo Balcho miesto Afganistane arba persų žodžių *Sham-i-Bala* („pakelta žvakė").

Taip pat skaitykite
-------------------

* Agarta
* Atlantida
* Avalonas
* Eldoradas
* Hiperborėja
* Šangrila
* Tulė
Samojietiški dembliai (*‘ie toga*)
**Demblys** (t. p. *plaušinis, plaušinys, pynė*) – iš medžio plėšų, vytelių ar tuščiavidurių augalų stiebų pintas kilimėlis. Daugelyje pasaulio vietų iš augalinio pluošto pinami dembliai, naudojami įvairiausiomis paskirtimis – patiesti ant grindų, baldų (stalo, lovos, spintelių), dembliais dengiamos būstų sienos (kartais ne tik vidinės, bet ir išorinės), jie naudojami rūbų gamyboje, taip pat panaudojami darant žemių įtvirtinimus, užtūras. Lietuvoje iš šiaudų, plaušų pinti dembliai naudoti daržuose uždengti daigams, pridengti namų langus. Dembliams pinti plačiai naudojamas koiras (kokosų pluoštas), abaka (pluoštinių bananų pluoštas), įvairūs švendrai, datulinių finikų ir kitokių palmių lapai, pandanai, cukranendrės, viksvuolės, liepų karnos.

Dembliai dabar plačiai tebenaudojami Okeanijos, Azijos, Afrikos, Centrinės Amerikos kraštuose, kitur juos išstūmė sintetiniai pakaitalai. Tiesa, pinti dembliai naudojami kaip laukujų durų kilimėliai, bambukiniai patiesalai ant stalo.

* Dembliais dengtas namas Mianmare
* Nendrinio demblio gamyba Indijoje
* Japoniški dembliai („bambukiniai kilimėliai") *makisu*
* Tradiciniais japoniškais dembliais (tatamiais) klotos grindys
* Papirusiniai dembliai (hasera) kloti mečetėje Egipte
* Neolitinio europietiško demblio rekonstrukcija
* Demblys (kilimėlis), tiesiamas prie durų
* Mažas bambukinis demblys, dedamas po indu

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Demblys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Demblys** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| King Edvard Pointas*King Edward Point* |
| --- |
| *King Edvard Pointo karinių patrulių bazė* |
|  |
| 54°17′0″ p. pl. 36°30′0″ r. ilg.﻿ / ﻿54.28333°š. pl. 36.50000°r. ilg.﻿ / 54.28333; 36.50000﻿ (King Edvard Pointas)Koordinatės: 54°17′0″ p. pl. 36°30′0″ r. ilg.﻿ / ﻿54.28333°š. pl. 36.50000°r. ilg.﻿ / 54.28333; 36.50000﻿ (King Edvard Pointas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-2) |
|  |
| **Valstybė** | Jungtinės Karalystės vėliava Jungtinė Karalystė |
| **Užjūrio valda** | Pietų Džordžija ir Pietų Sandvičo salos Pietų Džordžija ir Pietų Sandvičo salos |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1909 m. |
|  |
|  **Vikiteka** | King Edvard Pointas |

**King Edvard Pointas** (angl. *King Edward Point* – 'Karaliaus Eduardo kyšulys') – gyvenvietė Antarktyje, pietų Atlanto vandenyne, Pietų Džordžijos salos šiaurės rytinėje pakrantėje, prie Kamberlando įlankos; Pietų Džordžijos ir Pietų Sandvičo salų valdos (Jungtinė Karalystė) oficialus administracinis centras.

Veikia britų antarktinių tyrimų bazė (personalas žiemą 9 žmonės, vasarą – 18). Čia gyvena 2 vyriausybės atstovai. Vyksta žvejybinių zonų priežiūra. King Edvard Pointas svarbus ir dėl politinių priežasčių – nuolatinis personalas leidžia britams palaikyti valdžią Pietų Džordžijoje, į kurią pretenzijas reiškia Argentina. Bazėje įsikuria į Griutvikeno muziejaus darbuotojai.

Britų antarktinių tyrimų bazė

Istorija
--------

1901–1904 m. vietovę tyrinėjo švedų keliautojas Otas Nordenšeldas. 1906 m. kyšulys pavadintas Anglijos karaliaus Eduardo VII vardu. 1909 m. vieta paskelbta britų administracijos centru, 1925 m. įsteigta jūrinė laboratorija. Iki 1982 m. veikė britų antarktinių tyrimų bazė. Per Folklandų karą (1982 m.) stotį užėmė argentiniečiai, bet britai netrukus ją atkovojo. 2001 m. atkurta antarktinių tyrimų bazė.
**Natjašastra** (skr. नाट्यशास्त्र = IAST: *Nāṭyaśāstra* – 'šokio/dramos mokymas') – senovės Indijos traktatas apie teatrą, šokį, muziką. Sukurtas tarp I a. pr. m. e. ir III a. m. e. yra seniausias žinomas tokio pobūdžio kūrinys Indijoje. Jo autorystė priskiriama Bharatai Muniui, nors laikoma „Samavedos" tęsinio „Gandharvavedos" dalimi. Kūrinį sudaro ~6000 šlokų, išdėstytų sanskritu per 36 dalis. „Natjašastrai" komentarą parašęs žymus XI a. indų estetikas Abhinavagupta.

Nors „Natjašastra" visų pirma teatro, dramos teorijos traktatas, jame gausu mitologinių įvaizdžių, teatras siejamas su dvasiniu pasauliu. Aprašoma 15 dramos tipų, 8 „rasos" (nuotaikos): meilė, gailestis, pyktis, pasibjaurėjimas, narsa, nuostaba, siaubas ir džiugesys; nagrinėjamos būsenos (*bhava*). „Natjašastroje" kiekvienas sceninis pasirodymas aprašomas kaip aukojimas dievams.

„Natjašastra" yra pirmasis indų kūrinys, plačiau nagrinėjantis muziką (muzikiniam atlikimui skirta ir „Samaveda", bet ten nagrinėjami religinio giedojimo aspektai). Iki pat XIII a. kol susiformavo Hindustani ir Karnataka stiliai, „Natjašastra" buvo pagrindinis klasikinės indų muzikos vadovėlis. Čia be kita ko, aprašomi 22 šruti („girdmenys"), 7 svarų eilė (*sargam*: Sa, Ri, Ga, Ma, Pa, Dha, Ni), įvairūs muzikos instrumentai. „Natjašastroje" pateikiama naujų religinių praktikų ir vedinių apeigų sintezė, siekiama senąsias praktikas pritaikyti prie naujų aplinkybių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Nāṭya śāstra*.0Bruce M. Sullivan. Historical Dictionary of Hinduism. The Scarecrow Press, 1997.0p. 149–150

Nuorodos
--------

* Natjašastros angliškas vertimas
*Seniau Leninogorsku vadintas Kazachstano miestas Rideras.*

| Leninogorskas*Лениногорск* |
| --- |
|        |
| *Lenino prospektas Leninogorske* |
|  |
| 

LeninogorskasLeninogorskas

54°35′0″ š. pl. 52°26′0″ r. ilg.﻿ / ﻿54.58333°š. pl. 52.43333°r. ilg.﻿ / 54.58333; 52.43333﻿ (Leninogorskas)Koordinatės: 54°35′0″ š. pl. 52°26′0″ r. ilg.﻿ / ﻿54.58333°š. pl. 52.43333°r. ilg.﻿ / 54.58333; 52.43333﻿ (Leninogorskas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Respublika** | Totorija Tatarstanas |
| **Rajonas** | Leninogorsko rajonas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1795 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2019) | 61 974  |
| **Plotas** | 24,6 km² |
| **Tankumas** (2019) | 2 519 žm./km² |
| **Altitudė** | 251 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Leninogorskas |

**Leninogorskas** (rus. ir tot. *Лениногорск*) – miestas Rusijoje, pietryčių Tatarstane, ~40 km į pietryčius nuo Almetjevskos, prie Zajaus aukštupio; rajono centras. Plentai į Bugulmą, Almetjevską, Aznakajevą; geležinkelio stotis. Svarbus naftos ir gamtinių dujų gavybos pramonės centras. Taip pat vystoma automobilių dalių, naftos gavybos technikos gamybos, baldų, siuvimo, gelžbetonio, maisto pramonė.

Yra Kazanės nacionalinio tyrimų technikos universiteto filialas, dvi kolegijos, technikumas, krašto, naftininkų muziejai. Leninogorskas garsėja kaip nuolatinis konkurso „Patogiausias gyventi Rusijos miestas" laimėtojas.

2019 m. 43,3 % miesto gyventojų buvo rusai, 42,8 % – totoriai, 5,3 % – čiuvašai, 5,8 % – mordviai.

Istorija
--------

1795 m. įkurta gyvenvietė ***Naujoji Pismianka*** (*Новая Письмянка*). 1883 m. ji buvo valsčiaus centras, stovėjo cerkvė. XX a. 4-ajame dešimtmetyje imta plėtoti pramonė. 1947 m. apylinkėse pradėta naftos gavyba, gyvenvietė ėmė sparčiai augti. 1955 m. suteiktas miesto statusas ir Leninogorsko vardas (miestas pavadintas Lenino garbei).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 250
Koordinatės: 38°2′29.83″ š. pl. 138°15′21.17″ r. ilg.﻿ / ﻿38.0416194°š. pl. 138.2558806°r. ilg.﻿ / 38.0416194; 138.2558806

Įėjimas į aukso kasyklos muziejų.
**Sado aukso ir sidabro kasyklos** (jap. 佐渡金銀山 = *Sado kinginzan*) – aukso ir sidabro kasyklos Japonijoje, Nijigatos prefektūroje, Sado salos vakarinėje dalyje. Išskiriamos trys pagrindinės: Aikavos aukso ir sidabro kasykla, Curuši sidabro kasykla ir Nišimikavos aukso kasykla.

XIX a. graviūra, vaizduojanti įėjimus į Sado kasyklas.
Kad Sado saloje aptinkama aukso mini jau XI a. rašytiniai šaltiniai. Manoma, kad auksas tuo metu buvo randamas upių išplautame grunte. Vienoje tokių vietų buvo įkurta pirmoji aukso kasykla – Nišimikavos, veikusi iki 1872 m. Vėliau, 1542 m. pradėjo veikti Curuši sidabro kasykla, uždaryta iš karto po karo – 1946 m. Paskutinė iš trijų pagrindinių kasyklų buvo Aikavos, įkurta 1600 m. ir veikusi ilgiausiai, iki 1989 m.

Visos kasyklos Edo laikotarpiu priklausė Tokugavos šiogūnui, kasyklos darbuotojai daugiausiai buvo į salą ištremti kaliniai. Tuo metu iš kasyklų kasmet būdavo išgaunama iki 400 kg aukso ir iki 25 000 kg sidabro. Po Meidži restauracijos kasyklos nacionalizuotos, o 1896 m. parduotos Mitsubishi korporacijai. Japonijos imperijai sunaudojant vis daugiau vietinių išteklių bei modernizacijos dėka įdiegus naujausią to meto kalnakasybos įrangą, intensyviausia kasyklų veikla vykdyta 1937–1943 metais. Aukso išgavimas per metus siekė 800–1600 kg, sidabro – apie 25 000 kg. Po Antrojo pasaulinio karo metalų išgavimas gerokai sulėtėjo, paskutinė kasykla dėl per mažo pelningumo buvo uždaryta 1989 m.

Šiuo metu kasyklos veikia kaip muziejus, kuriame galima pamatyti kasyklos tunelius, senąją ir moderniąją įrangą, kalnakasių darbo sąlygas ir pan.

Šaltiniai
---------

1. ↑  The Sado Complex of Heritage Mines, sado-goldmine.jp
2. ↑  Rein, J. J. (2016). *The Industries of Japan.* Taylor & Francis.
3. ↑  再発見!! 佐渡金銀山 中学生以上向け, sado-goldmine.jp
4. ↑  The Sado Complex of Heritage Mines, sado-goldmine.jp
5. ↑  Alt, M. Yoda, H. & Joe, M. (2012). *Frommer's Japan Day by Day*. Wiley, p. 190
| **Brassica rapa pekinensis** |
| --- |
| Pekino kopūstai |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Šeima: | Bastutiniai  *( Brassicaceae)* |
| Gentis: | Bastutis  *( Brassica)* |
| Rūšis: | Paprastasis bastutis  *( Brassica rapa)* |
| Varietetas: | Pekininis kopūstas  *(Brassica rapa var. pekinensis)* |

 |

**Pekininis kopūstas** (*Brassica rapa var. pekinensis*) – iš Kinijos kilusi lapinė daržovė, plačiai naudojama Rytų Azijos šalių virtuvėse, o pastaruoju metu išplitusi ir po kitas valstybes. Pekino kopūstas susideda iš pailgų tankiai susisukusių šviesiai žalių su beveik baltomis gyslomis lapų. Skonis švelnus, kartais turintis šiek tiek aštrumo. Viena gūžė gali sverti iki kelių kilogramų.

Kopūstai tradiciškai valgomi troškinti, dedami į sriubas. Korėjoje iš jų gaminamas fermentuotas valgis kimči. Kopūstai taip pat valgomi ir neapdoroti, tinka salotų gaminimui.

Pekininiai kopūstai sultingi, turi iki 96 % vandens. Yra palyginti geras vitamino C, kalio, geležies, kalcio šaltinis.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Brad Matthews, Paul Wigsten. *KitchenPro Series: Guide to Produce Identification, Fabrication and Utilization*. Cengage Learning, 2010, p. 42-43
3. ↑  Brad Matthews, Paul Wigsten. *KitchenPro Series: Guide to Produce Identification, Fabrication and Utilization*. Cengage Learning, 2010, p. 43
| Amata |
| --- |
| **Ilgis** | 20 km |
| **Baseino plotas** | 73 km² |
| **Vidutinis debitas** | 0,38 m³/s |
| **Ištakos** | Barklainių miškas |
| **Žiotys** | Lėvuo |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
| 

| Vietovardžio kirčiavimas  ( kirčiuotė) |
| --- |
|
| *Vardininkas:* | Amatà |
| *Kilmininkas:* | Amatõs |
| *Naudininkas:* | Ãmatai |
| *Galininkas:* | Ãmatą |
| *Įnagininkas:* | Ãmata |
| *Vietininkas:* | Amatojè |

 |

**Amatà** ar **Atmatà** – upė šiaurės Lietuvoje; Lėvens kairysis intakas. Prasideda Panevėžio rajono šiaurėje, Barklainių miške. Teka į šiaurę ir šiaurės rytus Pasvalio rajonu. Žemupyje pasuka į rytus ir įteka į Lėvenį 26 km nuo jo žiočių, į vakarus nuo Lavėnų.

Intakai: Ažagėlė, Juodvalkis, Paltis, Valka (dešinieji), Bėravalka, Rupis (kairieji).

Vidutinis nuolydis 82 cm/km. Prie Amatos esantys kaimai: Mikoliškis, Pušalotas.

Upės pavadinimas neaiškios kilmės: vienų autorių siejamas su augalu *amalu*, kitų – su indoeuropiečių prokalbe (plg. albanų *amë* – „upės vaga", hetitų *amiḭara-* – „griovys", graikų *ἀμάρα* – „griovys", hipotetinė *\*am-* – „upės vaga, griovys"). Tačiau šaknis gali būti ir neskaidyta – plg. trakų *\*Amala, \*Amela*, lenkų *Jemielnia*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Amata (upė)*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 55
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 41