recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Girolamo Aleandro* – pirmasis popiežiaus paskirtas kardinolas *in pectore* (reformacijos epocha)
**In pectore** (lot. *In pectore* 'krūtinėje') – lotyniškas posakis, kuris gali būti išverčiamas ir kaip „slapta širdyje". Pirmą kartą pasirodė 1536 m. kaip Romos kurijos terminas apibrėžti kardinolą, kurį popiežius paskyrė savo slaptu nutarimu. Jei pontifikas iki savo mirties nespėjo apie tai pranešti konsistorijai, tai toks paskyrimas laikomas negaliojančiu.

Slaptieji kardinolai
--------------------

Pagal Kanonų teisę slaptasis kardinolas laikinai neturi jokių kardinolo teisių, tačiau jas įgyja iškart, popiežiui paviešinus jo vardą. Be to, viršenybės teisė jam priklauso nuo tos dienos, kada buvo paskirtas kardinolu, nors ir nepaskelbus jo vardo. Paprastai slaptojo kardinolo statusas dvasininkui suteikiamas tada, kai viešumas gali sukelti grėsmę jo gyvybei, ypač jeigu naujasis hierarchas gyvena šalyje, kuri priešiška Katalikų Bažnyčiai, ji yra persekiojama. Tokio kardinolo vardas neskelbiamas, kol tokioje šalyje nepagerėja politinė padėtis. Taip kartais būdavo daroma Šaltojo karo metais, siekiant apginti komunistinėje Rytų Europoje dirbusius vyskupus.

1998 m. popiežius Jonas Paulius II paskyrė slaptuoju kardinolu Rygos arkivyskupą Janį Pujatą, kurio vardas visuomenei tapo žinomas 2001 m.

2003 m. prieš dvejus metus iki savo mirties, Jonas Paulius II paskyrė slaptąjį kardinolą, kurio vardo taip ir neatskleidė. Be to, tai nebuvo parašyta ir kardinolams skirtame popiežiaus testamente.

Nuorodos
--------

* *In pectore* kardinolas
| Girdžiūnai |
| --- |
| Gyvenvietė panaikinta 1968 m. |
| [[Vaizdas:{{{foto}}}|270px]] |
|  |
| **Apskritis** |  Šiaulių apskritis |
| **Savivaldybė** |  Joniškio rajono savivaldybė |
| **Seniūnija** | Satkūnų seniūnija |

**Girdžiūnai** – buvęs viensėdis Joniškio rajono savivaldybėje, 2 km nuo Mitkūnų.

Istorija
--------

Viensėdis buvo panaikintas 1968 m. Filomena Kavoliutė pasakoja, kad taip nutiko, kai 1967 m. Lietuvos TSR Aukščiausiajai Taryba pateikė atsakymą vietos valdžiai, kad peržiūrėjus Joniškio rajone „nerasta išlikusių gyvenamųjų vietovių pavadinimų, būdingų feodalinėms ir kapitalistinėms formacijoms, arba pavadintų darbo žmonių engėjų ar buržuazinių nacionalistų vardais", išskyrus Girdžiūnų vienkiemį, vadintą stambaus ūkininko vardu. Todėl jį siūloma prijungti prie šalia esančio Medikuičių kaimo, prie jo prijungiant dar ir Nemeikščių vienkiemį.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Nijolė Bulotaitė. Graudžioji mūsų gražiųjų vietovardžių istorija. 2019-03-19, Bernardinai.lt (tikrinta 2022-02-14).
| **Hygrophorus olivaceoalbus** |
| --- |
| Margakotė guotė (*Hygrophorus olivaceoalbus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Guoteniniai  *( Hygrophoraceae)* |
| Gentis: | Guotė  *( Hygrophorus)* |
| Rūšis: | Margakotė guotė  *( Hygrophorus olivaceoalbus)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Margakotė guotė** (lot. *Hygrophorus olivaceoalbus*) – guoteninių (*Hygrophoraceae*) šeimos, guočių (*Hygrophorus*) genties grybų rūšis.

* **Augimo vieta**

Spygliuočių miškai, dažniausiai tarp samanų.

* **Augimo laikas**

Vasara, ruduo.

* **Pagrindiniai požymiai**

Kepurėlė pilkai ruda, violetinio atspalvio, kotas baltai ir rudai dryžuotas.

Vaisiakūniai smulkūs, vidutinio dydžio. Kepurėlė 3–6 cm skersmens, gleivėta, blizganti, pilkai violetiškai ruda, juodo atspalvio. Lakšteliai balsvi, melsvo atspalvio, priaugtiniai. Kotas 5–10 (12)×0,5–1,5 cm dydžio, gleivėtas, baltas, dryžuotas. Trama balta, nekarti, be ypatingo kvapo. Sporos 10,5–16×7–9 μm. 

**Būdingi požymiai:** gleivėti vaisiakūniai, kotas daugiau nei du katus ilgesnis už kepurėlės skersmenį. Sporos didelės.

Auga spygliuočių miškuose tarp samanų, žolių po keliolika ir daugiau, po vieną netoli kitos. Mėgsta kalkingą dirvą, eglės kaimynystę.

Labai dažna, valgoma. Vartojama šviežia, kartu su kitais grybais.

Literatūra
----------

**Lietuvos grybų atlasas**, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 91 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Margakotė guotė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |
| --- |
| Iļģi |
| Kilmė | Latvijos vėliava Latvija, Ryga |
| Žanrai | folkrokas, postfolklorinė muzika |
| Kūrinių kalbos | latvių |
| Instrumentai | kuoklės, dūdmaišis, vokalas, dambrelis, bosinė gitara, mandolina, domra, tambūras, gitara, balalaika, mušamieji |
| Aktyvumo metai | 1981 m. – dabar |
| Įrašų kompanija | „Upe", „Melodija MA", „Plate Records" ir kt. |
| Svetainė | ilgi.lv |
| Nariai |
| Ilga Reizniecė (1981-)Maris Muktupavelas (1982-)Gatis Gaujeniekas (1997-)Eguonas Kruonbergas (2001-)Martinšas Lindė (2009-) |
| Buvę nariai |
| Juris RiekstinšasBiruta UozuoliniaZanė ŠmitėMara KalniniaGuntaras GabranovasGintas SuolaArnuoldas DalėJanis AbenasArnuoldas KarklisJuris KruoičasVilnis StruodasIrena Matisuonė |

**Iļģi** – Latvijos postfolklorinės ir folkroko muzikos grupė, įkurta 1981 m. Rygoje. Savo muzikoje jungia latvių liaudies muziką, bei šiuolaikinės muzikos (ypač – roko) ritmus.

Istorija
--------

Grupę 1981 m. balandžio 21 d. įkūrė Jazepo Vytuolio Latvijos muzikos mokyklos auklėtinė Ilga Reizniecė, prie kurios netrukus prisijungė kitas žymus muzikantas Maris Muktupavelas. Pirmuosius koncertus atlikinėjo kaip Rygos miesto Leningrado rajono Kultūros namų jaunimo folkloro grupė, vėliau persivadino dabartiniu pavadinimu, kuris Kuržemėje reiškia „vėlės" (plg. Ilgės).

Pradžioje „Iļģi" muzikantai atlikinėdavo tradicinę latvių muziką, bet vėliau ėmė eksperimentuoti, panaudodami tiek senuosius, tiek šiuolaikinius muzikos instrumentus. „Iļģi" buvo pirmoji postfolkloro muzikos grupė ne tik Latvijoje, bet ir visose Baltijos šalyse. „Iļģi" iš tradicinio folkloro ansamblio ilgainiui tapo profesionalia šiuolaikinio meno grupe, kuriai tradicija yra pradmuo naujai, savitai, autorinei kūrybai. Koncertavo įvairiose užsienio šalyse. 2002 m. sukūrė folkroko operą *Spēlēju, dancoju*. 2011 m. surengė trisdešimtmečio jubiliejaus koncertą Rygoje.

„Iļģi" yra daugkartiniai apdovanojimo už geriausią Latvijos metų liaudies ar pasaulio muzikos albumą laimėtojai.

Diskografija
------------

* *Rāmi, rāmi* (1993 m.)
* *Bāreņu dziesmas / Šūpuļdziesmas* (1993 m.)
* *Riti, riti* (1996 m.)
* *Saules meita* (1998 m.)
* *Sēju vēju* (2000 m.)
* *Spēlēju, dancoju* (2002 m.)
* *Agrie gadi* (2002 m. rinktinė)
* *Kaza kāpa debesīs* (2003 m.)
* *Rāmi un ne* (2004 m.)
* *Totari* (2005 m.)
* *Ne uz vienu dienu* (2006 m.)
* *Ej tu dejot* (2008 m.)
* *Īsākās nakts dziesmas* (2009 m.)
* *Tur saulīte pērties gāja* (2011 m.)
* *Izlase* (2011 m. rinktinė)
* *Tur kur mīti* (2016 m.)
* *Spēlēju. Dancoju. Dejoju.* (2017 m.)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Latvijos folk grupės „Ilgi" siela I.Reizniece: bandome jaunimui praeitį pateikti šiuolaikiškai, *delfi.lt*
2. ↑  IĻĢI Latvija, mjr.lt

Nuorodos
--------

* Iļģi svetainėje Last.fm
Vėliavos santykis: 8:11

**Izraelio vėliava** (דגל מדינת ישראל) – Izraelio valstybinė vėliava oficialiai patvirtinta 1948 m. spalio 28 d. Vėliavos fonas baltas. Jos centre – žydros spalvos Dovydo žvaigždė. Taip pat viršuje ir apačioje eina dvi tokios pat spalvos horizontalios juostos. Nors oficiali juostų ir žvaigždės spalva yra žydra, tačiau koloritas dažnai įvairus – nuo blyškiai žydros iki tamsiai mėlynos. Balta ir žydra spalvos bei Dovydo žvaigždė – judaizmo simboliai. Vėliava sukurta pagal talitą – tradicinį judėjų maldininkų apsiaustą.

Istorija
--------

Per pirmąjį sionistų kongresą 1897 m. Lietuvos žydo Dovydo Volfsono siūlymu buvo sukurta sionistų kongreso, vėliau ir sionistų sąjūdžio vėliava, kurios spalvos buvo parinktos pagal taleso, kuriuo religingi žydai apsigaubia melsdamiesi, spalvas – balta ir mėlyna, su Magen David – karaliaus Dovydo – skydu. Vėliau ši vėliava tapo Izraelio valstybine vėliava.

Nuorodos
--------

* www.jewishvirtuallibrary.org/flag

Šaltiniai
---------

1. ↑  Volfsonas Davidas Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.


**Azijos valstybių vėliavos**

|  |
| --- |
| Afganistanas · Armėnija · Azerbaidžanas · Bahreinas · Bangladešas · Brunėjus · Butanas · Filipinai · Gruzija · Indija · Indonezija · Irakas · Iranas · Izraelis · Japonija · Jemenas · Jordanija · JAE · Kambodža · Kataras · Kazachija · Kinija · Kipras · Kirgizija · Kuveitas · Laosas · Libanas · Malaizija · Maldyvai · Mianmaras · Mongolija · Nepalas · Omanas · Pakistanas · Pietų Korėja · Rusija · Rytų Timoras · Saudo Arabija · Singapūras · Sirija · Šiaurės Korėja · Šri Lanka · Tadžikija · Tailandas · Taivanas · Turkija · Turkmėnija · Uzbekija · Vietnamas
Abchazija · Kalnų Karabachas · Honkongas · Makao · Palestina · Pietų Osetija |
| **Valstybių atributika:** Valstybinių vėliavų galerija · Valstybiniai himnai · Herbai |

 



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Izraelio vėliava** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Stenocephalidae** |
| --- |
| Vikrioji dirvablakė (Dicranocephalus agilis)Vikrioji dirvablakė (*Dicranocephalus agilis*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Potipis: | Šešiakojai  *( Hexapoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Poklasis: | Sparnuotieji  *( Pterygota)* |
| Būrys: | Straubliuočiai  *( Hemiptera)* |
| Pobūris: | Blakės  *( Heteroptera)* |
| Šeima: | Netikrosios dirvablakės  *( Stenocephalidae)* |

 |
| Binomas |
| ***Stenocephalidae***Dallas, 1852 |

**Netikrosios dirvablakės** (*Stenocephalidae*) blakių pobūrio (lot. *Heteroptera*) šeima.  

Lietuvoje gyvena tik viena šios šeimos atstovė.

**Vikrioji dirvablakė** (*Dicranocephalus agilis*) (Scopoli, 1763)

Tai viena didesnių blakių – jos pailgo kūno ilgis yra 12-14 mm ilgio. Spalva varijuoja nuo tamsios bordo iki geltonai rudos. Antenos ir kojos išmargintos plačiomis juodai-baltomis juostomis. Trikampis skydelis baigiasi balta viršūnėle.

Vikrioji dirvablakė dažniausiai sutinkama smėlio kopose, kur auga karpažolės (lot. *Euphorbia*).
Šios rūšies blakės poruojasi gegužę, o nauja karta pasirodo rugpjūčio mėnesį. Žiemoja suaugusios blakės.

Paplitusi visoje Europoje.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Netikrosios dirvablakės** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |
| --- |
| Ordovikas |
|  |
| **Pradžia** | 500 Ma1 |
| **Trukmė** | 65 Ma1 |
| **Epochos** | Ankstyvasis ordovikas
Vidurinysis ordovikas
Vėlyvasis ordovikas |
|   Graptolito fosilija |
| 1: Ma = milijonai metų |

**Ordovikas** – antras iš šešių geologinių periodų, sudarančių paleozojų. Jis prasidėjo 488,3 mln. metų ir baigėsi prieš 443,7 mln. metų. Ordovikas pakeitė kambrą, o po jo sekė silūras. Tarptautinis ordoviko žymėjimas **O**.

Ordoviką, pavadintą pagal vieną iš valų genčių – ordovikus (angl. *Ordovician*), 1879 metais apibrėžė Charles Lapworth (kambras ir silūras taip pat pavadinti valų genčių vardais).

Datavimas
---------

Ordoviko pradžią žymi svarbus rūšių išnykimo įvykis – tuo metu išnyko apie 60 % rūšių. Ordoviko periodo uolienose kai kuriuose pasaulio regionuose randamos didelės naftos ir dujų atsargos.

Skirstymas
----------

Ordovikas dalinamas į tris epochas: ankstyvąjį ordoviką, vidurinįjį ordoviką ir vėlyvąjį ordoviką.

Geologija
---------

Ordoviko periodu vyko intensyviausia kaledoninė kalnodara. Gondvana pasiekė pietinį polių, didžioji jos dalis buvo apledėjusi.

Nuorodos
--------

1. ↑  Gradstein, F.M.; Ogg, J.G.; Smith, A.G. (2004). A Geologic Time Scale 2004. Cambridge university press.
| Toamasina*Toamasina* |
| --- |
| *Toamasinos uostas* |
|  |
| 

ToamasinaToamasina

18°09′0″ p. pl. 49°25′0″ r. ilg.﻿ / ﻿18.15000°š. pl. 49.41667°r. ilg.﻿ / 18.15000; 49.41667﻿ (Toamasina)Koordinatės: 18°09′0″ p. pl. 49°25′0″ r. ilg.﻿ / ﻿18.15000°š. pl. 49.41667°r. ilg.﻿ / 18.15000; 49.41667﻿ (Toamasina) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Madagaskaro vėliava Madagaskaras |
| **Provincija** | Toamasinos provincija |
| **Regionas** | Acinananos regionas |
|  |
| **Gyventojų** (2018) | 325 857  |
| **Altitudė** | 6 m |

**Toamasina** (malag. *Toamasina*), dar žinoma kaip ***Tamatavė*** – Madagaskaro miestas.

Toamasina yra Acinananos regiono ir Toamasinos provincijos sostinė. Miestas yra svarbiausias Madagaskaro uostas, įsikūręs salos rytinio kranto centrinėje dalyje. Jame gyvena 179 045 gyventojų (2001 m. duomenys). Uostas svarbus dėl koralinio rifo, kuris suformavo didelį ir erdvų uostą su dviem išėjimais. Miestas įsikūręs smėlėtame pusiasalyje, kuris išsikišęs į jūrą.

Toamasinoje yra palmėmis apsodintos alėjos ir gražūs paplūdimiai, bet dėl ryklių ir užterštumo negalima maudytis. Bazary Be yra vienas iš gatvės turgų. Centrinis turgus yra viena lankomiausių miesto vietų. Mieste yra Toamasinos universitetas.

Valdant prancūzams Toamasinoje buvo keletas užsienio konsulų ir daugybė prancūzų pareigūnų. Per uostą buvo įvežami audiniai, miltų gaminiai, geležies ir plieno dirbiniai, o išvežamos aukso dulkės, guma, gyvūnai. Ryšys su Europa buvo palaikomas „Messageries Maritimes" ir „Havraise" kompanijų garlaiviais, o su Mauricijumi ir Šri Lanka – per britų „Union-Castle Line".

Dėl dirvos ypatybių ir didelio gyventojų tankumo miestą dažnai užpuldavo epidemijos: 1898 ir 1900 m. kilo maras, bet nusausinus aplinkines pelkes padėtis pasitaisė. 1895 m. vietiniai gyventojai buvo perkelti iš miesto į naujai įkurtą kaimą šiaurės vakaruose. Miestą su sostine jungė 180 mylių ilgio telegrafas.

Nuorodos
--------

* Toamasinos Universitetas Archyvuota kopija 2006-12-31 iš Wayback Machine projekto. **(**pranc.**)**

* Puslapis Acinananos regionui Archyvuota kopija 2010-05-12 iš Wayback Machine projekto. **(**pranc.**)**
Vyriausias Mažosios Lietuvos gelbėjimo komitetas ir jo bendradarbiai.
Sėdi, iš kairės: Vilius Šaulinskis, Jurgis Lėbartas, komiteto pirmininkas Martynas Jankus, Jonas Vanagaitis; stovi, iš kairės: Steponas Darius, Aivas Ivaškevičius, A. Marcinkevičius, Juozas Pronckus. 1923 m. sausio 19 dieną.
**Aivas Antanas Ivaškevičius** (1886 m. rugsėjo 3 d. Tryškiuose, Šiaulių apskritis – 1975 m. Bostone, JAV) – JAV verslininkas, Lietuvos visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1905 m. emigravo į JAV, 1911 m. Bostone baigė vakarinę vidurinę mokyklą. Užsiėmė verslu, 1919–1928 m. buvo *Baltic State Financial Corp.* banko pirmininku. Dalyvavo išeivių veikloje: priklausė Susivienijimo lietuvių Amerikoje ir Amerikos lietuvių tautinės sandoros organizacijoms (1920–1925 m. buvo išrinktas pastarosios draugijos centrinės valdybos iždininku). Bandė telkti įvairiuose kraštuose gyvenančius tautiečius atkurti Lietuvos valstybingumą.

1922 m. atvyko į Lietuvą ir šalies miestuose skaitė paskaitas. Kadangi skelbė Mažosios Lietuvos prisijungimo prie Lietuvos Respublikos idėjas, tuo metu Klaipėdą valdžiusi prancūzų valdžia jam uždraudė kalbėti susirinkimuose. Dalyvavo Klaipėdos sukilime, Vyriausią Mažosios Lietuvos gelbėjimo komitetą parėmė apie dviejų milijonų markių auka. 

Nesėkmingai bandė įkurti verslą Klaipėdoje, todėl turėjo grįžti į JAV. Didžiosios ekonominės krizės metu stipriai nukentėjo finansiškai ir vėliau gyveno vargingai.

Bibliografija
-------------

* Prakalbos! Rengia Lowell’io naujai organizuojamas Ukesų kliubas. (1916 m.)
* Lietuva išsižada lietuvių! Svarbus momentas! Lietuva eina į pražūtį! (1922 m.)

Šaltiniai
---------

* LE, Antanas Algirdas Gliožaitis. *Ivaškevičius, Aivas* // Mažosios Lietuvos enciklopedija. /Pirmas tomas/ – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidykla, 2000, psl. 613 ISBN 5420014718
| Sarių pilkapynas |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Sarių pilkapynasSarių pilkapynas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°03′50″ š. pl. 26°02′50″ r. ilg.﻿ / ﻿55.06389°š. pl. 26.04722°r. ilg.﻿ / 55.06389; 26.04722Koordinatės: 55°03′50″ š. pl. 26°02′50″ r. ilg.﻿ / ﻿55.06389°š. pl. 26.04722°r. ilg.﻿ / 55.06389; 26.04722 |

 |
| Vieta | Švenčionių rajonas |
| Seniūnija | Sarių seniūnija |
| Aukštis | 1,2 m |
| Naudotas | V a. - VIII a. |
| Žvalgytas | 1894 |
| Tirtas | 1958, 1971 m. |

**Sarių pilkapynas**, arba *Antasarės pilkapynas, Laukių pilkapynas* – pilkapynas Švenčionių rajono savivaldybės teritorijoje, į rytus nuo Antasarės kaimo.

Tyrimai
-------

XIX a. pabaigos buvo 2 pilkapių grupės: vakarinėje grupėje 15, rytinėje – 36 pilkapiai. Daugelis rytų grupės pilkapių apjuosti akmenų vainikais. Sampilai 8–18 m skersmens, 1,2 m aukščio, apardyti. 1894 m. Fiodoras Pokrovskis ištyrė 2 pilkapius vakarinėje ir 5 rytinėje grupėje. Duobėse po sampilu ir ant pagrindo rado V a.- VI a. kapų. Viename pilkapyje buvo žmogaus ir žirgo griaučiai.

Per 1958 m. žvalgomuosius tyrimus Istorijos instituto archeologai rado 17 pilkapių: 9 ariamajame lauke, kitus – miške. 1971 m. institutas (vadovė Ona Kuncienė) ištyrė 5 pilkapius. Viename pilkapyje rasti žirgo griaučiai, kituose – degintiniai VII a. – VIII a. žmonių kapai. Įkapės negausios.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Adolfas Tautavičius. *Sarių pilkapynas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 566 psl.
| Sakuradžima |
| --- |
|  |
|  |
| Šalis | Japonija Japonija |
|  |
| Aukštis | 1117 m |
|  |
| Tipas | stratovulkanas |
|  |
| Amžius |  |
|  |
| Aktyvumas | aktyvus |
|  |
| Paskutinisišsiveržimas | 2016 m. |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.

  |
| **Koordinatės:** | 31°35′0″ š. pl. 130°39′0″ r. ilg.﻿ / ﻿31.58333°š. pl. 130.65000°r. ilg.﻿ / 31.58333; 130.65000Koordinatės: 31°35′0″ š. pl. 130°39′0″ r. ilg.﻿ / ﻿31.58333°š. pl. 130.65000°r. ilg.﻿ / 31.58333; 130.65000 |

**Sakuradžima** (jap. 桜島 = *Sakurajima*, Sakurų sala) – aktyvus stratovulkanas ir buvusi sala Kagošimos prefektūroje, Kiūšiū, Japonijoje. Per 1914 m. išsiveržimą tarp Sakuradžimos ir Osumi pusiasalio atsirado sausumos tiltas.

Salos ugnikalnis vis dar aktyvus, išmeta daug pelenų. Dėl ankstesnių išsiveržimų susidarė balto smėlio aukštumos. 2015 m. rugsėjį Japonijos meteorologijos agentūra Sakuradžimai buvo suteikusi 3 lygį (oranžinį). Tai reiškia, kad prie ugnikalnio draudžiama artintis, nes jis aktyvus. Paskutinis išsiveržimas buvo 2016 m. vasario 5 d. Bristolio universiteto ir Sakuradžimos vulkano tyrimo centras 2016 m. rugsėjo 13 d. paskelbė, kad per ateinančius 30 metų bus didelis išsiveržimas.

Sakuradžimos viršūnė sudaryta iš trijų dalių: šiaurinės (*Kita-dake*), centrinės (*Naka-dake*) ir pietinės (*Minami-dake*), kuri yra aktyvi. Šiaurinė viršūnė yra aukščiausia, iškilusi 1117 m virš jūros lygio. Ugnikalnis yra Kagošimos įlankos dalyje, vadinamoje *Kinkō-wan*. Buvusi sala priklauso Kagošimos miestui, pusiasalio plotas 77 kvadratiniai kilometrai.

Išsiveržimai
------------

* 1914 m. išsiveržimas1914 m. išsiveržimas
* Sakuradžima 1974 m.Sakuradžima 1974 m.
* 1994 m.1994 m.
* 2004 m.2004 m.
* 2009 m.2009 m.
* 2010 m.2010 m.

Išnašos
-------

1. ↑  Nussbaum, Louis-Frédéric. (2005). „Sakurajima" in *Japan Encyclopedia,* p. 814; see photo, caption – Kagoshima after Sakurashima eruption, *Illustrated London News.* January 1914.
2. ↑  Davison C (1916-09-21). „The Sakura-Jima Eruption of January, 1914". *Nature* **98**: 57–58. Bibcode:1916Natur..98...57D. doi:10.1038/098057b0.
3. ↑  Japan Meteorological Agency: Volcano Warnings
4. ↑
Koordinatės: 54°29′24″š. pl. 23°22′34″r. ilg.﻿ / ﻿54.4900°š. pl. 23.3761°r. ilg.﻿ / 54.4900; 23.3761


| Netičkampio hidroelektrinė |
| --- |
| Netičkampio HE |
| Vieta | Netičkampis |
| Plotas | 0,154 km² |
| Kilmė | Dirbtinė |
| Įteka | Dovinė |
| Išteka | Dovinė |

**Netičkampio hidroelektrinė** – mažoji hidroelektrinė Marijampolės savivaldybėje, Liudvinavo seniūnijoje, Netičkampio kaime, į rytų pusę nuo kelio  **182**  Marijampolė–Liudvinavas–Krosna , apie 1 km nuo Liudvinavo. Žemiau užtvankos plyti Dovinės vingio parkas, aukščiau susiformavęs 15,4 ha ploto tvenkinys.

Hidroelektrinė pastatyta 1953 m. užtvenkus Dovinę. 2010 m. duomenimis, elektros energijos
gamyba sudarė 0,83 GWh. Hidroelektrinė priklauso UAB „Hidrojėgainė", yra Lietuvos hidroenergetikų asociacijos (LHA) narė. Hidromazgą sudaro žemių užtvanka, slenkstinė uždoriais reguliuojama betoninė užtvanka, perteklinio (potvynių) vandens pralaida su greta esančiu HE pastatu, ištekėjimo ir nutekėjimo dalimis.

Techniniai duomenys
-------------------

HE nuo tvenkinio pusės
* Vidutinis debitas – 2,94 m³/s
* Tvenkinio plotas – 15,4 ha
* Elektros energijos gamyba – 0,83 GWh (2010 m.)
* Slėgio aukštis – 4,8 m
* Turbinų skaičius ir įrengtoji galia – 240 kW (1×150; 1×90)
* Turbinų tipas – *Kaplan*, propelerinė

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
| **Milda Šalaševičienė** |
| --- |
|  |
| Milda Šalaševičienė darbe |
| Gimė | 1934 m. rugsėjo 19 d.Klabiniuose |
| Mirė | 2017 m. liepos 20 d. (83 metai)Vilniuje |
| Palaidotas (-a) | Saulės kapinėse, Vilniuje |
| Tėvas | Stasys Kazlauskas |
| Motina | Eugenija Armalaitė-Kazlauskienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Kęstutis Karpavičius 1958-1964, Jonas Kazimieras Šalaševičius 1966 |
| Vaikai | dukros Aušra, Saulė |
|  |
| Veikla | chemikė-inžinierė, racionalizatorė, išradėja, gamybininkė |
| Sritis | silikatų, betono, statybinių medžiagų chemija |
| Organizacijos | 3-čios Gelžbetoninių konstrukcijų gamyklos |
| Pareigos | Cheminės laboratorijos vadovė |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas, Chemijos fakultetas |

Studijų metais
**Milda Šalaševičienė** (1934 m. rugsėjo 19 d. Klabiniai, Ukmergės rajonas – 2017 m. liepos 20 d. Vilnius) – Lietuvos chemikė, išradėja-racionalizatorė, gamybininkė.

Biografija
----------

1953 m. sidabro medaliu baigė Vilniaus mergaičių 2-ją gimnaziją (dabar Vilniaus Salomėjos Nėries gimnazija). 1958 m. baigė Vilniaus universitetą ir pradėjo dirbti Gelžbetoninių konstrukcijų gamyklos Nr. 3 Cheminės laboratorijos vadove. Dirbdama gamykloje sukūrė eilę inovatyvių technologijų silikatų, betono ir gelžbetoninių konstrukcijų chemijos srityje, aprobavo savo išradimus ir dalyvavo jų gamybos procese. Parengė ir pritaikė gamyboje naujo, atsparaus šalčiui betono gaminimo technologiją naudodama ypatingus priedus – oro įsiurbėjus. Kartu su statybininkais tiekė šį betoną Vilniaus televizijos bokšto statybai. Sukūrė dekoratyvų gelžbetonio konstrukcijų padengimo būdą atidengtos grūdėtos faktūros elementais. Ši technologija buvo naudota statant LSSR valstybinio Plano komiteto pastatą, viešbučius „Turistas", „Lietuva", Klaipėdos žvejų ligoninę ir kt. Išrado ir naudojo gamyboje: inovatyvią cemento kietinimo technologiją paremta įvairių priedų ir dekstrino klijų naudojimu, dekoratyvias grindų plyteles su marmuro elementais (pvz. Vilniaus parodų rūmų vidinis kiemas).

Šaltiniai
---------

* Н. Романович Международный год женщины. Исполнение желаний. (очерк) 1975 г. Вильнюский завод ЖБК-3
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 *Šis straipsnis apie Vakarų Afrikos regioną. Apie augalų tribą skaitykite straipsnyje Bambukai.*

| Senegambijos regionas:Bambougu |
| --- |
|  |
| Šalis | vakarų Malis, rytų Senegalas |
| Tautos | vakarų maninkiai, chasonkiai, fulbiai |
| Valstybės | Bondu, Chaso (1681-1880) |
|  |
|  |

**Bambukas** (*Bambugu*, pranc. *Bambouk*) – regionas Vakarų Afrikoje, rytiniame Senegale ir vakariniame Malyje (Kajeso regione), į pietus nuo Senegalo upės, Falemės slėnyje. Jis priklauso didesniam – Senegambijos istoriniam regionui, kuris yra Sahelio civilizacijos dalis.

Geografija
----------

Klimatas drėgnas. Gyventojai verčiasi daugiausia gyvulių, ryžių, kukurūzų, bananų ir melionų auginimu. Regionas sutampa su Bambuko kalnais. Kasama vario ir geležies rūda, paupiuose randama aukso.

Istorija
--------

Bambuko regionas nuo seno buvo vienas didžiausių aukso telkinių Sahelio civilizacijoje, kas jį per visą istoriją darė nepaprastai svarbų, ir skatino stipresnes valstybes jį užkariauti.

Kuomet VIII a. šiaurės rytuose susiformavo Vagadu imperija, ji, nors regiono tiesiogiai nevaldė, tačiau naudojosi jo aukso ištekliais, kartu atnešdama civilizaciją. Po imperijos suirimo XI a. regionas tapo žinomas kaip Jaresna.

XIII a. regioną užvaldė Malio imperija, kuri iš čia sėmėsi savo didžiausių turtų ir valdė jį kaip atskirą Bambugu provinciją. XVI a. Maliui sipstant, regioną užvaldė naujai iškilusi fulbių Denankės valstybė. Joje maišėsi mandingai, soninkiai ir fulbiai, suformuodami chasonkių tautybę. Chasonkiai kalba mangingų kalba, bet perėmę daug kultūrinių bruožų iš kitų tautų.

Bambuko regiono gyventojas
1681 m. Séga Doua paėmė valdžią regione, įkurdamas savarankišką Chaso valstybę. Šios valstybės ekonomikos pagrindas jau buvo ne auksas, bet vergai, kurių poreikis tuo metu augo.

1857 m. fulbių džihado užkariautojas Umar Talis iš rytų plėtė savo Tukulero imperiją ir siekė užkariauti regioną. Tačiau Chaso, su prancūzų pagalba apgynė Medinos tvirtovę. Tai lėmė prancūzų įsigalėjimą šalyje, ir 1880 m. regionas buvo absorbuotas į Prancūzijos Sudaną.

1895 m. Prancūzija kurdama Prancūzijos Vakarų Afrikos administraciją, perbraižė sienas, istorinį regioną padalindami pusiau (sieną nubrėžė palei Falemės upę): vakarinė dalis atiteko Senegalui, o rytinė – Maliui. Regionas padalintas išlieka ir dabar.


|  |  |
| --- | --- |
| **Senegambijos istoriniai regionai ir tautos** |  |
| **Regionai**: Futa Toras (Tekrūras, Denankė, Futa Toras) | Džolofas (Vaalo, Kajoras, Baolis, Sinė, Salumas) | Bambukas (Bondu, Chaso) | Futa Džalonas (Futa Džalonas) | Kaabu | Romarongas (mende, Solimana, Koya, konai, limbai, kuranko)  **Pakrantė**: volofai | sererai | džolai | bainukai | kerakai | mandžakai | bižogai | balantai | papeliai | biafai | nalu | landomai | bagai | susu | šerbrai |
| **Tobias Geffen** |
| --- |
| Gimė | 1870 m. rugpjūčio 1 d.Kaunas, Rusijos imperija |
| Mirė | 1970 m. vasario 10 d. (99 metai)Atlanta, JAV |
|  |
| Veikla | rabinas, visuomenės veikėjas |

**Tobias Geffen** (1870 m. rugpjūčio 1 d. Kaune – 1970 m. vasario 10 d. Atlantoje) – Lietuvos žydų kilmės JAV rabinas. 1935 m. jo iniciatyva Coca-Cola pripažinta košerine.

Biografija
----------

Gimė 1870 m. rugpjūčio 1 d. Kaune. 1903 m. emigravo į Niujorką, kur tapo *Ahavat Zedek* bendruomenės rabinu. 1907 m. persikėlė į Kantoną, kur tapo mažos sinagogos rabinu, 1910 m. persikėlė į Atlantą, kur iki savo mirties buvo *Shearith Israel* bendruomenės rabinu. Jis suorganizavo pirmąją hebrajų mokyklą Atlantoje, pradėjo kasdienines Talmudo pamokas. Parašė kelias knygas apie Talmudo mokymą, buvo atsakingas už košerinio maisto sertifikavimą Atlantos apylinkėse. Kadangi Coca-Cola valdžia buvo netoli Atlantos miesto jis gaudavo daug klausimų iš visos šalies rabinų ar šis gėrimas tinkamas vartoti žydams. Iš Coca-Cola valdžios gavęs gėrimo receptą nustatė, kad vienas iš ingridientų glicerinas buvo pagamintas iš nekošerinės jautienos, todėl Coca-Cola pakeitė iš jautienos gaminamą gliceriną į iš daržovių gaminamą gliceriną, taip Coca-Cola buvo įteisinta kaip košerinis gėrimas tinkamas žydams. Mirė 1970 m. vasario 10 d. Atlantoje.

Literatūra
----------

* Geffen, Tobias (1951). Fifty Years in the Rabbinate: An Autobiography. Atlanta: Tobias Geffen.
* Ziff, Joel David (ed.) (1988). Lev Tuviah: On the Life and Work of Rabbi Tobias Geffen. Newton, Mass.: Rabbi Tobias Geffen Memorial Fund. OCLC 18496402.

Nuorodos
--------

* Biografija (ang.)
**Inamdaras** (angl. *inamdar*) – feodalo titulas Indijoje, paplitęs Britų Indijos laikais ir anksčiau. Titulą suteikdavo asmenims, kurie gaudavo kaip dovaną (*inam*) žemės valdą už ypatingą tarnybą valdovui ar valstybei.

Vėliau britai įvedė keletą įstatymų, kurie apibrėžė inamdarų teises ir pareigas jų teritorijose, pvz. 1869 m. VIII Madraso inamų aktas. Egzistavo speciali *inamų komisionieriaus* (*inam commissioner*), turėjusio sekti inamų pajamas bei įrašus apie jų žemes, pareigybė.

Indijai tapus nepriklausoma valstybe jos regionuose buvo priimti keli teisės aktai, kuriais buvo panaikintos inamdarų teisės ir atimtos jiems kažkada dovanotos žemės. Keli tokie teisės aktai vadinosi „Bombėjaus asmeninių inamų panaikinimo aktas" (*Bombay Personal Inams Ablolition Act*) (1953 m.), *Bombay Pargana and Kukarni Watans (Abolition) Act* (1950 m.), „Karnatakos religinių ir labdaros institucijų inamų panaikinimo aktas" (*Karnataka (Religious & Charitable Institutions) Inams Abolition Act*) (1955 m.), „Karnatakos asmeninių ir kitokių inamų panaikinimo aktas" (*Karnataka (Personal and Miscellaneous) Inams Abolition Act*) (1977 m.), „Haidarabado inamų panaikinimo aktas" (*Hyderabad Abolition of Inams Act*) (1955 m.) ir kt.

Inamdarų valdų sistema buvo panaikinta kartu su indamdarų titulais. Tačiau dalis buvusių inamdarų šeimų ėmė naudoti žodį *Inamdar* kaip pavardę, kad išlaikytų turėtą paveldimą socialinę tapatybę.

Nuorodos
--------

1. 1 2 3  A. Bhaskaran vs The State Of Madras By The … on 24 June, 1966
2. 1 2 3   All India reporter, Volume 3, 1955
3. ↑   The Law reports: Indian appeals: being cases in the Privy Council on appeal from the East Indies…1949
4. ↑   Accounts and papers of the House of Commons By Great Britain. Parliament. House of Commons
5. ↑   Land Reforms in India: Karnataka: Promises Kept and Missed
6. ↑   Debates; Official Report, Volume 43, Issue 3
7. ↑  Bombay law reporter: Reports, Volume 87, 1985
| **Saladinas** |
| --- |
|  |
| Saladinas.Maždaug 1568 m. Cristofano dell'Altissimo paveikslas. |
| Ajubidai |
| Gimė | 1138 m. |
| Mirė | 1193 m. balandžio 4 d. (~55 metai) |
| Valdė | - |
|  |
|  **Vikiteka** | Saladinas |

**Saladinas** (kurd. Selahedînê Eyûbî, arab. صلاح الدين يوسف ابن ايوب, jo tikrasis vardas buvo *Salach ad Din Jusuf ibn Ajjub*, vardas – *Jusufas, Ajjubo sūnus*, o *Salach ad Din* reiškia „*Tikėjimo teisingumas*", bet vakaruose jį vadino Saladinu, gimė apie 1138 m. Tikrite, Mesopotamijoje; mirė 1193 m. kovo 4 d. Damaske) – musulmonų karvedys. 1187 m. spalio 2 d. nugalėjo kryžininkus ir užėmė Jeruzalę. Vėliau jis tapo Egipto ir Sirijos sultonu.

Biografija
----------

Būdamas Damasko sultono kariuomenės vyriausiasis vadas, 1169 m. Saladinas atvyko į Egiptą; čia 1171 m. jis nuvertė Fatimidų dinastiją ir davė pradžią Ajubidų dinastijai. 1174 m. Saladinas užgrobė Siriją, o 1175 m. kalifas jį pripažino Egipto, Sirijos bei Palestinos sultonu. Užgrobę Alepą (1183 m.) bei Mosulą (1186 m.), 1187 m. prie Hitino sunaikino kryžiuočių armiją ir paėmė Jeruzalę. Tai išprovokavo trečiąjį kryžiaus žygį (1189-1192 m.), kuris galiausiai baigėsi taikiu Saladino ir Ričardo Liūtaširdžio susitarimu. Jeruzalė ir toliau liko musulmonų rankose, o krikščionims buvo leista laisvai prieiti prie šventųjų vietų. Dėl riteriško būdo Saladiną labai gerbė ir krikščionys. G. E. Lesingas šį kryžiuočių priešą pasirinko pagrindiniu savo dramos "Natanas Išmintingasis" veikėju.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ferial Kanbay - "1000 pasaulio įžymybių: enciklopedinis žinynas" - 311 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Bolivijos kultūrai** didelę įtaką daro aimarai, kečujų kalbos atstovai, taip pat kitos populiarios Pietų Amerikos tautos.

Kultūros raida Bolivijoje dalinama į tris pagrindines dalis: iki Kolumbinis laikotarpis, kolonizacija ir respublikos laikotarpis.

Svarbūs archeologiniai griuvėsiai, aukso ir sidabro ornamentai, akmens paminklai, keramikos ir audinių dirbiniai yra likę iš ankstesnių iki Kolumbinio laikotarpio egzistavusių kultūrų. Svarbiausi išlikę griuvėsiai yra Tihuanakas, Samaipata, Inkalaita ir Iskanavaja. Kita šalies teritorija yra mažai ištyrinėta dėl sunkaus pasiekiamumo.

Ispanija atnešė į šalį savų meno kultūros tradicijų, kurios išsivystė į savitą architektūros, tapymo ir skulptūros stilių, kuris buvo vadinamas "Metisų baroku". Kolonizacijos laikotarpiu šalyje buvo ne tik žymūs to meto menininkai, tačiau ir niekam nežinomi, tačiau gerai apmokyti akmens tašytojai, medžio drožėjai, auksakaliai ir sidabro apdirbėjai.

Žymiausi Bolivijos XX amžiaus menininkai yra šie: Guzmán de Rojas, Arturo Borda, María Luisa Pacheco ir Marina Núñez del Prado.

Šalis turi ir turtingą folklorą. Bolivijos vietinė folkloro muzika yra savita ir įvairi. "Velnių šokis", atliekamas žymiajame Oruro karnavale, yra vienas didžiausių folklorinių renginių Pietų Amerikoje. Šis karnavalas yra įrašytas į UNESCO Žodinio ir neapčiuopiamo žmonijos paveldo šedevrų sąrašą.

Bolivijos gyventojai labai mėgsta futbolą, kuris laikomas nacionaliniu sportu. Taip pat mėgiamas ir stalo futbolas, kurį tiek suaugę, tiek vaikai žaidžia tiesiog gatvėse.

Festivaliai
-----------

Religiniuose indėnų festivaliuose dar ir šiais laikais yra populiari pagonybė ir jos apraiškos. Rūbai, kuriais vilkima įvairių festivalių metu, primena iki kolumbinio laikotarpio indėnus ir XVI a. Ispanijos kolonistus. Tarp visų Pietų Amerikos folkloro festivalių labiausiai žinomas Oruro festivalis su savo išskirtiniu velnių šokiu.

Šokiai
------

Daugumą Bolivijos šokių ir dainų elementų yra ir iš vietinių, ir iš Europos kultūrų. Šiuo metu pats populiariausias šokis Bolivijoje yra kaporalė. Per kelis dešimtmečius jis labai išpopuliarėjo - ne tik aukštikalnėse, iš kur ir yra kilęs, tačiau ir šalies žemumose ir net už šalies ribų.

Drabužiai
---------

Tarp Bolivijos indėnių moterų šiuo metu labai populiaru dėvėti didelę ispanišką suknelę polerą. Šis drabužis likęs dar nuo Ispanijos kolonizacijos laikų, kai ispanai vertė visus dėvėti šiuos drabužius. Šiais laikais ši suknelė parodo garbę esant indėnu ir socialinį statusą.

Muzika
------

Bolivijoje populiari Čarango gitara
Bolivijos regioninė muzika yra įvairi ir išskirtinė. Indėnų regionuose muzika grojama festivalių ir švenčių metu. Kai kuriose dainose stipriai jaučiama Ispanijos įtaka.

Populiariausi muzikos instrumentai yra šie:

* Siku
* Čarango
* Kena
* Tarka
* Pinkilo
* Odos būgnai
* Variniai varpeliai
Toblerone (1932).
**Toblerone** (Tobler ir it. *torrone*, viena iš nugos rūšių) – šveicariškas šokoladas, priklausantis įmonei „Mondelēz", kurie įsigijo jį 2012 metais iš „Kraft Foods". Šis šokoladas geriau žinomas dėl neįprastos piramidžių formos gabalėlių.

Istorija
--------

1908 m. Šveicarijoje Berne Teodoras Tobleris (1876–1941) sukūrė Toblerone. Jis su savo pussesere Emile Baumann išrado unikalų pienišką šokoladą su nuga, migdolais ir medumi, bei sukūrė puikią piramidišką šokolado gabalėlių formą.

Piramidės forma, manoma kilo iš kalno Materhorno, esančio Šveicarijos Alpėse. Šis kalnas įkvėpė Teodorą Toblerį sukurti šokoladą panašios formos į kalno. Tačiau Teodoro sūnūs sako, kad jų tėvas buvo labai susižavėjęs Folies Bergère šokėjų finaliniu judesiu – piramide.

Teodoras Tobleris užpatentavo savo šokoladą 1909 metais Berne. Nuo tada Toblerone tapo garsiu prekės ženklu.
1970 metais bendrovė susijungė su Sucahrdu, Milkos savininku.

„Mondelēz" nuo 2023 m. planuoja dalį šio šokolado gaminti Slovakijoje. Pagal griežtas Šveicarijos taisykles, priimtas 2017 m. bet kokie gaminiai gaminami ne Šveicarijos teritorijoje negali būti vadinami „šveicariški" ar naudoti bet kokius Šveicarijos vaizdus. Todėl perkėlus gamybą į Slovakiją gamintojas planuoja pakeisti ir Materhorno viršukalnės vaizdą bendriniu kalno vaizdu.

Rūšys
-----

Toblerone gali būti baltojo, juodojo arba pieniškojo šokolado, su riešutais, nuga ar uogomis. Pats populiariausias yra pieniško šokolado Toblerone su riešutais ir nuga.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Cadbury Moves to Fend Off a Hostile Bid by Kraft Foods at *The New York Times*, 14 December 2009
2. ↑  Istorija, Design Technology
3. ↑  Koltrowitz, Silke (23 June 2022). „Toblerone loses Swiss exclusivity as production shifts east". Reuters.
4. ↑  Oltermann, Philip (2023-03-05). „Matterhorn no more: Toblerone to change design under ‘Swissness’ rules". *The Guardian*. Nuoroda tikrinta 2023-03-05.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Toblerone** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Toblerone
| Sargėnų kapinynas |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| Vieta | Kaunas |
| Seniūnija | Šilainių seniūnija |
| Plotas |  ? m² |
| Naudotas | I–XIII a. |
| Tirtas | 1938–1941 m. |

**Sargėnų kapinynas** – senovinė laidojimo vieta, rasta Kauno mieste, 5 km į šiaurę nuo centro, į rytus nuo Sargėnų, Neries dešiniajame krante.

Rasti 378 kapai – 343 griautiniai ir 35 degintiniai. Taip pat aptikta 14 židinių, 3 laužavietės. 110 kapų buvo be įkapių. Griautiniuose kapuose rasta I–II a. įkapių: geležiniai įmoviniai kirviai, siauraašmenis pentinis kirvis, peiliai, žalvariniai antsmilkiniai ir antkaklės, romėniškos segės, segtukai, apyrankės. Tarp degintinių kapų rastas IX–XIII a. amatininko kapas kuriame aptikta ~5 kg žalvarinių dirbinių ir jų liekanų.

Sargėnų kapinyną 1938–1941 m. kasinėjo Kauno kultūros muziejaus archeologai, vadovaujami Jono Puzino. Radiniai saugomi Kauno istorijos muziejuje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Sargėnų kapinynas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 628
| Oimiakonas*Оймякон* |
| --- |
| *Oimiakonas žiemą* |
|  |
| 

OimiakonasOimiakonas

63°20′0″ š. pl. 143°22′0″ r. ilg.﻿ / ﻿63.33333°š. pl. 143.36667°r. ilg.﻿ / 63.33333; 143.36667﻿ (Oimiakonas)Koordinatės: 63°20′0″ š. pl. 143°22′0″ r. ilg.﻿ / ﻿63.33333°š. pl. 143.36667°r. ilg.﻿ / 63.33333; 143.36667﻿ (Oimiakonas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+11) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Respublika** | Jakutija Jakutija |
| **Rajonas** | Oimiakono rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 462  |
| **Altitudė** | 741 m |

**Oimiakonas** (rus. *Оймякон*, jak. *Өймөкөөн*) – kaimo tipo gyvenvietė Rusijoje, rytų Jakutijoje, Oimiakono rajone, į pietus nuo Ust Neros, prie Indigirkos upės. Išsidėstęs Oimiakono kalnyne, 741 m aukštyje virš jūros lygio. Apie 500 gyventojų.

Oimiakonas garsus tuo, kad tai šiaurės pusrutulio šalčio polius bei šalčiausia pasaulyje nuolat gyvenama vieta. 1926 m. sausio 26 d. čia užfiksuota -71,2 °C oro temperatūra (duomenys ginčytini). Į šalčio poliaus statusą pretenduoja ir Verchojanskas. Pavadinimas *Oimiakon* jakutų kalba reiškia 'neužšąlantis vanduo'.

Yra nedidelis oro uostas, meteorologinė stotis.

Nuorodos
--------

* Ekspedicija į Oimiakoną Archyvuota kopija 2008-05-13 iš Wayback Machine projekto.
* Orų prognozė Oimiakone
**Aivaras Mikutis**| Apie asmenį |
| --- |
| Gimė | 2002 m. rugsėjo 16 d. (20 metų)Kvėdarna, Lietuva |
| Informacija apie komandą |
| Dabartinė komanda | Šveicarija Tudor Pro (nuo 2023 m.) |
| Disciplina | Trekas |
| Profesionali komanda(os) |
| 2021-2022 | Estija Ampler - Tartu |
| Didžiausi laimėjimai |
| **Vienadienės lenktynės**
Lietuvos čempionatas - Laiko lenktynės(2022)
Lietuvos čempionatas - Eliminacijos varžybos(2022)
Lietuvos čempionatas - Taškų lenktynės(2022)
Lietuvos čempionatas - Skratčas(2022) |
| Atnaujinta: |
| 2023 m. vasario 12 d. |

**Aivaras Mikutis** (g. 2002 m. rugsėjo 16 d.) – Lietuvos treko ir plento dviratininkas, nacionalinis čempionas ir rekordininkas.

Biografija
----------

2019 m. Mikutis laimėjo Lietuvos jaunimo čempionato auksą individualiose laiko intervalo varžybose. 2021 m. Lietuvos plento iki 23 metų amžiaus grupės čempionas. 2022 m. Lietuvos treko čempionate iškovojo trys aukso ir du sidabro medalius.

Nuo 2023 m. atstovauja Šveicarijos klubui Tudor Pro.

Savo debiutiniame 2023 m. Europos treko čempionate Mikutis dalyvavo trijose rungtyse. Vyrų komandiniame persekiojime (kartu su R. Adomaičiu, J. Beniušiu ir Ž. Matuzevičium) užimta 10-oji vieta. Vyrų omniumo varžybose lietuvis liko 19-as. Vyrų individualaus persekiojimo varžybų atrankoje Mikutis pasiekė 4:19.732 laiką ir užfiksavo naują Lietuvos rekordą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „EuroTrack 2023" trečioji diena: aukščiausia lietuvių vieta ir Lietuvos rekordas

Nuorodos
--------

* Cycling Archives svetainėje
| **Olesia Fatachova** |
| --- |
| Gimimo vardas | Olesia Fattachova |
| Visas vardas | Olesia Fattachova |
| Gimė | 1989 m. vasario 13 d. (34 metai)Karaliaučius, RTFSR |
| Gyven. vieta | nežinoma |
| Tautybė | Rusė |
| Pilietybė |  Rusija |
|  |
| Sritis | Teatras, kinas, TV |
| Pareigos | Aktorė |

**Olesia Fatachova** (rus. *Олеся Фаттахова*, g. 1989 m. vasario 13 d. Karaliaučiuje) – Rusijos aktorė.

Biografija
----------

Rusų-totorių kilmės aktorės motina – rusė, senelis – totorius, o tėvas – pusiau totorius. Mama Irina Graboreva – profesionali muzikantė, su dukra grojo pianinu ir cimbolais. Šeimoje buvo užauginti du vaikai – be Olesijos, augo jos jaunesnis brolis Nikita.

Mergina planavo eiti muzikiniu keliu, tačiau vieną dieną ji įsimylėjo ekrano herojų Erastą Fandoriną, kurį vaidina Ilja Noskovas. Mergina degė noru susitikti su aktoriumi, tačiau ji negalėjo tiesiog ateiti pas jį su gėlėmis. Ji nusprendė, kad turi prilygti savo dievui, todėl išvyko mokytis aktorinio meistriškumo. Pareiškėja dalyvavo atrankoje į Maskvos meno teatro mokyklą, tačiau pasirinko VGIK, kur įstojo į Igorio Jasulovičiaus kursą. 2010 m. baigė VGIK.

Kūrybinė Olesios Fattachovos veikla prasidėjo nuo melodramų ir serialų. Debiutas įvyko filme „Dvi seserys". Pirmąjį svarbų vaidmenį ji gavo 2010 m. seriale „Oi, sužydo putinai" (rus. *Ой, цветет калина*), kuris buvo nufilmuotas Kinijoje.

Teatro darbai
* Inspektorius – epizodas (2008 m.)
* Kairiarankė – mergina Maša (2006 m.)

Įvertinimai
* Tarptautinis Kaliningrado teatro festivalis – apdovanojimas už „Aktoriaus žavesį" (spektaklis „Kairiarankė", pagrindinis moters vaidmuo – mergaitė Maška, režisierė B. I. Beinenson, 2016 m.)

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑

Nuorodos
--------

* IMDB profilis
* kino-teatr.ru
* kinopoisk.ru
| **Boleslovas Piekarskis** |
| --- |
| Gimė | 1911 m. sausio 12 d.Peterburge, Rusija |
| Mirė | 1971 m. gegužės 19 d. (60 metų)Vilniuje |
|  |
| Veikla | choro dirigentas ir pedagogas. |

**Boleslovas Piekarskis** (1911 m. sausio 12 d. Peterburge, Rusija – 1971 m. gegužės 19 d. Vilniuje) – choro dirigentas ir pedagogas.

Biografija
----------

Ketverius metus mokėsi Peterburgo darbo mokykloje, o 1925 m. su tėvais persikėlė į Panevėžį, kur 1933 m. baigė Panevėžio lenkų gimnaziją. 1933–1937 m. Kauno Vytauto Didžiojo universitete studijavo biologiją, o 1934–1942 m. Kauno konservatorijoje mokėsi dainuoti, vargonuoti ir diriguoti, dėstė muziką ir dainavimą lenkų gimnazijoje. 1940–1942 m. dėstė muziką ir vadovavo chorams Utenoje, vėliau dvejus metus dirbo Vilkaviškyje. 1944–1949 m. dėstė muziką ir dainavimą, vadovavo chorams Kauno 8-ojoje ir 3-ojoje gimnazijose.

1950 m. Lietuvos valstybinėje konservatorijoje įgijo choro dirigento specialybę (doc. Konrado Kavecko klasė). 1950–1971 m. Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje dėstė choro dirigavimą ir kitas chorvedybos disciplinas. 1950–1953 m. buvo direktoriaus pavaduotojas mokymo reikalams. Kurį laiką mokė muzikos ir dainavimo Vilniaus 8-ojoje vidurinėje mokykloje, vadovavo miesto mėgėjų chorams. Daug prisidėjo prie sostinės meno mėgėjų apžiūrų ir dainų švenčių organizavimo, buvo respublikinių dainų švenčių konsultantas ir sumanus metodininkas.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| **Ojaras Abuolaslatv. *Ojārs Ābols*** |
| --- |
| Gimė | 1922 m. liepos 22 d.Ryga |
| Mirė | 1983 m. sausio 3 d. (60 metų)Ryga |
|  |
| Veikla | latvių tapytojas |
|  |
|  **Vikiteka** | Ojaras Abuolas |

**Ojaras Abuolas** (latv. *Ojārs Ābols*, 1922 m. liepos 22 d. Ryga – 1983 m. sausio 3 d. ten pat) – latvių tapytojas.

Biografija
----------

1946–1951 m. Latvijos dailės akademijoje pas O. Skulmę studijavo monumentaliąją tapybą. Vėliau studijas gilino Leningrado I. Repino tapybos, skulptūros ir architektūros institute.

Pirmoji žmona filologė Mirdza Abola, jų sūnus kompozitorius Juris Abolas. Antroji žmona – dailininkė Džema Skulmė, jų duktė – dailininkė Marta Skulmė.

Kūryba
------

Nutapė įvairios tematikos molbertinės („Peizažas su rugių gubomis" 1959 m. „Džema" 1960 m. „Vidudienį" 1963 m. „Antikinis motyvas" 1975 m. sienų (plafonas Rygos pilyje, 1958 m. kompozicijos Rygos viešbučiuose „Daugava" ir „Latvija") tapybos kūrinių. Nuo septintojo dešimtmečio kūrė grafiką – knygų, žurnalų iliustracijas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ramutė Rachlevičiūtė. *Ojaras Abuolas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 38 psl.
| **Milda Dugniūtė-Aušrienė** |
| --- |
| Gimė | 1944 m. kovo 6 d.Klaipėda |
| Mirė | 2020 m. lapkričio 9 d. (76 metai)Klaipėda |
| Palaidotas (-a) | Priekulės Elniškės kapinėse |
| Sutuoktinis (-ė) | Jurgis |
|  |
| Veikla | pedagogė |
| Organizacijos | Kauno politechnikos universiteto Klaipėdos fakultetas,  Klaipėdos universitetas |
| Pareigos | dėstytoja |
|  |
| Alma mater | 1997 m. Klaipėdos aukštesnioji pedagogikos mokykla |

**Milda Dugniūtė-Aušrienė** (1944 m. kovo 6 d. Klaipėdoje – 2020 m. lapkričio 9 d. ten pat) – pedagogė, Klaipėdos visuomenininkė.

Biografija
----------

Gimė tarnautojų Pauliaus Dugnio ir Onos Dugnienės šeimoje. Nuo 1945 iki 1962 m. kartu su tėvais gyveno Priekulės mieste, kur 1962 m. baigė Priekulės vidurinę mokyklą. 1962–1967 m. studijavo Vilniaus universiteto Chemijos fakultete. Baigusi studijas, įgijo inžinierės-technologės kvalifikaciją.

1967–1968 m. dirbo chemike-inžiniere Vilniaus metalo skardos gamykloje. 1968 m. ištekėjusi už vyro Jurgio Aušros, grįžo į gimtąją Klaipėdą, kur nuo 1969 iki 1980 m. dirbo vyresniąja chemike-inžiniere Klaipėdos gamybiniame medvilnės susivienijime „Trinyčiai".

Nuo 1980 m. rugsėjo savo akademinę veiklą pradėjo Kauno politechnikos institute (KPI) Klaipėdos fakultete kaip jaunesnioji mokslo darbuotoja. 1981 m. pradėjo dirbti Mechaninių disciplinų katedroje asistente – su kolegomis kūrė cheminės technologijos laboratoriją, tapo išradimo „Birių produktų dozatorius" paraiškos bendraautore, dėstė, vadovavo studentų praktikai, aktyviai dalyvavo visuomeninėje fakulteto veikloje kaip akademinės grupės kuratorė, D. Mendelejevo VCHD pirminės organizacijos sekretorė, moksleivių mokslinės draugijos vadovė. 1983 m. paskirta vyresniąja dėstytoja.

Ji nuolat tobulino savo kvalifikaciją: 1984 m. stažavosi Mokslų akademijos Chemijos ir cheminės technologijos institute antikorozinės apsaugos srityje, 1989 m. Maskvos D. Mendelejevo technologiniame institute bendrosios chemijos srityje, 2005 m. Bradfordo koledže tobulino akademinę anglų kalbą.

1997 m. baigė Klaipėdos aukštesniąją pedagogikos mokyklą ir įgijo vokiečių kalbos mokytojos kvalifikaciją, siekdama cheminių specialybių studentams padėti suformuoti vokiečių kalbos pagrindus jų profesinėje kalboje.

1991 m. įkūrus Klaipėdos universitetą, ji savo akademinę veiklą tęsė Klaipėdos universiteto Technikos fakulteto Chemijos ir cheminės technologijos katedroje, parengė 4 mokomąsias metodines priemones: „Metalų korozija ir sauga" (2002 m.), „Koloidų chemijos metmenys" (2004 m.), „Įvadas į koroziją" (2006 m.), „Nuotolinio mokymo medžiaga Europos suvirinimo inžinieriaus kursui" (2006 m.). 2008 m. išėjo į pensiją.

Visuomeninė veikla
------------------

Milda Aušrienė buvo lietuvininkė, žymaus tarpukario Klaipėdos krašto veikėjo Martyno Reizgio anūkė. 

Nuo pat pirmųjų Lietuvos nepriklausomybės metų įsitraukė į lietuvininkų bendrijos „Mažoji Lietuva" veiklą, joje dalyvavo drauge su vyru, taip pat lietuvininku Jurgiu Aušra.

Šaltiniai
---------

1. 1 2
2. 1 2
3. 1 2   Archyvuota kopija 2020-12-03 iš Wayback Machine projekto.