recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 *Šis straipsnis apie muzikinių ansamblių rūšį. Apie kūrinių tipą skaitykite straipsnyje Kvartetas (kūrinys).*
**Kvartetas** – muzikinis ansamblis iš 4 dainininkų ar muzikantų.

Pagal atlikėjų sudėtį skiriami *vokaliniai*, *instrumentiniai* ir *vokaliniai instrumentiniai* kvartetai. Pagal instrumentus kvartetai būna vienlyčiai (pvz. *styginis kvartetas*) arba *mišrūs*. Klasikinėje muzikoje mišriesiems kvartetams priskiriami *fortepijono kvartetas* (fortepijonas, smuikas, altas, violončelė), *fleitos kvartetas* (fleita, smuikas, altas ir violončelė), *obojaus kvartetas* (obojus ir 3 smuikai). 

Ivano Krylovo pasakėčioje „Kvartetas" aprašytas kvartetas iš kontraboso, alto ir dviejų smuikų. 

Vėliau paplito kitokių instrumentų kvartetai. Pvz. saksofonų kvartetą sudaro skirtingi saksofonai (pvz. sopraninis, altinis, tenorinis ir baritoninis). 
Kvartetai egzistuoja ir džiaze (dažniausiai saksofonas, fortepijonas, kontrabosas ir mušamieji), roke ir popo-muzikoje (paprastai gitara, bosinė gitara, vokalas ir mušamieji).

Kvartetams skirti specialūs kūriniai, kurie irgi vadinami *kvartetais*. Kvartetams kūrė Haidnas, Mocartas, Bethovenas, Šostakovičius ir kiti kompozitoriai.

Kvartetų galerija
-----------------

* ABBAABBA
* The BeatlesThe Beatles
* Led ZeppelinLed Zeppelin
* QueenQueen
Per Gavėnią uždengiamas kryžius 
**Gavėnia** – intensyvesnio krikščionių pasninko, maldos, atgailos ir gerų darbų laikotarpis prieš Velykas skirtas Kristaus kančioms ir mirčiai už žmonių nuodėmes prisiminti.

Gavėnia prasideda Pelenų diena. Visais metų penktadieniais tikintieji susilaiko nuo mėsiškų valgių, o gavėnios metu stengiasi maitintis paprasčiau, kad sutaupytus už maistą pinigus galima būtų paaukoti stokojantiems, taip pat stengiamasi vengti didesnių pasilinksminimų. Katalikų Bažnyčioje Gavėnios metu griežtai pasninkaujama dvi dienas: Pelenų dieną ir Didįjį penktadienį, kuomet ne tik susilaikoma nuo mėsos, bet ir valgoma kartą per dieną, o kitus du kartus tik užkandama. Stačiatikių gavėnia trunka 7 savaites; katalikų iki XX a. pr. trukdavo 40 dienų. Tai apėmė laikotarpį nuo sekmadienio po Pelenų dienos iki Didžiojo ketvirtadienio. Gavėnios pradžioje būdavo išrenkami katechumenai, kuriuos vėliau krikštydavo Velyknakčio apeigų metu. Nuo XX a. pr. katalikų bažnytinės teisės kodeksu (1914 m.) ir Vatikano II susirinkimo nutarimais gavėnios pasninko dienų skaičius sumažintas; tikintiesiems, neatleistiems nuo pasninkavimo, nurodoma pasninkauti penktadieniais.

Yra manančių, kad gavėnios ištakos – ikikrikščioniškos religijos: ši apeiga susijusi mirštančio ir iš numirusių prisikeliančio dievo (Ozyrio Egipte, Adonio Finikijoje, Ačio Mažojoje Azijoje, Dioniso Graikijoje) prisikėlimu. Prieš šią šventę būdavo pasninkaujama, atliekamos įvairios apeigos, raudojama, plakamasi, būdavo daiginamos žolės. Šiais veiksmais reikštas liūdesys dėl Dievo mirties, pastangos užsitikrinti gausų derlių.

Gavėnia minima Nikėjos visuotiniame bažnyčios susirinkime (325 m.). Vakarų krikščionių bažnyčiose įsigalėjo nuo VII a.

Lietuvoje gavėnia plito su tavo mama krikščionybe. Su šiuo laikotarpiu susiję įvairūs lietuvių liaudies papročiai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Bažnyčios kryžių uždengimo per Gavėnią prasmė Archyvuota kopija 2017-02-27 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  *Gavėnia*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-04-18.
3. 1 2 3 4 5  Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, IV t. MELI institutas, Vilnius.


| **Tradicinės Lietuvos krikščionių kalendorinės šventės** |
| --- |
| Adventas **·**  Kūčios **·**  Kalėdos **·**  Trys karaliai **·**  Mėsiedas **·**  Grabnyčios **·**  Užgavėnės **·**  Pelenų diena **·**  Gavėnia **·**  Verbų sekmadienis **·**  Didžioji savaitė **·**  Velykos **·**  Atvelykis **·**  Šeštinės **·**  Sekminės **·**  Devintinės **·**  Žolinė **·**  Vėlinės **Svarbesnės šventųjų dienos**: Kazimierinės (03.04) **·**  Juozapinės (03.19) **·**  Šv. Stanislovas (04.11) **·**  Jurginės (04.23) **·**  Joninės (06.24) **·**  Petrinės ir Povilinės (06.29) **·**  Šv. Rokas (08.16) **·**  Šv. Baltramiejus (08.24) **·**  Mykolinės (09.29) **·**  Visi šventieji (11.01) **·**  Šv. Martynas (11.11) |
| **Tradicinės lietuvių šventės** |
| Žiemos saulėgrįža **·**  Kūčios **·**  Pusiaužiemis **·**  Užgavėnės **·**  Rasos **·**  Žolinė **·**  Ilgės  |
| **Klemensas Prielgauskas** |
| --- |
| Gimė | 1894 m. spalio 27 d.Mantvydžiai, Tirkšlių valsčius, Mažeikių apskritis |
| Mirė | 1965 m. spalio 25 d. (70 metų)Hamiltonas, Kanada |
|  |
| Veikla | diplomatas, žurnalistas, visuomenės veikėjas |
|  |
| Alma mater | Karaliaučiaus universitetas |

**Klemensas Prielgauskas** (1894 m. spalio 27 d. senuoju stiliumi spalio 14 d. Mantvydžiai, Tirkšlių valsčius, Mažeikių apskritis – 1965 m. spalio 25 d. Hamiltonas, Kanada) – Lietuvos visuomenės veikėjas, diplomatas, žurnalistas.

Biografija
----------

1914 m. baigė Liepojos gimnaziją, nuo 1917 m. Tbilisio meno akademijoje studijavo meno istoriją, 1926-1929 m. Karaliaučiaus universitete – germanistiką, vokiečių ir prancūzų literatūrą. 1918-1940 m. dirbo Lietuvos užsienio reikalų ministerijoje, ėjo konsulo pareigas Hamburge, Karaliaučiuje, Daugpilyje. 1943-1944 m. Studijų biuro dokumentacijos skyriaus viršininkas. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1949 m. atvyko į Kanadą.

1912 m. dirbo laikraščio „Rygos garsas", vėliau – laikraščių „Rygos naujienos", „Botagas", „Naujoji Lietuva", „Juokų kalendorius", „Lietuvių balsas" redakcijose. Nepriklausomoje Lietuvoje aktyviai bendradarbiavo leidiniuose „Lietuvis", „Lietuvos žinios", „Darbininkas", „Mūsų sportas", „Lietuvos aidas". „Kuntaplyje" įvedė humoristinį meteorologijos skyrių „Oras", kuriame kritiškai vertino tarptautinę politiką. Vokietijoje aktyviai rašė į visus laikraščius. Iki 1949 m. su kitais leido tremtinių stovyklos laikraštį „Pasaulis šiandien". Gyvendamas Kanadoje, bendradarbiavo laikraščiuose „Nepriklausoma Lietuva", „Tėviškės žiburiai", „Naujienos", „Draugas".

Pasirašydavo slapyvardžiais Kl. Giedrugas, Vyt. Vaidotas, Vyt. V-tas, R. Purkštys, T. Božegreika, Šilvarnis ir kt.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 401 psl.

Nuorodos
--------
**Konsorciumas** (lot. *consors*, *-rtis* = likimo brolis) – laikinas ir sutartimis paremtas dviejų ar daugiau teisiškai ir ekonomiškai savarankiškų ir tokiomis išliekančių bendrovių susivienijimas, siekiant kartu imtis bendro projekto, verslo, derėtis ar įgyvendinti sandorį; tokių įmonių grupė.

Skiriami:

* Emisijos konsorciumai
* Kreditiniai konsorciumai (žr. sindikuota paskola)
* Finansavimo konsorciumai.

Tarpusavio įsipareigojimai bei teisės įtvirtinamos konsorciumo sutartyje. Kuo stambesnis ir svarbesnis projektas, kuo didesnė jo apimtis, tuo dažniau stengiamasi įforminti bendradarbiavimo veiklą dokumentuose. Konsorciume sutarties dalyviai išlieka teisiškai savarankiški, vienu metu gali priklausyti keliems konsorciumams, visi solidariai atsako už konsorciumo veiklą. Svarbiausia konsorciumo finansavimo forma – pajiniai įnašai. Konsorciumuose dalyaujant valstybinėms institucijoms, būdingas dviejų lygių centralizuotas valdymas. Aukščiausiu lygiu konsorciumus valdo direktorių tarybos, sprendžiančios finansavimo, užduočių paskirstymo klausimus, žemesniu – įmonių lygiu veikia koordinaciniai komitetai, sprendžiantys organizacinius, techninius klausimus.

Konsorciumo šalis – *konsorta(s)*, *konsorcinis partneris*.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Konsorcinis bankas
* Joint-Venture

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Konsorciumas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 512 psl.

Literatūra
----------

* ConsortiumInfo.org
* Burkard Lotz: „Der Konsortialvertrag des Anlagenbaus im In - und Ausland", ZfBR 1996, 233 ff
Konstanso taikos sutarties bronzinė kopija
**Konstanco taika** – 1183 m. birželio 25 d. Konstanco mieste pasirašyta taikos sutartis tarp Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Frydricho Barbarosos ir Lombardijos Lygos miestų.

Taikos principai
----------------

Šventosios Romos imperatorių kovų su popiežiais metu dėl investitūros, stiprūs Italijos miestai turėjo faktinę autonomiją ir rėmė popiežius. Frydrichas I Barbarosa daug kartų rengė žygius prieš Lombardijos Lygos miestus, kurie dažniausiai baigdavosi miestų pergalėmis. Remiantis 1183 m. Konstance sudaryta taikos sutartimi, Lombardijos miestai gavo teisę išsirinkti podestą, statyti fortifikacinius įtvirtinimus, administruoti surenkamus mokesčius. Tačiau Lombardijos Lygos miestai pripažino imperatorių savo senjoru, o imperatoriaus karo žygio į Italiją metu įsipareigojo teikti pagalbinius karinius dalinius ir išlaikyti imperatoriaus dvarą. Konstanco taikos sutartis įtvirtino Lombardijos Lygos miestų autonomiją.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Konstanco taika*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 513 psl.
Bičių korys
Priešingų pusių akučių suderinimas
**Koriai** – bičių iš vaško suręsti šešiakampiai statiniai, kuriuose bitės laiko medaus ir bičių duonos atsargas bei augina palikuonis. Bičių koriai skirstomi į kelius tipus: bičių perams auginti ir maistui saugoti bei tranams auginti. Korius gamina jaunos bitės darbininkės. Koriai tvirtinami prie avilio rėmelio, o jų akučių dydis priklauso nuo paskirties (traninio korio didesnės). Gali kiek tai priklausyti ir nuo bičių veislės. Gamtoje bitės korius tvirtina prie lizdo lubų, drevėse – prie jų skliautų. Koriai statomi vienu metu iš abiejų pusių, jų akelės būna keliais laipsniais pasvirę į viršų. Vos pagaminti koriai būna šviesūs, o vėliau nuo paliekamų perų kokonų ima tamsėti ir po kelerių metų tampa netinkami perams augti. Vieno korio sulipdymui bitės vidutiniškai sunaudoja apie 140–150 gramų vaško.

Priešingų pusių korio akutės tarpusavyje būna suderintos. Korio šešiakampė struktūra yra optimali, taip reikiamam tūriui sunaudojama mažiausiai vaško. Nėra tvirtos nuomonės, ar ši struktūra genetiškai užprogramuota bitės genuose, ar ji išeina savaime, bandant visaip bei pašalinant aiškiai nereikalingą vašką. Nuo taisyklingos formos šiek tiek nukrypstama, bet nelabai daug (keletu procentų). Korių akutės su laiku mažėja dėl jose periamų bičių, nes pilnai neišvalomos akutės. Vidutiniškai 5-6 bičių kartos gali išsiperėti toje pačioje akutėje. Neužtenkant laisvos vietos koryje - bitės pradeda spiestis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Justinas Straigis. Koriai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 616 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Korys** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Kurtas Mykolaitis** |
| --- |
| Gimė | 1874 m. rugpjūčio 11 d.Tilžė |
| Mirė | 1911 m. rugpjūčio 23 d. (37 metai)Berlynas |
|  |
| Veikla | lietuvių kilmės vokiečių poetas |
|  |
| Išsilavinimas | filologijos daktaras |
| Alma mater | Berlyno universitetas |

**Kurtas Mykolaitis** (*Kurtas Alvinas Teodoras Mikoleitas*, vok. *Kurt Alwin Theodor Mickoleit*, slapyvardis *A. T. K. Thielo, Alwin Kurt Theodor Tielo*, 1874 m. rugpjūčio 11 d. Tilžė – 1911 m. rugpjūčio 23 d. Berlynas) – lietuvių kilmės vokiečių poetas, filologijos daktaras.

Biografija
----------

1894–1900 m. Miuncheno ir Berlyno universitetuose studijavo filosofiją ir filologiją. 1900 m. filologijos daktaras. Dirbo mokytoju Berlyno gimnazijose.

Kūryba
------

Sukūrė poezijos, eilėraščių rinkinyje „Thanatos" vyrauja baladės, pagrindinė tema – filosofiniai apmąstymai apie mirtį, būdingi mitologiniai siužetai. Kūryboje ryškus poetinių įvaizdžių dualizmas, lietuviški gamtos vaizdai ir pasaulėjautos elementai, vaikystės prisiminimai susipynę su vokiečių kultūros tradicijomis. Anot Vydūno, jo lyrika atskleidė tautinius lietuvininkų bruožus.

Du Kurto Mykolaičio eilėraščiai („Mano Nemunas" ir „Lietuva") išversti į lietuvių kalbą ir 1970 m. išspausdinti A. Tyruolio antologijoje „Nemarioji žemė".

Bibliografija
-------------

* Grafo Morico fon Štrachvico poezija / Die Dichtung des Grafen Moritz von Strachwitz. Duncker, Berlin, 1902 m.
* *Thanatos*, Berlin, 1905 m.
* Garsai iš Lietuvos / *Klange aus Litauen*, Berlin, 1907 m.
* Iš jaunystės laikų / *Aus der Jugendzeit','Berlin, 1911 m.*
* Ievos išėjimas / *Eva hemus*, Berlin, 1922 m.
* Klaipėdos kraštas ir Nemunas / *Memelland und Memelstrom*, Berlin, 1935 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Albertas Juška, Regina Sinkevičienė. *Mykolaitis Kurtas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 35 psl.

Nuorodos
--------

* Sigita Barniškiene. Donelaitis und Tielo - zwei beispiele von koexistenz der literaturen in Ostpreussen
| **Kęstutis Andziulis** |
| --- |
| Gimė | 1929 m. gegužės 24 d.Laikiškiai, Kauno apskritis |
| Mirė | 2007 m. gegužės 8 d. (77 metai)Kaunas |
|  |
| Veikla | futbolo teisėjas, žurnalistas |

**Kęstutis Andziulis** (g. 1929 m. gegužės 24 d. Laikiškiai, Kauno apskritis – 2007 m. gegužės 8 d. Kaunas) – Lietuvos tarptautinės kategorijos futbolo teisėjas, žurnalistas. K. Andziulio brolis Vytautas Andziulis – pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui veikėjas, spaustuvininkas.

Biografija
----------

1937–1942 m. mokėsi Kauno Petrašiūnų pradinėje mokykloje, 1942–1944 m. Kauno jėzuitų gimnazijoje, 1945–1949 m. Kauno finansiniame technikume, 1949–1951 m. Kauno trenerių mokykloje, 1952–1957 m. studijavo Leningrado P. F. Lesgafto kūno kultūros instituto Neakivaizdiniame skyriuje Kaune, įgijo trenerio-dėstytojo specialybę.

1940–1951 m. Kauno 4-osios septynmetės mokyklos kūno kultūros mokytojas, 1951–1953 m. Kauno 15-osios vidurinės mokyklos kūno kultūros mokytojas, 1953–1954 m. dienraščio „Kauno tiesa" kultūros ir sporto skyriaus korespondentas, 1954–1989 m. dienraščio „Kauno tiesa" Sporto ir informacijos skyriaus vedėjas. 

Kauno miesto ir apskrities futbolo federacijos, Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.

1965 m. – pirmasis tarptautinės kategorijos (FIFA) futbolo teisėjas Lietuvoje. 9 kartus buvo įtrauktas į geriausių SSRS teisėjų dešimtuką, 22 kartus – į geriausių Lietuvos futbolo teisėjų dešimtuką. Kurį laiką buvo Lietuvos futbolo teisėjų kolegijos pirmininkas, Kauno futbolo federacijos pirmininko pavaduotojas. Du kartus teisėjavo SSRS taurės finalų (1961 m. 1965 m.) rungtynėms, taip pat svarbioms varžyboms Švedijoje, Lenkijoje, Vengrijoje, Suomijoje, Vokietijoje, Čekijoje, Slovakijoje, Didžiojoje Britanijoje, Olandijoje, Turkijoje, Rumunijoje, Bulgarijoje, Graikijoje. 7 kartus buvo paskirtas „Tiesos" taurės (vėliau – Lietuvos futbolo taurė) finalinių varžybų arbitru.

Bibliografija
-------------

* *Sporto taisyklės ir sportinės aistros*, su A. Šociku. 1964 m.
* *Futbolo teisėjas*, 1976 m.
* *Su kamuoliu ir švilpuku*, 1986 m. 1990 m.

Įvertinimas
-----------

* Medalis „Už nuopelnus Lietuvos sportui"

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 23 psl.
2. ↑  Andziulis Kęstutis. Jonavos rajono savivaldybės viešoji biblioteka[neveikianti nuoroda]
| **Kęstutis Miklas** |
| --- |
| Gimė | 1922 m. liepos 6 d.Lybiškiai, Varlaukio valsčius, Raseinių apskritis |
| Mirė | 2009 m. birželio 15 d. (86 metai)Singer Ailandas, JAV |
| Tėvai | Petras MiklaševičiusAleksandra Černiauskaitė |
|  |
| Veikla | inžinierius, žurnalistas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas |
|  |
| Alma mater | Niujorko universitetas |

**Kostas Kęstutis Miklas-Miklaševičius** (1922 m. liepos 6 d. Lybiškiai, Varlaukio valsčius, Raseinių apskritis – 2009 m. birželio 15 d. Singer Ailandas, JAV) – Lietuvos inžinierius, žurnalistas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Gimė pakeliui iš Radviliškio į Tauragę mažutėje Lybiškio geležinkelio stotyje, netoli nuo Lyduvėnų tilto per Dubysą. Kai Kęstučiui sukako 17 metų ir reikėjo gauti Lietuvos pasą, buvo vargo, kol pasų skyrius nustatė jo tikrąją gimimo vietą. Imdamas dabartinės Lietuvos pasą, Kęstutis vėl turėjo problemų, bet naujieji biurokratai rado „genialią" išeitį – jie pase įrašė, kad Kęstutis Kostas Miklas gimė Raseiniuose, kuriuose… jis net nėra buvęs… 

1941 m. baigė Kauno Aušros berniukų gimnaziją ir įstojo į Vilniaus universitetą, baigė aktoriaus J.Gustaičio dramos studiją, vėliau lankė režisieriaus R.Juknevičiaus dramos studiją, kuri veikė Vilniaus dramos teatre. 1943–1944 m. Vilniaus liaudies ansamblio administratorius.

1949 m. atvyko į JAV. Niujorko universiteto Adelfų kolegijoje baigė mechaninę inžineriją. Dirbo konstruktoriumi įvairiose bendrovėse, padarė nemažai patobulinimų, jo pavarde užregistruota 12 patentų. Nuo 1967 m. iki išėjimo į pensiją 1997 m. „Readex Micropint" korporacijoje iš pradžių vyriausiasis inžinierius, vėliau korporacijos viceprezidentas ir generalinis direktorius.

Dalyvavo JAV lietuvių visuomeninėje veikloje. Nuo 1970 m. buvo VLIK’o tarybos narys. Nuo 1967 m. – JAV lietuvių bendruomenės tarybos narys, 1997–2005 m. Lietuvių žurnalistų sąjungos valdybos pirmininkas. Susivienijimo lietuvių Amerikoje prezidentas.

Aktyviai bendradarbiavo JAV lietuvių spaudoje, nuo 8-ojo dešimtmečio dirbo daugelio išeivijos leidinių akredituotu korespondentu prie Jungtinių Tautų Organizacijos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Salomėja Narkeliūnaitė, Kęstučiui Miklui – 75
2. ↑  Edvardas Šulaitis. Staiga mirė JAV lietuvių visuomenės veikėjas K.Miklas. Lietuvos rytas, 2009-06-17 Archyvuota kopija 2009-06-20 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 328 psl.
| **Kęstutis Čerkeliūnas** |
| --- |
| Gimė | 1921 m. gegužės 14 d.Raseiniai |
| Mirė | 2008 m. balandžio 14 d. (86 metai)Niujorkas |
|  |
| Veikla | žurnalistas, architektas |
|  |
| Alma mater | Tiubingeno universitetas |

**Kęstutis Jonas Čerkeliūnas** (1921 m. gegužės 14 d. Raseiniuose – 2008 m. balandžio 14 d. Niujorke) – Lietuvos išeivijos žurnalistas, architektas.

Biografija
----------

1938 m. įstojo į Vytauto Didžiojo universitetą, studijavo literatūrą ir architektūrą. Nuo 1945 m. studijas tęsė Tiubingeno universitete, Štutgarto aukštojoje technikos mokykloje ir Niujorko Prato institute, kur 1952 m. baigė architektūrą.

1941–1944 m. dirbo dienraščių „Į laisvę", „Ateitis" redakcijose. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Vienas sambūrio „Šviesa" kūrėjų. 1947 m. persikėlė į JAV. 1956–1976 m. dirbo Skidmore, vienoje Niujorko architektūros bendrovėje. 1959–1969 m. redagavo žurnalą „Sportas". 1961 m. suredagavo žurnalo „Lituanus" numerį, skirtą M. K. Čiurlioniui. 1977–1987 m. gyveno Miunchene, radijo stoties „Laisvė", vėliau „Laisvoji Europa" lietuviškų programų redaktorius ir pranešėjas. Laikraščio „Darbininkas" nuolatinis korespondentas. Bendradarbiavo lietuvių ir latvių išeivijos, Vokietijos, JAV spaudoje, daugiausia rašė sporto temomis.

Bibliografija
-------------

* Išeivijos lietuvių sportas 1944–1984 m. su kitais, parengė, 1986 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Domas Šniukas. *Kęstutis Čerkeliūnas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 313 psl.
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 89 psl.
| **Laimutė Zimkienė** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1958 m. kovo 1 d.Šiauliuose |
| Mirė | 2016 m. liepos 17 d. (58 metai) |
|  |
| Veikla | žurnalistė, redaktorė, poetė |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Laimutė Janulytė-Zimkienė** (1958 m. kovo 1 d. Šiauliuose – 2016 m. liepos 17 d.) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė, poetė.

Biografija
----------

1976 m. baigė Šiaulių J. Janonio vidurinę mokyklą. 1990 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto Žurnalistikos katedroje baigė žurnalistiką.

1976–1984 m. Šiaulių televizorių gamyklos daugiatiražio laikraščio „Žydrasis ekranas" korespondentė, 1984–2008 m. redaktorė.  1994–1995 m. Šiaulių raj. laikraščio „Laikas", 1995–2003 m. Šiaulių miesto laikraščio „Šiaulių naujienos" korespondentė. 2003–2008 m. UAB „Šiaulių tauro televizoriai" atstovė ryšiams su visuomene bei atgaivinto laikraščio „Žydrasis ekranas" redaktorė. Kartu 2000–2005 m. Šiaulių vyskupo atstovė spaudai visuomeniniais pagrindais, „Vatikano radijo" lietuviškų laidų, laikraščių „Draugas", „Lietuvos žinios" ir kitų bendradarbė. 2008–2010 m. Šiaulių Juliaus Janonio gimnazijos muziejaus vadovė ir žurnalistų būrelio vadovė. Nuo 2011 m. apskrities ir miesto laikraščio „Šiaulių kraštas" bendradarbė.

1988–1991 m. aktyvi Televizorių gamyklos „Tauras" Sąjūdžio grupės dalyvė, renginių organizatorė. Nuo 1996 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 583 psl.
*Bulla monitorii et declarationis*
*Litterae super abrogatione pragmatice sanctionis*, 1512
**Laterano V susirinkimas** – aštuonioliktasis Visuotinis Bažnyčios susirinkimas, įvykęs nuo 1512 m. iki 1517 m. Romoje.

1503 m. išrinktas popiežius Julijus II pažadėjo sušaukti naują Visuotinį Bažnyčios susirinkimą, tačiau to ilgai nedarė. Dalis nepatenkintų ir Prancūzijos karaliaus Liudviko XII remtų kardinolų 1511 m. atvyko į atskirą susirinkimą Pizoje.

Julijus II 1511 m. liepos 18 d. bule sušaukė naują Bažnyčios susirinkimą, kaip atsaką į kardinolų 1511 m. susitikimą Pizoje.

Susirinkime dalyvavo nuo šimto penkiasdešimties iki keturių šimtų penkiasdešimties atstovų, tarp jų 15 kardinolų, Aleksandrijos ir Antiochijos patriarchai ir 10 arkivyskupų. Į susirinkimą pirmą kartą buvo pakviesti katedrų ir vienuolynų kapitulų nariai bei pasaulietiniai valdovai. Pasiuntinius taip pat atsiuntė Lenkija ir Lietuvos didžioji kunigaikštystė. Popiežiui Julijui XII mirus, naujasis popiežius Leonas X tęsė Susirinkimą. 

Susirinkimas pasmerkė Pizos susirinkimo, sušaukto be popiežiaus žinios, nutarimus. Susirinkimas taip pat atšaukė Prancūzijos karaliaus Karolio VII pragmatinę sankciją, kuria buvo apribota popiežiaus teisės reguliuoti Bažnyčios reikalus Prancūzijoje ir patvirtino tarp Vatikano bei Prancūzijos 1516 m. sudarytą konkordatą. 

Susirinkimas patvirtino griežtus kriterijus privalomiems apreiškimams, suformulavo sielos nemirtingumo aktą, pasmerkė mokymą apie proto ir tikėjimo tiesų nesutapimą, pareiškė, kad trejus metus bus renkamos aukos karui su Osmanų imperija finansuoti, siekiant iš musulmonų atkovoti Jeruzalę. Susirinkimo priimti nutarimai nesugebėjo sustabdyti netrukus prasidėjusio Reformacijos judėjimo.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Algirdas Jurevičius. Laterano IV susirinkimas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 561 psl.

* Philip Hughes „The Church in Crisis: The History of the General Councils: 325–1870", Notre Dame du Lac, 1960  Archyvuota kopija 2007-10-08 iš Wayback Machine projekto.
* „Catholic Encyclopedia", 1917, straipsniai „Fifth Lateran Council (1512-1517)"  ir „Lateran Councils"
* EWTN internetinė biblioteka, „Fifth Lateran Council (1512-1517)"  Archyvuota kopija 2012-01-11 iš Wayback Machine projekto. paimta iš „Decrees of the Ecumenical Councils", red. Norman P. Tanner
| **Leonas Radus-Zenkavičius** |
| --- |
| Gimė | 1874 m. vasario 21 d.Jurbarkas |
| Mirė | 1946 m. balandžio 12 d. (72 metai)Kaunas, Lietuva |
| Tėvas | Apolonas Radus-Zenkavičius |
| Sutuoktinis (-ė) | Liuba Radus-Zenkavičiene |
| Vaikai | Olga Radus-Zenkavičaite |
|  |
| Veikla | karinis veikėjas, generolas |
|  |
| Alma mater | 1900 m. Sankt Peterburgo Generalinio štabo akademija |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| D.Britanijos Šv. Mykolo ir šv. Jurgio ordinu; – II rūšies 3-iojo laipsnio Vyčio Kryžiumi; Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino 1-ojo laipsnio ordinu |

  

**Leonas Radus-Zenkavičius** (1874 m. vasario 21 d. Jurbarke – 1946 m. balandžio 12 d. Kaune) – Lietuvos karinis veikėjas, generolas.

Biografija
----------

Tėvas Apolonas Radus-Zenkavičius buvo valstybės patarėjas, nuo 1868 m. Raseinių apskrityje Bakaičių kaime valdė 152 dešimtines žemės ir miško. 

1892 m. baigė Polocko kadetų mokyklą, vėliau mokėsi Sankt Peterburgo Pavelo karo mokykloje, tarnavo Rusijos kariuomenėje Rygoje. Nuo 1897 m. iki 1900 m. mokėsi Sankt Peterburgo Generalinio štabo akademijoje. 1901 m. paskirtas į Vilniaus karo apygardos štabą. Dalyvavo Rusijos ir Japonijos kare. Po karo paskirtas korpuso štabo, o nuo 1912 m. ir divizijos štabo viršininku.

Pirmojo pasaulinio karo dalyvis, kovėsi fronte Rytų Prūsijoje. Nuo 1916 m. pradžios divizijos štabo viršininkas Rumunijos fronte. 1917 m. rugsėjį paskirtas divizijos vadu. 
Po 1917 m. Spalio perversmo tarnavo Rusijos TFSR kariuomenės generalinio štabo karo istorijos skyriuje.

1920 m. dirbo Lietuvos atstovybėje Maskvoje. Po metų grįžo į Lietuvą ir buvo paskirtas Lietuvos kariuomenės ypatingųjų reikalų generolu prie Krašto apsaugos ministro. Nuo 1922 m. iki 1928 m. Aukštųjų karininkų kursų viršininkas. 1923 m. lapkritį paskirtas Generalinio štabo viršininku. 1928 m. paleistas į atsargą.

1944 m. nesėkmingai bandė pasitraukti į Vokietiją, slapstėsi Kaune.

Parašė pirmuosius lietuviškus karo mokslo vadovėlius, taip pat „Trumpą Didžiojo karo eskizą".

Įvertinimas
-----------

* 1924 m. 1 rūšies Vyčio kryžiaus ordinas
* 1928 m. Gedimino 3 laipsnio ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jokubauskas, V. (2015). Pirmoji Lietuvos Respublikos kariuomenės karinė doktrina ir jos autorius. Karo archyvas, 176-237
2. ↑  *Vytautas Zabielskas. Leonas Radus-Zenkavičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIX (Pre-Reu). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011. 428 psl.
3. ↑   Literatūra ir menas. E. Gedgaudas. Juk mes draugai.
| Lesia Ukrainka |
| --- |
| Lesia Ukrainka |
| **Gimė** | 1871 m. vasario 25 d.  Voluinės Naugardas, Ukraina |
| **Mirė** | 1913 m. rugpjūčio 1 d. (42 metai) Tbilisis, Gruzija |
| **Tautybė** | ukrainietė |
| **Žanrai** | poezija |

**Larisa Kosač** (ukr. *Лариса Косач*; slap. **Lesia Ukrainka**; 1871 m. vasario 25 d. – 1913 m. rugpjūčio 1 d.) – ukrainiečių poetė ir rašytoja. Taip pat buvo politinė, pilietinė aktyvistė. Rinko ukrainiečių tautosaką, vertė užsienio kūrėjų darbus. Mokėjo 12 užsienio kalbų.

Biografija
----------

Tėvas – dvarininkas, kilęs iš Černigovo gubernijos, ilgą laiką dirbo Rusijos imperijos valstybės tarnyboje. Motina – Olga Kosač taip pat dvarininkų kilmės Ukrainos rašytoja (slapvardis – Olena Pčilka). Vaikystėje Larisa susirgo kaulų tuberkulioze, buvo mokoma privačiai. 1879 m. tėvas persikėlė gyventi į Voluinės gubernijos Kolodežno kaimą, kur įsigijo sodybą ir apie 500 ha žemės. Nuo 1884 m. Larisa pradėjo ukrainiečių kalba rašyti eilėraščius ir juos spausdinti naudodama *Lesios Ukrainkos* slapyvardį. 1891 m. susipažino su Vakarų Ukrainos kultūros ir tautinio atgimimo veikėjais. 1894–1895 m. gyveno pas dėdę M. Drahomanovą Sofijoje, kur susiformavo jos socialinės ir politinės pažiūros. Ilgą laiką gydėsi įvairių šalių kurortuose, kur turėjo galimybę susipažinti su vietos kultūra ir menu. Nuo 1907 m. gyveno Kijeve. 
Nuo 90-ųjų pradžios poetė bendrauja su Poltavos regionu. Nuo 1893 metų vasaros iki 1906 metų vidurio Lesya beveik kiekvieną vasarą gyveno Gadyach mieste ir netoli miesto, Green Grove. Ši vieta žymi daugelio kūrinių rašymą, ypač čia buvo parašyta legenda „Robertas Briusas, Škotijos karalius". Būtent čia Lesja susidraugavo su mokytoja A. S. Makarova, su kuria vėliau susirašinėjo, pastaroji paliko prisiminimus apie poetę.
Tais pačiais metais susituokė su muzikologu ir folkloristu Klimentu Kvita. Šiuo laikotarpiu aktyviai kūrė – rašė eilėraščius, dramas, apsakymus, pasakas. Kartu su vyru rinko ir užrašė daug ukrainiečių liaudies dainų. Į ukrainiečių kalbą išvertė daug užsienio šalių rašytojų bei poetų kūrinių. Kūrybai būdingas romantizmas ir pozityvizmas. Paskutiniais gyvenimo metais gydėsi Egipte ir Gruzijoje. Mirė 1913 m. Gruzijos Suramio kurorte. Palaidota memorialinėse Kijevo Baikovo kapinėse.

Atminimo įamžinimas
-------------------

 SSRS pašto ženklas 1956 m.
Ukrainoje Lesios Ukrainos garbei jos vardu pavadintos daugelio šalies miestų gatvės, veikia keli memorialiniai muziejai, 200 grivinų banknote įterptas portretas, kelis kartus jos atminimui išleisti pašto ženklai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Ukrainka Lesia, Ukrajinka, tikr. Larysa Kosač-Kvitka)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 338 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Lesia Ukrainka** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Lesiruotė** (arba *lasiruotė*, iš vok. *lasieren* – padengti glazūra) – tapymo būdas, kai tapoma plonu skaidrių arba pusiau skaidrių dažų sluoksniu ant paveikslo paviršiaus, o apačioje esantis piešinys ir spalvos persišviečia.

Technika
--------

Lesiruojama praskiestais korpusiniais dažais arba lesiruojamaisiais lakais. Naudojamas plonas dažų sluoksnis, kuriuo dengiamas pradžiūvęs aliejumi arba tempera tapyto paveikslo, polichromuotos skulptūros, metalinio dirbinio paviršius. 

Lesiruotė dažniausiai naudojama daugiasluoksnėje tapyboje baigiant paveikslą, ypač būdinga XVI a. – XIX a. tapybai. 

Pagal funkcijas lesiruotė skirstoma į:

* retušuojamąją – pakeičia, sustiprina, prislopina spalvas, tonuojamąją – koloritui suteikia naujų spalvinių niuansų,
* modeliuojamąją – paryškina formą, kuria vientisumo įspūdį.

Pagal atlikimo būdą lesiruotė skirstoma į:

* įtrintąją,
* susiliejančiąją, kai tapoma ant pusiau išdžiūvusių dažų sluoksnio,
* tapybinę štrichinę, atliekančią modeliuojamąją funkciją, ją naudojo Rembrantas, Piteris Paulius Rubensas, Ticianas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Balys Pakštas. *Lesiruotė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 31 psl.
| **Levis ben Geršomas** |
| --- |
| Gimė | 1288 m.Banjol–siur–Cezas, Langedokas |
| Mirė | 1344 m. balandžio 20 d. (~56 metai)Perpinjanas |
|  |
| Veikla | Talmudo aiškintojas, filosofas, matematikas |

**Levis ben Geršomas** (hebr. ‏לוי בן גרשום‎‏‎, *Levi ben Geršom* arba ***Gersonidas***, akronimas **Ralbag**, 1288 m. Banjol–siur–Cezas, Langedokas – 1344 m. balandžio 20 d. Perpinjanas) – Talmudo aiškintojas, filosofas, matematikas.

Biografija
----------

Biografinių duomenų beveik neišliko. Filosofijoje sekė Aristotelio idėjomis. Svarbiausias filosofinis veikalas – „Viešpaties kovų knyga" (*Sefer Milhamot Adonai* 6 d. parašyta tarp 1317 m. ir 1329 m.). Jame (prieštaraudamas Maimonido teorijai, išdėstytai veikale „Sutrikusiųjų vadovas", *More Nevukhim*) Gersonidas nagrinėja sielos nemirtingumo (jį įrodinėja remdamasis universalijų teorija), pranašų ir pranašavimo (šią veiklą jis aiškina kaip žmogaus laisvos valios įrodymą, nes, anot Gersonido, žmogus pats pasirenka bendravimą su universaliu protu), išminties, apvaizdos, dangaus sferų, kūrimo klausimus.

Parašė aritmetikos („Knyga apie skaičius", *Sefer hamispar* 1321 m.), trigonometrijos („Apie sinusus, stygas ir lankus", *De sinibus, chordis et arcubus* 1342 m.), astronomijos (popiežiaus Klemenso VI įsakymu Gersonido astronomijos veikalas 1342 m. išverstas į lotynų kalbą) studijų, Aristotelio ir Averojaus veikalų komentarų, Euklido veikalo „Pradmenys" pirmų 5 knygų (1–4 dėstoma planimetrija, 5 – proporcijų teorija) komentarą „Skaičių harmonija".

Levis ben Geršomas teigė, kad Tora nedraudžia laikyti teisingu to, ką protas suvokia kaip tiesą. Prieštaravo Maimonido pasaulio sukūrimo teorijai, anot jo, pasaulis sukurtas iš pirminės materijos, kuri neturėjo formos ir savybių, Dievas įkvėpė jai esmę, formą, judėjimą ir gyvybę. Nustatytus trylika Toros aiškinimo metodų siekė pakeisti devyniais logikos principais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Levis ben Geršomas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 52 psl.
| **Liang Kai** |
| --- |
| Gimė | 1140 m.Dongpingas, Šandongo provincija |
| Mirė | 1210 m. (~70 metų) |
|  |
| Veikla | kinų tapytojas, vienuolis |

**Liang Kajus** (kin. 梁楷, pinyin: *Liáng Kǎi*, apie 1140 m. Dongpingas, Šandongo provincija – apie 1210 m.) – kinų tapytojas, vienuolis.

Biografija
----------

Vienas novatoriškiausių Pietų Sungų laikotarpio (1127–1279 m.) dailininkų. Apie 1201–1204 m. mokėsi Imperatoriškojoje tapybos akademijoje Hangdžou. Ankstyvajai kūrybai turėjo įtakos Masia mokykla; jos tikslas – sukurti beribės erdvės įspūdį.

Tapęs vienuoliu pakeitė tapymo manierą. Priklausė peizažinei lyriškai monochrominės tapybos mokyklai. Sukūrė čanbudizmo patriarchų, mokytojų, vienuolių portretų („Poetas, klajojantis pelkių pakrantėmis", „Keliaujantis Li Bo"). Kūriniams būdinga čanbudizmo filosofija. 

* Keliaujantis Li BoKeliaujantis Li Bo
* 
* 
*

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Liang Kajus*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 67 psl.
Lesoto liaudies architektūra
Lietuvos liaudies architektūra
**Liaudies architektūra** – liaudies meno šaka, savamokslių vietinių meistrų statomos gyvenvietės, gyvenamieji, ūkiniai, gamybiniai, sakraliniai, visuomeniniai pastatai, smulkiosios architektūros statiniai, jų kompleksai.

Ypatybės
--------

Liaudies architektūra kuriama be išankstinių projektų, skiriama gyventojų ir bendruomenės buitiniams, estetiniams, religiniams poreikiams. Liaudies architektūros formas, konstrukcijas ir meninę raišką lemia vietinė statybos tradicija – medžiagos, darbo įrankiai, statybos technikos, taip pat gamtinės sąlygos. 

Nuo klimato daugiausia priklauso stogų formos: kritulių gausiuose regionuose jie smailėjantys keliašlaiščiai, svogūno formos, saulėtuose – plokšti. Didelę įtaką, daugiausia statinių funkcinei įvairovei, formų sudėtingumui turi ir socialinės sąlygos, kūrėjo meistriškumas, tuo metu vyraujantys profesionaliosios architektūros stiliai. Liaudies architektūrai būdingos paprastos formos, aiškus planas, funkcinis tikslingumas, išorinių formų tektonika. Statoma iš tam regionui būdingų medžiagų, dažniausiai medžio, molio, plytų, akmens, dekoruojama tradicine drožyba, skulptūra, tapyba. 

Labiausiai paplitęs liaudies architektūros statinių tipas – gyvenamieji namai. Klajoklių tautų pastatai (palapinės, žeminės) yra laikino pobūdžio, nesudėtingo plano, sėsliųjų tautų pastatams būdingos tvirtos konstrukcijos, sudėtingesni planai ir formos. Miškingose vietose vyrauja mediniai rąstinės arba karkasinės konstrukcijos pastatai, kraštuose, kur gausu akmenų ir klinties – masyvūs mūriniai pastatai, molingose vietose – iš molio drėbti namai. Šiltų kraštų pastatai lengvos karkasinės konstrukcijos, kai kada statomi ant stulpų. 

Vakarų Europai būdingi 1–2 aukštų fachverkiniai pastatai. Unikalūs akmeniniai namai su kūginiais akmens plytelių stogais statyti Apulijos regione Italijoje. Savitos yra Rytų Europos ir Skandinavijos šalių medinės bažnyčios. Afrikos tautos stato įvairaus plano statinius, apsaugai nuo saulės kaitros juos dengia žemašlaičiais stogais. Azijos tautų (kinų, japonų) pastatams būdingi lankstyti ir laiptuoti stogai, Šiaurės Amerikos indėnų, arabų – kūginės stogo formos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Liaudies architektūra*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 70 psl.
**Liaudies konservatorija** – XX a. pirmosios pusės muzikos švietimo įstaigos tipas, būdingas Rusijai ir kai kurioms kitoms Rytų Europos šalims. Tikslas – skleisti muzikos žinias visuomenei, populiarinti akademinę muziką koncertų-paskaitų forma.

Istorija
--------

Pirmosios liaudies konservatorijos buvo atidarytos Maskvoje 1906 m. kaip Liaudies universitetų draugijos muzikos sekcija ir Sankt Peterburge (1908 m.). Bendros mokymo programos jos neturėjo. 

Prie liaudies konservatorijų organizavimo ir veiklos prisidėjo Sergejus Tanejevas, Aleksandras Grečianinovas, Aleksandras Goldenveizeris, Borislavas Javorskis ir kiti žymūs rusų muzikai. Po 1917 m. Spalio perversmo liaudies konservatorijos atsirado Kijeve, Vitebske, Taškente, Jaroslavlyje, Jaltoje, kur 1920 m. muzikos teorijos dalykus dėstė Juozas Gruodis, ir kitur.

Lietuvoje
---------

1930–1940 m. liaudies konservatorija veikė Kaune, ją įsteigė, išlaikė ir joje dėstė Maskvos konservatorijos absolventė Elena Laumenskienė. Turėjo fortepijono ir solinio dainavimo klases, konservatorijoje kasmet mokėsi apie 50 mokinių, už nedidelį mokestį (neturtingieji veltui) jie buvo mokomi specialiųjų ir teorinių muzikos dalykų, rengiami stoti į Kauno konservatoriją. Be atlyginimo dėstė Jonas Bendorius, Jadvyga Čiurlionytė, Balys Dvarionas, Juozas Karosas, Konradas Kaveckas, Jonas Nabažas, Antanas Račiūnas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Ambrazas{. *Liaudies konservatorija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 73 psl.
**Liaudies ūkio taryba** (rus. *совет народного хозяйства*), *sovnarchozas* – 1917–1932 m. ir 1957–1965 m. TSRS pramonės ir statybos decentralizuoto valdymo institucija.

Istorija
--------

Nuo 1917 m. veikė Tarybų Rusijos Aukščiausioji liaudies ūkio taryba ir vietinės (gubernijų, rajonų ir apskričių) liaudies ūkio tarybos, vėliau įkurtos šakinės Aukščiausiosios liaudies ūkio tarybos, kurios valdė svarbiausias ūkio šakas ir net finansus. Liaudies ūkio taryba pirmiausia turėjo atkurti karo sugriautą ūkį. Tarybų Rusijos pavyzdžiu liaudies ūkio tarybos įkurtos Ukrainoje ir kitose tarybinėse respublikose 1919 m. sausio 20 d. įkurta Lietuvos ir Baltarusijos Aukščiausioji liaudies ūkio taryba). Aukščiausioji liaudies ūkio taryba turėjo liaudies ūkio komisariato statusą. 1932 m. teritorinė gamybinė liaudies ūkio taryba ūkio valdymo sistema pakeista šakine – iki 1946 m. valdė liaudies ūkio komisariatai. Vietoje TSRS Aukščiausiosios liaudies ūkio tarybos įkurti Sunkiosios,  Lengvosios ir Miško pramonės liaudies komisariatai, vėliau įkurta daugiau komisariatų. 1946–1957 m. komisariatus pakeitė ministerijos.

1957–1965 m. liaudies ūkio tarybos
----------------------------------

1957 m. N. Chruščiovo iniciatyva šakinė ūkio valdymo sistema vėl pakeista teritorine gamybine – ministerijos buvo panaikintos, vietoj jų sudaryta ekonominių teritorinių rajonų liaudies ūkio taryba. Panaikinus ministerijas nebeveikė centralizuoto ūkio valdymo principas, būdingas TSRS, todėl 1960 m. įkurta Rusijos TFSR, Ukrainos TSR ir Kazachijos TSR respublikinės liaudies ūkio tarybos (kitose respublikose jos įkurtos dar 1957 m.), o 1963 m. – TSRS Aukščiausioji liaudies ūkio taryba ir sąjunginiai kai kurių pramonės šakų komitetai. Liaudies ūkio taryboms nepavykus, kaip planuota, padidinti TSRS planinio ūkio produktyvumo jos 1965 m. panaikintos ir vėl grįžta prie centralizuoto šakinio ūkio valdymo modelio – įkurtos sąjunginės, sąjunginės respublikinės ir respublikinės ministerijos.

1957–1965 m. Lietuvos TSR vietiniai ūkiniai vadovai sugebėjo, naudodamiesi liaudies ūkio taryba, labiau atsižvelgti į vietos poreikius ir šiek tiek sistemingiau bei sparčiau nei visoje TSRS plėtoti ūkį.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Liaudies ūkio taryba*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 79 psl.
Kranų kaukė
**Liberijos dailė** – Liberijos, valstybės Vakarų Afrikoje, Atlanto vandenyno pakrantėje, dailė.

Tradicinis menas
----------------

Čiabuvių gentys kuria tradicines ritualines kaukes – dažniausiai juodos spalvos, medines, papuoštas rafijos pluoštu, kriauklelėmis, kartais polichromuotas. Kiekvienam regionui būdinga savita kaukių raiška. Vakarų Liberijos gentys išsiskiria kaukėmis–šalmais su stilizuotais veido bruožais, aukšta kakta, kruopščiai perteikta įmantria šukuosena, storais kaklais su tradiciniu kelių žiedų kaklo papuošalu. Rytų Liberijos gentys kuria labai įvairius kaukių tipus. Siekiama perteikti įvairias veido išraiškas, būdingos apvalios akių kiaurymės, plaukų, barzdos imitavimas, raudona spalva. 

Kuriamos ir raiškios žmonių ir gyvūnų skulptūrėlės iš medžio, dramblio kaulo, molio, metalo. Gaminami baldai, namų apyvokos reikmenys, papuošalai. Būsto sienų tapyboje vyrauja geometriniai raštai ir figūriniai atvaizdai.

Profesionalioji dailė
---------------------

Profesionalioji dailė ėmė klostytis tik XX a. antroje pusėje. Jos branduolį sudarė užsienyje studijavę dailininkai. dešimtame dešimtmetyje prasidėjęs pilietinis karas suardė menininkų bendruomenę. Žymiausi Liberijos dailininkai – skulptorius V. Ričardsas (kūrė realistines, etniškas skulptūras Liberijos istorijos ir folkloro temomis), tapytojas, grafikas J. Koli (abu per karą nužudyti), tapytoja C. Mensah (kuria abstrakčiojo ekspresionizmo stiliumi; emigravo į JAV). Kiti žymesni dailininkai: tapytojas ir architektas V. Ričardsas, tapytojas Omaras Al Chabu, grafikas ir tapytojas V. Madžoras.

Literatūra
----------

* Ayodeji Olukoju, Culture and customs of Liberia, Greenwood Press, Westport, Conn. 2006, XIX-154 p. ISBN 0-313-33291-6

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kotryna Džilavjanaitė. *Liberijos dailė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 100 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Liberijos dailė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Liberijos gyventojų amžiaus piramidė
**Liberijos gyventojai** – nuolatiniai Liberijos, valstybės Vakarų Afrikoje, Atlanto vandenyno pakrantėje, gyventojai.

Demografija
-----------

Liberijoje gyvena 16 etninių grupių. Dauguma gyventojų priklauso Nigerio–Kordofano šeimai. Apie 50% Liberijos gyventojų yra mandžiai: kpeliai, lomai, manai, mandingai, vajai; daugiausia jie gyvena Liberijos vakaruose ir vidurinėje dalyje. Apie 33% Liberijos gyventojų priklauso kva pogrupiui: kru, grebai, krahnai, geriai; daugiausia jie gyvena Liberijos pietryčiuose ir vidurinėje dalyje. Yra liberų, imigrantų iš Libano, Indijos, kitų Vakarų Afrikos valstybių. Valstybinė kalba – anglų kalba. 

1962 m. pirmojo gyventojų surašymo duomenimis, buvo 1,0 mln. gyventojų


|  |
| --- |
|  **Demografinė raida tarp 1962 m. ir 2009 m.** |
| **1962 m.** | **1974 m.** | **1984 m.** | **1994 m.** | **2006 m.** | **2009 m.** |
| 1 000 000 | 1 500 000 | 1 100 000 | 2 900 000 | 3 042 004 | 3 955 000 |
| 

| Demografinės raidos histograma |
| --- |
| 
 |

 |

Per 1990–1997 m. pilietinį karą emigravo apie 750 000 Liberijos gyventojų, daugiausia į Dramblio Kaulo Krantą ir Gvinėją; vėliau dauguma jų grįžo. 1996 m. Liberijos vakaruose keli tūkstančiai gyventojų mirė nuo bado. 43,6% Liberijos gyventojų yra iki 15 metų, 52,8% – nuo 15 iki 65 metų (2005 m.). 2005 m. vyrų buvo 49,6%, moterų – 50,4%. Gyvenimo vidutinė trukmė 38,9 metų. Pagal gyventojų skaičiaus augimo tempus šalis yra trečia pasaulyje. Gimstamumas – 43,75 gimimų 1000 gyventojų, mirtingumas – 22,24 mirčių 1000 gyventojų, vaikų mirtingumas – 149,73 mirčių 1000 gimimų. (2008 m. CIA World Factbook)

42,5% suaugusiųjų gyventojų neraštingi (vyrų 26,7%, moterų 58,4%). Gyventojų vidutinis tankumas 35 žmonių/km². Tankiausiai gyvenama Monrovijos apylinkėse ir Liberijos šiaurės rytuose, rečiausiai – Liberijos pietryčiuose ir šiaurėje (Lofos grafystės vakaruose). Miesto gyventojų 46% (2002 m.). Bedarbiai sudaro 85% ekonomiškai aktyvių gyventojų.

Religijos
---------

Apie 40% gyventojų išpažįsta tradicinius tikėjimus, apie 40% – krikščionybę (katalikai, protestantai), apie 20% – islamą (2005 m.).

Didžiausi miestai
-----------------

*Pagrindinis straipsnis – Sąrašas:Liberijos miestai*.
* Monrovija
* Gbarnga
* Bensonvilis
* Harperis
* Biukenenas
* Zvedru
* Jekepa

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Liberijos demografija** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  *Liberijos gyventojai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 96 psl.
Pirmasis numeris, 1877 m. gruodžio 4 d.
**Lietuviška ceitunga** (Lietuwißka Ceitunga, *Lietuwiška ceitunga*) – seniausias Lietuvoje Klaipėdos krašto lietuviškų žinių laikraštis, 1877–1940 m. ėjęs Klaipėdoje.

Istorija
--------

Įsteigė Martynas Šernius ir Heinrichas Holcas. 1878–1900 m. savaitinis, 1900–1913 m. – dvisavaitinis, 1913–1931 m. ėjo tris kartus per savaitę, nuo 1932 m. – dienraštis. 1905–1940 m. spausdino Zyberto spaustuvė. Laikraštis turėjo priedų, tarp jų: „Beilage zu der Lietuviszka ceitunga", „Kalėdų pridėtka", „Laukininkų prietelis" (1896–1900 m.), „Laukininkas" (1929–1939 m.), „Lietuvos ūkininkas" (1900 m. atsakingasis redaktorius A. Jodaitis, išėjo 10 numerių.), „Naujausi vaizdai iš viso svieto", „Priedas Lietuviškos ceitungos", „Pridėjimas prie Lietuviškas ceitungas", „Pridėtka prie Lietuviškos ceitungos", „Šventai dienai" (1932–1939 m.). Tiražas 700–800 egz. (1912 m.). 

Gotišku šriftu spausdintas laikraštis nušvietė Klaipėdos ir Klaipėdos krašto žmonių gyvenimą, rašė apie naujausius įvykius Lietuvoje, Vokietijoje, įvairiose užsienio šalyse, skelbė publikacijas apie Lietuvos praeitį, tradicijas, kalbą. Įvairios tematikos rašiniai buvo skelbiami ir gausiuose leidinio prieduose. Po 1883 m. išryškėjo germanizatoriška tendencija; iki 1918 m. daugiausia reiškė Vokietijos nacionalinės liberalų partijos interesus. Atsvarui 1890–1923 m. Tilžėje Mauderodės spaustuvė leido prolietuvišką laikraštį „Nauja lietuviška ceitunga".

Bendradarbiai
-------------

Iki 1883 m. bendradarbiavo Jonas Basanavičius, Jonas Šliūpas, Jurgis Zauerveinas. Paskelbė straipsnių apie lietuvių kalbą, tradicijas, Lietuvos istoriją. Jame 1879 m. išspausdintas J. Zauerveino eilėraštis „Lietuvninkai mes esam gimę", tapęs Mažosios Lietuvos himnu. Laikraščiui rašė Kristupas Jedinaitis, Simonas Norkus, Ieva Simonaitytė.

Redaktoriai
-----------

* Martynas Šernius – 1878–1904 m. redagavo, iki 1894 m. ir leido.
* J. Šmitas, K. Skroblis, M. Kukys, J. Jodaitis, M. Matutis, D. Jokušys, R. Zybertas, H. Gelharas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 278 psl.
2. ↑  Genovaitė Burneikienė, Albertas Ruzgas. *Lietuviška ceitunga*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 149 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Karaliaučiaus tiltai
Tiltus atitinkantis grafas
**Septynių Karaliaučiaus tiltų** uždavinys – vienas iš pirmųjų grafų teorijos uždavinių, kilęs iš realios situacijos. Uždavinio formuluotė – ar įmanoma apeiti septynis Karaliaučiaus tiltus per Priegliaus upę (pav.) kiekvieną tiltą pereinant tik vieną kartą ir grįžtant į pradinį tašką.

Pirmasis šį uždavinį 1736 m. išsprendė L. Oileris. Jis įrodė, kad sprendimas neįmanomas – nėra tokio maršruto, kad pereinant kiekvieną tiltą po kartą grįžtum į pradinį tašką. Problemos sprendimui L. Oileris panaudojo grafą (pav.), atitinkantį Karaliaučiaus tiltus.

L. Oileris įrodė, kad norimas grafo apėjimas galimas tik tada, jei nėra nei vienos viršūnės, besiliečiančios su nelyginiu briaunų skaičiumi. Toks kelias vadinamas Oilerio ciklu. Karaliaučiaus tiltų uždavinyje visos keturios grafo viršūnės liečiasi su nelyginiu briaunų skaičium, taigi netenkina sąlygos.

Taip pat yra ir kitas panašus uždavinys – kai reikia apeiti visas briaunas nebūtinai grįžtant į tą patį tašką (Oilerio kelias). Tai yra įmanoma, jei grafas neturi ne daugiau kaip dvi viršūnes su nelyginiais laipsniais.
Koordinatės: 54°39′04″š. pl. 24°34′01″r. ilg.﻿ / ﻿54.651°š. pl. 24.5669°r. ilg.﻿ / 54.651; 24.5669

| Vaisietis |
| --- |
| VaisietisVaisietisVaisietis |
| Vieta | Elektrėnų sav. Lietuva |
| Plotas | 0,917 km² |
| Kranto linijos ilgis | 7,55 km |
| Vidutinis gylis | 9,73 m |
| Didžiausias gylis | 29,8 m |
| Įteka | Juodžiaupis, Zapsė |
| Išteka | Vaisietė |

**Vaisietis** – ežeras vidurio Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje, apie 5,5 km į vakarus nuo Semeliškių, paribyje su Trakų rajonu. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 2,2 km, plotis – iki 1,27 km. Altitudė 157,6 m. Kranto linija labai vingiuota, rytuose ežeras išsišakoja į 3 atšakas, nutįsusias į šiaurės rytus, pietryčius ir pietus. Rytinėje dalyje yra 0,13 ha priekrantės sala. Krantai daugiausia aukšti, tik šiaurinis krantas žemesnis ir vietomis pelkėtas. Pietryčiuose prieina Semeliškių miškas. Pietvakarinis ir pietinis krantai apaugę mišku, kitus krantus juosia siaura medžių ir krūmų juosta. Į šiaurę ir rytus plyti pievos ir dirbami laukai. Pietuose įteka Juodžiaupis iš Juodžio ežero, šiaurės rytuose išteka Vaisietė link Galnio ežero (Dabintos upės baseinas). Prie ežero įsikūrę šie kaimai: Noškūnai, Noškūnėliai, Varkutonys, Vėžiakojis ir Stelmošiškės. Veikia kaimo turizmo sodyba.

Ežerėvardis *Vaisíetis* kildinamas nuo žodžių *vaisius*, *veistis* („gausėti, visti") – toliau su *vystytis, vytis* („suktis").

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 359