recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
CGA versija
**Snake** (angl. *snake* – gyvatė) arba **gyvatėlė** – video žaidimas, pasirodęs XX a. 8-ame dešimtmetyje ir išpopuliarėjęs 10-ame dešimtmetyje, kai buvo įdiegtas į kai kuriuos mobiluosius telefonus (daugiausia į Nokia). Žaidėjas valdo ilgą ir liesą būtybę, panašią į gyvatę, kuri raitosi po uždarą lauką ir renka maistą. Žaidėjas gali judinti tik gyvatės „galvos" pasukimo kryptį (aukštyn, žemyn, kairėn arba apačion), o likusioji kūno dalis juda jai iš paskos. Žaidėjas negali sustabdyti ar pagreitinti gyvatės judėjimo, taigi ji vienodai šliaužia per visą žaidimo trukmę. Žaidimas baigiasi tada, kai gyvatė įsikanda į savo uodegą arba įpuola į žaidimo lauką supančią sieną, taigi žaidimas neturi perėjimo pabaigos. Gyvatė, kaskart „suvalgiusi" maistą, pailgėja, kol pasidaro labai ilga ir žaidimas tampa labai sunkus.

Vieną pirmųjų (galbūt pirmąją) *Snake* versiją 1979 metais sukūrė *F. Seger* iš Vokietijos *TRS-80* kompiuteriui pagal kurį vėliau buvo sukurtas variantas *Commodore VIC-20* kompiuteriui, pavadinta *Worms*. Vienas pirmųjų žaidimo variantų, pavadinitas *Nibbles*, kuriam laikui buvo patalpintas į MS-DOS operacines sistemas.

*Nokia N70* mobiliajame telefone yra įdiegta 3D *Snake* versija.

Nuorodos
--------

* Flash pagrindu padarytas *Snake* Neave Games svetainėje
* Neįprasta *Snake* versija Miniclip svetainėje Archyvuota kopija 2006-02-21 iš Wayback Machine projekto.
* SnakeII Archyvuota kopija 2007-12-18 iš Wayback Machine projekto. – Texas Instruments TI-89, TI-89 Titanium, TI-89 Silver Edition, TI-92 Plus, Voyage 200 graphing calculators
| **Monako princas Albertas II** |
| --- |
| Monako princas |
|  |
| Albertas II |
| Grimaldi |
| Visas vardas | Albertas Aleksandras Louis Pierre Grimaldi |
| Gimė | 1958 m. kovo 14 d. (65 metai)Monakas |
| Tėvas | Princas Rainier II |
| Motina | Grace Kelly |
| Sutuoktinis (-ė) | Charlene Lynette Wittstock |
| Vaikai | 2 (santuokiniai)  1 pripažintas nesantuokinis  1 nepripažintas nesantuokinis |
| Monako princas |
| Ėjo pareigas | 2005 m. – dabar |
| Pirmtakas | Princas Rainier III |
|  |
|  **Vikiteka** | Albertas II (Monakas) |

**Albertas II** (*Albertas Aleksandras Louis Pierre Grimaldi*, g. 1958 m. kovo 14 d.) – Valdantysis Monako kunigaikštystės princas. Jis yra Monako princo Rainier III, ir amerikiečių aktorės Grace Kelly sūnus. Jis turi dvi seseris: princeses Caroline ir Stéphanie. Vedęs buvusią Pietų Afrikos plaukikę Charlene Wittstock, su kuria augina dvynukus: princą Jacques ir princesę Gabriella.

Biografija
----------

Gimė Princo rūmuose, Monake. Albertas mokėsi Alberto I vidurinėje mokykloje, kurią 1976 metais baigė su pagyrimu. Vėliau tęsė mokslus Amherst koledže, Masačusetse. 1977 metais Albertas Grimaldi studijavo politikos mokslus, ekonomiką, muzikos ir anglų literatūrą. 1981 metais baigė politikos mokslus ir įgijo bakalauro laipsnį. 

Albertas buvo entuziastingas sportininkas, dalyvaujantis ieties metimo, rankinio, dziudo, plaukimo, teniso, irklavimo, buriavimo, slidinėjimo varžybose. 

Jaunystėje užsiiminėjo Ledrogių sportu, dalyvavo penkiose Žiemos olimpinėse žaidynėse kaip Monako dviviečių ir keturviečių komandos narys. Geriausias pasirodymas buvo debiutinėse 1988 m. žaidynėse 25-a vieta dviviečių ledrogių įskaitoje. 1988 m. 1994 m. ir 1998 m. nešė šalies vėliavą žiemos olimpiados atidarymo renginiuose. Iš aktyvaus sporto pasitraukė po 2002 m. Solt Leik Sičio olimpiados.

1985 m. dalyvavo Dakaro ralyje, tačiau finišo nepasiekė.

Turi juodąjį diržą dziudo sporte.

Jis yra Tarptautinio olimpinio komiteto narys nuo 1985 metų.

Valdymas
--------

2005 m. balandžio 6 d. mirė jo tėvas, Monako kunigaikštis Ranier III. Po trijų mėnesių nuo tėvo mirties, princas Albertas II buvo pateptas Šv. Mykolo katedroje, taip jį religiniu pagrindu įteisinant kunigaikštystės valdovu.

Princas ir Lietuva
------------------

2012 m. spalio 15 d. Albertas II su oficialiu vizitu lankėsi Lietuvoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Pirmą kartą į Lietuvą atvykęs Monako princas susitiko su D.Grybauskaite (delfi.lt inf.)
**Jonas Boruta s.Kazimiero** (1915 m. vasario 24 d. Kūlokai, Liudvinavo valsčius – 1996 m. balandžio 18 d. Kaunas) – Lietuvos inžinierius, pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui veikėjas.

Biografija
----------

Brolis rašytojas Kazys Boruta, sūnus vyskupas Jonas Boruta. Nuo 1936 m. studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Technologijos fakultete, jį baigė 1942 m. 1939 m. baigė Karo mokyklos atsargos karininkų kursus, jaunesnysis leitenantas.

Nuo 1940 m. Palemono plytinės Kaune inžinierius. 1942 m. spalio mėn. – 1945 m. balandžio mėn. Statybinių medžiagų pramonės tresto Gamybos skyriaus viršininkas. 1943 m. spalio mėn. – 1948 m. vasario mėn. dėstė Vytauto Didžiojo universiteto Technologijos fakultete. Nuo 1945 m. balandžio mėn. Lietstatprojekto plytinių projektų vyr. inžinierius. 1944 m. pabaigoje įsitraukė į pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui V. Selioko grupę, nuo 1947 m. Bendro demokratinio pasipriešinimo sąjūdžio (BDPS) prezidiumo narys. 1947 m. rugsėjo 22 d. pakeitė suimtą V. Selioką, tapo BDPS prezidiumo pirmininku. 1947 m. pabaigoje su kitais BDPS nariais *Linonio* slapyvardžiu pasirašė į užsienį siunčiamus BDPS dokumentus. 1948 m. vasario 5 d. NKVD suimtas ir 1948 m. liepos mėn. Ypatingojo pasitarimo Maskvoje 24 asmenų byloje nuteistas 25 m. kalėti. 1948–1956 m. kalėjo Komijoje, Intos lageriuose. 1956 m. paleistas grįžo į Lietuvą, iki 1975 m. dirbo Rokų (prie Kauno) keramikos gamyklos inžinieriumi konstruktoriumi. 1989 m. sausio 6 d. pasirašė Ateitininkų federacijos Lietuvoje atkūrimo aktą. Palaidotas Kauno Seniavos kapinėse.

Parašė atsiminimų apie brolį K. Borutą.

Įvertinimas
-----------

1998 m. Vyčio kryžiaus 2 laipsnio ordinas (po mirties).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Raimondas Vabalas. *Jonas Boruta (1915)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 373 psl.
Jokūbo Pizono literatūrinis humanistinio stiliaus laiškas draugui Jonui Koricijui apie Lenkijos ir Lietuvos konfliktą su maskvėnais, 1514(?)
**Jokūbas Pizonas** (lot. *Iacobus Piso*, vok. *Jakob Piso*; 1480 m.?, Mediašas – 1527 m. Bratislava) – vengrų kilmės humanistas, poetas, teisės mokslų daktaras, diplomatas.

Gimė pasiturinčioje Transilvanijos saksų šeimoje. 1501 metais Romoje apsigynė teisės daktaro laipsnį. Grįžęs į Vengriją, stojo į Vengrijos karaliaus Vladislovo II tarnybą. Nuo 1507 metų pradėjo darbą Romoje. Buvo artimas Erazmo Roterdamiečio ir Beato Renano (*Beatus Rhenanus*) draugas, palaikė ryšius su Vienos humanistais. Tarnavo klebonu šv. Jono bažnyčioje Pėče ir popiežių Julijaus II ir Leono X diplomatinėje tarnyboje.  

Julijus II siuntė į Lenkijos ir Lietuvos Respubliką siekdamas Lenkijos ir Lietuvos paramos prieš Osmanų imperijos sultoną Bajazitą II.
1514 metais popiežius Leonas X pasiuntė jį į Lenkiją ir Lietuvą siekdamas nutraukti LDK–Maskvos karus ir vietoj to paskatinti Žygimantą Senąjį prisijungti prie koalicijos prieš Osmanų imperiją. Jokūbas Pizonas nemažai laiko praleido Vilniuje ir parašė kūrinių lietuviška tematika. Dar kartą Abiejų tautų respublikoje J.Pizonas 1523 metais lankėsi jau su Vengrijos ir Čekijos karaliaus Liudviko II misija. Po Liudviko II žūties Mohačo mūšyje 1526 metų rugpjūtį lydėjo jo žmoną Mariją Habsburgaitę į Bratislavą.
  

Netekęs savo globėjo ir pasiligojęs, 1527 metais kovo mėnesį mirė Bratislavoje.

Bibliografija
-------------

* *Epistola ad Erasmum Roterdamum*. Romae 30. Juni 1509. (Erasmo raštuose T. III. P. 1. Epist. CVIII. 101. l.)
* *Epistola ad Joannem Coritium de conflictu Polonorum et Lithuanorum cum Moscovitis, scripta Vilnae*, 1514. Romae (Ją taip pat 1515 m. Bazelyje išleido Jánosas Frobenas, jis taip pat buvo įtrauktas į Lenkijos istorijos šaltinius.)
* *Epigramma* (a Carmina de memorabili cede scismaticorum Moscoviorum, per … Sigismundum Regem Poloniae … c.)
* *Jacobi Pisonis Transylvani, Oratoris et Poetae excellentis, Schedia*. Viennae Austriae Excudebat Mich. Zimmermann, anno MDLIV (vienintelis žinomas egzempliorius Krokuvos Jogailos universiteto bibliotekoje)
* *Ausonii Peonii, Poetae praeclarissimi, Oratio matutina, heroico carmine deducta, feliciter incipit*. Viennae, 3. Martii, 1502

Išnašos
-------

1. ↑  Mintautas Čiurinskas. Lietuva pergalės prie Oršos (1514) poetų tekstuose
2. ↑  Erazmovec Jakub Piso na uhorskom dvore = Erasmist Jakub Piso (Jacobus Piso) on Hungarian court
**Albertas Laurinavičius** (g. 1941 m. liepos 19 d. Reivyčiuose, Mažeikių valsčius) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

1965 m. baigė Vilniaus universitetą. 1986 m. fizikos ir matematikos mokslų daktaras.

1966–1971 m. dirbo Vilniaus universiteto Radiofizikos katedroje. Nuo 1971 m. dirba Puslaidininkių fizikos institute, 1980–1988 m. Kietojo kūno plazmos laboratorijos vedėjas, nuo 1985 m. vyriausiasis mokslo darbuotojas. 1991–2000 m. dėstė Kauno technologijos universitete, nuo 1998 m. profesorius.

1996–2004 m. Tarptautinio elektrotechnikos ir elektronikos inžinierių instituto (IEEE) narys.

Mokslinė veikla
---------------

Svarbiausia tyrimų sritis: milimetrinio ilgio elektromagnetinių bangų sąveika su dielektrikais, puslaidininkiais, aukštatemperatūriais superlaidininkais. Remdamasis tyrimų rezultatais sukūrė automatizuotąjį puslaidininkinių medžiagų kokybės matuoklį. Daugiau kaip 150 mokslinių straipsnių ir 10 išradimų autorius.

Įvertinimas
-----------

* 1988 m. LTSR valstybinė premija

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Albertas Laurinavičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 623 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Jokūbas Stanišauskas** |
| --- |
| Gimė | 1892 m. sausio 24 d.Pašlūžmis, Švėkšnos valsčius |
| Mirė | 1943 m. balandžio 14 d. (51 metai) |
|  |
| Veikla | prieškario nepriklausomos Lietuvos susisiekimo ministras, geodezijos inžinierius, profesorius. Lietuvių tautininkų sąjungos narys |
|  |
| Alma mater | 1917 m. Maskvos matininkų institutas |

**Jokūbas Stanišauskas** (1892 m. sausio 24 d. – 1943 m. balandžio 14 d.) – prieškario nepriklausomos Lietuvos susisiekimo ministras, geodezijos inžinierius, profesorius. Lietuvių tautininkų sąjungos narys.

Biografija
----------

Gimė 1892 m. sausio 24 d. Pašlūžmio kaime (Švėkšnos valsčius, Raseinių apskritis; dabar Veiviržėnų seniūnija, Klaipėdos rajonas).

Dėdės kunigo globojamas, mokėsi Papilės pradžios mokykloje, 1903–1910 m. – Liepojos komercinėje mokykloje. 1910–1912 m. dirbo raštininku Liepojos Bekerio fabrike. 1912-1917 m. studijavo Maskvos Konstantino matininkų institute, kuriame įgijo geodezijos inžinieriaus specialybę. 1917–1918 m. dirbo Maskvos–Tverės žemės ūkio ir valstybės turtų valdyboje, 1918–1920 m. – Maskvos–Bresto geležinkelių valdyboje, – tyrė durpynus Oršos apskrityje.

1920 m. grįžo į Lietuvą. 1920–1921 m. Žemės tvarkymo departamento melioracijos ir matavimo skyrių vedėjas, 1921 – 1922 m. – Dotnuvos matininkų kursų vadovas, 1922–1924 m. – Dotnuvos žemės ūkio technikumo vicedirektorius, 1924–1926 m. – Dotnuvos žemės ūkio akademijos bei matininkų kursų dėstytojas, 1926–1927 m. – Žemės tvarkymo departamento direktorius, žemės reformos valdybos pirmininkas. 1927 m. jo pastangomis įkurta Kėdainių aukštesnioji kultūrtechnikų mokykla. 1927–1934 m. Kėdainių aukštesniosios kultūrtechnikų mokyklos direktorius.

1934 m. birželio 12 – 1938 m. gruodžio 5 – Juozo Tūbelio, Vlado Mirono Ministrų kabinetuose susisiekimo ministras. 1939 m. pradžioje paskirtas specialinio mokslo departamento direktorium ir pakviestas docentu į Žemės ūkio akademiją Kaune dėstyti geodezijos. Kai 1940 m. spalio 1 d. Žemės ūkio akademijos miškų skyrius buvo perkeltas į Vilniaus universitetą, profesoriavo Vilniuje.

J. Stanišauskas parengė ir išleido du vadovėlius kultūrtechnikams, parašė daug straipsnių geodezijos ir kultūrtechnikos klausimais į leidinius „Žemėtvarka ir melioracija", „Žemės ūkis", „Savivaldybė", „Technika ir ūkis", „Kosmos", „Sąsieka" ir kitur.

1941 m. birželio 14 d. sovietų valdžios suimtas ir nuvežtas į Krasnojarsko lagerių valdybos Rešiotų skyriaus 7-ą režimo lagerį. Jokūbas Stanišauskas buvo paskirtas geležinkelininkų brigados Nr.45, kurie tiesė geležinkelį miškui išvežti, brigadininku. 1941 m. spalio mėnesio vidury Jokūbas Stanišauskas kartu su kitais buvusiais ministrais ir kitais aukšto rango žmonėmis (jų buvo apie 38) išvežtas į senelių lagerį Buriatkoje, kuriame mirė nuo bado 1943 m. balandžio 14 d. Kapo vieta nežinoma.
| **Albertas Krauleidis** |
| --- |
| Gimė | 1958 m. vasario 18 d. (65 metai)Šiupariuose, Klaipėdos rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Regina |
| Vaikai | Ernesta, Justinas |
|  |
| Veikla | inžinierius, Lietuvos ir Plungės rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 
* 1990 m. Lietuvos demokratinė darbo partija,
* 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partija

 |
|  |
| Alma mater | Lietuvos žemės ūkio akademija |

**Albertas Krauleidis** (g. 1958 m. vasario 18 d. Šiupariuose, Klaipėdos raj.) – inžinierius, Lietuvos ir Plungės rajono politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1982 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, mokslinis agronomas.

1994 m. žemės ūkio bendrovės „Degučiai" vadovas. 1998 m. AB „Hidroprojektas" inžinierius – žemėtvarkininkas. 2001 m. Telšių apskrities viršininko administracijos viršininko pavaduotojas. 2005–2011 m. ir 2014–2017 m. Plungės rajono savivaldybės administracijos direktorius.

1995–2000 m. 2001–2003 m. (LDDP sąraše), 2007 m. (mandato atsisakė) ir 2011–2014 m. Plungės rajono savivaldybės tarybos narys.

1990–2001 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys. Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Plungės rajono skyriaus narys, 2003–2017 m. skyriaus pirmininkas.

Sutuoktinė Regina, vaikai Ernesta, Justinas..

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-03-10 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai - Lietuvos socialdemokratų partija - Iškelti kandidatai Archyvuota kopija 2013-11-03 iš Wayback Machine projekto.
|  |
| --- |
| **Jokūbavo seniūnija** |
| Valsčius | {{{sav}}} |
| Centras | Jokūbavas |
|  |
| Gyventojai (1923) | 522 |
| Gyvenvietės | 6 (1923 m.)5 (1940 m.) |

**Jokūbavo seniūnija** – istorinis teritorinis-administracinis vienetas, buvęs dabartinės Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pietrytinėje dalyje, į pietryčius nuo Kretingos, dešiniajame Minijos krante, abipus kelio  **216**  Gargždai–Kretinga .

Istorija
--------

Įkurta 1919 m. priklausė Kretingos valsčiui. 1923 m. seniūniją sudarė 4 dvarai, 1 bažnytkaimis ir 1 kaimas, kuriuose buvo 10 dvaro kiemų ir 65 valstiečių ūkiai, dvaruose gyveno 131, o kaimo gyvenvietėse – 391 žmogus. Po 1940 m. Lietuvos aneksijos pavadinta Jokūbavo apylinke. TSRS-Vokietijos karo pradžioje 1941 m. atkurta. Grįžus sovietų valdžiai, 1944 m. vėl pavadinta Jokūbavo apylinke.


| Administracinis-teritorinis pavaldumas |
| --- |
| 1919–1940 | Kretingos valsčius, Kretingos apskritis |
| 1941–1944 | Kretingos valsčius, Kretingos apskritis, Šiaulių krašto apygarda, Ostlando Lietuvos generalinė sritis |

Seniūnijai vadovavo seniūnijos kaimų atstovų krivūlėje renkamas seniūnas, o jį pavadavo seniūno padėjėjas.

Administracinis centras: Jokūbavas.

Seniūnijai priklausiusios gyvenvietės
1919-1927 m.
* Jokūbavo bažnytkaimis
* Jokūbavo dvaras
* Kumponų dvaras
* Stončių dvaras
* Šašaičių k.
* Šašaičių dvaras

1927-1944 m.
* Jokūbavo k.
* Kumponų k.
* Stončių k.
* Suktinių k.
* Šašaičių k.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos apgyvendintos vietos. Kaunas, 1925, p. 114–115.
**Darbo teisės subjektas** – asmuo, galintis būti darbo santykių subjektu. Tam yra būtinas darbo teisnumas bei darbo teisinis veiksnumas, t. y. darbo teisinis subjektiškumas. Pagrindiniai darbo teisės subjektai – darbuotojas ir darbdavys (LR darbo kodeksas, I dalis, II skyrius, 13-17 str.). Taip pat subjektu pripažįstamas darbuotojų kolektyvas, t. y. jį sudaro visi darbuotojai, darbo santykiais susiję su darbdaviu (LR DK 17 str.).

Darbuotojai
-----------

Darbuotojas yra fizinis asmuo, pagal LR DK 13 straipsnį turintis darbinį teisnumą ir veiksnumą, dirbantis pagal darbo sutartį už atlyginimą (LR DK 15 str.).

Galėjimas turėti darbo teises ir pareigas (darbinis teisnumas) pripažįstamas lygus visiems Lietuvos Respublikos piliečiams. Užsienio piliečiai ir asmenys be pilietybės, nuolatiniai Lietuvos Respublikos gyventojai, turi Lietuvos Respublikoje tokį patį darbinį teisnumą kaip ir Lietuvos piliečiai. Išimtis gali nustatyti įstatymai. Visiškas darbinis teisnumas ir galėjimas savo veiksmais įgyti darbo teises bei sukurti darbo pareigas (darbinis veiksnumas) atsiranda asmeniui, sukakusiam 16 metų. Išimtis nustato LR DK ir kiti darbo įstatymai (LR DK 13 str.).

Darbdaviai
----------

Darbdavys gali būti įmonė, įstaiga, organizacija ar kita organizacinė struktūra, nepaisant nuosavybės formos, teisinės formos, rūšies bei veiklos pobūdžio, pagal LR DK 14 straipsnį turinčios darbinį teisnumą ir veiksnumą. Darbdavys taip pat gali būti kiekvienas fizinis asmuo. Darbdavio (fizinio asmens) teisnumą ir veiksnumą reglamentuoja LR civilinis kodeksas (LR DK 16 str.).

Darbdavių darbinis teisnumas ir veiksnumas atsiranda nuo jų įsteigimo momento. Darbdaviai įgyja darbo teises ir prisiima darbo pareigas, taip pat jas įgyvendina per savo organus ir administraciją. Šie organai formuojami ir veikia pagal įstatymus ir darbdavių veiklos dokumentus. Individualių (personalinių) įmonių savininkai, ūkininkai ir darbdaviai fiziniai asmenys darbo teises ir pareigas gali įgyvendinti patys (LR DK 14 str.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  LR darbo kodeksas (2009-12-21 redakcija)
**Čidiokas Tičbornas** (*Chidiock Tichborne*; ~1562 m. – 1586 m. rugsėjo 20 d.) – anglų sąmokslininkas, poetas.

Čarlzas (Čidiokas) Tičbornas gimė katalikų šeimoje Sautamptone, kaip manoma, po 1562 m. rugpjūčio. Jo paties teigimu, buvo kilęs iš garbingos Tičbornų giminės, gyvavusios Anglijoje nuo normanų laikų. Čidioko Tičborno jaunystės metais Anglijoje buvo uždrausta katalikybė, o netrukus pats Čidiokas ir jo tėvas Piteris areštuoti už „popiežiškų relikvijų" naudojimą. Nors jie buvo paleisti, bet buvo ir toliau persekiojami, o 1586 m. visa šeima apkaltinta „popiežiškų praktikų" laikymusi.

Tų pačių 1586 m. birželį Čidiokas sutiko dalyvauti Bebingtono sąmoksle, kurio tikslas buvo nuversti nuo sosto protestantišką karalienę Elžbietą I, o vietoje jos į sostą atvesti katalikų valdovę Mariją I. Išaiškinus sąmokslą, Čidiokas Tičbornas buvo sugautas, rugpjūčio 14 d. areštuotas ir nuteistas myriop.

Kalėdamas Londono Tauerio kalėjime, rugsėjo 19 d. Tičbornas parašė laišką savo žmonai Agnesai. Tame laiške buvo ir vėliau išgarsėjęs Tičborno sukurtas eilėraštis „Elegija", kuriame poetas aprašė savo būseną laukiant mirties. Kitą dieną Čidiokas Tičbornas kartu su keliais kitais sąmokslininkais buvo viešai pakartas, išskrostas ir ketvirčiuotas.

Nuorodos
--------

* Čidioko Tičborno „Elegija"
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Smūginė jonizacija** – procesas medžiagoje, kai vienas krūvininkas (laisva dalelė, nešanti krūvį), turintis energijos, gali ją prarasti sukurdamas kitų krūvininkų porą. Pavyzdžiui, elektronas puslaidininkiuose, turėdamas pakankamai kinetinės energijos, gali išmušti kitą elektroną iš valentinės juostos, kuris peršoka į laidumo juostą, o valentinėje juostoje dėl to sukuriama skylė.

Jei šis procesas įvyksta aukštais elektriniais laukais veikiamuose puslaidininkio ar dielektriko regionuose, gali pasireikšti griūtinis pramušimas – pradėti tekėti didelė elektros srovė. Griūtinis pramušimas taikomas griūtiniuose dioduose ir fotodioduose.

Atvirkščias efektas vadinamas Ožė rekombinacija. Tai procesas, kurio metu elektronas iš laidumo juostos rekombinuoja su skyle, savo kinetinę energiją atiduodamas kitam laidumo juostoje esančiam elektronui.
| **Alfonsas Nakas** |
| --- |
| Gimė | 1921 m. kovo 3 d.Rudžiai (Rokiškis), Kamajų valsčius |
| Mirė | 2015 m. gegužės 12 d. (94 metai)Sani Hilsas, Florida |
|  |
| Veikla | žurnalistas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas |

**Alfonsas Nakas** (g. 1921 m. kovo 3 d. Rudžiuose, Kamajų valsčius - 2015 m. gegužės 12 d. Sani Hilse, Floridoje) – Lietuvos žurnalistas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1946–1947 m. studijavo UNRRA universitete Miunchene, dirbo akademinio jaunimo sambūryje „Šviesa", redagavo karo pabėgėlių stovyklų satyrinius laikraščius. Nuo 1949 m. dirbo automobilių bendrovėje „Chysler" Detroite. Nuo 1950 m. priklausė Amerikos lietuvių socialistų sąjungai, jos 116-osios kuopos atstovas Lietuviškų organizacijų centre Detroite, 1958 m. šio centro pirmininkas. 1967–1971 m. Lietuvių žurnalistų sąjungos centro valdybos sekretorius. Bendradarbiavo užsienio lietuvių spaudoje. 1974–1977 m. Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto Eltos apžvalgininkas, bendradarbiavo su Lietuvių enciklopedija, Encyclopedia Lituanica.

Paskelbė eilėraščių ir prozos kūrinių, straipsnių leidiniuose 1974 m. – „Žurnalistika", 1980 m. – „Bėgome nuo teroro".

Šaltiniai
---------

1. ↑  Domas Šniukas. *Alfonsas Nakas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVI (Naha-Omuta). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 12 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Darbo našumas**, **darbo efektyvumas** – atlikto naudingo darbo kiekis per laiko vienetą arba naudingo darbo ir sunaudotos energijos kiekio santykis.

Darbo našumas apskaičiuojamas darbo laiku produkto (paslaugos) vienetui, produkcijos (paslaugų) kiekiui per laiko vienetą. Produkcijos kiekis gali būti išreikštas natūriniais arba piniginiais vienetais.  

Įvairių įtaisų našumas gali būti išreiškiamas naudingo darbo ir sunaudotos energijos kiekio santykiu, arba maksimaliu galimu naudingo darbo kiekiu per laiko vienetą.

  

DN = Q/DL,
kur DN – darbo našumas,
Q – produkcijos kiekis,
DL – darbo laikas.
Išsivysčiusioms valstybėms būdingas nuolatinis darbo našumo didėjimas. Darbo našumas didėja tobulėjant žmogaus darbo įgūdžiams ir naudojant geresnius įrankius bei mašinas. Žemės ūkyje jis priklauso ir nuo žemės derlingumo bei meteorologinių sąlygų. Darbo našumo lygis ne visada turi būti siejamas su savikainos mažėjimu. Būna ir atvirkštinių procesų. Taip atsitinka, kai nesaikingai didinamas darbo užmokestis arba mažas naujų mašinų našumas.
Koordinatės: 55°40′35″š. pl. 24°32′16″r. ilg.﻿ / ﻿55.6763°š. pl. 24.5379°r. ilg.﻿ / 55.6763; 24.5379

|  Miežiškių Švč. Mergelės Marijos bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Panevėžio |
| **Dekanatas** | Panevėžio |
| **Savivaldybė** | Panevėžio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Miežiškiai |
| **Adresas** | Tilto g. 8 |
| **Statybinė medžiaga** | plytų mūras |
| **Pastatyta** | 1920 m. |
| **Stilius** | neogotika |

 *Kitos reikšmės – Švč. Mergelės Marijos bažnyčia.*
**Miežiškių Švč. Mergelės Marijos bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Miežiškių miestelyje, 0,3 km į pietus nuo kelio  **121**  Anykščiai–Troškūnai–Panevėžys , Nevėžio kairiajame krante.

Parapijoje veikia Šilelio šv. Izidoriaus koplyčia Šilelio kapinėse.

Istorija
--------

Miežiškių koplyčia minima 1669 ir 1744 m. Dvaro savininkas Pšeciševskis 1782 m. pastatė naują medinę koplyčią. 1864 m. pastatyta klebonija. Gal tada koplyčia tapo Panevėžio parapijos filija. 1872 m. sumūryta šventoriaus tvora. Buvusi koplyčia 1883 m. perstatyta. 1885 m. pastatyta didesnė klebonija, 1891 m. – namai bažnyčios tarnams, vėliau – ūkiniai pastatai.

1908 m. suprojektuota mūrinė bažnyčia (sąmatinė vertė 15 554 rb). Valdžia neleido jos statyti, kol nebus surinkta bent pusė sąmatoje numatytų pinigų. 1909 m. įsteigta parapija. Kunigo T. Pranaševičiaus rūpesčiu 1911 m. pradėta statyti dabartinė bažnyčia. Darbus sutrukdė Pirmasis pasaulinis karas. 1916–1920 m. klebono Antano Paurio iniciatyva statyba baigta. Bažnyčią 1921 m. konsekravo vyskupas Pranciškus Karevičius. Iš senosios bažnyčios medžiagos 1924 m. pastatytas parapijos namas su sale. 1942 m. bažnyčia išdažyta.

Architektūra
------------

Bažnyčia neogotikinė, raudonų plytų mūro, kryžminio plano, vienabokštė, su bokšteliais. Šventoriaus tvora mūro ir metalinių virbų.

Galerija
--------

* 
*

Nuorodos
--------

* Parapijos puslapis Archyvuota kopija 2011-10-17 iš Wayback Machine projekto.
**Jokūbas Skilandis** (rus. *Шкилондзь Иаков (Якуб)*, lenk. *Jakób Szkilądz*; 1810 m. Lietuvoje – 1894 m. vasario 9 (21) d. Sankt Peterburge) – Dominikonų ordino vienuolis, prioras. Sankt Peterburgo Šv. Kotrynos bažnyčios klebonas ir miesto katalikų bažnyčių dekanas.

Biografija
----------

Į Sankt Peterburgą atvyko 1839 m. o 1864 m. paskirtas dominikonų vienuolyno vyresniuoju – prioru. Kartu tapo ir Šv. Kotrynos bažnyčios, kurią aptarnavo vienuoliai dominikonai, klebonu. Jo pastangų dėka mergaičių mokykla, veikusi prie bažnyčios, buvo reorganizuota į septynmetę – buvo mokomasi pagal progimnazijos programą. Jokūbo Skilandžio aktyviai vykdoma socialine veikla caro administracija liko nepatenkinta ir 1878 m. privertė jį išvykti į dominikonų vienuolyną Agluonoje. Tik 1893 m. vasarą leista sugrįžti į Rusijos Imperijos sostinę, kur po keleto mėnesių jis mirė. Palaidotas Vyborgo kapinėse Sankt Peterburge, kapavietė neišliko.

Šaltiniai
---------

* O.Кшиштоф Пожарский. „Бывшее Выборгское римско-католическое кладбище в Санкт-Петербурге (1856–1950), Книга Памяти"
Radiacinės, cheminės ir biologinės saugos kariuomenės mokymai Balakovo AE. Vyksta mokomoji pastato dezaktyvacija.
**Dezaktyvacija** – viena iš nukenksminimo priemonių, kuria pašalinamos radioaktyvios medžiagos užterštose vietovėse, nuo pastatų paviršių, konstrukcijų, technikos, drabužių, asmens apsaugos priemonių, vandens.

Dezaktyvaciją galima atlikt dviem būdais – mechaniniu ir fizikiniu-cheminiu, kurie vienas kitą papildo. Mechaniniu būdu radioaktyvios medžiagos nuo užterštų paviršių šalinamos šluotelėmis ar kitomis priemonėmis, iškratant, išpurtant drabužius, nuplaunant vandens srove, nuputimu (pvz. naudojant aviacinius variklius). Vandens paviršiaus įtempimus galima mažinti temperatūros pakėlimu ar naudojant paviršiaus aktyvias medžiagas (muilą, skalbimo miltelius ir t. t.). Mechaninis būdas yra paprastas ir prieinamas, todėl dažniausiai taikomas technikos, automobilinio transporto, drabužių, asmens apsaugos priemonių dezaktyvacijai iškart išėjus iš užterštos teritorijos.

Tačiau dėl glaudaus radioaktyvių medžiagų ryšio su daugelio medžiagų paviršiumi ir gilaus jų įsiskverbimo į paviršius, mechaninis būdas gali neduoti reikiamo efekto. Todėl kartu su juo taikomas fizikinis-cheminis būdas, kuriame naudojami specialių preparatų tirpalai, žymiai padidinantys radioaktyvių medžiagų šalinimo (nuplovimo) efektyvumą nuo užterštų paviršių.

Taip pat naudojami ir kiti paviršių dezaktyvacijos būdai – elektrocheminė dezaktyvacija (dezaktyvuojama dalis panardinama į elektrolito tirpalą, prie apdirbamo paviršiaus prijungiamas teigiamas arba neigiamas elektros polius), lazerinė dezaktyvacija (mechanizmas panašus į lazerines sistemas, taikomas senų dažų ar rūdžių valymui, naudojamas, pvz. metalinių daiktų restauracijoje), ultragarsinė dezaktyvacija ir kt.

Dezaktyvuojant, priklausomai nuo aplinkybių ir nukenksminamo objekto, naudojami skirtingi metodai. Teritorijos plotai, turintys kietą paviršių, dezaktyvuojami aukštu spaudimu nuplaunant radioaktyvias medžiagas (dulkes), naudojant laistymo ar gaisrinius automobilius. Teritorijose, kur nėra tvirto paviršiaus, dezaktyvacija atliekama iškasant viršutinį grunto ar sniego sluoksnį, užpilant švariu gruntu, užsėjant augalais, akumuliuojančiais radionuklidus, įrengiant paklotus ir t. t.

Atominėse elektrinėse įrangos ir patalpų dezaktyvacija yra standartinė procedūra, atliekama tiek prieš, tiek ir po reaktoriaus įrangos remonto darbų; atliekama rankiniu būdu, naudojant chemines medžiagas arba specialia įranga ir konteineriais (labai aktyvioms įrangos dalims).

Šaltiniai
---------

1. ↑   Г. Н. Колпаков, Н. А. Колпакова, В. А. Кузов, В. И. Хвостов. Очистка лома нержавеющих сталей электрохимическим методом // Ползуновский вестник. – 2009. – Nr. 3. – Psl. 112–116.
2. ↑  Вейко В. П. Шахно Е. А. и др. Лазерная дезактивация металлических поверхностей // Оптический журнал. – 2007. – Т. 74. – Nr. 8. – Psl. 33.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

*Šis straipsnis yra apie ligą. Apie augalą skaitykite straipsnį – Miežis.*
Miežis
**Miežis** (lot.  *hordeolum*) – tai pūlinis uždegimas, apimantis akies voko krašto riebalų liauką bei aplinkinius audinius. Dažniausiai jis iškyla peršalus.

Miežį sukelia bakterinė infekcija, dažniausiai stafilokokas. Infekcija gali atsirasti blakstienos folikule arba akies kamputyje esančioje liaukoje. Vaikams miežis dažnai atsiranda dėl akių lietimo nešvariomis rankomis.

Nors pats miežis nėra užkrečiamas, tačiau jį sukėlusią bakteriją galima pernešti kitam žmogui. Stafilokoko bakterija gyvena žmogaus ir daugumos gyvūnų gleivinėse bei ant odos.

Simptomai
---------

* Akies voko paraudimas, nestiprus skausmas.
* Patinimas, kuris dažniausiai pasireiškia mažo guzelio forma. Šis guzelis gali atsirasti išorinėje akies voko dalyje arba vidinėje.
* Nemalonus jausmas mirksint.
* Padidėjęs jautrumas šviesai.

Gydymas
-------

Galima gydyti namie, savarankiškai. Įprasti gydymo metodai yra įvairūs šilti kompresai, dedami ant akies voko. Padeda sumažinti skausmą, palengvina uždegimą bei pagreitina gijimą.

Vos pajutus nemalonius jausmus akyje, reikia uždėti silpną ramunėlių arba boro rūgšties tirpalo karštą kompresą, arba šildomąjį kompresą. Tada miežis greičiau išsisklaidys arba greičiau išsiskirs pūliai. Galima patepti miežį bičių pikio spiritine tinktūra.

Įvairius kompresus (šiltą virtą kiaušinį, pašildytą druskos ar smėlio maišelį) dėkite ant akies ir laikykite apie 10 min. Šį procesą galima kartoti.

Komplikacijos
-------------

Retais atvejais dėl miežio gali atsirasti komplikacijos. Įprastai jos atsiranda tada, kai nėra imamasi gydymo priemonių. Pavyzdžiui, bakterinė infekcija gali išplisti į kitas riebalines liaukas akies voke, ypač jeigu miežį žmogus bando išspausti pats.

Kita dažniau pasitaikanti komplikacija yra miežio pasikartojimas. Infekcija gali nesureaguoti į gydymą, o tai gali lemti pasikartojantį miežio atsiradimą.

Kai kuriais atvejais miežis nepratrūksta pats per kelias dienas, kaip turėtų. Jei net ir gydant jis nepratrūksta ilgiau nei 1,5 savaitės, o skausmas didėja, gali būti reikalinga medicininė pagalba.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Miežis. Ką turite žinoti.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

1 heleris. Austrija (Habsburgų monarchija), 1765 m.
Heleris (vok. *Heller*, *Haller*) – 1/2 pfenigo vertės vokiška moneta, pavadinta pagal Halės, kuri dabar yra *Švabijos Halis* (vok. *Schwäbisch Hall*), miestą. Helerius pradėjo kaldinti XIII a. pradžioje, tuomet jie buvo sidabriniai pfenigai (*Häller Pfennig*).

Žodį *heleris* dažnai naudojo kaip mažo nominalo monetų pavadinimą daugelyje Vokietijos valstybių iki 1873 m. kai suvienijus Vokietiją markė ir pfenigas tapo vienintele nacionaline Vokietijos valiuta.

Vokietijoje heleriai atgijo 1904 m. kai Vokietijos vyriausybė perėmė atsakomybę už Vokietijos Rytų Afrikos valiutą iš Vokietijos Rytų Afrikos kompanijos. Heleris tapo 1/100 rupijos dalimi vietoj pesos. kuri buvo 1/64 rupijos dalis.

Helerius kaip monetų pavadinimą naudojo Austrijoje – heleris buvo lygus 1/100 Austrijos-Vengrijos kronos, kuri buvo Austrijos-Vengrijos valiuta nuo 1892 m. iki Imperijos suirimo.

Heleriais (ček. *haléř*; svk. *halier*) vadino ir 1/100 Čekijos kronos, Slovakijos kronos ir Čekoslovakijos kronos dalį.

* 10 Austrijos-Vengrijos helerių monetos reversas (1892 m.)10 Austrijos-Vengrijos helerių monetos reversas (1892 m.)
* 10 Austrijos-Vengrijos helerių monetos aversas (1892 m.)10 Austrijos-Vengrijos helerių monetos aversas (1892 m.)
* 1 Austrijos-Vengrijos heleris (1901 m.)1 Austrijos-Vengrijos heleris (1901 m.)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Michailas Solomencevasrus. *Михаи́л Серге́евич Соло́менцев*** |
| --- |
| Gimė | 1913 m. lapkričio 7 d.Lipecko srityje |
| Mirė | 2008 m. vasario 15 d. (94 metai)Maskvoje |
| Palaidotas (-a) | Novodevičės kapinėse |
|  |
| Veikla | tarybinis partinis ir valstybės veikėjas, vienas iš antialkoholinės kampanijos iniciatorių |
| Partija | TSKP CK Politbiuras |

**Michailas Solomencevas** (rus. *Михаи́л Серге́евич Соло́менцев*, 1913 m. lapkričio 7 d. Lipecko srityje – 2008 m. vasario 15 d. Maskvoje) – tarybinis partinis ir valstybės veikėjas, buvęs TSKP CK Politinio biuro narys, vienas iš antialkoholinės kampanijos iniciatorių.

Biografija
----------

Nuo 1933 m. M. Frunzės vardo karinės jūrų mokyklos kursantas. 1940 m. baigė Leningrado politechnikos institutą, dirbo Lipecko gamyklose, kurios karo metais evakuotos į Čeliabinską. Nuo 1948 m. gamyklos Zlatouste vyr. inžinierius, nuo 1949 iki 1954 m. gamyklos Čeliabinske direktorius.

Nuo 1954 m. TSKP Čeliabinsko srities komiteto sekretorius, nuo 1955 m. – antrasis sekretorius. Nuo 1957 iki 1959 m. vadovavo Čeliabinsko srities liaudies ūkio tarybai. Nuo 1959 m. – Kazachstano Karagandos srities partijos komiteto pirmasis sekretorius (einant įias pareigas, buvo kilę jaunimo neramumai, kurie numalšinti įvedus kariuomenę). Nuo 1962 m. – Kazachstano KP CK antrasis sekretorius, nuo 1964 m. – TSKP Rostovo srities komiteto pirmasis sekretorius.

1966 m. pervestas į Maskvą, kur tapo TSKP CK sekretoriumi ir Sunkiosios pramonės skyriaus vedėju bei TSRS Aukščiausiosios Tarybos Sąjungos tarybos įstatyminių siūlymų komisijos pirmininku. Nuo 1971 iki 1983 m. dirbo Rusijos TSFR Ministrų Tarybos pirmininku. Nuo 1983 m. iki 1988 m. TSKP CK Partinės kontrolės komiteto pirmininkas (į pareigas paskirtas J. Andropovo siūlymu).

Nuo 1961 iki 1989 m. TSKP CK narys, nuo 1971 iki 1983 m. – kandidatas į TSKP CK Politinio biuro narius, nuo 1983 iki 1988 m. – Politinio biuro narys. TSRS Aukščiausiosios Tarybos 5–11 šaukimų deputatas. Dukart Socialistinio darbo didvyris (1973, 1983 m.).
| **Michailas Čigiris** |
| --- |
| Gimė | 1948 m. gegužės 29 d. (74 metai)Minsko sritis, Usovo kaimas |
|  |
| Veikla | buvęs Baltarusijos Ministras pirmininkas |
|  |
| Alma mater | Baltarusijos liaudies ūkio institutas |

**Michailas Čigiris** (blrs. *Міхаіл Мікалаевіч Чыгір*, g. 1948 m. gegužės 29 d. Minsko srities Usovo kaime) – baltarusių politikas, buvęs Baltarusijos Ministras pirmininkas (1994–1996 m.).

Biografija
----------

1970 m. baigęs Baltarusijos TSR valstybinį liaudies ūkio institutą dirbo įvairiuose TSRS Valstybinio banko padaliniuose. 1991–1994 m. buvo „Belagroprombanko" valdybos pirmininkas.

1994 m. Baltarusijos prezidentu išrinktas Aleksandras Lukašenka M.Čigirį paskyrė šalies Ministru pirmininku. 1996 m. lapkričio mėn. A. Lukašenkai inicijavus referendumą dėl Konstitucijos pataisų, atsistatydino.

Iki 1999 m. dirbo koncerno „GEA" atstovybės Maskvoje valdytoju.

2001 m. dalyvavo Baltarusijos prezidento rinkimų kampanijoje, tačiau nesurinko reikalingo palaikančiųjų parašų skaičiaus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  ЧИГИРЬ М.Н. Archyvuota kopija 2011-11-16 iš Wayback Machine projekto.


  


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Viačeslavas Kebičius** | **Baltarusijos Respublikos Ministras pirmininkas** 1994 m. liepos 21 - 1996 m. lapkričio 18 d. | Po to:**Sergejus Lingas** |
Viktoro Emanuelio II paminklas
**Viktoro Emanuelio II paminklas** (it. *Monumento Nazionale a Vittorio Emanuele II*) – paminklas Romoje, Venecijos aikštėje. Paminklas pradėtas statyti 1885 m. o baigtas – 1911 m. pirmojo suvienytos Italijos karaliaus Viktoro Emanuelio II garbei.

Paminklą suprojektavo italas Giuseppe Sacconi 1885 m. Manoma, kad šis paminklas visiškai nesiderina su aplinkine architektūra ir antikinės Romos paminklais. Viktoro Emanuelio II statulą, kuri šiuo metu yra centrinėje pastato dalyje, jos skulptorius Kiaradija kalė net 20 metų. Pjedestalą puošia svarbiausius Italijos regionus simbolizuojančių figūrų bareljefai. Baltaspalvio monumento viršuje – dvi didelės tamsios bronzinės kvadrigos su sparnuotomis pergalės deivėmis. 1921 m. prie karaliaus monumento buvo perkelti nežinomo kareivio palaikai.

2007 m. pastate buvo įrengtas liftas, kuriuo pakilę turistai gali apsižvalgyti po Romą iš viršaus.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Viktoro Emanuelio II paminklas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Kazys Bieliūnas** |
| --- |
| Gimė | 1894 m. gruodžio 20 d.Rusija Kraštai, Panemunėlio valsčius, Rokiškio apskritis, Rusijos imperija |
| Mirė | mirties data nežinoma |
|  |
| Veikla | Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Lietuvos valstiečių sąjunga |
|  |
| Alma mater | Maskvos universitetas |

**Kazys Bieliūnas** (1894 m. gruodžio 20 d. Kraštai, Panemunėlio valsčius, Rokiškio apskritis – mirties data nežinoma) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Kilęs iš valstiečių šeimos. 1903–1914 m. mokėsi Peterburgo gimnazijoje. 1914–1918 m. Maskvos universitete studijavo istoriją ir filologiją, teisę.

1915–1916 m. dirbo Maskvos lietuvių tremtinių šelpimo komitete. 1919 m. sugrįžęs į Lietuvą dirbo mokytoju Rokiškio gimnazijoje.

Nuo 1919 m. dalyvavo Lietuvos valstiečių sąjungos veikloje. Dalyvavo Steigiamojo Seimo rinkimuose, tačiau išrinktas nebuvo. Tik mandato atsisakius Vincui Meilui, 1921 m. lapkričio 18 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, priklausė LSLDP ir LVS frakcijai. 1926 m. birželio 2 d. – 1927 m. balandžio 12 d. Trečiojo Seimo atstovas.

Literatūra
----------

* Bieliūnas Kazys, Trumpos Steigiamojo Seimo narių biografijos su atvaizdais, Klaipėda, 1924, p. 8.
* Stakeliūnaitė D. Bieliūnas Kazys, Lietuvos Steigiamojo Seimo (1920–1922 metų) narių biografinis žodynas, sud. A. Ragauskas, M. Tamošaitis, Vilnius, 2006, p. 93-94.
* Stakeliūnaitė D. Bieliūnas Kazys, Lietuvos Lietuvos Respublikos Seimų I (1922–1923), II (1923–1926), III (1926–1927), IV (1936–1940) narių biografinis žodynas, sud. Aivas Ragauskas, Mindaugas Tamošaitis, Vilnius, 2007, p. 212.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žydrūnas Mačiukas. Steigiamojo Seimo atstovai. Seimas
| **Michal Mackevič** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1953 m. spalio 1 d. (69 metai)Vilniuje |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Vilniaus miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 1976 m. LKP1994 m. Lietuvos lenkų rinkimų akcija |
|  |
| Alma mater | 1981 m. Vilniaus pedagoginis institutas |

**Michal Mackevič** (g. 1953 m. spalio 1 d. Vilniuje) – Lietuvos ir Vilniaus miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1973 m. baigė Buivydiškių žemės ūkio technikumą ir įgijo agronomo specialybę,
1981 m. – Vilniaus valstybinį pedagoginį institutą, įgijo lenkų kalbos mokytojo specialybę, 1987 m. – Visuomeninių mokslų akademiją prie SSKP CK.

1973–1975 m. tarnavo kariuomenėje. 1975–1990 m. laikraščių „Czerwony Sztandar" ir „Sovetskaja Litva" žurnalistas. 1990–2008 m. žurnalo „Magazyn Wilenski" vyr. redaktorius ir leidėjas. 2008–2020 m. Seimo narys.

2003–2008 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys.

1976–1990 m. Lietuvos komunistų partijos narys. 1988 m. vienas iš Lietuvos lenkų sąjungos įkūrėjų, nuo 2002 m. gegužės mėn. jos pirmininkas. 1994 m. Lietuvos lenkų rinkimų akcijos iniciatyvinės grupės narys, Vilniaus miesto skyriaus narys.

Nuorodos
--------

* 2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai.

Išnašos
-------

1. ↑
2. ↑  2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai - Lietuvos lenkų rinkimų akcija - Iškelti kandidatai Archyvuota kopija 2013-11-10 iš Wayback Machine projekto.
**Kazys Almenas** (iki 1949 m. *Alminas*, 1907 m. balandžio 1 d. Getaučiai, Platelių valsčius – 1980 m. sausio 27 d. Nebraska, JAV) – Lietuvos veterinarijos gydytojas, agronomas.

Biografija
----------

1929 m. Dotnuvoje baigė Žemės ūkio akademiją, 1934 m. Berno universiteto veterinarijos medicinos fakultetą, veterinarijos medicinos daktaras. 1938 m. agronomijos daktaras.

1934–1937 m. mokytojavo Gruzdžių aukštesniojoje gyvulininkystės mokykloje. 1938–1944 m. Lietuvos veterinarijos akademijos dėstytojas, 1941–1944 m. Zootechnikos katedros vedėjas; 1942 m. profesorius. 1940–1944 m. Gyvulininkystės stoties vedėjas. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1946–1949 m. dėstė Pabaltijo universitete Pineberge. 1949 m. išvyko į JAV. Dirbo privačiu veterinarijos gydytoju, ūkininkavo.

Paskelbė darbų iš zoohigienos, zootechnikos, apie gyvulių gydymą. Bendradarbiavo lietuvių spaudoje (slapyvardis Daktaras Liepkalniškis).

Bibliografija
-------------

* Švicų veislės galvijų aklimatizacija Lietuvoje, 1934 m. vokiečių kalba
* Žemaitukų veislės arklių veislinės savybės lyginant su kitų veislių arkliais, 1939 m. vokiečių kalba

Šaltiniai
---------

1. ↑  Juozas Vaitkus. *Kazys Almenas (1907)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 374 psl.
Koordinatės: 54°49′35″š. pl. 24°27′41″r. ilg.﻿ / ﻿54.826382°š. pl. 24.461404°r. ilg.﻿ / 54.826382; 24.461404


|  Vladikiškių koplyčia |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Kaišiadorių rajono savivaldybė |
| **Gyvenvietė** | Mažosios Vladikiškės |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | XIX a. |

**Vladikiškių dvarininkų Romerių koplyčia–mauzoliejus** – mūrinė koplyčia, stovinti Mažųjų Vladikiškių kaimo kapinėse, Žiežmarių apylinkės seniūnijoje, Kaišiadorių rajone, 2,4 km į šiaurės rytus nuo Žiežmarių, šalia kelio  **1808**  Kaišiadorys–Stasiūnai–Triliškės . 

Mūrinė koplyčia Mažosiose Vladikiškėse – viena iš garsiai Romerių giminei priklausiusių laidojimo vietų. Ji stačiakampio plano, vakarinis fasadas (į kelio pusę) su trimis arkinėmis nišomis. Priekiniame fasade įrengta arkinė įėjimo durų anga, virš jos – stačiakampė niša. Viduje – aklinos nedekoruotos sienos, be rūsio. Patalpa naudojama sudėti kapinių kryžiams. Koplyčios išorinėje sienoje (vakarų pusėje) įrengtos trys lentos su epitafijomis.

Koplyčios viduje

Istorija
--------

Koplyčioje ir aplink ją esančiose kapinėse buvo laidojami Vladikiškių dvaro savininkai Romeriai. Šiose kapinėse palaidotas Aleksandras Juozapas Romeris (1784-1861), jo žmona Joana Siekluckytė (1802-1872), taip pat trys (iš turėtų penkių) sūnūs.

Epitafijų įrašai liudija apie palaidojimus koplyčioje:

* Severinas Mikalojus Romeris (1820-1885) – Trakų žemės teismo teisėjas, vėliau Trakų bei Gardino apskričių bajorų maršalka. 1861 m. apdovanotas III laipsnio šv. Onos ordinu. Už dalyvavimą 1863 m. sukilime buvo ištremtas į Tobolską.
* Saturninas Romeris (miręs 1834 m.), sulaukęs tik vienerių metų ir 7 mėnesių.
* Saturninas Romeris (miręs 1838 m.).

Kitos Romerių koplyčios
-----------------------

* Kernavės mauzoliejinė koplyčia

Nuotraukos
----------

* Kapinių vaizdas
* Žvelgiant į kelio pusę
* Siena su arkinėmis nišomis
* Viena iš epitafijų
* 
*

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vladikiškių koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Mažosios Vladikiškės (*kaisiadoriumuziejus.lt*)
| Kampobasasit. *Campobasso* |
| --- |
| *Miesto panorama* |
|  |
| 

KampobasasKampobasas

41°34′00″ š. pl. 14°40′00″ r. ilg.﻿ / ﻿41.56667°š. pl. 14.66667°r. ilg.﻿ / 41.56667; 14.66667﻿ (Kampobasas)Koordinatės: 41°34′00″ š. pl. 14°40′00″ r. ilg.﻿ / ﻿41.56667°š. pl. 14.66667°r. ilg.﻿ / 41.56667; 14.66667﻿ (Kampobasas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Italijos vėliava Italija |
| **Regionas** | Molizė Molizė |
| **Provincija** | Kampobaso provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 50 995  |
| **Plotas** | 55 km² |
| **Tankumas** (2010) | 927 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Kampobasas |

**Kampobasas** (it. *Campobasso*) – miestas centrinėje Italijoje, Molizės regiono sostinė. Miestas įsikūręs Apeninų papėdėje, tarp Samnijaus ir Matesų kalnynų.

Kampobaso miestas plačiai žinomas dėl geležies gaminių (žirklių ir peilių), kriaušių auginimo ir sūrių gaminimo. Geležies gaminių pramonė šiame mieste buvo aprašyta dar XIV a.

Kadangi miestas įsikūręs apie 700 m virš jūros lygio ir arti Apeninų kalnų, Kampobasas laikomas vienu šalčiausiu miestu pietų Italijoje – vidutinė metų oro temperatūra mieste siekia +12 °C.

Pagal labiausiai paplitusią teoriją, miestą VIII a. įkūrė langobardai, kuomet pradėjo statytis stovyklas ir pilis ant kalnų.

Miestai partneriai
------------------

Kampobaso miestas savo miestais partneriais laiko tris pasaulio miestus:

* Otava, Kanada
* Ležė, Albanija
* Frontera Hidalgo, Meksika

Nuorodos
--------

* Oficialus miesto puslapis
**Kazys Ambrozaitis** (1911 m. liepos 24 d. Ardiškiuose, Viduklės valsčius, Raseinių apskritis – 2017 m. sausio 2 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytojas rentgenologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1935 m. su pagyrimu baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1937–1938 m. mokėsi Kauno karo mokykloje. 1966 m. medicinos mokslų daktaras. 1988 m. Lietuvos katalikų mokslų akademijos narys.

1939 m. gydytojas Šiluvoje, nuo 1940 m. Kaune, universiteto klinikų Vidaus ligų skyriuje. 1945–1947 kalėjo Vorkutos lageryje. 1949–1957 dirbo ligoninėje Vilniuje, 1957–1969 m. Onkologijos instituto Rentgenologijos ir radiologijos skyriaus, 1969–1989 m. Vilniaus universiteto Rentgenologijos ir ftiziatrijos katedros vedėjas; nuo 1970 m. profesorius.

1972–1990 m. vadovavo Lietuvos rentgenologų ir radiologų draugijai. Nuo 1995 Lietuvos veiklios ilgaamžystės akademijos viceprezidentas.

Žmona Birutė Kučinskaitė, pediatrė, sūnūs Arvydas Ambrozaitis ir Ramūnas Ambrozaitis.

Mokslinė veikla
---------------

Su kitais sukūrė elektrorentgenografijos metodą ir jį įdiegė praktikoje. Paskelbė apie 300 mokslinių publikacijų. 14 knygų autorius ir bendraautoris.

Įvertinimas
-----------

* 1973 m. TSRS valstybinė premija

Bibliografija
-------------

* Skrandžio vėžio rentgenodiagnostika, su M. Šneideriu, 1986 m.
* Operuoto skrandžio ir jo ligų rentgenodiagnostika, 1986 m.
* Storosios žarnos ligų rentgenodiagnostika, 1986 m.
* Plonosios žarnos ligų rentgenodiagnostika, 1986 m.
* Atramos judamojo aparato ligų rentgenodiagnostika, 1990 m.
* Diafragmos ligų rentgenodiagnostika, 1991 m.
* Palendriai vakar ir šiandien, 2004 m.
* Gyvenimo keliu, atsiminimai, Vilnius, Enciklopedija, 2006 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kazys Ambrozaitis (1911)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 428 psl.

Nuorodos
--------

* rasyk.lt
* LMB Archyvuota kopija 2007-07-06 iš Wayback Machine projekto.
* interviu