recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Čezarė Bortotas** (it. *Cesare Bortotto*, 1923 m. Kazarsa dela Delicija, Italijos karalystė – 1996 m. kovo 7 d. Udinė, Italija) – geležinkelininkas, friulų poetas.

Biografija
----------

Su P. P. Pazoliniu susipažino dar 1938 m. kai šis vasarą buvo atvykęs į motinos namus, o 1941 m. juodu tapo draugais. 1942 m. Č. Bortotas baigė vidurinę mokyklą ir Zopoloje dirbo pradinių klasių mokytoju. Vėliau pasirinko kitą kelią ir kaip tarnautojas dirbo Venecijos ir Trevizo geležinkelyje, galiausiai apsigyveno Udinėje. Č. Bortotas priklausė P. P. Pazolinio politinių, istorinių-kalbinių ir literatūrinių diskusijų būreliui. Č. Bortotas atidžiai sekė friulų politinio ir kultūrinio gyvenimo įvykius, jo poezija buvo spausdinama friulų leidiniuose.

Į Č. Bortoto kūrybą, kaip nuorodos ir užuominos, meistriškai įpinti P. P. Pazolinio žodžiai ir idėjos, Č. Bortotas kūrė originalius tekstus žaisdamas vakarų friulų kalbos garsinėmis ypatybėmis, jo kūryboje gausu nostalgiškų apmąstymų ir prisiminimų. Č. Bortotas rašė Friulų filologijos draugijos žurnalams.

Išnašos
-------

1. 1 2  Maria Cristina Cescutti. „BORTOTTO CESARE (1923 - 1996)". DIZIONARIO BIOGRAFICO DEI FRIULANI. Nuoroda tikrinta 2021-10-31.

Bibliografija
-------------

* Č. Bortoto bibliografija
**Psichohigiena** – medicininės psichologijos šaka, kuri tiria aplinkos poveikį žmogaus psichikai, rengia priemones, padedančias saugoti ir stiprinti psichinę sveikatą.

Profilaktika – pagrindinė darbo kryptis. Nemažas dėmesys skiriamas darbo (ypač protinio), šeimos santykių ir lytinio gyvenimo, vaikų ir paauglių auklėjimo bei mokymo, pagyvenusių žmonių psichohigienos problemoms.

Pirmasis psichohigienos veikalas „Aistrų, arba moralinė, higiena" II a. parašytas romėnų gydytojo Galeno. XIX a. psichohigienos vystymuisi turėjo įtakos Ž. Eskirolis, B. Morelis, reformavęs psichiatrinį gydymą Prancūzijoje, Ė. Krėpelinas (Vokietija; nagrinėjo ir aprašė socialinę psichopatologiją, protinio darbo higieną), A. Forelis (Šveicarija). 1906 m. Konektikute įkurtas Psichinės higienos komitetas. Rusijoje psichohigienos pradininkas – I. Meržejevskis; ji buvo plėtojama S. Korsakovo, V. Bechterevo, V. Giliarovskio, G. Beliajevo.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Psichohigiena*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, IX t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1982. T.IX: Pintuvės-Samneris, 246 psl.
**Psichologinis siaubas** – siaubo žanro rūšis, kurioje įtampai ir siaubo atmosferai kurti visų pirma naudojamas atitinkamas garso takelis ir garso efektai, ryškiai perteiktas emocinis nestabilumas, veikėjų baimės, tikėjimai, vaizduotė, kaltės ir kiti jausmai. Ryškiausia psichologinio siaubo priešingybė šiame žanre yra smurto (*slasher*) ir skerdynių (*splatter*) siaubo filmai, kuriuose siaubo efekto siekiama atvirai žiauriais vaizdais, grafiškai detaliomis žudynių ar kankinimų scenomis, baisia pabaisų išvaizda ir panašiai. Riba nėra labai griežta, didelė dalis psichologinio siaubo filmų naudoja ir kitokių priemonių; taip pat nemažai smurto siaubo filmų turi ir psichologinio siaubo elementų.

Lyginant su kitais siaubo žanrais, psichologinio siaubo filmuose yra mažiausiai mirčių ir atvirų smurto vaizdų. Jis išnaudoja daugumai žmonių būdingas baimes ar fobijas, visų pirma – nežinomybės.

Psichologinio siaubo žanras labiausiai būdingas Azijos kinui, ypač – *J-Horror* ir *K-Horror*, tačiau yra ir Vakaruose sukurtų žymių filmų. Tarp tokių bene žymiausias yra Stenlio Kubriko „Švytėjimas" (1980 m.). Kiti šiam žanrui priskiriami vakarietiški filmai yra „Rozmari kūdikis" (Romanas Polanskis, 1968 m.), „Juodoji gulbė" (Darenas Aronofskis, 2010 m.), *Žmogaus-Drugio pranašystės* (*Mark Pellington*, 2002 m.), „Nepažįstamieji" (2007 m.), „Projektas: Bleiro ragana" (1999 m.) bei jo tęsinys „Bleiro Ragana: Šešėlių knyga" (2000 m.) ir kiti.

Žymesni azijietiški psichologinio siaubo filmai – „Dviejų seserų istorija" (2003 m.), „Peržiūra" (Takashi Miike, 1999 m.), „Tamsūs vandenys" (Hideo Nakata, 2009), Šnabždantys koridoriai (1998 m.), „Savižudybės klubas" (2002), „Kairo" (Kiyoshi Kurosawa, 2001 m.) ir kiti.

Nuorodos
--------

* archetypewriting.com
* A guide to horror levels
**Psichologinė pagalba** – sąlyginai neilgos trukmės, tarpasmeniniu bendravimu ir teorinėmis žiniomis pagrįsta pagalba asmenims, turintiems psichologinių problemų. Psichologinės problemos iškyla esant žmogaus individualaus požiūrio ar asmenybės konfliktui su situacija, ir neturėtų būti painiojamos su psichikos sutrikimais. Psichologinė pagalba yra gana plati sąvoka ir gali reikšti tiek draugišką patarimą, paguodimą, išklausymą, tiek pakartotines konsultacijas su profesionaliais psichologais. Pastaruoju atveju psichologinė pagalba gali būti traktuojama kaip paslauga, už kurią imamas mokestis.

Situacijų ir išgyvenimų, dėl kurių žmogui gali prireikti psichologinės pagalbos, įvairovė labai didelė, taip pat priklauso nuo konkretaus žmogaus, kadangi skirtingi žmonės turi skirtingas asmenines problemų sprendimo taktikas. Dažniausiai problemos būna susijusios su tarpasmeniniais santykiais, traumuojančiais įvykiais arba asmeniniu efektyvumu kurioje nors veikloje, srityje.

Tradicinė psichologinės pagalbos forma - tête-à-tête pokalbis su pagalbą teikiančiu asmeniu. Priklausomai nuo šalies, psichologinės pagalbos institucijos gali būti valstybinės sveikatos sistemos dalis; neretai psichologinės pagalbos punktai įsteigiami įmonėse ir organizacijose, kurių darbuotojų ar narių veikla siejama su padidintu emociniu poveikiu. Daugelyje šalių [reikalingas šaltinis] yra nevyriausybinių organizacijų, kurių savanoriai teikia psichologinę pagalbą visuomenės nariams. Tokios organizacijos pagalbą paprastai suteikia telefonu (vadinamos psichologinės pagalbos/paramos linijos) arba elektroniniu paštu. Neinteraktyvi psichologinė pagalba gali būti teikiama internetinėse svetainėse.

Psichologinė pagalba grindžiama neformaliu bendravimu ir daugeliu atveju siekiama užtikrinti pagalbos ieškančio žmogaus anonimiškumą.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Psichoterapija
* Jaunimo linija
* Gyvastis
Medinet Habu šventyklos kompleksas iš paukščio skrydžio. Matomos Ramzio III šventyklos pirmasis ir antrasis kiemai bei tolimiausia hipostilinė salė. Kompleksą supo didžiulė siena su matomais arčiausiai kairėje rytinės pusės vartais. Tarp šių vartų ir Ramzio III šventyklos matomos ankstesnės Hatšepsutos ir Tutmozio III Amono šventyklos liekanos.
**Medinet Habu** – Senovės Egipto naujosios karalystės faraono Ramzio III (apie 1187−1156 m. pr. m. e.) laidojimo šventykla, esanti Tėbų nekropolyje vakariniame Nilo upės krante prie šiuolaikinio Luksoro.

Medinet Habu (egiptiečių vadinta „džamet", „džeme") šventyklos kompleksą pradėjo faraonė Hatšepsuta ir vėliau Tutmozis III (abu XV a. pr. m. e.). Tai buvo maža šventyklėlė, skirta Amonui, kurią vėliau visiškai nustelbė Ramzio III (apie 1187−1156 m. pr. m. e.) laidojimo šventykla. Ši šventykla orientuota iš pietryčių į šiaurės vakarus. Tradiciškai, jos pusė, atsukta į Nilo upę, vadinama „rytine". Šventykla buvo apjuosta plaušaplyčių sienomis ir rytinėje pusėje pastatytas *migdolas* − Sirijoje paplitęs tvirtovės tipas, kuris tarnavo kaip vartai į šventyklos kompleksą. Šventyklos sienos dekoruotos scenomis iš Ramzio III karinių kampanijų prieš libius ir jūros tautas. Antrojo šventyklos kiemo sienos dekoruotos religinių procesijų scenomis. 

 K. R. Lepsijaus Medinet Habu šventyklos schema. Kairiau, mažesnė Amono šventykla, didžioji dešiniau - Ramzio III šventykla.
Medinet Habu šventykla gerai išsilaikiusi, išskyrus hipostilinę salę, kurios kolonos apgriuvusios iki vos kelių metrų aukščio. Pietrytinėje šventyklos pusėje yra faraono rūmų liekanos. Iš rūmų Ramzis III galėjo išeiti į pirmą šventyklos kiemą. Rūmai buvo dekoruoti glazūruotomis plytelėmis, kurių daugelis pergabentos į Kairo muziejų. Dėl tvirtovės tipo pastatymo Medinet Habu šventykla buvo prieglobsčiu suirutės metais vietiniams gyventojams. 20 dinastijos metu, apie 1080 m. pr. m. e. joje buvo priglausti Deir el Medinos gyventojai. Ilgainiui šventyklos įtvirtinimai buvo įveikti, vakariniai vartai sugriauti. Prie rytinių vartų rasti keletas koplytėlių kapų, kuriuose palaidotos 25 ir 26 dinastijų laikotarpio „Dieviškosios Amono žmonos". Ptolemėjų laikotarpiu (III−I a. pr. m. e.) šventyklos sienų ribose buvo įkurtas Džemės miestelis ir ji nebenaudota religiniais tikslais. Joje statyta romėnų ir koptų laikotarpiais.

* 
* 
*

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Medinet Habu** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Ian Shaw, Paul Nicholson. *The British Museum Dictionary of Ancient Egypt*. The American University in Cairo Press. 2002, p. 177
* Encyclopaedia Britannica
| Vrchlabisček. *Vrchlabí* |
| --- |
|              |
| *Miesto rotušė* |
|  |
| 

VrchlabisVrchlabis

50°37′40″ š. pl. 15°36′37″ r. ilg.﻿ / ﻿50.62778°š. pl. 15.61028°r. ilg.﻿ / 50.62778; 15.61028﻿ (Vrchlabis)Koordinatės: 50°37′40″ š. pl. 15°36′37″ r. ilg.﻿ / ﻿50.62778°š. pl. 15.61028°r. ilg.﻿ / 50.62778; 15.61028﻿ (Vrchlabis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Čekijos vėliava Čekija |
| **Kraštas** | Hradec Kralovės kraštas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1359 m. (pirmas paminėjimas) |
| **Meras** | Jan Sobotka |
|  |
| **Gyventojų** (2013 m.) | 12 676  |
| **Plotas** | 27,66 km² |
| **Tankumas** (2013 m.) | 458 žm./km² |
| **Altitudė** | 477 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 543 01 |
| **Tinklalapis** | Oficiali svetainė |
|  **Vikiteka** | Vrchlabis |

**Vrchlabis** (ček. *Vrchlabí*; vok. *Hohenelbe*; lot. *Albipolis*) – miestas šiaurės Hradec Kralovės krašte, Čekijoje. Įsikūręs Krkonošių kalnagūbryje, prie Elbės upės. 12 676 gyventojai (2013 m. duomenys). Priklauso Trutnovo rajonui.

XV a. miestelis buvo svarbus metalurgijos centras. XVI a. buvo gaminami tekstilės dirbiniai. Nuo 1876 m. pradėjo vystytis žiemos sporto šakos. Žiemos sportas, turizmas ir automobilių pramonė yra svarbiausios pramonės šakos miesto ekonomikai.

Istorija
--------

Gyvenvietė vadinta *Wrchlab* (ankstesnis pavadinimas) įkurta apie 1300 m. Pirmą kartą paminėtas 1359 m. Vienas svarbiausių miestelio gyventojų buvo kalnakasys vardu Kryštof Gendorf. Jis padėjo miesteliui tapti vienu svarbiausių metalurgijos centrų. Daugelis vokiškai kalbančių žmonių persikėlė čia dirbti ir gyventi.

Iki 1918 m. priklausė Habsburgų monarchijai. Nuo 1938 iki 1945 m. buvo vienas iš Sudetų savivaldybių. Vrchlabis klestėjo ekonomiškai, nuo 1989 m. Aksominė revoliucijos tapo svarbiu šalies kurortu. Čia įsikūrusi Krkonošo nacionalinio parko direkcija.
Koordinatės: 54°51′12″š. pl. 23°28′58″r. ilg.﻿ / ﻿54.8532°š. pl. 23.482709°r. ilg.﻿ / 54.8532; 23.482709

|  Kardokų koplyčia |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Kazlų Rūdos savivaldybė |
| **Gyvenvietė** | Kardokai |
| **Statybinė medžiaga** | medis |

**Kardokų koplyčia** – nedidelė medinė koplyčia, stovinti Kardokuose, Kazlų Rūdos savivaldybėje, 5,5 km į šiaurės rytus nuo Višakio Rūdos, pasiekiama iš kelio  **2630**  Višakio Rūda–Kardokai–Agurkiškė . Kardokai priklauso Višakio Rūdos Šv. vyskupo Stanislovo parapijai.

Koplyčia stūkso rytiniame Kardokų kaimo pakraštyje, prie miško nedideliame kalnelyje esančiose senosiose kapinėse. Priešais koplyčią stovi kapines žymintis paminklinis akmuo, kai kur išlikę kapų kauburėliai, sunykusio koplytstulpio (ar kryžiaus) stuobrys. Teritorija apaugusi medžiais ir žole, užima 900 m². Kapinės yra valstybės saugomos, nuo 1996 m. įtrauktos į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas 21816). 50 m į vakarus nuo koplyčios įkastas Kardokų senkapio paminklinis obeliskas. 

Koplyčia prižiūrėta, sutvarkyta. Statinys medinis, stačiakampio plano, su keturšlaičiu stogu, dengtu skiedromis. Stogo smailę vainikuoja aukštai iškeltas metalinis kryžius. Sienos sudėtos iš pjautų rąstų, apkaltos vertikaliomis lentomis. Virš durų yra užrašas: „*;1937 m. kapitalinis remontas*". Koplyčios vidaus erdvė vientisa, be lubų, su atvira aukštos pastogės konstrukcija. Sienas puošia šventųjų paveikslai, yra kryžius su įrašu apačioje „*1929* m.". Pasieniuose pastatyti suolai.

Istorija
--------

Rytinis kaimo pakraštys buvo vadinamas Apatkomiu. XVIII a. pradžioje kaimas priklausė Zapyškio parapijai, o iki Zapyškio toli – apie šešiolika kilometrų. Todėl žmonės artimuosius laidojo savo kaime. Paskutinės ten karo metais buvo palaidotos dvi mergytės. Kapinių viduryje stovinčioje koplyčioje buvo dvi šventųjų statulėlės, kurios tarybiniais metais, kad nedingtų, buvo išvežtos į Kapsuko (dab. Marijampolės) muziejų, taip pat ir kryžius.

* Koplyčia stūkso pamiškėjeKoplyčia stūkso pamiškėje
* Koplyčios vidujeKoplyčios viduje
* Kryžius ant stogoKryžius ant stogo

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kardokų koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Višakio Rūdos parapija Archyvuota kopija 2018-02-02 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  „Koplyčia". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2018-02-04.
3. 1 2  Kardokų kaimo sodybos. Apie kaimą
| **Chrysomelidae** |
| --- |
| (*Chrysolina fastuosa*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Būrys: | Vabalai  *( Coleoptera)* |
| Antšeimis: | Lapgraužiniai  *( Chrysomeloidea)* |
| Šeima: | Lapgraužiai  *( Chrysomelidae)* |

 |

**Lapgraužiai** (*Chrysomelidae*) – vabalų (*Coleoptera*) šeima, priklausanti įvairiaėdžių (*Polyphaga*) vabalų pobūriui ir lapgraužinių (*Chrysomeloidea*) antšeimiui. Vabalai vidutinio dydžio arba smulkūs, dažniausiai ovališkos formos. Nugara iškili, kūno apačia plokščia. Antenos karoliškos, visuomet nukreiptos pirmyn. Kojos trumpos, letenos su tankiai plaukuotais padais. Lapgraužių spalva labai įvairi, dažniausiai metalo žvilgesio.
Kiaušinėlius prilipdo prie augalų lapų ar deda juos į dirvą. Kartais juos užmaskuoja pridėtinių liaukų išskyromis.

Lervų kūno forma įvairi, dažniausiai su spalvotų karpelių eilėmis. Lapgraužiai ir jų lervos apgraužia įvairių augalų lapus, kai kurios rūšys ypač pavojingos žemės ūkio kultūroms (pvz. kolorado vabalas).

Pasaulyje priskaičiuojama daugiau kaip 35 tūkst. rūšių, Lietuvoje – apie 300.

* 
* 
* 
*

Taip pat skaitykite
-------------------

* Lietuvoje gyvenantys lapgraužiai

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Lapgraužiai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Index of /cassidae/European Chrysomelidae Archyvuota kopija 2004-07-16 iš Wayback Machine projekto.
* Chrysomelidae. The Leaf Beetles of Europe and the Mediterranean Subregion (Checklist and Iconography)
**Ignotus premija** (isp. *Premio Ignotus*) – kasmetiniai Ispanijos literatūrinės premijos apdovanojimai, įsteigti 1991 m. Ispanijos fantastikos, mokslinės fantastikos ir siaubo asociacijos (*Asociación Española de Fantasía, Ciencia Ficción y Terror (AEFCFT)*). Premijų mokslinės fantastikos ir maginės fantastikos žanruose laureatus renka „Hispacon", Ispanijos nacionalinio mokslinės grožinės literatūros konvento, nariai. Premijų teikimo principas labai panašus į Hugo premijos.

Laureatai pagal kategoriją
--------------------------

### Kategorija: romanas

2010 : *Última noche de Hipatia*, Eduardo Vaquerizo
2009 : *Día de Perros*, David Jasso
2008 : *Alejandro Magno y las Águilas de Roma*, Javier Negrete
…
### Kategorija: antologija

2010 : *De mecánica y alquimia*, Juan Jacinto Muñoz Rengel
2009 : *Bebés jugando con cuchillos*, Santiago Eximeno
2008 : *Premio UPC 2006*
…
### Kategorija: užsienietiškas romanas

2010 : *Diaspora*, Greg Egan
2009 : *The Yiddish Policemen's Union*, Michael Chabon
2008 : *The Road*, Cormac McCarthy
2007 : *Market Forces*, Richard Morgan
2006 : *A Storm of Swords*, George R. R. Martin
2005 : *The Carpet Makers*, Andreas Eschbach
2004 : *A Clash of Kings*, George R. R. Martin
2003 : *A Game of Thrones*, George R. R. Martin
2002 : *Perdido Street Station*, China Mieville
2001 : *Snow Crash*, Neal Stephenson
2000 : *To Say Nothing of the Dog*, Connie Willis
1999 : *Forever Peace*, Joe Haldeman
1998 : *Green Mars*, Kim Stanley Robinson
1997 : *Red Mars*, Kim Stanley Robinson
1996 : *Moving Mars*, Greg Bear
1995 : *Doomsday Book*, Connie Willis
1994 : *Mission of Gravity*, Hal Clement
1992 : *The Stress of Her Regard*, Tim Powers
1991 : *Hyperion*, Dan Simmons
### Kategorija: užsienietiškas trumpas apsakymas

2010 : *The Invisible Empire*, de John Kessel
2009 : *The Index*, J.G. Ballard
2008 : *The Cookie Monster*, Vernor Vinge
…

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Vrbasas |
| --- |
| Vrbasas netoli Bania Lukos Vrbasas netoli Bania Lukos |
| **Ilgis** | 240 km |
| **Baseino plotas** | 5023 km² |
| **Vidutinis debitas** | 102 m³/s |
| **Ištakos** | Dinarų kalnai |
| **Žiotys** | Sava |
| **Šalys** | Bosnija ir Hercegovina |

**Vrbasas** (bosn. *Vrbas*, serb. *Врбас*) – upė vakarinėje Bosnijoje ir Hercegovinoje; Savos dešinysis intakas. Prasideda Dinarų kalnuose, Vranicos kalno papėdėje, maždaug 1530 m aukštyje virš jūros lygio. Teka šiaurės kryptimi vaizdingu tarpukalnių slėniu. Įteka į Savą Kroatijos pasienyje, prie Srbaco gyvenvietės.

Didžiausi intakai: Pliva (kairysis), Ugaras, Vrbania (dešinieji). Ant upės įrengta keletas hidroelektrinių. Prie Vrbaso įsikūrę miestai: Gorni Vakufas-Uskoplė, Bugoinas, Doni Vakufas, Jaicė, Bania Luka, Laktašai, Srbacas.

Vrbaso upe eina istorinė siena tarp serbų ir kroatų.
**Humanitarinė intervencija** – vienos arba kelių valstybių prievartos panaudojimas arba grasinimas ją panaudoti prieš kitą valstybę, siekiant išvengti arba sustabdyti joje vykstančius didelio masto žmogaus teisių pažeidimus.[1] Pagal šį apibrėžimą, humanitarinė intervencija neapima humanitarinės pagalbos teikimo arba ekonominių sankcijų panaudojimo, tačiau yra ir autorių, kurie teigia, jog intervencija turėtų būti suprantama platesne prasme.[2]

Humanitarinė intervencija yra plačiai priimtas, tačiau iki šiol kontroversiškas tarptautinės teisės principas. Vyksta diskusijos, ar tokia intervencija gali būti pateisinama iš etinės pusės, ar ją galima vertinti kaip „teisingą karą", ar ji nepažeidžia valstybių suvereniteto, bei kokiais atvejais ji galėtų būti vykdoma.[3]

Istorija
--------

Po 1945 m. priimti tarptautiniai susitarimai (pvz.: Visuotinė žmogaus teisių deklaracija arba Genocido konvencija) sumažino atskirų valstybių suverenitetą ir iškėlė klausimus, kokiom sąlygom esant tarptautinė bendruomenė turėtų įsikišti į valstybės vidaus reikalus tam, kad užtikrintų šių susitarimų įgyvendinimą. Atsirado priešprieša tarp valstybės teisės tvarkytis šalies viduje pagal savo supratimą ir žmogaus teisių įgyvendinimo. Holokausto atminimas, žudynės Gvatemaloje, Ruandos genocidas – šie ir kiti atvejai iš naujo suaktyvindavo diskusijas, ar tarptautinė bendruomenė neturėtų aktyviau siekti sustabdyti tokius žmogaus teisių pažeidimus. Iš kitos pusės, neaišku, kokie įrodymai ir argumentai reikalingi intervencijai pateisinti, kaip išvengti jos politizavimo, kaip atpažinti didelio masto žmogaus teisių pažeidimus ankstyvoje stadijoje. Iki šiol detalūs teisėtos intervencijos kriterijai nėra priimti ir jos reguliavimas išlieka neišspręstu klausimu.[4]

Šaltiniai
---------

1. ↑  J. L. Holzgrefe, Robert O. Keohane. *Humanitarian Intervention: Ethical, Legal and Political Dilemmas*. Cambridge University Press, 2003, p. 18
2. ↑  Scheffer, David J. *Towards a Modern Doctrine of Humanitarian Intervention.* University of Toledo Law Review Vol 23. (1992): 253–274.
3. ↑  *Encyclopedia of international relations and global politics*. Routledge, 2005, p. 376-9
4. ↑  *Encyclopedia of international relations and global politics*. Routledge, 2005, p. 381-2
Salairo kalvagūbris ir Tolmovajos upė
**Salairo kalvagūbris** (rus. *Салаирский кряж*) – kalvagūbris Rusijoje, Pietų Sibire, Novosibirsko, Kemerovo srityse ir Altajaus krašte. Tai Altajaus kalnų tęsinys, skiriantis Kuznecko duburį nuo Obės lygumos. Tęsiasi apie 300 km, plotis 15–40 km. Būdingas aukštis 400 m, didžiausias – 621 m (Kivdos kalnas).

Kalvagūbrį sudaro klintys, smiltainis, tufas, granitas, paplitę karstiniai reiškiniai. Yra polimetalų rūdų telkinių. Vakariniai šlaitai lėkšti, pereinantys į Altajaus lygumą, rytiniai – statūs. Pietvakariniuose šlaituose auga drebulių–kėnių ir beržų–drebulių aukštažoliai miškai, šiaurės rytiniuose – beržų–drebulių, pušų ir maumedžių miškai su stepių juostomis.

Didžiausios upės: Berdė, Suenga, Čumyšas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 365
2. ↑  *Salairo kalvagūbris*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XX (Rėv-Sal). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011
|  Arikarai |
| --- |
| Arikaras, apsivilkęs lokio kaliu (1908 m.)Arikaras, apsivilkęs lokio kaliu (1908 m.) |
| Gyventojų skaičius | 792 |
| Populiacija šalyse | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos(Šiaurės Dakotos vėliava Šiaurės Dakota) |
| Kalba (-os) | anglų, arikarų |
| Religijos | krikščionybė, Indėnų Bažnyčia |
| Giminingos etninės grupės | pauniai, kedai, kičajai, vičitai |
|  |
|  **Vikiteka:** | Arikarai |

**Arikarai** (*Arikara, Arikaree, Ree*) – indėnų tauta, priklausanti kadų tautoms, gyvenanti Jungtinių Amerikos Valstijų šiaurėje, Šiaurės Dakotoje, Fort Bertoldo indėnų rezervacijoje prie Misūrio upės. Populiacija – 700–800 žmonių. Gimtoji arikarų kalba (kadų kalbų šeima) dabar nunykusi, dauguma kalba angliškai. Išpažįsta krikščionybę (protestantai), priklauso Indėnų Bažnyčiai.

Manoma, kad arikarų vardas reiškia „ragai" ir kilo nuo šių indėnų papročio nešioti ant galvos, plaukuose įveltus kaulus.

Arikarų gyvenamoji vieta prieš Amerikos kolonizaciją
Arikarų protėviai gyveno dabartinės Nebraskos ir Kanzaso rytuose. Kartu su giminingais pauniais ir vičitais persikėlė į šiaurę, Misūrio vidurupio baseiną. Vėliau dėl sausros ir apačių antpuolių arikarai atsiskyrė nuo paunių ir patraukė į rytus pagal Misūrį. Kartu su mandanais ir hidatsais atrėmė dakotų antpuolį. XVIII a. pab. arikarų populiacija galėjo būti 3000–4000 žmonių.

Arikarų tradicinė kultūra būdinga Didžiųjų lygumų indėnams. Vertėsi kapline-lydimine žemdirbyste, raitąja bizonų medžiokle, rankiojimu, žvejyba upėse. Be įprastinių bizonų medžioklės būdų taikė ir savitą – bizonams brendant per upes, arikarai juos apsupdavo apskritomis valtimis. Iš šajenų ir dakotų mainais už kukurūzus, tabaką, arklius, mulus gaudavo ginklų, kirvių, katilų ir kt.

Arikarų gyvenvietės kūrėsi palei upes. Namai iš velėnos, išsidėstę aplink apeiginę aikštę. Matrilinijinės giminės jungėsi į dvi „puses". XIX a. pr. sudarė 3 vietines bendrijas. Arikarų bendruomenę valdė senolių taryba, sušaukiama šventikų („šventųjų mazgų sergėtojų"). Karinės bendrijos (didžiausia – Pergalingojo šokio) sutvarkytos pagal amžių skirtumą. Tradicinei tikybai būdingas šamanizmas, tikėjimas dvasiomis–sergėtojomis, „šventaisiais mazgais" (senovinių migracijų metu surinktų daiktų ryšuliais).

Dabartiniai arikarai išlaikę dalinę savivaldą. Verčiasi gyvulininkyste, fermeriniu ūkiu, smulkia pramone, samdomaisiais darbais.

* Arikarų mergina (1909 m.)Arikarų mergina (1909 m.)
* Arikarų gydymo apeigaArikarų gydymo apeiga
* Arikaras gydymo trobelėjeArikaras gydymo trobelėje
* Arikarų skydas (~XIX a. vid.)Arikarų skydas (~XIX a. vid.)

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Арикара*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
| **Arina Postnikova** |
| --- |
| Gimimo vardas | Arina Postnikova |
| Visas vardas | Арина Постникова |
| Gimė | 1993 m. birželio 10 d. (29 metai)Žemutinis Tagilas, Rusija |
| Gyven. vieta | nežinoma |
| Tautybė | Rusė |
| Pilietybė |  Rusija |
|  |
| Sritis | Teatras, kinas, TV |
| Pareigos | Aktorė |

**Arina Postnikova** (rus. *Арина Постникова*, g. 1993 m. birželio 10 d. Žemutiniame Tagile) – Rusijos aktorė.

Biografija
----------

2014 m. baigė Jekaterinburgo valstybinį teatro institutą (V. I. Marčenkos kursas), dramos teatro ir kino artistės specialybę.

2013 m. debiutavo veiksmo filme „Misija 1.2", jos herojė – Natali. Vėliau buvo kriminalinis detektyvas „Neramus siužetas", po kurio pakviesta į penktąjį komedijos „Aštuntasis dešimtmetis" sezoną. Ten Postnikova vaidino legendinio „Ogoniok" leidinio žurnalistę Sašą Novikovą. Režisieriams ir žiūrovams ši herojė patiko, todėl Arina Postnikova vaidino ir naujame serialo sezone.

Pakviesta į fantastinio trilerio „Išgyventi paskui" filmavimą, kuriame aktorei teko pagrindinis Kristinos vaidmuo. Mergina seriale pasirodė tik trečiajame sezone, tačiau iškart gavo ekrano laiką, prilygstantį žiūrovams jau pažįstamiems veikėjams. Veiksmas vyksta Maskvoje, atskirtoje nuo išorinio pasaulio. Mieste buvo surengta cheminė ataka, dėl kurios gyventojai pradėjo virsti žiauriais zombiais. Trečiajame sezone, po mutantų sukilimo, į miestą įžengė reguliariosios kariuomenės pajėgos, padalinusios Maskvą į saugias ir zombių užimtas zonas.

Aktorė pasirodė emocingoje melodramoje „Migdolų meilės skonis", kur atliko pagrindinį vaidmenį. O vėliau ir fantastinėje komedijoje „Virsmas" (rus. *«Полное превращение»*).

2016 m. vaidino veiksmo nuotykių dramoje apie išgyvenimą ekstremaliomis sąlygomis „Skausmo slenkstis". Po skandalingos avarijos kelyje du vaikinai ir dvi merginos išvyko į Altajaus kalnus pasislėpti ir pailsėti, tačiau susidurė su įvykiais, kurie sukelė abejonių dėl jų išlikimo.

2016 m. aktorė pasirodė dar dviejuose vaidmenyse. Melodramoje „Vaiduoklis dviems", pasakojančioje apie toksiškus santykius.

Vėliau aktorė suvaidino medicinos seselę melodramoje „Vienatvė" apie ekspedicijos į urvus dalyvį ir merginą, kuri jo laukia namuose net po žinios apie mylimojo mirtį.

2017 m. sporto dramoje „Laiko užkariavimas" atliko pagrindinio veikėjo žmonos vaidmenį. Kitas filmas, kuriame 2017 m. dalyvavo aktorė, buvo komedija „Išgelbėk Puškiną". Moksleiviai netyčia perkėlė Aleksandrą Sergejevičių į dabartį likus porai minučių iki tragiškos poeto mirties dvikovoje. Dabar herojai nori sugrąžinti Puškiną į savo laiką ir išgelbėti poetą nuo mirties.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑

Nuorodos
--------

* IMDB profilis
* kino-teatr.ru
* kinopoisk.ru
| Karpatų biosferos rezervatas |
| --- |
| IUCN II kategorija (nacionalinis parkas) |
| Reginys į Karpatus rezervate Reginys į Karpatus rezervate |
| **Vieta:** | Ukrainos vėliava Ukraina |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** | Chustas |
| 

Žemėlapis rodantis Karpatų biosferos rezervatas vietą.Karpatų biosferos rezervatas

  |
| **Koordinatės:** | 48°13′0″ š. pl. 24°22′0″ r. ilg.﻿ / ﻿48.21667°š. pl. 24.36667°r. ilg.﻿ / 48.21667; 24.36667Koordinatės: 48°13′0″ š. pl. 24°22′0″ r. ilg.﻿ / ﻿48.21667°š. pl. 24.36667°r. ilg.﻿ / 48.21667; 24.36667 |
| **Plotas:** | 580,35 km² |
| **Įkurtas:** | 1968 m. |
|  **Vikiteka:** | Karpatų rezervatas |

**Karpatų biosferos rezervatas** (ukr. *Карпатський біосферний заповідник*) – saugoma gamtos teritorija pietvakarių Ukrainoje, Užkarpatės srityje, Karpatų kalnų papėdėje. Įsteigtas 1968 m. siekiant apsaugoti Ukrainos Karpatų aukštikalnių juostos gamtinius kompleksus. Nuo 1992 m. – UNESCO pripažintas biosferos rezervatas. Priklauso Karpatų gamtos nacionaliniam parkui.

Rezervatas apima Rytų Karpatų kalnus su aukščiausia šalyje Hoverlos viršukalne (2061 m). Išskiriamos trys pagrindinės rezervato teritorijos: Uholo–Širokolužo masyvas su dideliais bukų miškų plotais (patenka į UNESCO pasaulio paveldo objektą „Karpatų bukų miškai"), Čorna Horos masyvas, apimantis vulkaninį atlikuonį Čorna Horos kalną, Narcizų slėnis, kur savaime auga poetinių narcizų (*Narcissus poeticus* subsp. *radiiflorus*) porūšis. Taip pat dar keletas mažesnių vietovių.

Miškai dengia ~90 % rezervato ploto. Vyrauja bukų, eglių miškai, mišrieji miškai (kuriuos sudaro paprastųjų bukų, europinių kėnių, paprastųjų eglių medynai), išlikusios didžialapių liepų išsimėčiusios augavietės, kalnų viršūnėse – subalpinės ir alpinės pievos (poloninos) su išsimėčiusiomis mišriomis *Alnus alnobetula* ir kalninių pušaičių augavietėmis. 

Čia gyvena rudieji lokiai, taurieji elniai, stirnos, šernai, paprastosios voverės, paprastosios lūšys, europinės miškinės katės, akmeninės kiaunės, ugninės salamandros, juodieji gandrai, strazdai, vakariniai kurtiniai ir kiti gyvūnai.

* Paprastųjų bukų miškaiPaprastųjų bukų miškai
* Čorna Horos masyvasČorna Horos masyvas
* Poetinių narcizų žydėjimas Narcizų slėnyjePoetinių narcizų žydėjimas Narcizų slėnyje

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Karpãtų rezervãtas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
2. ↑  science.kew.org / *Narcissus poeticus* subsp. *radiiflorus* (Salisb.) Baker
3. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 199
Karosa B 741 Vilniuje
**Karosa B 741** – Čekijos gamyklos „Karosa" 1991–1997 m. gamintas prailgintų autobusų modelis. Pagaminta ~620 vienetų. Sukurtas modelio Karosa C 744 pagrindu.

Karosa B 741 yra 4 durų („vartų" tipo, sudarytos iš 2 dalių, priekinės ir galinės siauresnės už kitas), 17,35 m ilgio, 2,5 m pločio, 3,165 m aukščio, ratų bazė 5 600 × 6 270 mm, sveria 13,7 t. Turi 42 sėdimas vietas. Didžiausias greitis – 71 km/h.

Išleista keletas skirtingų modifikacijų su skirtingais varikliais:

* B741.1908 (1991–1994) su LIAZ ML637N (11946 cm³ darb. tūrio) varikliu ir ZF4 HP500 transmisija;
* B741.1916 (1992–1993, 1995–1996) su LIAZ ML637N varikliu ir Voith transmisija;
* B741.1918 (???) su Renault varikliu (9840 cm³ darb. tūrio)
* B741.1922 (1992–1996) su LIAZ ML637E (Euro II) varikliu ir ZF4 HP500 transmisija;
* B741.1924 (1996) su LIAZ ML637E (Euro II) varikliu ir Voith transmisija.

Po 1999 m. išleista modifikacija Karosa B 841.

64 Karosa B 841 atsidūrė Vilniuje (2016 m. tebevažinėjo 13), dar 3 priklausė „Busturui" ir 1 Panevėžio AP.

* Prahoje
* Vaizdas iš galo
* Vilniuje (43 maršrutas)
* Bratislavoje

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2017-07-22 iš Wayback Machine projekto.



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Karosa B 741** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Koordinatės: 55°56′34″š. pl. 24°52′30″r. ilg.﻿ / ﻿55.9429°š. pl. 24.8751°r. ilg.﻿ / 55.9429; 24.8751

|  |
| --- |
| **Salamiesčio pagrindinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Salamiesčio pagrindinė mokykla herbas|center|100px]] |
| Salamiesčio pagrindinė mokykla |
| **Adresas** | Mokyklos g. 1, Salamiestis |
| **Direktorius(-ė)** | Dalius Žvybas |
| **Mokinių skaičius** | 119 |
| **Įkūrimo data** | 1595 m. |
| **Uždarymo data** | 2020 m. |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 14 |

**Kupiškio rajono Salamiesčio pagrindinė mokykla** – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kupiškio raj. Salamiestyje, Mokyklos g. 1, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190051860, steigėjas Kupiškio rajono savivaldybės taryba.

Istorija
--------

Mokykla minima nuo 1595 m. tada Kristupas Radvila Perkūnas įkūrė pirmąją Salamiesčio mokyklą.

1661 m. Boguslavas Radvila, ir 1687 m. Liudvika Karolina Radvilaitė atnaujino savo protėvių fundacijas ir mokyklai, ir reformatų bažnyčiai.

1989 m.  pastatytas naujas, erdvus mokyklos pastatas.

2019 m. prijungta prie Alizavos pagrindinės mokyklos, o 2020 m. ji uždaryta.

Direktoriai
-----------

* Dalius Žvybas

Nuorodos
--------

1. ↑  Kupiškio r. Salamiesčio pagrindinė mokykla. Aikos.smm.lt (tikrinta 2023-01-21).
2. ↑  Justina Gafurova. 400 metų veikusi mokykla - uždaryta. 2020-06-27, Respublika.lt (tikrinta 2023-01-21).

* Mokyklos svetainė Archyvuota kopija 2011-01-07 iš Wayback Machine projekto.
| **Benjaminas Mandelštamas** |
| --- |
| Gimė | 1805 m.Žagarė, Rusijos imperija |
| Mirė | 1886 m. (~81 metai)Simferopolis, Rusijos imperija |
|  |
| Veikla | Visuomenės veikėjas, rašytojas. |

**Benjaminas Mandelštamas** (1805 m. Žagarėje, Rusijos imperija – 1886 m. Simferopolyje, Rusijos imperija) – rašytojas, visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Gimė 1805 m. Žagarėje. Jaunystėje daug keliavo prekybiniais reikalais po įvairius Rusijos imperijos miestus. XIX a. ketvirtajame dešimtmetyje gyveno Vilniuje, kur dalyvavo žydų gyvenimo būdo reformatorių judėjime, religinių reformų vadovas. 1876 m. išleido savo laiškų ir memuarų knygą *Chazon la-Moed*, kurioje rašė apie Rusijos žydų gyvenimo būdą ir kaip jis turi būti keičiamas, kad žydų bendruomenė taptų labiau išsimokslinusi. Siūlė ir tokių radikalių reformų kaip laikinas Talmudo spausdinimo uždraudimas. Taip pat rašė straipsnius į vietos žydų laikraščius. Mirė 1886 m. Simferopolyje. Benjamino Mandelštamo vaikaitis rašytojas ir poetas Osipas Emiljevičius Mandelštamas (1891–1945).

Literatūra
----------

* Мандельштам, Вениамин Осипович // Еврейская энциклопедия Брокгауза и Ефрона. — СПб. 1906—1913.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žagarės žydai[neveikianti nuoroda]
| **Benon Łastowski** |
| --- |
| Gimė | 1913 m. liepos 15 d.Adutiškis, Rusijos imperija |
| Mirė | 1996 m. lapkričio 2 d. (83 metai)Londonas, Jungtinė Karalystė |
|  |
| Veikla | Karininkas |

**Benonas Lastovskis** (1913 m. liepos 15 d. Adutiškyje, Rusijos imperija – 1996 m. lapkričio 2 d. Londone, Jungtinė Karalystė) – karininkas.

Biografija
----------

Gimė 1913 m. liepos 15 d. Adutiškyje, Edmundo ir Anos Juchnevičiūtės šeimoje. 1933 m. baigė technologijų mokyklą Vilniuje. 1933–1934 m. mokėsi karinės inžinerijos mokykloje. 1936 m. sausio 1 d. suteiktas poručiko laipsnis. 1939 m. rudenį Vokietijos kariuomenei užpuolus Lenkiją, rugsėjo 18 d. kirto Lenkijos-Rumunijos sieną ir buvo internuotas. 1940 m. gegužę išvyko į Prancūziją, kur paskirtas į inžinierių mokymo centrą. Vokiečiams užėmus Prancūziją tų pačių metų birželį pasitraukė į Jungtinę Karalystę, kur paskirtas į parašiutininkų korpusą. 1944 m. balandžio 9 d. operacijos metu *Weller 2* iššoko su parašiutu Lenkijoje vykdyti žvalgybinės veiklos ir prisijungė prie Armijos Krajovos. 1944 m. balandžio 10 d, suteiktas kapitono laipsnis. 1944 m. gegužės 21 d. suimtas Gestapo ir pasodintas į Paviako kalėjimą. Iš ten išsiųstas į Gros-Roseno koncentracijos stovyklą, išvaduotas 1945 m. sausio 23 d. 1945 m. gegužę grįžo į Lenkiją ir įsitraukė į pogrindinę veiklą prieš komunistinę valdžią, bet bijodamas suėmimo rugsėjo mėnesį pabėgo į Jungtinę Karalystę. Parašė atsiminimų knygą *Ostatni transport z Pawiaka i Wigilia w kacecie*. Apdovanotas įvairiais medaliais už nuoeplnus Lenkijos kariuomenei. Mirė 1996 m. lapkričio 2 d. Londone.

Literatūra
----------

* Krzysztof A. Tochman: Słownik biograficzny cichociemnych. T. 4. Zwierzyniec – Rzeszów: Obywatelskie Stowarzyszenie „Ostoja", 2011, s. 123–127. ISBN 9788393385706.
* Jędrzej Tucholski: Cichociemni. Warszawa: Instytut Wydawniczy „Pax", 1984, s. 358. ISBN 8321105378.
* Jędrzej Tucholski: Cichociemni 1941–1945 – Sylwetki spadochroniarzy. Wojskowy Instytut Historyczny, 1984, s. 193.
Toho| Forma | Korporacija |
| Pramonė | Kino filmai |
| Įkurta | 1932 m. |
| Centrinė būstinė | Čijoda, Tokijas, Japonija |
| Darbuotojų | 370 (2009 m.) |

**Toho Co. Ltd.** (jap. 東宝株式会社 = *Tōhō Kabushiki-kaisha*) – Japonijos kino kompanija, platinanti kino filmus. Būstinė įsikūrusi Čijodoje (Tokijas). Tai viena pagrindinių bendrovių, sudarančių „Hankyu Hanshin Toho Group" konglomeratą.

Užsienyje bendrovė žinoma kaip *kaiju* (monstrų) ir *tokusatsu* (specialiųjų efektų) filmų, televizijos serialo apie superherojus *Chouseishin*, Akira Kurosavos ir „Studio Ghibli" anime filmų leidėja. „Toho" sukūrė visame pasaulyje žinomą milžiniško padaro Godzilos personažą, taip pat ir *Mothra*, *King Ghidora*h, *Mechagodzilla* ir *Rodan*.

Istorija
--------

Bendrovę 1932 m. įkūrė *Hankyu* geležinkelio steigėjas Ičizo Kobajašis (*Ichizo Kobayashi*). Tuomet bendrovė vadinosi „Tokyo-Takarazuka Theater Company" (東京宝塚劇場株式会社 *= Tōkyō Takarazuka Gekijō Kabushiki-kaisha*). „Toho" kartu su „Shochiku" dominavo Tokijo kino teatrų versle. Bendrovei priklausė Tokijo Takarazuka ir Imperatoriškojo sodo kino teatrai, taip pat dauguma kabuki teatrų.

XX a. 6-ajame dešimtmetyje bendrovė atidarė Toho teatrą Los Andžele (JAV), taip ji pati galėjo pristatyti savo produkciją, vietoje leidybos teisių pardavimo kitai bendrovei. Vėliau atidarė teatrus San Fransiske ir Niujorke 1963 m. „Shintoho" kompanija, egzistavusi iki 1964 m. buvo pavadinta „naująja Toho", kadangi atsiskyrė nuo originaliosios „Toho" kompanijos.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  „Toho", *Far East Film News* (1963).
| **Sabina Achmedova** |
| --- |
| Gimimo vardas | Sabina Achmedova  azer. *Səbinə Gülbəlay qızı Əhmədova* |
| Visas vardas | Сабина Гюльбалаевна Ахмедова |
| Gimė | 1981 m. rugsėjo 23 d. (41 metai)Baku, Azerbaidžanas |
| Gyven. vieta | nežinoma |
| Tautybė | azerbaidžanietė |
| Pilietybė |  Azerbaidžanas Rusija |
|  |
| Sritis | Teatras, kinas, TV |
| Pareigos | Aktorė |

**Sabina Achmedova** (rus. *Сабина Гюльбалаевна Ахмедова*, g. 1981 m. rugsėjo 23 d. Baku) – Azerbaidžano–Rusijos aktorė.

Biografija
----------

Debiutas kine įvyko 2001 m. kai suvaidino epizodinį vaidmenį filme „Naujųjų metų dovana".

Vėliau režisierius Igoris Zaicevas pasiūlė du visiškai priešingus vaidmenis – tragiško likimo merginą seriale „Diversantas-2: Karo pabaiga" bei romantišką, linksmą Leną Bičkiną filme „Atostogos griežto režimo sąlygomis" (rus. *Каникулы строгого режима*).

2011 m. vaidino seriale „Vieną kartą Odesoje" apie nusikaltėlį Mišą Japonąiką. Aktorė įkūnijo poetės Zojos vaidmenį.

Vėliau atliko vieną pagrindinių vaidmenų seriale „A4 formatas", kuris vadinamas „Sekso ir miesto" atitikmeniu.

Populiarumo susilaukė po filmo „Miškos Japončiko gyvenimas ir nuotykiai". Filmavosi melodramoje „Viešbutis Rusija".

2017 m. pasirodė dramoje „Nupirk mane", vėliau vaidino trileryje „Skambučių centras" (2019).

2019 m. kartu su Darja Moroz, Marija Fomina ir Olga Sutulova vaidino Konstantino Bogomolovo seriale „Išlaikytinės". Vėliau pasirodė antrasis ir trečiasis šio serialo sezonai.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑

Nuorodos
--------

* IMDB profilis
* kino-teatr.ru
* kinopoisk.ru
*Šis straipsnis apie upę. Apie valstiją skaitykite straipsnyje Tokantinsas (valstija).*

| Tokantinsas |
| --- |
| Tokantinsas ties Brežinjo de Nazarė Tokantinsas ties Brežinjo de Nazarė |
| **Ilgis** | 2850 km |
| **Baseino plotas** | 770 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 16 300 m³/s |
| **Ištakos** | Brazilijos plokščiakalnis |
| **Žiotys** | Para |
| **Šalys** | Brazilijos vėliava Brazilija |
|  |
|  **Vikiteka** | Tokantinsas |

**Tokantinsas** (port. *Rio Tocantins*) – upė Brazilijoje, Tokantinso, Paros ir Maranjauno valstijose. Prasideda Brazilijos plokščiakalnyje, Sera Žeral do Paranano kalnuose, susiliejus Maranjauno ir Almaso upėms (arba nuo santakos su Parananu). Plokščiakalniu teka į šiaurę, formuodama slenksčius ir krioklius. Žemupyje daro vingį į vakarus ir teka Amazonės žemuma. Žemupyje smarkiai išplatėja (iki 13 km), vagoje gausu salų. Įteka į Paros upę (vieną Amazonės atšakų), kuri ties Belenu įteka į Atlanto vandenyną.

Nors Tokantinsas paprastai laikomas Amazonės intaku, faktiškai sudaro atskirą baseiną.

Didžiausi intakai – Almasas, Santa Tereza, Aragvaja, Itakajunasas (kairieji), Maranjaunas, Parananas, Manuel Alvesas, Sonas (dešinieji).

Tokantinsas laivuojamas 350 km nuo žiočių ruože, toliau laivybą sunkina slenksčiai ir kriokliai (tačiau vandeninguoju laikotarpiu laivuojamas ~2000 km). Tokantinsas patvinsta spalio–kovo mėnesiais; vandens lygis pakyla 7–9 m. Ant upės įrengta Tukurui hidroelektrinė (1984 m.), be to, aukštupyje yra keletas mažesnių užtvankų. Didžiausi miestai prie upės: Palmasas, Imperatrisas, Maraba, Tukurui.

Tokantinso baseinas pasižymi mažesne bioįvairove, negu Amazonės: čia aptiktos 350 žuvų rūšys, iš jų 175 endeminės. Taip pat gyvena Amazonės lamantinai, aragvajiniai delfinai, baltieji delfinai, geltondėmiai upiniai vėžliai, juodieji ir krokodiliniai kaimanai.

Tokantinso upėvardis kildinamas iš tupių-gvaranių *tukana* ('tukanas') ir *tim* ('snapas'). Indėnai gavijaunai upę vadinta *Pyti*.

* Tokantinso-Aragvajos baseinasTokantinso-Aragvajos baseinas
* Tokantinsas ties MarabaTokantinsas ties Maraba
* Estreito užtvanka ant TokantinsoEstreito užtvanka ant Tokantinso
* Saulėlydis prie Tokantinso ties PalmasuSaulėlydis prie Tokantinso ties Palmasu

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  *Tocantins (Tokantinsas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIII (Šalc–Toli). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2013. 820 psl.
2. ↑  *Tocantins River*. Encyclopædia Britannica Online. – www.britannica.com.
3. ↑  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.
4. ↑  Hales, J. and P. Petry: Tocantins – Araguaia. *Freshwater Ecoregions of the World*.
5. ↑  Tocantins River
6. ↑  NAVARRO, E. A. *Método moderno de tupi antigo: a língua do Brasil dos primeiros séculos*. 3ª edição. São Paulo. Global. 2005. 463 p.
7. ↑  Araújo, Leopoldina (2019). *Romanço Parkatêjê*. Belém.

1. ↑  Taip pat nurodomi ilgiai 2640, 2080 km
Sidabru puoštas salakotas (XIX a.)
**Salakotas** – Filipinams būdinga plačiabrylė skrybėlė.[paaiškinti] Salakotai dažniausiai gaminami iš rotangų ar nendrių. Tai tradicinė azijinė skrybėlė, tokia pat būdinga Pietryčių Azijai kaip ir kūginė azijinė skrybėlė.

Istorija
--------

Senovinė tradicija mini, kad pirmieji į Filipinus atsikėlę malajai išmainė Panajaus salos slėnius ir lygumas iš vietinių aėtų už auksinį salakotą ir labai ilgą perlų vėrinį *manangyad*, kuris liesdavo žemę, kai juo pasipuošdavo aėtų vado žmona. 

Paprotys puošti salakotus Filipinuose atsirado ispanų valdymo laikais. Salakotai buvo tradicinė valstiečių skrybėlė, tačiau juos dėvėdavo ir turtingi krikščionys filipiniečiai bei metisai, ypač kilmingųjų, vadintų *principalía*, atstovai. Jų salakotai būdavo puošiami iškalinėtu sidabru, kartais sidabro monetomis ir pakabukais, karodavusiais nuo skrybėlės kraštų. 
To meto atvaizduose daug kolonijinių valdininkų (*gobernadorcillos* ir *cabezas de barangay*) būdavo vaizduojami su puošniais salakotais. Gana dažnai šių sluoksnių atstovai nešiodavo salakotus iš vėžlių šarvų ir brangiųjų metalų.

Kultūrinė reikšmė
-----------------

Salakotas yra įprastinis Filipinų tapatybės simbolis. Su salakotu paprastai vaizduojamas filipiniečių nacionalinė personifikacija Chuanas dela Kruzas (*Juan dela Cruz*).

Nuorodos
--------

1. ↑  Alfredo R. Roces, et al. eds. *Ethnic Headgear* in *Filipino Heritage: the Making of a Nation*, Philippines: Lahing Pilipino Publishing, Inc. 1977, Vol. VI, pp. 1106-1107.
**Sabina Gecevičiūtė** (1912 m. lapkričio 2 d. Kybartuose – 2001 m. kovo 13 d. Vilniuje) – Lietuvos zoologė, biomedicinos mokslų daktarė.

Biografija
----------

1938 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1954 m. biologijos mokslų kandidatė.

1945–1947 m. Vilniaus universiteto dėstytoja, 1947–1952 m. – Klaipėdos mokytojų instituto dėstytoja, 1947–1951 m. Gamtos mokslų skyriaus dekanė, biologijos ir geografijos katedros vedėja. 1953–1985 m. Vilniaus pedagoginio instituto dėstytoja, 1954–1961 m. Zoologijos katedros vedėja; nuo 1958 m. docentė.

Mokslinė veikla
---------------

Nustatė žuvų parazitų faunos rūšinę sudėtį (131 rūšis), išskyrė pavojingiausias rūšis, ištyrė Kuršių marių žuvų parazitus.

Bibliografija
-------------

* Kuršių marios, su kitais, 1959 m. rusų k. LTSR valstybinė premija 1960 m.
* Lietuvos gėlųjų vandenų bestuburiai, su J. Lukšėnu, 1978 m.
* Bestuburių filogenija, 1964 2 leid. 1978 m.
* Zoologijos terminų aiškinimai, 1974 m.
* Zoologo ABC, su J. Lukšėnu, Vilnius, 1999 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algimantas Jakimavičius. *Sabina Gecevičiūtė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 471 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Salamankos mūšis |
| --- |
|  |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Data | 1812 liepos 22 d. |
| Vieta | į pietus nuo Salamankos, vakarų Ispanija |
| Rezultatas | Sąjungininkų pergalė |

 |

**Salamankos mūšis** - susirėmimas tarp prancūzų ir britų bei portugalų pajėgų 1812 m. Pirėnų karo metu.

Padėtis prieš mūšį
------------------

1812 m. pradžioje Velingtonas pradėjo puolimą į Ispaniją. Užėmęs Siudad Rodrigą ir Badachosą Ispanijos ir Portugalijos pasienyje jis puikiai įsitvirtino ir galėjo veržtis toliau. Birželį britai užėmė Salamanką, tačiau prancūzų maršalo Augusto Frederiko de Mormono kariuomenė tuo metu buvo netoliese.

Mūšio eiga
----------

Liepos 22 d. Velingtonas ėmė atsitraukti. Mormonas stengėsi užkirsti britams kelią. Manevruodamas sparnais jis pernelyg ištiesė savo pajėgas palei britų fronto liniją. Tada Velingtonas įsakė pulti. Po to, kai britų pėstininkai išsklaidė prancūzų rikiuotes, puolanti kavalerija išblaškė prancūzų kariuomenę. Mūšis nesibaigė visiškų sutriuškinimu, tačiau artileriją ir muškietų skalvės padarė nemažus nuostolius, o Mormonas buvo sunkiai sužeistas, ir sudarė salygas Velingtonui žygiuoti pirmyn ir užimti Madridą. 



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Salamankos mūšis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Sabinas |
| --- |
|  Sabinas ties Bon Viru (Teksasas) |
| **Ilgis** | 930 km |
| **Baseino plotas** | 26 950 km² |
| **Vidutinis debitas** | 240 m³/s |
| **Ištakos** | Tavakonio tvenkinys |
| **Žiotys** | Meksikos įlanka |
| **Šalys** |  Jungtinės Valstijos |
|  |
|  **Vikiteka** | Sabinas |

**Sabinas** (angl. *Sabine River*) – upė Jungtinių Amerikos Valstijų pietvakariuose, Teksaso ir Luizianos valstijose. 

Seniau upės ištaka buvo trijų upokšnių (Cowleech Fork, Caddo Fork ir South Fork) santaka šiaurės rytų Teksase. 1960 m. šioje vietoje sudarytas Tavakonio tvenkinys. Aukštupyje teka šiaurės rytų Teksaso prerijomis į pietryčius, žemiau Toledo Bendo tvenkinio pasuka į pietus ir sudaro Teksaso bei Luizianos valstijų sieną. Toliau Sabinas teka Meksikos įlankos pakrantės žemuma, kol įteka į Sabino ežerą (į jį taip pat įteka Nečeso upė). Šis protaka jungiasi su Meksikos įlanka. Žemupio slėnis pelkėtas, daug naftos verslovių.

Sabino žemupys patenka į Kranto kanalo vandens kelių sistemą. Vanduo naudojamas elektros energijai gaminti (Tavakonio, Toledo Bendo užtvankos). Didesni miestai prie Sabino: Longvju, Orendžas, Port Artūras.

1716 m. ispanų keliautojas Domingas Ramonas upę pavadino isp. *Río de Sabinas* pagal pakrantėse augančius dvieilius taksodžius (isp. *sabino*). 

Sabino žemupiu ėjo siena iš pradžių tarp Prancūzijos ir Ispanijos, 1806–1845 m. Sabino upe ėjo JAV–Ispanijos (vėliau Meksikos) valstybinė siena. Upė dažnai laikoma siena tarp Senųjų Pietų ir Naujųjų Pietvakarių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Benke, Arthur C. ed. and Cushing, Colbert E. ed.; Dahm, Clifford N.; Edwards, Robert J. and Gelwick, Frances P. (2005). "Chapter 5: Gulf Coast Rivers of the Southwestern United States" in: *Rivers of North America*. Burlington, Massachusetts: Elsevier Academic Press.
2. ↑  *Sabine*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XX (Rėv-Sal). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011