recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Karaliaučiaus apgultis** arba **Karaliaučiaus mūšis** – vienas iš Didžiojo prūsų sukilimo (1260–1274 m.) mūšių, įvykęs 1262 m. sausio mėn. Karaliaučiuje, kuriame kovėsi Vokiečių ordino kryžiuočiai ir sukilėlių prūsų kariuomenė. Karaliaučiaus pilies apgultis truko nuo 1261 m. pabaigos iki 1262 m. sausio pabaigos.

Eiga
----

Vokiečių kronikininkas Petras Dusburgietis rašo, kad 1261 m. pabaigoje sembai apgulė Karaliaučiaus pilį, aplink ją pastatė 3 bokštus. Nepajėgdami šturmu užimti Karaliaučiaus pilies, pasak Petro Dusburgiečio, prityrę kariai prūsai pasistatydino daug laivelių, iš kurių naikino riterių laivus, gabenančius Priegliumi maistą į Karaliaučiaus pilį. Sembai pastatė tiltą – užtvanką per Prieglių, abiejuose jo krantuose įrengė tvirtus bokštus su įgulomis ir blokavo pilį, neleisdami vokiečiams suteikti pagalbą. Kryžiuočiai badavo ir rengėsi pasiduoti, bet jiems pagelbėti 1262 m. sausio mėn. atvyko Julicho prie Reino grafas Wilhelmas IV ir Brandenburgo markgrafas Engelbertas I su stipria kariuomene. Sužinoję apie tai sembai apleido bokštus, kuriuos tuoj išardė kryžiuočiai, ir paspendė kryžiuočiams iš Vokietijos spąstus. Bet apie pasalą kryžiuočiams pranešė prūsas išdavikas Stantekas. 1262 m. sausio 21 d. Kalijų mūšyje prūsai buvo sumušti.

Netrukus didelę sembų, notangų, varmių, bartų sukilėlių kariuomenę prie Karaliaučiaus pilies 1262 m. sausio pabaigoje atvedė Herkus Mantas. Sukilėliai sumaniai keliskart šturmavo pilį, abi pusės patyrė daug nuostolių. Herkų Mantą sužeidus ietimi, po kelių dienų sukilėliai pasitraukė. Kryžiuočiai naudojo arbaletus, kurių prūsai dar neturėjo. Vėliau sembai netikėtai puolė ir sugriovė aplink Šv. Mikalojaus bažnyčią netoli pilies, apie 250 m į šiaurės vakarus nuo jos, besikuriantį vokiečių miestą. Dėl to Karaliaučiaus Senamiestis vėliau buvo perkeltas į pietus nuo pilies, arčiau Priegliaus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Matulevičius. *Karaliaučiaus apgultis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 276 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Prekybinė moneta** (angl. *trade coin*; vok. *Handelsmünze*) – brangiojo metalo moneta, kaldinta vyriausybės ir buvusi apyvartoje ne tik išleidusioje šalyje, bet ir kurioje nors kitoje. Jos buvo gana didelės vertės (retai - smulkios monetos), todėl veikė kaip kaupiamosios monetos. Jos buvo savotiška eksportinė prekė. Už jas dažnai pirkdavo didelius kiekius vertingų prekių kitose šalyse, kur prekės kainos būdavo mažesnės, nes prekybinių monetų vertė toje šalyje būdavo didesnė, nei monetų kaldinimo šalyje. 

Viena žinomiausių XVIII a prekybinių monetų buvo austriški Marijos Teresės taleriai. Juos pradėjo kaldinti 1751 m. ir kaldina iki šiol, nors dabar jie naudojami tik kaip kaupiamosios ar kolekcinės monetos. Marijos Teresės taleris dideliais kiekiais būdavo eksportuojamas į Rytų Afriką ir Vidurinius Rytus. Afrikoje juos labai vertino, todėl ten jų vertė perkant vietines prekes bei žaliavas buvo didesnė nei Austrijoje. 

Kartais buvo kaldinamos suprastintos „prekybinės monetos" (turinčios mažiau brangiojo metalo nei turėtų) siekiant apgauti. Tokios prastos monetos paprastai būdavo kaldinamos karo metais, pvz. Prūsijos efraimitai buvo kaldinti Septynerių metų karo metu. Jeigu tokios monetos būdavo naudojamos kaip legali mokėjimo priemonė, naudodavo specialias vertės perskaičiavimo lenteles. Jų vertė tada būdavo mažesnė už tikrąją vertę, kad būtų galima padengti monetų perlydymo ir perkalimo išlaidas.

Vengrijos ir Nyderlandų auksiniai dukatai, kuriuos daugiau kaip šimtą metų kaldino iš tokios pat prabos aukso, buvo vertinamos prekybinės monetos. Kita žinoma prekybinė moneta buvo sidabrinis *prekybinis doleris* (angl. *trade dollar*), kurį naudojo JAV ir Meksika palyginti pigiai pirkti prekes Pietų Amerikoje bei Kinijoje, kur pinigų sistema buvo pagrįsta sidabro standartu ar naudojo popierinius pinigus ir kur sidabro kaina buvo didesnė negu pasaulinėje rinkoje. 

Nuo maždaug 1920 m. prekybinių monetų pasaulyje nebeliko, nors kai kurias brangiųjų metalų monetas pardavinėja kolekcionieriams už didesnę kainą, nei šios monetos vertos. 

* Nyderlandų leuvendalderisNyderlandų leuvendalderis
* Nyderlandų dukatonasNyderlandų dukatonas
* Marijos Teresės talerisMarijos Teresės taleris
* JAV prekybinis dolerisJAV prekybinis doleris
* Japonijos kaldintas prekybinis dolerisJaponijos kaldintas prekybinis doleris
| Punelė |
| --- |
| Punelė ties Nečiuikų šaltiniu Punelė ties Nečiuikų šaltiniu |
| **Ilgis** | 16,2 km |
| **Baseino plotas** | 44,9 km² |
| **Ištakos** | Bazorų apylinkės |
| **Žiotys** | Nemunas |
| **Šalys** | Lietuvos vėliava Lietuva |

**Punelė** – upė Lietuvoje, Alytaus rajone; Nemuno dešinysis intakas. Prasideda laukuose tarp Bazorų sodų ir Padvariškių kaimo. Teka į šiaurę, žemupyje – į vakarus ir šiaurės vakarus. Įteka į Nemuną 343,5 km nuo jo žiočių, Punioje, Punios piliakalnio papėdėje.

Intakai: Aklina, Ežerėlio upelis, Bagdonupis (dešinieji), Karvelninkas (kairysis).

Upelio vaga labai vingiuota, slėnis vietomis pelkėtas, apaugęs šlapiais miškeliais. Aukštupio vaga daug kur ištiesinta. Žemupys patenka į Nemuno kilpų regioninį parką. Prie Punelės įsikūrusios gyvenvietės: Taučionys, Adamonys, Gemaitiškės, Kružiūnai, Paliepiai, Karvelninkai, Punia. Prie upelio stūkso Bazorų piliakalnis, Kružiūnų piliakalnis ir Punios piliakalnis.

Laikoma, kad upelio vardas kilęs iš miestelio pavadinimo *Punia*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  B. Gailiušis, J. Jablonskis, M. Kovalenkovienė. *Lietuvos upės: Hidrografija ir nuotėkis*. Kaunas: Lietuvos energetikos institutas, 2001, 405 psl..
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 267
| **Hygrophorus erubescens**Apsauga: 4(I) – Nenustatyta |
| --- |
| Purpurinė guotė (*Hygrophorus erubescens*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Guoteniniai  *( Hygrophoraceae)* |
| Gentis: | Guotė  *( Hygrophorus)* |
| Rūšis: | Purpurinė guotė  *( Hygrophorus erubescens)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Purpurinė guotė** (*Hygrophorus erubescens*) – guoteninių (*Hygrophoraceae*) šeimos, guočių (*Hygrophorus*) genties grybų rūšis, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

Kepurėlė rausvai purpurinė, rausvai gelsvai dėmėta, sausa. Vaisiakūniai vidutinio dydžio, mėsingi. Kepurėlė užauga iki 10 cm skersmens, jauna – balsva, rausvo atspalvio, senesnė – apšepusi purpuriškai rožiniais smulkiais žvyneliais, atrodo lyg išmarginta rusvai geltonų ir raudonų dėmių. Lakšteliai balti, seni – rausvai rusvi, raudonai dėmėti, nuaugtiniai. Kotas 5–7 cm ilgio ir 1,5–2 cm storio, prie lakštelių baltas, žemiau rusvai rudas, rožinio atspalvio. Trama balta, ruda, minkšta, kartaus skonio. Sporos 8–11×4–5 μm.

Auga vasarą, rečiau rudenį spygliuočių miškuose, ypač pušynuose. Labai panaši ūmėdinė guotė (*Hygrophorus russula*), tik ši stambesnė, auga mišriuosiuose, lapuočių miškuose, ypač kalkinguose ąžuolynuose.

Reta, žinomos tik kelios augavietės. Dėl kartaus skonio **nevalgoma**. Šilumamėgė. Saugoma.

Literatūra
----------

**Lietuvos grybų atlasas**, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 93 psl.
| **Hashim Thaçi** |
| --- |
|  |
| Hashim Thaçi |
| Gimė | 1968 m. balandžio 24 d. (55 metai)Srbica, Jugoslavija |
| Sutuoktinis (-ė) | Lumnije Thaçi |
|  |
| Veikla | 2 kartus Kosovo ministras pirmininkas, šalies demokratų partijos vadovas, 5-asis šalies prezidentas |
| Partija | Kosovo demokratų partija |

**Hashim Thaçi** (g. 1968 m. balandžio 24 d.) – 5-asis Kosovo prezidentas, šalies demokratų partijos vadovas, buvęs premjeras.

H. Thaci gimė Srbicos mieste šalies šiaurėje. Jis baigė filosofijos ir istorijos mokslus sostinės Prištinos universitete. 1993 m. būsimas politikas gyveno Šveicarijoje, kur prisijungė prie Albanijos emigrantų judėjimo.

2007 m. H. Thaci vedė Kosovo demokratų partiją į pergalę parlamento rinkimuose. Šio partija gavo 34,3 % balsų ir užsitikrino 37 parlamento vietas. 2008 m. politikas palaikė Kosovo nepriklausomybę ir tapo šios šalies ministru pirmininku.

2016 m. vasarį vykusiuose šalies prezidento rinkimuose Hashim Thaçi nugalėjo ir tapo 5-uoju šalies vadovu. Jis pakeitė iki tol vadovavusią Atifete Jahjaga.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Delauney, Guy (2016-04-08). „Kosovo's Hashim Thaci: From guerrilla leader to president". *BBC News*. Nuoroda tikrinta 2020-06-25.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prieš tai:**Bujar Bukoshi** | **Kosovo ministras pirmininkas**1999–2000 | Po to:**Nexhat Daci** |
| Prieš tai:**Agim Çeku** | **Kosovo ministras pirmininkas**2008–2014 | Po to:**Isa Mustafa** |
| Prieš tai:**Atifete Jahjaga** | **Kosovo prezidentas**2016– | Po to:**-** |
| Korfu incidentas |
| --- |
| Priklauso: Tarpukaris |
| Korfu sala |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Data | 1923 rugpjūčio 29 d. – 1923 rugsėjo 27 d. |
| Vieta | Korfu, Graikija |
| Rezultatas | Susitarimas tarp Italijos ir Graikijos karalysčių, tarpininkaujant Tautų Sąjungai |

 |
| Konflikto šalys |
|  Italija |  Graikija |

Italijos karo laivas "Conte di Cavour"**Korfu incidentas** - 1923 m. įvykusi diplomatinė krizė tarp Graikijos ir Italijos.

Konfliktas
----------

Tarp Graikijos ir Albanijos kilo pasienio konfliktas. Abi šalys pradėjo ginčą Ambasadorių konferencijoje, kuri sudarė komisiją, turėjusią nustatyti sieną tarp abiejų valstybių. Sieną turėjo patvirtinti Tautų Sąjunga. Kelios šalys (įskaitant ir Italiją) skyrė nedidelius dalinius karių, turėjusių užtikrinti komisijos saugumą teritorijos apžiūros metu.

Incidentas Graikijoje
---------------------

1923 m. rugpjūčio 27 d. trys Italijos kariai važiavo automobiliu Graikijos teritorijoje. Jiems teko sustoti, nes ant kelio gulėjo nuvirtęs medis. Norėdami jį patraukti kariai išlipo iš automobilio, tačiau buvo užpulti ir nužudyti. Greičiausiai tai padarė albanų banditai apsimetę graikais. Tarp žuvusiųjų buvo ir generolas Enrico Tellini.

Italijos reakcija
-----------------

Rugpjūčio 29 d. Italija pateikė Graikijai ultimatumą - ji reikalavo 50 milijonų Italijos lirų reparacijų ir mirties bausmės žudikams. Graikams nepavyko nustatyti žudikų, todėl rugpjūčio 31 d. Italija ėmė bombarduoti ir užėmė graikams priklausiusią Korfu salą Jonijos jūroje. Atakos metu žuvo mažiausiai 15 civilių. Slaptuoju invazijos motyvu buvo Korfu salos strateginė padėtis, atverianti kelią į Adrijos jūrą. Telinio nužudymas laikomas tik patogiu pretekstu.

Sprendimas
----------

Graikija kreipėsi į Tautų Sąjungą, kuri iš pradžių pasmerkė okupaciją. Konflikto sprendimas buvo perduotas Ambasadorių konferencijai ir tiek Italija, tiek Graikija sutiko vykdyti konferencijos sprendimą. Konferencija patenkino Italijos reikalavimą dėl reparacijų ir liepė Graikijai atsiprašyti, su kuo valstybė sutiko. Rugsėjo 27 d. Italijos karinės pajėgos buvo išvestos iš Korfu.

Ambasadorių konferencijos sprendimas buvo aršiai kritikuojamas - Tautų Sąjunga pateisino Italijos agresiją prieš Graikiją ir visai negynė mažesnės valstybės.

Nuorodos
--------

1. ↑  Albania's Captives. Pyrrhus J. Ruches. Argonaut, 1965 p. 120 "He had no trouble recognizing three of them. They were Major Lepenica, Nevruz Belo and Xhellaledin Aqif Feta, alias Daut Hohxa."
|  |
| --- |
| Kordobos valstybinis universitetas |
|  |
| Įkurtas | 1613 m. |
| Tipas | Valstybinis |
| Rektorius | Carolina Scotto |
| Studentų | 113 558 |
| Vieta | Kordoba, Argentina |
| Svetainė | www.unc.edu.ar |

**Kordobos valstybinis universitetas** (isp. *Universidad Nacional de Córdoba, UNC*) – seniausias Argentinos ir antras seniausias Pietų Amerikos universitetas. Įkurtas Kordobos provincijoje, Kordobos mieste, *Ciudad Universitaria* kvartale.

1610 m. jėzuitų įkurtas Naujasis aukščiausiasis koledžas, atidarytas 1613 m. jame mokyta filosofijos ir teologijos. 1621 m. tapo universitetu, 1680 m. Kordobos universiteto statusas patvirtintas karaliaus dekretu. 1767 m. pranciškonai pakeitė jėzuitus universiteto vadovavime. Nuo 1854 m. universitetas tapo valstybiniu.

Universitete studijuoja virš 113 tūkst. studentų. Yra Argentinos valstybinė observatorija (įkurta 1870 m.), centrinė biblioteka (įkurta 1613 m.), antropologijos, mineralogijos ir geologijos muziejus.

Turi 12 fakultetų:

* Teisės ir socialinių mokslų
* Architektūros, urbanistikos ir dizaino
* Tiksliųjų fizinių ir gamtos mokslų
* Ekonomikos
* Chemijos
* Žemės ūkio ir žuvininkystės
* Medicinos
* Filosofijos ir humantarinių mokslų
* Matematikos, astronomijos ir fizikos
* Odontologijos
* Kalbų
* Psichologijos

Universitete studijavo ar dėstė Nobelio premijos laureatai Carlos Saavedra Lamas, Bernardo Houssay, Luis Federico Leloir, Adolfo Pérez Esquivel, César Milstein.
Korg Corporation|  |
| Forma | Korporacija |
| Pramonė | Elektronika |
| Įkurta | 1962 m. |
| Centrinė būstinė | Inagi, Tokijas, Japonija |
| Produkcija | Muzikos instrumentai, audio procesoriai |
| Tinklalapis | www.korg.com |

**Korg Corporation** arba tiesiog **Korg** – japonų korporacija, veikianti tarptautiniu mastu, pagarsėjusi kaip elektroninių muzikos instrumentų gamintojas.

Kompanija buvo įkurta 1962 m. ir iš pradžių gamino elektroninius vargonus, po to perėjo prie analoginių sintezatorių. 1987 m. dalį kompanijos akcijų įsigijo „Yamaha Corporation", tačiau po neįtikėtinos sintezatoriaus M1 sėkmės, akcijos po 5 metų buvo atpirktos. 1987 m. pasirodęs Korg M1 tapo populiariausiu visų laikų elektroniniu muzikos instrumentu (viso buvo parduota virš 200 000 vnt.), bei pirmu „Workstation" tipo muzikos instrumentu (multitembrinis, su integruotu sintezatoriumi, sekvencoriumi ir praplėsta polifonija).

„Korg" garsi Wavestation, Triton, microKorg sintezatorių linijomis. Tarp kitų gaminių – seimpleriai, gitarų tiuneriai, skaitmeniniai pianinai, audio mikseriai.

„Korg" priklauso prekiniai ženklai:

* „Vox" (gitariniai stiprintuvai ir procesoriai).

Gaminių galerija
----------------

* Polysix analoginis sintezatorius (1981)Polysix analoginis sintezatorius (1981)
* Populiariausias visų laikų elektroninis klavišinis instrumentas Korg M1 (1987)Populiariausias visų laikų elektroninis klavišinis instrumentas Korg M1 (1987)
* Wavestation - skaitmeninis vektorinės sintezės sintezatorius (1990)Wavestation - skaitmeninis vektorinės sintezės sintezatorius (1990)
| Hatvanasveng. *Hatvan* |
| --- |
|        |
| *Hatvano centras* |
|  |
| 

HatvanasHatvanas

47°40′0″ š. pl. 19°14′0″ r. ilg.﻿ / ﻿47.66667°š. pl. 19.23333°r. ilg.﻿ / 47.66667; 19.23333﻿ (Hatvanas)Koordinatės: 47°40′0″ š. pl. 19°14′0″ r. ilg.﻿ / ﻿47.66667°š. pl. 19.23333°r. ilg.﻿ / 47.66667; 19.23333﻿ (Hatvanas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Vengrijos vėliava Vengrija |
| **Medė** | Hevešas |
|  |
| **Gyventojų** (2018) | 20 167  |
|  |
|  **Vikiteka** | Hatvanas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Hãtvanas |

**Hatvanas** (veng. *Hatvan*) – miestas vidurio rytų Vengrijoje, Hevešo medėje, 50 km į šiaurės rytus nuo Budapešto, prie Zadvos upės. Svarbus transporto mazgas: plentai ir geležinkeliai į Budapeštą, Solnoką, Miškolcą, Šalgotarjaną. Vystoma metalo, medienos apdirbimo, mašinų gamybos, elektrotechnikos (matavimo prietaisų), tekstilės, chemijos, odos, maisto (cukraus, spirito, vaisių, daržovių) pramonė. Veikia krašto muziejus, stovi Grasalkovičių rūmai.

2011 m. 86,8 % miesto gyventojų buvo vengrai, 2 % – čigonai, 0,5 % – vokiečiai.

Istorija
--------

Hatvano vardu pavadinta dabartinio miesto apylinkėse gyvavusi bronzos amžiaus archeologinė kultūra (Hatvano kultūra).

Hatvanas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1235 m. Viduramžiais tai buvo įtvirtintas miestas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Hatvan*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005

Miesto užrašas senuoju vengrų raštu
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koregidoras, Landsat nuotrauka.
Koregidoras 1982 m.
**Koregidoras** (angl. *Corregidor*) – sala Filipinuose, Manilos įlankos žiotyse. Sala buožgalvio formos. Uodega nukreipta į rytus, galva – kalva stačiais šlaitais ir plokčšia viršūne, nukreipta į jūrą. Kartu su *Caballo* salele iš dalies užtveria kelią į Manilos įlanką ir anksčiau buvo svarbus gynybinis punktas. Ilgis – 6 km. Plotis – 2,4 km. Plotas – 9 km².

Geologiškai, Koregidoras su *Caballo* yra Koregidoro kalderos dalis, ugnikalnio, paskutinį kartą išsiveržusio prieš ~1 mln. m. liekanos.

Istorija
--------

Iki ispanų salelė galėjo būti gyvenama žvejų. Ispanų laikais saloje pastatyta signalinė stotis įspėdavusi Manilą apie artėjančius laivus. 1795 m. įrengta karinio laivyno stotis vėliau ligoninė ir 1836 m. – švyturys. Įsikūrė nedidelė gyvenvietė.

1898 m. Filipinai atiteko JAV, sala atiteko JAV kariuomenei. 1909–1912 m. įrengtas fortas (*Fort Mills*) – artilerijos pozicijos, betoniniai bunkeriai, nutiesti keliai. Dėl uolingo kraštovaizdžio ir šių įtvirtinimų sala dar vadinta tiesiog uola (*the rock*). Antrojo pasaulinio karo metais dėl salos vyko inirtingi mūšiai.

Dabar sala populiarus turistinis objektas.
Memnono kolosai 2007 metais
**Memnono kolosai** – dvi gigantiškos Senovės Egipto naujosios karalystės faraono Amenchotepo III (apie 1392−1352 m. pr. m. e.) statulos, esančios Tėbų nekropolyje vakariniame Nilo upės krante prie šiuolaikinio Luksoro.

Memnono kolosai iškalti iš kvarcitinio smiltainio ir buvo iš abiejų Amenchotepo III šventyklos pirmojo pilono pusių. 27 m. pr. m. e. žemės drebėjimo metu šiaurinė statula buvo pažeista ir jos viduje atsirado įtrūkimai. Kiekvieną rytą statuloje pasigirsdavo tarsi gaudesys ar švilpimas, tikriausiai iššauktas oro judėjimo ar per naktį susikondensavusio vandens garavimo. Graikų keliautojai statulas praminė Memnono kolosais pagal homerinio epo herojų, afrikietį Memnoną, tarsi jis dainuotų savo motinai, aušros deivei Eos. Graikų istorikas Strabonas įtarė, kad garsą skleidžia šalia stovintys egiptiečiai, nors galų gale jis teigė, kad buvo įtikintas gaudimo antgamtiškumu. Romos imperatoriaus Septimijaus Severo (valdė 193−211 m.) nurodymu pažeista statula buvo restauruota papildomais akmens blokais ir tokiu būdu gaudesys pranyko. Amenchotepo III šventykla sugriuvo to paties 27 m. pr. m. e. žemės drebėjimo metu ir jos akmenis išnešiojo vietiniai gyventojai, likučiai prasmego smėlyje (šią vietą pasiekdavo Nilo potvyniai). Vieta, kur stovi statulos, buvo praminta Memnonija. Abi statulos yra apie 18 m aukščio ir per laiką buvo pažeistos, jose nebeatpažįstamas Amenchotepas III, sėdintis soste. Iš abiejų statulų pusių yra iškaltos mažesnės reljefinės skulptūros, pietinėje vaizduojančios faraono žmoną, karalienę Tiją, šiaurinėje − faraono motiną Mutmvają.

Šaltiniai
---------

* Ian Shaw, Paul Nicholson. *The British Museum Dictionary of Ancient Egypt*. The American University in Cairo Press. 2002, p. 69
* Farid Atiya. *Pocket Book of Ancient Egypt*. American Univ in Cairo Press, 2008, p. 366
|  Koregvachai |
| --- |
| Gyventojų skaičius | ~1760 |
| Populiacija šalyse | Kolumbijos vėliava Kolumbija |
| Kalba (-os) | koregvachų |
| Religijos | krikščionybė (katalikybė), prigimtinė tikyba |
| Giminingos etninės grupės | tamai, pichao, sionai, makunai, kofanai ir kt. tukano |

**Koregvachai** (isp. *coreguaje*, iš sionų k. *korébahü* „žmonės-blakės", sav. *koré pâín*) – indėnų tauta, gyvenanti pietų Kolumbijoje, Ortegvasos upės krantuose (Putumajo ir Kaketos dep.). Populiacija apie 1760 žmonių. Koregvachų kalba priklauso tukanų kalbų šeimai. Kultūriškai artimi kitiems tukanams. Pagal tikybą – Romos katalikai.

Ryšius su europiečiais užmezgė nuo XVII a. Po ispanų užkariavimo buvo veikiami kečujų.

Tradiciškai verčiasi kapline-lydimine žemdirbyste (manijokai, kukurūzai, bananai, ryžiai, cukranendrės), medžiokle (su šunimis), žvejyba, rankiojimu, kaučiuko ir kitų žaliavų gavyba. Pagrindiniai amatai – puodų lipdymas, audimas, pluošto rūbų, hamakų gamyba, kanojų skobimu. Tiek vyrai, tiek moterys vilki ilgus marškinius („kusme" – *hu’irepa kâa*).

Koregvachų šeima mažoji arba didžioji, gyvena didžiajame name. Bendruomenės gyvenimą tvarko šamanas, vadinamas „kuraka". Santuoka neolokalinė. Giminės linija, panašu, vedama pagal tėvą. Vartoja haliucinogenines medžiagas, koką. Iš dalies išlikusi tradicinė mitologija ir tikyba.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Корегуахе*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Menandras
**Menandras** – vienas žymiausių naujosios antikinės komedijos autorių. Būtent atėnietis Menandras (343–291 m. pr. m. e.), kurio veikalų išliko daugiausiai, įvedė buitinę tematiką: santykiai tarp vaikų ir tėvų, karių, vergų ir ponų. Įdomesni jo tipažai: gudrus vergas, karys pagyrūnas.
Nors tuo metu laikai buvo neramūs, Menandro komedijose konkretūs politiniai įvykiai nėra vaizduojami. Dramaturgas išreiškia naujosios helenizmo epochos nuostatas. Kaip viena aukščiausiųjų įvardijama dorybė.

Teigiama, jog kaip tik humanizmo idėja ir yra Menandrui svarbiausia. Galima pastebėti, jog kartais jo komedijose vyrauja ne komiškasis, o melodraminis pradas. Štai komedijoje „Nukirptoji" vyrauja moralinė problematika, sutirštinami neigiami reiškiniai, tačiau pabaiga laiminga. Be to, išlikusiose Menandro komedijose (pvz. „Bambeklis") dažnas yra meilės motyvas, kuriam kartais priešpastatomas neapykantos jausmas.

Vikicitatos 

Wikiquote logoWikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***Menandras***
| Hatarvikasfar. *Hattarvík* |
| --- |
|  |
|  |
| 

HatarvikasHatarvikas

62°19′51″ š. pl. 6°16′25″ v. ilg.﻿ / ﻿62.33083°š. pl. 6.27361°r. ilg.﻿ / 62.33083; 6.27361﻿ (Hatarvikas)Koordinatės: 62°19′51″ š. pl. 6°16′25″ v. ilg.﻿ / ﻿62.33083°š. pl. 6.27361°r. ilg.﻿ / 62.33083; 6.27361﻿ (Hatarvikas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Farerų vėliava Farerai |
| **Regionas** | Norojaro regionas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 900 |
|  |
| **Gyventojų** (2006 m.) | 17  |
|  |
| **Pašto kodas** | FO 767 |

**Hatarvikas** (far. *Hattarvík*) – kaimas rytinėje Fuglojaus salos dalyje, Fareruose. Ryčiausia šalies gyvenvietė, apsupta kalnų iš trijų pusių. Tai vienas iš dviejų salos kaimų, kitas pietuose esantis – Čirčia. Gyvenvietes jungia kelias, nutiestas XX amžiaus 9-ame dešimtmetyje. 2006 m. duomenimis, kaime gyveno 17 žmonių.

Hatarvikas įkurtas 900 metais. 1899 m. pastatyta mūrinė bažnyčia. Iš Hvanasundo, gyvenvietė pasiekima keltu 1-2 kartus per dieną, sraigtasparniu 3 kartus per savaitę iš Klaksviko ir Torshauno.

Nuorodos
--------

* Nuotraukų galerija
| **Mykolas Miežinis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1827 m. spalio 11 d.Vaitiekūnai, Grinkiškio valsčius |
| Mirė | 1888 m. lapkričio 24 d. (61 metai)Švėkšna |
| Palaidotas (-a) | Švėkšnos kapinės |
|  |
| Veikla | kalbininkas, kunigas |

**Mykolas Miežinis** (1827 m. spalio 11 d. Vaitiekūnai, Grinkiškio valsčius – 1888 m. lapkričio 24 d. Švėkšna) – Lietuvos kalbininkas, kunigas. Palaidotas Švėkšnos kapinėse.

Biografija
----------

1850 m. baigė Varnių kunigų seminariją. 1850 m. įšventintas kunigu. 1854–1866 m. kunigavo Latvijoje, 1870–1888 m. – Lietuvoje. Dėl liberalių pažiūrų buvo kilnojamas iš vienos parapijos į kitą. Bendradarbiavo „Aušroje". Pritarė 1863 m. sukilimui, buvo caro valdžios sekamas ir tardomas. Caro administracijos reikalavimu 3 metus kalintas Raseinių vienuolyne. Čia parengė trumpą „Lietuviszką gramatiką" (1886 m.) ir apie 15 000 žodžių „Lietuviszkai–latviszkai–lenkiszkai–rusiszką žodyną" (1894 m.) – vertingas lietuvių leksikografijos paminklas. Jo darbus recenzavo Jonas Jablonskis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Sabaliauskas. *Mykolas Miežinis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 35 psl.
| Hasekės muchafazaarab. مُحافظة الحسكة |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Sirijos vėliava Sirija |
| **Administracinis centras** | Hasekė |
| **Mintakų skaičius** | 4 |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 1 865 000 |
| **Plotas** | 23 334 km² |
| **Tankumas** (2021) | 80 žm./km² |

**Hasekės muchafaza** (arab. مُحافظة الحسكة = *Muḥāfaẓat al-Ḥasakah*, kurd.  = *Parêzgeha Hesekê*) – viena iš 14 Sirijos muchafazų. Yra šalies šiaurės rytinėje dalyje, prie Irako ir Turkijos sienų. Administracinis centras – Hasekė.

Nuo Sirijos pilietinio karo pradžios teritoriją kontroliuoja kurdų Šiaurės ir Rytų Sirijos autonominė administracija (dar žinoma kaip Rožava).

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Muchafaza suskirstyta į 4 mintakas:

* Hasekė
* Malikija
* Kamišlis
* Ras al Ainas

Šaltiniai
---------

1. ↑  SYRIA, *citypopulation.de*


|  |  |
| --- | --- |
|  **Sirijos muchafazos** |  |
| Alepas | Dara | Damaskas (miestas) | Damaskas (užmiestis) | Deir ez Zoras | Hama | Hasekė | Homsas | Idlbas | Kuneitra | Latakija | Raka | Suveida | Tartusas |
**Povilas Kemėšis** (1921 m. lapkričio 9 d. Kilėviškiuose, Leliūnų valsčiuje – 2008 m. lapkričio 21 d. Kaune) – Lietuvos inžinierius elektrotechnikas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1940 m. baigė Utenos gimnaziją, 1947 m. baigė Kauno universitetą. 1957 m. Kauno politechnikos institute apsigynė technikos mokslų kandidato disertaciją „Ferodinaminis polinių koordinačių vektormetras su dviem laisvumo laipsniais". 1967 m. ten pat apsigynė daktaro disertaciją „Vektorinių matavimo sistemų teorijos ir taikymo klausimai", technikos mokslų daktaras, 1993 m. nostrifikuotas habilituotas technologijos mokslų, informatikos inžinerijos daktaras.

1947–1949 m. Kauno elektrinės budintis inžinierius elektrikas, 1948–1951 m. Kauno žemės ūkio technikumo dėstytojas. Nuo 1951 m. Kauno technologijos universiteto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytojas, 1968–1972 m. Gamybos automatizavimo katedros vedėjas, nuo 1976 m. Kalbos tyrimo laboratorijos mokslinis vadovas, 1961 m. docentas, nuo 1968 m. profesorius. Nuo 2001 m. rugsėjo 26 d. profesorius emeritas.

Mokslinė veikla
---------------

Tyrimų sritis – vektorinių matavimo prietaisų teorija ir naudojimas, automatinė kontrolė, kalbos automatinis atpažinimas. 40 išradimų iš kalbos signalų analizės ir atpažinimo autorius.

Bibliografija
-------------

* Skaičiavimo kompleksų teorija, 2 d. 1974–1976 m.
* Dvimačių kintamosios srovės sekos sistemų teorija, su K. Kriščiūnu, 1975 m. rusų k.
* Kalbos signalų atpažinimas pagal jų struktūrines savybes, su kitais, 1977 m. rusų k.
* Kalbos signalų algoritmai, monografija. Kaunas, Technologija, 1996 m.
* Klausos neuroninis tinklas, su A. Stasiūnu, 2001 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Povilas Kemėšis. Visuotinė lietuvių enciklopedija. 2018-08-17. Nuoroda tikrinta 2022-09-22.
2. ↑  *Povilas Kemėšis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 726 psl.
3. ↑  Povilas Kemėšis. Kauno technologijos universitetas Archyvuota kopija 2019-01-02 iš Wayback Machine projekto.
**Vytautas Valiukevičius** (1907 m. rugpjūčio 14 d. Šventažerio Babruose, Veisiejų valsčius, Seinų apskritis – 1973 m. gegužės 25 d. Kaune, Romainių sanatorijoje) – Lietuvos teisininkas, visuomenės ir politinis veikėjas, rezistentas.

Biografija
----------

Mokytis pradėjo 1916 m. Šventažerio pradžios mokykloje, vėliau, nuo 1921 m. – iš Seinų persikėlusioje Lazdijų Žiburio gimnazijoje. 1927 m. ją baigė ir istojo į Lietuvos universiteto Teologijos-filosofijos fakultetą. 1934 m. apgynė diplominį darbą „Krikščioniškas sindikalizmas".

Veikė studentų ateitininkų klube „Vytautas", buvo studentų ateitininkų dzūkų draugijos „Dainava" steigėjas, pirmosios valdybos narys. Vėliau stojo į VDU Teisės fakulteto Teisės skyrių, ir 1936 m. apgynė kitą diplominį darbą „Korporacinės santvarkos elementai Portugalijos 1933 m. konstitucijoje". Kad galėtų dirbti asistentu civilinės teisės katedroje, 1937 m. parašė studiją „Nuosavybės teisė mūsų žemės reformos įstatymuose".

1939 m. kartu su katedra persikėlė į atkurtą Vilniaus universitetą. Ten jis dirbo iki 1943 m. kovo 17 d. Nuo Štuthofo stovyklos išsigelbėjo išbėgdamas iš kambarėlio Vilniaus universiteto centriniuose rūmuose, bet buvo suimtas ir į Štuthofą išvežtas nebėgęs jauniausias brolis Jurgis Valiukevičius.

Įsikūrus Lietuvių frontui (LF), buvo Vilniaus LF apygardos vadovaujančiosios grupės narys. Jo bute 1943 m. buvo aptariama LF programa. Svarbus diskusijų ir pasitarimų dalyvis. Platino LF spaudą ir buvo atsakingas už LF politiką Vilniaus krašte.

Po karo prisiglaudė žmonos gimtinėje Ukmergėje. Dirbo fizikos mokytoju Ukmergės mergaičių gimnazijoje. Įsteigė advokato kontorą, iki 1961 m. advokatavo Ukmergėje, tada jam kaip malonė leista dirbti advokato darbą Zarasuose. Jau be sveikatos 1967 m. su šeima persikėlė į Kauną ir čia tęsė advokato darbą iki mirties.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Garbinga veikla - nepamirštama. „Vytauto" klubui - 75
| ***Raudonos katės stiklo labirinte*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Gatti rossi in un labirinto di vetro |
| Kilmės šalis |  Ispanija Italija |
| Režisierius | Umberto Lenzi |
| Scenaristas (-ai) | Umberto LenziFelix Tusell |
| Kompozitorius | Bruno Nicolai |
| Metai | 1975 |
| Žanras | giallo |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Raudonos katės stiklo labirinte** (it.  *Gatti rossi in un labirinto di vetro*) – 1975 m. sukurtas giallo filmas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Martine Brochard – Pauletė
* John Richardson – Markas Bertonas
* Ines Pellegrini – Naiba
* Mirta Miller – Liza
* Daniele Vargas – Robis
* Raf Baldassarre – Martinezas
* Silvia Solar – Geilė

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Grupė amerikiečių turistų, keliaujančių po Ispaniją, tampa maniako, savo aukoms išpjaunančio akis, taikiniu. Policija įtaria prie turistų vėliausiai prisijungusį verslininką Bertoną, nes tarp kitų keleivių yra šio meilužė, tuo tarpu jis pats pradeda tikėti, kad žmogžudystės yra susijusios su jo žmona, sergančia psichine liga. Jiedu išsiskyrė oro uoste ir žmona turėjo grįžti į Valstijas, tačiau Bertonas sužino, kad į lėktuvą ji neįlipo. Policija pradeda ieškoti moters, tačiau žmogžudystės tęsiasi ir toliau...
| **Povilas Kulvietis, Kulviecas** |
| --- |
| Gimė | 1917 m. vasario 16 d.Tbilisis |
| Mirė | 2002 m. gruodžio 30 d. (85 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | Lietuvos sovietinis veikėjas, ekonomistas, habilituotas daktaras socialinių mokslų daktaras |
| Partija | 1940 m. TSKP |
|  |
| Alma mater | 1950 m. Tbilisio politechnikos institutas |

**Povilas Kulvietis, Kulviecas** (1917 m. vasario 16 d. Tbilisis – 2002 m. gruodžio 30 d. Vilnius) – Lietuvos sovietinis veikėjas, ekonomistas, habilituotas daktaras socialinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

Sūnus Genadijus Kulvietis. 1950 m. baigė Tbilisio politechnikos institutą. 1966 m. ekonomikos kandidatas, 1982 m. ekonomikos mokslų daktaras.

1934–1951 m. dirbo staklių gamykloje Tbilisyje. 1951–1956 m. Vilniaus „Žalgirio" staklių gamyklos vyr. inžinierius, 1956–1957 m. Kauno „Pergalės" turbinų gamyklos direktorius. 1957–1960 m. LTSR Liaudies ūkio tarybos pirmininko pavaduotojas, 1960–1965 m. – pirmininkas, 1965–1975 m. LTSR Ministrų Tarybos pirmininko pavaduotojas. 1975–1992 m. Liaudies ūkio specialistų tobulinimosi instituto direktoriaus pavaduotojas, nuo 1982 m. profesorius.

1940–1989 m. TSKP, 1989–1990 m. savarankiškos LKP narys. 1960–1976 m. LKP CK narys, 1961–1964 m. kandidatas į LKP CK biuro narius. 1962–1966 m. TSRS Aukščiausiosios Tarybos, 1967–1975 m. LTSR Aukščiausiosios Tarybos deputatas.

Parašė knygų apie mašinų ir prietaisų gamybos ekonomikos ir techninės pažangos problemas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Povilas Kulvietis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 249 psl.
2. ↑  *Povilas Kulvietis*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, VI t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1980. T.VI: Kombinacija-Lietuvos, 249 psl.
**Vytautas Suslavičius** (g. 1951 m. rugpjūčio 3 d. Trakuose) – fotomenininkas, gyvenantis Vilniuje, įžymus džiazo įamžinimu.

Biografija
----------

Gimė 1951 m. rugpjūčio 3 d. Trakuose. 1969–1974 m. Vilniaus universitete studijavo fiziką. 1977–2010 dirbo AB Lietuvos elektrinė. Nuo 1992 m. Lietuvos fotomenininkų sąjungos narys.1997 m. – Tarptautinės fotografijos meno federacijos (FIAP) fotografas-menininkas (AFIAP),
2005 m. – Lietuvos Respublikos meno kūrėjas.

Darbai
------

* „Italijos eskizai" (1981);
* „Kalnų kvapas" (1982–1997);
* „Tylioji fotografija" (1990–1998);
* „Elektrėnų bažnyčios statybos istorija" (1990–1996);
* „Skerstuvės kaime" (1991–1994);
* „Negrįžtanti vaikystė" (1998),
* „Sugrįžimas į Kanadą" (1999);
* „Milijonas metų prieš mūsų erą" (1996–2003);
* „Džiazo įspūdis" (1997–2003).

Individualios parodos
---------------------

94 individualios parodos Vilniaus, Kauno, Birkeröt’o (Danija), Brno (Čekija), Toronto (Kanada), Alytaus, Birštono, Druskininkų, Elektrėnų, Kaišiadorių, Klaipėdos, Marijampolės, Mažeikių, Panevėžio, Šiaulių, Širvintų, Trakų, Visagino meno galerijose ir parodų salėse.

*

Apdovanojimai
-------------

* 1997 – Tarptautinės meninės fotografijos federacijos (FIAP) fotografo menininko (AFIAP) garbės vardas; per 20 kitų apdovanojimų.

V. Suslavičiaus darbai kolekcijose
----------------------------------

Lietuvos fotomenininkų sąjunga, Vilnius; FIAP kolekcija, Lozana, Šveicarija; Menininkų namai, Nida; Lietuvių namai, Torontas, Kanada; Miesto biblioteka, Birkeröt, Danija; Fotografijos muziejus, Šiauliai; Lietuvos bankas, Vilnius; AB Lietuvos elektrinė, Elektrėnai.

Šaltiniai
---------

* Lietuvos fotomeninkų sąjunga

1. „Elektrėnai", albumas (Vilnius, „Jandrija", 2002).
2. „Kaunas Jazz", fotografija (Kaunas, „Partitūra", 2002).
3. „Lietuvos elektrinė", albumas – skirta 40-čiui (Vilnius, „Petro ofsetas", 2002).
4. „Akmenų byla", (skirta Viliaus Orvydo atminimui) .Vilnius,„Petro ofsetas", 2004.
Vytautas Mizeras –sakmė,
Vytautas Suslavičius – fotografija.
5. "Džiazas – Lietuva", fotografija, parodos katalogas (Vilnius, „Petro ofsetas", 2008)
6. "Vaizdai – Lietuva", fotografija, parodos katalogas (Vilnius, „Petro ofsetas", 2009)
7. „KaunasJazz 2010" – kalendorius
8. "Lietuvos elektrinė 1960-2010", albumas – skirta 50-čiui (Vilnius, „Petro ofsetas", 2010)

Fotoknygos:

1. „Lietuvos elektrinė" 1960-2010. Albumas (Klaipėda, S.Jokužio spaustuvė, 2009.
2. „Veidai šviesose"\_Kaliningrad Jazz international festival. Albumas (Klaipėda, S.Jokužio spaustuvė, 2011)
3. „Ir žodis tapo kūnu"\_Elektrėnų bažnyčios statybos istorija 1990-1996. Albumas (Klaipėda, S.Jokužio spaustuvė, 2012)
4. „Freskų kelias"\_Antanas Kmieliauskas-freskų sukūrimas kardinolo Vincento Sladkevičiaus tėviškėje Guronyse. Albumas (Klaipėda, S.Jokužio spaustuvė, 2012)
**Menachemas ben Jehuda** – žydų sikarijų grupuotės, žudžiusios romėnus ir koloborantus, vadas, gyvenęs apie Pirmąjį žydų-romėnų karą; minimas Juozapo Flavijaus.

Menachemas buvo karys, Judo Galilėjiečio sūnus ir Ezekijo, zelotų vado, kėlusio neramumus Erodo laikais, anūkas. Kilus karui, Menachemas su savo grupuote užpuolė Masadą, apginklavo sekėjus ginklais, saugotais tvirtovėje, ir leidosi į Jeruzalę, kur, įveikęs Agripos II pajėgas, užgrobė Antonijos tvirtovę. Padrąsintas sėkmės, elgėsi kaip karalius ir pasiskelbė visų pajėgų vadu, o tai sukėlė Eleazaro, kito zelotų vado, priešiškumą. Surengus sąmokslą, Menachemas nužudytas.

Esama tų, kurie Menachemą ben Jehudą tapatina su Menachemu Esėju, tarp jų ir Israel Knohl, kuris remiasi dviem esą mesianistiniais Kumrano himnais.

Kaip teigiama, Menachemas ben Jehuda gali būti tapatus Menachemui ben Ezekijui, minimam Talmude (Sanhedrino 98b) bei vadinamam „ramintoju, kuris atgaivintų", ir skirtinas nuo Menachemo ben Amielio, Zerubabelio knygoje minimo mesijo.

Išnašos
-------

1. ↑  Ancient battle divides Israel as Masada 'myth' unravels; Was the siege really so heroic, asks Patrick Cockburn in Jerusalem, The Independent, 1997-03-30
2. 1 2  Kaufmann Kohler, H. G. Friedmann. *PSEUDO-MESSIAHS*. Singer, Isidore; et al. eds. (1901–1906). The Jewish Encyclopedia. New York: Funk & Wagnalls.
3. ↑  Book review digest: Volume 97 H.W. Wilson Company - 2001
4. ↑  Israel Knohl trans. David Maisel *The Messiah Before Jesus: The Suffering Servant of the Dead Sea Scrolls* 2002 p. 61.
|  |
| --- |
| Trijntje Oosterhuis |
|  |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Judith Katrijntje Oosterhuis |
| Dar žinoma | Trijntje |
| Gimė | 1973 m. vasario 5 d. (50 metų)  Amsterdamas, Nyderlandų vėliava Nyderlandai |
| Žanrai | pop, džiazas |
| Veikla | dainininkė |
| Aktyvumo metai | 1990–dabar |
| Įrašų kompanija | EMI, Blue Note Records |
| Susijusi veikla | Total Touch |
| Svetainė | trijntje.nl |

**Judith Katrijntje „Trijntje" Oosterhuis** (g. 1973 m. vasario 5 d. Amsterdame) – olandų pop ir džiazo dainininkė.

Biografija
----------

1990-aisais su savo broliu Tjeerd Oosterhuis suformavo grupę Total Touch ir jau 1991 metais dalyvavo *Grote Prijs van Nederland*, svarbiausiame muzikantų mėgėjų konkurse Nyderlanduose.

1995 m. Total Touch pasirašė sutartį su įrašų kompanija „BMG Music", o 1996-aisiais grupė išleido debiutinį albumą „Total Touch". Albumo pirmasis singlas „Touch Me There", tapo vasaros hitu ir tapo platininiu, per pirmąjį mėnesį buvo parduota daugiau nei 100 000 kopijų. Kitas grupės albumas „This Way" taip pat tapo sėkmingu, nors buvo ne taip gerai žinomas tarptautiniu mastu. 2001 metais grupės nariai nusprendė eiti savais keliais. Trijntje pradėjo solinę karjerą.

2003 m. kovo mėn. Trijntje išleido debiutinį solinį albumą „Trijntje Oosterhuis", tačiau sėkmės nesulaukė. 2004 metais atlikėja pasirašė sutartį su „Blue Note Records" ir išleido koncertinį albumą „Strange Fruit". Šis albumas gavo kritikų pripažinimą, ir Trijntje pagaliau pavyko pasiekti šlovę už savo šalies ribų.

Atlikėja turi du sūnus – Jonas (g. 2004 m.) ir Marijn Benjamin (g. 2006 m.).

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Trijntje Oosterhuis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė
* Trijntje Oosterhuis svetainėje Last.fm

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**The Common Linnets  *„Calm After the Storm"*** |  **Nyderlandų atstovė Eurovizijoje**2015 | Po to:**Douwe Bob  *„Slow Down"*** |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Plėšriamusė ėda žiedmusę.
 *Šis straipsnis apie vabzdžiaėdžius kaip ekologinę grupę. Apie žinduolių būrį skaitykite straipsnyje vabzdžiaėdžiai.*
**Vabzdžiaėdis** - plėšrus organizmas, didžiąją dalį kurio maisto sudaro vabzdžiai.

Pavieniai vabzdžiai smulkūs, tačiau gausūs, ir beveik visose nejūrinėse biocenozėse sudaro labai didelę dalį gyvūninės biomasės. Pvz. Kvinslando ganyklose paprastai *Scarabaeidae* šeimos vabalų lervų masė didesnė nei viršuje besiganančių galvijų.

Labai daug gyvūnų minta vabzdžiais kaip pagrindiniais maisto objektais. Taip pat daug gyvūnų naudoja vabzdžius kaip papildomą baltymų šaltinį dauginimosi metu, nors patys nėra gryni vabzdžiaėdžiai.

Vabzdžiaėdžių gyvūnų pavyzdžiai yra lakštingala, urvinė hiena, echidna, kregždės, skruzdėdos, varlės, driežai, daugelis šikšnosparnių, vorai. Vabzdžiaėdžiais gali būti ir vabzdžiai, pvz. laumžirgiai, vapsvos, boružės, maldininkai.

Atskira vabzdžiaėdžių organizmų grupė yra vabzdžiaėdžiai augalai, pvz. jautrusis musėkautas, saracėnija, saulašarė, tuklė, skendenis, *Aldrovanda vesiculosa*,
Vabzdžiaėdžiai augalai paprastai auga įsisavinamų azoto junginių skurdžiose augavietėse, todėl tokių junginių jie gauna iš virškinamų vabzdžių ir kitų smulkių gyvūnų.
| **Vytautas Tribandis** |
| --- |
| Gimė | 1942 m. liepos 10 d.Pamusiuose, Onuškio valsčius |
| Mirė | 2009 m. lapkričio 3 d. (67 metai)Šiauliuose |
| Sutuoktinis (-ė) | Dalia Magdalena Chomičiūtė |
| Vaikai | Tumas Tribandis |
|  |
| Veikla | Lietuvos dailininkas tapytojas, pedagogas |
| Organizacijos | Šiaulių universitetas |
| Pareigos | docentas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus dailės institutas |

**Vytautas Tribandis** (g. 1942 m. liepos 10 d. Pamusiuose, Onuškio valsčius – 2009 m. lapkričio 3 d. Šiauliuose) – Lietuvos dailininkas tapytojas, pedagogas.

Biografija
----------

1956-1961 m. mokėsi Kauno dailės mokykloje, 1961-1967 m. studijavo Vilniaus dailės institute. 1967-1992 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) dėstytojas, nuo 1992 m. Menų fakulteto Tapybos katedros docentas.

Nuo 1980 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys, 1997–2004 m. Šiaulių skyriaus pirmininkas.

Kūryba
------

Dalyvavo parodose Latvijoje, Rusijoje, Lenkijoje, Švedijoje. Darbų yra Vokietijoje, Belgijoje. Svarbesni kūriniai: „Konstrukcijos" (1974 m.), „Laivai" (1978 m.), „Sena obelis" (1982 m.), „Šiaulių žemė" (1986 m.), „Nuo Ladakalnio" (1988 m.), „Ąžuolai" (1992 m.), „Tiltelis" (1994 m.), „Ryto šalna" (1996 m.), „Kopų motyvas" (1997 m.), ciklas „Šaknys" (1997-2004 m.) ir kt.

Pagrindinė V. Tribandžio kūrybos erdvė – molbertinė tapyba, kurioje atskleidžiamas lietuviškas gamtovaizdis. Plačios lygumų panoramos ir jaukūs Dzūkijos miškų ir tarpukalnių kampeliai, Baltijos jūra ir žvejų kaimeliai – visa tai susilieja į epinį pasakojimą apie gimtinę, tėviškę, Tėvynę. Gamtovaizdyje ypatingą vietą užima medžiai. Pro išsikerojusių kamienų, šakų, lapijos ažūrą atsiveria tolesnės erdvės, horizontas su sodybomis, kalvomis, šlaitais. Medžiai pripildo paveikslą gyvybės. Vienur jie stovi ramūs, kitur draskomi vėjo, bet visur jie yra svarbiausia tema, savotiški gyvybės sargai. Nejučiom kyla mintys apie ekologinę gamtos būklę, apie drevėtų senolių ir lieknų medelių artumą, giminystę žmogui.

V. Tribandis yra sukūręs ir sieninės tapybos kūrinių, dalyvavęs miesto šventėse, kūrybinėse stovyklose. Dailininkas domėjosi fotografija, filmavimu, kompiuteriais. Darbus, kurie sukurti pasitelkus techniką, jis įvardijo „fotografikos" terminu: gamtos motyvai taip komponuojami į išraiškingus vaizdus, realūs elementai tartum susipina į dekoratyvinius, fantastinius derinius. Autorius tuos darbus laikė eksperimentiniais, jais norėta parodyti kompiuterinės technikos galimybes. Dabartinėje krypčių ir tendencijų įvairovėje naujai suvokiamas kūrybinis nuoseklumas vidine meninio vaizdo kaita įsitvirtina kaip viena svarbiausių šiuolaikinio meno atšakų ir sudėtinių dalių.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Vytautas Tribandis. Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka
2. ↑  Vytenis Rimkus. Vytautas Tribandis. In memoriam. Literatūra ir menas, 2009-11-13 nr. 3259
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Kopūstinio baltuko (*Pieris brassicae*)
**Kiaušinėlis** – pirmoji vabzdžių vystymosi stadija. Paprastai vabzdžiai deda apvaisintus kiaušinėlius, tačiau amarai išsivysto iš neapvaisintų kiaušinėlių (partenogenezė). Kol iš padėto kiaušinėlio išsivysto suaugėlis, praeina keletą pasikeitimų. Iš kiaušinėlio išsivysto lerva. Vabalų kiaušinėliai ovaliniai, su plonu lygiu lukštu. Grambuolių ir kinivarpų kiaušinėliai permatomi, baltos ar gelsvos spalvos, juos deda dirvoje ir augalų audiniuose. Lapgraužių kiaušinėliai ryškiai geltoni, žali ar pilki, juos padeda augalų paviršiuje.
Drugiai kiaušinėlius deda ant tų augalų, kurių lapais vėliau maitinasi vikšrai. Kai kurios rūšys kiaušinėlius deda ant medžių žievės, tvorų ir kitų substratų, o išsiritę vikšrai patys susiranda mitybinius augalus. Drugių kiaušinėliai dažniausiai pailgi ar plokšti, žalsvos spalvos, kuri dažniausiai patamsėja prieš išsiritant vikšrui. Drugių kiaušinių lukštas plonas, su įvairiais įdubimais ir sudarytas iš baltyminių medžiagų. Išsiritęs vikšras pirmiausia suėda tą lukštą, o tik po to pradeda maitintis įprastiniu maistu.



|  |  |
| --- | --- |
|  | Šis straipsnis yra tapęs savaitės straipsniu. |
**Vytautas Stašinskas** (1906 m. birželio 18 d. Kaune, Rusijos imperija – 1967 m. liepos 15 d. Bostone (MA), JAV) – Lietuvos futbolininkas ir diplomatas. Palaidotas Niujorko Kalvarijos kapinėse.

Biografija
----------

Mokėsi Vilniaus lietuvių švietimo draugijos „Rytas" keturklasėje mokykloje, 1926 m. baigė Kauno Aušros gimnaziją. Aktyviai veikė pirmajame lietuvių skautų būryje, dalyvavo sportinėje veikloje: žaidė futbolą, krepšinį, beisbolą, rungtyniaudavo lengvosios atletikos varžybose. 

Nuo 1925 m. priklausė LFLS Kaunas futbolo komandai. Žaisdamas vartininko pozicijoje, 1927 m. tapo šalies čempionu, o 1928 m. perėjo į Kauno Taurą (buvo vienas iš klubo steigėjų). Nuo 1925 m. kviečiamas į Lietuvos vyrų futbolo rinktinę, kurios sudėtyje dalyvavo keturiose tarptautinėse draugiškose rungtynėse. Buvo vienas geriausių šalies vartininkų tarpukaryje, sirgalių tarpe žinomas *Vykos* pravarde. Išrinktas Lietuvos fizinio lavinimo sąjungos Centro valdybos sekretoriumi.

1931 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje. Vėliau studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Teisių fakultete, šią aukštąją mokyklą baigė 1934 m. Dar būdamas studentu, nuo 1932 m. dirbo Užsienio reikalų ministerijoje. 1935 m. paskirtas konsulato sekretoriumi į Lietuvos pasiuntinybę Briuselyje, po to dirbo atašė pareigose. 1938–1939 m. buvo laikinas reikalų patikėtinis Belgijoje, paruošė Lietuvos–Belgijos prekybinę sutartį. 

1939 m. paskirtas atašė į Lietuvos generalinį konsulatą Niujorke. 1941 m. tapo vicekonsulu, 1955 m. – konsulu, vėliau generalinio konsulo pavaduotoju. Nuo 1964 m. buvo generalinis konsulas. Vyt. Stašinskui mirus, Lietuvos diplomatų gretos šiame konsulate dar labiau praretėjo – jame teliko tik Anicetas Simutis ir sekretorė R.Budrienė.

Šaltiniai
---------

* *Stašinskas, Vytautas* // JAV lietuviai – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002, 290–291 psl.
* Mirė Generalinis konsulas V.Stašinskas // Dirva Nr. 81, 1967 m. liepos 26 d. psl. 1
* Vytautas Stašinskas // www.weltfussball.de
* Vytautas (Vyka) Stasinskas // www.geni.com
Korodavę skramasaksai muziejuje
Korodavusi seno skramasakso geležtė ir pagal ją rekonstruotas skramsaksas
**Skramasaksas** (angl. *scramasax*) – europinis geležtinis ginklas, tarpinis tarp peilio ir kalavijo. Tai stambus vienašmenis peilis (kartais jų bukasis kraštas prie smaigalio irgi gali būti su ašmenimis). Geležtė dažnai būdavo simetriška, plokščia (be ją sutvirtinančių griovelių ir briaunų). Ilgis įvairus, ilgiausi buvo iki 90 cm ilgio.

Pavadinime *saks* kilęs iš vok. *sahs* 'peilis; geležtė'. Saksonai, kurie masiškai naudojo šį ginklą, pavadinti jo pavadinimu. Skramasaksus naudojo langobardai ir, manoma, kitos germanų gentys.

Vikingai skyrė vienašmenius kalavijus *saksus* (*sax*) ir *skramasaksus* (*scramasax*).

Skramasaksai buvo grubesni, jų geležtės paprastesnės, jie neturėjo kryžmės, todėl buvo pigesni už kalavijus. Juos ankstyvaisiais viduramžiais naudojo tie, kurie neįpirkdavo kalavijo. Tačiau anglų lankininkai skramasaksus naudojo kaip atsarginį ginklą iki 1450 m. Skramasaksai buvo visai efektyvūs prieš nešarvuotus priešininkus.

Skramasaksus naudojo ir kaip įrankius, jie yra europinis mačetės analogas. Valstiečiai tuos pačius skramasaksus naudojo kaip didelius peilius miške ar ūkyje (kirsti žabams, krūmams, skaldyti prakuroms ir panašiai), mažesnius naudojo kaip virtuvinius peilius. Prireikus juos naudojo kaip savigynos ginklus, mobilizuotiems į pėstininkus valstiečiams jie tapdavo ginklais.

Falčionas, palyginus su skramasaksu, yra jau labiau kalavijas, nes turi stambią kryžmę, kuri peiliams nėra būdinga.

Nuorodos
--------

* Galerija, kurioje parodytos šiuolaikinės skramasaksų kopijos  Archyvuota kopija 2007-01-10 iš Wayback Machine projekto.
* Šiuolaikinė skramasakso (*seax*) kopija


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Skramasaksas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |