recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Koordinatės: 55°15′17″š. pl. 26°15′48″r. ilg.﻿ / ﻿55.254798°š. pl. 26.263432°r. ilg.﻿ / 55.254798; 26.263432

|  |
| --- |
| **Ignalinos r. Ceikinių Kipro Petrausko pagrindinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Ignalinos r. Ceikinių Kipro Petrausko pagrindinė mokykla herbas|center|100px]] |
| Ignalinos r. Ceikinių Kipro Petrausko pagrindinė mokykla |
| **Adresas** | Bažnyčios g. 14, Ceikiniai |
| **Direktorius(-ė)** | Janina Meldžiūnienė |
| **Mokinių skaičius** | 69 |
| **Įkūrimo data** | 1936 |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 10 |

**Ignalinos r. Ceikinių Kipro Petrausko pagrindinė mokykla**, nuo 2009 m. Ignalinos Česlovo Kudabos pagrindinės mokyklos Ceikinių skyrius – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Ignalinos raj. Ceikiniuose, vykdanti priešmokyklinio, pradinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190236478. Steigėjas Ignalinos rajono savivaldybės taryba.

Mokyklos skyrius, 2017 m.

Istorija
--------

Mokykla veikia nuo 1936 m. kai buvo atidarytos pradinės klasės. 1939 m. rugsėjo 19 d. įsteigta pradžios mokykla. 1947 m. mokykla perorganizuota į progimnaziją, o nuo 1949 m. tapo septynmete. Plečiantis mokyklai pristatytas priestatas, o 1958 m. įvedus visuotinį privalomą aštuonmetį mokymą pradėta rūpintis dar vieno pastato statyba, kuris duris atvėrė 1963 m. 1967-1970 m. mokykla buvo vidurinė, deja, išleidusi tik vieną abiturientų laidą, vėl tapo aštuonmete, vėliau tapo devynmete, pagrindine. 1999 m. gruodžio 14 d. mokyklai suteiktas Kipro Petrausko vardas. Nuo 1999 m. mokykloje veikia priešmokyklinio ugdymo grupė. Nuo 2009 m. Ignalinos Česlovo Kudabos pagrindinės mokyklos Ceikinių skyrius.

Direktoriai
-----------

* Janina Meldžiūnienė.

Nuorodos
--------

* Mokyklos puslapis Archyvuota kopija 2016-01-16 iš Wayback Machine projekto.
| **Woolf Wess** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1861 m.Ukmergė, Rusijos imperija |
| Mirė | 1946 m. gegužės 23 d. (~85 metai)Londonas, Jungtinė Karalystė |
|  |
| Veikla | Anarchistas, redaktorius, visuomenės veikėjas |

**Vulfas Vesas** (1861 m. Ukmergėje, Rusijos imperija – 1946 m. gegužės 23 d. Londone, Jungtinė Karalystė) – Lietuvos žydų kilmės Jungtinės Karalystės anarchistas, profsąjungų organizatorius, redaktorius.

Biografija
----------

Gimė 1861 m. Ukmergėje kepėjo šeimoje. Dvylikos metų pradėjo dirbti batsiuviu, vėliau dirbo mašinistu gamykloje Daugpilyje. 1881 m. emigravo į Angliją norėdamas išvengti tarnybos Rusijos imperijos kariuomenėje. Atvykęs į Londoną įstojo į socialistų organizaciją, buvo vienas iš tarptautinio dirbančiųjų edukacijos klubo įkūrėjų. Aktyviai dalyvavo profsąjungų veikloje, buvo vienas iš svarbiausių Anglijos žydų profsąjungų veikėjų. Buvo 1889 m. rugpjūčio 27 d. - spalio 2 d. Rytų Londone vykusio siuvėjų streiko komiteto sekretorius. 1890 m. tapo tarptautinės siuvėjų, mašinistų, laikraščių spaudėjų profsąjungos sekretoriumi. 1891 m. tapo anarchistinio laikraščio Freedom Press vadovu. 1904 m. pradėjo dirbti buhalteriu tabako gamykloje. Ispanijos pilietinio karo metu kartu su Ema Goldman įvairiu visuomeniniu darbu prisidėjo prie respublikos rėmėjų. Mirė 1946 m. gegužės 23 d. Londone.

Nuorodos
--------

* William (Woolf) Wess Obituary: Death of Anarchist Veteran; Echo of Bryant and May Strike
* Wess, Woolf, 1861-1946
| **Sergio Martino** |
| --- |
| Gimė | 1938 m. liepos 19 d. (84 metai)Roma, Italijos karalystė |
| Tautybė |  Italija |
| Pilietybė | Italijos |
|  |
| Veikla | kino režisierius ir prodiuseris |
|  |
| Žinomas (-a) už | „Keistas ponios Vord įprotis" (1971 m.)  „Visos tamsos spalvos" (1972 m.) |

**Sergio Martino** (1938 m. liepos 19 d. Roma) – italų kino prodiuseris ir režisierius, kūręs įvairaus žanro filmus, o praėjusio amžiaus 8 dešimtmetyje garsėjęs kaip komedijų autorius. Jis dažnai kūrė kartu su broliu, prodiuseriu Luciano Martino, o filmus dažnai pasirašinėjo įvairiais pseudonimais (Julian Barry, Martin Dolman, Serge Martin, Christian Plummer, George Raminto).

Jo senelis Gennaro Righeli taip pat buvo susijęs su kinu ir dalyvavo kuriant pirmąjį Italijoje garsinį filmą, kas taip pat įtakojo Sergio pasirenkant profesiją. Pradžioje jis dirbo režisieriaus Mario Bava asistentu, vėliau padėjo vyresniajam broliui rašyti scenarijus ir prodiusuoti kitų režisierių darbus. 1969 m. buvo sukurtas jo debiutinis dokumentinis filmas „America così nuda, così violenta". Tais pačiais metais jis prisidėjo prie dramos „Madam Bovari nuodėmės", kurios filmavimo aikštelėje susipažino su jauna aktore Edwige Fenech. 1971 m. ji jau filmavosi pas Sergio giallo juostoje „Keistas ponios Vord įprotis". Kuriant šį filmą susiformavo ilgalaikė komanda: režisierius Sergio Martino, prodiuseris Luciano Martino ir scenaristas Ernesto Gastaldi. Tuo laikotarpiu sukurti giallo filmai „Visos tamsos spalvos" ir „Tavo blogis užrakintas ir tik aš turiu raktą" laiko ryškų pėdsaką šio stiliaus istorijoje, o Sergio užsirekomendavo kaip sėkmingas, savo stilių turintis režisierius.

Dešimtmečio pabaigoje, pasibaigus giallo žanro bumui, Sergio ėmėsi kurti kriminalinius trilerius bei tuo metu itin populiarias erotines komedijas, tačiau išmėgino save ir kituose žanruose: 1977 m. pasirodė jo vesternas „Mannaja", 1978 m. – siaubo filmas „La Montagna Del Dio Cannibale" su Ursula Andress.

9 ir 10 dešimtmečiais jis praktiškai pasitraukė iš kino ir daugiausia laiko kūrė televizijoje. Žymiausi aktoriai, su kuriais jis dirbo, buvo George Hilton, Ivan Rassimov, Barbara Bouchet bei Edwige Fenech.

Dalinė filmografija
-------------------

* „Keistas ponios Vord įprotis" (1971)
* „Visos tamsos spalvos" (1972)
* „Tavo blogis užrakintas ir tik aš turiu raktą" (1972)
* „Džovanona, platūs klubai" (1973)
* „Torso" (1973)
* „Lošėjų miestas" (1975)
* „Paskutinis šūvis" (1975)
* „40 laipsnių po antklode" (1976)
* „Nuogi ir be gėdos" (1976)
* „Nuogi ir be gėdos" (1976)
* „Mannaja" (1977)
* „Žmonių - žuvų sala" (1979)
* „Šeštadienis, sekmadienis ir penktadienis" (1979)
* „Žmona atostogose... meilužė mieste" (1980)
* „Cukrus, medus ir pipirai" (1980)
* „Spagečiai vidurnaktį" (1981)
* „Raguoliai su kremu" (1981)
* „Nežaiskite su tigrais" (1982)
* „Bloga akis" (1983)
* „Stebint Mariną" (1992)

Nuorodos
--------

* IMDb profilis
| **Abba Hillel Silver** |
| --- |
| Gimė | 1893 m. sausio 28 d.Kudirkos Naumiestis, Rusijos imperija |
| Mirė | 1963 m. lapkričio 28 d. (70 metų)Klivlandas, JAV |
|  |
| Veikla | Rabinas, sionistas |

**Aba Hilelis Silveris** (angl. *Abba Hillel Silver*) (1893 m. sausio 28 d. Kudirkos Naumiestyje, Rusijos imperija - 1963 m. lapkričio 28 d. Klivlande, JAV) – Lietuvos žydų kilmės JAV rabinas ir sionistas. Vienas iš pasaulinės sionizmo organizacijos lyderių, vienas iš svarbiausių žmonių, kurio pastangomis JAV parėmė naujos Izraelio šalies įkūrimą.

Biografija
----------

Gimė 1893 m. sausio 28 d. Kudirkos Naumiestyje. Tėvas ir senelis buvo rabinai, nuo pat vaikystės buvo auklėjamas sionistinėje aplinkoje. Būdamas 9 metų atvyko gyventi į JAV. Būdamas 14 metų pasakė pirmąją kalbą sionistų susirinkime. Baigė žydų mokyklą Niujorke, vėliau mokėsi Hebrajų koledže ir Cincinačio universitete. Baigęs mokslus 1915-1917 m. dirbo rabinu Vilinge, Vakarų Virdžinijoje. 

1917 m. būdamas 24 metų tapo Klivlando didžiosios sinagogos rabinu, kuriuo išbuvo 46 metus. Būdamas įtakingu miesto bendruomenės nariu palaikė darbuotojų teisių ir piliečių laisvių plėtojimą. Taip pat aktyviai dalyvavo piniginių lėšų rinkime, siekiant įkurti naują Izraelio valstybę. Buvo aktyvus sionizmo propoguotojas JAV, buvo kelis kartus susitikęs su prezidentu Harry S. Truman, su kuriuo kalbėjo apie galimybę įkurti Izraelio valstybę. 

1943 m. pradėjo vadovauti JAV sionistams. 1947 m. spalio 2 d. Jungtinių Tautų būstinėje vykusioje diskusijoje dėl Izraelio ir Palestinos ateities buvo vienas iš svarbiausių asmenų, kuris įteigė, kad Izraelio valstybė turi būti įkurta. Kaip pasaulio žydų organizacijų atstovas dalyvavo JTO diskusijose, kurių rezultatas buvo 1947 m. lapkričio 29 d. rezoliucija dėl Izraelio valstybės įkūrimo.

Nuorodos
--------

* Biografija (angl.);
* Gyvenimo aprašymas (angl.) Archyvuota kopija 2007-11-19 iš Wayback Machine projekto..

Literatūra
----------

* Mark A. Raider, Jonathan D. Sarna, Ronald W. Zweig, Abba Hillel Silver and American Zionism (1997) Routledge, ISBN 0-7146-4824-8 p 88
* Moses Rischin, The Jews of North America (1987) Wayne State University Press, ISBN 0-8143-1891-6 p 220.
* Mr. Moshe Shertok, as head of Political Department of the Jewish Agency, statement to Ad Hoc Committee on Palestine.
* Michelle Mart (2006) Eye on Israel: how America came to view the Jewish state as an ally, SUNY Press, ISBN 0-7914-6687-6 p 127.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Biografija
2. ↑  Aba Hilelis Silveris[neveikianti nuoroda]
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Serhetabadas*Serhetabat* |
| --- |
| 

SerhetabadasSerhetabadas

35°16′0″ š. pl. 62°20′0″ r. ilg.﻿ / ﻿35.26667°š. pl. 62.33333°r. ilg.﻿ / 35.26667; 62.33333﻿ (Serhetabadas)Koordinatės: 35°16′0″ š. pl. 62°20′0″ r. ilg.﻿ / ﻿35.26667°š. pl. 62.33333°r. ilg.﻿ / 35.26667; 62.33333﻿ (Serhetabadas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+5) |
|  |
| **Valstybė** | Turkmėnijos vėliava Turkmėnija |
| **Velajatas** | Maro velajatas |
|  |
| **Gyventojų** (1991) | 5 200  |

**Serhetabadas** (turkm. *Serhetabad*) – miestas pietų Turkmėnistane, Maro velajate, prie Kuškos upės, Afganistano pasienyje. 5,2 tūkst. gyventojų (1991 m.). Geležinkelis į Marą ir į Turgundį Afganistane.

Gyvenvietė įkurta 1890 m. kaip Rusijos imperijos karinis postas ir pavadinta **Kuška** (turkm. *Guşgy*). 1910 m. gyvenvietę pasiekė geležinkelis. 1967 m. suteiktas miesto statusas. Nepriklausomos Turkmėnijos laikotarpiu miestas pervaditas į Serhetabadą.

Kuška garsėjo kaip labiausiai į pietus nutolusi TSRS vietovė ir karščio polius.
XX a. politinis žemėlapis alternatyvioje apsakymo laiko linijoje, atsiradusioje žuvus Scipionui Afrikiečiui ir Romai pralaimėjus Antrąjį Pūnų karą.
**Delenda Est** – rašytojo Poul Anderson fantastinis apsakymas apie keliones laiku iš jo „Laiko patrulio" ciklo. Pirmą kartą išleistas žurnale „The Magazine of Fantasy & Science Fiction" 1955 m. 1960 m. buvo išleistas knygoje, rinkinyje „Laiko patrulis" (angl. *Time Patrol*), kartu su keliais kitais šio ciklo apsakymais. Pavadinimas yra lotyniškas, dalis žymios oratorinės frazės *Carthago delenda est* (Kartagina turi būti sunaikinta).

Lietuviškai kūrinys išleistas 1995 m. leidyklos „Eridanas" Poul Anderson „laiko patrulio" ciklo apsakymų rinkinyje tokiu pačiu pavadinimu – „Laiko patrulis" (ISBN-13 9789986360032).

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Apsakyme aprašoma, kaip du laiko keliautojai nuvyksta laiku į praeitį, Antrąjį Pūnų karą, ir Tičino mūšyje 218 m. pr. m. e. nužudo Romos konsulą Publijų Kornelijų Scipioną, bei jo sūnų Publijų (tikroje istorijoje jiems pavyko išsigelbėti, sūnus vėliau įveikė Hanibalą ir tapo žinomas kaip Scipionas Afrikietis). Šis įvykis sukuria naują laiko liniją, kur netekusi savo geriausių karvedžių, Roma nesugeba apsiginti, ir 210 m. pr. m. e. Hanibalo armija ją sunaikina. Istorija stipriai pasikeičia, krikščionybė neatsiranda, Europos kultūra išsivysto ne iš graikiškosios – romėniškosios, o iš keltų – Kartaginos. Stipriai pasikeičia ir politika, krikščionių kryžiaus žygių nespaudžiama Lietuva sėkmingai išsiplečia ir tampa dominuojančia valstybe Rytų Europoje bei dalyje Azijos, pavadinimu Litornas (angl. *Littorn*). Atradimų amžius bei Kolumbo kelionės nebeegzistuoja, Amerika vis tiek atrandama, tačiau atvykėliai neturi tokio didelio technologinio pranašumo, kaip tikroje istorijoje, ir vietinės tautos nėra nukariaujamos. Susikuria čiabuvių valstybės. Mokslinis metodas niekada nesukuriamas, todėl technologijos lieka garo variklio lygyje.

Pagrindiniai veikėjai, atsitiktinai atsidūrę maždaug XX a. Ynis yr Afallon konfederacijoje (keltų įkurta valstybė per visą Šiaurės Amerikos žemyną), bando suprasti istorijos pasikeitimo priežastį ir susiduria su moraline dilema: jei atstatys jų supratimu „tikrąją" istoriją, visi šioje versijoje gyvenantys žmonės išnyks, kas gali būti prilyginta masiniam genocidui.

Šaltiniai
---------

1. 1 2
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Pertaisomo rankenėle Gewehr 98 šautuvo spyna
Automatinio šautuvo SIG SG 510 spyna
**Ginklo spyna** (angl. *bolt*; rus. *затвор (деталь оружия)*) – pro drūtgalį užtaisomo šaunamojo ginklo ar pabūklo dalis, kuri šūvio metu užrakina ginklo vamzdžio drūtgalį ir neleidžia parako dujoms prasiveržti atgal. Taip pat prieš šaunant ji įstumia šovinį į lizdą, tada užrakina drūtgalį, joje esantis išmetiklis ištraukia ir išmeta tūtelę.

Spyna pagal veikimo principą būna automatinė, pusiau automatinė ir neautomatinė. Pagal konstrukciją šaulių ginklų spyna gali būti išilgai judanti, skersai judanti ir siūbuojanti, pabūklo spyna – pleištinė ir stūmoklinė.

Ranka pertaisomų ginklų – pertaisomų rankenėle (angl. *bolt-action*), pertaisomų svirtimi (angl. *lever-action*) ar pompinių (angl. *pump-action*) šautuvų – šūvio metu spyną sujungtą su vamzdžiu laiko specialūs kyšuliai.

Savitaisių ir automatinių šaunamųjų ginklų spyna kiekvieno šūvio metu juda cikliškai. Atgal ją varo atatranka arba besiplečiančios dujos, o priekin – grąžinimo spyruoklė. Judėdama atgal spyna išmetiklio dantuku užkabina ir ištraukia tūtelę, kuri, judant toliau, išmetama iš ginklo. Judėdama pirmyn išstumia iš dėtuvės šovinį ir įstumią jį į šovinio lizdą.

Išmetiklis ir skiltuvas dažnai yra spynos dalis. Savitaisių pistoletų vamzdžio gaubtas veikia kaip savotiška spyna.
| Delemonaspranc. *Delémont*, vok. *Delsberg* |
| --- |
|        |
| *Delemono sinagoga* |
|  |
| 

DelemonasDelemonas

47°22′00″ š. pl. 7°21′00″ r. ilg.﻿ / ﻿47.36667°š. pl. 7.35000°r. ilg.﻿ / 47.36667; 7.35000﻿ (Delemonas)Koordinatės: 47°22′00″ š. pl. 7°21′00″ r. ilg.﻿ / ﻿47.36667°š. pl. 7.35000°r. ilg.﻿ / 47.36667; 7.35000﻿ (Delemonas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Šveicarijos vėliava Šveicarija |
| **Kantonas** | Juros kantonas Juros kantonas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 727 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2003) | 11 400  |
| **Kalba** | Prancūzų |
| **Plotas** | 22,03 km² |
| **Tankumas** (2003) | 517 žm./km² |
|  |
| **Pašto kodas** | 2800 |
|  |
| **Kirčiavimas** | Delemònas |

**Delemonas** (arba ***Delzbergas***) – miestas šiaurės vakarų Šveicarijoje, Juros kalnų slėnyje, prie Sornės ir Birsės upių santakos. Juros kantono centras. Geležinkeliai ir plentai į Bazelį, Bylį ir Belfortą (Prancūzija). Optinių prietaisų, laikrodžių, cemento, siuvimo pramonė. Veikia biologinės kontrolės institutas (daugiausia tiriami vabzdžiai).

Kultūra
-------

Yra kantono muziejus, buvę vyskupų rūmai (1721 m.), Šv. Marcelio bažnyčia (1766 m.), rotušė (1745 m.), prefektūra (1717 m.).

Istorija
--------

Delemonas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 727 m. XI a. tapo Bazelio vyskupų vasaros rezidencija. Miesto teises įgijo 1289 m. Delemoną 1793 m. užėmė Prancūzija, o 1815 m. atiteko Bernui, tapo Berno kantono dalimi. 1979 m. sukūrus Juros kantoną tapo jo centru.

Sportas
-------

* SR Delémont (futbolas)

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Delemonas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
| **Abdalahas ibn Jasinas** |
| --- |
| Lemtuna berberų genties vadas |
| Almoravidai |
| Mirė | 1059 m. |
| Lemtuna berberų genties vadas |
| Valdė | 1046-1056 m. |
| Pirmtakas | Jahija ibn Ibrahimas |
| Įpėdinis | Abubakras ibn Umaras |

**Abdalahas ibn Jasinas** (arab. عبد الله بن ياسين = *ʿAbd Allāh b. Yāsīn*, gimimo metai nežinomi – mirė 1059 m.) – islamo teologas ir Almoravidų dinastijos įkūrėjas.

Abdalahas ibn Jasinas kilęs iš sanhadži genties ir buvo Maliki mokyklos teisės žinovas. 1046 m. Lemtunų vadas Jahija ibn Ibrahimas pakvietė Abdalahą skleisti islamo mokymo Vakarų Sacharos berberams. Šiame krašte islamas buvo silpnas ir Abdalahas galėjo čia propaguoti ortodoksinį sunitų tikėjimą.

Kartu su lemtunų genties vadovu Jahija ibn Ibrahimu jis subūrė lemtunų, masufų ir džudalų gentis, taip įkūrdamas Almoravidų dinastiją. 1054 m. nukariavo Sacharos sanhadži genties berberus ir užėmė transsacharinės prekybos centrą Sidžilmasą, 1055 m. užėmė Ganos imperijos miestą Audagostą. 1056 m. buvo užimta pietų Maroko Sūso regiono sostinė Tarudantas, po to – pietiniai Atlaso kalnai (netoli Marakešo) 1056 m.

1059 m. Jasinas žuvo mūšyje su Beregvarais į pietvakarius nuo Feso, Atlanto vandenyno pakrantėje. Jo kapas yra netoli Romanio miesto.

Šaltiniai
---------

1. ↑  ‘Abd Allāh ibn Yāsīn, Grup Enciclopèdia Catalana, 1968.
2. ↑  Ulrich Haarmann: *Geschichte der Arabischen Welt*. C.H. Beck München, 2001
3. ↑  Norris, H.T. 1971. New evidence on the life of ‘Abdullah B. Yasin and the origins of the Almoravid movement. *The Journal of African History*, Vol. 12, No. 2 (1971), pp. 255–268.
4. ↑   A. Benachenchou, 1946. Sîdî 'Abdallâh Moul l-Gâra ou 'Abdallâh ibn Yâsîn. *Hespéris 33*, p. 406–413.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prieš tai:**Jahija ibn Ibrahimas** | **Almoravidų dinastija**1046-1056 m. | Po to:**Abubakras ibn Umaras** |
|  |
| --- |
| **Gintališkės seniūnija** |
| Valsčius | {{{sav}}} |
| Centras | Gintališkė |

**Gintališkės seniūnija** – istorinis teritorinis-administracinis vienetas, buvęs Plungės rajono savivaldybės teritorijos šiaurės vakariniame pakraštyje, abipus Salanto upės ir kelio Salantai – Plateliai.

Istorija
--------

Įkurta 1861 m. priklausė Kauno gubernijos Telšių apskrities Gintališkės valsčiui. 1915 m. kartu su valsčiumi tapo naujai įkurtos Kretingos apskrities dalimi, o nuo 1919 m. priklausė Platelių valsčiui. Po 1940 m. Lietuvos aneksijos pavadinta Gintališkės apylinke. Prasidėjus Sovietų sąjungos–Vokietijos karui, 1941 m. birželio mėn. atkurta. 1944 m. pab. vėl pavadinta Gintališkės apylinke. 

Seniūnijai vadovavo seniūnijos kaimų atstovų sueigoje (krivulėje) renkamas seniūnas (1915–1918 m. – šaltyšius), o jį pavadavo seniūno padėjėjas.

Administracinis centras: Gintališkė.

Seniūnai: Ignas Žalimas (1932 m.)

Seniūnijai priklausę kaimai:

1870 m.
* Gintališkė, mstl.
* Kadžiai, k.
* Kentai, k.
* Lygiai, k.
* Antsieniai, k.
* Rėžgaliai, k.
* Margiai, k.
* Tuzai, k.
* Patuziai I, vnk.
* Patuziai II, vnk.
* Laiviai, k.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos savivaldybių žinynas. - Kaunas, 1932. - P. 602
2. ↑  Списокъ мировыхъ участковъ и волостей Ковенской губерніи: Составленъ в 1870 году. - C. 81
|  |
| --- |
| Delio universitetashind. दिल्ली विश्वविद्यालयangl. *University of Delhi* |
|  |
| Įkurtas | 1892 m. |
| Tipas | Valstybinis |
| Studentų | 220 000 (2008 m.) |
| Vieta | Delis, Indija |
| Svetainė | du.ac.in |

**Delio universitetas** (hind. दिल्ली विश्वविद्यालय, angl. *University of Delhi*), **DU** – vienas didžiausių Indijos ir seniausias Delio universitetas. 220 000 studentų.

Istorija
--------

Įkurtas 1922 m. Delyje Britų Indijos valdžios iniciatyva.

Struktūra
---------

Universitete 14 fakultetų, 86 katedros ir 79 koledžai. Turi 15 mokslo tyrimų institutų ir mokslo centrų, biblioteką, įkurtą 1933 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Delio universitetas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 593 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Delio universitetas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Koordinatės: 28°35′04″š. pl. 77°09′47″r. ilg.﻿ / ﻿28.584349°š. pl. 77.162950°r. ilg.﻿ / 28.584349; 77.162950
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Salva Kiir Mayardit** |
| --- |
| Pietų Sudano prezidentas |
|  |
| Gimė | 1951 m.Bahr al Gazalis, Sudanas |
| Pietų Sudano prezidentas |
| Ėjo pareigas | 2011 m. liepos 9 d. –  |
| Ankstesnis | naujos pareigos |
|  |
| Partija | Sudaniečių išsilaisvinimo judėjimas |
|  |
|  **Vikiteka** | Salva Kiir Mayardit |

**Salva Kiras Majarditas** (g. 1951 m.) – pirmasis Pietų Sudano prezidentas, šias pareigas einantis nuo 2011 m. liepos 9 d.

Biografija
----------

Kiir priklauso dinkų tautai. XX a. šeštame dešimtmetyje prisijungė prie pietų sudaniečių suformuotos armijos pirmame sudaniečių civiliniame kare. 1983 m. su kitais armijos lyderiais prisijungė prie sudaniečių išsilaisivinimo judėjimo ir dalyvavo antrame sudaniečių civiliniame kare. Vėliau pradėjo eiti karines vadovaujančias pareigas. 

**Salva Kiras Majarditas** su karine uniforma
2004 m. bandant nuversti Kiir nuo vadovaujamo posto judėjimas skilo. 2005 m. sausio mėnesį Sudano vyriausybė ir sudaniečių išsilaisvinimo judėjimas pasirašė taikos susitarimą ir oficialiai baigė karą. Po šio susitarimo Salva Kiir Mayardit buvo paskirtas Pietų Sudano vyriausybės viceprezidentu. 2005 m. liepos mėnesį po tuometinio Pietų Sudano vyriausybės vadovo John Garang žūties sraigtasparnio avarijoje, buvo paskirtas tapti jo įpėdiniu. 2010 m. Pietų Sudano vyriausybės vadovo rinkimuose gavo 93% rinkėjų balsų.

2011 m. sausio 9-15 dienomis referendume dėl Pietų Sudano nepriklausomybės 98.83% rinkėjų pasisakė už tokį pasirinkimą. 2011 m. liepos 9 dieną oficialiai buvo paskelbta, kad Pietų Sudanas tampa nepriklausoma respublika. Tą dieną jos pirmuoju prezidentu paskirtas Salva Kiir Mayardit.

| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**naujos pareigos** | **Pietų Sudano prezidentas**2011– | Po to:**-** |
| Baltupis, Cedronas |
| --- |
| Upelis Verkių parke Upelis Verkių parke |
| **Ilgis** | ~3,5 km |
| **Ištakos** | Fabijoniškės |
| **Žiotys** | Neris |
| **Šalys** | Lietuva |

**Cedronas** taip pat ***Kedronas, Baltupis*** – upelis Lietuvoje, Vilniaus miesto savivaldybėje; dešinysis Neries intakas. Prasideda miškelyje į rytus nuo Fabijoniškių, Cedrono aukštupio kraštovaizdžio draustinyje. Teka į rytus, kerta Geležinio Vilko, Kalvarijų gatves. Tada vingiuoja labai giliu slėniu per Verkių parką. Įteka į Nerį ties Trinapolio bažnyčia.

Apie 1980 m. Baltupiuose Cedronas patvenktas (susidaręs Cedrono tvenkinys). Netoli tvenkinio yra saugoma augalų rūšių, įrašytų į Raudonąją knygą, augavietė. Ant tilto per upelį yra viena iš Kalvarijų kryžiaus kelio stotelių.

Upelio dalis, tekanti per Kalvarijų parką, laikoma šventa. Upelis žemupyje, kur jo vandeniui teikiamos nepaprastos savybės, teka į rytus, Neries link. Savybė „tekėti į rytus", „tekėti prieš Saulę" – būdingas senųjų baltų šventų šaltinių ir upelių bruožas.

Upė pavadinta pagal Cedrono upę Jeruzalėje (lenk. *Cedronka*), o pavadinimas Baltupis kildinamas nuo žodžio *baltas, baltasis, baltajis*, taip pat plg. albanų *baltë* „ežeras", *baltësi* „pelkė", senovės slavų *\*balta, baltьce* – „pelkė, raistas".

Galerija
--------

Kryžiaus kelio stotelė upelio vagoje
Cedrono ir Neries santaka

Nuorodos
--------

* Apie Baltupio upę Gamtos katalogo portale

1. ↑  Vykintas Vaitkevičius. *Neris. 2007 metų ekspedicija.* Antra knyga. Vilnius: Mintis, 2012.
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
**Ginklų ir šovinių gamyklų inspektorius** (rus. *инспектор оружейных и патронных заводов*) – pareigos Rusijos Vyriausioje artilerijos valdyboje (rus. *Главное артиллерийское управление; ГАУ*).

Pareigos įsteigtos 1871 m. egzistavo iki 1908 m. Pareigos buvo priskirtos III ar IV Rangų lentelės klasei, atitiko generolą majorą ar generolą leitenantą. Į inspektorių kreipdavosi „Ваше превосходительство".

Ginklų ir šovinių gamyklų inspektorius buvo Artilerijos komiteto narys, jame vadovavo ginklų ir šovinių gamybos techninei pusei. Inspektoriui techniniais ir gamybos klausimais buvo pavaldūs:

* ginklų ir šovinių gamyklos,
* prie jų esančios produkcijos priėmimo komisijos,
* ginklų ir šovinių dirbtuvės
* ginklininkų mokyklos.

Pareigos panaikintos 1908 m. gruodžio 15 d. ėmus reorganizuoti artilerijos ir artilerijos technikos institucijų valdymą.

Nuorodos
--------

* Инспектор оружейных и патронных заводов
| **Džinas Severinisit. *Gino Severini*** |
| --- |
|  |
| Džinas Severinis 1913 m. |
| Gimė | 1883 m. balandžio 7 d.Kortona |
| Mirė | 1966 m. vasario 26 d. (82 metai)Paryžius |
| Palaidotas (-a) | Kortona |
| Tautybė | italas |
|  |
| Veikla | Dailininkas |
|  |
|  **Vikiteka** | Gino Severini |

**Džinas Severinis** (it. *Gino Severini*, 1883 m. balandžio 7 d. – 1966 m. vasario 26 d.) – XX a. italų dailininkas.

Biografija
----------

Džinas Severinis gimė 1883 m. balandžio 4 d. Kortonos mieste, Toskanoje. Jis mokėsi Kortonos technikos mokykloje. 1899 m. persikėlė į Romą, kur lankė dailės užsiėmimus Villa Medici ir 1901 m. sutiko Umbertą Bočionį. Džakomas Bala juos supažindino su divizionistine tapybos technika, kai spalvos tonai perteikiami nemaišant pagrindinių spalvų. 1906 m. lapkritį Džinas Severinis atvyko į Paryžių, susipažino tiesiogiai su impresionistų kūriniais, susitiko neoimpresionistą P. Sinjaką. Paryžiuje jo pažįstamais buvo svarbiausi to meto avangardiniai dailininkai: Žoržas Brakas, Pablas Pikasas, Chuanas Grisas, Amedėjas Modiljanis ir kiti. Taip pat poetai: Gijomas Apolineras, Maksas Žakobas, Polis Fortas.

Džinas Severinis buvo pakviestas prisijungti prie italų futuristų judėjimo ir pasirašė 1910 m. balandį paskelbtame „Futuristinės tapybos technikos manifeste" kartu su Dž. Bala, U. Bočioniu, K. Kara ir L. Rusolu. Skirtingai nuo kitų futuristų, Dž. Severinis mažiau žavėjosi mašinų judėjimu ir technokratiniais to laikmečio gyvenimo elementais. Jis dažniau rinkosi šokio temą norėdamas perteikti futuristų teorijas apie dinamizmą ir greitį dailėje. Dž. Severinis padėjo organizuoti pirmąją futuristų parodą 1912 m. vasarį Bernheimo Jaunesniojo galerijoje Paryžiuje. 1913 m. įvyko jo personalinės parodos Marlboro galerijoje Londone ir „Audros" (Der Sturm) galerijoje Berlyne. Dž. Severinis naudojo kubistinę koliažo techniką savo paveiksluose ir apie 1916 m. jo paveikslai tapo fragmentesniais, sukurtais sintetinio kubizmo stiliumi. Jis įtraukė į paveikslus figūrų detalių, tapytų akademiniu klasikiniu stiliumi ir nuo 1920 m. iki apie 1943 m. tapė šiuo stiliumi. 

1921 m. buvo publikuotas Dž. Severinio teorinis veikalas „Nuo kubizmo iki klasicizmo". Vėliau gyvenime dailininkas kūrė dekoratyvias paneles, freskas, mozaikas tradiciniu stiliumi, dirbo Šveicarijos bažnyčiose. 1935 m. grįžo į Italiją. 1940–42 m. pradėjo dirbti teatre, kūrė dekoracijas ir kostiumus. 1946 m. galutinai apsigyveno Paryžiuje. Jo tapybos stilius šiais vėlyvaisiais metais tapo vėl pusiau abstrakčiu. 1946 m. išleista jo autobiografija „Tapytojo gyvenimas". Džinas Severinis mirė 1966 m. vasario 26 d. Paryžiuje. Palaidotas gimtojoje Kortonoje, Italijoje.

Kūrinių galerijos
-----------------

* wikiart.org
* the-athenaeum.org
* Dž. Severinio kūriniai Niujorko šiuolaikinio meno muziejaus svetainėje
* artnet.com

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Gino Severini** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* guggenheim.org/ Archyvuota kopija 2015-04-04 iš Wayback Machine projekto.
* Encyclopaedia Britannica
* tate.org.uk
Draugijos nariai prie Rambyno (apie 1910 m.)
**Birutė** – pirmoji tautinė Mažosios Lietuvos lietuvių draugija, veikusi 1885–1914 m. Draugija suaktyvino lietuvininkų visuomeninę veiklą.

Istorija
--------

„Birutės" pirmininkai. Jubiliejinis atvirukas išleistas 1910 m. draugijos 25-mečio prog. Dešinėje, viršuje: Jurgis Zauerveinas; dešinėje, apačioje: Jurgis Lapinas; kairėje, viršuje: Vilius Bruožis; kairėje, apačioje: Jurgis Mikšas. Centre: Jonas Vanagaitis.
Įkurta Tilžėje, iniciatoriai Martynas Jankus, Jurgis Mikšas, Kristupas Voska, Ernestas Vejeris. Tikslas – leisti mokslo knygas, steigti lietuvių biblioteką, muziejų, kaupti lietuvių tautosaką, etnografinę, archeologinę medžiagą, rengti susirinkimus, paskaitas, šventes, koncertus, vaidinimus. Draugija kaupė biblioteką, turėjo scenos mėgėjų būrelį, leido spaudinius visuomenės švietimui. 14 knygų, išspausdintų lotynų raidynu platinta Mažojoje ir Didžiojoje Lietuvoje. Draugija leido poezijos almanachus „Birutės dainos" (1886 m.), „Birutės garsai" (1910, 1914 m.). 1886–1887 m. materialiai šelpė laikraštį „Garsas".

Pirmoji „Birutės šventė" įvyko 1895 m. vasario 17 d. Tilžės Šaulių salėje. Suvaidinta A. Fromo-Gužučio drama „Kauno pilies sugriovimas 1362 m.", įvyko pirmasis Mažojoje Lietuvoje lietuvių dainų koncertas, kurį surengė Tauragės choras. Apie 800 klausytojų susirinko iš įvairių vietovių. Netrukus šventes imta rengti 2 kartus per metus – žiemą ir vasarą. 1895–1897 m. veikė nedidelis Vydūno vyrų choras. Vėliau Birutės šventėse dalyvaudavo Tilžės lietuvių giedotojų choras. 1909–1912 suburtas naujas Birutės choras (vadovas A. Niemanas).

Draugijai vadovavo Jurgis Mikšas, Vilius Bruožis, Jurgis Zauerveinas, Martynas Jankus, Dovas Zaunius, Jurgis Lapinas, Enzys Jagomastas, Kristupas Voska, Jonas Vanagaitis. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui draugija veiklą nutraukė. Dalis draugijos fondų perduota Lietuvių mokslo draugijai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Domas Kaunas, Daiva Kšanienė. *Birutė (draugija)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 229 psl.
**Birutė Eišmontienė-Raudonytė** (g. 1945 m. vasario 11 d. Stuomenų k. Prienų r.) – choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija
----------

1981 m. baigusi Plutiškių vidurinę mokyklą, mokėsi vienerių metų chorvedžių kursuose Marijampolės muzikos mokykloje (dirigavimą dėstė A. Uzėla). 1962–1966 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno J. Gruodžio muzikos mokykloje – technikume (dėst. l. Kuzmienė). 1974–1979 m. neakivaizdiniu būdu choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (dėst. R. Motiejūnas). 1966–1968 m. Kėdainių vaikų muzikos mokyklos akordeono mokytoja. 1968–1990 m. Alytaus politechnikumo dėstytoja; ten vadovavo merginų ir vaikinų vokaliniams ansambliams, kurie respublikinėse apžiūrose pelnė prizinių vietų. 1974 m. politechnikume suorganizavo moksleivių (dainavo ir dėstytojai) mišrųjį chorą (80-100 dalyvių) ir pasiekė ryškių meninių laimėjimų. Respublikinių dainų švenčių ir Stasio Šimkaus chorų konkursuose choras pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų, dalyvavo rajoninėse, zoninėse, respublikinėse dainų šventėse bei įvairiuose festivaliuose, Alytaus ir Vilniaus miestų dainų šventėse, koncertų surengė Alytaus mieste ir rajone, koncertavo Užkaukazėje ir Suvalkų krašte. Choro repertuare buvo sudėtingesnių A. Lūdigo, A. Šenderovo, G. Verdi ir B. Smetanos kūrinių.

  

Nuo 1991 m. Alytaus 11-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, vyresniųjų klasių merginų choro vadovė. Kurį laiką vadovavo ir profesinės technikos mokyklos merginų chorui. Mokytojos parengtas 11-osios vidurinės mokyklos merginų choras dalyvavo Alytaus miesto, rajono ir zoninėse dainų šventėse, 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventėje Kaune ir Vilniuje. 1995 m. Panemunės vidurinėje (buvusi Alytaus 11-oji vidurinė) mokykloje įkūrė merginų choro studiją „Aušra" ir išplėtojo plačią koncertinę veiklą. 1995 m. merginos koncertavo Norvegijoje ir I Dzūkijos kultūros kongrese Alytuje, 1996 m. Prancūzijoje, dalyvavo tarptautiniame festivalyje „Dainų versmė" ir jaunimo menų festivalyje Vilniuje, 1997 m. koncertavo Baltarusijoje – giedojo Pelesos Šv. Lino bažnyčioje ir lietuvių pagrindinėje mokykloje, dalyvavo 1997 m. Alytaus miesto ir Lietuvos moksleivių dainų šventėje Vilniuje, 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje.

B. Eišmontienė – Alytaus miesto ir rajono dainų švenčių dirigentė ir vyr. dirigentė, 1985, 1990 ir 1994 m. zoninių dainų švenčių Prienuose dirigentė, 1995 m. I Dzūkijos kultūros kongreso Alytuje jungtinio choro dirigentė, nuo 1994 m. mokytoja metodininkė, nuo 1996 m. mokytoja ekspertė, muzikos mokytojų metodinės komisijos pirmininkė.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
**Saltukidai** (pers. بنی سلدق, turk. *Saltuklular*) – tiurkų kilmės dinastija, valdžiusi dalį Armėnijos kalnyno. Jų įkurta valstybė **Saltukidų beilikas** (turk. *Saltuklu Beyliği*) buvo vienas iš ankstyvųjų Anatolijos beilikų.

Istorija
--------

Saltukidų laikais statytas Terdžano karavansarajus
Apie valstybę žinoma labai nedaug. Seldžiukų imperiją valdant Alp Arslanui, jis pasiuntė vieną iš karvedžių užkariauti Erzurumo miestą. Po sėkmingos karinės pergalės šis įsitvirtino vietiniame regione, kuriame dominavo krikščionys armėnai, ir įkūrė nepriklausomą valstybę. Šio karvedžio vardas buvo Abul Kasimas. Dinastija buvo pavadinta žymiausio dinastijos valdovo Saltuko garbei.

Šis beilikas sparčiai plėtėsi armėnų ir graikų žemių sąskaita, nuolat vykdydamas karus su gretimomis krikščionių valstybėmis Gruzijos karalyste ir Bizantijos imperija. Saltuko laikais ji valdė visą istorinį Taiko regioną ir vakarinę Airarato regiono dalį. Už savo žygdarbius Saltukas gavo *meliko* („karaliaus") titulą. Saltukui mirus, sostą paveldėjo jo sūnus Muhamadas, o vėliau – duktė Mamachatun. 1200 m. ji buvo nuversta nuo sosto ir įkalinta, o valdžią paėmė Muhamado sunus Malikšachas.

Kitais metais Rumo sultonatas vykdė karinį žygį prieš Gruziją ir pareikalavo visų vietinių kunigaikščių jungtis prie jo armijos. Kadangi Melikšachas pavėlavo, Rumo sultonas Suleimanas II liepė jį įkalinti, ir taip pabaigė Saltukidų viešpatavimą regione. Erzurume buvo pasodintas sultono brolis Togrulas, valdęs čia iki 1225 m.

Valdovai
--------

|  |
| --- |
| **Turkijos istorija** |
| **Mažosios Azijos istorija** |
| Bizantijos imperija |
| *Seldžiukų imperija* |
| Rumo sultonatas |
| Kilikijos Armėnija, Nikėjos imperija, Trapezunto imperija |
| Anatolijos beilikai |
| Osmanų imperija |
| Turkijos Respublika |

|  |  |
| --- | --- |
| **Valdovai** | **Valdymo metai** |
| Abul Kasimas | 1071–1102 |
| Ali ibn Abul Kasimas | 1102-1123 |
| Zijaedinas Gazi | 1123-1132 |
| Saltukas | 1132–1168 |
| Muhamadas Nasiradinas | 1168–1191 |
| Mamachatun | 1191–1200 |
| Malikšachas | 1200–1201 |
|

Išnašos
-------

1. ↑  Leiser, G. (1995). „Saltuk Oghullari". In Bosworth, C.E.; Van Donzel, E.; Heinrichs, W.P.; Lecomte, G. (eds.). The Encyclopaedia of Islam. Vol. VIII:Ned-Sam. E.J. Brill.
2. ↑  Leiser, G. (1995). „Saltuk Oghullari". In Bosworth, C.E.; Van Donzel, E.; Heinrichs, W.P.; Lecomte, G. (eds.). The Encyclopaedia of Islam. Vol. VIII:Ned-Sam. E.J. Brill.
| **Biruta Baumanėlatv. *Biruta Baumane*** |
| --- |
| Gimė | 1922 m. birželio 6 d.Kalnamuiža, Tervetės valsčius |
| Mirė | 2017 m. sausio 21 d. (94 metai) |
|  |
| Veikla | latvių tapytoja |
|  |
| Alma mater | Latvijos dailės akademija |

**Biruta Baumanė** (latv. *Biruta Baumane*, 1922 m. birželio 6 d. Kalnamuiža, Tervetės valsčius – 2017 m. sausio 21 d.) – latvių tapytoja.

Biografija
----------

Mokėsi Tervetės vidurinėje mokykloje, kurioje mokytojavo jos tėvai Liucija ir Fricis Fridbergai. 1940 m. baigė Jelgavos gimnaziją. 1940–1941 m. mokėsi pas dailininką R. Sutą. 1941–1943 m. studijavo filosofiją Latvijos universiteto Filosofijos faluktete, jį uždarius perėjo į Filologijos fakultetą, bet 1948 m. baigė Latvijos dailės akademiją.

1951 m. ištekėjo už skulptoriaus Karlio Baumanio, 1953 m. gimė duktė Lainė (dailininkė Lainė Kainaizė).

Kūryba
------

Nutapė buitinės tematikos žanrinių kompozicijų (ciklas „Latgalių vestuvės" 1967–1969 m. „Trys žvejų kurtos" 1969 m. „Valstiečiai" 1970 m.), portretų („Autoportretas naktį" 1965 m.), peizažų („Senas žvejų uostas Ventspilyje" 1969 m.), figūrinių kompozicijų su cirko, teatro, liaudies švenčių motyvais („Už kulisų" 1973 m. „Linksmasis smuikininkas" 1974 m. „Klounas ir akrobatė" 1975 m. diptikas „Cirkas" 1980 m.), aktų, natiurmortų. Ankstyvieji kūriniai prislopintos ochros spalvos, vėlesnieji ryškių, lokalių spalvų. Paveiksluose dažnai išlieka drobės faktūra, neuždažyto grunto lapai. Nuo 1956 m. dalyvavo parodose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Biruta Baumane Archyvuota kopija 2009-04-29 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Ramutė Rachlevičiūtė. *Biruta Baumanė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 725 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Isfara, Karavšinas |
| --- |
|   |
| **Ilgis** | 130 km |
| **Baseino plotas** | 3240 km² |
| **Vidutinis debitas** | 14,7 m³/s |
| **Ištakos** | Turkestano kalnagūbris |
| **Žiotys** | Didysis Ferganos kanalas |
| **Šalys** | Kirgizija, Tadžikija, Uzbekija |

**Isfara** (tadž. *Исфара*) – upė Vidurinėje Azijoje, teka Kirgizijos, Tadžikistano ir Uzbekistano teritorijomis. Prasideda Turkestano kalnagūbryje, daugiau nei 5000 m aukštyje. Aukštupyje vadinama ***Aksu***, toliau – ***Karavšinu, Isfana***. Teka Ferganos slėniu, ten susilieja su Didžiuoju Ferganos kanalu ir Syrdarjos nebepasiekia.

Didžiausi intakai: Kišemišas, Temingenas, Džiptykas.

Upės vidutinis debitas – 14,7 m³/s, vanduo labai drumstas, perneša 12 kg/s nešmenų. Neretai kyla smarkios purvo nuošliaužos. Isfara vandeningiausia būna rugpjūtį. Vanduo intensyviai naudojamas drėkinimui. Prie upės įsikūrusios Vorucho, Čorku, Isfaros, Kanibadamo gyvenvietės.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Saluco markizatas** (it. *Marchesato di Saluzzo*) – istorinė Italijos valstybė, kurios teritorija apėmė dalį Prancūzijos ir Pjemonto žemių Alpėse.

Markizato teritorijos
---------------------

Saluco markizatas apėmė Kuneo ir Turino provincijų dalis, taip pat retkarčiais žemes, kurios dabar priklauso Prancūzijai. Saluco markizatas istoriškai buvo regionas tarp Sturos ir Po upių bei Alpių. Del Vasto giminė, kuri ilgai valdė Saluco markizatą, neretai valdė ir kai kurias kitas žemes Ligūrijoje bei Italijoje, gautas per vedybas, tačiau šios žemės nebuvo Saluco markizato dalis. Gali būti, kad Saluco markizatas būtų užkariavęs daugiau Pjemonto žemių, jei ne su juo konkuravusi Savoja.

Del Vastų valdymas
------------------

Senovinė kilmingųjų del Vastų dinastija kilo iš žemių apie Ventimilją. Del Vastai tapo Saluco valdovai tada, kai Bonifacui del Vastui markizo Ulriko Manfredo II Turiniečio suteiktą Saluco leną paveldėjo jo vyriausias sūnus Manfredas I Salucietis. Nuo to momento del Vastai tapo Saluco markizais, valdė markizatą kaip savo sinjoriją.

Manfredas II Salucietis bandė išplėsti savo valdas ir kariavo su Savojos grafyste. Po jo mirties jo našlė  Alazija buvo priversta sumokėti kelias duokles per metus. Vėliau Savoja, remdamasi sumokėtomis duoklėmis, teigė, kad Salucas turi būti pavaldus Savojai, dėl ko valdant silpniems Saluco markizams vykdavo konfliktai.

Dažnai vidinių nesutarimų draskytas Saluco markizatas labiausiai klestėjo XV a. valdant markizams Ludovikui I ir Ludovikui II:

* Ludovikas I buvo neutralus Italijos žemių konfliktuose ir veikė kaip tarpininkas šiuose nesutarimuose, dėl ko buvo giriamas Prancūzijos karaliaus ir imperatoriaus.
* Ludovikas II ieškojo šlovės kautynių laukuose, kur ne sykį pralaimėjo, dėl ko prasidėjo markizato smukimo laikotarpis. Tačiau jis vystė prekybą, pradėjo statyti pirmąjį tunelį Alpėse – Monte Vizo tunelį, sujungusį Saluco kelią su Dofine ir Provansu.

Castello della Manta pilis, senovinė Saluco valdovų būstinė
Po Ludoviko II mirties jo vaikai kovojo dėl jo sosto, nuniokodami markizato žemes ir išsekindami finansus. Kol markizate nusistovėjo tvarka jame didelę įtaką įgavo Prancūzija. Markizato savarankiškumas tapo formalumu, o 1548 m. nuvertus paskutinį markizą Gabrielį, markizatas buvo prijungtas prie Prancūzijos karalystės.

Salucas pusei amžiaus tapo Prancūzijos dalimi, kol Savoja pagal 1601 m. Liono sutartį perėmė valdžią Saluce, kurį ir valdė su pertraukomis iki Italijos suvienijimo.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šį biografinį straipsnį reikėtų sutvarkyti pagal Vikipedijos standartus.**Jei galite, prašome sutvarkyti šį straipsnį. Tik tada bus galima ištrinti šį pranešimą.Priežastys, dėl kurių straipsnis laikomas nesutvarkytu, aiškinamos straipsnyje Nesutvarkyti straipsniai.  |

**Birutė Grigaitytė - Novickienė** - socialinėje moters ir vaiko globoje, teisinėje apsaugoje daug metų dirbusi lietuvių visuomenės veikėja, politikė, teisininkė.

Išsilavinimas
-------------

| **Birutė Grigaitytė-Novickienė** |
| --- |
| Gimė | 1898 m. gruodžio mėn. 7 d.Kapčiūnai, Pakruojo valsčius, Šiaulių apskritis, Lietuva |
| Mirė | 1973 m. gruodžio mėn. 4 d. (kituose šaltiniuose 1973 m. gruodžio mėn. 14 d.)Bruklinas, Niujorkas, JAV |
| Palaidotas (-a) | Cypress Hills kapinėse, Niujorke |
|  |
| Išsilavinimas | 1915 m. baigė gimnaziją Rygoje.
1924 m. baigė Lietuvos universiteto Teisės fakultetą.
1925 m. baigė Tarptautinių studijų institutą (L’Institut des Hautes Études Internationales) Paryžiuje. |

1915 m. baigė gimnaziją Rygoje, 1924 m. Lietuvos universiteto Teisės fakultetą, 1925 m. Tarptautinių studijų institutą (*L’Institut des Hautes Études Internationales*) Paryžiuje.

Veikla
------

Nuo 1913 m. buvo veikli Rygos lietuvių jaunimo narė.

1917 m. viena Lietuvių liaudies universiteto Vitebske steigėjų; 1917 – 1918 m. švietimo ir kultūros draugijos "Laisvė" sekretorė. 1917 m. Rusijos lietuvių seimo Petrograde atstovė. 

Nuo 1918 m. dirbo Lietuvos Taryboje: priklausė Moterų komitetui kariuomenei remti. 

1917 – 1923 m. Lietuvos socialistų liaudininkų partijos narė.

1919 m. Lietuvos skautų draugijos steigėja, valdybos narė.

1920 – 1922 m. Steigiamojo Seimo, 1922 – 1924 m. I (Pirmasis) Seimas ir II (Antrasis) Seimo protokolų biuro vedėja. 1920 – 1940 m. veikė Lietuvių moterų globos draugijos valdyboje, 1922 – 1932 m. Lietuvos moterų sąjungoje. 1923 m. viena Lietuvos studentų draugijos "Varpas" steigėjų, priklausė Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungai.

1926 – 1939 m. Lietuvos kooperacijos banko juriskonsultė.

1928 – 1929 m. su kitais suorganizavo Lietuvos moterų tarybą, 1929 m. Lietuvos motinoms ir vaikams globoti sąjungą.

1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1945 – 1949 m. aktyviai veikė Vokietijos karo pabėgėlių stovyklose: buvo Greizo komiteto vicepirmininkė, Tremtinių teisininkų draugijos Scheinfelde ir Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos Schwäbisch Gmünde skyriaus pirmininkė, 1949 – 1950 m. Pabaltijo moterų tarybos pirmininkė. 1949 m. išvyko į Jungtines Amerikos Valstijas. Nuo 1950 m. priklausė Sandaros organizacijai.

Rašydama spaudoje dažnai pasirašydavo slapyvardžiu „Bėgė".

Šeima
-----

Vyras - Antanas Novickas, dukra – Živilė.

1. ↑  Visuotinė lietuvių enciklopedija
2. ↑  Visuotinė lietuvių enciklopedija
3. ↑  Visuotinė lietuvių enciklopedija
4. ↑  Visuotinė lietuvių enciklopedija
5. ↑  Visuotinė lietuvių enciklopedija
6. ↑  Visuotinė lietuvių enciklopedija
7. ↑  Straipsnis "Veikliosios visuomenininkės netekus" (5 psl.)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 *Kitos reikšmės – Salsa (reikšmės).*
Salsos šokiai Havana, Kuboje
**Salsa** – muzika ir šokis, gimęs Kuboje iš ispanų, afrikiečių bei indėnų muzikos ir šokio mišinio. Vėliau salsa paplito Šiaurės Amerikoje, kur per paskutinį penkiasdešimtmetį susiformavo net keli šio šokio stiliai: Los Andželo, Niujorko, puertorikietiškas, kubietiškas, kolumbietiškas ir kt.

Žodis *salsa*, išvertus iš ispanų kalbos, reiškia „padažas". Geras padažas pagardina bet kokį patiekalą, o salsa ir yra tas ypatingas mišinys, kuriame susijungia kubietiškas temperamentas, ispaniškas karštis ir afrikietiškas laisvės pojūtis, užliejantis sava magija kiekvieną, išdrįsusį išeiti į šokių aikštelę. Salsa yra ypatingai energingas, smagus ir stilizuotas šokis, daugelis trenerių pataria šokti salsą vien dėl to, jog šokio metu treniruojami kone visi kūno raumenys.

Salsa yra perėmusi kai kurias rumbos, mambo bei ča ča ča šokių savybes. Nors salsos muzika gali labai varijuoti, tačiau šio šokio pagrindinis akcentas visuomet bus greitas ir smarkus judesys.

Paprastai šis šokis šokamas poromis. Sakoma, kad salsą įmanoma šokti tik tuomet, kai yra visapusiškas pasitikėjimas tarp partnerių – moteris tuomet tampa ypač plastiška, o vyras atskleidžia tikruosius savo sugebėjimus, kuriuos atspindi atliekami akrobatiniai šokio elementai. Taip pat efektingai atrodo ir šokėjų atliekami numeriai po viena ar grupėse, kai šokama ratu, keičiantis partneriais.

Istorija
--------

* 1932 m. Ignacio Piaeiro sukūrė dainą „Echale Salsita" (*Pridėk dar daugiau aštraus padažo*), kas ir laikoma salsos pradžia.
* 1970 m. salsa išpopuliarėjo Niujorke tarp muzikantų, kurie sujungė kubietiškus ritmus su džiazo elementais. Labiausiai žinomas čia buvo mambo „krikštatėvis" Tito Puente.
* 1980-aisiais atsirado naujas stilius *salsa romantica*, kuris salsą padarė artimą šiuolaikiniam pop stiliui.
* Tikroji salsa 1990-aisais vėl atgijo ir iš Kubos, Puerto Riko, Kolumbijos persikėlė į JAV ir Europą.
*

Taip pat skaitykite
-------------------

* Salsa (muzika)
| **Abdal Azizas I Abu l-Farisasarab.: أبو فارس المستنصر عبد العزيز بن علي** |
| --- |
| Maroko sultonas |
| Marinidai |
| Mirė | 1372 m. |
| Tėvas | Ali I Abdal Hasanas |
| Maroko sultonas |
| Valdė | 1366-1372 |
| Pirmtakas | Mahometas III Abu Zaijanas |

**Abdal Azizas I Abu l-Farisas** (*abū fāris al - mustanṣir `abd al-`azīz ben `alīy*, arab.: أبو فارس المستنصر عبد العزيز بن علي, g. nežinoma – m. 1372 m.) – nuo 1366 m. Marinidų dinastijos Maroko sultonas.

Abdal Azizas I-is Abu l-Farisas buvo Ali I-jo Abdal Hasano sūnus.

Istorija
--------

Prieš tapdamas Maroko sultonu, Abdal Azizas I-is Abu l-Farisas buvo įkalintas Fese. Naujasis sultonas buvo jaunas ir labai energingas žmogus. Viziris Umaras greit suprato, kad suklydo dėl šio paskyrimo ir pradėjo galvoti apie naują perversmą. Bet 1367 m. sultonas susekė vizirį ir liepė viešai užkapoti. 1370 m. Abdal Azizas I-is pradėjo karą su Tlemsenu ir be pasipriešinimo užėmė miestą. Vėl visas vidurio Magrebas atiteko Marinidams, bet 1372 m. Azizas I-is mirė ir šalyje vėl įsigalėjo anarchija.

Nuorodos
--------

* *Istorinis žodynas* Archyvuota kopija 2008-01-25 iš Wayback Machine projekto.;
* *Musulmonų vadovai*.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prieš tai:**Mahometas III Abu Zaijanas** | **Marinidų dinastija**1366-1372 | Po to:**Antroji Marinidų dinastijos krizė** |
**Birutė Dauginytė** (g. 1945 m. liepos 12 d. Vaidminių k. Joniškio r.) – choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija
----------

1959–1963 m. choro dirigavimo mokėsi Šiaulių muzikos technikume (dėst. B. Sližys), 1963–1965 m. neakivaizdiniu būdu, o 1968–1972 m. stacionare choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. A. Armino klasė).

1963–1968 m. Skaistgirio (Joniškio r.) kultūros namų mišriojo choro ir vokalinių ansamblių vadovė, vidurinės mokyklos muzikos mokytoja ir moksleivių chorų vadovė. Taip pat dirbo Joniškio vaikų muzikos mokykloje ir vadovavo chorui. 1972–1975 m. Trakų rajoninių kultūros namų meno vadovė, kultūros darbuotojų ir centrinės ligoninės moterų chorų dirigentė.

1975–1991 m. Rokiškio kultūros mokyklos choro dirigavimo dėstytoja ir moksleivių mišriojo choro vadovė. Kolektyvą parengė 1980, 1985 ir 1987 m. respublikinėms dainų šventėms, 1982 m. respublikinei moksleivių chorų apžiūrai ir 1977 m. respublikiniam chorų konkursui „Dainuoja darbo Lietuva" – apžiūrose ir konkursuose pelnyta antrųjų ir trečiųjų vietų. Choro repertuare buvo sudėtingų W. A. Mozarto, G. Verdi, G. Rossini, R. Schumanno ir kitų kompozitorių kūrinių, kuriuos ne taip lengva choristams interpretuoti. Pedagogė išugdė visą būrį jaunųjų chorvedžių.

Taip pat ji vadovavo vokaliniams ansambliams ir Rokiškio sūrių gamyklos mišriajam chorui, su kuriuo nemažai koncertavo, parengė 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms. 1991–1997 m. buvo Obelių (Rokiškio r.) Meninio lavinimo centro muzikos mokytoja ir vidurinės mokyklos merginų vokalinių ansamblių vadovė.

Nuo 1997 m. rudens Skaistgirio (Joniškio r.) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja.

B. Dauginytė buvo Joniškio ir Rokiškio rajonų dainų švenčių dirigentė, 1985 m. apdovanota Kultūros žymūno ženklu.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.