recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Koordinatės: 55°46′30″š. pl. 26°07′08″r. ilg.﻿ / ﻿55.7751°š. pl. 26.1188°r. ilg.﻿ / 55.7751; 26.1188

|  Imbrado Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Panevėžio |
| **Dekanatas** | Zarasų |
| **Savivaldybė** | Zarasų rajonas |
| **Gyvenvietė** | Imbradas |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1891 m. |

 *Kitos reikšmės – Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia.*
**Imbrado Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Imbrado kaime, 9,5 km į šiaurės vakarus nuo Zarasų, prie kelio  **117**  Zarasai–Bradesiai–Obeliai . Klasicistinė, turi liaudies architektūros bruožų.

Parapijoje veikia Suvieko ir Kvintiškių koplyčios.

Istorija
--------

Bažnyčią 1786–1787 m. pastatė Pranciškus Molis. Jono ir Pranciškaus Prūsokų lėšomis ji 1891 m. atnaujinta, pristatyta zakristija, šventorius aptvertas akmenų tvora. Tarpukariu bažnyčia suremontuota ir perdirbta (restauravo 1930–1939 m. klebonas M. Šapnagys ir kunigas G. Prijalgauskas parapijiečių lėšomis). Iki 1920 m. pamaldos (be lotynų) laikytos tik lenkų, nuo 1940 m. – tik lietuvių kalba. 1939 m. atnaujintas interjeras.

Ilgametis parapijos klebonas Vytautas Antanas Samsonas (1912–1961 m.), į Imbradą paskirtas prieš Antrąjį pasaulinį karą, kėlė parapijiečių religinį ir tautinį sąmoningumą. Buvo nužudytas, palaidotas šventoriuje.

1967 m. Imbrado parapijoje, Kvintiškių kaime apsireiškė Švč. Mergelė Marija. 2014 m. pašventinta Kvintiškių koplyčia.

Architektūra
------------

Bažnyčia klasicistinė, turi liaudies architektūros bruožų, medinė, ilgo stačiakampio plano, su trisiene apside ir prie jos prišlieta zakristija. Ant kraigo – bokštelis. Vienanavė. Joje 3 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame yra medinė varpinė.

Bažnyčia su mūrinėmis kolonomis ir liaudies architektūros elementais. Bažnyčios viduje vertingi paveikslai („Šv. Jeronimas" XVIII a. pab. „Šv. Jonas evangelistas" XIX a. pradžia, „Kristus alyvų darželyje", „Šv. Martynas su elgeta", abu XIX a. antra pusė), dvi medinės krucifikso skulptūros (XIX a.), neobarokinis altorėlis, klasicistinės žvakidės (1811 m. nuliejo V. Feldmanas).

Galerija
--------

* Bažnyčia 2009 m.Bažnyčia 2009 m.
* Priekinis fasadasPriekinis fasadas
* Bažnyčia iš toliauBažnyčia iš toliau
* Varpelis ant stogo kraigoVarpelis ant stogo kraigo
* Bokštelio kryžiusBokštelio kryžius
* Kunigo V. Samsono kapasKunigo V. Samsono kapas

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Imbradas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 785 psl.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Imbrado Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Imbrado parapija Archyvuota kopija 2016-08-02 iš Wayback Machine projekto.
* Šiaulių Aušros muziejus. Eksponatas. Neidentifikuota koplyčia neidentifikuotoje Lietuvos vietovėje, 1953 m. Archyvuota kopija 2022-02-06 iš Wayback Machine projekto. *limis.lt*
*Kitos reikšmės – Judrė (Višakis).*

| Judrė |
| --- |
| **Ilgis** | 18,5 km |
| **Baseino plotas** | 35 km² |
| **Ištakos** | Judrėnų apylinkės |
| **Žiotys** | Graumena |
| **Šalys** | Lietuva |

**Judrė** – vakarų Lietuvos upė Klaipėdos rajone, dešinysis Graumenos intakas. Priklauso Minijos baseinui.

Upelio ilgis 18,5 km, baseino plotas 35 km². Prasideda 2 km į šiaurę nuo Judrėnų, teka pietvakarių kryptimi pro Pajudrį, Padagus, Kurmius, Jonikaičius, nuo Šalpėnų pasuka į pietus, toliau pro Pakapį, Vainotiškę ir ties Pakalniškiais įteka į Graumeną 4 km nuo jos žiočių.

Judrė iki dešiniojo intako Vydeikos žiočių ties Padagais 12,1 km yra paskelbta hidrografiniu draustiniu.

Ties Judrėnais įteka upelis Krioklys.

Ties Pajudriu prie Judrės yra buvęs Judrėnų dvaro medinis vandens malūnas, kur vanduo suko ratą krisdamas iš viršaus.

Upelio pavadinimas kilęs iš žodžio *judrus* „vikrus, gyvas, judantis". Nuo upelio savo vardus gavo Judrėnų miestelis, Pajudrio kaimas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
| **Anthony Lewis** |
| --- |
| Gimė | 1915 m. kovo 2 d.Bermuda |
| Mirė | 1983 m. birželio 5 d. (68 metai)Haslemeras, Sario grafystė |
|  |
| Veikla | anglų muzikologas, dirigentas, kompozitorius |
|  |
| Alma mater | Kembridžo universitetas |

**Antonis Luisas** (angl. *Anthony Carey Lewis*, 1915 m. kovo 2 d. Bermuda – 1983 m. birželio 5 d. Haslemeras, Sario grafystė) – anglų muzikologas, dirigentas, kompozitorius. 1972 m. seras.

Biografija
----------

Mokėsi Kembridžo universitete, Karališkajame muzikos koledže Londone. 1934 m. studijavo Paryžiuje pas N. Bulanžė.

1935–1946 m. dirbo BBC radijo Muzikos skyriuje. 1946 m. įkūrė BBC radijo III programą ir vadovavo muzikos laidoms. 1947–1968 m. dėstė Birmingemo universitete; profesorius.

1950 m. Perselio draugijos garbės sekretorius, 1976 m. – pirmininkas. 1951 m. jo iniciatyva pradėta leisti anglų senovės muzikos serija „Musica Britannica" (vadovas, jos redaktorius). 1963–1969 m. Karališkosios muzikos asociacijos prezidentas. 1968–1982 m. vadovavo Karališkajai muzikos akademijai Londone.

Kaip dirigentas pirmasis Didžiojoje Britanijoje atliko ir įrašė K. Monteverdi, H. Perselio, G. F. Hendelio kūrinių.

Sukūrė „Chorinę uvertiūrą" (*Choral Ouverture* 1938 m.), elegiją ir kapričą trimitui ir orkestrui (1947 m.), koncertą trimitui ir orkestrui (1950 m.), koncertą valtornai ir orkestrui (1959 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautė Markeliūnienė. *Antonis Luisas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 59 psl.
| Kalnujų piliakalnis |
| --- |
|  |
| 

Kalnujų piliakalnisKalnujų piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°20′8.7″ š. pl. 23°5′1.5″ r. ilg.﻿ / ﻿55.335750°š. pl. 23.083750°r. ilg.﻿ / 55.335750; 23.083750Koordinatės: 55°20′8.7″ š. pl. 23°5′1.5″ r. ilg.﻿ / ﻿55.335750°š. pl. 23.083750°r. ilg.﻿ / 55.335750; 23.083750 |

 |
| Vieta | Raseinių rajonas |
| Seniūnija | Kalnujų seniūnija |
| Aukštis | 10 m |
| Plotas | 27x13 |
| Naudotas | I tūkstantmetis pr. m. e. – II tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1903, 1961 |
| Registro Nr. | AR893 / 5579 /A373P |

**Kalnųjų piliakalnis**, žinomas ir *Palendrių, Jovaišių ar Žieveliškės* vardais – piliakalnis Raseinių rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurės vakarus nuo Kalnujų kaimo, Kalnujų seniūnija. Pasiekiamas iš autostrados  **A1**  Vilnius–Kaunas–Klaipėda  Kalnujuose pasukus Jurbarko link plentu  **146**  Raseiniai–Šilinė , už 550 m keliuku į dešinę šiaurės vakarų kryptimi 650 m.

Piliakalnis
-----------

Nuo piliakalnio matyti autostrada
Senkapis piliakalnio papėdėje
Piliakalnis įrengtas dominuojančios aukštumos šiaurės vakarų krašte. Aikštelė trikampė, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 27 m ilgio, 13 m pločio pietryčių gale, kur nuo aukštumos supiltas 2 m aukščio, 11 m pločio pylimas. Jo išorinis 4 m aukščio šlaitas leidžiasi į 6 m pločio, 1,5 m gylio griovį, už kurio supiltas antras 1 m aukščio, 6 m pločio pylimas 2 m aukščio išoriniu šlaitu. Šis pylimas juosia piliakalnį aplink 3-5 m žemiau aikštelės, šlaite esančios 3 m pločio terasos pakraščiu. Šiaurės vakarų aikštelės gale supiltas 0,5 m aukščio, 4 m pločio pylimas. Antro pylimo šiaurės vakarų papėdėje yra 13 m ilgio, 20 m pločio pietryčiuose trikampė terasa, nuolaidėjanti į išorę per 1,5 m. Šlaitai statūs, 10 m aukščio.

Ant piliakalnio augę medžiai išretinti. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 1,1 ha. 300 m į šiaurės vakarus buvo senkapis (sunaikintas).

Tyrimai
-------

1903 m. piliakalnį žvalgė Liudvikas Kšivickis. 1961 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pradžia.

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Galkaičių piliakalnis 10 km | Lyduvėnų II piliakalnis 18 km | Raseinių piliakalnis 5 km  Padubysio piliakalnis 12 km |  |
| Batakių piliakalnis 35 km |  | Betygalos piliakalniai 18 km |
| Jurbarko piliakalnis 33 km Eržvilko piliakalnis 25 km | Kartupėnų piliakalnis 26 km | Kejėnų piliakalnis 14 km  Gabrieliškių piliakalnis 8 km |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 78 (Nr. 285)

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.165
* Покровский Ф. В. Археологическая карта Ковенской губернии. Вильна, 1899, c. 51.

Nuorodos
--------

* Lietuvos piliakalniai. Kalnujai
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Cirkonis (Zr)
  |
| --- |
|  |
| Periodinė grupė | Metalas |
| Atomo numeris | 40
  |
| Išvaizda | ? |
| Atomo savybės
  |
| Atominė masė(Molinė masė) | 91,224(2) а.m.v. (g/mol) |
| Atomo spindulys | 160 pm |
| Jonizacijos energija(pirmas elektronas) | 640,1 kJ/mol (eV) |
| Elektronų konfigūracija | [Kr] 4d² 5s² |
| Cheminės savybės
  |
| Kovalentinis spindulys | 145 pm |
| Jono spindulys | ? pm |
| Elektroneigiamumas | 1,33 (pagal Polingą) |
| Elektrodo potencialas | ? |
| Oksidacijos laipsniai | 4 |
| Termodinaminės savybės
  |
| Tankis | 6,51 g/cm³ |
| Šiluminė talpa | 0,28 J/(K·mol) |
| Šiluminis laidumas | 22,7 W/(m·K) |
| Lydymosi temperatūra | 2128 K |
| Lydymosi šiluma | 21 kJ/mol |
| Virimo temperatūra | 4682 K |
| Garavimo šiluma | 590,5 kJ/mol |
| Molinis tūris | 14,01 cm³/mol |
| Kristalinė gardelė
  |
| Kristalinė gardelė | ? |
| Gardelės periodas | ? Å |

**Cirkonis** (lot. *Zirconium*) – cheminis periodinės elementų lentelės IVB grupės elementas, metalas, žymimas **Zr**, eilės numeris 49. Plastiškas, sunkiai ikalamas. Kambario temperatūroje cirkonį dengia plona tvirta oksido plėvelė, todėl atsparus korozijai bei rūgščių poveikiui. Aukštoje temperatūroje sugeria vandenilį sudarydamas cirkonio hidridus.

Gamtoje randamas tik junginiuose, mineralai dažni. Chloridiniu ar šarminiu būdu gaunamas iš rūdų. Kristalinės atmainos – alfa heksagoninis ir kubinis beta, iš pirmojo į antrąjį virsta 863 °C temperatūroje.

Cirkonio halogenidai naudojami gaminant šviesolaidžius, lazerius, specialų stiklą, cheminius jutiklius. Cirkonio nitridas (Zr3N5) naudojamas gaminant keramiką, antifrikcines bei apsaugines dangas. Karbidu (ZrC) dengiami metalai, iš jo gaminami ugniai atsparūs lydiniai. Cirkonio oksidas ZrO2 randamas mineralo badeleito pavidalu ir naudojamas gaminant keramiką, stiklą, emalį, abrazyvą, aukštos temperatūros elektrodus, taip pat naudojamas optiniuose elektros prietaisuose, stomatologijoje, aviacijoje, raketinėje technikoje, o monokristalai – gaminant lazerius bei juvelyrikoje. Mineralas cirkonas (ZrSiO4) naudojamas uolienų datavimui, taip pat juvelyrikoje.

Lydiniai
--------

Dažniausiai naudojami cirkonio lydiniai su alavu, geležimi, chromu, nikeliu, niobiu (kartu sudaro virš 97 % visų cirkonio lydinių). Lydiniai pasižymi mechanišku stiprumu, atsparumu korozijai bei kai kurioms rūgštims net aukštose temperatūrose.

Pavadinimo kilmė
----------------

Yra dvi pavadinimo versijos, kurios pabrėžia cirkonio savybę būti palaikytu už vertingą daiktą:

* arab. zarkûn kilęs nuo persiško *zargûn* ir reiškė „panašus į auksą";
* cirkoniu anksčiau buvo vadinamas brangus silikatinis mineralas, kuris neretai, tyčia norint apgauti, buvo pašildomas ir tapdavo panašus į deimantą. Prancūzų juvelyrai tokį mineralą pavadino „Ceilono žargonu" (*jargon de Ceylon*), kuris ilgainiui patapo cirkoniu.

Vikižodynas
| Sunjanisangl. *Sunyani* |
| --- |
|  |
|  |
| 

SunjanisSunjanis

7°20′0″ š. pl. 2°20′0″ v. ilg.﻿ / ﻿7.33333°š. pl. 2.33333°r. ilg.﻿ / 7.33333; 2.33333﻿ (Sunjanis)Koordinatės: 7°20′0″ š. pl. 2°20′0″ v. ilg.﻿ / ﻿7.33333°š. pl. 2.33333°r. ilg.﻿ / 7.33333; 2.33333﻿ (Sunjanis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+0) |
|  |
| **Valstybė** | Ganos vėliava Gana |
| **Regionas** | Brongų–Ahafų regionas |
|  |
| **Gyventojų** (2012) | 248 496  |
| **Altitudė** | 303 m |

**Sunjanis** (angl. *Sunyani*) – miestas vakarų Ganoje, 75 km nuo sienos su Dramblio Kaulo Krantu. Brongų–Ahafų regiono administracinis centras. Gyventojų 248 tūkst. (2012 m. duomenys). Miestas įsikūręs gausiai drėgnaisiais atogrąžų miškais apaugusioje teritorijoje, kurioje sutinkama didžiausia dramblių populiacija Ganoje, todėl miestas nuo seno garsėja prekyba dramblio kaulu. Sunjanį supa miškingos Ašančio aukštumos.

Veikia Sunjanio oro uostas, tiesa dėl per trumpo kilimo ir tūpimo tako, gali aptarnauti tik vidutinio dydžio orlaivius. Paprastai keleiviai juo tik perskraidinami iki Kumasio oro uosto arba Takoradžio oro uosto.

Istorija
--------

Sunjanio miestas iškilo XIX a. kaip dramblių medžiotojų apsistojimo postas. Pavadinimas *Sunyani* kilo nuo akanų žodžio *Osono*, reiškiančio 'dramblys'. 1924 m. Britų imperijos nutarimu Sunjanis tapo apskrities centru. Nutiesus plentą iš Sunjanio į Kumasį, Sunjanis tapo svarbiu prekių (gabenta kakava, kolamedžio riešutai, kukurūzai, batatai) gabenimo centru.

Miestai partneriai
------------------

Kartu su šalimais esančiu Tekimanu, Sunjanis palaiko ryšius su:

* Jungtinės Amerikos Valstijos Tuskalūza, JAV

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4  *Sunyani*. Britannica Online Encyclopedia. Nuoroda tikrinta 2021-05-12.
2. 1 2 3   Archyvuota kopija 2012-05-17 iš Wayback Machine projekto.
| **Izolda Keidošiūtė** |
| --- |
| Gimė | 1952 m. birželio 3 d. (71 metai)Vilniuje |
| Tėvas | Petras Keidošius |
|  |
| Veikla | Lietuvos žurnalistė, kino kritikė. |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Izolda Keidošiūtė** (g. 1952 m. birželio 3 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistė, kino kritikė.

Biografija
----------

1970 m. baigė Vilniaus 15-ąją vidurinę mokyklą, 1975 m. – Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto žurnalistikos specialybę. 

Nuo 1975 m. dirba Lietuvos valstybinės televizijos ir radijo komitete: TV kino vyr. redakcijoje, Programų direkcijos planavimo skyriuje, TV literatūros ir meno redakcijoje. Nuo 1996 m. – Lietuvos TV Programų direkcijos kino skyriaus vedėja, nuo 2003 m. – televizijos programų įsigijimo ir adaptacijos skyriaus redaktorė.

Rengė ir vedė televizijos laidas 1983–2004 m. „Versmės", „Teatro gyvenimas", „Kino ir televizijos pasaulyje", „Kino klubas", „Kino pasaulyje", 2004–2005 m. – „Toli nuo Holivudo", „Elito kinas". 2005–2006 m. laidos „25 kadras" redaktorė. Nuo 2007 m. dėsto kino istoriją „Skalvijos" kino akademijoje.

Lietuvos kinematografininkų ir Lietuvos žurnalistų sąjungų narė.

Daugiausia rašo kino meno klausimais. Paskelbė publikacijų savaitraštyje „Literatūra ir menas", žurnale „Kinas".

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 218 psl.
2. ↑  *Izolda Keidošiūtė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 696 psl.
*Kitos reikšmės – Ateitis (reikšmės).*
**Ateitis** – mėnesinis moksleivių žurnalas, leistas 1911 m. vasario – 1915 m. balandžio mėn.; 1916 m. birželio – 1919 m. vasario mėn.; 1919 m. birželio – 1940 m. gegužės mėn. Kaune.

Istorija
--------

Pirmasis numeris išėjo kaip nemokamas žurnalo „Draugija" priedas moksleiviams. Nuo 1913 m. „Ateitis" tapo savarankišku literatūros, mokslo ir visuomenės laikraščiu moksleivijai, nuo 1935 m. – iliustruotu mėnesiniu moksleivių žurnalu. Leido Šv. Kazimiero draugija, nuo 1919 m. kovo – Moksleivių ateitininkų sąjunga.

Kaip krikščioniškosios orientacijos leidinys, nagrinėjo įvairių mokslo sričių klausimus krikščioniškųjų idealų požiūriu. Daug vietos skyrė religijos problematikai, polemizavo su pirmeiviška spauda, rašė apie moksleivių problemas, šelpimo organizacijų veiklą, spausdino lietuvių ir užsienio rašytojų kūrinius, recenzijas, moksleivių rašinius.

Leido priedus „Gamtos draugas", „Žiedai".

Bendradarbiai
-------------

Žurnale bendradarbiavo Bernardas Brazdžionis, Kazys Bradūnas, Bronė Buivydaitė, Leonas Bistras, Kazys Bizauskas, A. Čepaitė, Pranas Dovydaitis, Juozas Eretas, Adomas Jakštas, Kleopas Jurgelionis, Jonas Ilgūnas, Faustas Kirša, Motiejus Gustaitis, Antanas Miškinis, Eugenijus Matuzevičius, Vincas Mykolaitis-Putinas, Henrikas Nagys, Salomėja Nėris, Stasys Šalkauskis, Kazys Žirgulis ir kt.

Redaktoriai
-----------

* Adomas Dambrauskas-Jakštas – 1911–1919 m.
* Stasys Dabušis – 1919–1920 m.
* Leonas Bistras – 1921–1923 m.
* Jonas Mačiulis – 1923–1925 m.
* Jonas Grinius – 1925–1926 m.
* Antanas Januševičius – 1926–1928 m.
* 1929–1933 m. redagavo Juozas Ambrazevičius, Kazys Bauba, Albinas Gražiūnas, Antanas Maceina, Antanas Vaičiulaitis.
* 1934–1940 m. redaktorius Pranas Dovydaitis, faktiškai redagavo Kazys Bradūnas, Kazys Zupka-Kecoris, Bronius Krivickas, Eugenijus Matuzevičius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 36 psl.

Nuorodos
--------

* „Ateitis". E-paveldas.lt
**Jagomasto spaustuvė** – Mažosios Lietuvos spaustuvė, poligrafinė įmonė ir leidykla, 1896–1941 m. veikusi Tilžėje.

Istorija
--------

Tapytojo Antano Žmuidzinavičiaus portretas // Iš leidykloje „Lituania" 1916 m. išleistos Vydūno knygos „Litauen in Vergangenheit und Gegenwart".
1896 m. spaustuvę įsteigė Rytų Prūsijos lietuvių publicistas, knygų leidėjas Enzys Jagomastas. XX a. pradžioje jos materialinė padėtis labai pablogėjo. 1911 m. spaustuvė pavadinta „Lituania" (vadinta *Lituania 2*). Suklestėjo po 1918 m. ėmus leisti knygas Didžiajai Lietuvai. 1913 m. turėjo 12 mašinų ir 14 darbininkų, 1925 m. – 17 mašinų ir 22 darbininkus. 1920–1922 m. kasmet išleido po 30 knygų. 1933 m. hitlerininkams ėmus smarkiai slopinti Mažosios Lietuvos lietuvių kultūrinę veiklą, darbas sumenko. 1941 m. kovo mėn. Vokietijos valdžios uždaryta.

Veikla
------

1896–1941 m. išleista apie 370 lietuviškų knygų, tarp jų ir Didžiosios Lietuvos leidėjų užsakymu, kurias parašė Antanas Baranauskas, Vilius Gaigalaitis, Vincas Krėvė, Vincas Kudirka, Maironis, Stasys Matulaitis, Pranas Mašiotas, Vincas Mykolaitis-Putinas ir kiti.

Jagomasto spaustuvė leido apie 20 periodinių leidinių, spausdino lietuviškus laikraščius:

* Aušra – 1896–1899 m.
* Naujasis Tilžės keleivis – 1924–1940 m.
* Apžvalga,
* Artojų patarėjas,
* Laukininkas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 303 psl.
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 180 psl.
| **Jakubas KolasasЯкуб Колас** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1882 m. lapkričio 3 d.Akinčycai, Minsko sritis |
| Mirė | 1956 m. rugpjūčio 13 d. (73 metai)Minskas |
|  |
| Veikla | rašytojas, poetas, žurnalistas |
|  |
| Alma mater | Nesvyžiaus mokytojų seminarija |
|  |
|  **Vikiteka** | Jakubas Kolasas |

**Jakubas Kolasas** (blrs. *Яку́б Ко́лас*, tikroji pavardė *Kanstancin Mickevič*, *Канстанці́н Міха́йлавіч Міцке́віч*, 1882 m. lapkričio 3 d. Akinčycai, Minsko sritis – 1956 m. rugpjūčio 13 d. Minskas) – baltarusių rašytojas, poetas, žurnalistas. Naujosios baltarusių literatūros ir literatūrinės kalbos vienas pradininkų.

Biografija
----------

1902 m. baigė Nesvyžiaus mokytojų seminariją, dirbo mokytoju. 1907–1908 m. gyveno Vilniuje, bendradarbiavo laikraštyje „Naša Niva", 1908–1911 m. už revoliucinę veiklą kalintas Minske. Vilniuje išėjo). Dalyvavo Pirmajame pasauliniame kare. Nuo 1921 m. gyveno Minske, dėstė. 1929–1956 m. Baltarusijos mokslų akademijos viceprezidentas. Per Antrąjį pasaulinį karą gyveno Taškente.

Kūryba
------

Kūrybai būdinga tikroviškumas, liaudiškumas, yra tautosakos elementų. Prozai (rink. „Gimtieji vaizdai",1914 m. „Pirmieji žingsniai", 1925 m. „Gyvenimo platybėse", 1926 m. ir kt.) būdinga tematikos įvairovė, vaizdinga liaudies kalba. Kai kurie socialiniai psichologiniai apsakymai tapo chrestomatiniais, filosofinio turinio, alegoriniai apsakymai (rink. „Gyvenimo pasakos", 1921 m.) papildė baltarusių novelistiką. Poemoje „Naujoji žemė" (1923 m.) pateikiama plati XIX a. pabaigos liaudies gyvenimo panorama, vaizduojami ryškūs socialiniai prieštaravimai, atskleidžiamas dvasinis darbo žmogaus grožis. Romantinėje poemoje „Symonas muzikantas" (1925 m.) vaizduojama iš liaudies kilusio talentingo kūrėjo tragiška lemtis. Poema pasižymi turinio ir formos harmonija, raiškos priemonių gausa, ritmika, dainingumu. Psichologinių autobiografinių apysakų trilogijoje „Kryžkelėse" (1923–1954 m.) parodoma XX a. pr. baltarusių inteligentijos idėjinė raida. Pirmojo pasaulinio ir Rusijos pilietinio karo temai skirta apysaka „Liūnas" (1933 m.), pjesės „Karas karui", „Polesės giriose" (abi 1938 m.).

Antrojo pasaulinio karo metų poezijai būdinga patriotizmas. Poemoje „Žvejo troba" (1947 m.) vaizduojamas Lenkijos valdžios engiamų Vakarų Baltarusijos žmonių gyvenimas. Dar parašė kūrinių vaikams, publicistinių ir literatūros kritikos straipsnių. Praplėtė baltarusių literatūros tematiką, žanrų ir stilių įvairovę, papildė baltarusių poeziją gamtos lyrika.

Į lietuvių kalbą jo eilėraščiai pradėti versti XX a. ketvirtame dešimtmetyje. Apsakymų išspausdinta „Baltarusių prozos antologijoje" (1949 m.)

Bibliografija
-------------

* *Liūdesio dainos*, eilėraščių rinkinys, Vilnius, 1910 m.
* *Apsakymai*, apsakymų rinkinys, Vilnius, 1912 m.
* *Oi jūs, godos godos…*, poezijos rinkinys, Vilnius, Vaga, 1962 m.
* *Gyvenimo platybėse. Liūnas*, apysakos, vertė Emilija Liegutė, Vilnius, Vaga, 1980 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Alma Lapinskienė. *Kolasas Jakubas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 362 psl.
Kłosy žurnalas – 1887 m.
**„Kłosy"** (lenk. *Kłosy: czasopismo ilustrowane tygodniowe poświęcone literaturze, nauce i sztuce*; pilnas pavadinimas – „Klosy: savaitinis iliustruotas žurnalas, skirtas literatūrai, mokslui ir menui") – iliustruotas lenkų savaitraštis, leistas Varšuvoje 1865–1890 m.

Glaustas aprašymas
------------------

Žurnalas pirmą kartą pasirodė 1865 m. liepos 5 d. Specializavosi socialinių – kultūrinių ir populiariųjų mokslų temomis. Žurnale buvo publikuojamos knygų apžvalgos ir nedidelės apimties to meto žymiausių lenkų rašytojų literatūros kūriniai. Žurnale taip pat buvo spausdinami, nors ir rečiau, istoriniai straipsniai. Tarp žurnalo autorių buvo Juozapas Ignotas Kraševskis, Adomas Asnykas, Elzė Ožeškienė, Marija Konopnicka.

Pranciškonas Kostrzevskis bendradarbiavo su žurnalu, spausdino jame daug piešinių, taip pat savo kūrybinius darbus žurnale publikavo tapytojai ir medžio drožėjai Jozefas Holevinskis ir Aleksandras Regulskis (redakcijos medžio drožybos dirbtuvės vadovas), taip pat Alfredas Vierušas-Kovalskis. Be kita ko žurnale, buvo publikuojama ir literatūros kritika (Kazimieras Kaševskis). Žurnalas taip pat skelbė informaciją apie socialinius ir ekonominius įvykius to meto Lenkijoje.

Žurrnalo „Kłosy" leidėjas buvo Pranciškus Leventalis. Žurnalą daug metų redagavo Adomas Plugas.

Žurnalas „Kłosy" buvo vienas iš pirmaujančių Lenkijos kultūrinių žurnalų XIX a. antroje pusėje tiek redakcine, tiek besipublikavusių autorių prasme.

Literatūra
----------

* Bartłomiej Szyndler, 1981: Tygodnik ilustrowany „Kłosy" 1865–1890.

Nuorodos
--------

* Žurnalo „Klosy" archyvas
| **Audronė Guigaitė** |
| --- |
| Gimė | 1955 m. balandžio 22 d. (68 metai)Šiškiniai, Ignalinos rajonas |
|  |
| Veikla | žurnalistė |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Audronė Guigaitė** (g. 1955 m. balandžio 22 d. Šiškiniuose, Ignalinos rajonas) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė, aktorė.

Biografija
----------

1973 m. baigė Utenos T. Tilvyčio vidurinę mokyklą, 1978 m. – Vilniaus universiteto Istorijos fakultete – žurnalistikos specialybę. Studijų metais – Vilniaus universiteto Kiemo teatro aktorė.

1977–1990 m. žurnalo „Jaunimo gretos" redakcijos skyriaus vedėja, nuo 1990 m. – leidyklos „Politika" redaktorė, žurnalo „Adomas" vyr. redaktorė. 1994–2000 m. – leidyklos „Pašekšta" direktorė. Valstybinės darbo inspekcijos Inspektavimo organizavimo, priežiūros ir informavimo skyriaus vyriausioji specialistė.

Dirbdama žurnale „Jaunimo gretos", daugiausia rašė apie kultūros, teatro žmones, savamokslius tautodailininkus. Leidykloje „Pašekšta" pradėjo leisti knygų seriją „Moterų laimė". Per Vilniaus televiziją 1996 m. rengė ir vedė laidą „Vyras, moteris ir meilė".

Bibliografija
-------------

* Vilniaus universiteto kiemo teatras, su kitais, 1988 m.
* Pilnatis, eilėraščių rinkinys, 1995 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 159 psl.
| **Janka KupalaЯнка Купала** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1882 m. liepos 7 d.Viazynka, Minsko sritis |
| Mirė | 1942 m. birželio 28 d. (59 metai)Maskva, Rusija |
|  |
| Veikla | rašytojas, dramaturgas, žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | A. Šaniavskio liaudies universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Janka Kupala |

Jankos Kupalos gimtinė
**Janka Kupala** (blrs. *Янка Купала*, tikroji pavardė *Ivan Lucevič*, *Іва́н Даміні́кавіч Луцэ́віч*, 1882 m. liepos 7 d. Viazynka, Minsko sritis – 1942 m. birželio 28 d. Maskva) – baltarusių rašytojas, dramaturgas, žurnalistas, redaktorius. Naujosios baltarusių literatūros ir literatūrinės kalbos vienas pradininkų.

Biografija
----------

1909–1913 m. mokėsi švietimo kursuose Sankt Peterburge, 1915 m. – A. Šaniavskio liaudies universitete Maskvoje. 1908–1909 m. ir 1913–1915 m. gyveno Vilniuje, bendradarbiavo laikraštyje „Naša Niva", 1914–1915 m. jo redaktorius. Nuo 1919 m. gyveno Minske, aktyviai dalyvavo kultūriniame ir visuomeniniame gyvenime. Per Antrąjį pasaulinį karą gyveno Maskvoje, tragiškai žuvo.

Baltarusijos (1928 m.) ir Ukrainos (1929 m.) mokslų akademijos narys.

Kūryba
------

Ankstyvajai lyrikai (rink. „Dūdelė", 1908 m. „Guslininkas", 1910 m. „Gyvenimo keliui", 1913 m. „Palikimas", 1922 m.) būdinga dramatinė įtampa, dideli išgyvenimai, tautosakos motyvai, muzikalumas, emocionalumas, tikėjimas baltarusių tautos kūrybine galia. Parašė tragišką poemą „Amžių daina" (1910 m.). Poemose („Pilkapis", 1912 m. „Bandarouna", „Jinai ir aš", abi 1913 m.) keliama liaudies kūrybos nemirtingumo, kovos už laisvę idėja, apdainuojamas valstiečio suvokiamas laimingas gyvenimas, kurį suteikia laisvas darbas ir meilė. Poema „Sapnas ant pilkapio" (1912 m.) skirta maištininko romantiko, žmonių gynėjo ir kaimo bendruomenės santykiams. Asmenybės ir liaudies ryšys atskleidžiamas poemoje „Liūto kapas" (1920 m.). XX a. ketvirto dešimtmečio poezija (rink. „Daina statybai", 1936 m. „Iš širdies", 1940 m.) reportažinė, tarybinės ideologijos.

Svarus jo indėlis kuriant baltarusių nacionalinę dramaturgiją. Komedijoje „Paulinka" (1913 m.) išjuokiama smulkių bajorų gyvenimo būdas, pasipūtimas ir dvasinė menkystė. Dramoje „Išdraskytas lizdas" (1919 m.) vaizduojamas sunkus bežemių valstiečių likimas. Geriausioje satyrinėje komedijoje „Čionykščiai" (1924 m.) pirmasis atskleidė aktualią politinę problemą – Baltarusijos rytinių ir vakarinių kaimynų požiūrį į baltarusių tautinį atgimimą.

Kūryba į lietuvių kalbą pradėta versti XX a. pradžioje. 1913 m. Vilniuje pastatyta komedija „Paulinka". Eilėraščių išspausdinta antologijose „Iš baltarusių poezijos" (1952 m.), „Atplaukia Nemunu daina" (1958 m.).

Bibliografija
-------------

* *Ne ragelis dejuoja*, Vilnius: Vaga, 1957 m.
* *Mano dalia*, parengė Eugenijus Matuzevičius, Vilnius: Vaga, 1982 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Alma Lapinskienė. *Janka Kupala*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 278 psl.
| Dulsė, Sali |
| --- |
| Dulsė (Sali) netoli Tukumano Dulsė (Sali) netoli Tukumano |
| **Ilgis** | 644 km |
| **Baseino plotas** | 27 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 76 m³/s |
| **Ištakos** | Andai |
| **Žiotys** | Mar Čikita |
| **Šalys** | Argentinos vėliava Argentina |
|  |
|  **Vikiteka** | Dulsė, Sali |

**Dulsė** (isp. *Río Dulce* – 'saldžioji upė', keč. *Misky Mayu*) – upė šiaurės vakarų Argentinoje, daugiausia Santjago del Estero ir Tukumano provincijose.

Prasideda Saltos provincijoje, Andų kalnuose Kandelarijos ir Talosupėmis (išteka iš Kalčakių kalnagūbrio), kurios ties Trankasu (Tukumano provincija) susilieja į **Sali** (*Río Salí*) upę. Ši teka į pietus, pietryčius pro Tukumano miestą. Nuo ribos su Santjago del Estero provincija vadinama Dulse. Čia kerta skersai visą provinciją, tekėdama per pelkėtas maršas ir druskynus; šakojasi. Pačiame žemupyje teka Kordobos provincija, įteka į Mar Čikitos ežerą.

Didžiausi intakai – Čikas, Saladiljas (dešinieji).

Dulsė ties Termas de Rio Hondu
Upės vanduo naudojamas irigacijai. Keliose vietose patvenkta (svarbiausi tvenkiniai – Kadiljalis, Hondas ir Los Kiroga).

Svarbiausi pakrančių miestai: Trankasas, Tukumanas, Banda del Rio Sali, Belja Vista, Termas de Rio Hondas, Santjago del Esteras, La Banda, Vilja Atamiskis, Los Telaresas.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  *Dulce (Río Dulce, Dùlsė)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004
2. ↑  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.
3. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983.
| **Constance Collier** |
| --- |
|  |
| K. Koljer 1906 m. |
| Gimė | 1878 m. sausio 22 d.Vindzoras, Anglija Anglija |
| Mirė | 1955 m. balandžio 25 d. (77 metai)Niujorkas, Jungtinės Amerikos Valstijos JAV |
|  |
| Veikla | aktorė, vaidybos mokytoja |

**Konstansa Koljer** (angl. *Constance Collier*, gimusi kaip *Laura Constance Hardie*, 1878 m. sausio 22 d. Vindzoras, Anglija – 1955 m. balandžio 25 d. Niujorkas, JAV) – britų aktorė ir vaidybos mokytoja.

Biografija
----------

Jau trejų metų Konstansa Koljer pasirodė V. Šekspyro pjesėje „Vasarvidžio nakties sapnas". Jaunystėje gražuole laikyta K. Koljer amžių sandūroje tapo viena svarbiausių to laikotarpio teatro aktorių. Didžiosiose Londono scenose ji vaidino daugelyje garsių pjesių, tamsiaplaukė aktorė ypač dažnai atlikdavo vaidmenis drauge su Herbertu Byrbomu Try. Vėliau ji ėmė vaidinti Brodvėjuje ir pati rašė pjeses.

1916 m. K. Koljer debiutavo nebyliajame filme „Žmonių liežuviai" („The Tongues of Men"), 1916–1922 m. vaidino dar 6-iuose nebyliuosiuose filmuose. 3-ojo dešimtmečio pabaigoje atvyko į Holivudą ir tapo balso lavybininke bei dikcijos mokytoja, mat tuo metu buvo audringai pereinama nuo nebyliojo kino prie garsinio ir daugybė nebyliojo kino aktorių, neturinčių teatrinio išsilavinimo, veržėsi į tokias pamokas. Nuo 1935 m. pradėjo vaidinti garsiniuose filmuose. Kadangi jai jau buvo per 50 metų, daugiausia gaudavo antraplanius vaidmenis. K. Koljer vaidino su Greta Garbo romano ekranizacijoje „Ana Karenina" („Anna Karenina", 1935), pasirodė su Katarina Hebern ir Džindžere Rodžers filme „Durys į sceną" („Stage Door", 1937) bei su Džoana Kroford filme „Siuzana ir Dievas" („Susan and God", 1940). 1948 m. Alfredo Hičkoko kriminaliniame filme „Virvė" („Rope") su Džeimsu Stiuartu K. Koljer atliko įžūlios aukštuomenės liūtės vaidmenį, šį tipažą ji vaidino ne viename filme. 1950 m. K. Koljer atliko vaidmenį paskutiniame iš savo filmų – „Verpete" („Whirlpool") – ir pasitraukė į privatų gyvenimą.

Be to, nuo 1930 m. ji dirbo vaidybos mokytoja. Jos mokinėmis buvo Odrė Hebern, Vivjena Ly, Luizė Rainer, Merlina Monro ir Katarina Hebern, su pastarąja ji buvo artima draugė. Konstansos Koljer garbei Holivudo šlovės alėjoje įspausta žvaigždė. 1905–1918 m. ji buvo ištekėjusi už aktoriaus Džuliano Lestrendžo, kol santuoką nutraukė jo mirtis nuo ispaniškojo gripo. Juodu vaikų neturėjo, ir K. Koljer po jo mirties niekada nebeištekėjo.

Sulaukusi 77-erių, Konstansa Koljer 1955 m. balandžio 25 d. nuo širdies smūgio mirė Manhatane, Niujorke.

Filmografija
------------

* K. Koljer filmografija

Išnašos
-------

1. 1 2 3  „Constance Collier". IMDb. Nuoroda tikrinta 2023-04-30.
**Kęstutis Petrauskis** (g. 1963 m. lapkričio 25 d. Kelmėje) – žurnalistas, žiniasklaidos vadybininkas.

Biografija
----------

1970–1981 m. mokėsi Kelmės 2-ojoje vidurinėje mokykloje, 1984–1989 m. studijavo Vilniaus pedagoginio instituto istorijos specialybę, 1992–1994 m. Marburgo universitete (Vokietija).

1989–1992 m. Vilniaus pedagoginio instituto (vėliau – VPU) dėstytojas, 1992–1999 m. VU Istorijos fakulteto prodekanas, 1994–1997 m. „Lietuvos aidas" vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, 1997–2001 m. savaitraščio „Veidas" vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, 2001–2003 m. Lietuvos nacionalinio radijo direktorius, 2003–2008 m. LRT generalinis direktorius, 2008 m. „ŽIA valda" žiniasklaidos holdingo plėtros direktoriaus pavaduotojas, nuo 2008 m. UAB „Valstiečių laikraštis" generalinis direktorius.

Istorijos vadovėlio (Lietuvos istorija nuo XVIII a. pabaigos iki XX a. pradžios Europos įvykių kontekste) autorius.

Lietuvos žurnalistų sąjungos Vytauto Gedgaudo premijos laureatas (1998 m.).

Žmona Rūta (g. 1966 m.), valstybės tarnautoja, Seimo nario Jurgio Razmos padėjėja-sekretorė. Dukros Urtė Marija (g. 2002 m.) ir Elzė Kotryna (g. 2006 m.).

Bibliografija
-------------

* Naujųjų amžių istorija. Istorijos vadovėlis. Juozas Brazauskas, Saulius Jurkevičius, Kęstutis Petrauskis. Kronta.

Įvertinimas
-----------

* 2001 m. Lenkijos Ordino už nuopelnus Karininko kryžius

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kęstutis Petrauskis[neveikianti nuoroda] ("Kas yra kas Lietuvoje 2009. Auksinis tūkstantmečio leidimas")
2. ↑  Dėl mažų algų LRT kolektyvas prabilo apie streiką („Ekstra žinios", 2006 sausio mėn. 17 d. 23:30)
3. ↑  K. Petrauskis pabus tik tėvu // Atsisveikinęs su įtakingu postu LRT generalinis direktorius išėjo tėvystės atostogų („Kauno diena", 2008-04-12, 00:00)
Koordinatės: 55°20′11″š. pl. 22°31′36″r. ilg.﻿ / ﻿55.336345°š. pl. 22.526777°r. ilg.﻿ / 55.336345; 22.526777

| Lankininkų (Teodoravo) dvaras |
| --- |
| Gyvenamasis namas Gyvenamasis namas |
| Vieta | LankininkaiTauragės rajonas |
| Įkurtas | nežinoma |
| Bajorų giminės | Chžonstauskai |
| Parkas | Fragmentai |
| Pastatų būklė | Išlikę įvairūs pastatai |
| Savininkas | Privatūs asmenys |

  

**Lankininkų (Teodoravo) dvaras** – buvusio dvaro sodyba, išlikusi Lankininkų kaime (Batakių sen.), Tauragės rajone, 2 km į pietryčius nuo Batakių, 0,5 km į rytus nuo kelio  **4520**  Šakvietis–Lomiai–Eidintai . Sodyba įsiterpusi tarp Batakių ir Čiuteikių kaimų, ant Ančios upės dešiniojo kranto. Valstybės saugomas architektūros ir kraštovaizdžio paminklas.

Svirnas
Urėdo namas

Istorija
--------

Anksčiau Lankininkai buvo vadinami Teodoravu. Dvaro sodyboje aplink centrinį ponų namą telkėsi gyvenamieji dvaro darbininkų namai ir ūkiniai pastatai: svirnai, kalvė, dvaro koplyčia ir kt.

Šalia Teodoravo vyko 1863 m. sukilimo susirėmimai su kazokais. 1964 m caro valdžia uždarė dvaro koplyčią.

Lankininkų (Teodoravo) dvaro sodyba priklausė Steponui Chžonstauskui. Lietuvoje Chžonstauskų giminė įsikūrė dar XVI a. pradžioje. XIX a. antroje pusėje Batakių valsčiuje jie turėjo tris dvarus. Po Teodoravą valdžiusio dvarininko mirties turtai atiteko jo žmonai Onai Chžonstauskienei (Kryžentauskienei). Po žemės reformos 1922 m. dvaro žemių valdos buvo apkarpytos, pagrindiniu pajamų šaltiniu tapo pieno gamyba ir vaismedžių medelynas.

Po pirmosios sovietų okupacijos 1940 m. savo dvarą su visu inventoriumi O. Chžonstauskienė sava­noriškai pagal raštą perdavė naujajai valdžiai ir tokiu būdu išvengė tremties. Jai buvo leista toliau gyventi buvusio dvaro sodyboje­. Dvarininkei buvo paskirtas nedidelis kambarėlis, kur ji sulaukė senatvės, kol 1964 m. buvo apgyvendinta Adakavo senelių prieglaudoje. Čia ji praleido paskutinius savo gyvenimo metus. Sovietmečiu dvaro rūmuose veikė pradinė mokykla. Vėliau ponų namas ir urėdo namas paversti daugiabučiais namais.

Architektūra
------------

Vertinga sodybos tūrinė erdvinė kompozicija, kurią formuoja išlikę statiniai: medinis ponų namas centrinėje sodybos dalyje, šalia esanti mūrinė koplyčia, mediniai svirnas ir urėdo namas (griuvėsiai), teritorijos želdiniai. Medžiais apsodinta privažiavimo kelio trasa, vedanti link gyvenamojo namo, dveji apvažiavimo ratai parteryje. Šiaurės vakariniame teritorijos pakraštyje leidžiasi Ančios upės slėnio šlaitai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Lankininkų dvaro sodyba, vad. Teodoravu". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. ↑  Ingrida Semaškaitė. „Lietuvos dvarai". Enciklopedinis žinynas. – Vilnius, „Algimantas", 2010. // psl. 1–512
3. ↑  Edmundas Mažrimas. ΒΑΤΑΚΙΑΙ nuo Aukaimio pilies iki Batakių miestelio. Jusida, 2017

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos dvarai
| GSP Stadium |
| --- |
|  |
| Vieta | Nikosija, Kipras |
| Atidarytas | 1998 m. |
| Savininkas | Kipro gimnastikos asociacija |
| Paviršius | Žolė |
| Architektas | TDA Architects |
| Talpa | 22 859 sėdimos vietos |
| Lauko matmenys | 105 m × 68 m |
| Nuomininkai | APÓEL LeykōsíaAS Omónoia LeykōsíaKipro vyrų futbolo rinktinė |

**GSP Stadium** (gr. Στάδιο Γυμναστικός Σύλλογος "Τα Παγκύπρια") – futbolo stadionas Nikosijoje, Kipre. Tai didžiausias šalies stadionas, talpinantis 22 859 žiūrovus. Jame savo namų rungtynes žaidžia Kipro futbolo klubai APÓEL Leykōsía ir AS Omónoia Leykōsía bei Kipro vyrų futbolo rinktinė.

2002 m. gruodžio 7 d. buvo pasiektas stadiono lankomumo rekordas, kai Kipro lygos rungtynes tarp APÓEL Leykōsía ir AS Omónoia Leykōsía klubų stebėjo 23 043 žiūrovai.

Dėl 2014 m. Euromaidano įvykių Ukrainoje šiame stadione UEFA Europos lygos rungtynes žaidė FK Dinamo Kiïv ir Valencia CF komandos.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: GSP stadionas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑   Šablonas:Bare URL PDF
2. ↑  „Ticket Salges Statistics at GSP Stadium". Suarchyvuotas originalas 2008-06-04. Nuoroda tikrinta 2008-05-30.  Nežinomas parametras `|url-status=` ignored (pagalba)
3. ↑  Dynamo to play Valencia in Cyprus
| **Australopithecus** |
| --- |
| (*Australopithecus africanus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Amniotai  *( Amniota)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Primatai  *( Primates)* |
| Šeima: | Hominidai  *( Hominidae)* |
| Gentis: | Australopitekai  *( Australopithecus)* |

 |

**Australopitekai** (*Australopithecus*) – išnykusi primatų gentis, gyvenusi maždaug prieš 1,5-4 milijonus metų. Manoma, kad tai tarpinė grandis tarp žmogbeždžionių ir dabartinių žmonių (*Homo sapiens*).

Australopiteko kaukolė
Australopitekų radimas paneigė teoriją, kad pirma išsivystė žmogaus protas, o tik vėliau vaikščiojimas dviem kojom, kadangi australopitekai jau vaikščiojo stati, nors jų smegenys buvo ne daugiau išsivystę nei šimpanzės.

Australopitekų sugebėjimas naudotis įrankiais maždaug prilygsta beždžionių sugebėjimui, išskyrus kai kurias rūšis, naudojusias labai primityvius įrankius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Rimantas Jankauskas. Australopitekai (Australopithecus)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 275 psl.



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Australopitekai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Koordinatės: 14°17′36″ p. pl. 34°16′45″ r. ilg.﻿ / ﻿14.29333°š. pl. 34.27917°r. ilg.﻿ / 14.29333; 34.27917

| Čongonio uolų tapybos vietovė |
| --- |
| Pasaulio paveldo sąrašas |
| 

---

 |
| **Vieta** | Malavio vėliava Malavis |
| **Tipas** | Kultūrinis |
| **Kriterijus** | iii, vi |
| Pasaulio paveldo emblema **Nuoroda** | (angl.) (pranc.): 476 |
| **Regionas**\*\* | Afrika |
| **Įrašymo istorija** |
| **Įrašas** | 2006  (30 sesija) |
| 

Čongonio uolų tapybos vietovė šalies/regiono žemėlapyje

 |
| \* Pavadinimas, koks nurodytas UNESCO sąraše.\*\* Regionas pagal UNESCO skirstymą. |

**Čongonio uolų tapybos vietovė** (angl. *Chongoni Rock Art Area*) – priešistorinio meno kūrinių radimvietė Malavyje, Centriniame regione, 80 km į pietryčius nuo Lilongvės, netoli Dedzos miesto. Išsidėsčiusi kalnuotoje (>1600 m), mišku apaugusioje vietovėje (Čongonio miško draustinis). Objektą sudaro 127 paminklai, išsibarstę 126,4 km² teritorijoje. Nuo 2006 m. – UNESCO pasaulio paveldo objektas.

Kūriniai yra iš vėlyvojo akmens amžiaus (~500 m. pr. m. e.) ir geležies amžiaus laikotarpių ir siejami su batva medžiotojų-rankiotojų bendruomene bei su šiuolaikinių čevų protėviais. Seniausiuose, batva pigmėjų pieštuose piešiniuose vaizduojami zoomorfiniai motyvai, piešiniai piešti raudonai ir atliko ritualines inciacijų funkcijas. Vėlesni žemdirbių čevų piešiniai piešti baltu moliu.

Čongonio uolų tapybos vietovė laikoma gausiausia uolų tapybos vietove Centrinėje Afrikoje.
**Leonas Švedas** (1918 m. sausio 1 d. Smolenske – 2003 m. birželio 8 d.) – dvikalbis Lietuvos ir Lenkijos poetas bei prozininkas, choro dainininkas.

Biografija
----------

Gimė Rusijos kariuomenės pulkininko Wilhelmo Schwant’o šeimoje. 1919 m. šeima grįžo į Lietuvą, Vilkaviškį; vėliau gyveno Kaune, Klaipėdos krašte, po to vėl grįžo į Kauną. 1935 m. pasikeitė pavardę į *Švedų*. 1939 m. Leonas Švedas baigė Kauno „Aušros" gimnaziją ir įstojo į Vilniaus Stepono Batoro universitetą studijuoti germanistiką. Antrojo pasaulinio karo metu pradėjo reikštis literatūriniame gyvenime. 1941 m. vedė Reginą Skrzypkowską. Po karo, suprasdamas, kad negalės kurti prisilaikydamas modernizmo pozicijų, emigravo į Lenkiją. Apsistojo Vroclavo mieste, 1948–1958 m. dainavo šio miesto radijo chore. 1958–1961 metais gyveno Čikagoje, vėliau grįžo į Lenkiją. Kūrė prozą ir eiles lietuvių bei lenkų kalbomis.

Bibliografija
-------------

* Ogród spadających masek. Wrocław, Ossolineum, 1960
* Sugrįžimai į Sodomą ir Gomorą. Čikaga, 1963
* Horyzonty barbarzyńskie. Warszawa, PIW, 1965
* Na razie nigdy. Wrocław, Ossoli­neum, 1966
* Wysokie oko. Wrocław, Ossoli­neum, 1970
* Głosy ze źrodła. Wrocław, Ossolineum, 1973
* Punkt zerowy. Wrocław, Ossoli­neum, 1973
* Kody. Wrociaw, Ossolineum, 1975
* Przemiany i znaki. Wrocław, Os­solineum, 1982
* Poezja XX wieku: Austria, NRD, RFN, Szwajcarja (Wstęp). Wrocław, Ossolineum, 1980
* Poezija: 1946–1982. Vilnius, Vaga, 1995

Šaltiniai
---------

* Vaiva Narušienė. Nepritapęs ir nepritampantis: dvikalbė Leono Švedo kūryba. Kaunas, Vytauto Didžiojo universiteto leidykla, 2003
* Leonas Švedas. Eilėraščiai iš rinktinės „Poezija: 1946–1982"
* Vaiva Narušienė. „Nesakykit, kad buvau nesusitaikęs su pasauliu ir savimi"
| ***10000 dolerių už žudynes*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | 10,000 dollari per un massacro |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Romolo Guerrieri |
| Prodiuseris (-iai) | Luciano MartinoMino Loy |
| Scenaristas (-ai) | Franco FogagnoloErnesto GastaldiLuciano MartinoSauro Scavolini |
| Metai | 1966 |
| Žanras | vesternas |
| Trukmė | 100 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**10000 dolerių už žudynes** (it.  *10,000 dollari per un massacro*) – 1966 m. Italijoje sukurtas vesternas, vienas iš neoficialių „Džango" filmų.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Gianni Garko – Džango
* Fidel Gonzales – Fidelis
* Loredana Nusciak – Manžu
* Adriana Ambesi – Doloresa
* Pinuccio Ardia – Setas
* Claudio Camaso – Manuelis Vazkesas
* Dada Gallotti

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Džango – vienišas galvų medžiotojas, kurį nusamdo turtingas žemvaldys Mendoza, kad išvaduotų dukterį Doloresą, pagrobtą bandito Manuelio Vazkeso žmonių. Pastarieji sučiumpa ir Džango bei sunkiai sužeidžia. Jį radusi moteris Manžu slaugo, kol Džango pasveiksta, tačiau vėliau ji pati žūna Vazkeso gaujos užpuolimo metu. Dabar užsakymas išvaduoti Doloresą tampa asmeninio Džango keršto dalimi...
**Jaunoji karta** – žurnalas, ėjęs 1928 m. rugsėjo 15 d. – 1940 m. birželio 14 d. Kaune.

Istorija
--------

Leido tautiško jaunimo sąjungos „Jaunoji Lietuva" centro valdyba, bendrovė „Lietuvis". 1928–1929 m. ėjo kartą per mėnesį, 1930–1933 m. žurnalo „Jaunoji Lietuva" dvisavaitis žurnalas, nuo 1933 m. – *savaitinis tautinės jaunuomenės leidinys*, svarstęs Lietuvos jaunimo problemas, propagavęs tautiškumą, „Jaunosios Lietuvos" idėjas, polemizavo su kitokios orientacijos leidiniais, spausdino lietuvių rašytojų, mokslininkų darbus. Spausdino K. Narkevičiaus ir Atkočiūno spaustuvė, vėliau Vilniaus spaustuvė bei Meno spaustuvė Kaune. Tiražas 1933 m. – 10 000 egz. Leido priedą „Jaunosios kartos radio savaitė".

Bendradarbiavo Vytautas Andrašiūnas, Vytautas Augustinas, Liudas Gira, Valentinas Gustainis, Aleksandras Merkelis, Jonas Motiejaitis, Alfredas Šlikas, Izidorius Tamošaitis, Juozas Tumas-Vaižgantas, Petras Vaičiūnas, Vydūnas ir kt.

Redaktoriai
-----------

* Borisas Dauguvietis,
* Kazys Dausa – 1929–1930 m.
* Edvardas Lenkauskis – 1932–1934 m.
* Antanas Valiukėnas – 1934-1935 m.
* Pranas Razma – 1935–1938 m.
* Benediktas Grėbliauskas, Justas Paleckis, Jonas Petrėnas, Jonas Paplėnas, Edvardas Zabarauskas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 187 psl.
Koordinatės: 55°57′16″š. pl. 23°21′18″r. ilg.﻿ / ﻿55.954407°š. pl. 23.354942°r. ilg.﻿ / 55.954407; 23.354942

|  |
| --- |
| **Ginkūnų Sofijos ir Vladimiro Zubovų progimnazija** |
| Ginkūnų Sofijos ir Vladimiro Zubovų progimnazija herbasGinkūnų Sofijos ir Vladimiro Zubovų progimnazija herbas |
| Ginkūnų Sofijos ir Vladimiro Zubovų progimnazija |
| **Adresas** | Aušros g. 2, Ginkūnai |
| **Direktorius(-ė)** | Daiva Jagminienė |
| **Mokinių skaičius** | 388 (2023m.) |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 33 (2023m.) |

**Šiaulių rajono Ginkūnų Sofijos ir Vladimiro Zubovų progimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Šiaulių rajone, Ginkūnuose, Aušros g. 2, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190061064.

Mokyklos devizas „Garbė, sąžinė, meilė Tėvynei".

Istorija
--------

1896 m. savo rūmų rūsyje grafai Vladimiras ir Sofija Zubovai įkūrė slaptą lietuvišką pradinę mokyklą, dalį savo pajamų skyrė vietos jaunimui mokyti. Mokyklą lankė vyresni kumečių vaikai. Nuo 1900 m. ji tapo oficialia, dėstomąja rusų kalba. 1901–1902 m. pastatytas mūrinis mokyklos pastatas. 1902 m. mokykla perkelta į specialiai jai pastatytą pastatą; nuo 1905 m. veikė oficialiai.

1922 m. įvestas keturių skyrių pradinis mokymas. 1933 m. mokyklai suteiktas Sofijos ir Vladimiro Zubovų vardas. 1953 m. mokykla tapo septynmete, 1961 m. pertvarkyta į aštuonmetę, 1976 m. pastatytas mokyklos priestatas. 1985 m. įkurtas mokyklos muziejus. 1988 m. mokykla reorganizuota į devynmetę, 1989 m. mokyklai grąžintas Sofijos ir Vladimiro Zubovų vardas, nuo 1993 m. tai Sofijos ir Vladimiro Zubovų pagrindinė mokykla. 2001 m. atlikta mokyklos pastato renovacija. Vėliau mokykla tapo progimnazija.

Direktoriai
-----------

* Alvydas Lunskis
* Daiva Jagminienė

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė Archyvuota kopija 2018-11-26 iš Wayback Machine projekto.
| ***Aklasis*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Blindman |
| Kilmės šalis |  Italija JAV |
| Režisierius | Ferdinando Baldi |
| Scenaristas (-ai) | Vincenzo CeramiPiero AnchisiTony Anthony |
| Vaidina | Tony AnthonyRingo Starr |
| Metai | 1971 |
| Žanras | vesternas |
| Trukmė | 105 min. |
| Kalba | anglų |
| **IMDb įrašas** |

**Aklasis** (angl.  *Blindman*) – 1971 m. sukurtas vesternas, kuriame vieną pagrindinių vaidmenų atliko grupės „The Beatles" narys Ringo Staras.

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Aklas kaubojus su keliais bendrais buvo nusamdytas nugabenti 50 moterį į šachtininkų miestą, tačiau buvo apgautas, o moterys atsidūrė meksikiečio bandito Domingo rankose. Nusprendęs jas išlaisvinti, Aklasis meta jam iššūkį, pasinaudodamas tuo, kad Domingo brolis įsimylėjęs vietinę merginą Pilar, kuri šio nemėgsta ir mielai padeda Aklajam.

Pradžioje Domingas tarsi sutinka iškeiti 50 moterų į Pilar, tačiau savo sesers, vadinamos Saldžiąja Mama, apgauna Aklajį ir įkalina jį kartu su meksikiečiu generolu, kurį ketina už užmokestį perduoti sukilėliams. Šiems pavyksta pasprukti ir, sudeginus banditų namus, kartu išsivesti moteris, tačiau, generolui atsiskyrus, šios vėl patenka Domingui į rankas, o jis išsirengia į galutinę Aklojo medžioklę...

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Tony Anthony – Aklasis
* Ringo Starr – Kendis
* lloyd Battista – Domingas
* Magda Konopka – Saldžioji Mama
* Ralf Baldasserre – meksikiečių generolas
* Marisa Solinas – Margerita
* Agneta Eckemyr – Pilar
* Malisa Longo – nuotaka