recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Babrukas |
| --- |
| Babruko ežeras nuo Babriškių kaimo pusėsBabruko ežeras nuo Babriškių kaimo pusėsBabruko ežeras nuo Babriškių kaimo pusės |
| Vieta | Trakų seniūnija, Trakų raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,382 km² |
| Kranto linijos ilgis | 3,77 km |
| Kilmė | ledyninė |
| Didžiausias gylis | 17 m |
| Išteka | bevardis upelis |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Babrukas

  |
| **Koordinatės** |  54°37′28.8″ š. pl. 24°55′36.24″ r. ilg.﻿ / ﻿54.624667°š. pl. 24.9267333°r. ilg.﻿ / 54.624667; 24.9267333Koordinatės: 54°37′28.8″ š. pl. 24°55′36.24″ r. ilg.﻿ / ﻿54.624667°š. pl. 24.9267333°r. ilg.﻿ / 54.624667; 24.9267333 |

**Babrukas** – ežeras Lietuvoje, Trakų rajone, Trakų miesto pietinėje dalyje, Trakų istoriniame nacionaliniame parke. Ilgis šiaurės-pietų kryptimi 1,52 km, plotis iki 0,51 km. Altitudė 149,8 m. Gylis siekia 17 m. Ežeras rininės kilmės. Yra 0,15 ha plotą užimanti salelė. Krantai žemi, daugiausia apaugę siauru medžių ir krūmų ruožu. Ežero pakrantėse įsikūrę Trakų miesto dalys Babriškė ir Naujasodis. Iš Babruko išteka upelis į Olaukos ežerą (Totoriškių ežero baseinas).

Ežero pietiniame krante įsikūręs Babriškių kaimas. Rytine pakrante eina kelias  **220**  Trakai–Rūdiškės–Pivašiūnai–Alytus . Prie ežero veikia 3 kaimo turizmo sodybos, viešbutis.

2011 m. iš dalies ežero išvalytas dumblas, sutvarkytos ežero pakrantės.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Justinas Tamošaitis. *Babrukas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 159
| Mošia |
| --- |
| Mošios ežeras ir Čižiūnų kaimasMošios ežeras ir Čižiūnų kaimasMošios ežeras ir Čižiūnų kaimas |
| Vieta | Trakų raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,363 km² |
| Kranto linijos ilgis | 3,92 km |
| Kilmė | ledyninis |
| Vidutinis gylis | 2,85 m |
| Didžiausias gylis | 4,15 m |
| Įteka | M-1, bevardis upelis |
| Išteka | Mošia |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Mošia

  |
| **Koordinatės** |  54°35′54″ š. pl. 24°34′19″ r. ilg.﻿ / ﻿54.59833°š. pl. 24.57194°r. ilg.﻿ / 54.59833; 24.57194Koordinatės: 54°35′54″ š. pl. 24°34′19″ r. ilg.﻿ / ﻿54.59833°š. pl. 24.57194°r. ilg.﻿ / 54.59833; 24.57194 |

**Mošia** – ežeras Lietuvoje, Trakų rajono šiaurės vakaruose, Aukštadvario regioniniame parke, 3 km į šiaurės rytus nuo Aukštadvario, į rytus nuo kelio  **221**  Vievis–Aukštadvaris . Ilgis iš šiaurės į pietus 0,88 km, plotis iki 0,61 km. Altitudė 146 m. Gylis siekia 4,15 m. Kranto linija labai vingiuota. Krantai žemi, pelkėti, rytinė ir šiaurinė įlankos užpelkėjusios. Ežeras susidarė ledynmečiu, patvenktinis. Aplink ežerą daugiausia plyti pievos. Šiaurės vakaruose įteka M-1 upelis iš Antakmenių ežero, pietuose išteka Mošios upelis į Aukštadvario tvenkinį (Strėvos baseinas).

Sugaunama karšių, lydekų, karosų, ešerių, lynų, kuojų.

Prie Mošios įsikūrę Čižiūnų, Tamašiavos kaimai, toliau į pietus – kaimas Moša. Veikia kaimo turizmo sodyba.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Mošia*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 148

Ežero pietinis krantas
*Kitos reikšmės – Lukna (reikšmės).*

| Lukna |
| --- |
| Vieta | Trakų raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,323 km² |
| Kranto linijos ilgis | 3,33 km |
| Kilmė | ledyninis |
| Didžiausias gylis | 15,8 m |
| Įteka | Lukna, bevardis upelis |
| Išteka | Lukna |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Lukna

  |
| **Koordinatės** |  54°33′10″ š. pl. 24°56′5″ r. ilg.﻿ / ﻿54.55278°š. pl. 24.93472°r. ilg.﻿ / 54.55278; 24.93472Koordinatės: 54°33′10″ š. pl. 24°56′5″ r. ilg.﻿ / ﻿54.55278°š. pl. 24.93472°r. ilg.﻿ / 54.55278; 24.93472 |

**Lukna** – ežeras Lietuvoje, Trakų rajone, 8,5 km į pietus nuo Trakų. Ilgis vakarų – rytų kryptimi 1,37 km, plotis iki 0,32 km. Altitudė 137,7 m. Gylis siekia 15,8 m. Telkšo rininės kilmės duburyje. Krantai šiaurėje ir vakaruose statūs, aukšti, ardomi, kiti žemi, vietomis pelkėti. Iš šiaurės prieina Užtrakio miškas (auga spygliuočiai), iš pietų – dirbami laukai. Ežeru iš rytų į pietus prateka Merkio intakas Lukna.

Prie rytinių Luknos ežero krantų įsikūręs Apatiškių kaimas, prie vakarinių – Aluonos, prie šiaurinio – Vištelionių, kaimai. Rytinėje pakrantėje veikia kaimo turizmo sodyba.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Marija Grigelytė. *Lukna 1*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 661
| Greiželis |
| --- |
|  |
| Vieta | Trakų raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,295 km² |
| Kranto linijos ilgis | 4,02 km |
| Kilmė | ledyninis |
| Vidutinis gylis | 0,9 m |
| Didžiausias gylis | 2,3 m |
| Įteka | Spengla, bevardis upelis |
| Išteka | Spengla |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Greiželis

  |
| **Koordinatės** |  54°26′0″ š. pl. 24°44′0″ r. ilg.﻿ / ﻿54.43333°š. pl. 24.73333°r. ilg.﻿ / 54.43333; 24.73333Koordinatės: 54°26′0″ š. pl. 24°44′0″ r. ilg.﻿ / ﻿54.43333°š. pl. 24.73333°r. ilg.﻿ / 54.43333; 24.73333 |

**Greiželis** – ežeras Lietuvoje, Trakų rajono pietuose, 10,5 km į pietryčius nuo Onuškio. Ilgis vakarų-rytų kryptimi 1,3 km, plotis iki 0,4 km. Altitudė 136,2 m. Giliausia vieta yra vakaruose ir siekia 2,3 m gylį. Ežeras rininės kilmės. Krantai žemi, pelkėti, daugiausia apaugę medžiais ir krūmais. Atabradas platus, ypač pietrytinėje dalyje. Rytinė ežero dalis gausiai užžėlusi vandens augalija, yra miškinga 1,38 ha sala. Iš pietų prieina Kalvių miškas, šiaurinėje pakrantėje plyti dirbami laukai. Per Greiželio ežerą iš vakarų į rytus teka Merkio dešinysis intakas Spengla. Vakaruose ežeras virš 30 pločio protaka jungiasi su Spenglos ežeru. Greiželio ežeras yra patvenktas.

Netoli Greiželio ežero įsikūrę Spenglininkų ir Lieponių kaimai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Greiželis*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 655
| Baltis |
| --- |
|  |
| Vieta | Trakų raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,216 km² |
| Kranto linijos ilgis | 2,83 km |
| Didžiausias gylis | 9 m |
| Įteka | B-1 |
| Išteka | Saidė |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Baltis

  |
| **Koordinatės** |  54°39′33″ š. pl. 25°0′42″ r. ilg.﻿ / ﻿54.65917°š. pl. 25.01167°r. ilg.﻿ / 54.65917; 25.01167Koordinatės: 54°39′33″ š. pl. 25°0′42″ r. ilg.﻿ / ﻿54.65917°š. pl. 25.01167°r. ilg.﻿ / 54.65917; 25.01167 |

**Baltis** – ežeras Lietuvoje, Trakų rajono rytuose, Trakų istoriniame nacionaliniame parke, 2,5 km į šiaurės vakarus nuo Lentvario. Ilgis rytų – vakarų kryptimi 1,21 km, plotis iki 0,31 km. Altitudė 148,3 m. Giliausia vieta siekia 9 m. Pietinis ir šiaurinis krantai aukšti. Šiaurinėje pakrantėje stūkso miškas, kitose pakrantėse plyti pievos, auga krūmynai, kai kur – dirbami laukai. Vakaruose B-1 kanalu jungiasi su Skaisčio ežeru. Iš rytinio galo į Lentvario ežerą išteka Saidė (Moluvenės upelio baseinas).

Į rytus nuo Balčio ežero praeina Vilniaus-Kauno geležinkelis, į vakarus įsikūręs Žydiškių kaimas, į pietus – Matiškės kaimas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Elena Žukaitė. *Baltis (Trakų r.)*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 190
Koordinatės: 54°36′10″ š. pl. 24°44′40″ r. ilg.﻿ / ﻿54.60278°š. pl. 24.74444°r. ilg.﻿ / 54.60278; 24.74444


| Ungurys |
| --- |
| Vieta | Trakų raj. Lietuva |
| Plotas | 0,184 km² |
| Kranto linijos ilgis | 2,34 km |
| Kilmė | ledyninis |
| Vidutinis gylis | 8,7 m |
| Didžiausias gylis | 22,5 m |
| Įteka | Margis |
| Išteka | Margis |

**Ungurys** – ežeras Lietuvoje, Trakų rajone, apie 8,5 km į pietryčius nuo Semeliškių miestelio, Aukštadvario regioniniame parke. Ilgis vakarų-rytų kryptimi 0,91 km, plotis iki 0,3 km. Altitudė 132,7 m. Ežeras gilus, jo giliausia vieta siekia – 22,5 m. Krantai aukšti, apaugę Strėvos mišku. Unguriu iš rytų į vakarus prateka Strėvos intakas Margis (iš Margio ežero).

Prie ežero įsikūrę Paungurių, Statkonių ir Kapčiškių kaimai. Veikia 4 kaimo turizmo sodybos. Netoliese telkšo Unguraičio ir Katišiaus ežerai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Ungurys (ežeras)*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 376
Koordinatės: 55°19′41″š. pl. 26°06′13″r. ilg.﻿ / ﻿55.3281°š. pl. 26.1036°r. ilg.﻿ / 55.3281; 26.1036

|  Palūšės šv. Juozapo bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilniaus |
| **Dekanatas** | Ignalinos |
| **Savivaldybė** | Ignalinos rajonas |
| **Gyvenvietė** | Palūšė |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1757 m. |
| **Stilius** | barokas |

 *Kitos reikšmės – Šv. Juozapo bažnyčia.*
**Palūšės šv. Juozapo bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Palūšės kaime, 4 km į pietvakarius nuo Ignalinos, Lūšių ežero rytiniame krante. Liaudies architektūros formų. Kartu su aštuonkampe varpine (vienintelė tokia Lietuvoje) ir šventoriaus koplytėle yra architektūros paminklas (unik. objekto kodas 22378).

Palūšės bažnyčia pavaizduota ant vieno lito banknoto

Istorija
--------

Palūšėje 1747–1757 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia. Ją fundavo kunigas Juozas Baziliauskas (J. Stockis-Bazilevskis) nuosavoje, iš tėvų paveldėtoje žemėje. Pasakojama, kad statybai tebuvo naudotas tik kirvis.[reikalingas šaltinis] 1771 m. bažnyčiai priklausė 3 kaimai ir 2 užežiai (1832 m. turėjo tik Pagavės kaimą). 1782 m. minima parapinė mokykla.

1815–1830 m. bažnyčia atnaujinta, 1841 m. apkalta lentomis. 1886–1894 m. išdažytas vidus, pastatytas didysis altorius. XIX a. vargonininkavo Kipro ir Miko Petrauskų tėvas Jonas Petrauskas. Palūšėje 1911–1939 m. klebonavo Petras Prunskis (1871–1942 m.). Jis 1913 m. įkūrė „Ryto" draugijos skyrių, kuriam valdžia 1914 m. neleido įsteigti bibliotekos – skaityklos. Pastatytus 1929 m. „Ryto" draugijos skyriaus namus Lenkijos valdžia 1938 m. nusavino. P. Prunskis 1937 m. nuteistas 2 savaites kalėti (atsisakė lenkinti lietuviškas pavardes), 1941 m. ištremtas. Mirė Altajaus krašte.

Architektūra
------------

Bažnyčia liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, halinė, su 2 bokšteliais, trisiene apside. Joje 3 altoriai. Į vakarus nuo bažnyčios stovi 2 tarpsnių medinė varpinė, aštuonkampė (vienintelė tokia Lietuvoje), varpai nulieti 1752 ir 1772 m. Šventoriuje stovi dviejų tarpsnių bokštinė koplytėlė ant dvipakopio betono postamento. Šventoriaus tvora gulsčių rąstų. Už rytinės šventoriaus sienos yra senosios kaimo kapinaitės, už pietinės – saugomas Palūšės ąžuolas.

Bažnyčia pastatyta be geležinių vinių. Užrašai virš bažnyčios durų byloja: „Įženk geras", „Išeik geresnis".

Galerija
--------

* Palūšės bažnyčia ir varpinė 2015 m.Palūšės bažnyčia ir varpinė 2015 m.
* VarpinėVarpinė
* KoplytėlėKoplytėlė
* Prie šventoriaus – Palūšės ąžuolasPrie šventoriaus – Palūšės ąžuolas

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Bažnyčia". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2017-07-30.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Palūšės šv. Juozapo bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Palūšės parapija
Prahos pilies panorama
**Prahos pilis** (ček. *Pražský hrad*) – pilis Čekijoje, Prahoje, įsikūrusi ant aukščiausios miesto kalvos, kairiajame Vltavos krante. Prahos pilies apylinkės vadinamos *Hradčanais*.

Prahos pilis buvo įkurta IX a. kunigaikščio Borživojaus. Nuo jos prasidėjo Prahos istorija. Pilis buvo svarbiausia Habsburgų rezidencija. Kiemai datuojami 1753–1775 m. kai visa erdvė buvo perstatyta vėlyvojo baroko ir neoklasicizmo stiliumi. 1918 m. Prahos pilis tapo Čekoslovakijos prezidento rezidencija. Čia pat įsikūrusi dabartinė Čekijos Respublikos prezidento būstinė.

Pilis buvo statoma įvairiais architektūriniais stiliais ir ji plito daugiau horizontaliai, nei vertikaliai. Pagrindinis pilies objektas yra Šv. Vito katedra (XIV a.), papuošta chimeromis. Šv. Vito katedra buvo pradėta statyti 1344 m. Katedros koplyčioje saugomos šventos relikvijos, daug karališkųjų antkapių, Bohemijos karūnos brangenybės. Šv. Vaclovo koplyčioje yra Vaclovo kapas.

Prahos pilis buvo Čekijos vadovų, karalių, Šventosios Romos imperijos imperatorių ir Čekoslovakijos prezidentų susirinkimo vieta. Tai didžiausia senovinė pilis pasaulyje, pastatyta IX a. Jos aukštis 570 m, o plotis 130 m. Prie pilies esanti Auksinė gatvelė − viena iš seniausių ir gražiausių Prahos gatvių su mažais, įvairiaspalviais namais, kuriuose gyveno pilies šauliai ir auksakaliai, nuo kurių ir kilo gatvės pavadinimas. Dabar gatvės nameliuose veikia suvenyrų parduotuvės.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Prahos hradas (Pražsky hrad), Prahos pilis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVIII (Perk-Pra). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2010. 696 psl.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Prahos pilis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Prahos pilis (anglų, čekų k.)
* Prahos pilies istorija (anglų k.)
| **Pranas Naujokaitis** |
| --- |
| Gimė | 1905 m. spalio 2 d.Papartynai, Šakių valsčius |
| Mirė | 1984 m. rugpjūčio 12 d. (78 metai)Niujorkas, JAV |
|  |
| Veikla | rašytojas, žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vytauto Didžiojo universitetasBerlyno universitetas |

**Pranas Naujokaitis** (1905 m. spalio 2 d. Papartynuose, Šakių valsčius – 1984 m. rugpjūčio 12 d. Niujorke, JAV) – Lietuvos rašytojas, žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

1927–1933 m. Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos-filosofijos fakultete studijavo lietuvių ir vokiečių kalbas, literatūrą bei pedagogiką-psichologiją. 1930 m. studijas gilino Berlyno universitete. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1949 m. išvyko į JAV.

1927–1933 m. žurnalo „Tiesos kelias" administratorius ir redakcijos narys. 1946–1949 m. – vienas leidinio „Lietuvių žodis" redaktorių, 1951–1955 m. – žurnalo „Eglutė" redaktorius, 1957–1958 m. laikraščio „Ateitis" redaktorius. Vokietijoje ir JAV buvo Lietuvių žurnalistų sąjungos valdybos narys, 1961–1962 m. Lietuvių rašytojų draugijos pirmininkas. 

Kūrybą spausdino „Ateities spinduliai", „Pradalgė".

Bibliografija
-------------

* *Prie svyruojančių beržų*, poezija, 1930 m.
* *Auksiniai rageliai*, poezija, 1968 m.
* *Upeliai negrįžta į kalnus*, romanas, 1959 m.
* *Įlūžę tiltai*, romanas, 1961 m.
* *Žydinčios dienos*, romanas, 1967 m.
* *Pasėjau žalią rūtą*, romanas, 1972 m.
* *Lietuvių literatūros istorija*, T.1-4, 1973–1976 m.
* *Saulėleidis*, poezija, 1982 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 354 psl.
| **Pranciškus Paprockis** |
| --- |
| Gimė | 1723 m. birželio 10 d.Baltarusija |
| Mirė | 1805 m. liepos 2 d. (82 metai)Varšuva |
|  |
| Veikla | jėzuitas, istorikas, spaudos darbuotojas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Pranciškus Paprockis** (lenk. *Franciszek Paprocki*, 1723 m. birželio 10 d. Baltarusijoje – po 1805 m. liepos 2 d. Varšuvoje) – Lietuvos jėzuitas, istorikas, spaudos darbuotojas.

Biografija
----------

Studijavo Vilniaus universitete, 1757 m. gavo filosofijos daktaro laipsnį. 1757–1765 m. dėstė Vilniaus universitete ir jo Kilmingųjų kolegijoje, apie 1760–1763 m. universiteto spaustuvės prefektas. 1763–1765 m. – universiteto Kilmingųjų kolegijos, o 1765–1768 m. – Kauno jėzuitų kolegijos rektorius, 1768–1773 m. – Lietuvos jėzuitų provincijos prokuratorius.

Vilniuje 1757–1767 m. leido „Politinį kalendorių" lenkų kalba ir nuo 1768 m. „Vilniaus kalendorius". 1760–1763 m. kartu su kitais redagavo pirmąjį Lietuvos laikraštį „Kurier Litewski" su priedais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 374 psl.
| **Pranciškus Juškaitis** |
| --- |
| Gimė | 1883 m. lapkričio 15 d.Gegužiai, Ilguvos valsčius |
| Mirė | 1961 m. gruodžio 1 d. (78 metai)Kembridžas, Masačiusetso valstija, JAV |
|  |
| Veikla | kunigas, visuomenės veikėjas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Valparaiso universitetas |

**Pranciškus Juškaitis** (1883 m. lapkričio 15 d. Gegužiai, Ilguvos valsčius – 1961 m. gruodžio 1 d. Kembridžas, Masačiusetso valstija, JAV) – Lietuvos kunigas, visuomenės veikėjas, redaktorius.

Biografija
----------

1905 m. išvyko į JAV. 1912 m. baigė Valparaiso universitetą. 1917 m. įšventintas kunigu ir paskirtas lietuvių parapijos Kembridže vikaru, klebonu. Įsteigė lietuvių parapijinę mokyklą, dalyvavo lietuvių organizacijų veikloje, nuo 1950 m. – Amerikos lietuvių Romos katalikių moterų sąjungos dvasios vadas.

1918 m. redagavo laikraštį „Moterų dirva", 1920–1921 m. – mėnesinį blaivybės žurnalą „Tautos rytas". Bendradarbiavo katalikiškoje spaudoje. Leido religinio pobūdžio knygas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 199 psl.
**Priešlėktuvinės apsaugos rinktinė** – Lietuvos kariuomenės karinis dalinys, veikęs 1935–1940 m. Pradėtas steigti 1935 m. liepos mėnesį Kaune, Aukštojoje Panemunėje.

Istorija
--------

Po Pirmojo pasaulinio karo Lietuvos santykiai su kaimyninėmis valstybėmis, ypač Lenkija, buvo įtempti. Svarbiausios valstybės institucijos ir kariuomenės vadovybė buvo įsikūrę Kaune. Lietuvos kariuomenė Kauno priešlėktuvinei apsaugai neturėjo zenitinės artilerijos pabūklų, todėl nuo priešo lėktuvų galimo puolimo buvo naudota kariuomenės aviacija.

1934 m. pradėjus kariuomenės reformą, susirūpinta ir priešlėktuvinės apsaugos tobulinimu. 1935 m. nuspręsta suformuoti *Priešlėktuvinės apsaugos rinktinę*. Pagrindinis rinktinės uždavinys – Kauno miesto ir svarbiausių Lietuvos kariuomenės objektų (Linkaičių artilerijos dirbtuvių, Tryškių ginklų sandėlių, o nuo 1940 m. pr. ir Vilniaus miesto) apsauga nuo priešo aviacijos galimo puolimo.

Rinktinę sudarė:

* zenitinės grupės štabas,
* trys zenitinės baterijos,
* prožektorių kuopa,
* automatinių pabūklų kuopa,
* sunkiųjų kulkosvaidžių kuopa,
* pasyvios apsaugos kuopa,
* mokomoji komanda,
* ryšių būrys,
* ūkio būrys.

Rinktinėje tarnavo apie 600 karių.

Ji buvo apginkluota:

* 9 D. Britanijos gamybos 75 mm kalibro *Vickers-Armstrong* zenitiniais pabūklais,
* 10 šveicariškų 20 mm kalibro automatinių pabūklų *Oerlikon*, kurie 1939 m. buvo pakeisti 28 vokiškais automatiniais pabūklais *Flak 30 BSW*.

1939 m. spalį rinktinei atiteko dalis internuotos Lenkijos kariuomenės turto. Rinktinė buvo vienintelis visiškai motorizuotas Lietuvos kariuomenės dalinys. 

Prasidėjus sovietinei okupacijai 1940 m. rugpjūčio 30 d. rinktinė pertvarkyta į 29-ojo teritorinio šaulių korpuso šaulių divizijų zenitinės artilerijos divizionus.

Rinktinės vadai
---------------

* 1935 m. liepos 10 d. pulkininkas leitenantas Povilas Babickas-Alanta
* 1939 m. pulkininkas Antanas Sidabras

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Priešlėktuvinė apsaugos rinktinė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIX (Pre-Reu). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011. 73 psl.
2. ↑   Archyvuota kopija 2015-05-23 iš Wayback Machine projekto. Krašto apsaugos ministerija.Priešlėktuvinė apsauga 1935 - 1940 m.
3. ↑   Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto. Antrasis pasaulinis karas. Priešlėktuvinės apsaugos rinktinės įkūrimas
| Puatjė mūšis |
| --- |
| Puatjė mūšis. Viduramžių miniatiūra |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Data | 1356 m. rugsėjo 19 d. |
| Vieta | į rytus nuo Puatjė |
| Rezultatas | Prancūzijos pralaimėjimas |

 |

Kariuomenių judėjimas Puatjė mūšyje
**Puatjė mūšis** – antroji iš trijų didžiųjų Anglijos pergalių Šimtamečiame kare su Prancūzija.

Padėtis prieš mūšį
------------------

Nuo 1346 m. Anglijos karaliaus Eduardo III sosto įpėdinis Eduardas Juodasis Princas daugiausiai kariavo Prancūzijoje, siekdamas pretenduoti į Prancūzijos sostą. 1346 m. jo vadovaujama kariuomenė laimėjo Kresi mūšį ir tęsė reidus Prancūzijoje. 1355 m. jis surengė žygį į Prancūzijos gilumą, tačiau dėl didesnės Prancūzijos karaliaus Jono II kariuomenės spaudimo, atsitraukė nuo Luaros į pietų pusę, link Bordo. 1356 m. rugsėjo 19 d. abiejų pusių kariuomenės susidūrė miškingoje vietovėje į rytus nuo Puatjė miesto. Anglijos ir Prancūzijos kariuomenės buvo panašios organizacija, ginkluote ir aprūpinimu. Tačiau Anglijos kariuomenė buvo daug drausmingesnė, o Prancūzijos – kelis kartus gausesnė.

Mūšio eiga
----------

Prieš mūšį Eduardas Juodasis Princas įsakė neimti belaisvių, kol nebus pasiekta pergalė. Pirmieji, išprovokuoti apgaulingo anglų atsitraukimo, puolimą pradėjo Prancūzijos kariuomenės raitieji riteriai. Juos sėkmingai sulaikė Anglijos ir jos sąjungininkės Gaskonijos lankininkai, ėmę šaudyti į puolančiųjų žirgus ir sėkmingai suardę jų rikiuotę. Atmušta ataka demoralizavo Prancūzijos raitelius. Dar prieš Prancūzijos kariuomenės vadovybei sužinojus apie atmuštą raitelių ataką, puolimą pradėjo ir jų pėstininkai, kurie po kelių valandų atkaklios kovos, taip pat buvo atmušti. Tuo pasinaudojęs, Eduardas Juodasis Princas įsakė Anglijos kavalerijos rezervui apeiti ir užpulti Prancūzijos armijos ariegardą. Bijodami apsupties Prancūzijos riteriai pakriko ir daugelis jų ėmė bėgti. Tačiau Jonas II, manydamas, kad jo asmeninis dalyvavimas mūšyje kardinaliai pakeis padėtį, ėmė pulti Anglijos kariuomenę. Negausus Jono II būrys buvo atmuštas, o pats Prancūzijos karalius pateko į nelaisvę ir 1357 m. buvo atgabentas į Londoną.

Mūšio pasekmės
--------------

Už Joną II pareikalauta sumokėti išpirką, kurios suma du kartus viršijo Prancūzijos metines pajamas. Pagal 1360 m. sudarytą Bretigny taikos sutartį, Jonas II buvo paleistas, kad surinktų išpirką. To jis nesugebėjo padaryti ir savo noru grįžo į Angliją, kur išbuvo iki mirties. Nesėkmės kare sukėlė maištus Prancūzijoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Poitiers mūšis (Puatjė mūšis)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVIII (Perk-Pra). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2010. 471 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Puatjė mūšis (1356 m.)** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
*Kitos reikšmės – Į Laisvę (reikšmės).*
**Į laisvę** – JAV lietuvių rezistencinės minties ir kultūros žurnalas, leidžiamas nuo 1953 m. gruodžio JAV.

Istorija
--------

Žurnalą įkūrė čia gyvenantys buvę Lietuvos rezistencinės organizacijos „Lietuvių frontas" aktyvistai, po Antrojo pasaulinio karo atsidūrę Vakaruose ir sukūrę savo organizaciją, kurią pavadino „Lietuvių fronto bičiuliai". Aktyviai plėtojant veiklą organizacijai iškilo būtinybė turėti savo leidinį, todėl ir buvo nutarta kurti bei leisti žurnalą. Buvo siūloma leidinį vadinti „Mažasis židinys", „Lietuvių frontas", galiausiai apsispręsta leidinį pavadinti „Į laisvę", nes frontininkai 1941–1942 m. jau leido laikraštį „Į laisvę", vėliau, 1943–1944 m. vokiečių okupacijos metais Lietuvoje ir 1948 m. Vokietijoje – žurnalą.

Pirmasis 64 psl. žurnalo numeris išėjo 1953 m. gruodžio mėnesį, tiražas buvo 1500 egzempliorių. Žurnalo redaktorius buvo Juozas Brazaitis, redkolegijos nariai – Juozas Kazickas, Antanas Musteikis, Leonardas Žitkevičius, administratorius – Vytautas Maželis. Žurnalo pavadinimo ir viršelio vinjetę parengė dailininkas Telesforas Valius; vinjetė, kaip ir žurnalo struktūra, liko ne daug pakitusi iki šių dienų. Simboliška, kad pirmo straipsnio autorius buvo žurnalistas, rezistentas, žuvęs kovoje dėl Lietuvos laisvės partizanas Julijonas Būtėnas.

Iš pradžių ėjo Brukline, 1959–1963 m. – Čikagoje, 1904 m. – Bostone, nuo 1965 m. – vėl Brukline, nuo 1967 m. – Los Andžele, nuo 1980 m. – Čikagoje. Nuo 1990 m. leidėjas – Lietuviškų studijų centras. Tiražas 1985 m. – 1000 egz. 2006 m. – 1300 egz. 

1990 m. atkūrus Lietuvos nepriklausomybę, žurnalo redkolegiją papildė nariai iš Lietuvos – Valdemaras Katkus ir Vidmantas Valiušaitis. „Į laisvę" buvo imta spausdinti ne tik JAV, bet ir Lietuvoje. Spausdinimu Lietuvoje rūpinosi „Į laisvę" fondo lietuviškai kultūrai ugdyti Lietuvos filialas, platinimu žurnalo administratorius Ignas Misiūnas. Nuo 1953 m. iki 2000 m. buvo išleista 130 žurnalo numerių.

Redaktoriai
-----------

* Juozas Ambrazevičius-Brazaitis – 1953–1958 m. (išleido 16 numerių)
* Vytautas Vardys – 1958–1960 m. (nuo 17 iki 25 numerio)
* Stasys Daunys – 1961–1963 m. (nuo 25 iki 33 numerio)
* Redaktorių kolektyvas: Antanas Mažulis, Antanas Klimas, Antanas Musteikis – 1964 m. (Nr. 34-36)
* Antanas Klimas, Kęstutis Kudžma, Antanas Musteikis – 1965 m. (dvigubas Nr. 37-38)
* Leonardas Valiukas – 1967–1970 m. (Nr. 39-48)
* Juozas Kojelis – 1970–1973 m. ir 1978–1980 m.
* Anatolijus Kairys, Leonardas Valiukas, Vytautas Volertas – 1974 m.
* Kajetonas Čeginskas, Alė Rūta-Arbienė, Bernardas Brazdžionis, Juozas Kojelis – 1975 m.
* Vytautas Vaiteikūnas – 1976–1977 m.
* Vacys Rociūnas – 1981–1985 m. (Nr. 81-85)
* Juozas Baužys – 1986–2000 m. (Nr. 86-130)
* Aldona Žemaitytė-Petrauskienė – 2000–2004 m.
* Vidmantas Vitkauskas – nuo 2005 m.

Nuorodos
--------

* „Į Laisvę" 1943, 1944, 1948, 1953-2008 suskaitmenintas archyvas pas spauda.org
* „Į Laisvę" skenuoti puslapiai pas epaveldas.lt

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Į laisvę" istorija Archyvuota kopija 2010-07-13 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 166 psl.
| Kurėnų ežeras |
| --- |
|  |
| Vieta | Ukmergės raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,926 km² |
| Kranto linijos ilgis | 6,79 km |
| Kilmė | ledyninis |
| Vidutinis gylis | 2,07 m |
| Didžiausias gylis | 2,8 m |
| Įteka | Ūsioginė (Mūšelė), 7 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Mūšelė |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Kurėnų ežeras

  |
| **Koordinatės** |  55°18′35.47″ š. pl. 24°46′6.31″ r. ilg.﻿ / ﻿55.3098528°š. pl. 24.7684194°r. ilg.﻿ / 55.3098528; 24.7684194Koordinatės: 55°18′35.47″ š. pl. 24°46′6.31″ r. ilg.﻿ / ﻿55.3098528°š. pl. 24.7684194°r. ilg.﻿ / 55.3098528; 24.7684194 |

**Kurėnų ežeras** – ežeras vidurio Lietuvoje, Ukmergės rajone, apie 5 km į vakarus nuo Vidiškių, tuoj į vakarus nuo Vilniaus-Panevėžio greitkelio. Ilgis vakarų-rytų kryptimi 2 km, plotis iki 0,8 km. Altitudė 67 m. Giliausia vieta siekia 2,8 m. Ežeras ledyninės kilmės, rininis. Kranto linija labai vingiuota. Krantai daugiausia aukšti, apaugę medžiais ir krūmynais, vietomis krantai žemi ir pelkėti (pietuose esančiame pusiasalyje plyti Kurėnų pelkė). Rytinėje pusėje ežeras išsišakoja į dvi įlankas: viena nutįsusi į šiaurės rytus, kita – į pietvakarius. Šiaurės rytinės įlankos pusėje yra 0,2 ha sala. Aplinkui ežerą plyti dirbami laukai.

Į ežerą įteka Ūsioginė (Mūšelė) bei dar 7 intakai, išteka Mūšios intakas Mūšelė (Šventosios baseinas). Ežero pratakumas 575 % per metus. 1971 metais ežeras patvenktas.

Prie Kurėnų ežero yra Kurėnų, Rečionių ir Baublių kaimai. Veikia 2 kaimo turizmo sodybos.

* Kurėnų ežerasKurėnų ežeras
*

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kurėnų ežeras*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 444
| **Benjamin Netanyahuhebr. ‏בנימין נתניהו‏‎** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1949 m. spalio 21 d. (73 metai)Tel Avive |
|  |
| Veikla | Izraelio politinis veikėjas. Ministras pirmininkas1996−1999, 2009−2021, 2022– m. |
|  |
|  **Vikiteka** | Benjamin Netanyahu |

**Benjaminas Netanjahu** (angl. *Benjamin Netanyahu*, hebr. ‏בִּנְיָמִין "בִּיבִּי" נְתַנְיָהוּ‏‎, g. 1949 m. spalio 21 d. Tel Avive) – Izraelio politinis veikėjas, keturis kartus Izraelio ministras pirmininkas.

Biografija
----------

Gimė Tel Avive trijų vaikų šeimoje. Nuo 1956 m. iki 1958 m. bei nuo 1963 m. iki 1978 m. gyveno JAV, Filadelfijos priemiestyje. 1967 m. baigė Cheltenhamo (Filadelfijos priemiestis) vidurinę mokyklą. 

Tais pačiais metais grįžo į Izraelį ir penkerius metus tarnavo Izraelio kariuomenėje. Dalyvavo nuo 1967 m. iki 1970 m. vykusiame žemo intensyvumo kare tarp Izraelio ir Egipto.

1972 m. pradėjo architektūros studijas Masačusetso technologijos universitete. 1973 m. spalį grįžo į Izraelį ir mėnesį dalyvavo Jom Kipuro kare. 1975 m. baigė architektūros bakalauro studijas Masačusetso technologijos universitete. 1976 m. ten pat baigęs vadybos magistro studijas, įsidarbino ekonomikos konsultantu Bostono konsultavimo grupėje.

1978 m. grįžęs į Izraelį pradėjo vadovauti nevyriausybinei organizacijai Jonatano Netanyahu Antiteroro institutui. 1982–1984 m. – Izraelio ambasadoriaus JAV pavaduotojas, o 1984–1988 m. – Izraelio nuolatinis atstovas Jungtinėse Tautose. Nuo 1988 m. nuo „Likud" partijos išrinktas Kneseto nariu. 1999–1993 m. buvo Izraelio užsienio reikalų ministro pavaduotoju. 1993–1999 m. ir nuo 2005 m. partijos „Likud" pirmininkas. 1996–1999 m. ir nuo 2009 m. Izraelio ministras pirmininkas. 2002–2003 m. Izraelio užsienio reikalų ministras, o 2003–2005 m. – finansų ministras. 2015 m. gegužės 6 d. B. Netanjahu suformavo naują koalicinę Izraelio vyriausybę.

2021 m. birželio 13 d. po 12 metų vadovavimo, jį ministro pirmininko poste pakeitė Naftali Bennett.

2022 m. gruodžio 29 d. dar kartą tapo premjeru. Naujoji vyriausybė įvardyta dešiniausia Izraelio istorijoje.

Bibliografija
-------------

* „Vieta tarp tautų: Izraelis ir pasaulis", 1993 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Netanjahu Benjamin (Benjaminas Netanjahu)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVI (Naha-Omuta). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 85 psl.
2. ↑  ! Saving Sergeant Netanyahu
3. ↑   Professor recalls Netanyahu's intense studies in three fields
4. ↑   A Friendship Dating to 1976 Resonates in 2012
5. ↑   Prime Minister Benjamin Netanyahu
6. ↑   Benjamin Netanyahu
7. ↑   With less than 2 hours to spare, Netanyahu secures a coalition
8. ↑  CNN News, *Israel's new prime minister is sworn in, ending Netanyahu's 12-year grip on power*, 2021 m. birželio 13 d.
9. ↑  *Benjamin Netanyahu sworn in as leader of Israel’s likely most right-wing government ever*. CNN. Nuoroda tikrinta 2023-10-13.
10. ↑  Istorijos žodynas. - Vilnius: Vaga, 2003. - 299 psl.
**Šachas** – situacija šachmatuose, kai karaliaus figūrą bando nukirsti kokia nors priešininko figūra. Pagal šachmatų taisykles, žaidėjas negali savo karaliaus figūros pastumti į laukelį, kuriame karaliui gali būti paskelbtas šachas. Tuo atveju, jei šachas nėra atremiamas ir nuo jo negalima apsisaugoti, karaliui yra skelbiamas matas.

Žodžio kilmė
------------

Terminas „šachas" kilęs iš persų kalbos. Žodis šachas (**شاه**) yra persų kalbos (farsi) žodis, reiškiantis monarchą (karalių arba imperatorių).

Karaliaus gynyba
----------------

Siekiant apsaugoti savo karaliaus figūrą, kuriai priešininkas paskelbė šachą, karalių galima ginti vienu iš kelių būdų:

* karaliumi paeiti į bet kurį gretimą laukelį, jei gretimas laukelis nėra puolamas;
* nukirsti šachuojančią figūrą;
* pastatyti kokią nors figūrą tarp šachuojančiosios figūros ir karaliaus.

Kartais klaidingai teigiama, kad nuo šacho (arba mato) galima apsiginti skelbiant priešininkui atsakomąjį šachą, nepanaudojant vieno iš šių trijų būdų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Šachas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXII (Sko–Šala). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2012. 818 psl.

Nuorodos
--------

* Šachmatų taisyklės. Šachas ir matas
* Šachmatų abėcėlė. Pamoka Nr.11. Rankas aukštyn! Archyvuota kopija 2018-02-20 iš Wayback Machine projekto.
* Šachas žodžio reikšmė
**Šilutės spaustuvė** – spaustuvės, veikusios Šilutėje.

Istorija
--------

Pirmąją spaustuvę 1861 m. įkūrė A. Umlaufas. Nuo 1861 m. balandžio 12 d. spausdino lietuvių ir vokiečių kalba savaitraštį „Šilokarčemos apsakymas" (tuomet Šilutė vadinosi Šilokarčema). Naujasis spaustuvės savininkas Frydrichas Vilhelmas Zybertas išplėtė spaustuvės darbą. Zyberto spaustuvėje nuo 1861 m. iki 1919 m. įvairiais metais čia buvo spausdinami periodiniai leidiniai lietuvių ir vokiečių kalba. XIX a. pabaigoje prie spaustuvės veikė knygynas. Iki 1940 m. Šilutėje veikė laikraščių „Memellandische Rundschau" ir „Tageblat" spaustuvės.

1891–1944 m. veikusi Sekunų spaustuvė (tėvas Karlas, sūnus Otas, jo sūnus Oskaras) išspausdino apie 50 lietuviškų leidinių. 1892–1909 m. Bitėnuose veikė M. Jankaus spaustuvė.

1946 m. įsteigus apskrities laikraštį „Šilutės tiesa", ėmė veikti „Švyturio" spaustuvė. 1947 m. spaustuvė pavadinta „Šilutės tiesos" spaustuve. 1949 m. gautas linotipas. 1951 m. sausio 3 d. ji pradėjo spausdinti rajono laikraštį „Leninietis". 1951–1953 m. buvo spausdinami ir MTS laikraščiai: Šilutės Laukų spartuolis, Priekulės „Traktorininkas", Žemaičių Naumiesčio „Laukų stachanovietis".

1965 m. Šilutės spaustuvė prijungta prie Kretingos spaustuvės, 1976 m. tapo Klaipėdos „Ryto" spaustuvės skyriumi. Nuo 1982 m. rajono laikraštis buvo spausdinamas ofsetu „Ryte", o Šilutėje iki 1992 m. tik renkamas, laužomas, koreguojamas. 1987 m. gauta fotorinkimo mašina.

1989 m. Šilutės spaustuvė tapo savarankiška, valstybine spaustuvė, o 1992 m. – UAB „Putinas" spaustuve, spausdino blankus, afišas, smulkius spaudinius.  Veikia K. Kyno leidybos įmonė „Šilutės spaustuvė", Lietuvininkų g. 18.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 489-490 psl.
**Šluota** – satyros ir humoro žurnalas, ėjęs 1934–1936 m. ir 1940–1941 m. Kaune, 1956–1994 m. 1995–1998 m. ir 2000–2004 m. Vilniuje.

Istorija
--------

1934–1936 m. Revoliucinių menininkų grupės vardu nelegaliai leido LKP Kauno rajono komitetas. Nuo 1940 m. liepos iki 1941 m. birželio kas savaitę leido vaizdinės agitacijos ir propagandos įstaiga „Agitpropas", nuo 1956 m. iki 1990 m. kovo kas dvi savaites – LKP CK leidykla, vėliau UAB „Šluota" ir „Piketo projektai". Nuo 1995 m. leistas mėnesinis satyros ir humoro laikraštis, ėjo 1-2 kartus per mėnesį. Leido savaitraštį „Kuntaplis".

Tiražas: 1966 m. – 55 600 egz. 1976 m. – 106 500 egz. 1981 m. – 108 400 egz. 1989 m. – 119 100 egz. 1994 m. – 8700 egz. 1995 m. – 3500 egz. 1997 m. – 3000 egz.

Spausdino satyrinius ir humoristinius rašinius bei piešinius ir karikatūras visuomenės, politikos, kultūros, buities temomis.

Redakcija
---------

Redakcijoje dirbo Gediminas Astrauskas, Kazys Bagdonavičius, Andrius Cvirka, Liūnė Janušytė, Vitas Katilius, Stasys Krasauskas, Vytautas Mackevičius, Jonas Martinaitis, Algimantas Pabijūnas, A. Pakalnis, Pranas Raščius, Jonas Sadaunykas, Domicėlė Tarabildienė, Vitas Tomkus, Česlovas Valadka, Aleksandras Vitulskis, Leonidas Vorobjovas ir kiti.

Vyriausieji redaktoriai
-----------------------

* 1934–1935 m. Boleslovas Adomas Motuza Matuzevičius
* 1936 m. Bronius Žekonis
* 1940–1941 m. Stepas Žukas
* 1956–1985 m. Juozas Bulota
* 1985–1990 m. Adolfas Strakšys
* 1990 m. Rytis Tilvytis
* 1991–1994 m. ir 1995–1998 m. Albertas Lukša
* 2000–2004 m. Jonas Lenkutis

Šaltiniai
---------

1. ↑  *„Šluota"*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIII (Šalc–Toli). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2013. 244 psl.
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 492-493 psl.

Literatūra
----------

* „Šluotos" kalendorius, 2009–2010: nuo 2009 m. balandžio 1 d. iki 2010 m. kovo 31 d. (redaktorius Jonas Lenkutis). – Vilnius: Bitutės, 2009. – 127 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-439-38-7

Nuorodos
--------

* SLUOTA.LT
* [ epaveldas
* „Šluota". Caricatura.lt
Koordinatės: 55°58′29.68″ š. pl. 24°31′10.48″ r. ilg.﻿ / ﻿55.9749111°š. pl. 24.5195778°r. ilg.﻿ / 55.9749111; 24.5195778

Šaltinis Daujėnuose
**Šventabala** arba *Daujėnų šaltinis* – šaltinis Pasvalio rajono savivaldybės teritorijoje, Daujėnuose, 100 m į pietryčius nuo Daujėnų bažnyčios, lomoje.

Istorija
--------

Nuo seno čia buvusios pelkės pakraštyje tryško šaltinis. Pasak padavimų, Šventabalos vietoje stovėjusi bažnyčia prasmegusi skradžiai žemę. 1940 m. šaltinis pritaikytas lankyti: į šaltinį įleistas šulinio rentinys, šalia jo įrengtas 2 x 3 m dydžio baseinas, pastatytos statulos. Po Antrojo pasaulinio karo šaltinis sovietų valdžios užverstas, jo vietą uždrausta lankyti. Po 1990 m. Daujėnų šaltinis atkurtas.

Tikima, kad šaltinio vanduo turi gydomųjų savybių. Daujėnų šaltinis gausiai lankomas, ypač per Sekmines ir Šv. Roką.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vykintas Vaitkevičius. *Daujėnų šaltinis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 528 psl.

Nuorodos
--------

* Daujėnų šaltinis
„Stalinietis" 1959 m.
 *Kitos reikšmės – Švyturys (reikšmės).*
**Švyturys** – Kretingos rajono laikraštis, einantis nuo 1944 m. gruodžio 28 d. Kretingoje, J. K. Chodkevičiaus g. 10.

Istorija
--------

Iki 1951 m. Kretingos apskrities laikraštis, 1951–1990 m. – LKP Kretingos rajono komiteto ir Darbo žmonių deputatų tarybos organas, 1962–1963 m. Kretingos ir Klaipėdos tarprajoninis laikraštis, nuo 1990 m. lapkričio 21 d. – nepriklausomas rajono laikraštis. Steigėja ir leidėja – UAB „Švyturio laikraštis", nuo 2008 m.

Iki 1951 m. sausio mėn. vadinosi „Žemaičių tiesa", nuo 1951 m. sausio mėn. – „Stalinietis", 1961–1962 m. – „Į komunizmą", nuo 1962 m. gegužės 3 d. – „Švyturys". 1944–1945 m. ėjo kartą, 1946–1947 m. – vienąkart-dukart, 1949–1950 m. dukart-triskart, vėliau – triskart, nuo 1990 m. – du kartus per savaitę. Spausdino Kretingos spaustuvė, nuo 1982 m. laikraštis buvo renkamas ir ruošiamas vietoje, o spausdinamas Klaipėdos „Ryto" spaustuvėje. Tiražas 1944 m. – 500 egz. vėliau – 5000 egz. 1989 m. – 13 200 egz. 1997 m. – 5500 egz.

Laikraštyje bendradarbiavo ar dirbo Algirdas Berželionis, Jadvyga Godunavičienė-Giedraitė, Ignas Jablonskis, Jonas Algirdas Kvedaras, Regina Kvedarienė-Valaitytė, L. Maziliauskienė, Genovaitė Paulikaitė, Stanislava Petraitienė, Jonas Šimkus, Bronius Žemaitis.

Redaktoriai
-----------

* -Bronius Kisarauskas – 1944–1948 m.
* Vytautas Misevičius – 1948–1950 m.
* Genovaitė Taurinskienė – 1950 m.
* Antanas Steckis – 1951–1952 m.
* A. Meškauskas – 1953–1954 m.
* Bronius Lazdynas – 1954–1958 m.
* Aleksandras Katkus – 1958–1962 m.
* Antanas Pupienis – 1962–1963 m.
* Julija Baronienė – 1963–1966 m.
* Feliksas Rapalis – 1966–2002 m.
* Aldona Griežienė – 2002–2009 m.
* D. Zalieckas – 2009–2010 m.
* Juozas Skripkauskas – 2012 m.
* Laima Stonkuvienė – 2010 m. ir nuo 2012 - 2019 m.
* Alvydas Ziabkus – 2019 m. - 2020 m.
* Ligita Sinušienė – 2020 m. - 2021 m.
* Aistas Mendeika – 2010–2012 m. ir nuo 2021 m. - 2023 m.
* Mindaugas Laukys - 2023 m.
* Gintaras Mikšiūnas - 2023 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vilius Užtupas. Kretingos spaustuvė. – Švyturys – 1989, gegužės 5. – P. 2
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 498 psl.

Nuorodos
--------

* „Švyturio" internetinė svetainė
**Žemės ūkis** – *mėnesinis mokslo ir praktikos žurnalas*, ėjęs 1925–1944 m. Kaune ir *mokslo ir pažangios praktikos mėnesinis žurnalas*, leidžiamas nuo 1949 m. Vilniuje.

Istorija
--------

Leido Žemės ūkio ministerija, 1927–1937 m. ir 1939–1940 m. – Žemės ūkio rūmai.

Spausdino žemės ūkio specialistų ir mokslininkų straipsnius žemdirbystės, augalininkystės, gyvulininkystės, žemės ūkio darbų mechanizavimo ir organizavimo klausimais.

1949–1955 m. vadinosi „Lietuvos kolūkietis", ėjo lietuvių ir rusų kalba, 1956–1962 m. – „Socialistinis žemės ūkis". 1959–1962 m. kas 3 mėnesiai ėjo priedas „Veterinarija ir zootechnika". Žurnalą įsteigė Lietuvos žemės ūkio ministerija, leidžia UAB „Žemės ūkis" redakcija. Tiražas 1950 m. – 15 000 egz. 1981 m. – 18 200 egz. 1989 m. – 12 800 egz. 1997 m. – 1000 egz.

Spausdina rašinius apie žemės ūkio mokslo pasiekimus, jų taikymą gamyboje, naujas technologijas, ūkininkavimo patirtį. Leidinys skirtas ūkininkams, žemės ūkio specialistams, mokslo darbuotojams.

Redaktoriai
-----------

* Jonas Pranas Aleksa – 1925–1927 m.
* Jurgis Krikščiūnas – 1927–1939 m.
* Balys Gaidžiūnas – 1939–1940 m. 1941–1944 m.
* A. Musteikis – 1940–1941 m.
* Algirdas Lukauskas – 1952–1954 m.
* J. Astikas – 1955–1957 m.
* Kostas Bėčius – 1958–1962 m.
* Antanas Mačianskas – 1963–1989 m.
* Algirdas Jokūbaitis – nuo 1989 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 580-581 psl.

Nuorodos
--------

* „Žemės ūkis". E-paveldas.lt
Koordinatės: 54°41′15″š. pl. 25°16′50″r. ilg.﻿ / ﻿54.687584°š. pl. 25.280517°r. ilg.﻿ / 54.687584; 25.280517

V. Kudirkos paminklas
**Vinco Kudirkos aikštė** – XIX a. susiformavusi miesto erdvė Vilniaus centre, ribojama dabartinių Gedimino prospekto ir Vilniaus gatvių. Aikštė užima 1,4 hektaro plotą.

Istorija
--------

LDK laikais aikštės teritorija buvo Vilniaus priemiesčio zonoje. XVI–XIX a. pirmoje pusėje mažai užstatytoje aplinkoje vyravo Vilniaus Šv. Jurgio bažnyčia, o dalį aikštės apėmė sodas. 1836 m. nutiesus Šv. Jurgio prospektą susidarė **Šv. Jurgio aikštė**.

1865 m. M. Muravjovo įsakymu buvo pastatyta Aleksandro Neviškio koplyčia, skirta žuvusiems sukilimo malšintojams. 1919 m. koplytėlė buvo nugriauta, jos vietoje įrengtas fontanas-paminklas E. Ožeškienei. Jos garbei aikštė ir pervadinta. XX a. pirmoje pusėje aikštė apstatyta. 1945 m. fontanas buvo nugriautas ir aikštė pavadinta I. Černiachovskio vardu. 1950 m. aikštėje pastatytas paminklas I. Černiachovskiui (skulp. Nikolajus Tomskis). 1976 m. aikštė rekonstruota.

1992 m. aikštei buvo suteiktas **Savivaldybės aikštės** vardas. 1993 m. I. Černiachovskio paminklas ir po juo buvę palaikai buvo perkelti į kitas vietas (paminklas pastatytas Voroneže, o I. Černiachovskio kūnas palaidotas Maskvos Novodevičės kapinėse). 2002 m. aikštė buvo rekonstruota statant požeminę automobilių aikštelę po Gedimino prospektu. 2007 m. aikštei suteiktas V. Kudirkos vardas, o 2009 m. jam pastatytas paminklas.

* Aleksandro Neviškio koplyčiaAleksandro Neviškio koplyčia

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vladislovas Mikučianis. *Černiachovskio aikštė*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 349
2. ↑  Antanas Rimvydas Čaplinskas. Vilniaus gatvės. – Vilnius: „Charibdės" leidykla, 2000. 172 psl.
3. ↑
Koordinatės: 54°41′11.67″ š. pl. 25°16′49.96″ r. ilg.﻿ / ﻿54.6865750°š. pl. 25.2805444°r. ilg.﻿ / 54.6865750; 25.2805444

| Lenkijos krašto ūkio banko rūmai |
| --- |
|  |
| Vieta | Vilnius, Lietuva |
| Statusas | Pastatytas |
| Statybų pradžia | 1937 m. |
| Statybų pabaiga | 1938 m. |
| Aukštų sk. | 4 |

**Lenkijos krašto ūkio banko rūmai** – pastatas Senamiestyje, Vilniuje. Projekto autoriai – J. Pankovskis, St. Gelenzovskis ir Janas Borovskis.

Istorija
--------

Nuo XVI a. rūmų vieta priklausė Radviloms. XVIII a. teritorija buvo padalinta į kelis sklypus, per kuriuos XIX a. ketvirtajame dešimtmetyje buvo nutiestas Jurgio prospektas. 1921 m. sklypas priklausė S. Grabovskiui. Jame buvo įrengtos medinės mineralinio vandens parduotuvėlės, fotografavimo paviljonas. 1936 m. sklypą įsigijo Lenkijos krašto ūkio banko Vilniaus skyrius. Rūmų statyba vyko 1937–1938 m. 1938 m. banko kieme buvo pastatytas garažas (projekto autoriai – J. Pankovskis, St. Gelenzovskis ir J. Borovskis).

1940 m. pastatas buvo nacionalizuotas. 1940–1941 m. jo pirmuosiuose dviejuose aukštuose buvo įsikūręs LKP(b) Vilniaus miesto komitetas. 1944–1950 m. rūmuose veikė LKP(b) CK kadrų ir organizacinio partinio darbo skyriai. 1950–1990 m. pastate veikė LLKJS CK ir laikraščių „Genys" ir „Jaunimo gretos" redakcijos.

1990–1995 m. pastate veikė Lietuvos jaunimo forumas, Vilniaus miesto valdybos skyriai, Lietuvos Respublikos finansų ministerija ir „Bičiulystės" redakcija. 1995–2005 m. rūmuose dirbo Vilniaus apskrities viršininko administracija. 2005–2006 m. statinys rekonstruotas. Nuo 2006 m. čia įsikūrusi „Kristiana".

Šaltiniai
---------

1. ↑  Juozapas Romualdas Bagušauskas, Vytautas Jurkštas. Komjaunimo Centro Komiteto rūmai. Lietuvos TSR istorijos ir kultūros paminklų sąvadas, T. 1 (Vilnius). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. 343-344 psl.
2. ↑
3. ↑
4. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai reikia daugiau nuorodų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai įrašydami tinkamas išnašas ar nuorodas į šaltinius. |

Aerodinaminis vamzdis, kuriame yra lėktuvo modelis (NASA)
**Aerodinaminis vamzdis** – prietaisas naudojamas tirti ir matuoti objektų aerodinamines savybes.

Dažniausiai aerodinaminiai vamzdžiai naudojami lėktuvų ir automobilių savybių tyrimams. Automobilių atveju siekiama nustatyti kokia forma turi mažiausią oro pasipriešinimą, o tiriant lėktuvų savybes svarbios ir kitos savybės, pvz. keliamosios plokštumos profilis, stabilumas, valdymas ir kt.

Taip pat, aerodinaminiame vamzdyje gali būti tiriama teršalų sklidimas aplinkoje, ieškoma efektyviausios sportininko pozicijos ir aukštų pastatų aerodinaminės savybės. Pastaruoju atveju svarbu nustatyti ar pastatas audros atveju išlaiko vėjo spaudimą ir nepradeda svyruoti.

Aerodinaminiame vamzdyje dažniausiai naudojami tiriamų objektų modeliai. Tai sukelia tam tikrų keblumų: modelis turi būti tiksli objekto kopija, turi būti pakankamas oro greitis, oro tekėjimo režimas turi atitikti režimą natūroje. Modelis neturi užimti daugiau kaip 10 % aerodinaminio vamzdžio skerspjūvio ploto, kuriame atliekami matavimai, tačiau mažinant modelį didėja matavimų paklaidos, todėl automobilių, lėktuvų bandymams skirtų aerodinaminių vamzdžių matavimo skerspjūvis siekia dešimtis m² ploto, o ventiliatorių galia 100 tūkst. kW. Tokias savybes turinčius aerodinaminius vamzdžius gali pasistatyti tik turtingos firmos ar tarptautinės organizacijos. Kosminių tyrimų aerodinaminiai vamzdžiai turi sukurti atitinkamą oro slėgį ir temperatūrą (iki -160°).

Aerodinaminiai vamzdžiai gali būti atviri ir uždari.

* Atviruose aerodinaminiuose vamzdžiuose panaudotas oras išmetamas į patalpą arba į atmosferą, taip prarandama visa orui šildyti, vėsinti, pūsti sunaudota energija, todėl atviri aerodinaminiai vamzdžiai paprastai būna tik maži – iki kelių šimtų kW galios, keliolikos metrų ilgio.
* Uždarieji aerodinaminiai vamzdžiai yra sudėtingesni – oras juose cirkuliuoja ratu, todėl taupoma energija. Bandymai tokiuose aerodinaminiuose vamzdžiuose yra brangūs, tačiau leidžia tirti mažai žinomus reiškinius.

Maži mokomieji aerodinaminiai vamzdžiai yra kiekvienoje didesnėje aviacijos specialistų ruošimo mokykloje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Albinas Seržentas. Aerodinaminis vamzdis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 108-109 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Aerodinaminis vamzdis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Raseinių spaustuvė** – spaustuvės, veikusios Raseiniuose.

Istorija
--------

Pirmoji spaustuvė Raseiniuose įkurta 1880 m. M. Dvoržeco. Ji spausdino pakvietimus, vizitines korteles; veikė iki 1895 m. 1895 m. spaustuvę įsteigė A. Aguševičius, leido leidinius rusų kalba; panaikinus lietuviškos spaudos draudimą, spausdino ir lietuvių kalba. 1911 m. spaustuvė pateko B. Šumskio ir Š. Savičiaus nuosavybėn, veikė iki 1915 m.

Ilgiausiai Raseiniuose veikė *Šliomos Kadušino spaustuvė*, įkurta 1910 m. Ji egzistavo ir carinės Rusijos valdžioje, ir kaizerinės okupacijos, Lietuvos nepriklausomybės metais. Ji iš pradžių veikė Prekyvietės, vėliau – Spaudos gatvėje. Be blankų, etikečių, spaustuvė spausdino brošiūras ir knygas, 1919 m. sausio 2 d. Raseinių apskrities pašto ženklus, periodinius leidinius –1919 m. pirmąjį darbo žmonių laikraštį „Rytojus", vėliau savaitraštį „Žemaičių žinios", „Raseinių balsas", „Raseinių Magdė", 1927 m. – žemės ūkio, kooperacijos ir visuomenės laikraštį „Raseinių naujienos". 1938 m. Š. Kadušinas mirė, 1939 m. spaustuvė atiteko jo našlei Chajai Kadušienei, 1940 m. nacionalizuota.

1945 m. balandžio mėn. pasirodė pirmasis Raseinių apskrities laikraštis „Stalinietis" numeris, išspausdintas tais metais įsteigtoje *Raseinių spaustuvėje*. 1950–1953 m. čia buvo spausdinamas Raseinių MTS politinio skyriaus laikraštis „Socializmo pergalė", o 1951–1954 m. ir Viduklės MTS laikraštis „Kolūkinė aušra". 1953 m. prie Raseinių spaustuvės prijungtos Ariogalos ir Jurbarko spaustuvės.

1950 m. įsteigus Raseinių rajoną, Raseinių spaustuvėje buvo tebespausdinamas rajono laikraščiu tapęs „Leninietis", kurį 1961 m. pakeitė „Raseiniečių žodis". 1962 m. vietoje laikraščio „Raseiniečių žodis" pradėtas leisti laikraštis „Naujas rytas". Raseinių spaustuvė buvo prijungta prie Kėdainių spaustuvės kaip skyrius, o 1976 m. tapo Kauno Raidės spaustuvės skyriumi. Nuo 1990 m. Raseinių spaustuvė vėl buvo savarankiška, valstybinė spaustuvė, 1995 m. tapo rajono savivaldybės spaustuvė, spausdino blankus, pakvietimus, smulkius spaudinius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 418-419 psl.