recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Kuršių 1260–1267 m. sukilimas** – kuršių sukilimas prieš Livonijos ordiną, vykęs po 1260 m. liepos 13 d. žemaičių laimėto Durbės mūšio, antrasis ir paskutinis jų sukilimas.

Sukilimas
---------

Per Durbės mūšį šiauriniai kuršiai (Latvijos kuršiai) perėjo į žemaičių pusę ir puolė kryžiuočius iš užnugario. Mūšyje žuvo ir krašto magistras Burkhardas fon Hornhauzenas. Visas Kuršas sukilo ir išsivadavo iš Livonijos ordino valdžios. Sukilėliams vadovavo Utilis ir kiti karo vadai. Tuo metu Kuršo pietinėje dalyje (Lietuvos Kurše), išskyrus nuo 1252 m. Livonijos ordino valdomą Klaipėdą su apylinkėmis, įsitvirtino žemaičiai. Visame Kurše kovojantys žemaičiai neturėjo saugaus užnugario – gentinė kuršių organizacija negalėjo per kelerius melus susilieti su žemaičių konfederacija, todėl vokiečių riteriai 1260 m. pabaigoje ar 1261 m. pradžioje užėmė (atsiėmė) kuršių Dzintarės pilį; šie pasidavė, o žemaičiai kovojo iki galo ir visi žuvo.

Sukilimo plėtrą skatino prasidėjęs Didysis prūsų sukilimas, 1261 m. vasario 3 d. žemaičių laimėtas Lielvardės mūšis ir 1261 m. rudenį Lietuvos karaliaus Mindaugo ir žemaičių kunigaikščio Treniotos surengtas nesėkmingas žygis į Livonijos ordino magistro rezidenciją Cėsius. Bet jau 1265 m. Livonijos ordinas užėmė svarbią kuršių Embutės pilį. Iki 1267 m. pabaigos Livonijos ordinas, kuriam vadovavo Konradas fon Mandernas, vėliau Otas fon Lautenbergas, vėl užkariavo šiaurinius kuršius.

Dėl sukilimo Livonijos ordinas ir Kuršo vyskupas nepajėgė vietos gyventojų priversti duoti didelių duoklių – iki XIV a. antrosios pusės išliko gana gausus karo tarnybą einančių kuršių sluoksnis, artimas prūsų vitingams. Jų teises ir pareigas nustatė kuršių teisė ir 1267 m. pasidavimo vokiečių feodalams sutartis; jas kuršių elitas prarado XV amžiuje. Kuršių nebepadrąsino net Karusės mūšis, kuriame Livonijos ordinas neteko 52 riterių ir krašto magistro.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Edvardas Gudavičius, Algirdas Matulevičius. *Kuršių 1260-1267 m. sukilimas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 328 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Notonectidae** |
| --- |
| Paprastoji nugarplauka (Notonecta glauca)Paprastoji nugarplauka (*Notonecta glauca*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Potipis: | Šešiakojai  *( Hexapoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Poklasis: | Sparnuotieji  *( Pterygota)* |
| Būrys: | Straubliuočiai  *( Hemiptera)* |
| Pobūris: | Blakės  *( Heteroptera)* |
| Šeima: | Nugarplaukos  *( Notonectidae)* |

 |

**Nugarplaukos** (*Notonectidae*) – kosmopolitinė blakių šeima. Plėšrios, iki 2 cm dydžio. Plaukioja vandens paviršiuje pilvu į viršų. Užpakalinės kojos pritaikytos plaukimui, gausiai apaugusios plaukeliais. Išvaizda panašios į irklablakes, tačiau pastarosios dažniausiai augalėdės ir plaukioja vandens telkinių dugne nugara į viršų.

Nugarplaukos gyvena stovinčio vandens telkiniuose, pasitaiko sodybų tvenkiniuose. Skraido, lengvai patenka iš vieno telkinio į kitą.

Gali sumedžioti gana stambų grobį – buožgalvius, smulkias žuveles. Gali skaudžiai įkąsti žmogui.
Saulius Strazdas
**Saulius Strazdas** (g. 1968 m. rugpjūčio 3 d. Kapsuke) – sportininkas, treneris, sporto darbuotojas.

Biografija
----------

Mokėsi Marijampolės (Kapsuko) I vidurinėje mokykloje 1 klasėje, po pusės metų perėjo į II vidurinės mokyklos 1 klasę. Nuo 1976 metų mokėsi Kauno 35 vidurinėje mokykloje (2-3 kl.). Baigė Kauno 38 vidurinę mokyklą 1986 metais (4-11 kl.).

Nuo 1980 metų sportavo dviračių sportą, treneris Algimantas Guzevičius. Buvo ilgalaikis Kauno miesto ir Lietuvos dviračių sporto rinktinės narys.

1986 metais įstojo į LSU (tuometinis pavadinimas – LKKI). 1987–1989 m. tarnavo armijoje (SSRS). Aukštąją baigė 1992 m. įgydamas dėstytojo-sporto šakos trenerio diplomą (universitetinis – magistro).

1992–1997 m. dirbo Kauno kompleksinėje sporto mokykloje treneriu. Dirbo Kūno kultūros ir sporto departamento prie LRV (KKSD) vyriausiuoju specialistu, Lietuvos olimpinio sporto centro (LOSC) vyriausiu specialistu, Lietuvos olimpinės akademijos (LOA) administratoriumi Archyvuota kopija 2016-04-07 iš Wayback Machine projekto..

Nuorodos
--------

* Lietuvos olimpinė akademija Archyvuota kopija 2016-04-07 iš Wayback Machine projekto.
* Lietuvos olimpinis muziejus

Šaltiniai
---------

"Olimpinė panorama Archyvuota kopija 2016-05-27 iš Wayback Machine projekto." 2004 m. Nr.4, straipsnis "Ar neliks arena be trenerio" 23 psl. 

"Panevėžio balsas" ir "Sekundė Archyvuota kopija 2017-10-30 iš Wayback Machine projekto." 2016 m. Nr.32, straipsnis "Olimpiadų metraščiuose – unikalūs faktai ir net panevėžiečių vardai Archyvuota kopija 2017-11-07 iš Wayback Machine projekto." 4-5 psl.
Koordinatės: 45°24′54″ š. pl. 6°38′2″ r. ilg.﻿ / ﻿45.41500°š. pl. 6.63389°r. ilg.﻿ / 45.41500; 6.63389

Kurševelio kurortas
Kurševelio oro uostas
Kurševelis
**Kurševelis** (pranc. *Courchevel*) – Prancūzijos kalnų slidinėjimo centras Trijų Slėnių kurortiniame komplekse. Kurševelis įsikūręs Alpių kalnuose Savojos departamente. Pasiekiamas per oro uostus Lione (180 km) arba Ženevoje (140 km). Yra vietinis nedidelis oro uostas pačiame Kurševelyje su 525 metrų ilgio ir 18,5 % nuolydžio kilimo-leidimosi taku (45°23′51″š. pl. 6°38′06″r. ilg.﻿ / ﻿45.397395°š. pl. 6.634884°r. ilg.﻿ / 45.397395; 6.634884).

Istorija
--------

Kurortas veikia nuo 1946 m. Dalis Albervilio 1992 m. žiemos olimpinių žaidynių rungčių (šuoliai su slidėmis ir šiaurės dvikovė) vyko Kurševelyje.

Aprašymas
---------

Kurorto keturios stotys išsidėsčiusios 1300, 1550, 1650 ir 1750 metrų auykštyje virš jūros lygio. Slidinėjimo sezonas tęsiasi nuo lapkričio mėn. pabaigos iki gegužės mėn. pradžios. Visa teritorija daloma į 4 pagrindinius rajonus: tradicinį kaimiškąjį *La Praz* (1300 m), *Courchevel 1550*, Courchevel 1650, Courchevel 1850*. Pastarasis yra aukščiausias ir prabangiausias, dar pavadinamas „Žiemos sporto Saint Tropezu", čia laiką leidžia pasaulio įžymybės. Visi jie siūlo skirtingo sudėtingumo slidinėjimo maršrutus. Kurševeliui būdingos plačios ir lygios trasos. Sudėtingiausios yra* Jean Blanc *ir* Couloir Emile Allais *trasos.*
Pagrindiniai duomenys:

* Slidinėjimo zonos aukštis – nuo 1100 iki 2738 m,
* Aukščių skirtumas – 1638 m,
* Trasų kiekis – 102,
* Bendras trasų ilgis – 150 km,
* Ilgiausia trasa – 3,9 km,
* Trasų skaičius pradedantiesiems – 33 %,
* Trasų skaičius pažengusiems – 33 %,
* Trasų skaičius patyrusiems – 0 %,
* Sudėtingų trasų skaičius – 33 %,
* Keltuvų skaičius: 65 (tame tarpe: 1 funikulierius, 9 gondoliniai , 16 krėslinių),
* Keltuvų našumas – 70269 žm./val.
* Aptarnaujamų slidininkų skaičius – 68 349,
* Sniego parkas – 1,
* Half-pipe rampa – 1,
* Lygumų slidinėjimo trasų ilgis – 66 km,
* Sniego patrankų skaičius – 523.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kurševelis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Kurševelio tinklalapis
* Trijų Slėnių tinklalapis Archyvuota kopija 2009-02-07 iš Wayback Machine projekto.
* Kurševelis Archyvuota kopija 2012-01-15 iš Wayback Machine projekto.
* Kurševelio **tiesioginis vaizdas** Archyvuota kopija 2012-04-02 iš Wayback Machine projekto.
* Pasaulio įžymybės Kurševelyje
* Rusiškas skandalas Kurševelyje (rusų k.)
| Orihuelaisp. *Orihuela* |
| --- |
|              |
| *Orihuela. Tolumoje Sieros de Orihuelos kalnai* |
|  |
| 

OrihuelaOrihuela

38°5′8″ š. pl. 0°56′49″ v. ilg.﻿ / ﻿38.08556°š. pl. 0.94694°r. ilg.﻿ / 38.08556; 0.94694﻿ (Orihuela)Koordinatės: 38°5′8″ š. pl. 0°56′49″ v. ilg.﻿ / ﻿38.08556°š. pl. 0.94694°r. ilg.﻿ / 38.08556; 0.94694﻿ (Orihuela) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Ispanijos vėliava Ispanija |
| **Regionas** | Valensijos regionas Valensijos regionas |
| **Provincija** | Alikantės provincija |
|  |
| **Meras** | José Antonio Bascuñana |
|  |
| **Gyventojų** (2015 m.) | 82 675  |
| **Plotas** | 367,19 km² |
| **Tankumas** (2015 m.) | 225 žm./km² |
| **Altitudė** | 236 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 03300 (miesto), 03189 (pakrantės), kaimų: 03310-03318, 03320, 03369, 03689. |
| **Tinklalapis** | www.orihuela.es |
|  **Vikiteka** | Orihuela |

**Orihuela** – miestas ir savivaldybė Alikantės provincijoje, Ispanijoje. Įsikūręs Sieros de Orihuelos (isp. *Sierra de Orihuela*) kalnų papėdėje. Populiacija – 82 675 žmonės (2015 m. duomenys). Savivaldybės plotas – 367,19 km², įskaitant ir kaimus. Per miestą teka Segura.

Pagrindinė pramonės šaka yra žemės ūkis. Auginamos citrinos, apelsinai, migdolai, alyvuogės, palmės, granatai, medvilnė ir daržovės. Gaminamas šilkas, vilna bei konservuoti maisto produktai. Svarbus ekonomikos faktorius yra turizmas.

Istorija
--------

Miestą įkūrė romėnai, kurie gyvenvietę pavadino *Orcelis*, vėliau pervadino į *Aurariola*.

576 m. buvo vestgotų Aurariolos provincijos sostine. 1366 m. tapo Valencijos karalystės dalimi. 1437 m. tapo miestu. 1707 m. Imperatoriaus Karolio V paliepimu, tapo Orihuelos provincijos sostine.

Galerija
--------

* 
* Orichuelos katedraOrichuelos katedra
* Orihuela 1870 m.Orihuela 1870 m.
| **Saulius Šarkauskas** |
| --- |
| Gimė | 1970 m. balandžio 25 d. (53 metai)Klaipėda |
| Tautybė | lietuvis |
|  |
| Veikla | dviratininkas |
|  |
| Žinomas (-a) už | olimpinių žaidynių dalyvis |

**Saulius Šarkauskas** (g. 1970 m. balandžio 25 d. Klaipėdoje) – buvęs Lietuvos plento dviratininkas, olimpietis. 

2009 m. baigė Klaipėdos universitetą. Nuo 2006 m. dviračių serviso centro UAB Provelas vadovas.

Sportinė karjera
----------------

1994-2001 m. S. Šarkauskas buvo Lietuvos olimpinio sporto centro sportininkas, Lietuvos nacionalinės rinktinės narys.

Lietuvos dviračių sporto čempionu buvo 6 kartus: lenktynių plentu - 100 km komandinių (1990), daugiadienių individualių (1991) ir komandinių (1993, 1994), 150 km grupinių (1995), daugiadienių grupinių lenktynių treku (1995). 

Pasaulio čempionato (1995 m. Bogota, Kolumbija) 177 km grupinių lenktynių dalyvis (59 vieta). Daugiadienių lenktynių „Volta Portugal" trečio (1996), ketvirto (1999) ir keturiolikto (2000) etapų laimėtojas. 

2000–2005 m. atstovavo Portugalijos sporto klubams.

Du kartus dalyvavo olimpinėse žaidynėse:

* 1992 m. Barselonos olimpiadoje 194,4 km grupinėse lenktynėse užėmė 23 vietą.
* 2000 m. Sidnėjaus olimpiadoje 239 km grupinių lenktynių nebaigė.

S. Šarkausko pirmasis treneris buvo A. Petrauskas (1983-1988), kiti – N. Dumbauskas (1986-1988 ir 2003-2005), V. Žukauskas (2001-2002), H. Sinkevičius (1998-2001).

Nuorodos
--------

* Saulius Šarkauskas Lietuvos sporto enciklopedijoje
* Saulius Šarkauskas (*sports-reference.com*) Archyvuota kopija 2016-12-03 iš Wayback Machine projekto.
* Saulius Šarkauskas (*cyclingarchives.com*)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Vakarinių prieigų sritis
**Vakarinės prieigos** (angl. *Western Approaches*) - stačiakampė zona Atlanto vandenyne, esanti į vakarus nuo D. Britanijos salos. Stačiakampio aukštis didesnis negu plotis. Šiaurinė ir pietinė zonos ribos atitinka šiauriausią ir piečiausią D. Britanijos taškus, rytinė riba sutampa su vakarine D. Britanijos pakrante, o vakarinė riba yra iš šiaurės į pietus einanti linija piečiau Islandijos. Ši zona labai svarbi Didžiajai Britanijai, kadangi daug didžiųjų uostų yra šioje zonoje. 

Terminas *Vakarinės prieigos* paprastai naudojamas aptarinėjant karinių laivynų veiksmus Pirmajame ir Antrajame pasauliniame karuose, kai Vokietijos Karinis jūrų laivynas blokavo D. Britaniją povandeniniais laivais, veikusias šioje zonoje. Kadangi beveik visa laivyba į D. Britaniją ir iš jos vykdavo pro šią zoną, zona buvo povandeninių laivų medžioklės zona, ji turėjo būti efektyviai ginama. Tam buvo įsteigta Vakarinių prieigų vadovybė, besirūpinusi šios zonos gynyba nuo Vokietijos povandeninių laivų.
**Saulius Vengris** (g. 1942 m. kovo 6 d. Vilniuje) – lietuvių fizikas, gamtos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1959–1964 m. studijavo Vilniaus universiteto Fizikos ir matematikos fakultete. Po baigimo paskirtas dirbti asistentu Fizikos fakulteto Puslaidininkių fizikos katedroje. 1975 m. apgynė fizikos ir matematikos kandidato (dabar – mokslų daktaro) disertacją tema „Skylių fotogeneracija ir pernaša amorfiniame ir skystajame selene" (vadovai Jurgis Viščakas ir Gytis Juška). Nuo 1983 m. yra Fizikos fakulteto Kietojo kūno elektronikos katedros docentas. 1992–1993 m. buvo Fizikos fakulteto dekanu, nuo 1993–2002 m. – Vilniaus universiteto akademinių reikalų prorektorius, 2002–2005 m. – Švietimo ir mokslo ministerijos sekretorius. Nuo 2005 m. yra Vilniaus dailės akademijos strateginės raidos prorektorius.

Buvo aktyvus FiDi dalyvis.

### Bibliografija

* Saulius Vengris. *Puslaidininkinių struktūrų (tranzistorių, tiristorių, optronų ir lazerių) veikimo pagrindai: metodiniai nurodymai*. Vilnius: Vilniaus V. Kapsuko universitetas, 1979. – 64 p.:iliustr.
* Saulius Vengris. *Puslaidininkinių diodų veikimo principai: metodiniai nurodymai*. Vilnius: Vilniaus V. Kapsuko universitetas, 1979. – 82 p.:iliustr.
* Alfonsas Juodviršis, Mečislovas Mikalkevičius, Saulius Vengris. *Puslaidinikių fizikos pagrindai*. Vilnius: „Mokslas", 1985. – 352 p.:iliustr.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Sveikiname Vilniaus universiteto ir Puslaidininkių fizikos instituto mokslininkus ir pedagogus Saulių Vengrį, Gytį Jušką ir Romualdą Brazį*. Fizikų žinios, 2002, Nr.22.
| **Saulius Šatkauskas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1970 m. kovo 10 d. (53 metai)Palanga |
|  |
| Veikla | biofizikas |
| Organizacijos | Vytauto Didžiojo universitetas |
| Pareigos | profesorius |
|  |
| Išsilavinimas | biomedicinos mokslų daktaras |

**Saulius Šatkauskas** (g. 1970 m. kovo 10 d. Palangoje) – Lietuvos biofizikas, Vytauto Didžiojo universiteto docentas, VDU Gamtos mokslų fakulteto Aplinkos tyrimų centro vadovas.

Biografija
----------

1988 m. baigė Palangos 1-ąją vidurinę mokyklą. 1993 m. baigė Kauno technologijos universitetą. 1998 m. Vytauto Didžiojo universitete apgynė mokslų daktaro disertaciją „Elektroporacijos metodo efektyvumo tyrimas navikų elektrochemoterapijoje in vivo". 2001 m. suteiktas docento vardas.

1993–1998 m. VDU Biologijos katedros doktorantas, 1998–2001 m. – mokslo darbuotojas, lektorius, nuo 2000 m. vyresnysis mokslo darbuotojas, nuo 2001 m. VDU Biologijos katedros docentas , nuo 2011 m. VDU Gamtos mokslų fakulteto Aplinkos tyrimų centro vadovas.

Mokslinė veikla
---------------

Dirba biofizikos, biochemijos, neuromokslų srityse. Pagrindinės tyrimų kryptys – vaistų ir genų pernaša į ląsteles ir audinius naudojant elektroporacijos ir ultragarsinės sonoporacijos metodus, navikų elektrochemoterapija, aksonų augimo ir reguliacija. Paskelbė apie 30 mokslinių straipsnių.

Stažavosi 1999–2000 m. Paryžiaus Gustave-Roussy institute, 2005–2007 m. Strasbūro Neurochemijos centre, 2008 m. Strasbūro universitete.

Visuomeninė veikla
------------------

Lietuvos biofizikų draugijos narys, Lietuvos neuromokslų asociacijos narys, Lietuvos biochemikų draugijos narys.

Įvertinimas
-----------

* 2003–2004 m. jaunojo mokslininko metinė stipendija

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos mokslo potencialas[neveikianti nuoroda] [žiūrėta 2011 m. spalio 12 d.]
2. ↑  Gamtos mokslų fakultetas 1990–2010 Archyvuota kopija 2011-05-21 iš Wayback Machine projekto.. K.: Vytauto Didžiojo universitetas, 2011, 36 psl. [žiūrėta 2011 m. spalio 12 d.]
Koordinatės: 55°39′43″š. pl. 22°17′38″r. ilg.﻿ / ﻿55.662°š. pl. 22.294°r. ilg.﻿ / 55.662; 22.294

Kelias per Švedų prūdo pelkę link vakarinio kūlgrindos galo
**Sietuvos kūlgrinda** arba ***Reistrų (Burbiškių, Dargių) kūlgrinda*** – grįstas pelkių kelias (kūlgrinda), esantis Žemaitijoje, Šilalės rajone, Varnių regioniniame parke, tarp Burbiškių, Reistrų ir Dargių kaimų. Sudaro trys dalys. Pirmoji kūlgrindos dalis eina per patį Sietuvų upelį, jungiantį Lūksto ir Paršežerio ežerus bei Švedų prūdo pelkę. Išlikę takai, akmenimis grįsta seno kelio dalis (akmenys vidutinio dydžio, grindinys uždumblėjęs).[1] Antroji, pietrytinė, dalis prie Reistrų kaimo eina per Paršežerio pelkę. Jos grindinio akmenys vidutinio dydžio, grindinys po vandeniu vietomis gerai juntamas, kitur uždumblėjęs.[2]

Pirmosios kūlgrindos ilgis 250 m. Kitos dvi kūlgrindos atitinkamai 180 ir 150 m ilgio, jų plotis 3–4 m. Sietuvos pelkės gylis 5–7 m, virš kūlgrindos – ~0,5–1,5 m.

Sietuvos kūlgrinda minima jau XIV a. kryžiuočių karo kelių aprašymuose. Tai buvęs svarbus kelias, jungęs kairiojoje Lūksto–Paršežerio ežerų ir pelkių sistemoje buvusią Paršpilio pilį (dab. Burbiškių piliakalnis), su pilimis rytuose (Bilionių piliakalnis, Girgždūtė). Dabar per Sietuvos kūlgrindą eina 2 km ilgio pažintinis takas. Tai vienintelė kūlgrinda Lietuvoje, pritaikyta lankytojams.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Objekto Nr. 3326 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. ↑  „Objekto Nr. 31213 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
| **Aleksandras Žalys** |
| --- |
| Gimė | 1951 m. spalio 26 d.Girininkai, Šiaulių rajonas |
| Mirė | 2018 m. rugpjūčio 20 d. (66 metai)Klaipėda |
| Vaikai | Aistė, Gediminas |
|  |
| Veikla | poetas, literatūros kritikas |
| Partija | Liberalų ir centro sąjunga |
|  |
| Alma mater | 1975 m. LSSR konservatorija |

**Aleksandras Žalys** (1951 m. spalio 26 d. Girininkuose, Šiaulių rajonas – 2018 m. rugpjūčio 20 d. Klaipėdoje) – Lietuvos pedagogas, poetas, literatūros kritikas.

Biografija
----------

1958–1962 m. mokėsi Girininkų pradinėje, 1962–1966 m. Raudėnų aštuonmetėje mokykloje, 1969 m. baigė Šiaulių 2-ąją internatinę mokyklą. 1969–1970 m. studijavo Vilniaus universiteto (VU) Filologijos fakultete, 1970 m. Šiaulių pedagoginio instituto Filologijos fakultete, 1971–1975 m. LSSR konservatorijos Klaipėdos fakultetuose – lietuvių kalbą ir literatūrą.

1975–1977 m. LSSR konservatorijos Klaipėdos fakultetų Lietuvių kalbos ir literatūros katedros dėstytojas. 1977–1980 m. VU Lietuvių literatūros katedros aspirantas, 1983 m. apgynė filologijos mokslų kandidato disertaciją. 1980–1984 m. Lietuvių kalbos ir literatūros katedros vyr. dėstytojas, 1984–1989 m. docentas, 1989–1990 m. Klaipėdos fakultetų mokslo prorektorius. Vienas iš aktyviausių Klaipėdos universiteto (KU) steigimo iniciatorių ir kūrėjų, išrinktas šio universiteto pirmojo Senato (1991–1993 m.) pirmininku. 1991–1997 m. KU Humanitarinio fakulteto Lietuvių literatūros katedros vedėjas, 1997–2006 m. Humanitarinių mokslų fakulteto dekanas.

Nuo 1992 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys.

LKP CK narys. Lietuvos Sąjūdžio I Seimo narys. 1998–2000 m. ir 2010–2011 m. Klaipėdos miesto tarybos narys.

Palaidotas Raudėnų kapinėse (Šiaulių rajonas).

Bibliografija
-------------

Docentas yra knygos „Lietuvių baladė" (1979) sudarytojas ir įvadinio straipsnio autorius, parašė „Lietuvių literatūrinė baladė" (1988), „Gyvenimo metaforos ieškant" (2001) ir kt. monografijas. Išleido eilėraščių rinkinius „Iš retų ir išblukusių tekstų", „Laiškai", „Pilis".

Įvertinimas
-----------

* 2000 m. Lietuvos nepriklausomybės medalis
* 2002 m. Ievos Simonaitytės literatūrinė premija, už literatūros kritikos straipsnių rinkinį „Gyvenimo metaforos ieškant"

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Kas yra kas Lietuvoje 95/96. – Kaunas: Neolitas, 1995. – 656 psl.
3. ↑
4. ↑
| **Saulytė Lazaravičienė** |
| --- |
| Gimė | 1931 m. sausio 24 d. (92 metai)Burokraiščio k. Varėnos raj. |
|  |
| Veikla | lietuvių audėja, sodų ir verbų kūrėja, pedagogė, tautodailininkė |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * 2002 m. LR Seimo medalis;
* 2005 m. LDK Gedimino Ordino medalis
 |

**Saulytė Lazaravičienė** (g. 1931 m. sausio 24 d. Burokraiščio k. Varėnos raj.) – lietuvių audėja, sodų ir verbų kūrėja, pedagogė, tautodailininkė.

Biografija
----------

Panočių vidurinės mokyklos mokytoja.

Lietuvos tautodailininkų sąjungos (LTS) narė nuo 1998 m. Lietuvos tautodailės kūrėjų asociacijos (LTKA) narė nuo 2005 m. Parodose dalyvauja nuo 1957 m. Kūrinius eksponavo Briuselyje (Belgija), Švedijoje, Paryžiuje, Anglijoje, Strasbūre (Prancūzija). Darbų įsigijo Lietuvos nacionalinis dailės muziejus, Lietuvos dailės muziejus, Alytaus kraštotyros muziejus, Panočių mokyklos kraštotyros muziejus.

Apdovanojimai
-------------

* 2002 m. LR Seimo medalis;
* 2005 m. LDK Gedimino Ordino medalis (už pedagoginę ir tautodailės veiklą).

Išnašos
-------

1. ↑  Saulytė Lazaravičienė. Lietuvos tautodailininkų sąjungos svetainėje
2. ↑  Paprotiniai menai.
3. ↑  LDK Gedimino Ordino medalis.[neveikianti nuoroda]
| ***Vakarėlių monstras*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Party Monster |
| Kilmės šalis | JAVNyderlandai |
| Režisierius | Fenton BaileyRandy Barbato |
| Prodiuseris (-iai) | Jon MarcusFenton BaileyRandy BarbatoChristine Vachon |
| Scenaristas (-ai) | Fenton BaileyRandy Barbato |
| Kompozitorius | Jimmy Harry |
| Vaidina | Macaulay CulkinSeth GreenChloë SevignyDiana ScarwidMarilyn Manson |
| Metai | 2003 |
| Žanras | Biografinė drama |
| Pagal knygą | James St. James„Disco Bloodbath" |
| Trukmė | 98 minutės |
| Kalba | anglų |
| Platintojas | Strand Releasing |
| Montažas | Jeremy Simmons |
| Kinematografija | Teodoro Maniaci |
| Biudžetas | 5 mln. JAV dol. |
| **IMDb įrašas** |

**Vakarėlių monstras** (angl. *Party Monster*) yra 2003 metų JAV kriminalinė, biografinė drama, pasakojanti apie vieno garsiausių Niujorko vakarėlių organizatorių *Michael Alig* kilimą ir liūdną žlugimą. Filme „klubo vaikų karalių" vaidina Macaulay Culkin, taip pat pasirodo James St James, Dylan McDermott vaidina *Alig* bosą/tėvą, Chloe Sevigny – *Alig* merginą *Gitsie*, Wilmer Valderrama – vienos nakties vaikiną DJ Keoki, Wilson Cruz pasirodo narkotikų platintojo vaidmenyje, filme vaidina ir muzikos pasaulio žvaigždė Marilyn Manson, kuris suvaidina Kristiną, transseksualų narį iš *Alig* aplinkos.

Filmas, paremtas St. James knyga „Disco Bloodbath", atskleidžia faktus apie St. James draugystę su *Alig*, kuri žlunga, kai *Alig* įninka į narkotikus ir po *Melendez* nužudymo pasodinamas į kalėjimą. Filmas pasakoja apie 8-ajame dešimtmetyje Niujorke egzistavusi gėjų, lesbiečių bei transvestitų klubą „Kids". Tai tikrais faktais pagrįsta Maiklo Aligo gyvenimo istorija. „Club Kid" vakarėlių organizatorius, kurio gyvenimas slydo spirale žemyn, kol galiausiai jis atsipeikėjo TV eteryje prisipažinęs narkotikų prekeivio ir kambarioko nužudymu. Filmas įdomus ne tik to meto gėjų klubinės kultūros atkūrimu, bet ir tai, kad vieną pagrindinių gėjų vaidmenų atliko dabar jau suaugęs M. Culkinas. Į kiną 2003 metais grįžęs Macaulay Culkin nusifilmavo juostoje „Party monster", kuriame sukūrė ekscentriško, nuolat besisvaiginančio vakarėlių organizatoriaus vaidmenį.

„Party Monster" pasaulinė premjera įvyko 2003 metais Sundance filmų festivalyje. Tais pačiais metais filmas pristatytas Kanų kino festivalyje.

Aktoriai
--------

*Aktorius vaidmuo*
* Macaulay Culkin – Michael Alig
* Seth Green – James Clark / James St. James „Tikrasis klubo vaikas" James St. James citata.
* Diana Scarwid – Elke
* Chloë Sevigny – Gitsie
* Wilmer Valderrama – Keoki
* Marilyn Manson – Christina
* Dylan McDermott – Peter Gatien
* Mia Kirshner – Natasha
* Wilmer Valderrama – superžvaigždė DJ Keoki
* Daniel Franzese – The Rat / Clara The Careless Chicken / Icy The Polar Bear /Dallas MC
* Natasha Lyonne – Brooke
* Wilson Cruz – Andre „Angel" Melendez
* John Stamos – pokalbių laidos vedėjas
* Richie Rich – vaidina pats save
* Amanda Lepore – vadina pati save

Nuorodos
--------

* Oficiali filmo svetainė
* Party Monster svetainėje Internet Movie Database
**Aleksandras Šepkus** (angl. *Alex Šepkus*, 1954 m. kovo 24 d. Kaune – 2021 m. rugsėjo 6 d. Niujorke, JAV) – lietuvių juvelyras.

Biografija
----------

Mokėsi Kauno 5-ojoje vidurinėje mokykloje, vėliau įstojo į Vilniaus dailės instituto (dabar – Dailės akademija) Pramoninės dailės katedrą. Ją baigė 1977 metais.

1988 m. menininkas išvyko į Jungtines Amerikos Valstijas.

1992 m. Manhatane įsteigė savo kompaniją – *Alex Šepkus*. Juvelyro papuošalai parduodami beveik 150-ies šalių meno galerijų.

A. Šepkus dirbo su brangiomis, kartais egzotiškomis medžiagomis, o jo papuošalų formos asocijuojasi su majų ir indėnų kultūromis. Netrūksta ir sąsajų su senosiomis Rytų, krikščioniškosios Bizantijos kultūromis, taip pat su secesijos stiliumi, garsaus austrų menininko Gustavo Klimto kūryba.

Išnašos
-------

1. ↑  Mirė garsus juvelyras Aleksandras Šepkus, lrt.lt. 2021-09-06. Nuoroda tikrinta 2021-09-06.
2. ↑  „Mirė juvelyras Aleksandras Šepkus". Bernardinai.lt, 2021-09-06. Nuoroda tikrinta 2021-09-06.
3. ↑  Buvusiame moterų vienuolyne – itin prabangūs papuošalai iš mamuto ilties ir safyrų Archyvuota kopija 2017-10-02 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* A. Šepkaus tinklapis
|  |
| --- |
| **Kurševelio oro uostas** |
|  |
| IATA: CVF - ICAO: LFLJ |
| Parametrai |
| Aerodromo tipas | civilinis |
| Miestas | Kurševelis |
| Aukštis virš jūros lygio | 2008 m |
| Koordinatės | 45°23′51″ š. pl. 06°38′04″ r. ilg.﻿ / ﻿45.39750°š. pl. 6.63444°r. ilg.﻿ / 45.39750; 6.63444 |
|
| Kilimo ir tūpimo takai |
| Kryptis | Matmenys | Danga |
| ilgis (m) | plotis (m) |
| 04/22 | 537 | 40 | asfaltbetonis |

**Kurševelio oro uostas** (pranc. *Altiport de Courchevel*, IATA – **CVF**, ICAO – **LFLJ**) – nedidelis oro uostas Prancūzijos Kurševelio slidinėjimo kurorte. Šio oro uosto kilimo ir tūpimo takas labai trumpas, vos 537 metrų ilgio, su 18,6 % nuolydžiu, tad dažnai jis įrašomas į pavojingiausių oro uostų sąrašus. Oro uoste nėra jokių leidimosi pagalbos sistemų ir apšvietimo, tad esant blogom oro sąlygoms leidimasis čia yra labai sunkus ar neįmanomas. 

Šis oro uostas aptarnauja tik mažus lėktuvus ir sraigtasparnius. Prancūzijoje tokie maži oro uostai vadinami *altiportais*.

TV kanalas History Channel savo programoje „Pavojingiausi pasaulio oro uostai" skyrė 7 vietą Kurševelio oro uostui.

Nuorodos
--------

* Oro uosto informacija
**Beringija** – sausumos ruožas, geologinėje istorijoje jungęs Čiukčiją su Aliaska. Ši kontinentinio šelfo dalis periodiškai iškildavo ir nugrimzdavo į jūros dugną ir sudarydavo iki 2000 km pločio sausumos juostą tarp Azijos ir Šiaurės Amerikos. Nuosėdų tyrimai jūros dugne ir abiejose Beringo sąsiaurio pusėse rodo, kad per paskutinius 3 mln. metų Beringija iškilo ir vėl nugrimzdo po vandeniu mažiausiai šešis kartus. Kaskart susijungus žemynams iš Senojo pasaulio į Naująjį ir atgal migravo gyvūnai. Paskutinį kartą Beringija nugrimzdo prieš 10-11 tūkstančių metų. Iki tol sausumos tiltas tarp žemynų egzistavo prieš 15-18 tūkstančių metų.

Šiuolaikiniai tyrimai rodo, kad per šį laikotarpį kelias iš Azijos į Ameriką buvo atviras ne visą laiką. Praėjusius dviem tūkstančiams metų po paskutinės Beringijos iškilimo, Aliaskoje susijungė du milžiniški ledynai, kurie sudarė neįveikiamą kliūtį tarp žemynų. Kartais daroma prielaida, kad pirmykščiai žmonės, kurie spėjo pereiti iš Azijos į Ameriką, tapo kai kurių dabartinių Amerikoje gyvenančių tautų protėviais, pvz. tlinkitų.

Prieš Beringijai išnykstant paskutinį kartą, pasauliniai klimato pokyčiai sudarė sąlygas per Beringiją į Ameriką patekti dabartinių indėnų protėviams. Po to Beringijos vietoje susidarė dabartinis Beringo sąsiauris, o Amerikos gyventojai ilgam tapo izoliuoti. Amerikos apgyvendinimas vyko ir vėliau, bet jau jūros keliu arba ledu (eskimai, aleutai).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 30°04′ š. pl. 15°56′ v. ilg.﻿ / ﻿30.067°š. pl. 15.933°r. ilg.﻿ / 30.067; 15.933

Žemėlapis
**Laukinės salos** arba **Selvaženšo salos** (port. *Ilhas Selvagens*) – nedidelių negyvenamų salų grupė Atlanto vandenyne, Makaronezijoje, tarp Kanarų (165 km) ir Madeiros (280 km) salų. Priklauso Portugalijai, administruojamos iš Madeiros.

Plotas 2,73 km². Laukines salas sudaro Didžioji Laukinė sala (*Selvagem Grande*, 2,45 km²), Mažoji Laukinė sala (*Selvagem Pequena*, 0,30 km²), Fora (0,08 km²) bei dar keletas salelių ir uolų (Šiaurės salos, Apvalioji sala, Aukštoji sala, Didžioji sala ir kt.). Salos uolingos, skardingos. Aukštis iki 163 m (Almajos k. Did. Laukinė s.). Gėlo vandens, augalijos beveik nėra. Laukinėse salose gausiai peri įvairūs jūriniai paukščiai. Aplinkiniuose vandenyse gausu vandens gyvūnijos. Salos paskelbtos gamtos rezervatu.

Manoma, kad šios salos pažymėtos dar 1367 m. venecijiečių žemėlapyje. XV a. salas pasiekė portugalai. XVI a. Laukinės salos priklausė vienai šeimai iš Madeiros. Salose buvo renkami augalai natrio karbonato gavybai, taip pat renkamos kriauklės, moliuskai, gaudomi paukščiai, žvejai prie šių salų žvejodavo. XIX a. čia ieškota piratų lobių. 1911 m. Didžiojoje Laukinėje saloje pastatytas švyturys. 1938 m. salos pripažintos Portugalijai, tačiau į salas pretenzijas reiškia ir Ispanija. Dažnai virš salų neleistinai skraido Ispanijos kariniai lėktuvai ar plaukioja žvejybiniai laivai.

Laukinės salos negyvenamos, tačiau čia yra dvi prižiūrėtojų būstinės.

* Portugalų karinis laivas prie Mažosios Laukinės salosPortugalų karinis laivas prie Mažosios Laukinės salos
* Didžioji Laukinė salaDidžioji Laukinė sala
* Mažoji Laukinė salaMažoji Laukinė sala
* Geltonsnapė audronaša Mažojoje Laukinėje salojeGeltonsnapė audronaša Mažojoje Laukinėje saloje
|  Beringo jūra |
| --- |
| Nuotrauka iš kosmosoNuotrauka iš kosmoso |
| Beringo jūros žemėlapisBeringo jūros žemėlapis |
| **Vandenyno baseinas** | Ramiojo vandenyno |
| **Plotas** | 2 315 000 km² |
| **Tipas** | pakraštinė |
| **Didžiausias gylis** | 5500 m |
| **Įteka** | Jukonas, Anadyris |

**Beringo jūra** (angl. *Bering Sea*, rus. *Берингово море*) – Ramiajam vandenynui priklausanti jūra, esanti į pietus nuo Beringo sąsiaurio. Nuo Ramiojo vandenyno pietuose skiria Aleutų salos. Skalauja JAV (Aliaska) ir Rusijos (Čiukčių pusiasalis, Kamčiatkos pusiasalis) krantus. Plotas – 2,315 mln. km². Vidutinis gylis – 1600 m, didžiausias – 5500 m. Krantai daugiausia aukšti, uolingi.

Svarbiausios įlankos – Anadyrio, Oliutorių (Azijos pakrantė), Nortono, Bristolio (Šiaurės Amerikos pakrantė). Didžiausios salos – Komandorų, Karagos, Šv. Lauryno, Nunivako, Pribylovo, Diomedų. Įteka Anadyris, Oziornaja, Apuka, Chatyrka, Erguvemas (Azija), Jukonas, Kuskokvimas (Š. Amerika).

Vandens temperatūra vasarą siekia 5–6 °C šiaurėje, 9–10 °C pietuose. Druskingumas – 33–34,7 ‰. Žiemą pasidengia ledu. Potvyniai vyksta kas pusė paros, jų aukštis siekia iki 8,3 m (Bristolio įlanka).

Verčiamasi pramonine žvejyba (lašišinės, plekšnės, rudagalvės menkės, silkės, sairos), gaudomi šiauriniai jūrų lokiai, ruoniai, Kamčiatkos krabai. Pakrantėse – „paukščių turgūs". Pagrindiniai uostai – Anadyris, Providenija (Rusija), Nomas (JAV).

Jūra pavadinta keliautojo Vitaus Beringo garbei.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 61
| Narkūnų kapinynas |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Narkūnų kapinynasNarkūnų kapinynas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°28′19″ š. pl. 25°33′12″ r. ilg.﻿ / ﻿55.47194°š. pl. 25.55333°r. ilg.﻿ / 55.47194; 25.55333Koordinatės: 55°28′19″ š. pl. 25°33′12″ r. ilg.﻿ / ﻿55.47194°š. pl. 25.55333°r. ilg.﻿ / 55.47194; 25.55333 |

 |
| Vieta | Utenos rajonas |
| Seniūnija | Leliūnų seniūnija |
| Naudotas | XIV a. pabaiga - XV a. pradžia |
| Tirtas | 1976–1977 m. |
| Registro Nr. | AV1949 / A947 / 13146 |

**Narkūnų kapinynas** – kapinynas (unikalus objekto MC kodas 13146; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AV1949; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A947) Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, prie Narkūnų kaimo, Leliūnų seniūnija.

Kapinynas
---------

Kapinynas yra smėlio ir žvyro kalvoje 750 m į pietryčius nuo Narkūnų piliakalnio, vadinamo Utenio Pilimi, 700 m į šiaurės vakarus nuo kelio Vilnius – Utena ir 100 m į vakarus nuo kelio Narkūnai – Šilinė. Apardytas dirbant žemės ūkio darbus.

Tyrimai
-------

1976–1977 m. ekspedicija, (vadovas Aleksiejus Luchtanas) ištyrė 250 m² plotą. Rasta 11 kapų (6 vyrų, 3 moterų, 2 vaikų) su nedegintais mirusiaisiais. Jie laidoti mediniuose karstuose, prie suaugusiųjų rasta akmenų.

Įkapės:

ginklai – geležiniai įmoviniai ietigaliai, plačiaašmeniai pentiniai kirviai, peiliai;
papuošalai – žalvariniai žiedai, plokštinės ir ažūrinės segės, auskarai, kaklo apvaros iš žvangučių ir kryželių, sagos, amuletai-kabučiai, žiedai plačia priekine dalimi;
darbo įrankiai – skustuvai, galąstuvai, skiltuvai, titnago skeltės, verpstukai, adatinės;
piniginės;
lietuviška Jogailos moneta.
Kapinynas datuotinas XIV a. – XV a. jame laidoti Narkūnų piliakalnio mirusieji. Kapinynas laikytinas seniausiomis Utenos kapinėmis. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksiejus Luchtanas. *Narkūnų kapinynas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVI (Naha-Omuta). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 65-66 psl.

Nuorodos
--------

* Lietuvos nacionalinis muziejus.
| Laukininkų piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Laukininkų piliakalnisLaukininkų piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°16′15.5″ š. pl. 24°12′9.6″ r. ilg.﻿ / ﻿54.270972°š. pl. 24.202667°r. ilg.﻿ / 54.270972; 24.202667Koordinatės: 54°16′15.5″ š. pl. 24°12′9.6″ r. ilg.﻿ / ﻿54.270972°š. pl. 24.202667°r. ilg.﻿ / 54.270972; 24.202667 |

 |
| Vieta | Alytaus rajonas |
| Seniūnija | Alovės seniūnija |
| Aukštis | 5-14 m |
| Plotas | 20x13 |
| Naudotas | I tūkstantmečio pradžia |

**Laukininkų piliakalnis**, *Svirnakalnis* – piliakalnis Alytaus rajono savivaldybės teritorijoje, į vakarus nuo Laukininkų, Varėnos rajono savivaldybė, Merkinės seniūnija. Pasiekiamas iš plento  **129**  Antakalnis–Jieznas–Alytus–Merkinė  pasukus į kairę rytų kryptimi žvyrkeliu link Rimėnų, Ilgiuose pasukus į dešinę pietryčių kryptimi, už 1,35 km ties kairėje, toliau nuo kelio esančia sodyba (prie kelio lapuočių miškelis) pasukus į dešinę pietvakarių kryptimi nežymiu lauko keliuku, 250 m iki pušyno pakraščio – yra 50 m į pietvakarius nuo pušyno krašto, pušyne, keliuko tęsinyje į mišką, privačioje valdoje, aptvertoje tvora.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas Ilgio ežero šiaurės rytų krante esančioje atskiroje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga rytų – vakarų kryptimi, 20x13 m dydžio. Šiaurės vakarų šlaite, 4 m žemiau aikštelės yra pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi trikampė 20x15 m dydžio natūrali terasa, pietryčių šlaite, 4,5 m aukščiau vandens – kita 15 m pločio natūrali terasa. Šlaitai vidutinio statumo, nuo 5 m aukščio šiaurės rytuose iki 14 m pietryčiuose. Piliakalnis apsodintas pušimis, anksčiau buvo ariamas, apardytas lobių ieškotojų, aikštelės centras dirvonuoja.

Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pirmąja puse. 

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Nemunaičio piliakalnis 11 km | Poteronių piliakalnis 10 km | Daugų piliakalnis 14 km  Pociūniškių piliakalnis 4,5 km |  |
| Piliakalnio piliakalnis (Alytus) 7 km |  | Dvarčių piliakalnis 12 km |
| Radyščiaus piliakalnis 19 km | Merkinės piliakalnis 13 km | Mikniūnų piliakalnis 5,5 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Laukininkai
| **Petras Jockus** |
| --- |
|  |
| Petras Jockus |
| Gimė | 1906 m. liepos 1 d.Notėnai, Rusijos imperija |
| Mirė | 1931 m. liepos 20 d. (25 metai)Lietuva |
|  |
| Veikla | plėšikas |

**Petras Jockus** (1906 m. liepos 1 d. Notėnuose – 1931 m. liepos 20 d.) – plėšikas, tarpukariu veikęs Žemaitijoje, Šiaurės Lietuvoje.

Biografija
----------

Teisme P. Jockus tvirtino esąs kilęs Notėnų bažnytkaimio. Augęs be motinos, pas pamotę. Subūrė plėšikų gaują iš 4 žmonių, teigiama, kad savo žiauriais darbais pagarsėjo visoje Žemaitijoje.

Pasakojama, kad P. Jockus buvo labai apsukrus, nors ne kartą įkliuvo, jam vis pavykdavo pasprukti, tyčiojosi iš policijos, ilgą laiką jo niekaip nesisekė sugauti. Anot kraštotyrininko V. Rimgailos, kartą nusikaltėlis iš uniformuoto policininko atėmė revolverį ir liepė šiam pasakyti savo vadui, jog tai padarė P. Jockus. Už P. Jockaus galvą Piliečių apsaugos departamentas buvo pasiūlęs didelę piniginę premiją.

Galiausiai P. Jockus su bendrininkais įkliuvo, baudžiamoji byla 1931 m. balandį buvo nagrinėjama Šiauliuose. Nagrinėjant šią bylą, dalyvavo advokatas M. Markauskas (vėliau bylą aprašė savo prisiminimuose). Petras Jockus ir jo bendrininkai Stepas Kontaras, Lengvinas, Tamašauskas ir Kazys Eirošius buvo apkaltinti 9 plėšimais ir dviem žmogžudystėmis ir nuteisti mirties bausme, kiti – kalėti įvairius terminus.

Mirties bausmė P. Jockui įvykdyta 1931 m. liepos 20 d. Pasakojama, kad prieš ją įvykdant, P. Jockus, stovėdamas prieš egzekucijai pasiruošusių kareivių rikiuotę, paprašė užsirūkyti papiroso ir kad atrištų rankas, taip pat paprašęs taikyti į galvą. Prašymai buvo patenkinti, tačiau rankos neatrištos, nes baimintasi, kad P. Jockus bandys bėgti.

Išnašos
-------

1. ↑  Skelbimas apie atlyginimą už plėšiko Petro Jockaus išdavimą Archyvuota kopija 2022-02-05 iš Wayback Machine projekto.
2. 1 2 3 4 5  Asta Dykovienė. „Nusikaltimų istorija: blogio šaknys nekinta". Klaipėda, 2015-09-05. Nuoroda tikrinta 2022-02-05.
3. ↑  „Garsus tarpukario plėšikas Jockus: tyčiojosi iš policijos, mintinai teisme vardijo savo nusikaltimus, bet vis tiek sugebėjo sužavėti spaudą ir advokatą". Delfi.lt. Nuoroda tikrinta 2022-02-05.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |


|  |
| --- |
| MAZ-525 |
|  |
| Bendra informacija |
| Gamintojas | MAZ |
| Gamybos metai | 1950-1959 |
| Chronologija |
| Po to | BelAZ-580 |
| Kėbulas ir važiuoklė |
| Klasė | Karjerinis sunkvežimis |
| Išdėstymas | FR |
| Variklis ir transmisija |
| Variklis (-iai) | Dyzelis:38880 cm³ V12 |
| Transmisija (-os) | 4 pavarų hidromechaninė nuo 1952 m. 5 pavarų |
| Išmatavimai |
| Ratų bazė | 4780 mm |
| Ilgis | 8305 mm |
| Plotis | 3220 mm |
| Aukštis | 3675 mm |
| Svoris | 24380 kg |
| Kita informacija |
| Susiję automobiliai | MAZ-530 |

**MAZ-525** (rus. *МАЗ-525*; nuo 1958 m. – **BelAZ-525** (rus. *БелАЗ-525*)) – didelės keliamosios galios tarybinis sunkvežimis, kuris buvo gaminamas Minsko automobilių gamykloje. Sunkvežimis pradėtas projektuoti 1949 m. Jaroslavlio automobilių gamykloje, vadovaujant didelės keliamosios galios automobilių konstrukcijos biurui prie TSRS automobilių pramonės ministerijos. Projektas pavadintas „JAZ-225" (rus. *ЯАЗ-225*). Automobilio kairėje pusėje buvo planuojama sumontuoti kabiną nuo sunkvežimio „JAZ-200". Automobilio konstrukcija buvo visiškai išbaigta perdavus techninę dokumentaciją MAZ gamyklai. Serijinė gamyba truko nuo 1950 iki 1958 m. „MAZ" markės automobilių buvo pagaminta apie 800 vienetų.

Išorinis automobilio vaizdas, skirtingais gamybos metais, pasikeitė nežymiai. Pirmuose „MAZ-525" modeliuose variklio gaubtas buvo lygus kabinos pločiui, o vėlesniuose modeliuose jis tapo žymiai siauresnis. Pradžioje variklio gaubto kampuose buvo montuojami atitvarai, mechanikų, aptarnaujančių variklį, saugumui, bet vėliau jų buvo atsisakyta. Ant pirmųjų „MAZ-525" variklio gaubto buvo tvirtinama chromuota stumbro figūrėlė, vėlesniuose modeliuose stumbro vaizdas buvo išpresuotas variklio gaubto šonuose. Be to, pirmuose „MAZ-525" modeliuose radiatoriaus grotelės priminė „MAZ-200" groteles.

1952 m. ant sunkvežimio bazės buvo sukurtas balninis vilkikas „MAZ-E-525D", kuris buvo skirtas darbui su 15 m³ skreperiu „D-189". 1954 m. buvo sukurtas unikalus sunkvežimis-troleivežis, kuriame buvo sumontuoti du troleibuso elektros varikliai „D-202", kurių bendra galia 172 kW.

1959 m. ant bazinių „MAZ-525" mazgų buvo pagaminti 3 ratiniai oro uosto vilkikai „MAZ-541".

Nuo 1958 m. lapkričio 1 d. sunkvežimio gamyba perduota Baltarusijos automobilių gamyklai, kurioje toliau gamintas iki 1967 m. pavadinimu „BelAZ-525". At variklio gaubto nebeliko stumbro atvaizdų, o vietoje jų atsirado užrašai „BELAZ" (rus. *БЕЛАЗ*). Tais pačiais metais ant automobilio bazės, Žodzinoje, buvo sukonstruotas balninis vilkikas „BalAZ-525A", kuris buvo skirtas 45 tonų keliamosios galios puspriekabės „BelAZ-5271" vilkimui. Tačiau serijinei gamybai nebuvo paleistas.

Automobiliai buvo naudojami iki aštunto dešimtmečio pradžios. „MAZ-525" buvo naudojami didžiausiose tarybinėse statybose, vykusiose šeštajame-septintajame dešimtmečiuose, taip pat statybose užsienyje (pvz.: Asuano užtvakos, Egipte statyboje). Vienintelis išlikęs egzempliorius, kaip paminklas, stovi Krasnojarsko hidroelektrinėje.
**Petras Karašauskas** (1897 m. rugpjūčio 7 d. Mahanoi Sityje, PA, JAV – 1968 m. gegužės 13 d. Vilks Bare, Pa, JAV) – pianistas, vargonininkas ir chorvedys.

Biografija
----------

Savo gimtojo miesto aukštesniojoje muzikos mokykloje skambinti fortepijonu mokėsi pas prof. J. Wrighta, o vėliau fortepijono studijas tęsė Niagaros universiteto Virgil Conservatory Niujorke. Grigališkąjį choralą studijavo Mary Wood College Scrantone, PA. Grįžęs į Mahanoi Sitį, keletą metų buvo muzikos instruktorius, įkūrė fortepijono studiją. 1923 pakviestas vargonininkauti ir vadovauti chorui Šv. Petro ir Povilo lietuvių parapijoje Hazletone, PA, o 1924 persikėlė į Šv. Juozapo lietuvių parapiją Duryea, PA.

Nuo 1925 pradėjo vargonininkauti Šv. Kazimiero lietuvių parapijoje Plimute, PA. Čia suorganizavo mišrųjį, mergaičių ir 85 dalyvių berniukų chorą bei orkestrą. Su kolektyvais rengė koncertus, giedojo bažnyčiose, dalyvavo radijo laidose, statė operetes ir dramos veikalus. Gražiai pasireiškęs su chorais, prisidėjo prie dainų švenčių ir kitų kultūrinių renginių organizavimo. Su chorais dalyvavo 1930 jungtiniame chorų koncerte, minint Vytauto Didžiojo 500 metų mirties jubiliejų Vilks Bare. P. Karašausko iniciatyva 1934 surengta pirmoji Wyomingo Klonio lietuvių chorų dainų šventė (dalyvavo 11 parapijų chorų).

Su chorais jis dalyvavo lietuvių dienose Lakeside, PA, prisidėjo prie 1939 New Yorko Pasaulinės parodos Lietuvių dienos koncertų organizavimo (dalyvavo šeši chorai), buvo jungtinio choro dirigentas. Dalyvavo sudarant dainų švenčių programas, organizuojant S. Šimkaus chorą. Daug nuveikė „Dainos" draugijoje, dirbdamas jos iždininku. 1938 LRKSA seime Pittsburghe, PA, išrinktas susivienijimo viceprezidentu, 1942 seime Hartforde, CT, iždo globėju, 1948 – iždininku.

Nuo 1925 buvo ALRK Vargonininkų sąjungos narys, nuo 1934 su pertrauka iki mirties buvo šios sąjungos Scrantono provincijos kuopos iždininkas, dainų švenčių rengimo iždininkas. Buvo aktyvus radijo valandėlių dalyvis, be chorų, organizavo ir orkestrus.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| **Petras Juknevičius** |
| --- |
| Gimė | 1920 m. gruodžio 6 d. (102 metai)Petriškiuose, Pumpėnų valsčius |
|  |
| Veikla | Lietuvos chorvedys |

**Petras Juknevičius** (g. 1920 m. gruodžio 6 d. Petriškiuose, Pumpėnų valsčius, Panevėžio apskritis) – Lietuvos dainininkas (bosas) ir chorvedys.

Biografija
----------

Tėvai ir brolis Juozas bolševikų ištremti į Sibirą. 1940–1941 m. Petras lankė muzikos kursus Panevėžyje (dėstė M. Karka, A. Belazaras ir kt.). 1945 m. įstojo į Vilniaus muzikos mokyklą mokytis dainuoti, bet netrukus sovietų suimtas už priklausymą pogrindžio organizacijai „Lietuvos laisvės armija". Po pusmečio tardymo išvežtas į Komijos respubliką -Vorkutą. 1946 m. žiemą bylą nutraukus, vėl grįžo tęsti mokslo į Vilniaus muzikos mokyklą (dainuoti mokė S. Krzyzanowska). 1951 m. antrą kartą suimtas už dalyvavimą partizaniniame judėjime (1941 kovėsi Paįstryje) ir nuteistas 25 metus kalėti ir dar penkeriems metams tremties. Kalėjo 1951–1955 m. Viatlage (Kirovo sritis); mirus Stalinui, byla nutraukta. Grįžęs į Lietuvą, vėl įstojo į Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokyklą, kur 1956 įgijo chorvedžio specialybę (dėst. A. Ilčiukas). 1970 m. neakivaizdiniu būdu baigė Lietuvos valstybinę konservatoriją (doc. K. Griauzdės choro dirigavimo klasė).

Mokydamasis dainavo Lietuvos valstybinės filharmonijos chore, Lietuvos valstybinio radijo vokaliniame ansamblyje ir Lietuvos valstybinio dainų ir šokių liaudies ansamblio chore. Suorganizavo Vilniaus odos ir galanterijos gamyklos mišrųjį chorą. 1958–1985 m. su pertrauka vadovavo Vilniaus elektrinio suvirinimo gamyklos mišriajam chorui – parengė 1975 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms. 1970 m. respublikinei dainų šventei paruošė Vilniaus celiuliozės – popieriaus eksperimentinio konstravimo biuro mišrųjį chorą. Daug metų vadovavo Vilniaus ryšių klubo, Vilniaus skaičiavimo mašinų gamyklos ir kitų sostinės įstaigų bei įmonių vokaliniams ansambliams ir solistams, kurie dalyvavo koncertuose, pirmųjų ir kitų prizinių vietų pelnė „Sidabrinių balsų" konkursuose, padarė fondinių įrašų Lietuvos radijui.

P. Juknevičius 1962–1980 m. kūrybiškai dirbo su Vilniaus plastmasinių dirbinių gamyklos mišriuoju choru (60 dalyvių) „Plastikas" (1973). Chorą išmokė apie 80 įvairių kūrinių ir surengė per 100 koncertų Lietuvoje, dainavo Rusijoje, Vidurinėje Azijoje ir Čekoslovakijoje. Chorą parengė 1970, 1975 ir 1980 m. respublikinėms dainų šventėms, apžiūrose ir konkursuose pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų. 1980–1982 m. buvo „Plastiko" chormeisteris, 1990 m. pradėjo vadovauti Vilniaus miesto religinių bendrijų chorams, vokaliniams ansambliams ir solistams.

Chorvedys ir savo vaikus išaugino menininkais. Elena Juknevičiūtė-Vilkienė dailininkė – architektė, Raimonda Juknevičiūtė-Svirskienė muzikologė – vyresnioji muzikos mokytoja, Valdas Juknevičius kvalifikuotas chorvedys.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| **Petras Kežinaitis** |
| --- |
| Gimė | 1906 m. balandžio 25 d.Kybartai, Vilkaviškio apskritis |
| Mirė | 1969 m. lapkričio 4 d. (63 metai)Kaunas |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius, kraštotyrininkas, vertėjas |

**Petras Kežinaitis** (1906 m. balandžio 25 d. Kybartuose, Vilkaviškio apskritis – 1969 m. lapkričio 4 d. Kaune) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, kraštotyrininkas.

Biografija
----------

Mokėsi Kybartų gimnazijoje, ten leido ir redagavo šapirografuotus jaunimo leidinius „Atžalos žiedai" ir „Mūsų žygiai". Nuo 1926 m. dalyvavo valstiečių liaudininkų veikloje, 1928 m. buvo kalinamas Varnių koncentracijos stovykloje.

1929–1930 m. dirbo Telšių laikraščio „Žemaitis" redakcijoje, 1930–1931 m. dienraščio „Lietuvos žinios" redakcijoje Kaune, 1932–1934 m. jos atstovas Šiauliuose ir Klaipėdoje. 1930–1931 m. Kybartuose redagavo savaitraštį „Mūsų naujienos", 1931–1932 m. Šiauliuose – savaitraštį „Naujienos", 1933 m. laikraštį „Jaunimietis" su priedu „Naujosios Šiaulių naujienos". 1934–1936 m. žurnalo „Jaunimas" redaktorius ir Lietuvos jaunimo sąjungos centro valdybos reikalų vedėjas-generalinis sekretorius. 1936–1940 m. vietoj uždaryto žurnalo „Jaunimas" leido žurnalą „Mūsų jaunimas". Už paskelbtas publikacijas ir žurnalistinę veiklą ne kartą buvo baudžiamas ir kalinamas.

1940 m. birželio-rugsėjo mėn. LSSR vidaus reikalų ministerijos spaudos skyriaus viršininkas. 1945–1946 m. Lietuvos kino studijos direktorius. 1945–1947 m. Leidyklų ir poligrafijos valdybos viršininko pavaduotojas. 1948–1949 m. Kauno miesto Vykdomojo komiteto kultūros švietimo skyriaus vedėjas. 1950 m. grįžo į žurnalistinę veiklą. 1950–1951 m. ir 1955–1957 m. Kauno rajono laikraščio „Socialistiniu keliu" atsakingasis sekretorius. 1951–1955 m. laikraščio „Nemuno upeivis" redaktoriaus pavaduotojas. 1957–1962 m. žurnalo „Šluota" techninis redaktorius.

Išleido kraštotyros apybraižų, iš rusų kalbos išvertė per 10 romanų bei kitų grožinės literatūros kūrinių.

Bibliografija
-------------

* Kauno apylinkės. – Vilnius: Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla, 1958. – 125 p.: iliustr.
* *Каунас* / Aleksandra Gulbinskienė, Vincas Černeckis, Petras Kežinaitis. – Vilnius: Valstybinė politinės ir mokslinės literatrūros leidykla, 1962. – 174 p.: iliustr.
* Aplink Kauną: turistinės kelionės po Kauno miesto pakraščius ir priemiesčius, jo artimesniąsias bei tolimesniąsias apylinkes. – Vilnius: Mintis, 1966. – 96 p.

Įvertinimas
-----------

* 1967 m. LTSR nusipelnęs žurnalistas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Bronius Raguotis. *Petras Kežinaitis*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 302
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 221 psl.