recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Kitos reikšmės – Balaklava (reikšmės).*
Būdai, kaip dėvima balaklava
**Balaklava**, *slidininko kaukė* (angl. *balaclava, ski mask*) – galvos dangalas, dengiantis visą galvą, išskyrus akis, kartais didesnę sritį apie akis. Balaklavas naudoja lauko žiemos sporto šakų (slidinėjimas, snieglenčių ir sniegaeigių sportas) sportininkai, motociklininkai veidui nuo šalto vėjo apsaugoti ir šilumai sulaikyti.

Pavadinimas
-----------

Pavadinimas *balaclava* atsirado iš Balaklavos miesto netoli Sevastopolio (Krymas, Ukraina) pavadinimo. Krymo karo metu megztas kaukes siuntė britų kareiviams, kad šie apsisaugotų nuo šalto oro žiemą. JAV dažnesnis pavadinimas yra ne *balaclava*, o *ski mask*.

Indijoje balaklavas dažnai vadina *monkey caps* 'beždžionių kepurės', kadangi jos paprastai būna žemės spalvų ir slepia žmogaus veido bruožus. Indijoje balaklavas paprastai dėvi kareiviai, tarnaujantys Himalajuose. Indijoje balaklavos kartais turi mažą dekoratyvinį bumbulą viršugalyje.

Gamyba
------

Balaklavos paprastai mezgamos iš vilnos, gali būti užraitotos aukštyn, tuomet tampa panašios į slidininko kepuraitę, dengia tik viršutinę galvos dalį.
  
Šiuolaikinės balaklavos gaminamos iš įvairių medžiagų – šilko, medvilnės, polipropileno, neopreno, vilnos, akrilo ar *fleece* audeklo.

Naudojimas
----------

Balklavos naudojamos:

* veidui nuo šalčio apsaugoti. Slidininkų, motociklininkų ir kitos balaklavos.
* veidui apsaugoti nuo ugnies. Tokios yra automobilių lenktynininkų, JAV jūrų pėstininkų balaklavos, gaminamos iš nedegių medžiagų.
* veido bruožams paslėpti. Tam balaklavas naudoja kriminaliniai nusikaltėliai bei antiteroristinių ir kitų pajėgų kariai bei policininkai, demonstracijų dalyviai, vengiantys valdžios represijų.

JAV Jūrų pėstininkų korpusas ėmė naudoti specialias balaklavas, kurios turi atsegamą veidą pridengiančią dalį, kurios yra vadinamojo FROG kostiumo, skirto apsisaugoti nuo liepsnos ar karščio bangos, dalis.

* Sniegaeigio vairuotojo balaklava
* Irako policininkas su balaklava
* JAV jūrų pėstininkų apsauginė balaklava
* JAV „ruonių" (SEAL) karys Irake

Nuorodos
--------

1. ↑  Games, Alex (2007) *Balderdash & piffle: one sandwich short of a dog’s dinner*, London: BBC, ISBN 978-1-84607-235-2
2. ↑  Ghosh, Subir (2005) „Thanda lege jabey" Article in 19 Nov Hindusthan Times
3. ↑   Archyvuota kopija 2012-10-29 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑   Archyvuota kopija 2012-09-16 iš Wayback Machine projekto.



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Balaklava (apranga)** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Balachna*Балахна* |
| --- |
|        |
| *XIX a. Viešpaties Paaukojimo cerkvė* |
|  |
| 

BalachnaBalachna

56°28′0″ š. pl. 43°32′0″ r. ilg.﻿ / ﻿56.46667°š. pl. 43.53333°r. ilg.﻿ / 56.46667; 43.53333﻿ (Balachna)Koordinatės: 56°28′0″ š. pl. 43°32′0″ r. ilg.﻿ / ﻿56.46667°š. pl. 43.53333°r. ilg.﻿ / 56.46667; 43.53333﻿ (Balachna) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+4) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Žemutinio Naugardo sritis Žemutinio Naugardo sritis |
| **Rajonas** | Balachnos rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 52 813  |
| **Altitudė** | 75 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Balachna |

**Balachna** (rus. *Балахна*) – miestas Rusijoje, Žemutinio Naugardo srityje, 34 km į šiaurės vakarus nuo Žemutinio Naugardo, Volgos dešiniajame krante. Rajono centras. Pro miestą eina Žemutinio Naugardo–Ivanovo plentas. Veikia Gorkio valstybinė rajoninė elektrinė, popieriaus ir celiuliozės kombinatas, kartono, polipropileno plėvelės, stiklo taros gamyklos.

Balachoje veikia krašto muziejus, yra XVI a. Dievo Motinos Globos („Pokrovo") vienuolynas su Dievo Motinos Globos ir Šventojo Mikalojaus cerkvėmis, taip pat XVI a. Kristaus Gimimo cerkvė, kelios kitos XVIII–XIX a. cerkvės, XIX a. gyvenamieji namai, miesto rūmai.

Istorija
--------

Balachna rašytiniuose šaltiniuose minima nuo 1536 m. kuomet nukentėjo nuo Safa Girėjaus antpuolio. Viduramžiais buvo apskrities centru ir svarbia druskos gavybos vieta. Čia įsikūrė vienuolynas, vėliau pastatyta laivų remonto dirbtuvė. Tarybiniais metais pastatyta šiluminė elektrinė.

* Kristaus Persikūnijimo cerkvėKristaus Persikūnijimo cerkvė
* Popieriaus kombinatasPopieriaus kombinatas
* Miesto ženklasMiesto ženklas
* Volgos krantinėVolgos krantinė

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 48
Koordinatės: 54°31′ š. pl. 23°47′ r. ilg.﻿ / ﻿54.517°š. pl. 23.783°r. ilg.﻿ / 54.517; 23.783

Sengirės plotai Balbieriškio miške
**Balbieriškio miškas** – miškas Prienų rajono savivaldybės ir Marijampolės savivaldybės teritorijoje, 4 km į vakarus nuo Balbieriškio.

Geografija
----------

Plotas 3580 ha, mišku apaugę 3180 ha. Valstybės reikšmės miško 2855 ha; priklauso Prienų miškų urėdijos Naujosios Ūtos ir Deksnės girininkijoms. Šiaurės rytų dalyje teka Ringis, šiaurės vakaruose – Rudė, pietuose – Kamaria, masyvo pietvakariniame pakraštyje – Vidupis. Upeliai ir jų intakai reguliuoti, miškai nusausinti. Paviršius lygus su lėkštomis įdubomis.

Medynai
-------

Augavietės labai derlingos laikinai užmirkusios, labai derlingos užmirkusios, pelkinės nusausintos. 9 % miško yra ekosistemų apsaugos, 91 % ūkinės paskirties. Kultūrinės kilmės medynų 6 %. Eglynų yra 42 %, beržynų 22 %, juodalksnynų 18 %, ąžuolynų 7 %, drebulynų 5 %, pušynų ir liepynų po 2 %, uosynų ir skroblynų po 1 %. Jaunuolynai sudaro 21 %, pusamžiai medynai 42 %, pribręstantys 19 %, brandūs 18 %. Medynų vidutinis amžius 52 m. bonitetas I, 6, skalsumas 0,77, tūris 221 m/ha, kasmet priauga 7,6 m /ha. 265 ha priskirti Ąžuolų botaniniam draustiniui. Yra į Lietuvos raudonąją knygą įrašytų augalų ir gyvūnų. 2004 m. 3060 ha miško plote įsteigtas Balbieriškio miško biosferos poligonas, skirtas vidutinio margojo genio (*Dendrocopos medius*) apsaugai.

Istorija
--------

1863 m. miške stovyklą buvo įrengę sukilėliai. Sovietinės okupacijos metais, nuo 1944 m. rudens, Balbieriškio miške veikė pavieniai Lietuvos partizanų būriai, kurie 1945 m. pr. buvo sutelkti į Vaidoto grupe. Grupė priklausė Dainavos apygardos Dzūkų rinktinei. 1951 m. rudenį grupė išformuota.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Balbieriškio miško biosferos poligono ribų planas Archyvuota kopija 2014-10-26 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Algirdas Brukas, Dalius Žygelis. *Balbieriškio miškas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 482 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Balbieriškio herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 2001-03-01* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Balbieriškio herbas** – Balbieriškio miestelio heraldinis simbolis.

Aprašas
-------

Sidabriniame herbinio skydo lauke, virš tridantės juodos skydo papėdės, raudonas laivelis su raudona bure ir vėliava.

Simbolika
---------

Tridantė kalva papėdėje simbolizuoja Balbieriškio vardo kilmę, laivelis su bure – geografinę padėtį šalia Nemuno, kuris buvo prekybos kelias, svarbų miestelio raidai.

Istorija
--------

Balbieriškio herbas pagal M. Gumowski piešinį.
Balbieriškio vardas kildinamas iš Barbieros upelio itekančio į Nemuną, o upelio pavadinimas kilęs iš Nemune esančios Barbieros rėvos. 1847 m. Miesteliui priklausant Suvalkų gubernijai pirmą kartą buvo parengtas herbas su šv. Vincento atvaizdu. Herbo projekto autorius Marijanas Gumowski. Pagal istorinius šaltinius nė viena Balbieriškio bažnyčia nebuvo pavadinta šventojo vardu, tuo labiau jo atvaizdo nė vienoje nebuvo. Yra prielaida, kad šv. Vincentas kažkaip galėjo būti susijęs su buvusiu dvaro savininku Lietuvos lauko etmonu ir didžiuoju iždininku Vincentu Aleksandru Gosievskiu.

Lietuvos heraldikos komisija nusprendė jog šv. Vincentas niekaip nesiejamas su dabartiniu Balbieriškiu. Nutarta herbe panaudoti miestelio vardo kilmę.

Balbieriškio herbas patvirtintas Lietuvos Prezidento 2001 m. kovo 1 d. Etalono autorius – dailininkas Rolandas Rimkūnas.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Balbieriškio vėliava
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Karauno tvenkinys Bekos slėnyje
**Bekos slėnis** (arab. وادي البقاع = *Wādī l-Biqā‘*) – derlingas slėnis rytinėje Libano pusėje, ~30 km nuo Beiruto. Įsiterpęs tarp Libano kalnų vakaruose ir Antilibano rytuose. Nusitęsęs 120 km, plotis ~16 km. Šis slėnis yra Jordano riftinio slėnio šiauriausia dalis. Būdingas tipiškas Viduržemio subtropikų klimatas – žiemos drėgnos, vėsios, neretas sniegas, vasaros karštos ir sausos. Šiaurėje per metus vidutiniškai iškrenta 230 mm kritulių, viduryje – 610 mm. Bekos slėniu teka Litani ir Oronto upės, nešančios savo vandenis į Viduržemio jūrą.

Slėnis yra svarbus žemdirbystės rajonas. Auginami kviečiai, kukurūzai, daržovės, medvilnė, vynuogės, vaismedžiai. Skurdesnėje šiaurėje ganomi gyvuliai. Bekos slėnyje taip pat nelegaliai auginamos kanapės, aguonos. Drėkinimui buvo patvenkta Litani upė, sudarytas Karauno tvenkinys.

Bekos slėnis gyvenamas nuo ankstyvos senovės. Gausu telų su neolitinio laikotarpio radiniais. Romos imperijos laikais Bekos slėnis buvo svarbus imperijos aruodas, juo ėjo prekybinis kelias į Jeruzalę. Yra senovinio romėnų miesto Baalbeko griuvėsiai. Kiti svarbūs slėnio miestai yra Zahlė, Andžaras, Hermelis.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RKanaano regionai ir miestai |
| --- |
|  |
| Finikija | 
 *Amritas* **·**  Arvadas **·**  Tripolis **·**  Gublas **·**  Beirutas **·**  Sidonas **·**  Safita **·**  Tyras **·**  Akra **·**  Doras |  |
|  |
| Priešjordanė | 

|  |  |
| --- | --- |
| Galilėja | 
*Achšapas* **·**  *Hacoras* **·**  *Megidas* **·**  *Rehovas* **·**  Betsaida **·**  Kana **·**  Nazaretas |
|  |
| Samarija (Šaronas) | 
Džina **·**  *Šilohas* **·**  Thebezas **·**  *Tirzahas* **·**  *Dothanas* **·**  *Šechemas* **·**  Jafa **·**  Skitopolis **·**  Rubutu **·**  *Samarija* **·**  Nablusas **·**  *Cezarėja* |
|  |
| Judėja | 
Jerichas **·**  *Ai* **·**  Jebusas **·**  Hebronas **·**  *Lachišas* **·**  Gazru **·**  Gibeonas |
|  |
| Filistija | 
Gaza **·**  Aškelonas **·**  Ašdodas **·**  Ekronas **·**  Gatas **·**  Jursa |

 |
|  |
| Užjordanė | 

|  |  |
| --- | --- |
| Šiaurė | 
 Golanas **·**  Iturėja **·**  Trachonitis **·**  Hauranas **·**  Bašanas/Batanėja (*Ašterotas-Karnaimas*, Bosra) |
|  |
| Gileadas (Perėja) | 
 Arabela **·**  Gerasa **·**  Gadara **·**  Hesbonas **·**  Pihilu **·**  *Rafana* **·**  Saltas |
|  |
| Pietūs | 
 Amonas (Amanas) **·**  Moabas (*Dibonas*, Kir-Moabas, Madaba) **·**  Edomas (*Bozra*, Šubakas, Tofelas, Petra) |

 |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 42°44′47.06″ š. pl. 75°15′1.64″ r. ilg.﻿ / ﻿42.7464056°š. pl. 75.2504556°r. ilg.﻿ / 42.7464056; 75.2504556

Buranos bokštas
**Buranos bokštas** (kirg. *Бурана мунара*) – masyvus minaretas šiaurės Kirgizijoje, Ču slėnyje, 80 km į rytus nuo Biškeko, senovinio Balasaguno miesto vietoje. Tai žymiausias, geriausiai išsilaikęs šio miesto paminklas. Buranos bokštas pastatytas Karachanidų chanato valdymo laikotarpiu, IX a. pab.

Bokšto viduje
Bokštas buvęs 45 m aukščio, bet dėl žemės drebėjimų jis smarkiai apgriuvo ir dabar tesiekia 21,7 m aukštį. Tarybiniais metais norėta bokštą atstatyti, bet pabijojus, kad dėl to gali sugriūti visas statinys, darbai nepradėti vykdyti. Minareto viduje yra siauri ir statūs laiptai.

Apie Buranos bokštą pasakojama legenda: ragana perspėjusi miesto valdovą, kad jo naujagimė dukra žus, kai jai bus 18 metų. Valdovas tuomet uždaręs dukrą bokšte ir nieko prie jos neprileidęs išskyrus maistą nešančią tarnaitę. Dukra tapo gražia mergina, tačiau kai jai sukako 18 metų, ją sugėlė nuodingas voras, patekęs su atneštu maistu. Raganos pranašystė išsipildė – mergina mirė.
**Graži tu mano** – internetinė kraštotyros enciklopedija apie Lietuvą. Tai yra interneto svetainė, kurioje skelbiama įvairi informacija apie Lietuvą, jos miestus ir miestelius, regionus, jų kultūrą, istoriją, lankytinas vietas bei žymius žmones. 
Svetainėje skelbiama informacija yra laisvojo turinio – ja gali laisvai naudotis kiekvienas interneto vartotojas. Svetainės tikslas – pristatyti visuomenei šalies grožį ir išskirtinumą, sudaryti terpę bibliotekų darbuotojams ir visuomenei skelbti turimą kraštotyros informaciją. Krašto enciklopedijos turinys gali būti nevaržomai platinamas. Tiesa, detalesnės jos licencijavimo sąlygos nėra nurodytos.

Istorija
--------

Svetainė buvo sukurta projekto „Bibliotekos pažangai" 2009 m. rengtam konkursui bibliotekų darbuotojams ir lankytojams „Žinių meistras", siekiant paskatinti viešųjų bibliotekų darbuotojus aktyviau naudotis informaciniais ištekliais internete bei plačiau susipažinti su informacinių technologijų teikiamomis galimybėmis. Pavieniui arba subūrę komandas dalyviai kurė straipsniai apie savo miestą, kraštą ar visą Lietuvą bei varžėsi dėl remėjų įsteigtų vertingų prizų.

Kol vyko konkursas „Žinių meistras" (2009 m. balandžio – birželio mėn.), informaciją svetainėje galėjo publikuoti tik konkurso dalyviai, t. y. Lietuvos viešųjų bibliotekų darbuotojai. Didelis jų aktyvumas (konkurse varžėsi beveik 200 dalyvių) mėnesį trukuso konkurso metu leido internetinę enciklopediją papildyti net 600 originalių bei kurybiškų straipsnių. Konkursui pasibaigus, tekstus svetainėje gali skelbti kiekvienas interneto vartotojas. Svetainėje skelbiama informacija yra nuolat koreguojama ir pildoma.

Krašto enciklopedijoje pristatomomos autorių krašto, miesto, regiono ar visos šalies įdomybės – geografijos, etnografijos, kultūros, architektūros, istorijos reiškinius, krašto praeitį ir dabartį, šiuolaikines tendencijas, žymius žmones ir pan. Autoriai skatinami rašyti apie viską, kuo ypatingas jų kraštas. Straipsnių temos nėra ribojamos.

Struktūra
---------

Svetainėje publikuojami vartotojų parengti tekstai suskirstyti į penkias pagrindines grupes. Straipsniai skirstomi pagal etnografines Lietuvos sritis, kurioms priskirtini tekste aprašomi objektai – t. y. Dzūkija, Suvalkija, Aukštaitija ir Žemaitija. Straipsniai, kuriuose pristatomų objektų negalim priskirti kuriam nors vienam etnografiniam regionui, publikuojami kategorijoje „Visa Lietuva".

Išnašos
-------

1. ↑   Archyvuota kopija 2009-05-20 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Krašto enciklopedijos „Graži tu mano" tinklalapis Archyvuota kopija 2009-05-06 iš Wayback Machine projekto.
* Projektas „Bibliotekos pažangai" Archyvuota kopija 2020-08-14 iš Wayback Machine projekto.
|  |
| --- |
| Grenoblio III universitetaspranc. *Université Stendhal de Grenoble III* |
|  |
| Įkurtas | 1339 / 1970 m. |
| Tipas | Valstybinis |
| Darbuotojų | 300 (2008 m.) |
| Studentų | 7 400 (2008 m.) |
| Vieta | Grenoblis, Prancūzija |
| Svetainė | www.u-grenoble3.fr |

**Grenoblio III Stendalio universitetas** (pranc. *Université Stendhal de Grenoble III*) – Prancūzijos universitetas Grenoblyje. Apie 7 000 studentų, iš jų apie 1000 užsieniečiai, apie 300 dėstytojų.

Istorija
--------

Grenoblio universitetas įkurtas 1339 m. 1367 m. uždarytas. 1811 m. Napoleonas I universitetą atkūrė. Pagal 1968 m. Prancūzijos aukštojo mokslo įstatymą, nuo 1970 m. Grenoblio universitetas suskirstytas į 3 universitetus, vienas jų – Grenoblio III Kalbų ir literatūros universitetas, vėliau – Grenoblio III Stendalio universitetas. Leidžia mokslinį leidinį „Éditions littéraires et linguistiques de l’université de Grenoble".

Struktūra
---------

* Anglofonų studijų fakultetas
* Kalbų fakultetas
* Literatūros fakultetas
* Komunikacijos fakultetas
* Kalbotyros fakultetas
* Komunikacijos ir žiniasklaidos institutas
* Kalbų ir kultūros namai
* Stendalio centras

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Grenoblio III universitetas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 136 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Grenoblio III universitetas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šį biografinį straipsnį reikėtų sutvarkyti pagal Vikipedijos standartus.**Jei galite, prašome sutvarkyti šį straipsnį. Tik tada bus galima ištrinti šį pranešimą.Priežastys, dėl kurių straipsnis laikomas nesutvarkytu, aiškinamos straipsnyje Nesutvarkyti straipsniai.  |

**Greta Prozor** (pranc. *Greta Prozor*, 1885, Paryžius -1978, Ženeva), tearto, kino aktorė. Lietuvių kilmės rašytojo, vertėjo ir diplomato grafo Moriso Prozoro ir švedų grafienės Märtos Margaretos Bonde dukra.

Biografija
----------

1911 m. Théâtre de L'Œuvre spektaklyje pagal Henriko Ibseno pjesę Hedda Gabler Greta Prozor atliko Hedda vaidmenį (režisierius Lugné-Poe). Išgarsėjo šiuo ir kitais savo vaidmenimis Paryžiaus ir Ženevos teatruose. Nuo 1939 iki 1965 dėstė Ženevos konservatorijoje. 

Artimai bendravo su tapytojais, skulptoriais Henri Matissu, Georgesu Braque'u, André Derainu, poetais Guillaume Apollinaire'u, Pierre Reverdy, Blaise Cendrarsu, Jeanu Cocteau, Maxu Jacobu, Oskaru Milašiumi ir kt.

Kartu su vyru dailės kritiku, kuratoriumi Waltheriu Halvorsenu studijavo tapybą pas Henri Matissą. Pompidou centre saugojamas Henri Matisso 1916 m. tapytas Gretos Prozor portretas.

Išnašos
-------

1. ↑  Moriso Prozoro biografija in: nashagazeta.ch
2. ↑  Greta Prozor prisiminimai in: "Greta Prozor évoque des souvenirs"
3. ↑  "Henri Matisse: A Guide to Research" By Catherine Bock-Weiss[neveikianti nuoroda]
**Apanuugak** arba **Apanuugpak** – kultūrinis didvyris inuitų, gyvenančių Nelsono saloje, Beringo jūros pakrantėje (Aliaska), mitologijoje.

Pasakojama, kad Apanuugpak dar būdamas mažas berniukas tapęs našlaičiu – mirę abu jo tėvai. Aplinkiniai žmonės jį užsipuldinėję ir kamavę, tačiau jis niekad jiems neatsikirsdavęs, ant jų nešaukęs, manydamas, kad užaugęs turėsiąs pakankamai laiko kerštui.

Viena vertus, ši mitologinė figūra įsivaizduota kaip stiprus, narsus bei sumanus karys ir gynėjas. Pasakojama, kad Apanuugak galėjęs pašokti aukščiau nei jo priešai, o jo balsas buvęs tarsi gervės. Apanuugak mirė sulaukęs senyvo amžiaus savo kaimo *qasgiq* būste. Kita vertus, Apanuugak kai kada laikytas ir piktadariu.

Išnašos
-------

1. 1 2  Sam D. Gill; Irene F. Sullivan (1994). Dictionary of Native American mythology. Oxford University Press, p. 15. ISBN 978-0-19-508602-7.
2. ↑  Jacobson, Steven A. (2012). Yup'ik Eskimo Dictionary, 2nd edition, Vol 1. Alaska Native Language Center, p. 125.
**Jonas Dubickas** (1942 m. balandžio 5 d. Dauguose, Alytaus raj. – 1968 m. lapkričio 2 d. žuvo autoavarijoje, motociklu važiuodamas į Šiaulius) – choro dirigentas.

Biografija
----------

1957–1961 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno Juozo Gruodžio muzikos mokykloje – technikume (dėst. Andrius Kairys ir Vytautas Blūšius). 1961–1968 m. (su pertrauka) choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. Klemenso Griauzdės klasė). Studijų metais buvo Vilniaus inžinerinio statybos instituto studentų mišriojo choro „Gabija" chormeisteris.

1966–1968 m. – Elektrėnų kultūros namų meno vadovas, klarnetu grojo kaimo kapeloje ir estradiniame ansamblyje, 1965–1966 m. vadovavo kultūros namų mišriajam chorui.

Nuo 1968 m. rudens – Kauno valstybinio muzikinio teatro chormeisteris ir Kauno politechnikos instituto studentų dainų ir šokių liaudies ansamblio „Nemunas" choro vadovas. Netikėta ir tragiška mirtis nutraukė jauno talentingo dirigento prasmingus darbus.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
**Jonas Danyla** (1905 m. lapkričio 4 d. Leliūnai, Pagirių valsčius, Ukmergės apskr. – 2000 m. spalio 31 d. Kaunas) – SJ, Lietuvos kunigas jėzuitas, Lietuvos jėzuitų provincijolas.

Biografija
----------

Nuo 1925 m. jėzuitas. 1927–1930 m. Valkenburgo universitete (Olandija) studijavo filosofiją, 1934–1936 m. teologiją, 1936–1938 m. Leuveno universitete – teologiją. 1937 m. įšventintas kunigu.

1939 m. Kauno jėzuitų gimnazijos inspektorius, 1941–1942 m. direktorius ir jėzuitų bažnyčios rektorius. 1940 m. Bajėnų (Kėdainių raj.), 1941 ir 1943–1948 m. Pagryžuvio koplyčių rektorius, kartu nuo 1942 m. noviciato Pagryžuvyje magistras. 1948–1989 m. Lietuvos jėzuitų provincijolas. 1949 m. vikaras Žasliuose, sovietinio saugumo suimtas, kalintas Lukiškių kalėjime, 1950–1956 m. – Kazachstano, Karagandos lageriuose. Nuo 1956 m. vikaras Jiezne. 1961 m. sovietinė valdžia uždraudė eiti kunigo pareigas, 1962–1963 m. tardytas ir kalintas. 1963–1969 m. Stirnių, 1969–1990 m. Bijutiškio (Molėtų raj.) parapijų klebonas, vėliau rezidentas Garliavoje.

Aktyviai gynė Bažnyčios ir tikinčiųjų teises, įsteigė pogrindinius noviciatą ir kunigų seminariją, nuo 8 dešimtmečio vidurio jai vadovavo, vedė rekolekcijas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Jonas Danyla*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 466 psl.
| **Jonas Dereškevičius** |
| --- |
| Gimė | 1891 m. kovo 7 d.Sūsninkų kaime, Kalvarijos valsčius, Marijampolės apskritis |
| Mirė | 1988 m. (~97 metai)palaidotas Kaune |
|  |
| Veikla | Lietuvos pedagogas, visuomenininkas, spaudos bendradarbis |
|  |
| Alma mater | Veiverių mokytojų seminarija |

**Jonas Dereškevičius** (1891 m. kovo 7 d. Sūsninkų kaime, Kalvarijos valsčius, Marijampolės apskritis – 1988 m. palaidotas Kaune) – Lietuvos pedagogas, visuomenininkas, spaudos bendradarbis.

Biografija
----------

Kilęs iš valstiečių. Baigęs Veiverių mokytojų seminariją, mokytojavo Seinuose. 1917 m. Vilniaus konferencijos dalyvis – delegatas nuo Seinų miesto. Paskelbus Lietuvos Nepriklausomybę buvo Švietimo mininsterijos inspektoriumi Seinų, Augustavo ir Suvalkų apskritims. Nuo 1918 m. sausio 15 d. Seinų „Žiburio" gimnazijos muzikos ir gimnastikos mokytojas. Vienas iš Lietuvos kariuomenės ir lietuviškų mokyklų agitatorių Seinų krašte. 1923–1926 m. dirbo Seinų apskrities, likusios Lietuvos sudėtyje, pradinių mokyklų inspektoriumi. Nuo 1926 m. – Skuodo progimnazijos mokytojas, vėliau direktorius. 1929 m. paskirtas vienos iš Kauno pradinių mokyklų direktoriumi, o 1941 m. – Vilniaus miesto vyresniuoju inspektoriumi. Laikraščių ir žurnalų „Šaltinis", „Lietuvos aidas", „Rytas", „Trimitas" bendradarbis.

Šaltiniai
---------

* Biografija.
Kotikų gulykla Tiulenyj saloje (Ochotsko jūra)
Laikinoji salinių ruonių (*Phoca vitulina stejnegeri*, paprastojo ruonio porūšis) gulykla Kurilų salose
**Gulykla** (rus. *лежбище*) – paplūdimys, kuriame susirenka didelės grupės jūros žinduolių. Gulyklas sudaro ruoniniai, pvz. ausytieji ruoniai – šiauriniai jūrų liūtai, kotikai ir kt.

Gulyklų klasifikacija
---------------------

Gulyklos skirstomos pagal funkcijas:

* dauginimosi gulyklos (angl. *rookery*) – į jas gyvūnai atkeliauja daugintis, jose atsiveda jauniklius ir juos paaugina.
* viengungių gulyklos (angl. *haulout*) – gulyklos, kuriose ilsisi patinai, neturintys patelių.

Gulyklos skiriasi ir pagal gruntą, ant kurio guli gyvūnai:

* akmeninės gulyklos – pvz. paprastieji ruoniai Kurilų salose sudaro gulyklas ant atoslūgio metu pasirodžiusių akmenų.
* žvirgždo gulyklos – pvz. Mednyj saloje (Komandoro salos) šiauriniai jūrų liūtai gulyklas turi žvirgždo paplūdimiuose.
* smėlio gulyklos – pvz. Kalifornijoje šiauriniai jūrų drambliai įsitaiso smėlėtuose paplūdimiuose.
* ledo gulyklos – nemažai ruoninių (paprastasis ruonis, Vedelio ruonis) gulyklas turi ant daugiamečių jūros ledų.

Gulyklų naudojimas
------------------

Ruoniniai gulyklų paprastai turi nedaug. Pvz. kotikai paplitę visoje šiaurinėje Ramiojo vandenyno dalyje, bet dauginimosi gulyklas turi tik keliose salose, nors jos gali būti labai didelės: Ruonių saloje dauginimosi metu gulyklose būna apie 55000 kotikų, o XX a. viduryje jų būdavo daugiau 100000.

Ausytieji ruoniai gulyklas užima tik kelis mėnesius per metus. Per tą laiką šiųmetiniai ruoniukai paauga ir sutvirtėja, kad galėtų su motinomis plaukti į atvirą jūrą. Dauginimosi metu šiems gyvūnams gulyklos labai reikalingos, o jie gulyklose yra labai pažeidžiami. Todėl gulyklos dažniausiai yra plėšrūnams sunkiai prieinamose vietose, atitvertose uolų, akmenų. Pvz. Kamčiatkos rytiniame krante, Kozlovo kyšulio kekure esančią gulyklą kas keletas metų nusiaubia lokiai – jie atplaukia į gulyklą ir sunaikina daug jauniklių.

Nuorodos
--------

1. ↑  [Кузин А. Е. 1999. Северный морской котик. Москва]
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| **Pomerelijos ir Prūsijos istorija** |
| Prūsijos priešistorė |
| Pomerelijos kunigaikštystė, Senovės Prūsija |
| *Kryžiaus žygiai į Prūsiją* |
| Vokiečių ordinas |
| *Karališkoji Prūsija*, Prūsijos kng. |
| Brandenburgas-Prūsija |
| Prūsijos karalystė: |
| Vakarų Prūsija, Rytų Prūsija |
| Dancigo koridorius, Rytų Prūsija, Klaipėdos kraštas |
| *Lenkija*, *TSRS* (Kaliningrado sritis) |

**Prūsijos sąjunga** (vok. *Preußischer Bund*, lenk. *Związek Pruski*) buvo prieš Vokiečių ordiną nukreipta organizacija, kurią 1440 m. vasario 21 d. Kvidzyne įkūrė 53 kilmingieji ir dvasininkai, 19 miestų. Šios organizacijos pagrindas buvo 1397 m. Kulmo žemės kilmingųjų įkurta Driežo sąjunga.

1454 m. sąjungos vadas Johannes von Baysen kreipėsi į Kazimierą Jogailaitį, kad šis prijungtų Prūsiją prie Lenkijos karalystės kaip savo feodą. Tai pradėjo Trylikos metų karą tarp Vokiečių ordino ir Lenkijos, kurią finansiškai rėmė Prūsijos miestai.

Pagal Pirmąją Torūnės taiką, pasirašytą po vokiečių pralaimėjimo Žalgirio mūšyje, Vokiečių ordinas turėjo sumokėti didelę kontribuciją Lenkijai. Ordino valstybė uždėjo didelius mokesčius tai įvykdyti ir pasiruošti naujam karui su Lenkija. XV a. trečiame dešimtmetyje magistras Paulis Rusdorfas atnešė ordinui stabilumą, bet 1431 m. vokiečiai įsiveržė į Lenkiją, kai Lietuvoje kilo pilietinis karas tarp Švitrigailos ir Žygimanto Kęstutaičio.

Tris dešimtmečius kaupę nepasitenkinimą, vokiečiai įkūrė Prūsijos sąjungą, kuriai vadovavo Hanzos miestai (Gdanskas, Elbingas, Torunė, Kioningsbergas). Balandžio 3 d. prie sąjungos prisidėjo dar keli miestai, bet ne Butovas. Gdanske nariai pasirašė dokumentą, kuris išliko Torūnės archyve.

Po Paulio Rusdorfo mirties 1441 m. jo įpėdinis Konradas fon Erlichshauzenas vedė derybas dėl kompromiso iki savo mirties 1449 m. Prūsijos sąjunga siekė paramos Šventosios Romos imperijoje. Magistras Liudvigas fon Erlichshauzenas 1450–1467 m. su Prūsijos sąjunga elgėsi agresyviau. Jam prašant imperatorius Frydrichas III paskelbė organizaciją nelegalia.

1454 m. vasarį Prūsijos sąjunga sukilo. Jos vadai Gabriel von Baysen ir Johannes von Baysen, remiami Jan de Jani ir Mikołaj Szarlejski iš Ostojos klano, paprašė pagalbos iš Kazimiero Jogailaičio. Jų prašymas išsaugoti miestų teises ir kilmingųjų privilegijas buvo patenkintas.

Vokiečių ordinas pralaimėjo karą. 1466 m. buvo pasirašyta Antroji Torūnės taika. Ordinas prarado Vakarų Prūsiją. Kaip Karališkoji Prūsija ji tapo Lenkijos provincija su daline autonomija. Stibor de Poniec iš Ostojos klano tapo Malborko valdovu. Ordino Rytų Prūsija tapo Lenkijos vasale. Prūsijos sąjunga, padalinus jos narius, nustojo egzistuoti.

Lenkai ir vokiečiai sutiko kreiptis į Frydrichą III ir popiežių Paulių II, kad jie pripažintų Antrą Torūnės taiką, kuri turėjo galioti net be jų pripažinimo. Tačiau greitai iškilo konfliktas dėl Varmės vyskupystės, sukėlęs Dvasininkų karą.
| Katinų akmuo |
| --- |
| Akmens paviršiuje iškalta įduba |
| 

Katinų akmuoKatinų akmuo

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°38′54″š. pl. 25°04′41″r. ilg.﻿ / ﻿55.6483426°š. pl. 25.0781822°r. ilg.﻿ / 55.6483426; 25.0781822Koordinatės: 55°38′54″š. pl. 25°04′41″r. ilg.﻿ / ﻿55.6483426°š. pl. 25.0781822°r. ilg.﻿ / 55.6483426; 25.0781822 |

 |
| Vieta | Anykščių rajonas |
| Seniūnija | Andrioniškio seniūnija |
| Tirtas | 1975 m. |

**Katinų akmuo** (arba ***Sedeikių akmuo***) – mitologinis akmuo Anykščių rajono savivaldybės teritorijoje, prie Katinų vienkiemio (Andrioniškio seniūnija), 1,05 km į šiaurės vakarus nuo tilto per Pelyšą kelyje  **1216**  Sedeikiai–Mikieriai–Čiukai , 0,7 km į rytus nuo Sedeikių dvaro sodybos, Pelyšos dešiniajame krante, Pavarių girininkijos, 139 kvartalo šiaurės rytinėje dalyje, Anykščių miškų urėdija. Įtrauktas į Kultūros paveldo registrą (unik. kodas 16125).

Pasiekiamas einant Pelyšos pakrante per tankius krūmus ir medžių išvartas. Kelio nuoroda, takas vedantis link objekto yra. Akmuo stūkso kiek praretintame nuo krūmokšnių plote. Sunkiai surandamas. Orientyrai: prie akmens auga tankus sodintas eglynas, kitoje upelio pusėje, už 50 m tarp lapuočių įsiterpusi išskirtinio storio pušis.

Akmuo
-----

Nuskeltoji akmens pusė
Katinų akmuo yra rausvas granitas, apvalus, 1,1 m skersmens, 0,35 m iškilęs virš žemės. Jo šonuose (vienas nuskeltas) yra vertikalūs grioveliai, viršuje – iškalta rakto skylės pavidalo 72 cm ilgio, 0, 4 cm gylio ir 22–31 cm pločio įduba.

1975 m. aplink akmenį Istorijos institutas (tyrimų vadovas Vytautas Urbanavičius) atliko archeologijos tyrimus. Ištirtas 24 m² plotas. Nustatyta, kad akmuo buvo apdirbtas – stovi ant akmenų, kurių dalis yra jo nuoskalos. Prie akmens pietinės pusės rasta 1,5 m skersmens ir apie 0,3 m gylio piltuvėlio pavidalo duobė, grįsta šio akmens nuoskalomis. Joje aptikta 3 laužaviečių liekanų, degėsiuose buvo glazūruoto puodelio su ąsa fragmentas, geležinė grandis. Manoma, kad akmuo buvo alko aukuras ir čia XVI–XVII a. dar vyko apeigos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Katinų, Sedeikių senovės kulto vieta". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2014-11-17.
2. ↑  Vytautas Urbanavičius. *Katinų akmuo*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 575 psl.
**Gulšeš** – likimo deivės hetitų mitologijoje. Jų buveinė – požemio pasaulis.[1] Manoma, kad tai hatų kilmės dievybės (kaip ir Telepinas bei Hašamilis).[2] Gretinamos su Hanahana ir *Dingir-Mahmeš* deivių grupe.[2][3]

Aptikta nemažai užkalbėjimų, kuriais šaukiamasi šių dievybių; tikėta, jog galėjusios veikti tiek žmonėms palankiai, tiek priešiškai. Gulšeš taip pat buvo siejamos su gimdymu, tikėta, kad lydinčios žmogų visą gyvenimą.[2][1] Hetitai skyrė „gerąją" ir „blogąją" mirtį, pastaroji buvo suprantama kaip mirtis anksčiau laiko. Atsakomybė už jauno žmogaus mirtį galėjo būti priskiriama deivėms Gulšeš, tačiau paprastai tokia mirtis buvo suprantama kaip dievų atpildas už praeities poelgius.[4]

Dievavardis *Gulšeš* siejamas su hetitų kalbos veiksmažodžiu *gulš-*, reiškusiu „įrašyti", „išraižyti", „pažymėti".[2] Jazilikajos, šventovės prie istorinės hetitų sostinės Hatušo, bareljefuose šios deivės įvardytos Hutena ir Hutelura[1] ir priklauso Hebatės palydai (drauge su Saruma, Alanzu, Takiti).[5] Šie vardai siejami su huritų *hut* („rašyti").[1]

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4  Gwendolyn Leick (2002). A Dictionary of Ancient Near Eastern Mythology, p. 77. ISBN 9781134641024.
2. 1 2 3 4  Eva Cancik-Kirschbaum, Jörg Klinger, Gerfrid G. W. Müller. Diversity and Standardization: Perspectives on ancient Near Eastern cultural history. Walter de Gruyter, 2014, p. 6–11.
3. ↑  Gwendolyn Leick (2002). A Dictionary of Ancient Near Eastern Mythology, p. 31.
4. ↑  Piotr Taracha: Religions of Second Millennium Anatolia. Harrassowitz Verlag, Wiesbaden 2009, p. 159. ISBN 978-3-447-05885-8.
5. ↑  Gwendolyn Leick (2002). A Dictionary of Ancient Near Eastern Mythology, p. 81.
| **Laserpitium prutenicum**Apsauga: 3(R) – Reta rūšis |
| --- |
| Prūsinis begalis (Laserpitium prutenicum)Prūsinis begalis (*Laserpitium prutenicum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Erškėčiažiedžiai  *( Rosidae)* |
| Eilė: | Salieriečiai  *( Apiales)* |
| Šeima: | Salieriniai  *( Apiaceae)* |
| Gentis: | Begalis  *( Laserpitium)* |
| Rūšis: | Prūsinis begalis  *( Laserpitium prutenicum)* |

 |
| Binomas |
| ***Laserpitium prutenicum***L. |

**Prūsinis begalis**, arba **miškinis begalis** (*Laserpitium prutenicum*) – salierinių (*Apiaceae*) šeimos begalių (*Laserpitium*) genties augalų rūšis. Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

Paplitimas
----------

Rūšis aptinkama Rytų ir Vidurio Europoje, Balkanuose, Viduržemio pajūrio vakarinėje dalyje. Lietuvoje gana reta, randama įvairiose vietose, išskyrus šalies šiaurės rytinę ir šiaurės dalis.

Auga lapuočių ir mišriuose miškuose, žoliniuose pušynuose, pamiškėse, krūmynuose, šlaituose. Mėgsta gana šviesias šiltas augavietes.

Aprašymas
---------

Lapas
Žiedynas
Žiedynkotis
Augalas – dvimetis, 40–120 cm aukščio, su ilga liemenine šaknimi. Stiebas briaunotai vagotas, pamate ir ties bambliais apaugęs stačiais arba žemyn palinkusiais šereliais, viršutinė dalis plika, šakota. Lapai ilgakočiai, lapalakščiai trikampiški, du arba tris kartus plunksniški; antros eilės lapeliai 10–33 cm ilgio, 2–9 mm pločio, lancetiški arba kiaušiniški, staigiai nusmailėjusiomis yliškomis viršūnėmis.

Skėčiai su 14-28 stipinais, stipinai 5–6 cm ilgio, plokšti, ties viršutine briauna apaugę šiurkščiais plaukeliais; skraistlapiai 7–9, lancetiški, smailiaviršūniai, 9–25 mm ilgio ir 3–6 mm pločio, žemyn nulinkę. Taurėlapiai smulkūs, kiaušiniški, trikampiški. Vainiklapiai balti, jų apatinė pusė plaukuota.

Žydi liepos–rugpjūčio mėnesiais. Vaisius – gelsvai rudas, kiaušiniškas, 4–5 mm ilgio, 3–4 mm pločio, plikas.

Apsauga
-------

Į Lietuvos saugomų augalų sąrašus rūšis įrašyta nuo 1962 m.

Rūšies išlikimui grėsmę kelia plynieji miškų kirtimai, krūmų sutankėjimas.

Nuorodos
--------

* Prūsinio begalio mokslinis lotynų kalba pavadinimas ir sinonimai per theplantlist.org Archyvuota kopija 2019-07-10 iš Wayback Machine projekto. (anglų k.)

Literatūra
----------

* Lietuvos TSR Flora, Lietuvos TSR mokslų akademija (dab. Lietuvos mokslų akademija), Vilnius, Mokslas, 1971, V tomas, 94–96 p.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Prūsinis begalis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Lietuvos raudonoji knyga. Red Data Book of Lithuania, Vilnius, 2007, 479 p.
| **Lemur catta** |
| --- |
| Katinis lemūras (*Lemur catta*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Primatai  *( Primates)* |
| Šeima: | Lemūriniai  *( Lemuridae)* |
| Gentis: | Katiniai lemūrai  *( Lemur)* |
| Rūšis: | Katinis lemūras  *( Lemur catta)* |

 |
| Binomas |
| ***Lemur catta***Linnaeus, 1758 |
| Katinio lemūro paplitimas |

**Katinis lemūras** arba **katininis lemūras** (*Lemur catta*) – lemūrinių (*Lemuridae*) šeimos primatas, kuris yra katės dydžio, su labai ilga uodega, išmarginta baltais ir juodais žiedais. Paplitęs pietų ir pietvakarių Madagaskare.

Kūnas 39-46 cm didumo, uodega – 56-62 cm ilgio. Sveria 2,5-3,5 kg. Kailis būna nuo rudai pilkos iki rausvai rudos spalvos. Snukis baltas su tamsia nosimi ir tamsiais akių lopais.

Katiniai lemūrai gyvena pulkais po 5-25 narius. Bendrauja šūksniais. Gerai laipioja medžiais, tačiau daugiausia laiko praleidžia ant žemės. Maitinasi augalų žiedais, sultimis, vaisiais, lapais, žieve. Nėštumas trunka apie 140 dienų. Veda 1 arba 2 jauniklius, kurie nešiojami įsikibę į motinos pilvą, vėliau ant nugaros.

* 
* Su jaunikliu
* Lemūrų pulkas


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Katinis lemūras** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Katinis lemūras*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
**Česlovas Jokūbauskas** (gimė 1955 m. lapkričio 23 d. Varniuose, Telšių rajonas, mirė 2013 m. rugpjūčio 10 d. Vilniuje) – teisininkas, Lietuvos Aukščiausiojo Teismo (LAT) teisėjas, buvęs LAT Civilinių bylų skyriaus pirmininkas.

Biografija
----------

1970–1974 – Kauno A. Kvedaro miškų technikumo moksleivis, absolventas. 1978-1983 m. baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą, įgijo teisininko kvalifikaciją.

1974-1978 m. Vilniaus miškų pramonės susivienijimo Gegužinės girininkijos vyr. technikas. 1983-1984 – Lietuvos TRS Teisingumo ministerijos Teismų valdybos konsultantas, vyr. konsultantas, 1984–1990 m. Vilniaus miesto Lenino rajono teismo teisėjas, nuo 1990 m. sausio mėn. LAT teisėjas, 1995–2007 m. gegužės 17 d. LAT Civilinių bylų skyriaus pirmininkas.

Naujos Teismų įstatymo redakcijos), įvairių kitų LR įstatymų projektų darbo grupių narys. Nuo 1995 m. – Teisėjų tarybos, nuo 2002 m. – Teismų tarybos narys.

LAT skyriaus pirmininko atleidimo ir Meros tilto link nuosavos vilos tiesimo skandalai
--------------------------------------------------------------------------------------

2007 m. kilo skandalas dėl tuomečio LAT Civilinių bylų skyriaus pirmininko Česlovo Jokūbausko atleidimo vilkinimo (kadencija buvo pasibaigusi daugiau kaip prieš 1 metus, tačiau Jokūbauskas ir toliau ėjo pareigas). Šis skandalas tapo netvarkos Lietuvos teismuose simboliu. Žiniasklaidoje pasirodė versijos, kad Č. Jokūbauskas poste užsibuvo dėl su EBSW susijusia byla, kai prie bankroto privesta nacionalinė degalų mažmeninės prekybos bendrovė „Lietuvos kuras", vėliau parduota už 1 litą, o po jos įsigijimo naujieji įmonės savininkai pateikė ieškinį, esą valstybė dar turėjo jiems ir primokėti 28 mln. Lt. ieškinį. Bylai pasiekus Lietuvos Aukščiausiąjį Teismą, kurio teisėjų kolegija (joje taip pat buvo ir Č. Jokūbauskas) priėmė atitinkamą nutartį. Po skandalo Seime Č. Jokūbauskui pasitraukus iš posto, buvo susigriebta, kad ieškinys apskritai neturėjo būti priimtas nagrinėti dėl suėjusios senaties.

Be to, Jokūbauskas pagarsėjo, kai valstybės sąskaita jo nuosavos vilos link Švenčionių rajone (kur greta vilas taip pat turi kiti 2 žymūs Lietuvos teisininkai – tai Seimo narys (buvęs teisėjas) Konstantas Ramelis ir Europos Teisingumo Teismo teisėjas Pranas Kūris) Per Meros upę (nuo 2008 m. spalio mėn. iki 2009 m. vasaros) pradėtas tiesti 2,5 mln. vertės litų tiltas, iš kurio mažai naudos kitiems rajono gyventojams (pvz. grybautojams, kadangi norint patekti į Gelednios mišką būtinas specialus Pasienio tarnybos leidimas).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Dėl Lietuvos Aukščiausiojo Teismo teisėjų paskyrimo: priedai
2. ↑  Česlovas Jokūbauskas[neveikianti nuoroda] (Lietuvos Aukščiausiasis Teismas, biografija)
3. ↑  Tiltas į neteisybę (2009.04.16 08:10)
4. ↑  Teisėjų klano globotiniai: nuo EBSW iki LEO LT („Lietuvos žinios", 2009 m. kovo 9 d. 07:21)
5. ↑  Krizės grimasa: tiltui į niekur – milijonai (15 min.lt, 2009 balandžio 7 d. 08:35)
**Česlovas Pakuckas** (lenk. *Czeslaw Pachucki*, 1898 m. gruodžio 20 d. – 1965 m. balandžio 8 d.) – Lietuvos geologas, paleontologas.

Biografija
----------

Gimė šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijos Seinų apskrities Punsko valsčiaus Taurusiškės kaime. 1927 m. Baigė Vienos universitetą, įgijo daktaro laipsnį. Nuo 1930 iki 1940 m. dirbo Vytauto Didžiojo universitete Matematikos-gamtos fakultete. 1933 m. apgynė dviejų dalių habilitacinį darbą „Papilės oksfordo ir kelovėjo amonitų fauna" ir „Papilės juros stratigrafinė apžvalga remiantis amonitų fauna". 1934 m. suteiktas privatdocento mokslinis vardas. 1933 m. stažavosi Stokholme pas De Geerą siekdamas įsisavinti geochronologinį varvinių molių tyrimo metodą. 1940–1944 m. buvo Lietuvos geologijos tarnybos viršininkas. 1942–1944 m. buvo Vilniaus universiteto Geologijos katedros vedėju. 1946–1954 m. dirbo Vroclavo, o nuo 1955 m. Liublino universitetuose. 1960 m. gavo profesoriaus vardą. Mirė Liubline.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Paškevičius J. 2003. Vilniaus universiteto geologijos katedros. Geologija. Nr.44 P. 3-21.[neveikianti nuoroda]

Nuorodos
--------

* Dr. Sigitas Kraužlys.*Česlovas Pakuckas ir Suvalkijos geologijos bruožai* Archyvuota kopija 2009-03-13 iš Wayback Machine projekto.
**Česlovas Jukna** (g. 1932 m. rugsėjo 14 d. Davaisiuose, Švenčionių apskr.) – Lietuvos zootechnikas, mėsinės galvijininkystės plėtojimo Lietuvoje pradininkas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1962 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją. 1975 m. žemės ūkio mokslų daktaras. 1990 m. Lietuvos mokslų akademijos narys korespondentas. 2003 m. Lietuvos veterinarijos akademijos garbės daktaras.

Nuo 1967 m. Lietuvos veterinarijos akademijos dėstytojas, 1968–1990 m. Neakivaizdinio fakulteto dekanas, 1972–2001 m. Specialiosios zootechnikos katedros vedėjas, nuo 1977 m. profesorius Nuo 1995 m. Lietuvos mokslų akademijos Žemės ūkio ir miškų mokslų skyriaus zootechnikos ir veterinarijos medicinos mokslų sekcijų pirmininkas. 1989–2001 m. Lietuvos zootechnikų sąjungos pirmininkas.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinio darbo sritis – galvijų veisimas, šėrimas, laikymas, priežiūra, produktyvumo didinimas ir produkcijos kokybės gerinimas. Suformavo teorinius galvijų mėsos produkcijos didinimo ir kokybės gerinimo pagrindus. Paskelbė daugiau kaip 200 mokslinių straipsnių. Sukūrė metodą gyvulių mėsos kokybei nustatyti. Jo iniciatyva 1995 m. pirmą kartą Lietuvos istorijoje įvežti šarolė veislės grynaveisliai mėsiniai galvijai. Dalyvavo rengiant įvairius su gyvulininkyste susijusius dokumentus šalies ūkio plėtotei, programas, norminius aktus bei taisykles.

Bibliografija
-------------

* Gyvulininkystė ir zoohigiena, su kitais, 1972 m.
* Galvijienos gamybos intensyvinimas, su V. Stankevičiumi, Vilnius, Mokslas, 1982 m.
* Galvijienos gamybos intensyvinimo rezervai, su V. Stankevičiumi, Vilnius, Mokslas, 1987 m. rusų k.
* Galvijininkystė, 1987 m. 2 leid. Kaunas, Terra Publica, 1998 m. ISBN 9986-522-07-2
* Pieninė galvijininkystė JAV, su kitais, Vilnius, 1994 m.
* Mėsinių galvijų auginimas, su V. Jukna, Kaunas, Terra Publica, 2004 m. ISBN 9955-9563-8-0

Įvertinimas
-----------

* 1996 m. Gedimino 4 laipsnio ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Česlovas Jukna*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 766 psl.
**Česlovas Kontrimas** (1902 m. gegužės 27 d. Dapšiai, Židikų valsčius – 1989 m. gegužės 27 d. Vilnius, palaidotas Antakalnio kapinėse) – Lietuvos tapytojas akvarelininkas, grafikas.

Biografija
----------

Mokėsi Liepojos gimnazijoje. Po Pirmojo pasaulinio karo grįžo į Dapšius ir vaikus mokė rašto bei piešimo. 1919 m. Lietuvos kariuomenės savanoris, dalyvavo kovose su bermontininkais. 1921 m. mokėsi Telšių gimnazijoje, artimai bendravo su filosofu ir rašytoju Vydūnu, parengė jo dramos spektaklio scenovaizdį. 1922–1929 m. mokėsi Kauno meno mokykloje, mokytojai Adomas Galdikas, Kajetonas Sklėrius.

1923–1945 m. mokytojavo Kauno, Pasvalio, Mažeikių, Telšių mokyklose, 1946–1977 m. Kauno meno mokykloje. 1946 m. Kauno „Dailės" kombinato direktoriaus pavaduotojas. Dalyvavo Nepriklausomųjų dailininkų draugijos veikloje.

Mokiniai: Vytautas Kazimieras Jonynas, Augustinas Savickas, Jonas Švažas, Bronė Jokūbonienė ir kiti.

Kūryba
------

Sukūrė apie 2000 akvarelių, daugiausia peizažų („Miško vienkiemis", „Gotika prie Nemuno", abu 1968 m.), natiurmortų, teminių kompozicijų, portretų, apie 400 ekslibrisų. Kūriniams būdinga dekoratyvumas, lyrinė nuotaika, poetinė gamtos motyvų traktuotė. Nuo 1930 m. dalyvavo parodose, individualios parodos surengtos Kaune 1939 m. 1972 m. 1977 m. 1982 m. Vilniuje – 1962 m. Šiauliuose – 1982 m. Apipavidalino Telšių Žemaitės dramos teatro spektaklių.

Bibliografija
-------------

* Akvarelės. Vilnius, 1972 m.
* Lietuvos geležiniai kryžiai, parengė Antanas Stravinskas, Vilnius, Mintis, 1991 m.

Įvertinimas
-----------

* 1928 m. Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių medalis
* 1928 m. Lietuvos nepriklausomybės medalis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rima Rutkauskienė. *Česlovas Kontrimas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 546 psl.
**Česlovas Lukenskas** (g. 1959 m. liepos 3 d. Panevėžyje) – Lietuvos dailininkas neoavangardistas.

Biografija
----------

1984 m. baigė saksofono specialybę Lietuvos konservatorijoje. 1984–1987 m. dėstė Karmėlavos vidurinėje mokykloje, 1987–1992 m. – Kauno Juozo Gruodžio konservatorijoje. 1992–1996 m. Kauno estetinio lavinimo mokyklos „Anima" direktorius, 1999–2000 m. Kauno Mato Šalčiaus vidurinės mokyklos, 1999–2002 m. Vilniaus dailės akademijos Kauno dailės instituto direktoriaus pavaduotojas, nuo 2002 m. šio instituto dėstytojas.

Kūryba
------

Nuo 1981 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje. Individualios parodos surengtos Kaune (1985 m. 1987 m. 1991 m. 1999 m.), Vilniuje (1989 m.), Panevėžyje (1994 m.), Bresanone (Italija, 2001 m.).

Sukūrė asambliažų iš rastų daiktų, nepatvarių medžiagų, audinių, dervų, polimerų, lakų. Eksperimentavo veiksmo tapybos srityje, naudojo dažus ir organines medžiagas – galvijų kraują, kepenis, ugnį. Vienas pirmųjų Lietuvoje sukūrė instaliaciją („Persižvaigdžiavimas" 1990 m.). Nuo 1989 m. su grupe „Post Ars" surengė akcijų („Zatyšiai" 1990 m. „Žmogus – krūmas" 1992 m.), kuria objektus, instaliacijas („Autobusas" 1995 m.), performansus, hepeningus, žemės meno („Partitūra" 1993 m.), videomeno kūrinius.

Kūriniuose kelia socialines, filosofines, moralines, ekologines, politines problemas. Jo kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis M. K. Čiurlionio dailės muziejus, galerija „Denkmalschmiede Hofgen Kaditzsche" (Saksonija).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kotryna Džilavjanaitė. *Česlovas Lukenskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 676 psl.
**Česlovas Krivaitis** (1921 m. Žebertonių kaime, Kietaviškių parapijoje, Trakų r. – 2004 m. rugpjūčio 17 d.) – lietuvių katalikų dvasininkas, Širvintų krašto garbės pilietis.

Biografija
----------

1945 m. Kaišiadorių vyskupas Teofilius Matulionis įšventino kunigu. 1945–1946 m. dirbo vikaru Žiežmarių parapijoje, 1946–1950 m. – klebonu Žilinų parapijoje. 1950–1961 m. Vilniaus arkyviskupijos kurijos kancleriu bei klebonu Vilniaus Šv. Mikalojaus parapijoje. 1961–1979 m. valdė Vilniaus arkivyskupiją. 1979–2004 m. dirbo klebonu Kernavės Švč. M. Marijos Škaplierinės parapijoje. Darbuodamasis Kernavėje atliko didžiulius bažnyčios ir aplinkos remontus, išgarsino Kernavę, pastatė aukštos meninės vertės paminklus. 1965 m. popiežius Paulius VI suteikė jam *Cubicularium intimum supra numerum* (monsinjoro) titulą.

| Romos katalikų bažnyčios vadovai |
| --- |
| Prieš tai:**Julijonas Steponavičius** |  **Vilniaus arkivyskupas**1961–1979 | Po to:**Julijonas Steponavičius** |

Nuorodos, šaltiniai
-------------------

* Vorutos informacija Archyvuota kopija 2007-03-21 iš Wayback Machine projekto.
* LRT videofilmas "Mūsų miesteliai" Kernavė. 2001. Aut. N. A. Baužytė, rež. R. Jarašauskas