recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Hipotekos teismas** (**hipotekos skyrius**) – prie tam tikro teismo įsteigta valstybės struktūra, vykdanti hipotekos funkcijas.

Įgliojimai
----------

Hipotekos teismas priklauso teismų sistemai. Steigiamas, siekiant hipotekos registruose įregistruoti nekilnojamąjį turtą ir su jo nuosavybe susijusias teises. Hipotekos teisėjas nagrinėja bylas dėl sutartinės ir priverstinės hipotekos, įkeitimo, kitų daiktinių teisių, juridinių faktų ir daiktų registravimo hipotekos teismo tvarkomuose registruose, dėl įkeisto turto arešto, išieškojimo iš įkeisto turto, išieškotų sumų paskirstymo išieškotojams, vykdo įstatymų jam suteiktus kitus įgaliojimus. 

Hipotekos teismas veikia kai kuriose šalyse, pvz. Latvijoje, kur hipotekos teismas priklauso apygardų teismams, hipotekos teisėjų statusas atitinka apylinkės (miesto) teismo teisėjo statusą. Kai kurios valstybės (pvz. Norvegija), siekdamos, kad hipotekos procesas nebūtų teismo procesu, nes teisėjai, tikrindami hipotekos informaciją, netinkamai naudoja savo laiką ir kvalifikaciją, palaipsniui atsisako hipotekos teismo funkcijų.

Lietuvoje
---------

Hipotekos skyrius prie apylinkės teismo (*Hipotekos skyrius*) - valstybinė struktūra, vykdanti hipotekos funkcijas Lietuvoje. 

1997 m. pradėjo veikti 6 miesto apylinkės teismų (Kaunas, Klaipėda, Panevėžys, Šiauliai, Telšiai ir Vilniaus miesto pirmos apylinkės) ir 4 rajono apylinkės teismų (Alytus, Marijampolė, Tauragė ir Utena), 1999 m. – 5 rajono apylinkės teismų (Ignalina, Kelmė – veikė iki 2009 m. Mažeikiai, Rokiškis, Ukmergė) hipotekos skyriai. Jų veiklą reglamentuoja 1994 m. LR teismų įstatymas, 1996 m. Hipotekos registro steigimo įstatymas, 2001 m. Hipotekos registro nuostatai, LR civilinis kodeksas (įsigaliojo 2001 m.), LR civilinio proceso kodeksas (įsigaliojo 2003 m.) ir kiti teisės aktai. 

Hipotekos skyrius steigia ir naikina, tvirtina jų darbuotojų pareigybių sąrašus ir nustato veiklos teritoriją (ji gali nesutapti su apylinkės teismo, prie kurio tas Hipotekos skyrius įsteigtas, veiklos teritorija) LR teisingumo ministras. Hipotekos skyrius turi antspaudą su valstybės herbu, sąskaitą banke ir yra Centrinės hipotekos įstaigos filialas. Hipotekos skyriaus veiklą reglamentuoja Hipotekos registro steigimo įstatymas, Hipotekos registro nuostatai ir kiti teisės aktai.

Hipotekos teisėjo funkcijas apylinkės teismo pirmininko pavedimu atlieka apylinkės teismo, prie kurio yra hipotekos skyrius, teisėjas. 2007 m. nutarimu Vyriausybė patvirtino hipotekos registro plėtros koncepciją, kurios pagrindinis tikslas – sukurti naują hipotekos ir įkeitimo, turto arešto aktų registravimo modelį, kurį įgyvendinus bus panaikintos hipotekos teisėjo funkcijos, susijusios su sutartinės hipotekos ir įkeitimo registracija.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Justas Sakavičius. *Hipotekos teismas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 749 psl.
2. ↑  LR teismų įstatymas (2009 m. redakcija, Valstybės žinios, 2009-05-12, Nr. 54-2138)
3. ↑  Ten pat, 750 psl.
**Step dance** – respublikinis vaikų ir jaunimo šiuolaikinių šokių festivalis–konkursas Lietuvoje.
Vyksta gruodžio mėnesį Linkuvos miestelyje, Pakruojo rajonas. Geriausiai pasirodę festivalio–konkurso kolektyvai apdovanojami I, II, III laipsnio diplomais bei suvenyrais, atminimo dovanėlėmis. Dalyviai vertinami Šou šokių, Gatvės šokių ir Šiuolaikinio šokio kategorijose. Skiriamos specialios nominacijos (pvz. profesionaliausia grupė, artistiškiausi šokėjai, už sceninį įvaizdį, naujo stiliaus populiarinimą, kūrybinius ieškojimus, už geriausiai techniškai paliktus šokius, geriausiai atliktą gatvės šokį, pilietiškumą, ritmiškumą ir kt.).

Finansinę paramą skiria viena didžiausių Pakruojo rajono įmonių „Saerimner".

Istorija
--------

2004 metais pradžią festivaliui davė Linkuvos vaikų ir jaunimo užimtumo centras. Festivalio iniciatorė ir organizatorė – Linkuvos VJUC vadovė Renata Dambrauskaitė-Pėželienė.

2009 metais dalyvavo Pakruojo „Atžalyno" gimnazijos, Linkuvos vaikų ir jaunimo užimtumo centro „Erdvė" šiuolaikinių šokių, Pašvitinio laisvalaikio salės merginų kolektyvai, šokėjai iš įvairių miestų, miestelių bei rajonų: Joniškio, Panevėžio, Mažeikių, Šiaulių, Radviliškio, Meškuičių (Šiaulių rajono). Vertinimo komisija – Lietuvos vaikų ir jaunimo centro Šiuolaikinio šokių kolektyvo vadovė Ieva Ginkevičiūtė ir choreografė Indrė Ginkevičiūtė, Linkuvos gimnazijos šokių mokytoja Nijolė Mikalajūnienė ir Pakruojo kultūros centro choreografė Sigutė Malinauskienė.

2010 metais buvo teikiamos ir apdovanojimų statulėlės. Tarp rėmėjų buvo ir Pakruojo rajono savivaldybė.

2015 metais Linkuvos kultūros centro koncertų salėje vyko X festivalis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Linkuva kvies į tradicinę „Step dance" šokio šventę (Verslo žinios)
2. ↑  Linkuvoje karaliavo jaunieji šokėjai (Šiaulių apskrities laikraštis „Šiaulių kraštas")
3. ↑  Linkuva kvies į tradicinę „Step dance" šokio šventę (Kauno diena)
4. ↑  Linkuvoje – jubiliejinis šiuolaikinių šokių festivalis „Step dance"[neveikianti nuoroda] (Naujienų portalas DELFI, žurnalas „Panelė")
5. ↑  Linkuvoje šėlo šokėjai (Šiaulių apskrities laikraštis „Šiaulių kraštas")
6. ↑  Linkuva kvies į tradicinę „Step dance" šokio šventę (nuotraukos)[neveikianti nuoroda] (Lietuvos rytas)
7. ↑  Kviečiame į modernaus šokio festivalį „Step dance" Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto. (Pakruojo rajono savivaldybė)

Nuorodos
--------

* Linkuvos vaikų ir jaunimo užimtumo centro „Erdvė" pasirodymas ("Step dance 2012")
Uficių galerija Florencijoje. Muziejus, kurio apsaugininkai apmokyti dirbti su Stendalio sindromo paveiktais lankytojais.
**Stendalio sindromas** (arba **Florencijos sindromas**) – žmogaus išgyvenamas psichikos ir elgsenos sutrikimas pamačius daug ar labai įspūdingų meno kūrinių. Stendalio sindromą gali išgyventi ir žmonės, pamatę ypatingo grožio objektus, gamtos vaizdus.

Istorija
--------

Stendalio sindromas pavadintas prancūzų XIX a. rašytojo Stendalio vardu. Stendalis knygoje „Neapolis ir Florencija: kelionė iš Milano į Redžiją" taip aprašė apsilankymo po Florenciją pabaigą: *„Kai aš ėjau iš Šventojo Kryžiaus bažnyčios, man užėmė kvapą, jaučiau širdies dūžius, atrodė tarsi gyvybinės jėgos būtų mane apleidusios, ėjau bijodamas parkristi ant žemės."*

Nors nuo senų laikų buvo žinomos įvairių žmonių psichologinės reakcijos į meno kūrinius, ypač tokiuose miestuose, kaip Florencija, Roma, Venecija, šių reiškinių tyrimai suintensyvėjo XX a. pabaigoje padažnėjus muziejų lankytojų atakoms prieš ypač garsius meno kūrinius (kaip 1972 m. buvo apdaužyta Mikelandželo „Pieta"). Pavadinimą suteikė italų gydytoja *Graziella Magherini* 1979 m. ištyrusi daugiau nei 100 sindromo atvejų Florencijoje.

1996 m. pasirodė *Dario Argento* košmarų filmas „Stendalio sindromas" apie ligos kamuojamą asmenį. Šiuo metu žymiausių pasaulio meno muziejų apsaugos darbuotojai apmokyti dirbti su Stendalio sindromo paveiktais muziejų lankytojais.

Simptomai
---------

Liga pasireiškia karščiavimu, širdies plakimo suintensyvėjimu, euforine psichologine būsena, darosi silpna, galimos haliucinacijos. Didesnę tikimybę pasireikšti turi kitų nei Italija Europos šalių gyventojams, atvykusiems į Florenciją ir pamačiusiems daugybę meno kūrinių, žinomų nuo vaikystės, vienoje vietoje. Nustatyta, kad Stendalio sindromas neveikia vietos gyventojų ir azijiečių, visiškai kitos kultūrinės terpės žmonių. Stendalio sindromą gali žadinti ir kiti garsūs meno kūriniai, kaip „Mona Liza" Luvre ar „Siksto madona" Senųjų meistrų galerijoje Drezdene.

Yra abejojančių Stendalio sindromo buvimu, tačiau užregistruota atvejų, kai lankytojai tiesiog parkrisdavo muziejuose ir juos tekdavo išvežti į ligoninę, kas peržengia vien susižavėjimo meno kūriniais ribas. Emocinis pervargimas, seksualinės traumos didina Stendalio sindromo pasireiškimo galimybę. Stendalio sindromas siejamas su Jeruzalės sindromu − išgyvenimais, kuriuos patiria tikintieji, apsilankę šventosiose savo religijos vietovėse.

Nuorodos
--------

* D. Survilaitë. „Stendalio sindromas ir kiti keliautojų psichikos sutrikimai". − 2008 m. Archyvuota kopija 2016-09-11 iš Wayback Machine projekto.
* Apie sindromą (anglų k.) Archyvuota kopija 2009-04-03 iš Wayback Machine projekto.
* Telegraph straipsnis (anglų k.)
**Algirdas Vaclovas Valiulis** (g. 1943 m. sausio 10 d. Vilniuje) – inžinierius, VGTU profesorius.

Išsilavinimas, pedagoginė, praktinė veikla
------------------------------------------

1949 m. pradėjo lankyti Kuktiškių pradinę mokyklą (Utenos rajonas). 1956 m. baigė septynmetę mokyklą Molėtuose, įstojo ir 1960 m. baigė Vilniaus žemės ūkio mechanizacijos technikumą.
Nuo 1960 m. dirbo gamyboje, buvo technikas, inžinierius, konstruktorius. 1967 m. Algirdas Vaclovas Valiulis baigė Kauno politechnikos instituto Vilniaus filialą. 1975 m. Dniepropetrovske apgynė technikos mokslų kandidato disertaciją, technikos mokslų kandidatas (laipsnis nostrifikuotas į technikos mokslų daktaro laipsnį). 1997 m. apgynė habilitacinį darbą, habilituotas daktaras.

Nuo 1967 iki 1976 m. katedros asistentas, 1976–1980 m. vyr. dėstytojas, nuo 1986 iki 1989 m. VISI Metalų technologijos katedros vedėjas. Nuo 1980 m. docentas, nuo 1998 m. profesorius. Stažavosi Prahos (1978 m. Čekija), Maskvos (1983 m. Rusija), Leuveno (1993 m. Belgija), Glamorgano (1994 m. D. Britanija), Horseno (1994 m. Danija), Londono (1996 m.) aukštosiose mokyklose.

Dirbo VGTU administracijoje. Nuo 1989 iki 1993 m. VTU studijų prorektorius, nuo 1993 iki 1998 m. VTU pirmasis prorektorius, nuo 1998 m. VGTU Infrastruktūros ir užsienio ryšių prorektorius.

Mokslinių interesų sritys – juodųjų ir spalvotųjų metalų suvirinimas ir terminis apdorojimas, plonų dangų technologijos. Paskelbė per 250 mokslinių, metodinių, mokslo ir studijų organizavimo darbų. Dėsto disciplinas medžiagų mokslas (anglų kalba), specialiųjų plienų ir lydinių suvirinimas, specialieji suvirinimo metodai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Algirdas Vaclovas Valiulis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2021-11-17.

* VGTU MF informacija Archyvuota kopija 2008-12-21 iš Wayback Machine projekto.
* Asmeninė Algirdo Vaclovo Valiulio svetainė VGTU žiniatinklyje Archyvuota kopija 2009-02-18 iš Wayback Machine projekto.
Taivano dainininkė Jolin Tsai, 2015 m.
**Dainininkas** – profesionalus vokalistas, atliekantis dainas, romansus, operos, operetės, vodevilio arijas, t. y. naudojantis savo balsą kaip muzikos instrumentą.

Istorija
--------

Dainininkų profesionalų būta nuo seno Rytų šalyse, Senovės Graikijoje, Senovės Romoje. Viduramžiais Europoje garsėjo bardai, trubadūrai, minezingeriai. Dainavimas Europoje ypač suklestėjo XVII a. Susiklostė keletas krypčių (kamerinis, operinis dainavimas), stilių, nacionalinių mokyklų. Paplito kantileninis, koloratūrinis dainavimas, ypač didelę reikšmę dainavimo raidai turėjo *bel canto*, skatinęs operos plėtotę. XVII a. – XVIII a. greta operos svarbią vietą užėmė kamerinis dainavimas, gyvavęs didikų rūmuose, bažnyčiose. 

Suklestėjus operai atsirado žymių dainininkų, kurie ištobulino ne tik bel canto, bet ir kitus dainavimo būdus – kantilena, koloratūra, rečitatyvas. Dainavimas svarbus ir pramoginėje muzikoje (šansonetė). XX a. antroje pusėje paplitus popmuzikai, ypač rokui, ansambliams, pradėta dainavimą jungti su rečitavimu, kalbėjimu, šnabždesiu ir t. t. Kompozitoriai muziką dažniausiai kuria atsižvelgdami į dainininko balso ypatybes.

Klasifikacija
-------------

* Pagal žanrus skiriami:
	+ Operos dainininkai – dainuojantys spektaklio pastatymo metu;
	+ Kameriniai dainininkai – atliekantys muzikos kūrinius pritariant fortepijonui ar kitam muzikos instrumentui koncerto metu;
	+ Choro dainininkai – atliekantys chorinius kūrinius;
	+ Džiazo dainininkai – atliekantys džiazo kūrinius;
	+ Estrados dainininkai – atliekantys estradines dainas, šlagerius
	+ Bardai – atliekantys savo ar kitų autorinės kūrybos dainas, pritardami gitara, bandža, balalaika, akordeonu ar kitu individualiu muzikos instrumentu;
	+ Roko dainininkai – atliekantys roko dainas.

* Pagal balso tembrą, diapazoną ir atlikėjo lytį skiriami pagrindiniai:
	+ Moterų balsai:
		- Sopranas – aukštas moteriškas balsas;
		- Mecosopranas – vidutinio aukščio moteriškas balsas;
		- Kontraltas – žemas moteriškas balsas;

* + Vyrų balsai:
		- Tenoras – aukštas vyriškas balsas;
		- Baritonas – vidutinio aukščio vyriškas balsas;
		- Bosas – žemas vyriškas balsas;

Yra ir ypatingai retų balsų: kontratenoras, falcetas, kastratas (iki XVIII a. berniukams atlikdavo kastravimo operaciją, kad jų vaikiško balso nepakeistų balso mutacija)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Arvydas Karaška. *Dainininkas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 416 psl.
Stepanas Erzia
**Stepanas Dmitrievičius Erzia (Nefiodovas)** (rus. *Степа́н Дми́триевич Э́рьзя (Нефёдов)*; 1876 m. spalio 27 d. – 1959 m. lapkričio 24 d.) – mordvių skulptorius, kuris gyveno Rusijoje ir Argentinoje. Erzia pasirinko savo pseudonimą iš gimtosios etninės erzių grupės.

Biografija
----------

Stepanas Erzia gimė 1876 m. spalio 27 d. Bajeve, Alatyryje Uiezde, Simbirsko gubernijoje, Rusijos imperijoje. 1892 m. jo šeima persikėlė į Alatyrą. Stepanas čia tapo įvairių tapybos studijų mokinys. 1839–1897 m. gyveno Kazanėje, staliaus krautuvėje, vėliau pas P. A. Kovalinskį tapybos studijoje. Tuo metu Erzia dekoravo bažnyčias įvairiuose miestuose ir kaimuose, esančiuose prie Volgos upės ir lankė Kazanės meno mokyklą.

1902–1906 m. studijavo Maskvos piešimo, skulptūros ir architektūros mokykloje, dalyvavo mokyklos studentų parodose. 1906–1914 m. gyveno Italijoje ir Prancūzijoje. 1909 m. turėjo parodų Venecijoje ir Milane, Paryžiuje 1912 m.

  

1914 m. sugrįžo į Rusiją ir 1918 m. persikėlė į Jekaterinburgą, kur kūrė meninius monumentinius darbus. 1921 m. persikėlė į Novorosijską, po to į Batumį. Gyvendamas ten sukūrė Lenino, Karlo Markso ir Frydricho Engelso ir kitų Gruzijos asmenybių portretus. 1923 m. gyveno Baku, kur kūrė paminklinį meną.

1926 m. sovietų valdžia nusprendė išsiųsti Stepaną Erzią į užsienį „skleisti sovietų meno žinių".

1927–1950 m. jis dirbo Buenos Airėse, kūrė portretus Leninui, Mozei, Levui Tolstojui ir Bethovenui.

Stepanas Erzia mirė 1959 m. Maskvoje ir buvo palaidotas Saranske, Mordovijos sostinėje.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Stepanas Erzia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Beveridžio** sveikatos apsaugos finansavimo modelis, sukurtas pagal Didžiosios Britanijos ekonomisto W. H. Beveridžio pasiūlymus, kai pašalpų dydis priklauso nuo poreikių ir iš esmės nėra susijęs su mokėtomis įmokomis. Taikant Beveridžio modelį – valstybė siekia pagerinti šalies gyventojų sveikatą bei jų gerovę ir garantuoti kokybišką sveikatos priežiūrą visiems piliečiams, kuriems to reikia.

Modelio bruožai
---------------

* sveikatos priežiūros finansavimas iš mokesčių;
* įnašų iš privataus sektoriaus nustatymas;
* asmens sveikatos priežiūros paslaugų finansavimas iš valstybės biudžeto;
* sveikatos priežiūros paslaugų pirkėjų ir teikėjų pavaldumas vyriausybinėms institucijoms;
* sveikatos priežiūros prieinamumas visiems piliečiams;
* sveikatos priežiūros prioretiškumas kitų socialinių poreikių atžvilgių;
* gydytojų atlyginimo už darbą priklausomybė nuo aptarnaujamų gyventojų skaičiaus;
* kai kurios priemokos iš pacientų individualaus biudžeto.

Modelio privalumai ir trūkumai
------------------------------

Išnagrinėjusios Beveridžo sveikatos priežiūros modelį, G. Čepulytė ir S. Palubinskienė nustatė esminį jo privalumą, būtent, lygiateisiškumą. Vienodas išmokų dydis garantuoja skirtingų grupių susitarimą. Šio modelio didžiausias trūkumas yra sveikatos paslaugų finansavimas iš valstybės biudžeto, kuris apsunkina ne tik biudžeto, bet ir sveikatos draudimu besirūpinančių institucijų darbą. Sveikatos paslaugų finansavimas neturėtų apsunkinti valstybės biudžeto, o surenkamais mokesčiais nereikėtų kompensuoti sveikatos paslaugų apmokėjimo. Sveikatos priežiūros paslaugoms turėtų būti sukurtas atskiras fondas su nepriklausomu nuo valstybės biudžetu. Tai reiškia, kad toks fondas bus savarankiškas ir nepriklausomas nuo vyriausybės reguliavimo ir surenkamų mokesčių dydžio.

Geografija
----------

Visos Šiaurės Europos šalys (Danija, Airija, Norvegija, Jungtinė Karalystė, Suomija, Švedija) įdiegė ir išsaugojo šį modelį po Antrojo pasaulinio karo. Pietų Europos šalys (Graikija, Ispanija, Italija, Portugalija) prisijungė prie šios grupės 80-aisiais, o Kanada jau net 70-aisiais metais. Dabar šis modelis dominuoja išsivysčiusiose šalyse.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Čepulytė, G. & Palubinskienė, S. (2008). Sveikatos draudimo sistemos teoriniai aspektai ir finansavimo ypatumai. Jaunųjų mokslininkų darbai, 1(17), 131-137
2. ↑  Povilaitienė, D. (2009). Lietuvos privalomojo sveikatos draudimo sistemos finansavimo įvertinimas ir tobulinimas (Magistro darbas, Aleksandro Stulginskio Universitetas)

* G. Palubinskienė S. 2008. Sveikatos draudimo sistemos teoriniai aspektai ir finansavimo ypatumai. Jaunųjų mokslininkų darbai. Nr.1(17)
* Gustaitienė L. (2003). Sveikatos priežiūros politika ir organizacija. Kaunas: VDU.
Čilėje esanti didžiausia ir antra pagal gilumą atvira kasykla.
**Kalnakasyba** arba **Kasyba** – vertingų mineralinių medžiagų ar kitokių medžiagų išgavimas iš žemės, paprastai iš rūdos kūno, gyslos ar sluoksnio. Kalnakasybos metodais išgaunami netaurieji metalai, brangieji metalai, metalų rūdos, akmens anglis, deimantai, klintys, naftos skalūnai, akmens druska ir kalis. Bet kuri medžiaga, kuri negali būti auginama taikant žemės ūkio procesus, arba būti dirbtinai sukurta laboratorijoje ar gamykloje, paprastai yra kasama. Kalnakasyba apima visų neatsinaujinančių išteklių eksploatavimą (pvz. nafta, gamtinės dujos ar net vanduo), taip pat kai kurių atsinaujinančių gamtos išteklių eksploatavimą (durpės).

Uolienų ir metalų kasyba prasidėjo dar priešistorės laikotarpiu. Į šiuolaikinę kalnakasybą įeina išteklių žvalgyba, paklausos ir pelno analizė, išgavimo būdo parinkimas, pats išgavimo procesas ir žemės rekultivacija, kad po išteklių išgavimo būtų tinkama panaudoti kitiems tikslams.

Lietuvoje
---------

Markutiškių smėlio karjeras.
Lietuvoje plėtojama šių naudingųjų iškasenų kalnakasybos pramonė: požeminis gėlas ir mineralinis vanduo, klintis, dolomitas, molis, smėlis, žvyras, durpės, nafta, akmens skalda, siera.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2009 Minerals Yearbook – Lihuania


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RPagrindinės technikos ir technologijų sritys |
| --- |
|  |
| Tikslieji mokslai | 
Dirbtinis intelektas • Programinė įranga • Elektronika • Aplinkos technologijos • Nanotechnologija • Optika |
|  |
| Informacija | 
Komunikacija • Grafika • Televizija • Žiniasklaida |
|  |
| Pramonė | 
Ekonominė informatika • Gamyba • Chemijos pramonė |
|  |
| Kariuomenė | 
Amunicija • Bombos • Ginklai |
|  |
| Inžinerija | 
Agrotechnika • Architektūra • Biochemija • Statyba • Kriogenika • Elektrotechnika • Maistas • Medžiagotyra • Mechatronika • Metalurgija • Kalnakasyba • Nafta • Programų sistemos • Inžineriniai statiniai • Tekstilė |
|  |
| Sveikatos apsauga | 
Biomedicina • Bioinformatika • Biotechnologija • Sveikata • Mityba • Farmakologija |
|  |
| Transportas | 
Aviacija • Astronautika • Sausumos transportas • Vandens transportas |

 |
| **Algirdas Čiučelis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1938 m. vasario 10 d.Armonys, Rokiškio raj. |
| Mirė | 2008 m. vasario 20 d. (70 metų)Vilnius |
| Sutuoktinis (-ė) | Pranutė |
| Vaikai | Gintarė, Mantas |
|  |
| Veikla | matematikas, Lietuvos mokslo, politinis ir visuomenės veikėjas |
| Partija | 
* 1992 m. Tėvynės sąjunga,
* 2005 m. Liberalų ir centro sąjunga

 |
|  |
| Alma mater | 1960 m. Vilniaus valstybinis universitetas |

**Algirdas Čiučelis** (1938 m. vasario 10 d. Armonys, Rokiškio raj. – 2008 m. vasario 20 d. Vilnius) – matematikas, Lietuvos mokslo, politinis ir visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Baigė Armonių pradinę mokyklą, Juodupės progimnaziją, nuo 14 metų pradėjo dirbti. Baigęs buhalterių kursus Vilniuje 16 metų pradėjo dirbti Obelių rajono ryšių kontoros vyr. buhalteriu. Kartu mokėsi Obelių darbo jaunimo vidurinėje mokykloje. 1955–1960 m. mokėsi ir baigė Vilniaus valstybinį universitetą.

1959–1967 m. Vilniaus lengvosios pramonės technikumo laborantas, dėstytojas. Nuo 1967 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (dab. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) doktorantas, 1973 m. apgynęs technikos mokslų kandidato disertaciją – asistentas, docentas, Teorinės mechanikos katedros vedėjas. Nuo 1992 m. – Bendrųjų mokslų centro, o nuo 1993 m. – Fundamentinių mokslų fakulteto dekanas. Paskelbė daugiau, kaip 50 mokslinių darbų tarptautiniuose mokslo žurnaluose ir daugiau kaip 100 – kituose leidiniuose.

1995–2007 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys. Taryboje buvo valdybos narys, Miesto plėtros komiteto pirmininkas. 1997 m. Vilniaus miesto meras, 1999–2000 m. pirmasis mero pavaduotojas.

Dalyvavo visuomeninėje veikloje, 1988 m. instituto Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio tarybos pirmininkas, buvo Vilniaus rokiškėnų klubo pirmininkas. Nuo 1992 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) narys, partijos Žirmūnų skyriaus tarybos narys, Vilniaus miesto koordinacinės tarybos pirmininkas. Nuo 2005 m. Liberalų ir centro sąjungos narys.

Žmona Pranutė, vaikai – Gintarė ir Mantas.

Bibliografija
-------------

* Leonidas Syrus, Petras Baradokas, Edvard Michnevič, Algirdas Čiučelis. Teorinė mechanika. Kinematika. Mokomoji knyga. 2006. ISBN 9955-28-010-7;
* Petras Gailutis Adomėnas, Algirdas Čiučelis. Data Aggregation Sets in Adaptive Data Model // Informatica ISSN 0868-4952, Institute of Mathematics and Informatics, Vilnius, 2002;
* Petras Gailutis Adomėnas, Algirdas Čiučelis, Rolandas Griškevičius. Integration of applied problems in an adaptive data model. Proceedings of the Thuireenth International Conference on Information Systems Development. ISBN 9986-05-762-0, 2004.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vyriausiosios rinkimų komisijos duomenys Archyvuota kopija 2012-10-18 iš Wayback Machine projekto.


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Alis Vidūnas** | **Vilniaus miesto meras**1997 | Po to:**Rolandas Paksas** |
| Miasas |
| --- |
| Miasas ties Severnyje Pečiais Miasas ties Severnyje Pečiais |
| **Ilgis** | 658 km |
| **Baseino plotas** | 21 800 km² |
| **Vidutinis debitas** | 15,4 m³/s |
| **Ištakos** | Uralo kalnai |
| **Žiotys** | Isetė |
| **Šalys** | Rusija |

**Miasas** (rus. *Миасс*) – upė Rusijoje; Isetės (Irtyšiaus baseinas) dešinysis intakas. Prasideda Baškortostane, Pietų Uralo kalnuose, Nuralo kalnagūbryje. Pradžioje teka į šiaurę Uralo kalnų rytine pašlaite, vėliau pasuka į rytus ir teka Čeliabinsko sritimi. Kurgano srityje patenka į Vakarų Sibiro lygumą. Įteka į Isetę netoli Julduso gyvenvietės.

Didžiausi intakai: Altjanas, Didysis Kialimas, Biškulis, Ziunzelga. Aukštupyje ant Miaso įrengta keletas užtvankų. Prie upės įsikūrę Miaso ir Čeliabinsko miestai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 281

Miasas Čeliabinske
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Mhamidasامحاميد |
| --- |
| *Senoji Mhamido dalis* |
|  |
| 

MhamidasMhamidas

29°49′0″ š. pl. 5°43′0″ v. ilg.﻿ / ﻿29.81667°š. pl. 5.71667°r. ilg.﻿ / 29.81667; 5.71667﻿ (Mhamidas)Koordinatės: 29°49′0″ š. pl. 5°43′0″ v. ilg.﻿ / ﻿29.81667°š. pl. 5.71667°r. ilg.﻿ / 29.81667; 5.71667﻿ (Mhamidas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+0) |
|  |
| **Valstybė** | Maroko vėliava Marokas |
| **Regionas** | Suso–Masos–Dra regionas |
|  |
| **Gyventojų** (2004) | 7 764  |
| **Altitudė** | 513 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Mhamidas |

**Mhamidas** (arba ***Mhamid el Ghizlanas***; arab. امحاميد الغزلان = *am-Mhāmīd al-Ghizlān*) – miestelis pietryčių Maroke, Sacharos dykumos oazėje, Suso–Masos–Dra regione, 24 km nuo Alžyro sienos. Pasiekiamas keliu iš Zagoros, prie Dra vadžio. Verčiamasi oazine žemdirbyste (datulės), gyvulininkyste, vystomas turizmas. Apylinkėse yra keletas apleistų ksarų. Dauguma plaušplyčių statinių mieste nebegyvenami. Netoliese prasideda Šegagos ergas.

Istorija
--------

Vietovė greičiausiai gyvenama jau keletą tūkstantmečių. Buvo žinoma ***Taragalto*** vardu. Gyvenvietė išsilaikė iš oazinio žemės ūkio, tačiau XX a. antroje pusėje dėl sausrų, dykumėjimo Mhamidas nunyko. Dabar miestelis laikosi daugiausia turizmo dėka.

Galerija
--------

* Oazės laukaiOazės laukai
* Tiltas per Dra upęTiltas per Dra upę
* Mhamido centras, mečetėMhamido centras, mečetė
* Irigacijos tvarkymasIrigacijos tvarkymas
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Einherijai** (sen. skand. *Einherjar* 'vieniši kariai') – karių, kurie narsiai kovėsi mūšiuose, sielos skandinavų mitologijoje. Einherijai sudaro Odino armiją, ruošiamą ragnaroko mūšiui. Ragnaroko metu jie kausis su milžinais ir turės didelę įtaką jo baigčiai.

Mirus narsiam kariui valkirijos jį palydėdavo į Valhalą, kuri yra Asgarde. Minima, kad Valhaloje yra 540 durų, iš kurių ragnaroko metu išžygiuos po 800 Odino karių, einherijų. Pagal tai galima spręsti apytikslį einherijų skaičių, kuris būtų apie 432 tūkstančius.

Kiekvieną dieną juos žadina gaidys Gulinkambis, visi žygiuoja į Idavolo lauką, esantį Asgardo širdyje, kur kaunasi vienas su kitu žūtbūtinėje kovoje. Užslinkus sutemoms liekantys tik keli gyvi, visi kiti esą sukapojami į gabalus. Tuomet įvykstantis stebuklas: visi einherijai prisikelia iš numirusių ir keliauja atgal į Valhalą. Valhaloje Adhrimniras, dievų virėjas, jiems kiekvieną dieną paskerdžia ir išverda paršą Sahrimnirą, kuris prisikeliąs kitą dieną. O iš ožkos Heidrun, kuri skabo Igdrasilo lapus, pieno gamina midų. Taip einherijai visą naktį puotaujantys, juos aptarnaujančios valkirijos, kol prisigėrę užminga, tačiau niekada nepatiria neigiamo alkoholio poveikio. Kitą dieną jie keliasi ir vėl keliauja į Idavolą kautis, kol ateis ragnarokas.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RSkandinavų mitologija |
| --- |
|  |
| DievaiHerojaiMitinės būtybėsAsmenybės | 

|  |  |
| --- | --- |
| Asai | 
Odinas · Toras · Lokis · Tiras · Baldras · Forsetis · Bragis · Vilis · Vydaras · Henis · Hiodas · Heimdalas · Ulras · Vė · Frigė · Iduna · Nana · Sivė |
|  |
| Vanai | 
Njordas · Skadi · Frėja · Freiras · Gerda · Gulveiga · Kvasis · Litiras · Mimis · Nerta |
|  |
| Dysės | 
Nornos · Valkirijos |
|  |
| Kita | 
Milžinai · Nykštukai · Elfai · Jotunai · Dvergai · Imiras · Fenris · Garmas · Sleipnis · Jormundgandas · Helė · Audumla |

 |  |
|  |
| Vietovės | 
Igdrasilas · Ginungagapas · Valhala · Alfheimas · Asgardas · Helheimas · Jotunheimas · Midgardas · Muspelheimas · Niflheimas · Svartalfaheimas · Vanaheimas |
|  |
| Įvykiai | 
Asų-vanų karas · Fimbulvinteris · Ragnarokas |
|  |
| Istoriniai šaltiniai | 
*Gesta Danorum* · Eda · Jaunesnioji Eda · Vyresnioji Eda · Runų akmenys · Sagos · Senovės skandinavų kalba · Senovės skandinavų kalbos abėcėlė |

 |
| ***Miami Blues*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Miam Blues |
| Kilmės šalis |  JAV |
| Režisierius | George Armitage |
| Vaidina | Fred WardAlec BaldwinJennifer Jason LeighMartine Beswick |
| Metai | 1990 |
| Žanras | trileris |
| Trukmė | 97 min. |
| Kalba | anglų |
| **IMDb įrašas** |

**Miami Blues** – 1990 m. JAV sukurtas trileris.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Alec Baldwin – Frederikas
* Jennifer Jason Leigh – Siuzė
* Fred Ward – seržantas Mozlis
* Cecilia Perez-Cervera
* Georgie Cranford
* Edward Saxon
* Jose Perez
* Charles Napier
* Martine Beswick

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Frederikas, pravarde Jaunėlis, paleistas iš kalėjimo, vėl grįžta prie senųjų darbų. Viešbutyje jis nusisamdo prostitutę, jauną naivią merginą Siuzę ir netrukus apsigyvena kartu. Siuzė mokosi koledže ir neįtaria, kuo uždirba pragyvenimui jos naujasis vaikinas. Kai jų namuose apsilanko žmogžudystę, kurią įvykdė Jaunėlis, tiriantis policininkas Mozlis, jis kitą dieną apsilanko pareigūno namuose, jį sumuša ir pagrobia ginklą bei pažymėjimą. Dabar jis pradeda vykdyti nusikaltimus prisidengdamas policininko pavarde ir sučiupti nusikaltėlį Mozliui tampa ne tik garbės, bet ir karjeros reikalas...
A, B, C ir D operatyvinių grupių vykdytų žudynių žemėlapis.
**Einsatzgruppen** (vok. *Einsatzgruppen der Sicherheitspolizei und des SD* 'saugumo policijos ir SD veiklos grupės', vns. *Einsatzgruppe*), *operatyvinės grupės* – SS sukarinti būriai, suburti tam tikroms užduotims, įskaitant išžudymą. Antrojo pasaulinio karo meto žudė žydus, bet taip pat čigonus, Lenkijos šviesuolius, Sovietų sąjungos komunistus ir kitus. Tai pirmi nacių daliniai, kryptingai vykdę žydų išžudymą. Iš viso išžudė daugiau kaip 1 mln. žmonių.

*Einsatzgruppen* subūrimui vadovavo Heinricho Himlerio padėjėjas Reinhardas Heydrichas. Jisai subūrė pirmąjį *Einsatzkommando*, kuris 1938 m. kovo mėn. aneksuotoje Austrijoje užimdavo administracinius pastatus, išsaugodavo jų dokumentus ir apklausinėdavo vyresnius civilinės administracijos pareigūnus. Panašų vaidmenį *Einsatzgruppen* suvaidino nacių okupuotoje Čekijoje. *Einsaztgruppen* išformuodavo jiems atlikus savo užduotį.

1939 m. rugsėjo 27 d. įsteigta Vyriausioji reicho saugumo valdyba ir jos vadas Reinhardas Heydrichas vadovavo SD, Gestapui, daugybei policijos organų, ir taip pat *Einsatzgruppen*. Nacių Vokietijai užpuolus ir okupavus Lenkiją, *Einsatzgruppen* surinko 60 000 Lenkijos šviesuolių pagal *Sonderfahndungsbuch Polen* sąrašą ir juos išžudė.

Vokietijai 1940 m. gegužės mėn. užpuolus ir okupavus Nyderlandus, Belgiją ir Prancūziją, naujai suburti *Einsatzgruppen* sekė Vokietijos kariuomenei iš paskos, bet nežudė žmonių, o išsaugodavo administracinius pastatus ir dokumentus, kaip kad Austrijoje ir Čekijoje.

1941 m. birželio mėn. Vokietija užpuolė ir okupavo Sovietų Sąjungą. Naujai suburti *Einsatzgruppen* žudė komunistų komisarus, partizanus, o ypač žydus.

* Einsatzgruppe A lydėjo Vokietijos Šiaurės armijų grupę ir veikė Lietuvoje, Latvijoje, Estijoje ir Rusijoje.
* Einsatzgruppe B lydėjo Vokietijos Centro armijų grupę ir veikė Baltarusijoje, Vilniaus krašte ir Rusijoje.
* Einsatzgruppe C lydėjo Vokietijos Pietų armijų grupę ir veikė Ukrainoje.
* Einsatzgruppe D lydėjo Vokietijos 11-tą armiją ir veikė Transilvanijoje, Cernauti, Kišiniove ir Kryme.

Nuorodos
--------

* Arūnas Bubnys. Vokiečių ir lietuvių saugumo policija (1941–1944)
| Padievyčio piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Padievyčio piliakalnisPadievyčio piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°34′33″ š. pl. 22°14′49″ r. ilg.﻿ / ﻿55.57583°š. pl. 22.24694°r. ilg.﻿ / 55.57583; 22.24694Koordinatės: 55°34′33″ š. pl. 22°14′49″ r. ilg.﻿ / ﻿55.57583°š. pl. 22.24694°r. ilg.﻿ / 55.57583; 22.24694 |

 |
| Vieta | Šilalės rajonas |
| Seniūnija | Laukuvos seniūnija |
| Aukštis | 15-20 m |
| Plotas | 150 x 100 |
| Naudotas | I tūkst. - II tūkst. pradžioje |

**Padievyčio piliakalnis** - piliakalnis Šilalės rajone, Šiauduvos apylinkėse. Jis įrengtas Dievyčio ežero pietiniame krante esančioje masyvioje kalvoje. Aikštelė netaisyklingo keturkampio formos, pailga rytų-vakarų kryptimi, 150x100 m dydžio, kiek žemesniu pietiniu kraštu. Piliakalnis apaugęs mišriu mišku, kuris anksčiau buvo kirstas, dalis aikštelės dirvonuoja, į jį rytiniu šlaitu veda kelias. Šlaitai statūs.

Į rytus nuo piliakalnio per Ežervyčio pelkę veda kūlgrinda.

Nuorodos
--------

* Padievyčio piliakalnis
| **Carex ericetorum** |
| --- |
| Šilinė viksva (*Carex ericetorum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Lelijainiai  *( Liliopsida)* |
| Poklasis: | Lelijažiedžiai  *( Liliidae)* |
| Šeima: | Viksvuoliniai  *( Cyperaceae)* |
| Gentis: | Viksva  *( Carex)* |
| Rūšis: | Šilinė viksva  *( Carex ericetorum)* |

 |

**Šilinė viksva** (*Carex ericetorum*) – viksvuolinių (*Cyperaceae*) šeimos, viksvų (*Carex*) genties augalas.

Daugiametis, retakeris, 10-30 cm aukščio žolinis augalas su trumpomis, kylančiomis palaipomis. Stiebai tvirti, standūs, šiek tiek lenkti arba statūs, pamatinę dalį gaubia šviesiai rudos lapamakščių liekanos. Lapai standūs, beveik puslankiu išlinkę, dažnai dvigubai trumpesni už stiebą, nuo pat pamato smailėjantys, viršūnė laiba, aštri, riesta. Žiedynas iš 2-4 varpučių; viršūninė varputė kuokelinė, jos pažiedės rudos, bukos, plėvinėmis viršūnėmis, su šviesesniu ruoželiu per vidurį. Piestelinės varputės 1-3, pažiedės plačios, raudonai rudos, bukomis viršūnėmis, su šviesia gysla per vidurį. Vaisiai odiškuose, gelsvai žaliuose, rudomis viršūnėmis maišeliuose. Vaisius platina skruzdėlės.

Žydi balandžio – gegužės mėn. Auga sausuose pušynuose, sausose pievose, saulėtuose šlaituose, daugiausia smėlio dirvožemiuose.

Paplitusi Europoje ir Vakarų Sibire. Dažna pietinėje, pietrytinėje ir rytinėje Lietuvos dalyse.

Literatūra
----------

* *Pavasarį žydintys augalai*, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1985, 138 psl.

Žydinčios šilinės viksvos

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Šilinė viksva** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Ptilonorhynchidae** |
| --- |
| Violetinio palapinuko (*Ptilonorhynchus violaceus*)patinėlis |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Žvirbliniai paukščiai  *( Passeriformes)* |
| Šeima: | Palapinukiniai  *( Ptilonorhynchidae)* |

 |

**Palapinukiniai** (*Ptilonorhynchidae*) – žvirblinių (*Passeriformes*) būrio paukščių šeima. Šios šeimos patinai gerai žinomi dėl prašmatnių palapinių **(pav.)**, kurias jie stato patelėms privilioti. Tai sudėtingi statiniai, išpuošti ryškiaspalviais daiktais. Patinai tuokvietes papuošia plunksnomis, gėlėmis, lapais, žvirgždu, netgi rūbų sagomis ir spalvotomis plastiko ar popieriaus skiautėmis. Šie statiniai tokie sudėtingi, jog manoma kad ir gyvūnams gali būti būdingas menas.

Jie gyvena su viena ar daugiau patelių, o vėliau augina jauniklius.

Violetinio palapinuko (*Ptilonorhynchus violaceus*) patelė
Violetinio palapinuko (*Ptilonorhynchus violaceus*) tuokvietė
Paplitę Naujojoje Gvinėjoje ir Australijoje. Dauguma rūšių gyvena drėgnuose miškuose, nors kai kurios pasirenka sausesnes vietas. Minta vaisiais, dar lesa lapus, žiedus, sėklas ir bestuburius. Žinoma 20 palapinukų rūšių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Diamond, Jared (1 May 1986). „Animal art: Variation in bower decorating style among male bowerbirds Amblyornis inornatus". *Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America* (National Academy of Sciences) **83** (9): 3042–6. PMC 323443. PMID 16593691. doi:10.1073/pnas.83.9.3042.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Markas Kalpurnijus Bibulas** (*Marcus Calpurnius Bibulus*, m. 48 m. pr. m. e.) – vėlyvosios Romos Respublikos politikas, palaikęs optimatų partiją.

59 m. pr. m. e. Bibulas buvo išrinktas konsulu. Jį rėmė Gnėjus Pompėjus Didysis, optimatai ir dauguma pirmajam triumviratui besipriešinusių politikų. Antruoju konsulu tais metais buvo išrinktas pats Gajus Julijus Cezaris. Kadangi už Cezario stovėjo triumvirato įtaka, Bibulo konsulo valdžia buvo tik formali. Vieninteliai rimtesni jo priimti sprendimai buvo vetuoti Cezario siūlymą atiduoti Kampanijos žemes Pompėjaus legionų veteranams; bei vetuoti siūlymą liaudies asamblėjos susirinkimų dienas paskelbti religinėmis šventėmis. Pastarąjį pasiūlymą Cezaris vis tiek pateikė, o Bibului užprotestavus minia jį užpuolė ir sulaužė jo fascijas (ryšulin surištas vyteles, konsulo pareigų simbolį). Po šio įvykio Bibulas pasitraukė iš forumo, palikdamas visą konsulų valdžią vienam Julijui Cezariui.

Romoje egzistavo paprotys metus vadinti pagal vardus žmonių, kurie tuo metu ėjo konsulų pareigas. Pasitraukus Bibului, paplito juokelis, kad „šiais metais konsulauja Julijus ir Cezaris".

Būdamas senatorius, 52 m. pr. m. e. Bibulas palaikė Pompėjų, Cezario priešą. 51 m. pr. m. e. jis tapo Sirijos vietininku, tačiau iškart susipyko su ten dislokuota armija, kadangi norėjo prisiimti garbę už pergalę, pasiektą dar iki jam ten atvykstant.

48 m. pr. m. e. pilietiniame kare jis vis dar palaikė Pompėjų ir vadovavo jo laivynui Adrijos jūroje. Bibulas sugebėjo įveikti ir perimti Cezario laivyną, tačiau ta pergalė turėjo menką reikšmę. Vėliau Cezaris įveikė Pompėjų Farsalų mūšyje. Tais pačiais metais Bibulas ir mirė.

|  |
| --- |
|   **Romos konsulas**   |
|  |
| *Anksčiau valdė:*Lucijus AfranijusKvintas Cecilijus Metelas | **Markas Kalpurnijus Bibulas (59 m. pr. m. e.)***kartu su Cezariu* | *Vėliau valdė:*Lucijus Kalpurnijus PizonasAulas Gabinijus |
| Straipsnių serijos apie Senovės Romą dalis |
| Einoronių piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Einoronių piliakalnisEinoronių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°26′39.5″ š. pl. 24°23′27.5″ r. ilg.﻿ / ﻿54.444306°š. pl. 24.390972°r. ilg.﻿ / 54.444306; 24.390972Koordinatės: 54°26′39.5″ š. pl. 24°23′27.5″ r. ilg.﻿ / ﻿54.444306°š. pl. 24.390972°r. ilg.﻿ / 54.444306; 24.390972 |

 |
| Vieta | Alytaus rajonas |
| Seniūnija | Pivašiūnų seniūnija |
| Aukštis | 20 m |
| Plotas | 70x30 |
| Naudotas | I tūkstantmetis pr. m. e. - I tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1971 |
| Registro Nr. | AR66 / 1857 /A1665 |

**Einoronių piliakalnis**, *Pilies Kalnas* – piliakalnis Alytaus rajono savivaldybės teritorijoje, Einoronių kaime, Pivašiūnų seniūnija. Pasiekiamas keliu Pivašiūnai – Dusmenys Sudvariškėse pasukus į dešinę pietų kryptimi link Einoronių, už 1,8 km ant kalno pasukus į dešinę šiaurės vakarų kryptimi, pavažiavus lauko keliuku 1,3 km – yra 100 m į kairę vakaruose už sodybos.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas apylinkėje dominuojančioje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga pietryčių – šiaurės vakarų kryptimi, 70x30 m dydžio, 2 m aukštesne šiaurės vakarine dalimi ir viduriu. Šiaurės vakarų šlaite, 3 m žemiau aikštelės yra trikampė 30x25 m dydžio terasa iškiliu viduriu. Šlaitai gana statūs, apie 20 m aukščio. Piliakalnis apardytas arimų, šiaurinėje aikštelės dalyje stovėjusio trianguliacijos bokšto. Dirvonuoja, rytiniame šlaite auga paskiri krūmeliai.

Tyrimai
-------

1971 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Kultūrinio sluoksnio nepastebėta. 2001 m. E. Ivanauskas aikštelėje ištyrė 8 m² dydžio plotą, aptiko daugiau kaip 60 cm storio kultūrinį sluoksnį su brūkšniuota keramika, titnaginiais dirbiniais. Radiniai datuojami akmens ir žalvario amžiais. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. – I m. e. tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 51800 m².

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Pivašiūnų piliakalnis 3 km | Vilkininkų piliakalnis 15 km | Mirgelių piliakalnis 14 km |  |
| Bazorų piliakalnis 15 km |  | Voniškių piliakalnis 14 km |
| Daugų piliakalnis 7 km | Dvarčių piliakalnis 19 km | Girežerio piliakalnis 26 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 57 (Nr. 172)
2. ↑  Eugenijus Ivanauskas, Arūnas Strazdas. 2002. Alytaus rajono neaiškių piliakalnių žvalgomieji tyrimai // Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 2001 metais. Vilnius, p. 42–44.

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.100.
* Valstybės archeologijos komisijos medžiaga. KPC archyvas. F.1. Ap.1. B.32. P.63.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Einoronys
| Eirunepė*Eirunepé* |
| --- |
|              |
| *Eirunepės prefektūra* |
|  |
| 

EirunepėEirunepė

6°39′40″ p. pl. 69°52′30″ v. ilg.﻿ / ﻿6.66111°š. pl. 69.87500°r. ilg.﻿ / 6.66111; 69.87500﻿ (Eirunepė)Koordinatės: 6°39′40″ p. pl. 69°52′30″ v. ilg.﻿ / ﻿6.66111°š. pl. 69.87500°r. ilg.﻿ / 6.66111; 69.87500﻿ (Eirunepė) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-4) |
|  |
| **Valstybė** | Brazilijos vėliava Brazilija |
| **Regionas** | Brazilijos Šiaurės regionas |
| **Valstija** | Amazonės valstija Amazonės valstija |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1895 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 26 110  |
| **Altitudė** | 124 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Eirunepė |

**Eirunepė** (port. *Eirunepé*) – miestas vakarų Brazilijoje, Amazonės valstijoje, 1160 km į pietvakarius nuo Manauso, prie Žurua ir jos intako Tarauakos. Yra oro ir upių uostai, susisiekimo sausuma nėra. Maisto, medienos apdirbimo pramonė, prekyba manijoku, cukranendrėmis, kukurūzais. Verčiamasi turizmu.

Savivaldybės plotas – 15 012 km², gyventojų skaičius – 36 125 (2021 m.).

Istorija
--------

Gyvenvietė įkurta 1895 m. ir pavadinta *São Felipe do Rio Juruá*. Išaugo kaip kaučiuko gavybos centras. 1943 m. miestelis pervadintas į Eirunepę.

Šaltiniai
---------

1. ↑  BRAZIL: Amazonas, *citypopulation.de*
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Takutu |
| --- |
| Takutu ties Letemu Takutu ties Letemu |
| **Ilgis** |  ? km |
| **Baseino plotas** | 42 904 km² |
| **Ištakos** | Akarajaus kalnai |
| **Žiotys** | Brankas |
| **Šalys** | Gajana, Brazilija |

**Takutu** (port. *Rio Tacutu, Itacutu*) – upė Gajanoje ir Brazilijoje; viena iš Branką (Amazonės baseinas) sudarančių upių. Prasideda Gajanoje, Gvianos plokščiakalnyje, Akarajaus kalnuose, netoli Esekvibo ištakų. Teka į šiaurę, sudaro Brazilijos-Gajanos sieną. Po santakos su Irengu pasuka į pietvakarius ir teka Brazilijos Roraimos valstija. 30 km į šiaurę nuo Boa Vištos susilieja su Urarikueira ir sudaro Branką.

Didžiausi intakai – Irengas ir Sukumu (dešinieji). Rupununio potvynių metu dalis jo vandens nuteka į Takutu. 2008 m. ties Letemu per upę pastatytas tarptautinis tiltas, sujungęs Braziliją ir Gajaną. Svarbiausios gyvenvietės prie Takutu: Alvinas, Saurivaunava, Bonfinas, Letemas, Konseisan di Mau.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Bitas** (akronimas iš angliško **b**inary dig**it**) – elementarusis informacijos matavimo vienetas. Vienas bitas atitinka informacijos kiekį, kuris gaunamas sužinojus atsakymą į klausimą, turintį du lygiaverčius atsakymus. Pavyzdžiui, metant monetą galima spėti kuria puse ji nukris. Taigi bitas gali turėti vieną iš dviejų reikšmių („taip" arba „ne", „juoda" ar „balta" ir pan.) Kompiuterijoje naudojamoje dvejetainėje skaičiavimo sistemoje šios reikšmės žymimos vienetu ir nuliu.

Bitas, skirtingai nei, pavyzdžiui, SI sistemos matavimo vienetai, negali būti dalomas, už jį nėra mažesnio informacijos matavimo vieneto kaip negalima tik iš dalies sužinoti kuria puse apsivertė mesta moneta.
Šiuolaikiniai skaitmeniniai prietaisai visą informaciją saugo, perduoda ir apdoroja išreikštą būtent dvejetainiais skaičiais (yra buvę nepavykusių bandymų naudoti tam dešimtainę skaičiavimo sistemą). Visa, matoma kompiuterio ekrane, bet kokie vaizdo ir garso duomenys yra apibrėžti dvejetainiais simboliais – bitais.

Vienas bitas yra labai mažas informacijos kiekis. Pavyzdžiui, norint pavaizduoti paveikslėlį reikia užrašyti kiekvieno jį sudarančio taško ekrane spalvą. Jeigu spalvų yra tik dvi, tai kiekvienam taškui reikės nurodyti tik nulį arba vienetą. Bet jei spalvų yra jau keturios, kiekvienos spalvos numeris jau bus dviejų dvejetainių skaičių ilgio t. y. 00, 01, 10, 11. Jeigu spalvų aštuonios – kiekvienos spalvos kodas bus sudarytas iš trijų bitų ir t. t. Šiuolaikinius monitorių ekranus sudaro ne mažiau kaip 480000 taškų. Norint pavaizduoti bent aštuonių spalvų paveikslėlį tokiame kompiuterio ekrane jo užrašymui reikiamos atminties kiekis sudarys beveik pusantro milijono bitų.

Kaip dideli atstumai nėra matuojami metrais, taip ir didesni informacijos kiekiai dažniausiai nematuojami bitais. Tam naudojami kartotiniai vienetai – kilobitai, megabitai ir t. t. Pati pirmoji problema, su kuria buvo susidurta norint perkelti šiuos skaičius į kompiuterijos erdves, buvo tai, kad dešimtainėje skaičiavimo sistemoje, kurios pagrindas 10, priešdėlis „kilo" reiškia lygiai vieną tūkstantį – tris kartus sudaugintą dešimtuką, o dvejetainės skaičiavimo sistemos pagrindas yra 2, ir daugindami dvejetą iš savęs tam tikrą skaičių kartų nei 10, nei 100, nei 1000 negausime. Todėl, skaičiuojant informacijos kiekį, priešdėlis „kilo" reiškia ne 1000 o 1024, tai yra 210. Vietoje milijono, kuris SI sistemoje žymimas 106, dvejetainėje skaičiavimo sistemoje naudojamas 220 dydis. Taigi vienas kilobitas yra ne 1000, o 1024 bitai.

Norint išvengti neaiškumų, kiek bitų sudaro kilobitą, **Tarptautinė Elektrotechnikos Komisija** išleido standartą IEC 60027, kuris apibrėžia kitokius priešdėlius (lentelė). Taip bandoma pagaliau išspręsti standartų neatitikimą.

Vikižodynas 

Laisvajame žodyne yra terminas **bitas**
Azerbaidžano kariuomenės *Točka-U* raketų kompleksai parade.
**Taktinė raketa** (rus. *тактическая ракета*; angl. *tactical missile*) – raketa, skirti naikinti taikiniams (įtvirtinimams, kariuomenės telkiniams, karinei technikai ir kt.) kovos veiksmų zonoje. Taktinių raketų veikimo spindulys iki 300 km. Raketos leidžiamos iš leidimo mašinų, orlaivių, laivų. Kovinės galvutės gali būti fugasinės, prieštankinės, padegamosios, termobarinės, cheminės, biologinės, branduolinės.

Taktinės raketos gali būti tiek balistinės, tiek sparnuotosios.

Kai kurie ekspertai taktines raketas pagal reikšmę prilygina strateginėms raketoms..

Charakteristikos:

* *MGM-52 Lance* (JAV): 1972 m. branduolinės raketos masė 1285 kg, nebranduolinės – 520 kg; veikimo spindulys – branduolinės 140 km, nebranduolinės 70 km. Branduolinės kovinės galvutės galia – 1–50 kt).
* *Pluton* (Prancūzija): 1971 m. raketos masė 2350 kg, veikimo spindulys 120 km. Branduolinės galvutės galia 10-25 kt.
* *Točka* (Rusija): Raketos masė 2000 kg, veikimo spindulys – 120 km.

JAV raketinis kompleksas *MGM-52 Lance* paleidžia raketą
Prancūzijos raketų *Pluton* leidimo mašina
Kinijos taktinė sparnuotoji raketa, kurios NATO pavadinimas *Silkworm*

Nuorodos
--------

1. ↑  Современные тенденции зарубежного военного строительства Archyvuota kopija 2015-04-03 iš Wayback Machine projekto. Аналитический вестник Совета Федерации ФС РФ