recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Viena iš Amarnos lentelių
**Amarnos laiškai** (Amarnos lentelės) − grupė akadų dantiraščiu užrašytų molio lentelių iš Senovės Egipto Amarnos laikotarpio, rastų Amarnoje. Tai korespondencija tarp faraonų Amenchotepo III, Echnatono ir Egipto vasalų Palestinoje, Sirijoje bei kitų Artimųjų Rytų valstybių valdovų.

Pirmoji Amarnos lentelė rasta 1887 m. vietinei moteriai kasinėjant Amarnos archeologinėje vietovėje. Po to vietinių buvo iškastos kitos lentelės, kurios pasirodė pardavimui senienų turguose. Iš pradžių buvo nesuprasta jų vertė. Wallis Budge iš Britų muziejaus tikėjo jų originalumu ir daugelį nupirko muziejui. Jo spėjimą apie lentelių originalumą patvirtino A. H. Sayce. Kasinėjant vokiečių archeologinei misijai rasta daugiau lentelių senovėje buvusiame pastate, kuris pramintas „faraono raštine". Dabar yra žinomos 382 lentelės, kurios saugomos Britų muziejuje, Berlyno Egipto muziejaus institucijos (200 vnt), Luvre ir Kairo Egipto muziejuje.

Lentelių turinys apima iki 30 metų laikotarpį, kuris prasideda Amenchotepo III valdymo trisdešimtaisiais metais (apie 1360 m. pr. m. e.) ir baigiasi ne vėliau Tutanchamono valdymo pirmųjų metų (apie 1336 m. pr. m. e.). Daugiausiai yra iš Echnatono valdymo metų. Dauguma lentelių užrašytos akadišku dialektu, yra užrašytų hetitų, asirų ir huritų kalbomis. Visos lentelės, išskyrus trisdešimt dvi, yra faraonų korespondencija su Artimųjų Rytų valstybių − Asirijos, Babilonijos, Mitanijos, hetitų ir Egipto vasalinių valstybėlių Palestinoje ir Sirijoje valdovais. Yra keletas laiškų, kurių autoriai yra Amenchotepas III ir Echnatonas. Neaišku, ar šie laiškai yra juodraštiniai variantai, tikrų laiškų kopijos, o gal nebuvo išsiųsti. Laiškai leidžia pažvelgti į diplomatinius to meto senovės galingųjų valstybių santykius. Apie 300 lentelių yra iš Egipto vasalų Palestinoje ir Sirijoje. Jos įdomios lingvistiškai tuo, kad leidžia tyrinėti ikihebrajinės Palestinos dialektus. Pažymėtini tarp jų yra laiškai, gauti iš Biblo karaliaus Rib Adi arba jam išsiųsti, kurių yra net 67 ir kuriuose jis raportuoja apie įvykius Egipto ir Hetitų imperijos pasienio valstybėlėse bei nesustodamas prašo faraono karinės pagalbos. Atrodo, kad Echnatonui jis buvo įkyrėjęs, nes viename iš laiškų jis klausė Rib Adi, kodėl anas taip daug jam rašo.

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Amarnos laiškai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Ian Shaw, Paul Nicholson. *The British Museum Dictionary of Ancient Egypt*. The American University in Cairo Press. 2002, p. 27
* *The Oxford Encyclopedia of Ancient Egypt*. Tomas I. Red. Donald B. Redford. Oxford University Press, − 2001, p. 65−66
* Encyclopedia Britannica
* Michael D. Coogan. *The Oxford History of the Biblical World*. Oxford University Press, 2001, p. 49
|  |
| --- |
| **Аеродром ГолубовциAerodrom Golubovci** |
| IATA: - - ICAO: LYPJ |
| Parametrai |
| Aerodromo tipas | karinis |
| Operatorius | Juodkalnijos ginkluotosios pajėgos |
| Miestas | Golubovcai |
| Aukštis virš jūros lygio | 36 m |
| Koordinatės | 42°20′0″ š. pl. 19°15′0″ r. ilg.﻿ / ﻿42.33333°š. pl. 19.25000°r. ilg.﻿ / 42.33333; 19.25000 |
|
| Kilimo ir tūpimo takai |
| Kryptis | Matmenys | Danga |
| ilgis (m) | plotis (m) |
| 18/36 | 2500 |  | asfaltas |
| 08/26 | 2178 |  | asfaltas |

**Podgoricos oro pajėgų bazė**, *Golubovcų oro pajėgų bazė* – veikianti karinių oro pajėgų bazė Juodkalnijoje. Oro bazės įrengimai iš dalies bendri su pagrindiniu Juodkalnijos tarptautiniu oro uostu - Podgoricos oro uostu. Anksčiau šioje oro bazėje bazavosi 172-oji Jugoslavijos oro pajėgų aviacijos brigada, ji buvo pagrindinė Jugoslavijos KOP pradinio ir bazinio apmokymo skraidymų bazė.

Oro žvalgybos nuotraukoje – Podgoricos aerodromas po oro smūgių.
Podgoricos oro pajėgų bazė naudoja tą patį pakilimo taką kaip ir greta esantis Podgoricos oro uostas. Prie riedėjimo tako turi didelę aikštelę, skirtą tik kariniams orlaiviams.

Dalį karinio komplekso sudaro 08/26 pakilimo takas, kurio nenaudoja civiliniai lėktuvai. Su pagrindiniu pakilimo taku 18/36 jungia 3 km ilgio riedėjimo takas. 08/26 kilimo takas yra netoli Tuzų miesto, prie Šipčaniko kalvos, kurioje įrengta požeminė orlaivių slėptuvė.

1999 m. NATO vykdyto Jugoslavijos bombardavimo metu oro bazė buvo dažnai bombarduota. Taikyta į degalų rezervuarus bei orlaivių takus ir stovinčius orlaivius. Buvo subombarduoti Jugoslavijos aviacinės akrobatikos komandos „Leteće zvezde" lėktuvai *G-4 Super Galeb*. Keliskart buvo bombarduota ir požeminė Šibaniko slėptuvė, kuri po to kaip slėptuvė nebenaudota. Dabar ją „Plantažės" kompanija naudoja kaip vyno sandėlius. Jugoslavijos laikais Šipčaniko kompleksas buvo griežtai saugomas Jugoslavijos karinių pajėgų, o dabar perduotas civiliniam naudojimui. Automobiliu galima privažiuoti prie greta Šipčaniko kalvos esančio 08/26 kilimo tako.

2006 m. birželio 3 d. atsiskyrus Juodkalnijai naujai sukurtos Juodkalnijos ginkluotosios pajėgos pareiškė, kad jos neturės kovinės aviacijos. Podgoricos oro pajėgų bazėje bazavosi:

* 17 reaktyvinių mokomųjų lėktuvų *G-4 Super Galeb* (gali būti naudojami ir kaip lengvieji šturmuotuvai),
* 4 sraigtiniai mokomieji lėktuvai *Utva 75*,
* 17 bendrosios paskirties ir atakos sraigtasparnių *Aérospatiale Gazelle*
* 5 transportiniai sraigtasparniai *Mil Mi-8*.

Sraigtasparniai buvo įtraukti į naujai suformuotas Juodkalnijos karines oro pajėgas, o reaktyvinių ir sraigtinių lėktuvų likimas turėjo buvo sprendžiamas. Buvo planuojama, kad Podgoricos oro pajėgų bazė taps regiono sraigtasparnių pilotų mokymo baze.

Nuorodos
--------

* Orlaiviai Podgoricos oro pajėgų bazėje (palydovinė nuotrauka Wikimapia.org)
**Habilitacija** (lot. *habilitas*, kilm. *habilitatis* 'tinkamumas') – po daktaro laipsnio suteikimo einanti akademinė procedūra; habilituoto daktaro mokslinis laipsnis.

Istorija
--------

Akademinėje srityje žinoma nuo 1684 m. Tik 1819 metais Prūsija parengė pirmąją habilitacijos tvarką (nuostatus). Rengėjas – Wilhelm von Humboldt, Prūsijos vidaus reikalų ministerijos Kultūros ir mokymo sekcijos vedėjas (1809–1810).

Kitos šalys
-----------

Vokietijoje, Austrijoje ir Šveicarijoje – akademinės srites egzaminas, po kurio suteikiama teisė dėstyti (*facultas docendi*) mokslo dalyką. Tokia teisė (lot. *facultas legendi*, vok. *Lehrbefähigung*) gali būti sąlyga papildomai suteikiant leidimą arba įgaliojimus dėstyti (lot. *venia legendi*, vok. *Lehrerlaubnis, Lehrbefugnis*), kurie nuo pirmosios teisės skiriasi tuo, jog susiję su reguliariai vykstančiais užsiėmimais (paskaitomis).

Habilitacijos arba analogiški laipsniai taip pat egzistuoja Prancūzijoje (habilitation à diriger les recherches), Italijoje (Abilitazione scientifica nazionale), San Marine, Jungtinėje Karalystėje (D.D. LL.D. Litt. D. Mus. D. Sc. D.), Airijoje (higher doctorate), Lichtenšteine, Suomijoje, Estijoje, Lenkijoje, Ispanijoje (acreditación de la ANECA), Portugalijoje (Agregação), Vengrijoje, Bulgarijoje, Čekijoje, Rumunijoje (abilitare), Moldovoje, Rusijoje (Doktor nauk), Ukrainoje, Slovakijoje, Švedijoje, Danijoje (dr. med./scient./phil.), Slovėnijoje, Graikijoje (υφηγεσία, υφηγητής), Armėnijoje, Azerbaidžane, Norvegijoje (førsteamanuensis), daugelyje buvusių Prancūzijos, Jungtinės Karalystės ir Ispanijos kolonijų: Indija, Pakistanas, Alžyras, Egiptas, Dominika, Meksika ir t. t.

Kai kuriose valstybėse habilitacijos laipsniai egzistuoja tik tam tikrose srityse (Belgijoje – teologijos srityje), tik tam tikruose regionuose (Brazilijos Sao Paolo valstijoje).

Lietuva
-------

Anksčiau buvo suteikiamas habilituoto daktaro mokslo laipsnis. Vėliau tapo specifine moksline procedūra.
Habilitacija Lietuvoje iki 2009 m. rugpjūčio 28 d. buvo pripažinimas, kad mokslininkas, įgijęs daktaro mokslo laipsnį, atliko mokslo ir studijų krypčiai reikšmingų darbų, sugeba metodiškai nepriekaištingai viešai išdėstyti savo darbų rezultatus ir tos mokslo šakos problemas, turi motyvuotą tolesnių mokslinių tyrimų programą ir yra pasirengęs eiti profesoriaus ar vyriausiojo mokslo darbuotojo pareigas. Habilitacijos procedūra ir habilituoto daktaro laipsnis Lietuvoje panaikinti priėmus naują mokslo ir studijų įstatymą bei po akademinės bendruomenės diskusijos apie habilitacijos žalingumą Lietuvos mokslo pažangai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  MELC, redaktorė Ž. Jonuškienė (2005-01-06, red. 2018-10-08). „Habilitacija". VLE. Nuoroda tikrinta 2022-02-04.
2. ↑  LRV nutarimas Dėl Habilitacijos tvarkos patvirtinimo
3. ↑  KMU Habilitacijos tvarka
*Šis straipsnis apie vertybinių popierių biržą Niujorke. Apie biržų operatorę skaitykite straipsnyje Nasdaq.*
NASDAQ
**Nasdaq** (angl. *National Association of Securities Dealers Automated Quotations, NASDAQ*) – 1971 m. Niujorke, JAV, įsteigta vertybinių popierių birža. Antra pagal dydį vertybinių popierių birža pasaulyje, kuri pagal listinguojamų bendrovių rinkos kapitalizaciją nusileidžia tik NYSE.

Šiuo metu Nasdaq birža yra populiariausia informacinių technologijų bendrovių vertybinių popierių rinkoje, kurioje kotiravosi daugiau nei 5 tūkst. bendrovių akcijų. Šioje biržoje vyksta intensyviausios apimties prekyba vertybiniais popieriais pasaulyje. 

Grupė žinoma „Nasdaq" vardu, kontroliuoja ir operuoja NASDAQ akcijų mainus Niujorke. NASDAQ akcijų indeksas yra vienas pagrindinių akcijų rinkos būseną atspindinčių indeksų pasaulyje. „Nasdaq" vertybinių popierių biržos veikia Europoje (Islandijoje, Kopenhagoje, Stokholme, Helsinkyje, Taline, Rygoje, Vilniuje).

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Monthly Reports". *World-Exchanges.org*. World Federation of Exchanges. Suarchyvuotas originalas 2014-08-17.
2. ↑  „Nasdaq – Business Solutions & Services". *nasdaq.com*. Suarchyvuotas originalas 2016-10-20.

Nuorodos
--------

* Nasdaq birža
* Nasdaq listinguojamos bendrovės
* Nasdaq indeksas
|  |
| --- |
| **Juodkrantės seniūnija** |
| 1995–2009 m. |
| Seniūnijos administracija |
| Savivaldybė | Neringos savivaldybė |
| Centras | Neringa |
| Adresas | Kalno g. 26 |
|  |
| Gyventojai | 254 |
| Plotas | 28 km² |
| Tankumas | 9,1 žm./km² |
|  |
| Juodkrantės schema |

**Juodkrantės seniūnija** – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Neringos savivaldybės centrinėje dalyje, Juodkrantėje, tarp Pervalkos ir Smiltynės. Seniūnijos administracija įsikūrusi Juodkrantės gyvenvietėje, Kalno g. 26, buvusioje viloje „Monbijou".

Vila „Monbijou" (pranc. *Mano brangenybė*, dar vadinta „Geringo vila"), pastatyta 1881 m. teismo tarėjo Hinzo iš Įsruties (Insterburgas, dab. Černiachovskas). Po II pasaulinio karo joje veikė kultūros namai ir biblioteka.

Istorija
--------

2009 m. sausį seniūnija panaikinta.

Seniūnai
--------

* Angelina Stakauskienė

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vietoje seniūnų – specialistai bendruomenių reikalams. 2009-01-29, Diena.lt (tikrinta 2021-08-27).


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RNeringos savivaldybės seniūnijos |
| --- |
|  |
| 
~~Juodkrantės seniūnija~~ – ~~Preilos-Pervalkos seniūnija~~ |

 |
**Gorbunovo durpynas** – akmens ir bronzos amžiaus archeologinis paminklas, 4 km į šiaurę nuo Nižnij Tagilo (Sverdlovsko sritis, Rusija).

Tyrimai
-------

Gorbunovo durpynas atrastas 1908 m. 1926–1939 m. tyrinėjo D. Edingas, 1948–1949 m. V. Raušenbachas, 1963 m. A. Briusovas. Aptiktos 8 gyvenvietės, datuojamos nuo 3 tūkstantmečio pr. m. e. iki X–IX a. pr. m. e.

Rasta medinių pastatų grindų liekanų, ant kurių buvo daug buities reikmenų: keramikos, medinių ir akmeninių įrankių, tinklų pasvarų ir plūdžių, kaulinių žeberklų, kaplių raginių antgalių, titnaginių strėlių antgalių. Rasta medinių dirbinių (briedžio ir vandens paukščių pavidalo indų, skulptūrų), rogių su viena pavaža liekanų, irklų, bumerangas. Žmonės vertėsi medžiokle ir žvejyba, t. p. primityviąja žemdirbyste. Pagal Gorbunovo durpyno radinius Vidurio Urale skiriama vietinė *Gorbunovo kultūra*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Gorbunovo durpynas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 811 psl.
*Kitos reikšmės – Aina (reikšmės).*

| Ainablrs. *Гайна*, rus. *Гайна* |
| --- |
| *Bažnyčia* |
|  |
| 

AinaAina

54°14′56″š. pl. 27°42′29″r. ilg.﻿ / ﻿54.249°š. pl. 27.708°r. ilg.﻿ / 54.249; 27.708﻿ (Aina (Lahoiskas))Koordinatės: 54°14′56″š. pl. 27°42′29″r. ilg.﻿ / ﻿54.249°š. pl. 27.708°r. ilg.﻿ / 54.249; 27.708﻿ (Aina (Lahoiskas)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Baltarusijos vėliava Baltarusija |
| **Sritis** | Minsko sritis Minsko sritis |
| **Rajonas** | Lahoisko rajonas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1386 |
|  |
| **Gyventojų** (2010 m.) | 551  |
|  |
| **Pašto kodas** | 223121 / +375 1774 |
|  **Vikiteka** | Aina |

**Ainà**  (blrs. *Гайна*, rus. *Гайна*) – agromiestelis Baltarusijoje, Minsko srityje, 10 km į šiaurės vakarus nuo Lahoisko, prie Berezinos intako Ainos upės. Apylinkės centras. Yra cerkvė.

Istorija
--------

1386 m. pastatyta medinė katalikų bažnyčia, nuo 1788 m. – mūrinė; 1865 m. paversta cerkve, Antrojo pasaulinio karo metais sugriauta. Aina iki 1795 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Minsko vaivadijai ir pavietui. XIX a. buvo miestelis, Barysavo apskrities Ainos valsčiaus centras.

Lietuviai
---------

Po slavų kolonizacijos I tūkstantmečio antroje pusėje Ainos apylinkėse kelis šimtmečius išliko didelė lietuvių sala. Ruošiantis Lietuvos krikštui 1387 m. čia pastatyta viena iš 7 pirmųjų katalikų bažnyčių.

Išliko lietuvių kilmės kaimų vardų – jų daugiau į pietus, link Ostrošicų ir į pietvakarius link Radaškonių, ypač gausu į vakarus ir į pietvakarius nuo Radaškonių link Peršojų ir Rakavo. Manoma, kad čia dar XIX a. viduryje kalbėta lietuviškai. Ostrošicų, Radaškonių, Krasnajės, Jarševičų, Dubravų, Peršojų, Dorų katalikų parapijos veikė greta stačiatikių unitų parapijų; tai rodo, kad XIV–XV a. lietuviai vietomis gyveno mišriai su gudais. Visa Peršojų-Radaškonių-Ainos lietuviškų vietovardžių sala buvo prie Nemuno ir Dniepro upių pagrindinės vandenskyros.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pasaulio vietovardžių žodynas. – Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006–2014. (VLKK versija)
2. ↑  *Hajna*. Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich, T. III (Haag — Kępy). Warszawa, 1882, 9 psl. **(**lenk.**)**
3. ↑  Aina. Lietuvos istorija. Enciklopedinis žinynas. I tomas (A–K). – Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011. ISBN 978-5-420-01689-3. // psl. 20
4. ↑  Petras Gaučas. *Aina (Lahoiskas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 189 psl.

*
| **Petras Vytautas Pacenka** |
| --- |
| Gimė | 1885 m. |
| Mirė | 1956 m. (~71 metai) |
| Tėvas | Jonas Pacenka |
| Motina | Rožė |
|  |
| Veikla | Lietuvos visuomenės ir valstybės veikėjas |

**Petras Vytautas Pacenka** (1885–1956) – Lietuvos visuomenės ir valstybės veikėjas.

Biografija
----------

Gimė ir augo ūkininkų Rožės ir Jono Pacenkų šeimoje, šiaurės rytų Lenkijoje, dabartiniame Palenkės vaivadijos Seinų apskrities Punsko kaime. Paaugęs keletą metų dirbo Punsko „Žiburio" knygyne, kur įrišinėjo knygas, vėliau darbavosi „Dzūko" bendrovės buhalteriu. Buvo Blaivybės draugijos Punsko skyriaus pirmininku, dalyvavo blaivininkų suvažiavimuose Kaune. Buvo aktyvus visuomeninkas ir blaivaus gyvenimo agitatorius, giedojo Punsko bažnyčios chore.

1919 metų lapkričio 15 d. vykusio Punsko krašto 49 kaimų atstovų mitingo metu karu su Vaitakiemio seniūnu Kazimieru Mielkumi ir Punsko bažnyčios klebonu Motiejumi Simonaičiu paskelbia apie lietuviško Punsko valsčiaus įkūrimą. Išrenkamas pirmuoju valsčiaus viršaičiu. Aktyviai imasi organizacinio darbo: buria valsčiaus milicininkus, vykdo mobilizaciją į Lietuvos kariuomenę, surašinėja per Pirmąjį pasaulinį karą valsčiaus nuostuolius.

Kai 1919 m. rugsėjo 7 d. ankstų rytą Lenkijos kariuomenė vėl užėmė Punską, lietuviško valsčiaus administracija kartu su Petru Pacenka priversta pasitraukti į Lietuvą. Valsčiaus centras įsikuria Radiškės geležinkelio stoties pastate. Po trejų metų viršaičio rūpesčiu valsčiaus administracijai pastatomas namas Sangrūdoje, kur Pacenka viršaičio pareigas eis dar trejus metus.

Literatūra
----------

* Alicija Sitarskienė. Jie mylėjo savo kraštą (Biografinis pasakojimas apie Pacenkų šeimą), Aušra, Punskas, 1997.
| **Gorilla** |
| --- |
| Lygumų gorila, patinas (Gorilla gorilla)Lygumų gorila, patinas (*Gorilla gorilla*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Primatai  *( Primates)* |
| Šeima: | Hominidai  *( Hominidae)* |
| Gentis: | Gorilos  *( Gorilla)* |

 |
| **Rūšys** |
| * Lygumų gorila (*Gorilla gorilla*)
* Kalnų gorila (*Gorilla beringei*)
 |

 Lytinis gorilos kaukolės dimorfizmas, kairėje patino, dešinėje – patelės kaukolė
**Gorilos** (*Gorilla*) – hominidų (*Hominidae*) šeimos primatų gentis paplitusi centrinės Afrikos miškuose. Ši gentis dalinama į dvi rūšis – kalnų ir lygumų gorilas. Tai yra didžiausi dabar Žemėje gyvenantys primatai. Gorilų DNR yra labai panašus į žmogaus, įvairiais skaičiavimais šis rodiklis siekia 90-95 %. Gorilos yra trečias artimiausias žmogaus giminaitis po šimpanzių ir mažųjų šimpanzių.

Natūraliai gorilos gyvena tropikų ir subtropikų Afrikos miškuose. Dalis jų gyvena ir aukštikalnėse, pvz. 2-4 km aukštyje Virungos kalnuose.

Šių gyvūnų pavadinimas kildinamas nuo Hano Jūrininko istorijų laikų (V amžius pr. m. e.). Per keliones vakariniais Afrikos krantais ties dabartine Siera Leone jis su savo komanda išvydo „laukinius žmones, kurių didžiąją dalį sudarė moterys, šie žmonės buvo visiškai plaukuoti, tad komandos nariai juos pavadino „Gorillae". Vėliau šiuo terminu buvo pavadinta visa rūšis, nors nėra aišku, ar šie padarai tikrai buvo gorilos, kitos beždžionės ar net žmonės. Pats terminas iš graikų kalbos *Γόριλλαι*  verčiamas kaip „plaukuotųjų moterų gentis".

Įprastai gorilos gyvena 35-40 metų, zoologijos soduose – 50 ir daugiau metų. Kolumbo zoologijos sode gyveno seniausia žinoma gorila Colo – 2015 m. gruodžio 22 d. jai suėjo 59 metai. Mirė 2017 m. sausio 17 d. miegodama, sulaukusi 60 metų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  A Carthaginian Exploration of the West African Coast Archyvuota kopija 2017-03-14 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Gorilla Biology: A Multidisciplinary Perspective Archyvuota kopija 2009-03-26 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Γόριλλαι , αἱ, name of a tribe of hairy women
4. ↑  Today, Colo – the oldest living gorilla in captivity – turns 59 years old!
5. ↑  „Columbus Zoo Announces the Death of Colo, World's Oldest Zoo Gorilla" Archyvuota kopija 2017-01-22 iš Wayback Machine projekto.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Gorilos** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Luko van Leideno „Autoportretas" (1509)
**Lukas van Leidenas** (ol. **Lucas van Leyden**, tikr. *Lucas Hugensz* arba *Lucas Jacobsz*; apie 1494 – 1533 m. rugpjūčio 8 d.) – Nyderlandų renesanso grafikas, tapytojas. Vertinamas reikšmingiausiu po Albrechto Diurerio XVI a. grafiku ir vienu žymiausių meno istorijoje.

Biografija
----------

Lukas van Leidenas gimė 1494 m. Leidene (kitais šaltiniais − 1489 m.). Dailės mokslus išėjo pas tėvą Hugo Jacobsz, kuris buvo tapytojas. Vėliau mokėsi pas Cornelis Engebrechtsz. Ankstyvieji Luko van Leideno metai menkai žinomi. Panašu, kad labai jauname amžiuje jis parodė graverio talentą, ką rodo anksčiausiai datuojama jo graviūra „Mahometas ir nužudytas vienuolis" (1508). Dailininkas dirbo tiek graviūros, tiek oforto technika, daug eksperimentavo. Ištobulino ėsdinimą ant vario plokštelės. Taip pat, tapė paveikslus, kūrė vitražus. 1514 m. jis minimas Leideno civilinės sargybos sąrašuose, 1515 ir 1519 − tarp arbaletininkų.

Lukas van Leidenas išvystė nuosavą stilių, artimą Antverpeno manierizmui. Svarbiausias bruožas jame buvo žmogaus veido bruožų vaizdavimas, išreiškiant emocijas, jausmus. 1521 m. Lukas van Leidenas Antverpene susitiko su į Nyderlandus atvykusiu Albrechtu Diureriu, kurio darbus anksčiau jis atidžiai studijavo. Vienais garsiausių Luko van Leideno darbais įvardijami apie 1510 m. atlikti estampai „Pienininkė" ir „Ecce Homo", abu rodantys Diurerio įtaką. Lukas van Leidenas paliko apie 25 autentiškais laikomus paveikslus. Žymiausiu jų įvardijamas 1527 m. baigtas „Paskutiniojo teismo triptikas". Spėjama, kad 1527 m. jis atliko antrą kelionę į Pietų Nyderlandus, kur Midelburge susitiko su Jan Gosartu. Po 1527 m. dailininko sveikata suprastėjo, jis mirė 1533 m. rugpjūčio 8 d. Leidene. Manoma, kad dėl tuberkuliozės. Tačiau, anot liudijimų, pats Leidenas įtarė, kad buvo užnuodytas Jano Gosarto. Luko van Leideno autoritetas jo gyvenimo metu ir iškart po mirties buvo didžiulis. Dž. Vazaris jį vertino netgi geresniu grafiku už A. Diurerį. Tapyboje Lukas van Leidenas laikomas vienu Nyderlandų kasdienių scenų interjere vaizdavimo pradininkų. Jo kūryba tikriausiai paveikė Rembrantą, kuris buvo surinkęs nemažą kiekį Leideno estampų..

Darbų galerija
--------------

* „Lozoriaus prikėlimas" (1508)
* „Ecce Homo" (1510)
* „Samsonas ir Dalila" (1514)
* „Šv. Marijos Magdalenos šokis" (1519)
* „Keliaujantys valkatos" (1520)
* „Kristus Getsemanėje" (1521)
* „Dantistas" (1523)
* „Atėne Paladė" (1530)
* „Žaidimas šachmatais" (1508, Berlyno paveikslų galerija)
* „Paskutinis teismas" (1527, Lakenhal muziejus, Leidenas)

Išnašos
-------

1. ↑  britishmuseum.org Archyvuota kopija 2012-08-14 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Vašingtono nacionalinės galerijos informacija
3. ↑  rijksmuseum.nl Archyvuota kopija 2016-03-24 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑  Vašingtono nacionalinės galerijos informacija
5. ↑  britishmuseum.org Archyvuota kopija 2012-08-14 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Lucas van Leyden** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Lucas van Leyden WGA tinklalapyje
* Lucas van Leyden Encyclopaedia Britannica tinklalapyje
| **Petras Pušinskas** |
| --- |
| Gimė | 1961 m. spalio 26 d. (61 metai)Mikulčiai, Lietuva |
| Sutuoktinis (-ė) | Jovita |
| Vaikai | Janina, Silva, Simona |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Skuodo rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Tėvynės sąjunga – Lietuvos krikščionys demokratai |

**Petras Pušinskas** (g. 1961 m. spalio 26 d. Mikulčių kaime) – Lietuvos ir Skuodo rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas, nuo 2015 m. išrinktas Skuodo rajono meru.

Biografija
----------

1968–1972 m. mokėsi Mikulčių pradinėje mokykloje. 1979 m. baigė Mosėdžio vidurinę mokyklą. 1979–1982 m. mokėsi Kretingos tarybiniame ūkyje-technikume augalų apsaugos agronomo specialybės. Baigė su pagyrimu.

1990 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją (dabar – Aleksandro Stulginskio universitetas) ir įgijo agronomo specialybę.

2005 m. baigė Kauno technologijos universitetą, chemijos inžinerijos specialybę ir įgijo naftos ir organinės chemijos inžinieriaus specialybės bakalauro laipsnį. 2006 m. Kauno technologijos universitete baigė pedagogikos studijas ir įgijo mokytojo kvalifikaciją.

2015 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimuose laimėjo mero rinkimus Skuodo rajone.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Merai Archyvuota kopija 2015-11-10 iš Wayback Machine projekto.
1933 m. Irako leidimo laiškinis atvirukas
**Laiškinis atvirukas** (angl. *letter sheet, lettersheet, letter card*; rus. *почтовый лист*) - pašto popieriaus gaminys, baltas ar šviesus neperšviečiamo popieriaus lapas, skirtas siųsti paštu be voko. Tekstas rašomas tik ant vienos šio lapo pusės; lapas perlenkiamas, paprastai tik vieną kartą, taip, kad tekstas būtų sulankstyto lapo viduje. Lapo kraštai, iš anksto patepti atitinkamais klijais, suklijuojami. Viena laiškinio atviruko pusė skirta adresui užrašyti, pašto ženklui bei pašto žymoms. Laiškinis atvirukas gali turėti atplėšimą palengvinančią perforaciją. XVIII-XIX a. laiškinius atvirukus užklijuodavo antspaudiniu vašku. 

Laiškiniai atvirukai buvo populiarūs, kol neišpopuliarėjo laiškų vokai. Vokus iki XIX pabaigos naudojo retai, kadangi daugelyje šalių paštas laiško voką sudarantį popieriaus lapą reikalaudavo papildomo užmokesčio, todėl bendra siuntos voke kaina padidėdavo. 

Išankstinio apmokėjimo laiškinius atvirukus leisdavo patys pašto operatoriai, kadangi jie turėdavo lape išspausdintus pašto ženklus, nurodančius išankstinį apmokėjimą. Laiškinius atvirukus be išankstinio mokėjimo pašto ženklų gamindavo ir kitos privačios firmos, kurios neturėdavo teisės spausdinti išankstinio mokėjimo ženklų. Naudojant tokius laiškinius atvirukus siuntimą reikėdavo apmokėti atskirai. Daugelio šalių paštas vienu ar kitu metu leido laiškinius atvirukus, bet nustojo juos leisti populiarėjant vokams. Ilgiausiai išsilaikė aerogramų laiškiniai atvirukai.

Nuorodos
--------

1. ↑  LST ISO 4046-4:2007. Popierius, kartonas, plaušiena ir su jais susiję terminai. Aiškinamasis žodynas. 4 dalis. Popieriaus ir kartono rūšys bei gaminiai  Archyvuota kopija 2016-03-06 iš Wayback Machine projekto.

*
**Petras Pelešynas** (1923 m. spalio 1 d. – 2011 m. gegužės 24 d. Spirakiuose, Panevėžio raj.) – Lietuvos vargonininkas, muzikos mokytojas, chorvedys.

Biografija
----------

Pas vietos vargonininką J. Tamkevičių pramokęs muzikos, 1938–1944 m. vargonininkavo ir vadovavo chorui Kyburiuose (Pasvalio raj.). Prieš tai čia vargonininkavusio A. Gimžausko paskatintas nuvyko į Vilnių, kur 1944–1949 m. vargonininkavo Vilniaus Šv. Mikalojaus bažnyčioje, vadovavo E. Karvelytės suorganizuo tam moterų chorui, baigė vakarinę vidurinę mokyklą, muzikos mokykloje pas Konradą Kavecką mokėsi vargonuoti, o pas Zigmą Aleksandravičių harmonijos.

1950 m. įstojo į Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokyklą mokytis kompozicijos (dėst. Povilo Tamuliūno klasė), bet 1952 m. žiemą sovietų ištremtas į Sibirą – Tomsko srityje dirbo miškų ūkyje. Po Stalino mirties Asino rajono Baturino apylinkėje suorganizavo kaimo kapelą (solistė Onutė Surdokaitė) ir nemažai koncertavo – rajono meno mėgėjų apžiūroje pelnė pirmąją vietą.

Grįžęs į Lietuvą, 1956–1959 m. choro dirigavimo mokėsi Šiaulių muzikos mokykloje (dėst. B. Šližys). 1963–1965 m. choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu dar studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. Aniceto Armino klasė). Kurį laiką mokytojavo Kairių septynmetėje mokykloje (Šiaulių raj.) ir buvo kultūros namų meno vadovas. Suorganizavo mišrųjį chorą ir kaimo kapelą.

Nuo 1959 m. Ukmergės vaikų muzikos mokyklos mokytojas ir akordeonų orkestro vadovas – parengė respublikinėms moksleivių dainų šventėms. Vadovavo Ukmergės rajkoopsąjungos moterų chorui, kurį paruošė 1970 m. respublikinei dainų šventei, Švietimo darbuotojų mišriajam chorui (1961–1975) m. parengė 1965, 1970 ir 1975 m. respublikinėms dainų šventėms. Taip pat vadovavo Ukmergės avalynės fabriko, „Vienybės" gamyklos ir kaimo vietovių mišriesiems chorams bei kaimo kapelai.

Nuo 1974 m. buvo Ukmergės mechanizacijos technikumo moksleivių kaimo kapelos vadovas – parengė 1975 m. ir 1980 m. respublikinėms dainų šventėms.

1984–1990 m. vargonininkavo ir vadovavo chorams Panoteriuose (Jonavos raj.) ir Šėtoje (Kėdainių raj.).

Nuo 1991 m. Vilniaus Šv. Mikalojaus bažnyčios vargonininkas. 1993 m. kunigo E. Paulionio iniciatyva išleistas P. Pelešyno giesmynėlis „Atverk man lūpas" (Lacrimos tekstai).

Visuomeninė veikla
------------------

P. Pelešynas buvo Ukmergės rajono dainų švenčių dirigentas, 1970 m. apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. – Vilnius, 1999.
| ***Laiškai iš Ivo Džimos*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Letters from Iwo Jima |
| Kilmės šalis | JAV |
| Režisierius | Clint Eastwood |
| Prodiuseris (-iai) | Clint EastwoodSteven SpielbergRobert Lorenz |
| Kompozitorius | Kyle EastwoodMichael Stevens |
| Vaidina | Ken WatanabeKazunari NinomiyaTsuyoshi IharaRyō KaseNakamura Shidō |
| Metai | 2006 |
| Žanras | Drama, istorinis, karinis |
| Trukmė | 141 min. |
| Kalba | japonų, anglų |
| Platintojas | Warner Bros. PicturesDreamWorks Pictures |
| Biudžetas | $19 mln. USD |
| **IMDb įrašas** |

**Laiškai iš Ivo Džimos** (angl. *Letters from Iwo Jima*) – 2006 m. istorinė karinė drama, režisuota Clint Eastwood. Pagrindinius vaidmenis atliko Ken Watanabe ir Kazunari Ninomiya. Filme atpasakojami įvykiai vykę Ivo Džimos mūšyje iš japonų karių perspektyvos, taip pat šis filmas kartu su kitu tais pačiais metais filmuotu Istvudo filmu „Mūsų tėvų vėliavos" sudaro bendrą kūrinį šia tematika. Pastarajame įvykiai atpasakojami JAV karių perspektyva.

Filmas pelnė po vieną Oskarą ir Auksinį gaublį bei daugybę kitų apdovanojimų.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Filme atpasakojami Antrojo pasaulinio karo mūšio įvykiai, vykę Ivo Džimos saloje, kuri JAV karinėms pajėgoms buvo svarbus strateginis taškas veržimosi į Japoniją metu. Tūkstančiai japonų kareivių išsiunčiami į Ivo Džimą žinant, kad iš ten jie tikriausiai niekada nebegrįš. Tarp jų – Saigo, kepėjas, kurio vienintelė svajonė yra dar kartą išvysti savo naujagimės dukrelės veidą, baronas Niši, olimpinis jojimo čempionas, žinomas visame pasaulyje, Šimidzu, jaunas karo policininkas, kurio idealizmo dar neišbandė karas, ir leitenantas Ito, griežtas kariškis, kuris greičiau jau nusižudys, nei pasiduos. Salos gynyba patikėta generolui Tadamičiui Kuribajašiui, daug po Ameriką keliavusiam kariškiui, kuris, viena vertus, puikiai suvokia beprasmišką karo prigimtį, kita vertus, gerai išmano karo su amerikiečiais strategijas. Šis tik atvykęs sustabdo jau pradėtus darbus ir pradeda savo gynybos planą, pasitelkdamas netradicinius požiūrius ir metodus tiek taktikoje, tiek ir bendraujant su kitais karininkais ar kareiviais.

Didžiulis karių ryžtas ir beprecedentė generolo Kuribajašio taktika lemia netikėtą posūkį mūšyje, kuriame amerikiečiai tikėjosi greitos ir lengvos pergalės…

Nuorodos
--------

* „Laiškai iš Ivo Džimos" Internet Movie Database svetainėje
* „Laiškai iš Ivo Džimos" Rotten Tomatoes svetainėje
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Lucijaus Kalpurnijaus Pizono biustas
**Lucijus Kalpurnijus Pizonas Pontifikas** (lot. *Lucius Calpurnius Piso Pontifex*; 48 m. pr. m. e. – 32 m.) – žymus romėnų senatorius iš Kalpurnijų giminės, 15 m. pr. m. e. konsulas.

Lucijaus Kalpurnijaus Pizono Cezonino sūnus, Kalpurnijos, paskutinės Julijaus Cezario žmonos, brolis. Artimas imperatorių Augusto ir Tiberijaus draugas ir patarėjas.

Mediolano (dab. Milanas) prokonsulas. Galatijos ir Pamfilijos vietininkas 13–11 m. pr. m. e. Nuo 13 m. iki pat savo mirties 32 m. buvo Romos miesto prefektas. Pontifikų kolegijos narys. Iškilmingai palaidotas valstybės lėšomis.

Lucijui Kalpurnijui paskirtas Horacijaus veikalas *Poezijos menas*, taip pat keletas Antipatro Tesalonikiečio epigramų.

|  |
| --- |
|   **Romos konsulas**   |
|  |
| *Anksčiau valdė:*Lucijus Domicijus AhenobarbasPublijus Kornelijus Scipionas | **Lucijus Kalpurnijus Pizonas Pontifikas (15 m. pr. m. e.)***kartu su Marku Livijumi Druzu Libonu* | *Vėliau valdė:*Markas Licinijus KrasasGnėjus Kornelijus Lentulas Augūras |
| Straipsnių serijos apie Senovės Romą dalis |
| Lašišų upė |
| --- |
| Lašišų upės aukštupys Lašišų upės aukštupys |
| **Ilgis** | 684 km |
| **Baseino plotas** | 36 260 km² |
| **Vidutinis debitas** | 314 m³/s |
| **Ištakos** | Pjūkladančiai kalnai |
| **Žiotys** | Gyvačių upė |
| **Šalys** | JAV |
|  |
|  **Vikiteka** | Lašišų upė |

**Lašišų upė** (angl. *Salmon River*) – upė Jungtinėse Amerikos Valstijose, Aidahe; Gyvačių upės dešinysis intakas (Kolumbijos baseinas). Prasideda Lašišų Upės kalnuose (Pjūkladančių kalnų masyve) vidurio Aidahe. Aukštupyje vinguriuoja Pjūkladančių slėniu, ties Stenliu suka į vakarus. Toliau teka labai kalnuotomis vietovėmis, sudaro gilius kanjonus. Žemupyje vaga krypsta į šiaurės vakarus. Įteka į Gyvačių upę ties Vait Birdo gyvenviete, 65 km į pietus nuo Liuistono.

Didžiausi intakai: Lašišų Vidurinės Šakos upė (*Middle Fork Salmon River*), Lašišų Pietinės Šakos upė (*South Fork Salmon River*), Mažoji Lašišų upė (kairieji), Pahsimerojus, Lemhajus (dešinieji).

Prie upės nuo seno gyveno indėnai nezpersai. XIX a. antroje pusėje baseine rasta aukso, prasidėjo „aukso karštinė". Lašišų upė garsėja gausia lašišinių žuvų populiacija.

Upės baseinas gyvenamas retai, jame įsteigta daug saugomų teritorijų. Upė naudojama turistinėms-poilsinėms reikmėms (plaukiojimas baidarėmis, plaustais, mėgėjiška žūklė).

Galerija
--------

* Lašišų upės kanjonasLašišų upės kanjonas
* Upės vidurupisUpės vidurupis
* Lašišų upės žemupysLašišų upės žemupys

Šaltiniai
---------

1. ↑
**Laiškas filipiečiams** – vienas iš trylikos, manoma, apaštalo Pauliaus parašytų laiškų.

Šio laiško parašyno priežastys, manoma, buvo filipiečių apaštalui Pauliui atsiųsta dovana ir noras jiems pagirti Epafroditą. Tačiau, naudodamasis proga, Paulius reiškia savo meilę Filipų krikščionims ir džiaugsmą dėl jų dvasinės pažangos. Nors, kaip galima suprasti iš laiško, Paulius jautė pats galįs netrukus mirti, Laiške efeziečiams dažnai sutinkami žodžiai „džiaugsmas" ir „džiaugiuosi".

Turinys
-------

Laiškas pradedamas pasveikinimu, padėka ir malda, toliau rašoma apie Pauliaus būklę ir viltis, gyvenimą sekant Jėzumi, du Pauliaus draugus, laimėjimą ir nuostolį. Taip pat pateikiami nurodymai ir padėka už paramą. Laiškas baigiamas pasveikinimais.

Parašymo laikas ir adresatas
----------------------------

Filipų bažnyčia, kuriai šis laiškas adresuotas, buvo pirmoji Pauliaus Europoje įsteigta bažnyčia. Paprastai manoma, jog šis laiškas yra vienas iš keturių laiškų, Pauliaus parašytų Romos kalėjime. Visgi yra manančių, kad laiškas parašytas 54 metais, kai Paulius, veikiausiai, kalėjo Efeze.[1]

Šaltiniai
---------

1. ↑  Biblijos enciklopedija. Alna litera. Vilnius, 1992. 104 psl.

Nuorodos
--------

* Laiškas filipiečiams
|  |
| --- |
| Ástor Piazzolla |
|  
Piazzolla 1971 m. |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Ástor Pantaleón Piazzolla |
| Dar žinomas | El Gran Ástor |
| Gimė | 1921 m. kovo 11 d.Argentina Mar del Plata, Argentina |
| Mirė | 1992 m. liepos 4 d. (71 metai) Buenos Airės, Argentina |
| Žanrai | tango, džiazas, klasikinė muzika |
| Veikla | kompozitorius, bandonijos virtuozas |
| Instrumentai | bandonija |
| Aktyvumo metai | XX a. 4 deš. - 1992 m. |
| Svetainė | Piazzolla muzikai skirta svetainė |

**Astoras Piacola** (isp. *Ástor Piazzolla*, g. 1921 m. kovo 11 d. Mar del Platoje – m. 1992 m. liepos 4 d. Buenos Airėse) – Argentinos tango kompozitorius, bandonijos virtuozas. Jis laikomas tradicinės tango muzikos revoliucionieriumi, su tango sujungęs džiazo, klasikinės muzikos elementus ir sukūręs taip vadinamą „naująjį tango" (*Nuevo tango*).

Per savo ilgametę karjerą rengdavo pasirodymus su įvairiais orkestrais, visoje šalyje susilaukė didelio pripažinimo ir buvo pramintas „El Gran Ástor".

Jo muzikinį stilių įtakojo vaikystėje gyvenant Niujorke pažintis su džiazo muzika. Ástor Piazzolla mokėsi groti akordeonu, pas Sergėjų Rachmaninovą mokėsi groti fortepijonu. Susipažino su Argentinos legendiniu tango muzikos atlikėju Carlos Gardel, kuris pakvietė Astorą vaidinti kine, Prancūzijoje mokėsi pas Nadia Boulanger.

Nors Ástor Piazzolla pradžioje grojo tradicinį tango, tačiau vis labiau linko prie to, kad tango skirtas ne šokiui, o klausymui.

Kompozitorius dirbo Buenos Airių Kolono teatre, rengė koncertus Lotynų Amerikos, Europos, JAV miestuose. Per paskutiniuosius 10 metų Piazzolla sukūrė virš 300 tango, 50 melodijų kino filmams, muziką spektakliams, baletams. 1992 m. Piazzolla kūrinys „Oblivion" nominuotas Grammy apdovanojimui, kaip geriausia instrumentinė kompozicija.

Nuorodos
--------

* Ástor Piazzolla svetainėje Last.fm
* Astoro Piacolos *Tango Apasionado* atliekamas Norberto Vogel
| Bradesių piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Bradesių piliakalnisBradesių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°50′12.3″ š. pl. 25°51′11.8″ r. ilg.﻿ / ﻿55.836750°š. pl. 25.853278°r. ilg.﻿ / 55.836750; 25.853278Koordinatės: 55°50′12.3″ š. pl. 25°51′11.8″ r. ilg.﻿ / ﻿55.836750°š. pl. 25.853278°r. ilg.﻿ / 55.836750; 25.853278 |

 |
| Vieta | Rokiškio rajonas |
| Seniūnija | Kriaunų seniūnija |
| Aukštis | 13-14 m |
| Plotas | 26x18 |
| Naudotas | I tūkstantmetis pr. m. e. - I tūkstantmetis |
| Žvalgytas | 1949 m. 1972 |
| Registro Nr. | AR933/ 5620 /M204 |

**Bradesių piliakalnis**, *Tilteliomiškio piliakalnis* – piliakalnis ir gyvenvietė Rokiškio rajono savivaldybės teritorijoje, į vakarus nuo Bradesių kaimo, Kriaunų seniūnija. Pasiekiamas iš plento  **117**  Zarasai–Bradesiai–Obeliai , 350 m neprivažiavus plento atsišakojimo į Zarasus, pasukus į dešinę vakarų kryptimi keliu link kaimo turizmo sodybos ir pavažiavus 1,3 km laikantis kairės – yra 100 m į kairę pietuose, prieš kelio posūkį į dešinę ir kylant į kalnelį, į vakarus sodybos.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, esančiame 5-6 m žemiau aukštumos viršaus, 100 m į šiaurę nuo Sartų ežero Bradesių įlankos šiaurinio kranto. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 26x18 m dydžio, 1 m iškiliu viduriu. Šlaitai natūralūs: šiaurinis šlaitas nuolaidus, vos 1,5 m aukščio, kiti statūs, iki 13-14 m aukščio.

Piliakalnis apardytas arimų, apaugęs pušimis. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. - I tūkstantmečiu. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu paminklu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 4200 m².

Tyrimai
-------

1949 m. ir 1972 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Kultūrinio sluoksnio nerasta, gyvenvietės pėdsakų nepastebėta.

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Papilių piliakalnis (Rokiškis) 11 km | Mielėnų piliakalnis 4 km  Kalnočių piliakalnis 6,5 km | Dirdų piliakalnis 5,5 km  Maniuliškių piliakalnis 8,5 km |  |
| Baušiškių piliakalnis 16 km  Petrešiūnų piliakalnis 9 km |  | Sviliškių piliakalnis 8 km |
|  | Velikuškių I piliakalnis 0,6 km  Pakačinių piliakalnis 4 km | Velikuškių II piliakalnis 2 km Ivoniškių piliakalnis 5 km  Peliaučiznos piliakalnis 10 km |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 42 (Nr. 94).

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.168

Nuorodos
--------

* Lietuvos piliakalniai. Bradesiai
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Bereznikai*Березники* |
| --- |
|              |
| *Miesto administracija* |
|  |
| 

BereznikaiBereznikai

59°25′00″ š. pl. 56°47′00″ r. ilg.﻿ / ﻿59.41667°š. pl. 56.78333°r. ilg.﻿ / 59.41667; 56.78333﻿ (Bereznikai)Koordinatės: 59°25′00″ š. pl. 56°47′00″ r. ilg.﻿ / ﻿59.41667°š. pl. 56.78333°r. ilg.﻿ / 59.41667; 56.78333﻿ (Bereznikai) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+5)------ vasaros: (UTC+6) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Kraštas** | Permės kraštas Permės kraštas |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 164 098  |
| **Plotas** | 387 km² |
| **Tankumas** (2010) | 424 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Bereznikai |

**Bereznikai** (rus. *Березники*) – miestas prie Uralo, Permės krašte (Rusija), 278 km į šiaurę nuo Permės. 167,7 tūkst. gyventojų (2007). Uostas Kamos marių kairiajame krante. Yra geležinkelio stotis. Išvystyta chemijos, elektrotechnikos, metalo, statybų, lengvoji, maisto pramonė. Apylinkėse išgaunama valgomoji, kalio, magnio druskos (nuo XVII a.).

Yra Permės valstybinio technikos universiteto filialas, teatras, kraštotyros muziejus.

Istorija
--------

XVII amžiuje šiose vietose gyvavo druskos gavybos verslas. 1873 m. čia pastatyta druskos gamykla, 1883 m. sodos gamykla. 1929 m. pradėta statyti chemijos kombinatą, išgauti kalio druskas. Prie statybų įsikūrusias darbininkų gyvenvietes nuspręsta sujungti į vieną miestą, kuriam siūlyti pavadinimai *Химград, Химстрой, Дзержинск, Верхнекамск, Березняковск*. 1932 m. kovo 20 d. įkurtas miestas vardu **Bereznikai**.
| Medaliai |
| --- |
|
| Vyrų tekvondo |
| **Atstovaujant: Jungtinės Karalystės vėliava Jungtinė Karalystė**  |
| Olimpinės žaidynės |
| **Sidabras** | 2020 Tokijas | 68 kg |
| Pasaulio čempionatas |
| **Auksas** | 2019 Mančesteris | 68 kg |
| **Auksas** | 2023 Baku | 68 kg |
| **Sidabras** | 2022 Gvadalachara | 68 kg |
| **Bronza** | 2017 Mudžu | 63 kg |
| Europos čempionatas |
| **Sidabras** | 2021 Sofija | 68 kg |
| **Bronza** | 2018 Kazanė | 63 kg |

**Bradly Sinden** (g. 1998 m. rugsėjo 19 d. Donkasteryje, Anglijoje) – Jungtinės Karalystės tekvondo sportininkas, olimpinis prizininkas.

Biografija
----------

2015 m. Europos jaunimo čempionate Sinden pelnė aukso medalį. 2017 m. pasaulio čempionate britas pelnė savo pirmąjį suaugusiųjų čempionatų medalį - bronzą svorio kategorijoje iki 63 kg. 2018 m. Europos čempionate iškovota bronza.

2019 m. pasaulio tekvondo čempionate Sinden pasiekė finalą svorio kategorijoje iki 68 kg. Finale britas 24-21 nugalėjo ispaną Javier Pérez ir pirmą kartą tapo pasaulio čempionu. 2021 m. Europos čempionato finale pelnė sidabro medalį.

Savo debiutinėse 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse sportininkas varžėsi vyrų iki 68 kg svorio kategorijoje. Pirmajame etape britas 53-8 sutriuškino Naujosios Zelandijos atstovą Tom Burns, vėliau įveikė turką Hakan Reçber ir kiną Zhao Shuai bei pasiekė finalinį etapą. Finale Didžiosios Britanijos atstovas 29-34 nusileido uzbekui Ulugbek Rashitov ir iškovojo sidabro medalį.

2023 m. pasaulio tekvondo čempionate britas finale įveikė Pietų Korėjos atstovą Jin Ho-jun ir antrą kartą savo karjeroje tapo olimpiniu čempionu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Olympedia Profile". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2021 m. rugsėjo 12 d.
2. ↑  World Taekwondo Championships: Great Britain's Bradly Sinden claims second world title
| **Naftalis Fridmanas** |
| --- |
|  |
| Naftalis Fridmanas |
| Gimė | 1863 m. kovo 15 d.Rusija Juodžiai, Šiaulių valsčius, Rusijos imperija |
| Mirė | 1921 m. gegužės 5 d. (58 metai)Vokietija Berlynas |
| Steigiamojo Seimo atstovas |
|  |
| Veikla | Lietuvos žydų politikas, advokatas |
|  |
| Alma mater | Sankt Peterburgo universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Naftalis Fridmanas |
| Parašas |
|  |

**Naftalis Fridmanas** (1863 m. Juodžiai, Šiaulių valsčius – 1921 m. gegužės 5 d. Berlynas; palaidotas Panevėžyje) – Lietuvos žydų politikas, advokatas.

Biografija
----------

1883 m. baigė Šiaulių gimnaziją. 1887 m. gavęs medalį už mokslinį darbą, baigė Sankt Peterburgo universiteto Teisės fakultetą, įgijo teisės kandidato laipsnį.

1888–1907 m. advokatas Panevėžyje. Aktyviai dalyvavo Panevėžio miesto dūmos bei žydų draugijų veikloje. Iki 1904 m. Panevėžio miesto valdybos narys. 1907–1917 m. Rusijos Valstybės Dūmos deputatas, išrinktas lietuvių ir žydų bloko. Priklausė Konstitucinių demokratų frakcijai, Liaudies švietimo, Tikybų, Miestų atstatymo komisijoms. Gynė žydų teises.

Per Pirmąjį pasaulinį karą dirbo Vyriausiojoje taryboje pabėgėliams aprūpinti ir nukentėjusiems dėl karo šelpti, Žydų centro komitete. Po 1917 m. Rusijos Vasario revoliucijos dirbo Sankt Peterburge Teisingumo ministerijoje, Sankt Peterburgo komiteto Lietuvai valdyti pirmininko padėjėju, justicijos tarybos, komisijos Rusijos Steigiamajam susirinkimui sušaukti narys. 1918 m. grįžo į Lietuvą.

1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas V (Panevėžio) rinkimų apygardoje, Seimo sekretorius; priklausė Žemės reformos ir Darbo apsaugos komisijoms. Žydų frakcijos narys.

Literatūra
----------

* Fridmanas Naftalis, Trumpos Steigiamojo Seimo narių biografijos su atvaizdais, Klaipėda, 1924, p. 20.
* Fridmanas Naftalis, Lietuvių enciklopedija, Boston, 1955, t. 6, p. 396–397.
* Bendikaitė E. Fridmanas Naftalis, Lietuvos Steigiamojo Seimo (1920–1922 metų) narių biografinis žodynas, sud. A. Ragauskas, M. Tamošaitis, Vilnius, 2006, p. 143–144.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Naftalis Fridmanas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 801 psl.
2. ↑  Žydrūnas Mačiukas. Steigiamojo Seimo atstovai. Seimas
3. ↑  Lietuvos albumas. Janina Markevičaitė, Liudas Gira, Adomas Kliučinskis – Kaunas / Otto Elsner, Berlin, 1921 m. p. 310-311.
| „Brabander" |
| --- |
| „Brabander" išplaukia iš Klaipėdos uosto |
| Bendra informacija |
| Vėliava |  Lietuva |
| Nuleistas | 1977 m. |
| Savininkas | Klaipėdos universitetas |
| Namų uostas | Klaipėdos jūrų uostas |
| Charakteristikos |
| Tipas | burlaivis |
| Ilgis | 36 m |
| Plotis | 6,1 m |
| Varomoji jėga | du 103 kW galios „Deutz" varikliai |
| Burlaivio tipas | mokomasis |
| Greitis | 8 mazgai, su burėmis – 14 mazgų |
| Įgula | 7 žm. (maks. iki 21) |

**„Brabander"** – Klaipėdos universiteto mokomasis burlaivis. Gafelinės škunos tipo laivo ilgis siekia 36 metrus, plotis – 6,1 metro. Burlaivis pastatytas 1977 metais Drimelene (Olandija). Klaipėdos universitetas „Brabander" įsigijo 2006 metų lapkritį. Burlaivio kapitonas – Valdemaras Vizbaras. Laivas įsigytas Klaipėdos universiteto jūrinių specialybių studentų praktikoms atlikti. „Brabander" taip pat naudojamas universiteto mokslinėms ekspedicijoms, atstovauja Lietuvai tarptautinėse regatose, dalyvauja miesto renginiuose.

2008 metais laivas surengė devynis mokomuosius reisus. 2008 metų pabaigoje burlaivį papuošė naujos burės su Klaipėdos universiteto simbolika. „Brabander" švartuojasi Klaipėdos uosto kruizinių laivų terminale.

2021 metais laivas dalyvavo tarptautiniuose gravimetriniuose matavimuose.

„Brabander" kapitono tiltelis

Techniniai duomenys
-------------------

„Brabander" varomas dviejų 103 kW galios „Deutz" variklių. Didžiausias laivo greitis su varikliais – 8 mazgai, su burėmis – 14 mazgų. Burių plotas – 540 kvadratinių metrų. Laivo kuro atsargos – 6,5 tonos. Tai leidžia laivui nuplaukti 2100 jūrmyles naudojant vien variklius. Minimali laivo įgula – 4 žmonės. Burlaivis turi pastovią 7 žmonių įgulą. „Brabander" gali plaukti 21 žmogus.

„Dimensija 08"
--------------

„Brabander" naudojamas ir kaip meno erdvė. 2008 metų liepą laive surengtas šiuolaikinio meno projektas „Dimensija 08", kurio metu Lietuvos menininkų darbai ir pasirodymai pristatyti Gotlando saloje esančio Visbio miestelio publikai.

Išnašos
-------

1. ↑  Klaipėdos universitetas – Mokslinis tiriamasis ir mokomasis burlaivis „Brabander" Archyvuota kopija 2013-03-13 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  „Škuna „Brabander" – jūreivystės ateičiai"[neveikianti nuoroda]
3. ↑  „Bures puoš universiteto simbolika"
4. ↑
5. ↑  „Menininkų įgula grįžo iš Švedijos"
| Rokėnų kapinynas |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Rokėnų kapinynasRokėnų kapinynas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°30′50″ š. pl. 26°05′07″ r. ilg.﻿ / ﻿55.51389°š. pl. 26.08528°r. ilg.﻿ / 55.51389; 26.08528Koordinatės: 55°30′50″ š. pl. 26°05′07″ r. ilg.﻿ / ﻿55.51389°š. pl. 26.08528°r. ilg.﻿ / 55.51389; 26.08528 |

 |
| Vieta | Ignalinos rajonas |
| Seniūnija | Kazitiškio seniūnija |
| Plotas | 12 400 m² |
| Naudotas | IV–XVII a. |
| Registro Nr. | A1617/AR172/1958 |

**Rokėnų kapinynas** (***Senovės karių kapai***) – senovinė laidojimo vieta, rasta rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, vakariniame Rokėnų kaimo pakraštyje, ~100 m į vakarus nuo kapinaičių. Valstybinės reikšmės archeologinis paminklas.

Kapinyne rasta (prieš II pasaulinį karą) žmonių kaulų ir įvairių IV–V a. radinių: antkaklės aukštais kūginiais galais, žalvariniai žiediniai antsmilkiniai su siaurėjančiais, į sraiginę įviją susuktais galais, žalvarinė pasaginė segė, apskriti kiauraraščiai kabučiai su lietiniais spurgeliais. Be to, 1966 m. rastas XVII a. antros pusės kapas bei 4 sidabriniai šilingai (3 – Gustavo II Adolfo, 1 – Zigmanto Vazos).

1966 m. Rokėnų kapinyną tyrė Istorijos instituto archeologai, vadovaujami Mykolo Michelberto. Dalis radinių saugoma Kauno istorijos muziejuje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Objekto Nr. 1958 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. ↑  *Rokėnų kapinynas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 559