recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Ruta graveolens** |
| --- |
| Žalioji rūta (Ruta graveolens)Žalioji rūta (*Ruta graveolens*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Erškėčiažiedžiai  *( Rosidae)* |
| Šeima: | Rūtiniai  *( Rutaceae)* |
| Gentis: | Rūta  *( Ruta)* |
| Rūšis: | Žalioji rūta  *( Ruta graveolens)* |

 |

 *Ruta graveolens* 
**Žalioji rūta** (*Ruta graveolens*) – daugiametis rūtinių (*Rutaceae*) šeimos augalas užaugantis iki 60 cm.

Stiebas status, šakotas; lapai pražanginiai, plunksniški; žiedai žalsvai geltoni, susitelkę į kekes. Vaisius – dėžutė. Auginama darželiuose ir soduose, žydi birželio – rugsėjo mėnesiais, sėklos subręsta rugsėjo – spalio mėnesiais.

Vaistinė žaliava – antžeminė augalo dalis, pjaunama per žydėjimą. Užpilas vartojamas norint nutraukti nėštumą, nervų ligoms gydyti; spiritinė tinktūra veikia taip pat. Turi fotokumarinų, kurie didina odos jautrumą ultravioletiniams spinduliams; vartojama nuo galvos skausmo kaip biostimuliatorius; taip pat tai prieskoninis augalas.
| ***Aistros vaisiai*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | De passievrucht |
| Kilmės šalis |  Nyderlandai |
| Režisierius | Maarten Treurniet |
| Metai | 2003 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 100 min. |
| Kalba | olandų |
| **IMDb įrašas** |

**Aistros vaisiai** (ol.  *De passievrucht*) – 2003 m. Nyderlanduose sukurtas filmas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Peter Paul Muller – Arminas (vyras)
* Carice van Houten – Monika (žmona)
* Halina Reijn – Elen (antroji žmona)
* Jan Decleir – Hubas (Armino tėvas)
* Dai Carter – Bo (sūnus)

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Vienišas tėvas Arminas, atlikęs tyrimus, sužino esąs nevaisingas. Jo 14-mečio sūnaus Bo motina Monika mirė prieš 9 metus, tačiau jis nusprendžia bet kokia kaina sužinoti, kas yra tirasis vaiko tėvas. Jo antroji žmona Elena, kuri buvo gera Monikos draugė, žino, kas tikrasis tėvas, tačiau Arminas apie tai nežino. Jo bandymai sužinoti tiesą griauna santykius tiek su antrąja žmona, tiek su sūnumi, tačiau Arminas nesiliauja, kol neapsikentusi Eleną atskleidžai tiesą – tikrasis Bo tėvas yra itin artimas žmogus...

Pagrindiniai apdovanojimai
--------------------------

* Nyderlandų filmų festivalis – geriausias garsas
* Nyderlandų filmų festivalis (nominacija) – geriausias filmas, geriausia aktorė (H. Reijn)
*Kitos reikšmės – Žalioji mylia (reikšmės).*

| ***Žalioji mylia*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | The Green Mile |
| Kilmės šalis | JAV |
| Režisierius | Frank Darabont |
| Scenaristas (-ai) | Frank Darabont |
| Vaidina | Tom Hanks Michael Clarke Duncan Bonnie Hunt David Morse |
| Metai | 1999 |
| Žanras | Drama |
| Pagal knygą | Stephen King „Žalioji mylia" |
| Trukmė | 188 min |
| Kalba | anglų |

**Žalioji mylia** (angl. *„The Green Mile"*) – pagal Stiveno Kingo to paties pavadinimo romaną 1999 metais pastatytas filmas, režisuotas Frenko Darabonto (*Frank Darabont*). Pagrindinius vaidmenis atliko Tomas Henksas (vaidino Polą Edžkombą) ir Maiklas Klarkas Dankanas (vaidino Džoną Kofį).

Filmas buvo nominuotas keturiems apdovanojimams: geriausio antro plano aktoriaus, geriausio vaizdo, geriausio garso ir geriausio pastatymo, bet nė vieno iš jų negavo.

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Filme pasakojama apie Polą Edžkombą ir jo kalėjimo sargo darbą 1930-aisiais. Filmo veiksmas vyksta Edžkombo prisiminimuose, jam esant senelių namuose. Per prisiminimus pateikiama labai jaudinanti istorija apie antgamtiškas galias turintį nuteistąjį Džoną Kofį.

Nuorodos
--------

* Filmo puslapis
* Interneto filmų duomenų bazėje apie šį filmą
*Kitos reikšmės – Tauras (reikšmės).*
Tauro žvaigždynas
**Tauras** (*Taurus*, *Tau*) – 17-as pagal dydį šiaurinio pusrutulio ryškus žvaigždynas. Lietuvoje matomas žiemos mėnesiais. Galimas lietuviškas Tauro ir Vežėjo pavadinimas – Grėbėjos (V. Straižio interpretacija).

Tauro žvaigždyne yra didžiausias regimu plotu padrikasis spiečius Hiadės (aplink Aldebaraną; lietuviškas pavadinimas – *Dievo Darželis*) bei vienas gražiausių spiečių – Plejadės, arba *Sietynas*.

Ryškiausios žvaigždės
---------------------

* Aldebaranas – α Tau 0m,85 (13-a pagal ryškį naktinio dangaus žvaigždė). Taip pat tai gali būti Kretos Jautis, kurį nukovė Heraklis. Senuosiuose žvaigždėlapiuose pavaizduotas Orionas, puolantis Taurą.
* **Alnatas** – β Tau 1m,65

Kiti objektai
-------------

* Supernovos sprogimo liekana – Krabo ūkas, M 1.

Mitai
-----

Pagal vieną antikinės Graikijos mitų – Jautis yra balta karvė, kuria pasivertęs Dzeusas pagrobė Europą.

Zodiako ženklas
---------------

2-asis Zodiako žvaigždynas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Taurus". *Britannica*. Nuoroda tikrinta 2022-11-06.
2. ↑  *Tauras*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-11-06.


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RZodiako žvaigždynai |
| --- |
|  |
| 
Avinas · Tauras · Dvyniai · Vėžys · Liūtas · Mergelė · Svarstyklės · Skorpionas · Šaulys · Ožiaragis · Vandenis · Žuvys |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Arbatos lapelis iki ir po arbatos virimo
**Žalioji arbata** – arbata, kurią gaminant lapelių oksidacijos procesas sustabdomas po minimalaus laiko. Ryte skinti lapeliai nevytinami, o oksidacija stabdoma kaitinant: naudojant garus (tradicinis japoniškas metodas) arba sausai kepinant karštose keptuvėse (tradicinis kiniškas metodas). Taip išsaugomos naudingos maistinės medžiagos – vitaminai, mineralinės medžiagos, teinai, taninai.

Arbatos lapai paliekami džiūti pavieniui arba suvynioti į mažus kamuoliukus, jeigu gaminama Parako arbata. Pastarasis procesas užima daug laiko ir dažniausiai taikomas tik aukštesnės kokybės *Pekoe* arbatoms. Arbata dažniausiai apdorojama praėjus 1-2 dienoms po derliaus nuėmimo.

Žaliosios arbatos ruošimas
--------------------------

Žalioji arbata ruošiama ilgiau nei juodoji. Verdančiu vandeniu užpilama 3-4 kartus taip, kad užplikymo procesas truktų 8-10 minučių. Vandens temperatūra žaliajai arbatai – 80 °C-85 °C.
Kuo aukštesnė lapų kokybė, tuo žemesnė turi būti temperatūra. Kad arbata iškart neatšaltų, indas, kuriame ji yra pritraukiama, taip pat turi būti pašildytas.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Žalioji arbata** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Filiponai** (rus. *филипповцы*) – sentikių bepopininkų atšaka, įkurta Rusijoje XVIII a. 4-ajame dešimtmetyje. Šios religinės grupės pradininkas – Filipas Pustoviatas.

Filiponai atmetė oficialiąją Bažnyčią ir jos kultą, nepripažino valstybės, priesaikos, duodamos teisme, taip pat karinės tarnybos. Teigiama, kad filiponai laikėsi griežtų religijos ir moralės nuostatų, o jų dvasios ganytojai laikėsi dar griežtesnės askezės. Buvo paplitusios tokios praktikos: deginimasis gyviems, marinimasis badu iki mirties, išpažinėjai būdavo gyvi užkasami žemėje. Taip buvo siekiama kankinystę už tikėjimą iškelti kaip aukščiausiąją dorybę.

Filiponai buvo persekiojami valstybinės valdžios, persekiojimai ypač suintensyvėjo imperatorės Jekaterinos II valdymo laikais. Dėl persekiojimų, pradedant XVIII a. pabaiga, filiponai traukėsi į Lenkiją, Lietuvą, Moldaviją, Bukoviną, Suomiją.

Nurodoma, kad Lenkijoje (Mozūruose ir Augustavo apylinkėse) nedidelių filiponų grupelių esama ir šiais laikais.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  *Filiponai*. Religijos, bažnyčios, tikėjimai. – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005, 89 psl.
*Kitos reikšmės – Velnio akmuo.*

| Tauralaukio akmuo |
| --- |
| Akmuo guli netoli upės |
| 

Tauralaukio akmuoTauralaukio akmuo

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°44′57″š. pl. 21°08′38″r. ilg.﻿ / ﻿55.749049°š. pl. 21.143819°r. ilg.﻿ / 55.749049; 21.143819Koordinatės: 55°44′57″š. pl. 21°08′38″r. ilg.﻿ / ﻿55.749049°š. pl. 21.143819°r. ilg.﻿ / 55.749049; 21.143819 |

 |
| Vieta | Klaipėdos miesto savivaldybė |
| Plotas | 383 |
| Registro Nr. | u. k. 5185/ AR467 |

**Tauralaukio akmuo, vad. Velnio akmeniu** – mitologinis akmuo, esantis Klaipėdos rajono savivaldybėje, šiaurinėje Klaipėdos miesto dalyje. Žmogaus apdorotas riedulys akmuo guli Danės upės kairiojo kranto aukštumos vakarinėje pašlaitėje, apie 100 m į pietvakarius nuo Tauralaukio senųjų kapinių. 1992 m. paskelbtas regioninės reikšmės paminklu.

Istorija
--------

Riedulys minimas 1253 m. Klaipėdos miesto sienų aprašyme.

Aprašymas
---------

Riedulys – pilkas stambiagrūdis granitas, netaisyklingo trikampio formos. Jo išmatavimai siekia maždaug 3,8 m ilgio, 2,9 m pločio, iki 0,9 m aukščio. Akmuo apskaldytas, ypač kraštuose. Ant paviršiaus matomi įvairaus dydžio ir gylio iškalti dubenėliai, latakėliai, kryželiai.

Padavimai, pasakojimai
----------------------

Apie akmenį pasakojama, kad ant jo susėdę žaidė dvarininkas ir velnias.

Manoma, kad seniau ant akmens buvo dedamos aukos dievams.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Tauralaukio akmuo** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. 1 2  Tauralaukio akmuo, vad. Velnio akmeniu *biblioteka.lt*
2. 1 2 3  „Akmuo". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
3. ↑  *Tauralaukio akmuo*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIII (Šalc–Toli). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2013
**Teritorinė kolektyvinė sutartis** (toliau - **TKS**) - kolektyvinė sutartis, galiojanti tam tikroje teritorijoje ir nustatanti tam tikrų darbo, socialinių ir ekonominių problemų, kurios turi teritorinių ypatumų, sprendimo sąlygas. Sudaryta atitinkamų kolektyvinių darbo santykių subjektų.

Lietuva
-------

Teritorinėje kolektyvinėje sutartyje paprastai nustatoma (LR DK 50 str. 4 d.):

* darbo apmokėjimo, darbo ir poilsio laiko, darbuotojų saugos ir sveikatos sąlygos;
* darbo apmokėjimo sistema kainų, infliacijos didėjimo atvejais;
* specialybės įgijimo, kvalifikacijos kėlimo, perkvalifikavimo sąlygos;
* socialinės partnerystės rėmimo priemonės, padedančios išvengti kolektyvinių ginčų, streikų;
* darbo normų, išdirbto laiko, aptarnavimo, darbuotojų skaičiaus nustatymo, pakeitimo ir peržiūrėjimo tvarka;
* kitos šalims svarbios darbo, socialinės ir ekonominės sąlygos;
* jos keitimo ir papildymo tvarka, galiojimo terminas, vykdymo kontrolė, atsakomybė už susitarimo pažeidimą ir kt.

Vokietija
---------

Teritorinė kolektyvinė sutartis (vok. *Flächentarifvertrag*) visada apima bent vieną, neretai - daugelį ūkio šakų (metalo perdirbimo pramonė, mažmeninė prekyba etc.). Dažnai ji yra tas pats kaip ir Lietuvoje taip vadinamoji **šakos kolektyvinė sutartis** (vok. *Branchentarifvertrag*). TKS galioja visiems atitinkamos šakos atitinkamoje teritorinės kolektyvinės sutarties teritorijoje (vok. *Tarifgebiet*) darbdaviams, priklausantiems darbdavių susivienijimui, sudarančiam atitinkamą TKS. Įmonės, nepriklausančios darbdavių susivienijimui, nėra saistomos TKS. 

Vis labiau plinta TKS su apsauginėmis išlygomis (vok. *Öffnungsklausel*), numatančios išimtines situacijas, kai gali būti nukrypstama nuo TKS arba jų nesilaikoma, sudarant galimybę pakeisti TKS sąlygas ir kt.

Šaltiniai
---------

1. ↑  LR darbo kodeksas (2009-12-21 redakcija)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Filipso kreivė
**Filipso kreivė** (angl. *Phillips curve*) – kreivė, kuri parodo koreliaciją tarp infliacijos ir bedarbystės.

Pirmą kartą kreivė buvo publikuota Naujosios Zelandijos kilmės ekonomisto, dėsčiusio Anglijoje 1960 metais Albano W. Phillipso ir analizavo 1858 m. -1958 m. Jungtinėje Karalystėje buvusią bedarbystę ir infliaciją. Tame periode visados buvo taip, kad kuo buvo didesnė infliacija, tuo buvo mažesnė bedarbystė.

XX a. 60–70 – aisiais metais daug ekonomistų laikė, kad infliacija ir bedarbystė nėra tarpusavyje surišta. Tais laikais valstybės stengėsi sumažinti ir net visai panaikinti infliaciją.

70 – aisiais metais dėl išaugusių naftos kainų buvo aukšta infliacija, taip pat ir bedarbystė. Toks reiškinys ekonomistų buvo pavadintas stagfliacija.

Paskutinius 25 metus bedarbystė ir infliacija turėjo tendencijas augti, todėl Filipso kreivė pasiteisindavo tik atskirais atvejais, nes bedarbystei darė įtaką daugiau kitų veiksnių. Dabar jau aišku, kad bedarbystė ir infliacija neturi atvirkštinės koreliacijos, o Filipso kreivė galioja tik atskirais atvejais.

Infliacijos ir bedarbystės koreliacija nėra labai vertinama. Yra daugiau kitų teorijų aiškinančių infliacijos ir bedarbystės santykį – racionalaus pasirinkimo teorija ir NAIRU (angl. *non - accelerating inflation rate of unemployment*).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| Philippe Taglioni |
|  
Philippe Taglioni apie 1820 m. |
| Biografija |
| Gimė | 1777 m. lapkričio 5 d.Milanas, Italija |
| Mirė | 1871 m. vasario 11 d. (93 metai)Como, Italija |
| Veikla | šokėjas, baletmeisteris, pedagogas |

**Filippo Taglioni** (pranc. *Philippe Taglioni*, liet. *Filipas Taljonis*, 1777 m. lapkričio 5 d. – 1871 m. vasario 11 d.) – italų šokėjas, baletmeisteris ir savo dukters, garsios romantizmo epochos balerinos Marie Taglioni asmeninis pedagogas.

Biografija
----------

Filippo Taglioni gimė Milane, Italijoje. Septyniolikos metų debiutavo Pizos mieste, atlikdamas moterų vaidmenis. Iki darbo Paryžiaus operoje (iki 22 metų) Filippo Taglioni šoko daugelyje kitų Italijos miestų. Šoko Karališkajame Švedijos baleto teatre. Ten 1803 m. susipažino ir vedė Sophie Karsten, garsaus švedų operos dainininko Christoffer Christian Karsten ir lenkų aktorės Sophie Stebnowska dukrą. Jie susilaukė dviejų vaikų, Marie Taglioni ir Paul Taglioni, kurie abu tapo šokėjais. Kelerius metus Filippo Taglioni su šeima gyveno Vienoje bei Vokietijoje. Norėdamas išvengti Napoleono karų pavojaus Filippo Taglioni su šeima persikėlė į Paryžių. Nuo persikėlimo į Prancūziją Filippo Taglioni šoko ir dirbo choreografu visoje Europoje, daugiausiai Italijoje, Austrijoje, Švedijoje, Danijoje ir Vokietijoje. Galiausiai buvo pakviestas apsigyventi ir dirbti Theater am Kärntnertor, Vienoje. Įsikūręs parsivežė ir dukrą Marie Taglioni, kuri Paryžiuje mokėsi baleto. Tapo jos mokytoju. Su pasirodymais abu apkeliavo Europą ir Rusiją. Sulaukęs vyresnio amžiaus Filippo Taglioni tapo ekscentrišku ir nenuspėjamu, bei ilgainiui, dėl neprotingų spekuliacijų, prarado visą turtą. Filippo Taglioni mirė Komo mieste, Italijoje.

### Svarbiausi spektakliai

* Le Dieu et la bayadère (1830)
* Robert le diable (1831)
* Gustave III (1833)
* Les Huguenots (1836)
* La Sylphide (1832)
* La Fille du Danube (1836)

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Filippo Taglioni** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Peteris Dankersasol. *Peeter Danckers, Dankerts, Dankörsing de Rij*** |
| --- |
|  |
| Abiejų Tautų Respublikos karalienės Cecilijos Renatos portretas tapytas Peterio Dankerso |
| Gimė | 1583 m. ar 1605 m.Amsterdamas |
| Mirė | 1661 m. rugpjūčio 9 d. (~78 metai)Rūdninkai |
|  |
| Veikla | olandų baroko tapytojas, architektas. |
|  |
|  **Vikiteka** | Peteris Dankersas |

**Peteris Dankersas** (ol. *Peeter Danckers, Dankerts, Dankörsing de Rij*, 1583 ar 1605 m. Amsterdamas – 1661 m. rugpjūčio 9 d. Rūdninkai) – olandų baroko tapytojas, architektas.

Biografija
----------

Iki 1634 m. gyveno Nyderlanduose. Apie 1637 m. Abiejų Tautų Respublikos karalius Vladislovas Vaza jį pakvietė atvykti į savo dvarą, buvo didikų rūmų dailininkas ir architektas. Kūrė Varšuvoje, Gdanske ir Vilniuje.

Nutapė reprezentacinių karalių, didikų portretų. Nutapė Jogailaičių, Habsburgų ir Vazų giminės karalių portretus Karalių pilies Varšuvoje marmuro kambariui. Ši kolekcija senuosiuose inventoriuose žymima kaip „Jogailaičių šeima". Portretai realistiški, paprastos kompozicijos, su peizažo motyvais, turi ankstyvojo baroko bruožų. Iš šios serijos išliko trys portretai Nieborove, vienas Maskvoje ir vienas Vilniuje.

Mirė plėšikų sužeistas.

Darbai
------

* 1638 m. – pakamaris Adomas Kazanovskis
* 1640 m. – karalius Žygimantas Augustas
* 1641 m. – raitas karalius Vladislovas Vaza
* Švedijos karalius Jonas III Vaza
* 1641 m. – karalienė Cecilija Renata
* 1643 m. – karalienė Marija Gonzaga
* 1645 m. – Jaunas vyras medžiotojo drabužiais
* 1645 m. – Vilniaus Šv. Mykolo bažnyčios freskos
* 1637 m. – ištapė Vilniaus arkikatedros Šv. Kazimiero koplyčios paskliautes
* perstatė Vilniaus arkikatedros Valavičių koplyčią

Šaltiniai
---------

1. ↑   Aleksandras Indriulaitis Visuotinė lietuvių enciklopedija, IV t.
**Teresė Kubilinskaitė** (1879 m. gruodžio 29 d. – 1926 m.) – pedagogė, visuomenės veikėja.

Biografija
----------

Gimė Viktoro ir Pranciškos Kubilinskių šeimoje. Šeima gyveno Aleksote, tėvai buvo namų savininkai, turėjo žemės. Namuose kalbėjo lenkiškai. Pirmoji mokytoja buvo jos motina, kuri paruošė ją į gimnaziją. Mokėsi Kauno Marijos gimnazijoje. Būdama devyniolikos metų, baigė šią rusišką gimnaziją su pagyrimu.

Gavusi mokytojos cenzą, pradėjo privačiai mokytojauti. Iš pradžių ketverius metus dirbo Naugardiškės dvare Garliavos parapijoje, dvaro valdytojų Zabielskių šeimoje, vėliau – Liepojoje. Gerai mokėjo lenkų, rusų, prancūzų, vokiečių kalbas, žinojo jų literatūrą, tuo tarpu lietuvių kalbą mokėjo prastai. Grįžusi iš Liepojos į Kauną, lankė slaptus lietuvių kalbos kursus, paskui lietuvių kalbos mokėsi pas Tadą Žilinską, lankė Saulės kursus, po baigimo pakviesta dirbti juose mokytoja.

Bemokytojaudama Kaune vadovavo Viešajam Lietuvių katalikų knygynui ir skaityklai (įsteigtiems Povilo Januševičiaus), dėstė lietuvių kalbą Šv. Zitos draugijoje, dirbo komitete pirmajam moterų suvažiavimui Kaune surengti, taip pat prisidėjo 1908 m. įkuriant Lietuvių katalikių moterų draugiją. Šioje organizacijoje ji buvo viena pagrindinių darbuotojų. Kartu su Povilu Januševičiumi parengė draugijos įstatus, parašytus vadovaujantis Belgijos, Vokietijos katalikių moterų draugijų įstatais.

Mergaičių namų ūkio mokykloje iki pat Pirmojo pasaulinio karo dirbo mokytoja, bet už tai atlyginimo neėmė. Prasidėjus karui pradėjo dirbti gailestingąja seserimi. Grįžusi jau po nepriklausomybės atgavimo ir radusi suformuotą naująją Lietuvių katalikių moterų draugijos valdybą, prie draugijos daugiau nebeprisidėjo, tik atsidavė gailestingosios sesers darbui iki pat mirties 1926 m.

Feministines pažiūras, moterų judėjimo išmanymą liudija jos straipsniai, spausdinti „Lietuvaitėje", nors jų nėra ypatingai daug. Ji buvo oficialioji „Lietuvaitės" (ėjusios 1910–1914 m.) redaktorė ir, matyti, kad redaktoriaujant ji bendradarbiavo su Povilu Januševičiumi, kuris daug rašė straipsnių į šį laikraštį.

Literatūra
----------

* P. Gražbylys [Povilas Januševičius], „Teresė Kubilinskaitė: jos gyvenimas ir mirtis", Kaunas, 1931.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 55°51′ š. pl. 24°30′ r. ilg.﻿ / ﻿55.850°š. pl. 24.500°r. ilg.﻿ / 55.850; 24.500

Žalioji giria Panevėžio rajono paribyje
**Žalioji giria** − miškas Panevėžio ir Pasvalio rajonuose, 11 km į šiaurės rytus nuo Panevėžio, abipus kelio į Vabalninką.

Girios plotas **14 172,62** ha *(pagal 2007 m.)*, iš jų miškais apaugusi **12 546** ha arba 88 proc. Miškų masyvas ištįsęs apie 19 km iš vakarų į rytus. Žaliosios girios paviršius − lyguma su lėkštais pelkėtais įdubimais. Girioje gausu pelkių: Beropšilio pelkė, Graužiškių pelkė, Juodvadis, Klimbalė, Pukiškio pelkė. Per girią teka:

* Pyvesa su intakais:
	+ Varupis
	+ Vygailis
	+ Žulna
* Lėvens intakas:
	+ Žambas

Nesupelkėjusių plotų dirvožemiai velėniniai jauriniai, daugelyje vietų gliejiški, susiformavę ant limnoglacialinių smėlių. Labiausiai paplitę augaviečių tipai − drėgnokas bei drėgnas žaliašilis ir šlapias šilagiris.

Girioje auga pušys, beržai, juodalksniai, eglės, drebulės.

1863 m. Žaliojoje girioje buvo sukilėlių stovykla. Nuo 1945 m. Žaliojoje girioje veikė Lietuvos partizanų, kovojusių prieš Sovietų okupantus Žalioji rinktinė. Žalioji rinktinė kovojo prieš okupacinį režimą Pasvalio ir Panevėžio apskričių teritorijose, jos partizanai pasiekdavo ir atskirus kaimyninių Radviliškio bei Šiaulių valsčius, ypač Rozalimą. Pažymėta Žaliosios miško holokausto vieta.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Žalioji giria** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Toyota sukurtas humanoidinis robotas
**Robotas** – mechaninis aparatas, galintis atlikti užprogramuotas fizines užduotis. Robotas gali būti valdomas tiesiogiai žmogaus arba veikti valdomas užprogramuoto kompiuterio. Robotai gali atlikti užduotis, kurios yra pavojingos žmogui, dirbti žmonėms kenksmingoje aplinkoje. Jie taip pat gali atlikti monotoniškas, dažnai pasikartojančias užduotis, tokiu būdu pigiai pakeisdami žmogaus rankų darbą. (žr. automatizavimas).

Žodis „robotas" taip naudojamas apibūdinti protingą mechaninį aparatą, turintį žmogaus formą. Šie robotai vadinami androidais. Robotai yra dažni mokslinės fantastikos veikėjai dirbtinio intelekto tematikos literatūroje ir filmuose.

Terminą „robotas" 1920 metais sugalvojo čekų rašytojas Karel Čapek savo kūrinyje „Rossumovi univerzální roboti" (angl. *Rossum's Universal Robots*). Žodžio pagrindą sudaro čekų kalboje naudojamas veiksmažodis *robotovat*, kuris reiškia „dirbti" arba „vergauti".

Rašytojas Isaac Asimov savo kūrinyje „Runaround" 1942 metais suformulavo tris robototechnikos dėsnius:

1. Robotas negali padaryti žalos žmogui.
2. Robotas privalo paklusti žmogaus nurodymams, jei jie nesikerta su pirmuoju dėsniu.
3. Robotas privalo ginti savo egzistavimą, jei tai nesikerta su pirmaisiais dviem dėsniais.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Kiborgas
* Dirbtinis intelektas
* Robotų fetišizmas

Vikižodynas
**Žaliojo Kyšulio nepriklausomybės Afrikos partija** (**PAICV**, portug.: *Partido Africano da Independencia de Cabo Verde*) – Žaliojo Kyšulio Respublikos kairioji politinė partija.

Istorija
--------

Įkurta 1981 m. sausio 18 d. kaip politinė partija, tęsianti Bisau Gvinėjos *ir Žaliojo kyšulio nepriklausomybės Afrikos partijos* (PAIGC), FRELIMO ir kitų išsivadavimo judėjimų bei jų lyderių Amilkaro Kabralo, Eduardo Mondlanės, Luiso Kabralo veiklą.

1975 m. birželio 30 d. PAIGC tapo valdančiąja partija, stebint JTO atstovams laimėjusi 92 % balsų, jos lyderis Aristidas Pereira tapo prezidentu ir valdė šalį iki 1991 m. 1975 m. liepos 5 d. buvo paskelbta Žaliojo Kyšulio ir Bisau Gvinėjos nepriklausomybė nuo Portugalijos. Tačiau 1980 m. lapkričio 4 d. įvykus valstybės perversmui Bisau Gvinėjoje, Žaliojo kyšulio salos ir abi partijos dalys atsiskyrė.

1991 m. sausio 13 d. šalyje įvyko pirmieji daugiapartiniai rinkimai, kuriuose nugalėjo Judėjimas už demokratiją (MpD). 1995 m. gruodžio 17 d. antruosiuose rinkimuose PAICV gavo tik 28 % balsų. Tačiau jau 2001 m. sausio 30 d. rinkimuose PAICV gavo 49,5 % balsų bei 41 iš 72 parlamento vietų ir sudarė Chosės Marija Neveso vyriausybę. Žaliojo Kyšulio Respublikos prezidentu buvo išrinktas partijos lyderis Pedras Piresas.

2006 m. vasario 12 d. rinkimuose ?

Struktūra
---------

2003 m. birželio 27 – 29 d. X suvažiavime priimtas naujas statutas. Partijai vadovauja 19 narių Politinė komisija, 51 nario Nacionalinė taryba, bei 7 narių Vykdomoji komisija.

Laikosi demokratinio socializmo principų. Socialistų Internacionalo narė nuo 1996 m. rugsėjo 9 d.

Pirmininkai
-----------

1998 m. Pedro Piresas,
2000 m. Chose Marija Nevesas.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2008-03-16 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Anatolijus Rasteika** |
| --- |
| Gimė | 1924 m. sausio 14 d.Šiauliuose |
| Mirė | 2008 m. spalio 21 d. (84 metai)Vilniuje |
|  |
| Veikla | Lietuvos inžinierius architektas |
| Partija |  |
|  |
| Alma mater | 1949 m. Kauno valstybinis universitetas |

**Anatolijus Rasteika** (g. 1924 m. sausio 14 d. Šiauliuose – 2008 m. spalio 21 d. Vilniuje) – Lietuvos inžinierius architektas.

Biografija
----------

Šiaulių pašto viršininko Petro Rasteikos (Naidionovo) sūnus. Aktorės Marijos Rasteikaitės brolis. 1941 m. baigė Šiaulių berniukų gimnaziją. 1949 m. baigė Kauno valstybinio universiteto Architektūros fakultetą.

1949–1950 m. Kauno valstybinio universiteto, 1954–1958 m. Kauno politechnikos instituto dėstytojas. 1958–1984 m. LTSR Ministrų Tarybos statybos reikalų komiteto pirmininko pavaduotojas, 1972–1989 m. Lietuvos architektų sąjungos valdybos pirmininkas, LTSR Aukščiausiosios Tarybos deputatas.

Paskelbė keliolika straipsnių architektūros ir urbanistikos klausimais. Vienas iš Trakų pilies atstatymo iniciatorių, už tai atleistas iš pareigų.

Įvertinimas
-----------

* 1965 m. Lietuvos nusipelnęs statybininkas.
| **Anatolijus Rudenko** |
| --- |
|  |
| Gimimo vardas | Анатолий Кириллович |
| Visas vardas | Аnatolijus Rudenko |
| Gimė | 1982 m. spalio 7 d. (40 metų)Maskva, RTFSR |
| Tautybė | ukrainietis |
| Pilietybė |  Rusija |
|  |
| Sritis | Teatras, kinas, TV |
| Pareigos | Aktorius |

**Anatolijus Rudenko** (g. 1982 m. spalio 7 d. Maskvoje) – ukrainiečių kilmės Rusijos teatro ir kino aktorius.

Biografija
----------

Kartą „Mosfilme" Anatolijų pastebėjo režisieriaus asistentas ir pakvietė į Eldaro Riazanovo filmą „Sveiki, kvaileliai!". Paauglys puikiai tiko Mitrofano vaidmeniui, kuris domėjosi suaugusiomis merginomis ir vyriškais žurnalais. Be to, pirmą kartą filmavimo aikštelėje Rudenko tikrai užsidegė cigaretę, nes to taip pat reikėjo vaidmeniui.

2004 m. Rudenko gavo Ščukino vardo aukštosios teatro mokyklos diplomą. Iki to laiko buvo atlikęs keliolika vaidmenų. Vaidino kartu su Sergejumi Gazarovu filme „Penktasis kampas", tada pateko į serialą „Kamenskaja ir vagis". Neatsisakydavo ir epizodinių vaidmenų serialuose. Tikroji šlovė ir pripažinimas atėjo įkūnijus vaidmenis seriale „Du likimai".

Kartu su Goša Kucenko vaidino kriminaliniame seriale „Paskutinis policininkas".

|  |
| --- |
|  **Šią straipsnio dalį reikėtų išplėsti.** |

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑

Nuorodos
--------

* IMDb profilis
* kino-teatr.ru
* kinopoisk.ru
**Anatolijus Timofejevas** (g. 1950 m. balandį) – buvęs Lietuvos futbolininkas, nusipelnęs Lietuvos treneris.

Biografija
----------

Būdamas gabus jaunuolis buvo kviečiamas į įvairaus amžiaus Lietuvos rinktines. Pirmas svarus laimėjimas pasiektas 1967 m. kuomet TSRS „Vilties" taurės varžybose su Lietuvos jaunių U-17 rinktine buvo iškovoti sidabro medaliai. 1970 m. A. Timofejevas su Kauno „Atleto" ekipa tapo Lietuvos čempionu, vėliau 1971-1972 m. žaidė Vilniaus „Žalgirio" meistrų komandoje. 1973 m. tarnybą armijoje atliko rungtyniaudamas Lvovo SKA (Ukraina) komandoje, kuri tuomet rungtyniavo TSRS II lygos pirmenybėse.

Grįžęs iš Ukrainos 1974-1979 m. gynė Klaipėdos „Atlanto" spalvas. 1980 m. rungtyniavo Klaipėdos „Granito" komandoje, kurios sudėtyje antrą kartą tapo Lietuvos čempionu. Tais pačiais metais pradėjo trenerio karjerą Klaipėdos futbolo mokykloje. Jau kitais metais buvo pakviestas dirbti trenerio asistentu į „Atlanto" meistrų komandą. 1985 m. pabaigoje „Atlantas" iškovojo teisę rungtyniauti TSRS I lygoje. Už šį pasiekimą strategams Č. Urbonavičiui ir A. Timofejevui buvo suteikti Lietuvos nusipelniusių trenerių vardai.

1987 m. sugrįžo į Klaipėdos futbolo mokyklą, joje darbuojasi iki šiol. Su savo komandomis A. Timofejevas yra ne kartą tapęs įvairaus amžiaus grupių Respublikos pirmenybių čempionais ir prizininkais, taip pat du kartus iškovojo Lietuvos jaunių ir jaunimo žaidynių titulus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Paulius Matulevičius. Futbolo asui – sveikinimų lavina. // „Vakarų ekspresas", 2010-04-12.
| Galhiopigenas |
| --- |
|  |
| **Aukštis** | 2469 m |
| **Žemynas** | Europa |
| **Šalys** | Norvegijos vėliava Norvegija |
| **Kalnynas** | Jutunheimenas |
| **Pirmasis įkopimas** | 1850 m.Steinar Sulheim, S. Flaatten ir L. Arnesen |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Galhiopigenas

  |
| **Koordinatės:** | 61°38′11″ š. pl. 08°18′45″ r. ilg.﻿ / ﻿61.63639°š. pl. 8.31250°r. ilg.﻿ / 61.63639; 8.31250Koordinatės: 61°38′11″ š. pl. 08°18′45″ r. ilg.﻿ / ﻿61.63639°š. pl. 8.31250°r. ilg.﻿ / 61.63639; 8.31250 |
|  |
|  **Vikiteka** | Galhiopigenas |

**Galhiopigenas** (norv. *Galdhøpiggen*) – aukščiausia Norvegijos bei Skandinavijos viršūnė, esanti Jutunheimeno kalnyne. Jos aukštis siekia 2469 metrus virš jūros lygio. Kalnas priklauso kaledoninės kalnodaros tipui ir yra išsidėstęs pietinėje Norvegijos dalyje. Dabartinę formą Galhiopigenas įgavo per paskutinį ledynmetį, kuomet viršukalnė buvo padengta storu ledo sluoksniu.

Kalno viršūnėje pastatytas namelis.
Daugelį metų geologai nežinojo, kad Galhiopigenas yra aukščiausia Norvegijos viršūnė, todėl niekas nebandė į jį įkopti. Pirmą kartą viršūnė pasiekta tik 1850 m. Nors dabar tai aukščiausias Norvegijos kalnas, ilgą laiką šį titulą turėjo kitas kalnas – Glitertindas. Dėl viršūnėje esančio ledyno, Glitertindas buvo šiek tiek aukštesnis, tačiau per pastaruosius metus dalis ledyno ištirpo. Dėl to sumažėjo kalno aukštis ir aukščiausiu buvo paskelbtas Galhiopigenas.

Kopimas į kalną nėra labai sudėtingas. Vasarą, esant palankiam orui, per dieną viršūnę gali pasiekti keli šimtai žmonių. Kalno viršūnėje yra pastatyta nedidelė trobelė, kurioje vasarą yra pardavinėjami gėrimai, užkandžiai bei atvirukai.

Galhiopigenas iš šiaurinės pusės.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Petter E. Bjørstad (2008). Top 100 Mountains in Scandinavia ranked by primary factor
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Animizmu** (lot. *Anima* – siela) bendrai vadinamos rašto neturinčių kultūrų religinės sistemos, pagal kurias materialūs kūnai, augalai, gyvūnai, daiktai ir kiti dalykai turi sielas, savo dvasias. Animizmas dažnai sutinkamas kartu su šamanizmu, nors jo bruožų galima rasti beveik visose pasaulio religijose. 

Animizmo sąvoką įvedė britų antropologas Seras Edward Burnett Tylor (1832–1917), įtraukdamas ją į savo siūlomą religijos teoriją, paskelbtą 1871 m. išleistoje knygoje *Primitive Culture*. Animizmas reiškė „tikėjimą dvasiomis". Ši Tylor sąvoka vėliau buvo stipriai kritikuojama. 

Šiais laikais animistai sudaro gyventojų dalį tokiose šalyse kaip Zambija, Kongo Demokratinė Respublika, Indija, Gabonas, Bisau Gvinėja, Indonezija, Japonija, Laosas, Mianmaras, Papua Naujoji Gvinėja, Peru, Filipinai, Kanada, Rusija, Švedija, Tailandas, Rytų Timoras ir JAV.

Animistai pabrėžia savo pagarbą gyvųjų organizmų ir dvasių bendrijos įvairovei, su kuria žmonės dalijasi pasauliu (kosmosu). Daugelis animistų tiki, kad gamtoje ir tam tikrose vietovėse yra dvasios, ir kad šios dvasios kartais gali turėti tokią pat galią kaip ir žemesniosios dievybės. Politeistai tiki, kad yra daugybė dievų ir deivių, kurie apima visas gamtos dvasias, kurios yra įsikūnijusios šventuose šuliniuose, kalnuose ir šaltiniuose. Nors dalis šios dvasių įvairovės gali būti suskirstyta į tam tikras kategorijas ir yra tarpusavyje panašios, jos gali būti laikomos atskirais individais. Kita vertus, Wicca tikėjimo pasekėjai naudoja sąvoką animizmas siedami ją su idėja, kad Deivė Motina ir Raguotasis Dievas susideda iš visko, kas egzistuoja. Šis panteizmas, kai Dievas yra tapatinamas su egzistencija, skiriasi nuo animizmo, nes individualių būtybių ar objektų vertė suprantama tik kaip platesnės realybės ar dieviškumo dalis. Tuo tarpu animistai būtybes gerbia kaip pačias savaime – dėl to, kad jos turi sielą ar yra asmenybės.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Animizmas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Pasaulio politinis žemėlapis pagal gimstamumą (2008 m.). Detalesnę informaciją galite rasti šalių pagal gimstamumą sąraše
Gimstamumas (raudona linija) ir mirtingumas (juoda linija) Lietuvoje 1950–2008 m.

Gimstamumas pasaulyje  
1950–2050 m.  
JTO, 2008 apsk. vidurinis variantas[1]| metai | gimst. | metai | gimst |
| --- | --- | --- | --- |
| 1950-1955 | 37,2 | 2000-2005 | 21,2 |
| 1955-1960 | 35,3 | 2005-2010 | 20,3 |
| 1960-1965 | 34,9 | 2010-2015 | 19,4 |
| 1965-1970 | 33,4 | 2015-2020 | 18,2 |
| 1970-1975 | 30,8 | 2020-2025 | 16,9 |
| 1975-1980 | 28,4 | 2025-2030 | 15,8 |
| 1980-1985 | 27,9 | 2030-2035 | 15,0 |
| 1985-1990 | 27,3 | 2035-2040 | 14,5 |
| 1990-1995 | 24,7 | 2040-2045 | 14,0 |
| 1995-2000 | 22,5 | 2045-2050 | 13,4 |

**Gimstamumas** – demografinis rodiklis, nusakantis, kiek gimimų per metus tenka 1000 gyventojų tam tikroje teritorijoje.

2008 m. valstybių gimstamumas svyravo nuo 7,64 gimimų/1000 gyventojų per metus Japonijoje iki 51,6 gimimų/1000 gyventojų per metus Nigeryje. Lietuvos gimstamumas 2009 m. buvo 9,11 gimimų 1000 gyventojų. Viso pasaulio gimstamumas 2009 m. buvo 19,95 gimimų/1000 gyventojų per metus.[2] Pasaulio gimstamumas jau daugiau nei 100 metų mažėja, bet kadangi mirtingumas mažėja sparčiau, apskritai gyventojų skaičius didėja. Kadangi išsivysčiusiose šalyse mirtingumo mažėjimas sulėtėjo, o gimstamumas ir toliau mažėja, jų populiacija auga lėčiau arba mažėja. Mažiau išsivysčiusiose šalyse gimstamumas pradėjo mažėti vėliau.[3]

Naudojant gimstamumą ir mirtingumą galima apskaičiuoti ir teritorijos natūralų prieaugį (natūraliu vadinamas todėl, kad nekreipia dėmesio į migraciją). Gimstamumas priklauso nuo teritorijos pasiskirstymo pagal amžių, todėl nenusako, kiek vidutiniškai vaikų pagimdo moteris. Tam yra naudojami kiti rodikliai.

Tiek labai didelis, tiek labai mažas gimstamumas yra laikomas blogu dalyku. Gimstamumu rūpinasi nemaža dalis valstybių valdžių. Kai kuriose valstybėse (pvz. Kinijoje) gimstamumą norima sumažinti, kitose (pvz. Lietuvoje, Italijoje) – padidinti. Vienas iš būdų didinti gimstamumą yra duoti pinigines išmokas naujoms motinoms. Gimstamumas mažinamas informacijos apie kontracepciją platinimu, privilegijų mažiau vaikų turinčioms šeimoms suteikimu ir kitais būdais. Paprastai didelis gimstamumas yra asocijuojamas su prasta sveikata, maža vidutine gyvenimo trukme, prasta gyvenimo kokybe, žemesne moterų padėtimi ir prastesniu švietimu.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Mirtingumas
* Sąrašas: Šalys pagal gimstamumą

Šaltiniai
---------

1. ↑  UNdata: Crude birth rate (per 1,000 population)
2. ↑
3. ↑
Balstogės getas
**Balstogės getas** (lenk. *Getto w Białymstoku*, vok. *Ghetto Bialystok*, jid. ‏ביאַליסטאָקער געטאָ; Bialistoker geto‏‎) – II pasaulinio karo metu, 1941 m. liepos 26 d. Balstogės mieste įkurtas žydų getas. Getas buvo įkurtas miesto centre ir padalintas pusiau Bialos upės. Iš viso jame gyveno nuo 40 000 iki 60 000 gyventojų, suvarytų iš paties miesto ir aplinkinių vietovių. Getas pradėtas likviduoti 1943 m. rugpjūčio 16 d. dėl to prasidėjo Balstogės geto sukilimas. Didžioji dalis geto gyventojų buvo nužudyti vietoje arba išvežti į Maidaneko ir Treblinkos koncentracijos stovyklas.

Geto istorija
-------------

1941 m. birželio 28 d. įvyko pirmasis pogromas prieš žydus, kai buvo sudeginta Balstogės Didžioji sinagoga su joje buvusiais nuo 800 iki 1000 žmonių. Tą dieną iš viso buvo nužudyta apie 5,000 žydų. 1941 m. birželio 30 d. mieste lankėsi Heinrich Himmler ir pareiškė, kad mieste yra didelis pavojus dėl galimų sovietinių partizanų veiklos, kuriems galimai padeda vietos žydų bendruomenė. 1941 m. liepos 26 d. buvo įkurtas getas, kurio gyventojai buvo priversti dirbti tekstilės ir šaudmenų gamyklose. 1943 m. vasario 5-12 d. buvo išvežta apie 10,000 geto gyventojų į Treblinkos koncentracijos stovyklą. 1943 m. rugpjūčio 16 d. prasidėjo geto likvidacija, dėl kurios kilo porą dienų trukęs Balstogės geto sukilimas. Po sukilimo visi likę žydai buvo išvežti į koncentracijos stovyklas ir tik keliems šimtams žmonių pavyko pabėgti ir išgyventi holokaustą. 1944 m. rugpjūtį į miestą įžengė Raudonoji armija.

Nuorodos
--------

* Aprašymas apie getą (angl.);
* Miesto žydų istorija (angl.).
Koordinatės: 5°58′ š. pl. 62°32′ v. ilg.﻿ / ﻿5.967°š. pl. 62.533°r. ilg.﻿ / 5.967; 62.533

Anchelio Krioklys
**Anchelio krioklys** (isp. *Salto Ángel, Churún Merú*, pem. *Kerepakupai Vená*) – Venesuelos pietryčiuose, Bolivaro valstijoje, Kanaimos nacionaliniame parke, krintantis aukščiausias pasaulyje krioklys – 979 m, iš kurių nenutrūkstamas srautas – 807 m.

Krioklys krinta nuo aukšto stalakalnio (tepui), vadinamo Aujantepui. Krioklys yra Kerepo upėje (Čuruno intakas, Orinoko baseinas).

Atradimas
---------

Vietiniai indėnai šį krioklį vadina *Kerekupai-merú*. Pirmasis tyrinėtojas, jį išvydęs 1910 m. buvo *Ernesto Sánchez La Cruz*, bet informacija apie tai nebuvo plačiau paskleista.

1933 m. jį pamatė amerikiečių lakūnas iš Misurio, buvęs Lindbergo skraidančio cirko (Lindbergh’s Flying Circus) pilotas, Jimmy Crawford Angel (mirė 1956 m.), šiose teritorijose ieškojęs naudingųjų iškasenų. Po trejų metų, 1936 m. jam pavyko nutūpti šalia krioklio viršūnės, bet lėktuvas (Flamingo monoplanas „El Rio Caroni") užklimpo ir išbuvo ten 33 metus, kol buvo nukeltas sraigtasparniu ir dabar saugomas muziejuje Bolivaro mieste (ant kalno pastatyta lėktuvo kopija), o J. Angel su trimis bendrakeleiviais (viena iš jų jo žmona *Mary*) per 11 dienų sugebėjo nusileisti nuo plokštikalnio.

Nors Anchelio krioklys yra labai nuošalioje vietovėje ir iki jo reikia skristi užsakomaisiais reisais, jį nuolatos lanko turistai. Viena iš ekstremalaus turizmo atrakcijų – šokti su parašiutu nuo uolos iškyšulio šalia krioklio viršūnės ir išskleisti parašiutą kiek galima žemiau.

Pirmasis šaltiniuose užfiksuotas žmogus, pasiekęs upę, kuri krisdama sudaro krioklį, buvo latvis Aleksandrs Laime, (vietiniams indėnams pemonams – *Alejandro Laime*). Upei, kurią maitina krioklys, jis davė *Gaujos* vardą, pagal Latvijoje tekančią upę Gaują, nors pemonai ir toliau upę vadina Kerepo vardu. 1955 m. jis pirmasis užkopė į Aujantepui ir atrado ten jau 18 metų įklimpusį J. Angelo lėktuvą. A. Laimės vardu pavadinta viena stalkalnio apžvalgos aikštelė.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Anchelio krioklys** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Galikas (*Γαλλικός*) |
| --- |
|  Galikas *Eleftherio-Kordelio* savivaldybėje |
| **Ilgis** | 65 km |
| **Baseino plotas** | 930 km² |
| **Vidutinis debitas** | (ties *Nea Filadelfia*) 0,7 m³/s |
| **Ištakos** | Krousijos kalnai (~1000 m aukštyje) |
| **Žiotys** | Termos įlanka, ties Sindu (0 m aukštyje) |
| **Šalys** | Graikija |

**Galikas** (gr. Γαλλικός), *Echedoras* (antikinis pavadinimas, gr. Εχέδωρος), *Gomaropnichtis* (viduramžių pavadinimas; gr. Γομαροπνίχτης) – upė Centrinės Makedonijos periferijoje (Graikija).

Išteka Krousijos kalnuose ir įteka į Termos įlanką ties Sindu. Ilgis – 65 km. Dešinieji intakai – *Megalo Potami*, *Spanos*, *Xiropotamos*

1953–1960 m. Galike buvo išgaunamas sąnašinis auksas. Dar V a. pr. m. e. antikiniai rašytojai minėjo, kad Echedore išgaunamas auksas.

Nuorodos
--------

1. ↑  Vavelidis M. Andreou S. (2008) Gold and gold working in Late Bronze Age Northern Greece.[neveikianti nuoroda] In: *Naturwissenschaften*, Volume 95, Number 4 / April, 2008. p. 361–366.
**Galiašoras** (rus. *Галяшор*) – buvusi miško kirtėjų gyvenvietė apie 50 km į šiaurės rytus nuo Kudymkaro, Kudymkaro rajonas, (buv. Belojevo), Permės kraštas, iki 2005 m. – Permės Komių autonominė apygarda, Rusija.

Lietuviai
---------

1945 m. liepos ir rugpjūčio mėn. į Galiašorą iš TSRS okupuotos Lietuvos atitremta apie 60, kitais duomenimis, apie 80 lietuvių ir lenkų šeimų. Tremtiniai iš Lietuvos sudarė daugumą Galiašoro gyventojų. Jie kirto mišką, gabeno rąstus prie Velvos (Invos kairysis intakas), pavasarį juos plukdė, šienavo. Gyveno miške pastatytuose barakuose. Badavo, daug žmonių sirgo, mirė, žuvo ar buvo sužaloti dirbdami miške. Nuo 1957 m. daugelis lietuvių grįžo į Lietuvą, lenkai jau anksčiau išvyko į Lenkiją. Tremtiniams išvykus – 1970 m. vietiniai gyventojai persikėlė į Velva Bazę, 3 km nuo Galiašoro ir gyvenvietė sunyko. Galiašore palaidota apie 25 lietuvius tremtinius. Mirusiųjų artimieji 1989 m. kapinėse pastatė metalinį kryžių. 1988–1991 m. daugelio mirusiųjų palaikai parvežti į Lietuvą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aldona Juodvalkytė. *Galiašoras*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 356 psl.

Koordinatės: 59°13′43″š. pl. 55°00′57″r. ilg.﻿ / ﻿59.2284878°š. pl. 55.0157547°r. ilg.﻿ / 59.2284878; 55.0157547
| Galialaukių mūšis |
| --- |
| Ragainės pilies griuvėsiai |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Data | 1338 m. rugpjūčio 14 d. |
| Vieta | netoli Ragainės pilies |
| Rezultatas | Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės pergalė |

 |
| Konflikto šalys |
| LDK |  Vokiečių ordinas |

**Galialaukių mūšis** – 1338 m. rugpjūčio 14 d. netoli Ragainės pilies vykusios kautynės tarp LDK ir Vokiečių ordino kariuomenių.

Mūšis
-----

Ordino maršalo Heinricho Dusmerio vadovaujami kryžiuočiai Galialaukių vietovėje (vok. *Galelouken, Galelauken*) pastojo kelią lietuviams, grįžtantiems į Lietuvą po trijų dienų niokojamo žygio į Prūsiją, surengto greičiausiai keršijant ordinui už Bajerburgo pilies pastatymą bei Medininkų valsčiaus nuniokojimą. 

Anot Vokiečių ordino kronikininko Vygando Marburgiečio, Galialaukių mūšyje dalyvavusi lietuvių kariuomenė buvo triskart gausesnė už priešininko pajėgas. Kita vertus, lietuvių 1337 m. birželio-liepos mėn. prie Bajerburgo patirti nuostoliai lėmė, kad į 1338 m. rugpjūtį Prūsiją niokojusį LDK kariuomenės junginį buvo sutelkti ne kariai profesionalai, o daugiausia karo dalykuose menkai įgudę bajorų valdiniai. Mūšio metu ordino kariuomenė suardė lietuvių rikiuotę ir privertė juos trauktis, tačiau persekioti nepajėgė. Vygando Marburgiečio duomenimis, mūšyje esą žuvo apie 1220 lietuvių ir dar kažkiek jų pateko į nelaisvę (remdamiesi šia informacija T. Baranauskas ir kai kurie kiti istorikai Galialaukių mūšį priskiria LDK kariuomenės pralaimėtiems mūšiams). Vis dėlto didžioji lietuvių kariuomenės dalis Galialaukių mūšio metu pasitraukė, o kryžiuočiai, kurie šiame mūšyje taip pat patyrė nuostolių, baimindamiesi pakartotinio lietuvių įsiveržimo į Prūsiją, grįžo į Sembą.

Mūšio pasekmės
--------------

Galialaukių mūšis aiškiai parodė, kad tuometinė Vokiečių ordino kariuomenė atviro lauko kautynėse su lietuviais nėra pajėgi pasiekti lemiamą pergalę net prieš prastai apmokytą šauktinių kariuomenę. Tikėtina, kad šios realijos suvokimas buvo vienas iš akstinų, 1339 m. paskatinusių ordino vadovybę kuriam laikui nutraukti didelius kryžiuočių karo žygius į Lietuvą.

Nuorodos
--------

1. ↑  Tomas Baranauskas. *Galialaukių mūšis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 355-356 psl.
|  Spokanai |
| --- |
| Spokanų mergina (~1899 m.)Spokanų mergina (~1899 m.) |
| Gyventojų skaičius | ~2700 |
| Populiacija šalyse | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos (Vašingtono valstijos vėliava Vašingtono valstija, Montanos vėliava Montana, Aidaho vėliava Aidahas) |
| Kalba (-os) | anglų, Montanos sališų |
| Religijos | tradicinė religija, krikščionybė |
| Giminingos etninės grupės | kiti sališai (ypač flathedai, kalispelai, kerdalenai, liloetai) |
|  |
|  **Vikiteka:** | Spokanai |

**Spokanai** (*Spokane*) – indėnų sališų (vidinių) tauta, gyvenanti JAV, Vašingtono, Aidaho ir Montanos valstijose. Populiacija – apie ~2700 žmonių (kartu su flathedais ir kalispelais – apie 8000). Gimtoji Montanos sališų kalba nykstanti (70 kalbėtojų 2013 m.), vartoja anglų kalbą.

Spokanai gyveno Spokano upės (Kolumbijos intakas) baseine ir skirstėsi į aukštutinius, vidurinius bei žemutinius. Kartu su nezpersais bei kitais sališais dalyvaudavo raitosiose bizonų medžioklėse į rytus nuo Uolinių kalnų. 1858 m. kartu su kerdalenais dalyvavo kare prieš JAV. 1881 m. žemutiniai spokanai įsikūrė Spokano rezervacijoje (šiaurės rytų Vašingtonas, Stivenso apygarda), aukštutiniai ir viduriniai spokanai pateko į Flathedo bei Kerdaleno rezervacijas atitinkamai Montanos ir Aidaho valstijose.

XX a. antroje pusėje spokanų žemėse veikė urano kasykla. Dabar verčiasi daugiausia žemės ūkiu, miško ruošos darbais. Veikia profesinio lavinimo, kalbos mokymosi programos.

* Spokanų kilmės rašytojas Šermanas Aleksis (Sherman Alexie)Spokanų kilmės rašytojas Šermanas Aleksis (*Sherman Alexie*)
* Spokanų jaunuolis (1897 m.)Spokanų jaunuolis (1897 m.)
* Spokanų dailininkė, visuomenininkė Šarlena TetersSpokanų dailininkė, visuomenininkė Šarlena Teters

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Салиши*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
Du to paties vaizdo paveikslėliai: viršutinis – fotografija, apatinis – supaprastinas jo variantas, nupieštas ranka.
**Atvaizdas** (lot. *imago*) – grafinė reprodukcija, vaizduojanti arba įamžinanti vizualinį suvokimą, pvz. dvimatis paveikslėlis, kuris primena kokį nors daiktą – dažniausiai fizinį objektą arba asmenį – ir taip perteikia jo vaizdavimą.

Atvaizdas gali būti dvimatis, kaip antai nuotrauka, bei trimatis, kaip kad holograma. Atvaizdu gali būti laikomas daikto ar reiškinio vaizdas, susidaręs perėjus šviesos spinduliams per optinę sistemą, pvz. žmogaus akį arba optinį įtaisą, pvz. fotoaparatą, veidrodį, teleskopą, mikroskopą.

Fotografijos būdu gautas atvaizdas vadinamas nuotrauka.
Žodis *atvaizdas* platesniąja prasme taip pat gali reikšti bet kokią meninę reprezentaciją, pvz. paveikslą.

Atvaizdas gali būti kintantis ir egzistuoti tik trumpą laiko tarpą, pvz. objekto atspindys veidrodyje ar vandenyje. Gali būti įamžintas, pvz. fotografija.

Asmens prisiminimai ar įsivaizdavimai mintyse taip pat laikomi atvaizdais. Tokie atvaizdai nebūtinai turi būti realūs; jie gali būti abstraktūs.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Vytautas Valiukėnas, Pranas Juozas Žilinskas. *Atvaizdas*. Penkiakalbis aiškinamasis metrologijos terminų žodynas. – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
2. ↑  *Paveikslas*, lietuviuzodynas.lt. Nuoroda tikrinta 2020-11-23.
3. ↑  *Fotografija*, lietuviuzodynas.lt. Nuoroda tikrinta 2020-11-23.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Giudbransdalio Logenas |
| --- |
| Upės žiotys ties Lilehameriu Upės žiotys ties Lilehameriu |
| **Ilgis** | 204 km |
| **Ištakos** | Lešaskogsvantetas |
| **Žiotys** | Mjosa |
| **Šalys** | Norvegija |
|  |
|  **Vikiteka** | Giudbransdalio Logenas |

**Giudbransdalio Logenas** (norv. *Gudbrandsdalslågen*) – upė pietryčių Norvegijoje. Išteka iš Lešaskogsvanteto ežero, telkšančio Skandinavijos kalnuose, Oplano apskrityje. Upė teka į pietryčius Giudbransdalio tarpukalnių slėniu. Tarp Ringebu ir Ejero upė smarkiai praplatėja ir sudaro upinį Losnos ežerą. Upė įteka į šiaurinį Mjosos ežero galą ties Lilehameriu. Giudbransdalio Logeno tęsiniu laikoma Vormos upė, iš Mjosos tekanti į Glomą.

Didesni intakai: Gausa, Ota, Vinstra, Šio. Giudbransdalio Logenas tirpstant ledynams pavasarį ir vasarą patvinsta, tačiau paprastai vėliau nei Gloma. Jei šių upių potvyniai sutampa Glomos slėnis būna užtvindomas.

Miestai prie Giudbransdalio Logeno: Leša, Dovrė, Selis, Ringebu, Ejeras, Lilehameris.