recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Vaikai groja smuikais
**Vaikystė** – žmogaus amžiaus tarpsnis tarp kūdikystės ir paauglystės, pabaigą žymi lytinio brendimo pradžia.

Raidos psichologijos atstovai išskiria kelis vaikystės etapus:

* Ankstyvoji vaikystė: 1–3 metai;
* Pirmoji vaikystė, ikimokyklinė vaikystė: 3–6 metai;
* Antroji vaikystė, ankstyvasis mokyklinis amžius: 7–12 metų.

Ypatumai
--------

Visam vaikystės periodui būdingas stiprus polinkis į pasaulio pažinimą, tobulėjimą, nuolatinį aktyvumą. Vaikystėje smegenų vykdomosios funkcijos intensyviai formuojasi todėl vaikai itin imlūs naujoms žinioms bei įgūdžiams, sparčiai mokosi, perima bei mėgina taikyti iš aplinkos gaunamą informaciją, ugdo elgsenos įgūdžius bendraudami bei per sąveiką su gamta. Vaikų įspūdžiai bei emocijos paprastai būna išreikšti stipriau, vidinis pasaulis sodresnis bei turtingesnis negu suaugusiųjų. 

Vaiko organizmas taip pat sparčiai vystosi ir bręsta. Gyvensenos susiformavimui labai ryškią įtaką daro ankstyvosios ir pirmosios vaikystės tarpsnis. Šiuo periodu intensyviai formuojasi psichika, tikrovės suvokimas, kūno judesiai, kaupiama socialinė patirtis. Vaikams būdinga silpna nervų sistemos pusiausvyra, stiprus prisirišimas prie tėvų, mėginimas atkartoti kitų elgesį bei gyvenseną, ryškus atsakomybės perkėlimas į išorę.

Žaisdami vaikai įgyja supratimo bei žinių apie įvairius aplinkos reiškinius ir daiktus, žmones bei jų gyvenimą, formuoja atsaką į skirtingus aplinkos dirgiklius bei užduotis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Childhood". *Britannica*. Nuoroda tikrinta 2022-05-23.
2. ↑  *Amžiaus tarpsnis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-01-01.
3. ↑  De Luca, Cinzia R.; Leventer, Richard J. (2008). „Developmental trajectories of executive functions across the lifespan". In Anderson, Peter; Anderson, Vicki; Jacobs, Rani. *Executive functions and the frontal lobes: a lifespan perspective*. Washington, DC: Taylor & Francis. pp. 24–47. ISBN 978-1-84169-490-0. OCLC 182857040.
4. ↑  Vaikystė – fenomenali žmogaus gyvenimo apraiška. Archyvuota kopija 2009-03-29 iš Wayback Machine projekto.
Centuriono išvaizda apie 70 mūsų eros metus, šiuolaikinė rekonstrukcija Austrijoje
**Centurionas** (lot. *centuriō* 'šimtininkas') – senovės Romos karininko titulas nuo Marijaus reformų (107 m. pr. m. e.) laikų. Dauguma centurionų vadovaudavo centurijoms (legiono dalis iš 80 žmonių), tačiau kai kurie turėdavo ir aukštesnes pareigas, galėdavo vadovauti net kohortoms.

Skirtingai nuo vadovaujančių karininkų, kurie turėjo būti raitelių arba senatorių kilmės, centurionai visada buvo skiriami iš karių tarpo. Taip teoriškai bet kuris Romos pilietis galėjo tapti centurionu. Pradinėje legionų kūrimosi fazėje centurionus rinkdavo patys kariai, vėliau skyrė legatai, legiono vadai. Imperijos laikotarpiu skyrimą turėjo patvirtinti imperatorius. Centurionai sudarė Romos kariuomenės branduolį ir turėjo didelę reikšmę palaikant tvarką ir discipliną. Skirtingai nuo kitų karių, centurionai po tarnybos laikotarpio nebuvo atleidžiami, o pasilikdavo armijoje iki savo mirties.

Centurionas buvo atsakingas už savo legionierių apginklavimą ir apmokymą. Jis turėjo teisę savo žmones bausti ir skatinti. Bausmėms naudota vynmedžio lazda *vitis*, kurią centurionai nešiodavosi su savimi kaip rango ženklą. Nuo paprastų karių centurionas skyrėsi ir savo ginkluote bei uniforma – turėjo antblauzdžius ir kairėje pusėje nešiojamą gladijų. Jo atlygis buvo gerokai didesnis už paprastų karių.

Centurionas neturėjo miegoti vienoje palapinėje su kitais kariais, jam priklausė žirgas ir papildomas nešulinis gyvulys.

Centurionai taip pat turėjo skirtingus rangus, nors praktiškai be išimčių visi vadovavo centurijai. Rangas priklausė nuo vadovaujamos centurijos padėties legione.

* Centuriono šalmas (rekonstrukcija)
* Centurionas (rekonstrukcija)

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Centurionas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002
2. ↑  Earl S. Johnson, Jr. "Centurion," *The New Interpreter's Dictionary of the Bible, Vol. 1; Nashville: Abingdon Press, 2006,* p. 580. ISBN 9780687054275
| Žmudzėlenk. *Żmudź* |
| --- |
|        |
| 

ŽmudzėŽmudzė

51°01′00″ š. pl. 23°40′00″ r. ilg.﻿ / ﻿51.01667°š. pl. 23.66667°r. ilg.﻿ / 51.01667; 23.66667﻿ (Žmudzė)Koordinatės: 51°01′00″ š. pl. 23°40′00″ r. ilg.﻿ / ﻿51.01667°š. pl. 23.66667°r. ilg.﻿ / 51.01667; 23.66667﻿ (Žmudzė) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Lenkijos vėliava Lenkija |
| **Vaivadija** | Liublino vaivadija Liublino vaivadija |
| **Apskritis** | Chelmo apskritis |
| **Valsčius** | Žmudzės valsčius |
|  |
| **Gyventojų** (2008) | 663  |
|  |
| **Pašto kodas** | PL 22-114 |

**Žmudzė** (lenk. *Żmudź*) – kaimas Lenkijos pietryčiuose, Žmudzės valsčiuje, Chelmo apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 20 km į pietryčius nuo Chelmo ir apie 81 km į rytus nuo vaivadijos centro Liublino. To paties pavadinimo valsčiaus centras. H. Sienkievičiaus vardo pagrindinės mokyklos ir gimnazijos kompleksas, kultūros namai, valsčiaus biblioteka, medinė katalikų bažnyčia, mūrinė XIX a. pab. koplyčia, valsčiaus administracijos pastatas (1905 m.), keletas XIX a. statytų gyv. namų, kaimo kapinės. Šalia kaimo išsidėstęs gamtos rezervatas: saugomos kreidinės uolos ir ant jų augantys augalai. Futbolo komanda *Victoria*.

Istorija
--------

Rašytiniuose šaltiniuose gyvenvietė minima nuo 1443 m. Pasak legendos, ATR karalius Jogaila už drąsą parodytą Žalgirio mūšio metu padovanojo šį kaimą narsiam žemaičių kariui, apie ką byloja ir jo pavadinimas (lenk. *Żmudź* = liet. *Žemaitija* ). 1505 m. kaimas buvo vadinamas *Šmodzy*. Iš rašytinių šaltinių žinoma, kad šio dvaro bajoras *Žmudzski* kartu su karaliumi Steponu Batoru dalyvavo karo žygiuose į Gdanską ir Maskvą. Vėliau valdė *Leščanai*, *Kuropatnickiai*, *Titenbrunai* (pastarieji turėjo dvarus ir Lietuvoje). Po Pirmojo ATR padalijimo kraštą valdė Austro-Vengrija, 1776 m. sugrįžo į Lenkijos pavaldumą. Atitekus Rusijai, sustiprėjo rusifikacija: unitai buvo verčiami pereiti į stačiatikių tikėjimą, tuo laiku Žmudzėje atsirado pravoslavų cerkvė. Po Antrojo pasaulinio karo gyventojai ukrainiečiai buvo perkelti į vakarines šalies vietoves, išvažiavo gyventi į Ukrainą, o kaime apsigyveno lenkų persikėlėliai iš Volynės, Palenkės ir Podolės.

Herbas
------

Kaimo herbas vaizduoja žemaičių mešką, plaukiančią į naują gyvenamą vietą.

Šaltiniai
---------

* Valsčiaus internetinė svetainė
* Valsčiaus administracijos internetinė svetainė Archyvuota kopija 2009-06-01 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai reikia daugiau nuorodų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai įrašydami tinkamas išnašas ar nuorodas į šaltinius. |

 *Šis straipsnis apie kazokų titulą. Apie Turkijos krepšinio trenerį skaitykite straipsnyje Erginas Atamanas.*
**Atamanas** (rus. *атаман*, ukr. *отаман*) – kazokų titulas. Rusijos imperijoje šis terminas buvo oficialus vyriausiųjų kazokų kariuomenės vadų titulas. Ukrainietiškas to paties žodžio variantas yra *etmonas*. Atamanas Ukrainos kazokų pajėgose buvo žemesnio rango pareigūnas.

Ivanas Matvejevičius Krasnoščekovas, Dono kazokų atamanas. 1761 m. portretas.
Žodis greičiausiai tiurkiškos kilmės: siejamas su *odaman* („piemenų, būrio vyresnysis"; plg. turk. *oda* „karinis dalinys").

Atamanai Ukrainoje ir Rusijoje
------------------------------

Atamanus paprastai rinkdavo taryba arba jie galėjo būti skiriami, ypač karinių kampanijų metu.

Kazokų etmonate ne kazokų karinių dalinių vadai taip pat buvo vadinami atamanais. Etmonate šis titulas taip pat buvo naudojamas administraciniais tikslais, pavyzdžiui, miesto vadovo. Vėliau tokią administracinę vartoseną perėmė Kubanės kazokai ir su įvairiais variantais ji buvo paplitusi Kubanės srityje.

XX amžius
---------

Atamanai buvo įvairių kazokų kariuomenių vyriausiųjų vadų titulai Rusijos pilietinio karo metu.

1918 m. Ukrainai atgavus nepriklausomybę, šis rangas įgijo kitokią vertę. Tarp Ukrainos Sicho šaulių ir Ukrainos Galicijos kariuomenės jis prilygo majorui, kaip ir dabartinis bataliono vykdomasis karininkas. Ukrainos Liaudies Respublikoje šis titulas buvo generolo laipsnio.

Ukrainos Liaudies Respublikos kariuomenės vadas Simonas Petliūra buvo vadinamas aukščiausiuoju atamanu.

Išnašos
-------

1. ↑  „Otaman" in *The Encyclopedia of Ukraine*
2. ↑  *атама́н*. Фасмер Макс. Этимологический словарь русского языка. Тт. 1—4. М. 1964–1973.
Standartinės krepšinio vietos aikštelėje:* 1–Įžaidėjas
* 2–**Atakuojantis gynėjas**
* 3–Lengvasis krašto puolėjas
* 4–Sunkusis krašto puolėjas
* 5–Vidurio puolėjas
Maiklas Džordanas, vienas žymiausių pasaulio krepšininkų, žaidęs atakuojančiuoju gynėju NBA.
**Atakuojantis gynėjas** (angl. *shooting guard, SG*) – viena iš standartinių pozicijų krepšinyje, dar kitaip vadinama antrojo numerio pozicija.

Įprastai atakuojantys gynėjai yra žemesni ir greitesni už puolėjus, bet atitinkamai aukštesni ir lėtesni už įžaidėjus. Dažniausiai šios pozicijos žaidėjai yra taikliausi savo komandoje, todėl vienas svarbiausių kriterijų vertinant atakuojantį gynėją yra būtent pataikymas iš tritaškio zonos.

Atakuojančio gynėjo ūgis yra įprastai nuo 180 cm iki 200 cm.

Geriausi NBA atakuojantys gynėjai
---------------------------------

2016 m. portalas ESPN.com sudarė ryškiausių NBA žaidėjų istorijoje sąrašą kiekvienoje iš penkių krepšinio pozicijų. Čia pateiktas geriausių atakuojančių gynėjų sąrašas:

* Jungtinės Amerikos Valstijos Maiklas Džordanas (1984–2003)
* Jungtinės Amerikos Valstijos Kobė Brajantas (1996–2016)
* Jungtinės Amerikos Valstijos Džeris Vestas (1960–1974)
* Jungtinės Amerikos Valstijos Dveinas Veidas (2003–2019)
* Jungtinės Amerikos Valstijos Klaidas Dreksleris (1983–1998)
* Jungtinės Amerikos Valstijos Alenas Iversonas (1996–2009)
* Jungtinės Amerikos Valstijos Džordžas Gervinas (1972–1986)
* Jungtinės Amerikos Valstijos Rėjus Alenas (1996–2014)
* Jungtinės Amerikos Valstijos Redžis Mileris (1987–2005)
* Jungtinės Amerikos Valstijos Erlas Monro (1967–1980)

Šaltiniai
---------

1. 1 2
2. ↑



|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RKrepšinio pozicijos |
| --- |
|  |
| 
Įžaidėjas · Atakuojantis gynėjas · Lengvasis krašto puolėjas · Sunkusis krašto puolėjas · Vidurio puolėjas |  |

 |
**Kentauro proksima d** – egzoplaneta, skriejanti apie raudonąją nykštukę Kentauro proksimą, artimiausią Saulei žvaigždę. Drauge su kitomis dviem Kentauro proksimos sistemoje aptiktomis planetomis tai artimiausia atrasta egzoplaneta (nutolusi apie 4,2 šviesmečio). Astronomai šią planetą atrado pasitelkę radialinių greičių metodu surinktus duomenis (naudotasi Europos pietinės observatorijos „labai dideliu teleskopu"). Duomenys buvo gauti 2020 m. tiriant kitos šios sistemos planetos (Kentauro proksimos b) masę. Atradimą patvirtino paskesnė analizė, paskelbta 2022 m. vasarį.

Kentauro proksima d yra vadinamoji „subžemė", jos masė siekia bent ketvirtadalį Žemės masės, nuo savo žvaigždės planeta nutolusi apytikriai 0,029 av ir ją apskrieja per 5,1 paros. Tai mažiausios masės planeta Kentauro proksimos sistemoje, ji skrieja arčiausiai Kentauro proksimos. 2022 m. duomenimis, tai mažiausia egzoplaneta, aptikta radialinių greičių metodu. Kentauro proksima d skrieja pernelyg arti savo žvaigždės, kad joje būtų gyvybei tinkamos sąlygos. Pusiausvyros temperatūra gali siekti 87 °C.

Išnašos
-------

1. 1 2  Suárez Mascareño, A.; Faria, J. P.; et al. (2020). „Revisiting Proxima with ESPRESSO". *Astronomy & Astrophysics* **639**: A77. Bibcode:2020A&A...639A..77S. ISSN 0004-6361. arXiv:2005.12114. doi:10.1051/0004-6361/202037745.  Nežinomas parametras `|doi-access=` ignored (pagalba)
2. 1 2  Faria, J. P.; Suárez Mascareño, A.; Figueira, P.; et al. (2022). „A candidate short-period sub-Earth orbiting Proxima Centauri" (PDF). *Astronomy & Astrophysics* (EDP Sciences) **658**: A115. doi:10.1051/0004-6361/202142337.  Nežinomas parametras `|doi-access=` ignored (pagalba)
| Kentailenk. *Kęty* |
| --- |
|        |
| *Miesto centras* |
|  |
| 

KentaiKentai

49°54′0″ š. pl. 19°13′0″ r. ilg.﻿ / ﻿49.90000°š. pl. 19.21667°r. ilg.﻿ / 49.90000; 19.21667﻿ (Kentai (Lenkija))Koordinatės: 49°54′0″ š. pl. 19°13′0″ r. ilg.﻿ / ﻿49.90000°š. pl. 19.21667°r. ilg.﻿ / 49.90000; 19.21667﻿ (Kentai (Lenkija)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Lenkijos vėliava Lenkija |
| **Vaivadija** | Mažosios Lenkijos vaivadija Mažosios Lenkijos vaivadija |
| **Apskritis** | Osvencimo apskritis |
|  |
| **Gyventojų** (2006) | 19 252  |
| **Plotas** | 23,1 km² |
| **Tankumas** (2006) | 833 žm./km² |
| **Altitudė** | 315 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Kentai |

**Kentai** (lenk. *Kęty*) – miestas pietų Lenkijoje, Mažosios Lenkijos vaivadijoje, Osvencimo apskrityje, į pietus nuo Osvencimo, prie Solos upės (Vyslos intakas). Stotis prie Belsko Bialos-Vadovicų geležinkelio linijos. Mašinų ir įrengimų (automobilių, metalurgijos ir liejimo mašinų, krosnių ir kaitintuvų, matavimo prietaisų), metalo apdirbimo (aliuminio profilių, taros gamyba), tekstilės (vilnos, trikotažo), baldų, statybinės keramikos, maisto pramonė. Veikia plastiko perdirbimo gamykla. Kentuose vyksta kasmetinis sakralinių giesmių festivalis *Psalite Deo*.

Yra muziejus, 1712 m. barokinis pranciškonų vienuolynas su Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčia, 1685 m. barokinė Šv. Margaritos ir Kotrynos bažnyčia.

Istorija
--------

Kentai rašytiniuose šaltiniuose minimi nuo 1240 m. Miesto teisės suteiktos 1277 m. Kentuose 1397 m. gimė katalikų šventasis Jonas Kentietis. Nuo 1457 m. priklausė Jogailaičiams. XVI-XVII a. Kentai buvo svarbus amatų ir prekybos centras. Vėliau nukentėjo nuo gaisrų, epidemijų, potvynių bei žemės drebėjimų (1785, 1786 m.). Nuo XIX a. tapo sunkiosios pramonės centru.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kentai (Lenkija)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
|  *Martial Mbandjock*  |
| --- |
|  |
| Pilnas vardas | Martial Mbandjock |
| Gimė | 1985 m. spalio 15 d. (37 metai)  Rubė, Prancūzija |
| Atstovauja (-vo) | Prancūzijos vėliava Prancūzija |
| Aktyvumo metai | 2004 - dabar |
|  |
| Rungtys | sprintas |
| Asmeniniai rekordai | 60 m: 6.65  100 m: 10.06  200 m: 20.38 |
|  |
|  **Europos lengvosios atletikos čempionatas**  |
| **Auksas**1 | **Sidabras**0 | **Bronza**2 | **Suma**3 |
|  |
| Kiti titulai | Viduržemio jūros čempionas |
| World Athletics profilis: |  |

**Martial Mbandjock** (g. 1985 m. spalio 15 d.) – Prancūzijos lengvaatletis, kuris specializuojasi sprinto bėgimo rungtyse. 2010 m. Europos čempionato prizininkas.

Biografija
----------

Martial Mbandjock tarptautinę karjerą pradėjo 2004 m. pasaulio jaunimo lengvosios atletikos čempionate. Grosete vykusiose varžybose 200 m bėgime sportininkas įveikė atrankinį etapą ir pateko į pusfinalius. Įveikęs distanciją per 21.28 s jis liko 5 vietoje savo grupėje ir į finalą nepateko. 2007 m. žiemos sezono metu sportininkas dalyvavo Europos uždarų patalpų čempionate. 60 m bėgimo distancijoje jis pasiekė pusfinalį, kur savi grupėje liko paskutinis ir į kitą etapą nepateko. Tų pačių metų vasaros sezono metu bėgikas įvykdė pasaulinį normatyvą ir pateko į 2007 m. pasaulio čempionatą. 100 m bėgime sportininkas nepasižymėjo ir net nepasiekė pusfinalio. Po metų sportininkas pasirodė pasaulio uždarų patalpų čempionate. tąsyk sportininkui ir vėl nepavyko iškopti į finalinį bėgimą. Sportininko pirmasis pasirodymas 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse baigėsi pusfinalyje. 2009 m. sportininkas vėl įveikė pasaulinį normatyvą ir pateko į 2009 m. pasaulio čempionatą, vykusi Berlyne, Vokietijoje. Mbandjock dalyvavo dvejose rungtyse (100 m ir 200 m), bet vėl liko už finalo ribų. 2010 m. Europos lengvosios atletikos čempionatas lengvaatlečiui atnešė pirmuosius stambaus masto medalius. 100 m ir 200 m distancijose bėgikas iškovojo po bronzos medalį. Varžybose kartu su komanda sportininkas laimėjo aukso medalį 4x100 m estafetės rungtyje.

Nuorodos
--------

* Martial Mbandjock IAAF svetainėje Archyvuota kopija 2009-09-07 iš Wayback Machine projekto.
| Lukšta, Ilūkstė |
| --- |
|  Lukšta ties Šedere |
| **Ilgis** | 53 km |
| **Baseino plotas** | 235 km² |
| **Ištakos** | Stelmužės apylinkės |
| **Žiotys** | Berezovka |
| **Šalys** | Lietuva, Latvija |

**Lukšta, Ilūkstė, Alūkšta** (latv. *Ilūkste*) – upė Lietuvoje (Zarasų rajone) ir Latvijoje (Aukštutinės Dauguvos savivaldybėje); viena iš Berezovką (Dauguvos baseinas) sudarančių upių. Prasideda Stelmužės apylinkėse, netoli Latvijos sienos. Teka šiaurės vakarų kryptimi per Stelmužės, Lukšto ežerus. Po santakos su Rauda (išteka iš Čičirio ežero) pasuka į šiaurės rytus ir teka per Latviją. Už Ilūkstės miesto susilieja su Dviete ir sudaro Berezovką.

Intakai: Rauda, Eglainė (kairieji), Mundė (dešinysis).

Upės baseine yra ~40 ežerų. Vidutinis nuolydis 100 cm/km. Ilūkstė kerta Daugpilio-Panevėžio geležinkelį ir Daugpilio-Jekabpilio plentą.

Upėvardis galbūt sietinas su latv. *lūksts* („lanka, drėgna pieva") ar *lukštas* („vandens lelija").

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lukšta*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 49
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 198
*Kitos reikšmės – Tremtinių koplyčia.*
Koordinatės: 54°56′58″š. pl. 23°10′13″r. ilg.﻿ / ﻿54.94948°š. pl. 23.170257°r. ilg.﻿ / 54.94948; 23.170257


|  Lukšių tremtinių koplyčia |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Šakių rajonas |
| **Gyvenvietė** | Lukšiai |
| **Adresas** | A. Tatarės / Nemuno g. |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 1994 m. |

**Lukšių tremtinių koplyčia** – koplyčia, stovinti Lukšių miestelyje, Šakių rajone, A. Tatarės ir Nemuno g. kampe. Pastatyta 1994 m. projekto autorius Vidas Cikana. Sukurta buvusios autobusų stotelės vietoje, jos negriaunant.

Koplyčia turi memorialinę funkciją: skirta tremtyje mirusių, partizaniniame judėjime ir sovietų lageriuose žuvusių Lukšių parapijos gyventojų atminimui. Pastatyta Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos Lukšių skyriaus rūpesčiu.

Koplyčia atviro tipo, stačiakampio plano, stulpinių konstrukcijų, su neribojama vidine erdve. Vidinės erdvės akcentas – iš vardais ir datomis sužymėtų akmenėlių sudėta piramidė ant postamento.

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Lukšių tremtinių koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Šakių rajono sakralas*sakralas.lt*
2. ↑  Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centras. Lukšių miestelis *genocid.lt*
3. ↑  Kristina Budrikaitė. Naujosios koplyčios Lietuvoje. VGTU, 2011. p.77,83 Archyvuota kopija 2022-06-30 iš Wayback Machine projekto.
| Leik Čarlsas*Lake Charles* |
| --- |
| *Miesto panorama* |
|  |
| 

Leik ČarlsasLeik Čarlsas

30°12′0″ š. pl. 93°12′0″ v. ilg.﻿ / ﻿30.20000°š. pl. 93.20000°r. ilg.﻿ / 30.20000; 93.20000﻿ (Leik Čarlsas)Koordinatės: 30°12′0″ š. pl. 93°12′0″ v. ilg.﻿ / ﻿30.20000°š. pl. 93.20000°r. ilg.﻿ / 30.20000; 93.20000﻿ (Leik Čarlsas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-6)------ vasaros: (UTC-5) |
|  |
| **Valstybė** | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos |
| **Valstija** | Luiziana Luiziana |
| **Apygarda** | Kalkasu parapija |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 71 993  |
| **Plotas** | 116,3 km² |
| **Tankumas** (2010) | 619 žm./km² |
| **Altitudė** | 5 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Leik Čarlsas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Leik Čárlsas |

**Leik Čarlsas** (angl. *Lake Charles*) – miestas Jungtinėse Amerikos Valstijose, pietvakarių Luizianoje, į rytus nuo Bomonto. Kalkasu administracinės parapijos centras. Pro miestą teka Kalkasu upė, telkšo seklūs Čarlso, Prino ežerai; laivybinis kanalas Leik Čarlsą jungia su Meksikos įlanka.

Yra prekybinis uostas, per kurį išvežami ryžiai, miltai, popierius, fanera, naftos produktai, mediena, baritas, rutilas. Veikia regioninis oro uostas. Leik Čarlsas yra svarbus naftos chemijos pramonės centras. Plėtojama spalvotoji metalurgija (aliuminio), medienos apdirbimo, statybinių medžiagų, chemijos (gumos techninių gaminių, plastikų), plaušienos ir popieriaus pramonė. Apylinkėse siurbiama nafta, gamtinės dujos, kasama siera, taip pat plyti dideli ryžių pasėliai.

Leik Čarlse veikia Makniso (*McNeese*) universitetas (įkurtas 1939 m.), vaikų, *Imperial Calcasieu*, Užgavėnių muziejai. Tarptautinis muzikos ir maisto festivalis, didelė kasmetinė Užgavėnių karnavalo (*Mardi Gras*) šventė.

Gyventojai
----------

2010 m. 47 % miesto gyventojų buvo baltieji, 47 % – afroamerikiečiai, 2,1 % – mišrios kilmės. Apie pusė gyventojų – Romos katalikai, kiti – daugiausia protestantai (ypač, pietų baptistai).

Istorija
--------

Gyvenvietę (Čarlstono vardu) 1861 m. įkūrė žydų prekiautojas Markas Eličė (tiesa, šioje vietoje jau anksčiau būta gyvenviečių). 1867 m. pervadintas į Leik Čarlsą. 1910 m. miestą suniokojo gaisras. XX a. pr. – vid. sparčiai augo kaip naftos gavybos ir naftos chemijos pramonės centras.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Лейк-Чарлз*,Большая советская энциклопедия, T. XIV (Куна—Ломами). – Москва: Советская энциклопедия, 1973
2. ↑  *Lake Charles*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007
3. ↑  Census 2010 Data for the State of Louisiana" (place list), US Census Bureau, February 2011
**Leinth** – etruskų dievybė arba mitologinė figūra; vaizduota tiek vyriškosios, tiek moteriškosios lyties.[1]

Ant etruskų veidrodžio, aptikto Perudžoje, Leinth vaizduojama kaip jauna moteris, greta stovi Mean, kuri karūnuoja Herklę.[2] Ant ankstyvojo helenizmo laikotarpio veidrodžio Leinth vaizduojamas kaip nuogas jaunuolis, laikantis kūdikį vardu Maris Halna, kaire ranka Leinth pasirėmęs ietimi; drauge pavaizduotos deivės Menrva ir Turan bei dievas Laranas.[3][1]

Teigiama, jog Leinth didesnės reikšmės neturėjo, tai galėjo būti personifikacija, o ne savarankiška mitologinė figūra.[1] Leinth vardas bandomas sieti su veiksmažodžiu *lein*, reiškiančiu „mirti".[2]

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  Nancy Thomson de Grummond, Erika Simon. The Religion of the Etruscans, University of Texas Press, 2009, p. 58.
2. 1 2  Giuliano Bonfante, Larissa Bonfante. The Etruscan Language: An Introduction, Revised Editon, Manchester University Press, 2002, p. 200.
3. ↑  Nancy Thomson de Grummond, Erika Simon. The Religion of the Etruscans, University of Texas Press, 2009, p. 55.
Koordinatės: 54°23′50″š. pl. 24°02′16″r. ilg.﻿ / ﻿54.3973°š. pl. 24.0378°r. ilg.﻿ / 54.3973; 24.0378

|  |
| --- |
| **Alytaus Dzūkijos mokykla** |
| Alytaus Dzūkijos mokykla herbasAlytaus Dzūkijos mokykla herbas |
| Alytaus Dzūkijos mokykla |
| **Adresas** | Tvirtovės g. 7, Alytus |
| **Direktorius(-ė)** | Vilija Sušinskienė |
| **Mokinių skaičius** | 665 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 82 |

**Alytaus Dzūkijos mokykla** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Alytuje, Tvirtovės g. 7, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 191055527.

***Mokyklos pavadinimų kaita***:

* nuo 1919 m. *Alytaus keturklasė vidurinė mokykla*
* nuo 1923 m. *Alytaus progimnazija*
* nuo 1925 m. *Alytaus valstybinė gimnazija*
* nuo 1940 m. *Alytaus dešimtmetė vidurinė mokykla*
* nuo 1941 m. *Alytaus valstybinė gimnazija*
* nuo 1944 m. *Alytaus 1-oji berniukų ir 2-oji mergaičių gimnazijos*
* nuo 1945 m. *Alytaus berniukų gimnazija*
* nuo 1949 m. *Alytaus 1-oji vidurinė mokykla (vienuolikametė)*
* nuo 1994 m. *Alytaus Dzūkijos vidurinė mokykla*
* nuo 2010 m. *Alytaus Dzūkijos pagrindinė mokykla*
* nuo 2019 m. *Alytaus Dzūkijos mokykla*

Istorija
--------

Mokyklos 100-mečio jubiliejus
Skulptūra vidiniame kieme
1963 m. Alytaus 1-oji vidurinė mokykla perkelta į naują pastatą Tvirtovės gatvėje. 1965 m. pradėtas sustiprintas prancūzų kalbos mokymas. 1967 m. prie mokyklos pastatytas tipinis 120 vietų bendrabutis, kuriame buvo apgyvendinti moksleiviai iš Alytaus apylinkių. 1983 m. pastatytas 13 klasių priestatas su valgykla. 1996 m. pavadinta Dzūkijos vidurine mokykla. Tęsiamos humanitarinės tradicijos – mokoma net penkių užsienio kalbų (prancūzų, anglų, rusų, italų ir ispanų). 2009 m. prijungta Alytaus Anzelmo Matučio pradinė mokykla.

Nuo 2010 m. pagrindinė mokykla.

Direktoriai
-----------

* Vytautas Daraškevičius
* Alvydas Gavelis
* Vilija Sušinskienė

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
| **Milium effusum** |
| --- |
| Miškinė sorokė (*Milium effusum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Lelijainiai  *( Liliopsida)* |
| Poklasis: | Lelijažiedžiai  *( Liliidae)* |
| Šeima: | Migliniai  *( Poaceae)* |
| Gentis: | Sorokė  *( Milium)* |
| Rūšis: | Miškinė sorokė  *( Milium effusum)* |

 |
| Binomas |
| ***Milium effusum***L. |

**Miškinė sorokė** (*Milium effusum*) – miglinių (*Poaceae*) šeimos sorokių (*Milium*) genties augalas. Lietuvoje dar žinomas kaip **sorauninkė**, **iškerėžytoji sorokė**. Savaime paplitęs rytinėje Šiaurės Amerikoje, vietomis Šiaurės, Centrinėje ir Rytų Azijoje ir Europoje, išskyrus tolimuosius pietus.

Biologija
---------

Tai daugiametis, 50–180 cm aukščio, tankiakeris, kvepiantis augalas. Turi trumpą, šliaužiantį šakniastiebį, kuris išaugina požeminius ūglius. Šaknys siekia iki 10 cm gylį. Stiebas melsvai žalsvas, plikas, su 3–5 bambliais. Lapai 10–16 mm pločio, 10–30 cm ilgio, linijiški, minkšti, šiurkščiais kraštais, su makštimis. Liežuvėlis bukas, 3–10 mm ilgio.

Miškinės sorokės šluotelės didelės, 10–30 cm ilgio ir iki 10 cm pločio, miške iš tolo matyti, jų švelnios šakelės iš pradžių horizontaliai pasiskleidžia, vėliau žemyn nulinksta. Varputės mažos, 3–4 mm ilgio, vienažiedės, pilkšvai ar violetiškai žalsvos, rečiau balkšvos. Varpžvyniai trigysliai, šiurkštoki. Žieduose esti po tris kuokelius, kurių dulkinės 2–3 mm ilgio.

Žydi ir sėklas nokina birželio–liepos mėnesiais, kartais pražysta gegužės gale. Vaisius – apie 2 mm ilgio grūdvaisis. sėklos išlieka daigios nuo vienų iki penkerių metų. Augalas dauginasi sėklomis ir požeminiais ūgliais.

Augavietės
----------

Auga miškuose – grynų lapuočių ir lapuočių su eglėmis, krūmynuose. Mėgsta paunksnę, vidutinio drėgnumo derlingus dirvožemius.

Naudojimas
----------

Geros pašarinės vertės augalas, bet visur auga negausiai, todėl praktiškai gali būti naudingas tik laukinei faunai. Grūdais galima lesinti naminius paukščius. Šiaudai tinka pinti šiaudinėms kepurėms. Grūdus galima vartoti virtus, taip pat ir sumalti į miltus ir naudoti duonos gamyboje.

Yra išvesta dekoratyvinė veislė '**Aureum'**, kurios lapai pavasarį būna šviesiai geltoni, o vėliau pažaliuoja.

Nuorodos
--------

* Miškinės sorokės mokslinis lotynų kalba pavadinimas ir sinonimai per Theplantlist.org (anglų k.)
* Miškinės sorokės porūšiai, varietetai ir formos per Tropicos.org (anglų k.)
* Milium effusum – Plants for a Future (anglų k.)
* GrassBase – The Online World Grass Flora (anglų k.)
* Milium effusum – Wilde planten in Nederland en België (olandų k.)
* Milium effusum 'Aureum' (anglų k.)

Literatūra
----------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Miškinė sorokė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Vasarą žydintys augalai, Ramunėlė Jankevičienė, Vilnius, Mokslas, 1987, 106 p.
* Enciklopedinė miško knyga, Gediminas Isokas, Vilnius, Mintis, 2001, 284 p. ISBN 5-417-00831-1
Valstybinė miškų apsauga
Miško apsaugos automobilis
**Miškų apsauga** – miško ir jo išteklių saugojimas nuo neteisėtų veiksmų (savavališko miško kirtimo, miško naudojimo tvarkos pažeidimų, miško išteklių grobstymo, miško teršimo, šiukšlinimo, miško padegimo, naminių gyvulių daromos žalos), taip pat nuo žvėrių daromos žalos, gaisrų, ligų, kenkėjų ir kitų stichinių nelaimių, miško dirvožemio ir medžių mechaninių pažeidimų. Miško apsauga yra neatskiriama nuo ūkinės veiklos miškuose.
Viena aktualiausių miško apsaugos problemų yra miško apsauga nuo gaisrų.

Miško apsauga nuo kenkėjų
-------------------------

Lietuvoje yra patvirtinta Valstybinė miškų sanitarinės apsaugos programa.
Dažniausiai pasitaikę kenkėjai ir ligos: netikrasis eglinis skydamaris, žievėgraužis tipografas, pušinis straubliukas, šakninė pintainė. Liemenų kenkėjų židinių prevencijai išdėstomi vabzdžiagaudžiai medžiai (dispenseriai). Miškuose pašalinami kenkėjų apnikti medžiai. Saugant želdinius, iškasamos duobelės, grioveliai pušiniam straubliukui gaudyti. Medelių apsaugai nuo
žvėrių naudojami repelentai, aptveriami plotai tvora arba medeliai apsaugomi individualiomis apsaugomis. Šakninės pinties profilaktikai spygliuočių kelmai apdorojami karbamido skiediniu, sodinami šakninei pinčiai atsparūs želdiniai.

Miško apsauga nuo gaisrų
------------------------

Lietuvoje veikia Valstybinė miškų priešgaisrinės apsaugos programa.
Panaudojant ES lėšas, pagal Lietuvos kaimo plėtros 2007-2013 m. programos priemonę „Miškininkystės potencialo atkūrimas ir prevencinių priemonių įdiegimas" buvo įdiegta automatinė miško gaisrų stebėjimo sistema, įrengti stebėjimo bokštai su vaizdo kameromis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Miško apsauga Archyvuota kopija 2014-04-07 iš Wayback Machine projekto. (Lietuvos Respublikos aplinkos ministerija)
2. ↑  Vilniaus miškų urėdijos informacija
3. ↑  Miško apsauga Archyvuota kopija 2014-04-18 iš Wayback Machine projekto. (Statistika)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Stachys sylvatica** |
| --- |
| Miškinė notra (Stachys sylvatica)Miškinė notra (*Stachys sylvatica*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Notreliažiedžiai  *( Lamiidae)* |
| Šeima: | Notreliniai  *( Lamiaceae)* |
| Gentis: | Notra  *( Stachys)* |
| Rūšis: | Miškinė notra  *( Stachys sylvatica)* |

 |

**Miškinė notra** (*Stachys sylvatica*) – notrelinių (*Lamiaceae*) šeimos, notrų (*Stachys*) genties augalas.

Daugiametis, 60 -120 cm aukščio žolinis augalas. Stiebas stačias, šakota viršūne, plaukuotas. Lapai platūs, 10-12 cm ilgio ir 6,5-7,5 cm pločio, smailūs, stambiai karbuoti, dantyti, žemutiniai ir viduriniai ilgakočiai, plaukuoti. Žiedai 12-15 mm ilgio. Vainikėlis nešvariai tamsiai purpurinis, kartais baltas. Vaisiai – apie 1,5 mm ilgio, rudi, priplota viršūne riešutėliai.

Žydi birželio – rugpjūčio mėn. Vaisiai pradeda bręsti liepos mėn. pabaigoje. Dauginasi sėklomis, požeminėmis palaipomis ir šakniastiebiais. Auga vidutinio drėgnumo derlinguose dirvožemiuose. Dažna pamiškėse, krūmuose, lapuočių ir mišriuose miškuose.

Vaistams vartojama žolė. Ji pjaunama augalams žydint. Žolėje yra alkaloidų: betaino, betonicino, turicino, trigonelino, alantoino, stachidrino; rauginių medžiagų, organinių rūgščių, eterinio aliejaus, dervų, angliavandenių, saponinų.

Augalas nuodingas arkliams, avims, galvijams, paukščiams.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Miškinė notra** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Potentilla erecta** |
| --- |
| Miškinė sidabražolė  (Potentilla erecta)Miškinė sidabražolė (*Potentilla erecta*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Erškėčiažiedžiai  *( Rosidae)* |
| Šeima: | Erškėtiniai  *( Rosaceae)* |
| Gentis: | Sidabražolė  *( Potentilla)* |
| Rūšis: | Miškinė sidabražolė  *( Potentilla erecta)* |

 |

**Miškinė sidabražolė** (*Potentilla erecta*) – erškėtinių (*Rosaceae*) šeimos, sidabražolių (*Potentilla*) genties augalas.

Daugiametis, 15-35 cm aukščio žolinis augalas. Stiebai keli, į viršūnę šakoti, kylantys arba statūs, plaukuoti. Pamatiniai lapai ilgakočiai, triskiaučiai arba penkiaskiaučiai, stiebiniai – triskiaučiai, bekočiai, su dviem dideliais prielapiais. Žiedai vienanamiai, apie 1 cm skersmens, ant plonų kotelių. Vainiklapiai 4. kartais 5, geltoni. Vaisius – 1,6-2,0 mm ilgio, riešutėlio pavidalo.

Žydi birželio – rugpjūčio mėn. Vaisiai subręsta liepos – rugpjūčio mėn. Auga šlapiose ir drėgnose pievose, durpynuose, ganyklose, krūmuose, miškuose.

Vaistams vartojami šakniastiebiai. Jie kasami rudenį arba pavasarį. Šakniastiebiuose yra 14-18 % rauginių medžiagų, dervų, fitosterolio, glikozido termentilino, organinių rūgščių, dažinių ir 6 % mineralinių medžiagų.

Šakniastiebių nuoviras su įvairiais kandikais dažo medžiagas rudai, geltonai. Nuoviras buvo vartojamas kaip prieskonis žuvies konservų pramonėje, gėrimams dažyti. Augalas rauginis, buvo naudojamas odos apdirbimui.

Nuorodos
--------

* Miškinė sidabražolė (Potentilla erecta L.) Nuoroda tikrinta 2015-09-17

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Miškinė sidabražolė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Miško VjechasSaqik'ajol Nimakaqapek |
| --- |
|  |
| Miesto panorama |
| 

Miško VjechasMiško Vjechas

 |
| Koordinatės | 14°52′31″ š. pl. 90°37′50″ v. ilg.﻿ / ﻿14.87528°š. pl. 90.63056°r. ilg.﻿ / 14.87528; 90.63056Koordinatės: 14°52′31″ š. pl. 90°37′50″ v. ilg.﻿ / ﻿14.87528°š. pl. 90.63056°r. ilg.﻿ / 14.87528; 90.63056 |
| Vieta | Čimaltenango departamentas, Gvatemala |
| Regionas | Mezoamerika |
| Istorija |
| Pastatytas | XII a. |
| Sugriautas | 1525 m. |
| Laikotarpis | Poklasikinis |
| Tauta | majai (pokomamai) |
| Informacija |
| Vikiteka |  **Vikiteka**Vikiteka |

**Miško Vjechas** (isp. *Mixco Viejo*) – senovės majų archeologinė vietovė Gvatemaloje, Čimaltenango departamento šiaurės rytuose, 50 km į šiaurę nuo Gvatemalos miesto, netoli Piškajos ir Motagvos upių santakos. Tai vidutinio dydžio miesto, priklausančio poklasikiniam majų civilizacijos laikotarpiui, liekanos.

Miškas buvo majų pokomamų karalystės sostinė, dar žinoma kaip Pokomamas (*Pocomam*) ar Sakikachol Nimakakapekas (*Saqik’ajol Nimakaqapek*). Įkurtas XII a. kalvos viršūnėje kaip gynybinė tvirtovė. XVI a. pr. čia gyveno ~10 tūkst. žmonių. 1525 m. po 3 mėnesių apgulties miestą užėmė Pedras de Alvaradas. Miestas buvo sudegintas ir apleistas. Daug painiavos kelia tai, kad kolonijinių laikų šaltiniuose Miško Vjechu įvardinama Činautla šalia dabartinio Miško miesto.

Miško Vjeche yra išlikę apie 120 statinių liekanų – šventyklų, rūmų, žaidimo kamuoliu aikščių. Dauguma radinių saugoma *Musée de l'Homme* muziejuje Paryžiuje.

* 
*
| **Nechas II** |
| --- |
| Egipto faraonas |
|  |
| Reljefas, vaizduojantis Hator kairėje ir Nechą II dešinėje |
| Dvidešimt šeštoji Egipto dinastija |
| Tautybė | Egiptietis |
| Egipto faraonas |
| Valdė | 610−595 m. pr. m. e. |
| Pirmtakas | Psamtikas I |
| Įpėdinis | Psamtikas II |
|  |
|  **Vikiteka** | Nechas II |

**Nechas II** (gimimo vardas **Nekau**, valdė 610−595 m. pr. m. e.) – antrasis 26-osios (Saiso ar Saito) dinastijos Senovės Egipto valdovas. 

Nechas II buvo Psamtiko I sūnus, valdęs 610−595 m. pr. m. e. Pagrindinė jo užsienio politikos kryptis buvo atremti chaldėjų ekspansiją. Jis rėmėsi graikų ir karijiečių samdiniais, kurie tuo metu buvo nuolat apsistoję Egipte. Tuo paaiškinamos gausios faraonų dovanos rytų Graikijos dievų šventykloms. Be sausumos karinių pajėgų faraonas galėjo operuoti jūrinėmis, kurias tikriausiai sudarė irklinės triremos. Karinės valtys saugojo Egiptą nuo užpuolimo dviem frontais ir teikė pagalbą rytinėms egiptiečių pajėgoms. Nechas II pradėjo karinę kampaniją Palestinoje padėdamas asirams prieš chaldėjus. 609 m. pr. m. e. jis sumušė Judėjos karaliaus Jozijos pajėgas prie Megido. Tokiu būdu užsitikrino laisvą susisiekimą su Mesopotamija ir įsteigė tvirtovę Karkemiše, prie kurio 605 m. pr. m. e. patyrė triuškinamą pralaimėjimą nuo babiloniečių princo Nabuchodonosaro. Chaldėjai išvijo egiptiečius iki pat rytinės Nilo deltos ribos. 

Herodotas mini tam tikras egiptiečių sėkmes prieš Migdolo ir Gazos valdovus apie 601−600 m. pr. m. e. Nechas II buvo nukreipęs dėmesį Raudonosios jūros link. Jo valdymo metu pradėtos kanalo statybos tarp Nilo ir jūros, be to, Raudonojoje jūroje jis laikė karinius laivus, tikriausiai tam, kad apsisaugoti nuo edomitų ir saabiečių reidų. Radiniai XX a. pabaigoje rodo, kad Nechas II buvo pasiuntęs karių į Nubiją. Pasak Herodoto, Nechas II buvo išsiuntęs ekspediciją, kuri turėjo apiplaukti Afriką. Tikėtina, kad jie tai padarė, nes minima, kad plaukiant Saulė jiems buvo iš dešinės, t. y. plaukiant iš rytų į vakarus − šiaurinėje pusėje. Po jo mirties valdė Psamtikas II.

Šaltiniai
---------

* *The Oxford Encyclopedia of Ancient Egypt*. Tomas II. Red. Donald B. Redford. Oxford University Press, − 2001, p. 505
* Encyclopaedia Britannica, 2014 10 30

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • REgipto faraonai |
| --- |
|  |
| 
**Vėlyvoji karalystė**
**Dvidešimt šeštoji dinastija**
Psamtikas I →
Nechas II →
Psamtikas II →
Aprijus →
Amasis II →
Psamtikas III |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 *Kitos reikšmės – Miškinis.*

**Miškinis** (ukr. *лісовик*, rus. *леший, лесовик, лесовой, лешак, лесник, лесун*, lenk. *boruta, leszy*) – miške gyvenanti būtybė (kartais – miško dvasia), globojanti mišką. Būdinga slavų, ypač rusų, legendoms ir pasakoms. Miškinius dažniausiai įsivaizduodavo kaip priešiškus žmonėms.

Miškiniai gyvena gūdžiose miškų tankynėse, kartais – ir dykvietėse.
  
Rusų valstiečiai dažnai manė, kad miškiniai miške gyvena ne nuolatos, o tik šiltu metų laiku. Spalio 17 d. miškiniai prasmenga į žemę, kur žiemoja iki pavasario. Prieš įsižiemodami miškiniai siautėja – sukelia audrą, laužo medžius, išvaiko po urvus žvėris.
  
Lenkai manė, kad miškiniai mėgsta įsitaisyti senuose sausuose medžiuose turėdami pelėdų pavidalą, todėl valstiečiai vengdavo kirsti tokius medžius. Rusai manė, kad miškiniai mėgsta ne sėdėti ant šakų, o tūnoti tokių medžių drevėse. Einantį miškinį lydi vėjas, kuris paslepia jo pėdsakus. Tuo miškiniai panašūs švedų folkloro skogėms (miško elfams). Dėl ryšio tarp miškinio ir vėjo žmonės miške stengdavosi nešvilpauti, kad neprisišauktų miškinio. Įsiutinus miškinį, žmonės tikėdavo, jį galima nuraminti tik suteikus miškui naujos gyvybės, tai yra pasodinus medį ar krūmą.

Išvaizda
--------

Žmogui miškiniai pasirodo įvairiais pavidalais, bet dažniausiai kaip sukriošęs seniokas ar gauruotas baisūnas su ožio kojomis, ragais ir barzda (tuo primena graikų satyrus). Miškiniai rengdavosi išvirkščiais drabužiais, niekada nesusijuosdavo. Tarp medžių miškinis atrodo kaip milžinas, kurio galva sulig medžių viršūnėmis, o laukymėse jo galva vos kyšo iš žolių. Miškiniams priskiriama kūnamainystės galia – jie gali įgyti žvėrių pavidalą.

Gyvenimo būdas
--------------

Miškiniai valdo visus miško žvėris. Buvo manoma, kad visas masines žvėrių migracijas valdo miškiniai. Medžiotojai stengdavosi įsiteikti miškiniams, kad šie netrukdytų medžioti.

Mėgstamas miškinių užsiėmimas – klaidinti žmones miškuose. Miškinio klaidinamas žmogus staiga pameta kelią, gali paklysti tarp trijų pušų. Paklydęs žmogus gali įveikti klaidinimą persivilkęs savo drabužius išvirkščius. Be to, miškiniai mėgsta rėkauti bauginamais balsais ir švilpauti, kad išgasdintų.

Paprastai įsivaizduodavo, kad miškiniai yra vieniši. Jei miške atsiranda du miškiniai, jie pradeda kovoti tarpusavyje. Tokią kovą rodo išversti medžiai ir išgasdinti žvėrys.
  
Kai kuriose vietovėse manė, kad miškiniai gyvena kaimais. Jų moterys apžėlusios, susivėlusiais plaukais, o krūtys tokios ilgos, kad vaikščiodamos miškinės jas permeta per pečius.
| **Zonerodius heliosylus** |
| --- |
| Miškinis baublys (*Zonerodius heliosylus*) |
| Apsaugos būklė |
| Beveik nykstantys (IUCN 3.1),  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Gandriniai paukščiai  *( Ciconiiformes)* |
| Šeima: | Garniniai  *( Ardeidae)* |
| Gentis: | Miškiniai baubliai  *( Zonerodius)* |
| Rūšis: | Miškinis baublys  *( Zonerodius heliosylus)* |

 |
| Binomas |
| ***Zonerodius heliosylus*** Lesson, 1828 |

Miškinio baublio paplitimas
**Miškinis baublys** ( *Zonerodius heliosylus*) – garninių (*Ardeidae*) šeimos paukštis.

Paplitęs Naujojoje Gvinėjoje ir Indonezijai priklausančiose Salavati ir Aru salose. Populiacijoje 1 500 – 7 000 suaugusių individų. Biotopas – šaltiniuotos vietos, miško pelkės ir balos, iki 1 430 m aukščio virš jūros lygio. 

Patelės smulkesnės už patinus. Kūnas siauras, ištįsęs. Galvos šonai, galva ir kaklas rudai – geltonai ruožuoti. Pakaušis juodas. Nugara ir sparnų viršutinė pusė tamsiai ruda su tamsiai geltonais ruožais. Pasturgalis baltas. Nuo krūtinės ant pilvo krenta ilgesnės plunksnos. Snapas 9 cm ilgio, antsnapis juodas, o posnapis yra pelenų spalvos. Smakras baltai gelsvas. Rainelė yra geltona. Kojos geltonos.

Maisto ieško pavieniui. Minta: žuvimi, krabais, gyvatėmis, vėžiagyviais ir vabzdžiais. 
Lizdus krauna iš šakų, 12 m aukštyje, netoli vandens.

Pasaulinės gamtos apsaugos organizacijos duomenimis rūšis yra beveik nykstanti. Populiacijos mažėjimo priežastis – miškų kirtimas.

Šaltiniai
---------

1. ↑   „Pasaulinės gamtos apsaugos organizacijos raudonasis sąrašas - Zonerodius heliosylus". Pasaulinė gamtos apsaugos organizacija. anglų k.
2. ↑  „Zonerodius heliosylus". Avibirds. anglų k. [neveikianti nuoroda]
| Radonas (Rn)
  |
| --- |
|  |
| Periodinė grupė | Inertinės dujos |
| Atomo numeris | 86
  |
| Išvaizda | ?Vaizdas:Rn,86.jpg |
| Atomo savybės
  |
| Atominė masė(Molinė masė) | [222] а.m.v. (g/mol) |
| Atomo spindulys | 134 pm |
| Jonizacijos energija(pirmas elektronas) | 1037 kJ/mol (eV) |
| Elektronų konfigūracija | [Xe] 4f14 5d10 6s² 6p6 |
| Cheminės savybės
  |
| Kovalentinis spindulys | 220 pm |
| Jono spindulys | ? pm |
| Elektroneigiamumas | 0,08989 (pagal Polingą) |
| Elektrodo potencialas | ? |
| Oksidacijos laipsniai | ? |
| Termodinaminės savybės
  |
| Tankis | 0,00973 g/cm³ |
| Šiluminė talpa | ? J/(K·mol) |
| Šiluminis laidumas | 0,00364 W/(m·K) |
| Lydymosi temperatūra | 202 K |
| Lydymosi šiluma | 2,9 kJ/mol |
| Virimo temperatūra | 211,4 K |
| Garavimo šiluma | 16,4 kJ/mol |
| Molinis tūris | 0,00 cm³/mol |
| Kristalinė gardelė
  |
| Kristalinė gardelė | ? |
| Gardelės periodas | ? Å |

**Radonas** – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas **Rn**, eilės numeris 86, tauriosios inertinės dujos.

Pavadinimo kilmė
----------------

Radono pavadinimas susijęs su radžiu – tai radioaktyviosios dujos, kurios dažnai atsiranda kaip radžio skilimo produktas. Laikoma, kad 1900 m. radoną atrado Vokietijos chemikas F. Dornas, tačiau jau 1899 m. tyrinėdamas torio preparatus, anglų mokslininkas E. Rezerfordas nustatė, kad jie į orą skleidžia iki tol nežinomą radioaktyvią medžiagą.

Savybės
-------

Vienas rečiausių Žemės cheminių elementų. Bespalvės, bekvapės, labai sunkios, švytinčios tamsoje dujos. Žinomi 34 radono izotopai. Išgaunamas iš dujų mišinio pašalinant chemiškai aktyvias medžiagas, vėliau atskiriant azotą ir kitas inertines dujas. Atšaldytas skystėja ir virsta bespalviu skysčiu, kuris žemesnėje nei – 71 °C laipsnio temperatūroje tampa geltonas, o žemesnėje nei – 180 °C laipsnių temperatūroje oranžiniai raudonas. Labai maži radono kiekiai yra gamtiniuose vandenyse. Iš statybinių medžiagų kaupiasi patalpose. Radonas ir jo skilimo produktai mažina leukocitų kiekį kraujyje, ardo kaulų čiulpus, gali sukelti spindulinę ligą.

Naudojimas
----------

Naudojamas medicinoje, taip pat uranui ir toriui rasti, požeminiuose dujotiekiuose nustatyti dujų nuotėkiui, dujokaukėms tikrinti. Radono koncentracijos dinamika požeminiuose vandenyse gali būti naudojama prognozuoti galimus žemės drebėjimus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Danutė Kimtienė. Radonas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIX (Pre-Reu). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011. 427 psl.

Vikižodynas
| Baltaukr. *Балта* |
| --- |
|              |
|  |
|  |
| 

BaltaBalta

47°56′00″š. pl. 29°37′00″r. ilg.﻿ / ﻿47.933333°š. pl. 29.616667°r. ilg.﻿ / 47.933333; 29.616667﻿ (Balta (miestas))Koordinatės: 47°56′00″š. pl. 29°37′00″r. ilg.﻿ / ﻿47.933333°š. pl. 29.616667°r. ilg.﻿ / 47.933333; 29.616667﻿ (Balta (miestas)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Ukrainos vėliava Ukraina |
| **Sritis** | Odesos sritis Odesos sritis |
|  |
| **Meras** | Ivanas Barbašas(ukr. *Іван Барбаш* ) |
|  |
| **Gyventojų** (2006) | 19 772  |
| **Plotas** | 2,297 km² |
| **Tankumas** (2006) | 8 608 žm./km² |
|  |
| **Pašto kodas** | 66105 |
| **Tel. kodas** | +380-4866 |
| **Tinklalapis** | Neoficiali svetainė |

**Balta** (ukr. *Ба́лта*) – miestas Ukrainoje, Odesos srities šiaurėje, Kodymos slėnyje, 218 km į šiaurės vakarus nuo Odesos. Baltos rajono centras. 20 tūkst. gyventojų.

Istorija
--------

Miestą įkūrė Juzefas Liubomirskis. Viena miesto dalis priklausė Lenkijai, kita – Turkijai. Baro konfederacijos metu, kai 1768 m. rusų kariuomenės persekiojamų konfederatų dalis pasislėpė Turkijos Baltoje, rusai peržengė sieną ir Baltą sudegino. Tai buvo viena iš priežasčių sukėlusių 1768-74 m. rusų – turkų karą. 1791 m. užimtas Rusijos. Postūmiu miesto augimui tapo 1866 m. nutiestas Odesos – Kijevo geležinkelis, kurio atšaka ėjo per Baltą.
| **Turdus torquatus** |
| --- |
| Baltagurklis strazdas (Turdus torquatus)Baltagurklis strazdas (*Turdus torquatus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Žvirbliniai paukščiai  *( Passeriformes)* |
| Šeima: | Strazdiniai  *( Turdidae)* |
| Gentis: | Strazdai  *( Turdus)* |
| Rūšis: | Baltagurklis strazdas  *( Turdus torquatus)* |

 |
| Binomas |
| ***Turdus torquatus***Linnaeus, 1758 |

**Baltagurklis strazdas** (*Turdus torquatus*) – strazdinių (*Turdidae*) šeimos žvirblinis paukštis.

Išvaizda
--------

Baltagurklis strazdas didesnis už varnėną. Nuo juodojo strazdo skiriasi balta dėme pagurklyje, o jauniklių sparnai šviesesni. Patino viršutinė kūno dalis matinės juodos spalvos, ties sparnais plunksnų pakraščiai balti. Apatinė kūno pusė juoda, pagurklyje pusmėnulio formos balta dėmė. Snapas rudas. Jaunikliai pilkai rusvi, sparnai šviesūs, pagurklyje dėmės nėra.

Į Lietuvą užklysta baltagurklio strazdo porūšis *Turdus torquatus torquatus*.

Paplitimas
----------

Paplitęs vakarų Eurazijos kalnuotuose rajonuose. Gyvena Skandinavijos, Balkanų, Kolos, Pirėnų pusiasaliuose, Alpėse, Karpatuose, Kaukazo, Irano kalnuose, Kopetdage (kalnagūbris Turkmėnijos ir Irano pasienyje). Žiemoja Europos pietvakariuose.

Migracija
---------

Per rudenines migracijas į Lietuvą užklysta pavienių paukščių.

Biologija
---------

Aptinkamas atvirame landšafte su žemais krūmais, berželiais ir kitais medžiais. Perėjimo laikotarpiu dažniausiai pastebimas miško viršutinėje ir subalpinėje juostose, nors kai kurios poros pakyla iki amžinojo sniego ribos. Taip pat peri pelkėse, kalvotose vietovėse.

Judrus, nebaikštus paukštis. Paprastai laikosi ant žemės. Straksi dideliais šuoliais kaip ir kiti strazdai. Tada girdėti jų čeksėjimas „tak, tak, tak" ar „trek, ček, ček", aštresnis nei juodojo strazdo. Giesmė panaši į strazdo giesmininko.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Baltagurklis strazdas