recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Orgija. Romėnų freska
**Orgija** (gr. όργια) – ikikrikščioniškuose tikėjimuose ritualinio pobūdžio religinė šventė, sukeldavusi ekstazę.

Orgijos žinomos nuo senovės Graikijos ir Romos laikų – iš pradžių tai buvo eleusinijų apeigos, vėliau Dionizo garbei švenčiamos Dionisijos (vėliau bakchanalijos). Dažnai jos įtraukdavo ir tam tikrus religinius ritualus ir motyvus, buvo atliekamos dievų garbei. Kartu buvo ne tik ištvirkaujama, bet ir daug geriama. Naktį orgijos baigdavosi masine ekstaze ir sekso šėlsmu, kai buvo santykiaujama su pirmu pasitaikiusiu partneriu. Pagal mitologinius tikėjimus nežabojamas lytinis elgesys turėjęs teigiamos įtakos derlingumui. Reiškęsis senovės baltų tikėjime Kupolės šventės metu, slavų – Jarilos.

Šiais laikais orgijomis vadinami grupinio sekso vakarėliai, pasižymintys nevaržomu seksu. Vienas žinomiausių sukurtų filmų apie slaptą orgijų bendruomenę – Plačiai užmerktos akys (1999 m.).

Išnašos
-------

1. ↑  *Orgija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVI (Naha-Omuta). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009
2. ↑  Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Orgy". Encyclopædia Britannica (11th ed.). Cambridge University Press.
3. ↑  Algirdas Patackas. Rasos. Ethos. Baltų kultūra ir lietuviška savimonė", 1984 m.
**Organizacijos ideologija** – visuma įsitikinimų apie organizaciją, kurie išskiria ją iš kitų organizacijų.

Henrio Mintsbergo teigimu, organizacijos ideologija paprastai vystosi trim etapais. Iš pradžių ideologija susikuria iš palankumo organizacijos misijai. Ji toliau vystosi atsirandant tradicijoms ir pasakojimams, istorijoms („sagoms"). Galiausiai nauji organizacijos nariai yra veikiami ideologijos, su ja susitapatina.

Mintsbergas išskiria kelis pagrindinius susitapatinimo su ideologija tipus:

* natūrali identifikacija, kai organizacijos nariui ideologija atrodo patraukli be didesnių pastangų
* pasirinktinė identifikacija, kai organizacija stengiasi nepriimti bei nepaaukštinti narių, kuriems nepatinka jos ideologija, o potencialūs nariai, kuriems nepatinka ideologija, linksta vengti organizacijos
* sužadintoji identifikacija, kai identifikacija pasiekiama per socializaciją bei indoktrinaciją
* identifikacija iš išskaičiavimo, kai organizacijos nariai prisitaiko prie ideologijos, nes tai padeda jiems siekti savo tikslų

Stipri organizacijos ideologija mažina formalios biurokratinės kontrolės bei ją projektuojančios technostruktūros būtinumą. Dėl to technostruktūra yra linkusi priešintis organizacijos ideologijos vystymuisi bei palaikymui.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Henry Mintzberg, „Power In and Around Organizations", Prentice Hall, 1983, 151-162 psl.
2. 1 2  Henry Mintzberg, „Power In and Around Organizations", Prentice Hall, 1983, 134-137 psl.
| **Orestas Marinisit. *Oreste Marini*** |
| --- |
| Gimė | 1876 m.Mantuja, Italija |
| Mirė | 1944 m. (~68 metai) ar 1947ten pat |
|  |
| Veikla | italų dainininkas (baritonas), pedagogas. |

**Orestas Marinis** (it. *Oreste Marini*, 1876 m. Mantuja, Italija – 1944 ar 1947 m. ten pat) – italų dainininkas (baritonas), pedagogas.

Biografija
----------

Baigė Romos muzikos akademiją. Dainavo Milano „La Scala" ir kituose Italijos teatruose. Gyveno Rusijoje. 1901 m. su italų trupe gastroliavo Vilniuje ir Kaune. Nuo 1905 m. Maskvoje reiškėsi kaip pedagogas. Nuo 1910 m. dėstė Rusų ir Bavarijos konservatorijose Berlyne. 1924 m. dainavo Valstybės operoje, Tautos teatro vaidybos studijoje dėstė balso impostaciją (lavinimą). 1923-1933 m. dėstė dainavimą Kauno muzikos mokykloje, 1933-1937 m. Kauno konservatorijoje, parengė lietuvių operos dainininkų, tarp jų – Rostislavas Andrejevas, Vladas Baltrušaitis, Vincė Jonuškaitė, Marija Lipčienė, Romanas Marijošius, Juozas Mažeika, Stasys Sodeika, Petronėlė Zaniauskaitė. 1937 m. grįžo į Romą.

Vaidmenys Lietuvoje
-------------------

* Rudžeras Leonkavalis. Pajacai
* Džiuzepė Verdis. Rigoletas
* Džakomas Pučinis. Toska.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Orestas Marinis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 297 psl.
| Okpilakas |
| --- |
| **Ilgis** | 113 km |
| **Ištakos** | Brukso kalnagūbris |
| **Žiotys** | Kamdeno įlanka |
| **Šalys** |  Jungtinės Amerikos Valstijos |

**Okpilakas** (angl. *Okpilak River*, inuitų k. *Uqpiiḷaq*) – upė JAV, Aliaskoje, Šiaurės Nuokalnių regione. Ilgis siekia apytikriai 113 km.

Okpilako ištakos yra Brukso kalnagūbryje, ties Okpilako ledynu. Upė teka šiaurėn, kol įteka į Kamdeno įlanką (rytinę jos pusę) netoliese vakarinio Arėjaus salos pakraščio. Čia Okpilakas sudaro bendrą deltą su Hulahulos upe, kuri teka vakariau.

E. de K. Leffingwell savo pranešime nurodė, kad upės pavadinimas inuitų kalba reiškia „jokių gluosnių". 1907 m. gegužę E. de K. Leffingwell drauge su H. T. Arey upę ištyrinėjo iki jos ištakų.

Palei upės krantus esama urano ir molibdeno klodų.

Išnašos
-------

1. 1 2 3  Orth, Donald J. [1967] (1971). Dictionary of Alaska Place Names: Geological Survey Professional Paper 567 (PDF), University of Alaska Fairbanks, p. 718–719.
2. 1 2 3  „Okpilak River". *Geographic Names Information System*. United States Geological Survey. 2000-01-01. Nuoroda tikrinta 2021-04-15.
3. ↑  *Okpilak River*, westernmininghistory.com. Nuoroda tikrinta 2021-04-15.
| **Oksana Malaja** |
| --- |
| Gimė | 1983 m. lapkričio 4 d. (39 metai)Ukrainos TSR |
| Tautybė | ukrainietė |
|  |
| Žinomas (-a) už | kaip šunų užauginta mergaitė-mauglis |

**Oksana Malaja** (rus. *Оксана Малая*; g. 1983 m. lapkričio 4 d.) – 1991 m. Ukrainoje rasta sulaukėjusi 8 metų mergaitė, didžiąją dalį savo gyvenimo gyvenusi sulaukėjusių šunų gaujoje. Ji buvo perėmusi daug šunų elgesio ypatumų, jai buvo sunku išmokti kalbėti. Po suradimo ji gyveno Odesos klinikoje protiškai atsilikusiems žmonėms.

Biografija
----------

Oksanos tėvai nesirūpino ja, ir būdama trejų metų Oksana atsidūrė ne namuose. Jos šeima gyveno nuskurdusioje vietovėje, kur klaidžiojo nemažai sulaukėjusių šunų. Mergaite ėmė rūpintis šunys, o ji išmoko jų elgesio. Valdžios atstovams aptikus šunų mergaitę ir pabandžius ją paimti, pirmą kartą nepasisekė, nes šunys ją apgynė. Oksana urzgė, lojo, bėgiojo keturiomis, prieš valgydama apuostydavo maistą. Pasirodė, kad jos klausa, uoslė ir rega tapo gerokai jautresnės. 

Vėl su žmonėmis atsidūrusi mergaitė mokėjo pasakyti tik „taip" ir „ne". Oksanai buvo sunku vystyti socialinius ir emocinius įgūdžius. Iki tol jai stigo stimulų vystyti intelektą ir socialinį bendravimą, ilgą laiką visa jos turėta bendravimo patirtis buvo su šunimis. Kadangi ji negirdėjo bendraujančių žmonių kalbos, jai buvo sunku vystyti savo kalbos gebėjimus.

Šiuo metu Oksana kalba, daugelis jos elgesio trūkumų ištaisyti. Ja besirūpinantys gydytojai teigia, kad labai mažai šansų, kad ji kada nors galės įsilieti į normalią žmonių visuomenę.

Nuorodos
--------

* Maugliai Archyvuota kopija 2016-03-12 iš Wayback Machine projekto.
* *Daily Telegraph* article
* Оксана Малая. Девочка-собака.
|  |
| --- |
| **Rumunijos oro pajėgų 93-oji oro bazė** |
| IATA: TSR - ICAO: LRTR |
| Parametrai |
| Aerodromo tipas | karinis/civilinis |
| Operatorius | Rumunijos oro pajėgos |
| Miestas | Timišoara |
| Aukštis virš jūros lygio | 107 m |
| Koordinatės | 45°48′36″ š. pl. 21°20′2.39″ r. ilg.﻿ / ﻿45.81000°š. pl. 21.3339972°r. ilg.﻿ / 45.81000; 21.3339972 |
|
| Kilimo ir tūpimo takai |
| Kryptis | Matmenys | Danga |
| ilgis (m) | plotis (m) |
| 11/29 | 3500 | 45 | asfaltas |

**Rumunijos oro pajėgų 93-oji oro bazė** (rumun. *Baza 93 Aeriană a Forțelor Aeriene Române*) – buvusi Rumunijos oro pajėgų oro bazė netoli Timišoaros, Timišoaros Trajano Vujos tarptautiniame oro uoste. Bazė panaikinta 2004 m. rugpjūčio mėn. vykdant Rumunijos ginkluotųjų pajėgų reorganizaciją ir išėmus iš ginkluotės MiG-23, kuriais buvo ginkluoti šios oro bazės daliniai.

Karinis sektorius Timišoaros Trajano Vujos tarptautiniame oro uoste liko, bet jis dabar yra ROP 71-osios oro bazės dalis. Jame bazuojasi 714-oji sraigtasparnių eskadrilė, ginkluota sraigtasparniais IAR-330L.

Nuorodos
--------


* Fortele Aeriene Romane Archyvuota kopija 2013-10-16 iš Wayback Machine projekto.
**RTL Télé Lëtzebuerg**|  |
| **Šalis** | Liuksemburgas Liuksemburgas |
| **Rodoma** | Liuksemburgas Liuksemburgas |
| **Savininkas** | RTL Group |
| **Transliavimopradžia** | 1991 m. spalio d. |
| **Vaizdoformatas** | 1080i HDTV |
| **Seseriniskanalas (-ai)** | RTL Zwee |
| **Internetosvetainė** | tele.rtl.lu/ |

**RTL Télé Lëtzebuerg** – pagrindinis Liuksemburgo televizijos kanalas, rodantis programą liuksemburgiečių kalba. Kanalas priklauso „RTL grupei".

Maža Liuksemburgo televizijos stočių rinka lėmė unikalią situaciją – ši šalis buvo vienintelė pasaulyje, rodžiusi kanalus PAL ir SECAM spalvų formatais. Vėliau kanalai buvo atskirti ir „RTL-TVI" kanalas, akcentuotas į prancūziškai kalbančią Belgijos auditoriją, rodė PAL formatu, o „2RTL Télévision" – SECAM formatu ir buvo skirtas Prancūzijos rinkai. Abu šie kanalai pradžioje rodė tą pačią programą, tačiau vėliau naujienų ir pramoginės laidos buvo kuriamos atskirai.

Kai visoje Europoje buvo atlaisvinti komercinių televizijos kanalų reikalavimai XX a. devintame dešimtmetyje, „RTL-TVI" visiškai išsikėlė į Briuselį, „RTL Télévision" kanalą populiarumu ėmė lenkti prancūziškas „M6" kanalas. Tuomet „RTL Télévision" persivadino į „RTL9" ir, nors vis dar transliuoja iš Liuksemburgo, šiuo metu yra kabelinis kanalas Prancūzijos rinkai.

1984 m. šalyje buvo pradėtas rodyti vokiškas „RTL Plus".

Visi minėti kanalai rodė pačią pirmąją televizijos laidą liuksemburgiečių kalba „Hei elei, kuck elei" (štai jie, pažiūrėk į juos). Ši laida buvo rodoma nuo 1969 iki 1991 m.

Šiandien „RTL Télé Lëtzebuerg" pramogines laidas bei naujienas rodo liuksemburgiečių kalba, tuo tarpu ne pagrindinio eterio metu kanale rodomos laidos vokiečių, prancūzų kalbomis, taip pat transliuojamas tiesioginis vaizdas iš radijo studijos su naujienomis ir eismo informacija tekstu.

Nuo 2002 iki 2007 m. pagrindiniu šio kanalo konkurentu buvo komercinis kanalas „Tango TV", priklausęs „Tele2" kompanijai. 

Televizijos kanalas turi dukterinį kanalą „RTL Zwee", rodantį laidų kartojimus bei sporto transliacijas ir skirtas jaunesnei šalies auditorijai.

2017 m. „RTL Télé Lëtzebuerg" kanalas persikėlė į naujai pastatytą centrą „RTL City".

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Qui contrôle les chaînes de RTL Belgique?". *radio 100,7*. 2018-06-20. Nuoroda tikrinta 2020-09-16.
2. ↑  „Messi, Neuer, Griezmann, Ronaldo, De Bruyne, …LIVE sur RTL !". *IP Luxembourg – Régie publicitaire* (prancūzų). October 26, 2016. Nuoroda tikrinta April 27, 2020.
3. ↑  RTL City officiellement inaugurée mercredi soir

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
| Pašilės senosios kapinės |
| --- |
| Pašilės kapeliai ir koplytėlė |
| 

Pašilės senosios kapinėsPašilės senosios kapinės

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°14′49″š. pl. 21°56′16″r. ilg.﻿ / ﻿56.247075°š. pl. 21.937813°r. ilg.﻿ / 56.247075; 21.937813Koordinatės: 56°14′49″š. pl. 21°56′16″r. ilg.﻿ / ﻿56.247075°š. pl. 21.937813°r. ilg.﻿ / 56.247075; 21.937813 |

 |
| Vieta | Skuodo rajonas |
| Seniūnija | Ylakių seniūnija |
| Plotas | 0,01 ha |
| Naudotas | XVI a. – XX a. pr. |

**Pašilės senosios kapinės**, vadinamos *Maro kapeliais* – neveikiančios kapinės rytiniame Skuodo rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, Pašilėje (Ylakių seniūnija), kelio  **2701**  Seda–Pašilė–Ylakiai  kairėje pusėje.

Kapinės
-------

Įrengtos kaimo pietvakarinėje dalyje, aukštumos viršūnėje, 10 m į pietus nuo Ylakių–Sedos kelio. Netaisyklingo plano, pailgos šiaurės – pietų kryptimi, 16 m ilgio, 8 m pločio. Jas juosia statinių tvora, kurios šiaurinėje dalyje įrengti kaltiniai vartai. Viduryje stovi Šv. Kazimiero koplyčia, abipus jos ir už tvoros – keletas medinių ir geležinių kryžių.

Teritorijos plotas – 0,01 ha.

Istorija
--------

Veikė XVI a. – XVIII a. pab. Laidoti Pašilės gyventojai, daugiausia maro aukos. Pradėjus mirusiuosius laidoti Ylakių kapinėse, kapeliuose XIX a. – XX a. pr. retsykiai buvo laidojami nekrikštyti mirę kūdikiai, savižudžiai, užkrečiamų ligų epidemijų metu mirę gyventojai. XX a. II pusėje iš kapinių buvo kasamas gruntas, jas buvo ketinama nukasti ir sulyginti.

Kapines išsaugojo tautodailininkas Kazimieras Krapauskas. 1979 m. jas sutvarkė, 1980 m. pastatė pirmąjį kryžių, 1994 m. aptvėrė, padarė nerūdijančio plieno vartus, 2003 m. pastatė Šv. Kazimiero koplyčią.

Saugotinas kultūros paveldo objektas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Mūsų žodis – 1994 m. rugpjūčio 20
2. ↑  Rūta Ronkauskienė. Pašilėje – koplyčia. – Mūsų žodis – 2003 m. rugsėjo 16 d.

Nuorodos
--------

* Skuodo krašto enciklopedija
Koordinatės: 55°53′10″ š. pl. 25°41′41″ r. ilg.﻿ / ﻿55.88611°š. pl. 25.69472°r. ilg.﻿ / 55.88611; 25.69472


| Kurkliečių II tvenkinys |
| --- |
|  |
| Vieta | Lietuva (Rokiškio rajonas) |
| Plotas | 0,036 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1,1 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Įteka | Biržupys, bevardis upelis |
| Išteka | Biržupys |

**Kurkliečių II tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Rokiškio rajone, 10 km į pietryčius nuo Rokiškio. Sudarytas užtvenkus Biržupio upę (Sartų ežero intakas) 6,7 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,42 km, plotis – iki 0,22 km. Altitudė 125,9 m. Priešsroviui už 25 m telkšo Kurkliečių III tvenkinys, pasroviui už 17 m – Kurkliečių I tvenkinys. Tvenkinio krantai daugiausia aukštoki, apaugę medžiais ir krūmynais. Vakarinėje pakrantėje įsikūręs Kurkliečių kaimas, plyti dirbami laukai, rytinėje – Rukelių kaimas, plyti pievos, auga miškeliai. Šiaurine pakrante eina kelias Nr.3633 (Kurkliečiai – Bagdoniškis – Buniuškiai).

Šaltiniai
---------

1. ↑
| Kurmaičių II kapinynas |
| --- |
| Kapinyno vaizdas iš šiaurės vakarų pusės |
| 

Kurmaičių II kapinynasKurmaičių II kapinynas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°56′23″š. pl. 21°15′20″r. ilg.﻿ / ﻿55.939781°š. pl. 21.255499°r. ilg.﻿ / 55.939781; 21.255499Koordinatės: 55°56′23″š. pl. 21°15′20″r. ilg.﻿ / ﻿55.939781°š. pl. 21.255499°r. ilg.﻿ / 55.939781; 21.255499 |

 |
| Vieta | Kretingos rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Kretingos seniūnija |
| Plotas | 0,22 ha |
| Naudotas | V–VIII a. |
| Žvalgytas | 1940, 1958, 1992 m |
| Tirtas | 1998 m. |
| Registro Nr. | 12311 / IP2465A / |

**Kurmaičių II kapinynas** (registrinis kultūros paveldo objektas: unikalus kodas – 12311, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. IP2465A) – kapinynas pietvakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Kurmaičių šiaurės vakariniame pakraštyje (Kretingos seniūnija), 0,53 km į rytus nuo kelio Kretinga–Darbėnai, Akmenos dešiniajame krante.

Kapinynas
---------

Įrengtas lygioje, smėlingoje vietoje, į šiaurės pusę žemėjančiame aukštumos pakraštyje, 56 m ilgio šiaurės – pietų kryptimi ir 45 m pločio. Pietinis ir šiaurės rytinis pakraščiai apaugę medžiais, likusi dalis dirvonuoja, vakariniu pakraščiu eina lauko kelias. Pietiniame pakraštyje pastebimos 1944 m. Vokietijos karių iškastų gynybinių apkasų, o rytiniame – XX a. I pusėje kastų bulviarūsių žymės. Anotacinio ženklo nėra.

Teritorijos plotas – 0,22 ha.

1993 m. įrašytas į naujai išaiškinamų istorijos ir kultūros paminklų archeologinių vietų sąrašą (IP2465A).

58 m į šiaurės rytus yra Pajuodupių kapinynas, 0,5 km į rytus – Kurmaičių piliakalnis.

Tyrimai
-------

1940 m. žvalgė Ignas Jablonskis, 1959 m. – Juozas Mickevičius (Kretingos kraštotyros muziejus), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (tyrimų vadovas Vilnius Morkūnas). 1998 m. tyrė Eugenijus Ivanauskas (Kultūros paveldo centras).

1957 m. rastas geležinis ietigalis, žalvarinis smeigtukas trikampe galvute, iki 1 m storio kultūrinis sluoksnis. 1998 m. ištirtas 32,2 m² plotas, rasti 4 griautiniai kapai.

Datuojamas V–VIII a.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kultūros vertybių registras: Senkapiai III, Kretingos r. sav. Kurmaičių k. (Kretingos r. sav.)
2. ↑  Kretingos muziejaus mokslinis archyvas. – F. 4, b. 11. L. 143–145
3. ↑  Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1998 ir 1999 metais. – Vilnius: Diemedis, 2000. – P. 624, Nr. 65
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 56°20′10″ š. pl. 22°15′7″ r. ilg.﻿ / ﻿56.33611°š. pl. 22.25194°r. ilg.﻿ / 56.33611; 22.25194

| Kurmaičių III tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Mažeikių rajonas) |
| Plotas | 0,006 km² |
| Kranto linijos ilgis | 0,78 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 1,1 m |
| Įteka | Kūlupis, bevardis upelis |
| Išteka | Kūlupis |

**Kurmaičių III tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Mažeikių rajone, 7 km į šiaurės vakarus nuo Mažeikių. Sudarytas užtvenkus Kūlupio upelį (Ventos intakas) 1,2 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis rytų-vakarų-šiaurės kryptimi – 0,27 km, plotis – iki 0,04 km. Altitudė 56,4 m. Krantai neaukšti, vietomis apaugę medžiais. Priešsroviui iškart telkšo Kurmaičių I tvenkinys. Aplink tvenkinį įsikūręs Kurmaičių kaimas - kolektyvinių sodų gyvenvietė.

Šaltiniai
---------

* Mažeikių rajono esamų tvenkinių inventorizacija ir kompleksinio sutvarkymo ir naudojimo rekomendacijos. - Kaunas, 2003. - T. III, Tvenkinių techninė būklė, būtini remonto ir eksploatacijos darbai. - P. 28 - 29.

### Išnašos
**Prvi Partizan** – Serbijos kompanija (būstinė Užicėje), gaminanti šaudmenis. Kompanija įkurta 1928 m. kaip *FOMU – Fabrika Oružje Municija Užice*.

Kompanija gamina įvairių kalibrų ir galingumų šaudmenis civiliams ir kariniams vartotojams. Jos produkcija pardavinėjama visame pasaulyje. Kompanija *Prvi Partizan* yra kai kurių retų šovinių gamintoja, pvz. 7,92×33 mm Kurz (naudotas šturmo šautuve StG 44) ir 7,65×53 mm Argentine. 2009 m. pradžioje ėmė gaminti šovinius 8×50 mm Lebel, ir tapo vieninteliu komerciniu šių šovinių gamintoju per paskutinius kelis dešimtmečius.

*Prvi Partizan* šovinių dugneliai žymimi įspaudu *ППУ* (*PPU*),, kuris reiškia *Први партизан Ужице*. Kompanija gamino ir šovinius, kurių dugneliai pažymėti PP ir PPU. Dalis kompanijos gaminamų komercinių šaudmenų eksportuojami į Australiją, kur juos parduoda prekiniu pavadinimu *Highland AX*.

Anksčiau *Prvi Partizan* šaudmenis į JAV importuodavo kompanija *Hansen Cartridge Company*. *Prvi Partizan* užmezgė partnerystę su *Wolf Ammunition* (Rusija), kuri gamina aukštos klasės *Wolf Gold* šaudmenis.

Nuorodos
--------

1. ↑  Prvi Partizan History
2. ↑  Prvi Partizan Distribution Archyvuota kopija 2013-06-20 iš Wayback Machine projekto.
3. 1 2  International Ammunition Association Headstamp Page
| Prystovų piliakalnis |
| --- |
|  |
| 

Prystovų piliakalnisPrystovų piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°57′25″š. pl. 21°33′08″r. ilg.﻿ / ﻿55.956854°š. pl. 21.552091°r. ilg.﻿ / 55.956854; 21.552091Koordinatės: 55°57′25″š. pl. 21°33′08″r. ilg.﻿ / ﻿55.956854°š. pl. 21.552091°r. ilg.﻿ / 55.956854; 21.552091 |

 |
| Vieta | Kretingos rajonas |
| Seniūnija | Kūlupėnų seniūnija |
| Plotas | 0,25 ha |
| Žvalgytas | 1966, 1997 m. |

**Prystovų piliakalnio vieta**, vadinama *Pilimi, Pile, Pilale, Dyburio pilale* – spėjama piliakalnio vieta Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje, Prystovų kaime, 5 km į pietryčius nuo Kūlupėnų, Minijos ir Mišupės santakoje.

Vieta
-----

Tai Minijos dešiniajame krante, santakoje su Mišupe esantis aukštumos kyšulys. Šiaurėje jis leidžiasi į Mišupę, o pietuose ir vakaruose – į Miniją. Į rytus ir pietryčius nuo jo eina lygi aukštuma, apaugusi mišku. Įtvirtinimų (gynybinių pylimų, apsauginių griovių) ir kultūrinio sluoksnio pėdsakų nėra. Pietinis aukštumos skardis paplautas Minijos, jame susiformavusi atodanga.

Tyrimai
-------

1966 m. aukštumą žvalgė Lietuvos mokslo akademijos Istorijos instituto archeologai (vadovas Adolfas Tautavičius), 1997 m. – Julius Kanarskas, Kretingos muziejus.

Vietos gyventojai aukštumą vadina *Pilimi, Pile, Pilale, Dyburio pilale*. Pasakojama, kad seniau Minijos ir Mišupės santakoje stovėjusi pilis, kurios gynėjai žemaičiai gynėsi nuo kryžiuočių ir švedų. Nors kultūrinio sluoksnio ir piliakalniams būdingų įtvirtinimų nėra išlikę, manoma, kad piliakalnis šioje vietoje iš tikrųjų yra buvęs, tačiau dar prieš kelis šimtmečius jį nuplovė Minija, o Pilies (Pilalės) vardas teko aukštumos kampui.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas. – Vilnius, 1975. – T. 2, eil. Nr. 607
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |


|  |
| --- |
| ZAZ-965 |
|  |
| Bendra informacija |
| Gamintojas | Zaporožės automobilių gamykla |
| Metai | 1960-1969 |
| Chronologija |
| Kėbulas ir važiuoklė |
| Klasė | B klasė |
| Kėbulo tipas (-ai) | 2 durų sedanas |
| Variklis ir transmisija |
| Variklis (-iai) | MeMZ-965, MeMZ-966 |
| Transmisija (-os) | mechaninė |
| Išmatavimai |
| Ilgis | 3330 mm |
| Plotis | 1395 mm |
| Aukštis | 1450 mm |
| Kita informacija |
| Susiję automobiliai | FIAT 600 |

**ZAZ-965 „Zaporožietis"** (*ЗАЗ-965 «Запорожец»*) – tarybinių mažiausios klasės lengvųjų automobilių serija, 1960–1969 m. gaminta Zaporožės automobilių gamykloje (ZAZ). Tai pirmasis ZAZ lengvasis automobilis; jo pagaminta 322 166 vienetai.

ZAZ-965 buvo sukurtas kaip pigiai pagaminamas, gan lengvai įperkamas asmeninis automobilis (~1800 rubl.), nes tuo metu gaminti Moskvič-402 buvo palyginti brangūs. Dizainas gamintas itališko FIAT 600 pagrindu.

Tai buvo 4 sėdimų vietų, 2 durų sedanas. Išleista keletas modifikacijų neįgaliesiems, pikapai. Pagal savo lenktą galinę dalį liaudyje vadintas „kupriuku".

Standartinės modifikacijos automobilis buvo 3330 mm ilgio, 1395 mm pločio, 1450 mm aukščio, 2023 mm ratų bazės, 610 kg masės. Automobilį varė benzininis, 4 cilindrų, 0,75 l darbo tūrio, 23 AG variklis MeMZ-965 (vėliau naudotas MeMZ-966, kuris buvo 27 AG ir 0,9 l tūrio). Variklis, kaip ir vėlesniuose „Zaporožiečiuose", tvirtintas gale.

* ZAZ-965AZAZ-965A
* Vaizdas iš galoVaizdas iš galo
* ZAZ-965ZAZ-965
* SalonasSalonas

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: ZAZ-965** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
ZIS-127 eksponatas Taline
**ZIS-127** (nuo 1956 m. – ZIL-127) – Tarybų Sąjungos tarpmiestinių autobusų modelis, 1955–1961 m. gamintas Stalino vardo gamykloje (ZIS). Tai buvo pirmasis tarybinis tarpmiestinių autobusų modelis. Jų pagaminta 851 vienetas. Iki 2014 m. buvo išlikę 4 šie autobusai (vienas jų pagamintas kaip ZIS, kiti trys – ZIL).

Autobuso ilgis 10,22 m, plotis 2,68 m, bazinis aukštis 2,6 m, sveria 10 t (pilnoje apkrovoje – 13 t). Įrengtos vienerios keleivinės, rankomis varstomos durys. ZIS-127 varė 6,97 l darbinio tūrio, 6 cilindrų, 180 AG dyzelinis variklis JAZ-M206D. 100 km sunaudodavo 40 l degalų. Didžiausias greitis – 95 km/h. Autobuso apipavidalinimas „amerikietiško" stiliaus, gofruoto aliuminio bortais, chromuotimis detalėmis. Salone sėdynės lėktuvo tipo, reguliuojamu atlošu, su atskiru apšvietimu, oro tiekimu, po grindimis įrengtos 8 bagažo ertmės.

ZIS-127 pradėtas gaminti, kai po karo TSRS išaugo tolimojo susisiekimo transporto poreikis. Šie autobusai vykdavo tolimaisiais maršrutais (Maskva–Leningradas, Maskva–Simferopolis, Maskva–Ryga, Maskva–Minskas), aptarnaudavo oro uostus. Tiesa, autobuso gamyba ilgai nesitęsė, nes pagal tarptautines konvencijas, prie kurių prisijungė TSRS, autobusų plotis negalėjo viršyti 2,5 m. ZIL gamykla persiorientavo prie sunkvežimių ir prabangių automobilių gamybos, autobusų skyrių perdavę LiAZ. Tuo tarpu tarpmiestinių autobusų paklausą TSRS užpildė Vengrijos bendrovė Ikarus, taip pat LAZ.

Vaizdas iš galo
1958–1959 m. pagamintos 4 vienetai modifikuoto ZIL-129. Jie buvo pritaikyti miestui, pneumatinėmis durimis, paprastesniu salonu, benzininiu varikliu.

Nuorodos
--------

* Čekiškas reportažas apie ZIS-127
* Talino ZIS-127 kelyje


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: ZIS-127** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Helė Torning-Šmidt*Helle Thorning-Schmidt*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1966 m. gruodžio 14 d. (56 metai) |
| Sutuoktinis (-ė) | Stefanas Kinokas |
|  |
| Veikla | Danijos politinė veikėja |
| Partija | 2005 m. Danijos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | 1994 m. Kopenhagos universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Helle Thorning-Schmidt |

**Helė Torning-Šmidt** (dan. *Helle Thorning-Schmidt*, g. 1966 m. gruodžio 14 d.) – Danijos politinė veikėja.

Biografija
----------

1994 m. baigė Kopenhagos universitetą ir Briugės Europos studijų koledžą, politologijos magistrė.

1994-1997 m. vadovavo Danijos socialdemokratų partijos sekretoriatui Europos parlamente, vėliau buvo Danijos profesinių sąjungų konfederacijos konsultantė. 1999 m. išrinkta į Europos Parlamentą.

2005 m. vasario mėn. rinkimuose tapo Folketingo (Danijos parlamento) deputate, o balandžio 12 d. išrinkta Danijos socialdemokratų partijos pirmininke vietoje Mogenso Lyketofto, kuris buvo apkaltintas partijos pralaimėjimu parlamento rinkimuose. Būdama didžiausios opozicinės partijos lydere, ji tapo ir visos Danijos opozicijos lydere su pretenzija tapti pirmąja moterimi – Danijos ministre pirmininke.

Ištekėjusi už Stefano Kinoko, lordo Kinoko, 1983–1992 m. vadovavusio Didžiosios Britanijos leiboristų partijai, sūnaus.

Papildoma informacija
---------------------

* Dėl pomėgio viešumoje pasirodyti dizainerių kurtais drabužiais ir rankinėmis oponentų vadinama *„Gucci Helle"*
* 2012 m. pateko į žurnalo Time dešimties geriausių pasaulio moterų-lyderių dešimtuką.

Nuorodos
--------

* Asmeninė svetainė Archyvuota kopija 2006-07-08 iš Wayback Machine projekto. (danų k.)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pirmoji Danijos premjerė: moteris iš turčių priemiesčio, vadovaujanti darbininkams (delfi.lt inf.)
2. ↑  Top Female Leaders Around the World (TIME inf.)


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Larsas Rasmusenas** | **Danijos ministrė pirmininkė**nuo 2011 m. spalio 3 d. | Po to:**-** |
| Partijos politinės pareigos
 |
| Prieš tai:**Mogensas Lyketoftas** | **Danijos socialdemokratų partijos pirmininkė**nuo 2005 m. | Po to:**–** |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 *Kitos reikšmės – HE.*

| Helis (He)
  |
| --- |
|  |
| Periodinė grupė | Inertinės dujos |
| Atomo numeris | 2
  |
| Išvaizda | Bespalvės dujos |
| Atomo savybės
  |
| Atominė masė(Molinė masė) | 4,002602 а.m.v. (g/mol)
  |
| Atomo spindulys | N/A pm |
| Jonizacijos energija(pirmas elektronas) | 2361,3(24,47) kJ/mol (eV)
  |
| Elektronų konfigūracija | 1s²
  |
| Cheminės savybės
  |
| Kovalentinis spindulys | N/A pm |
| Jono spindulys | 93 pm |
| Elektroneigiamumas | N/A (pagal Polingą)
  |
| Elektrodo potencialas | 0
  |
| Oksidacijos laipsniai | N/A
  |
| Termodinaminės savybės
  |
| Tankis | 0,0001787 g/cm³ |
| Šiluminė talpa | 5,188 J/(K·mol)
  |
| Šiluminis laidumas | 0,152 W/(m·K)
  |
| Lydymosi temperatūra | 0,95 K
  |
| Lydymosi šiluma | 5,230 kJ/mol
  |
| Virimo temperatūra | 4,216 K
  |
| Garavimo šiluma | 0,08 kJ/mol
  |
| Molinis tūris | 31,8 cm³/mol
  |
| Kristalinė gardelė
  |
| Kristalinė gardelė | heksagoninė
  |
| Gardelės periodas | 3,570 Å
  |

Helio atomas
**Helis** – bespalvis, bekvapis ir beskonis cheminis elementas, priklausantis inertinių dujų grupei. Helio garavimo bei virimo taškai yra patys žemiausi tarp visų elementų, normaliomis sąlygomis helis sutinkamas tik dujų pavidalu.

Helis yra antras pagal paplitimą Visatoje elementas po vandenilio. Vandenilio atomai žvaigždėse branduolinės reakcijos metu veikiant aukštai temperatūrai ir slėgiui virsta helio atomais, šios reakcijos metu išlaisvinamas didelis kiekis energijos ir aukšto dažnio elektromagnetinės bangos.

Helio lazeris
Helis yra inertiškas, t. y. labai sunkiai reaguoja su kitais elementais, tačiau specialiomis sąlygomis gali reaguoti su jodu, fluoru, siera ir fosforu.

Istorija
--------

Pirmą kartą helis aptiktas stebint Saulės užtemimą Indijoje 1868 metais kaip ryškiai geltona Saulės chromosferos juosta. Šį stebėjimą atliko prancūzų astronomas Pjeras Jansenas (*Pierre Janssen*). Tais pačiais metais anglų astronomas Normanas Lokjeris (*Norman Lockyer*) taip pat stebėjo anksčiau nežinomą geltoną juostą Saulės spektre ir padarė išvadą, kad taip yra dėl Žemėje neaptinkamo cheminio elemento. Jis kartu su chemiku Edvardu Franklendu (*Edward Frankland*) pavadino elementą graikišku Saulės vardu *helios*.

Britų chemikas Viljamas Ramsėjus (*William Ramsay*) 1895 metais pirmą kartą išskyrė helį Žemėje. Vėliau, 1905 metais, helis išskirtas iš gamtinių dujų.

Būsenos
-------

Standartinėje temperatūroje esant standartiniam spaudimui helis egzistuoja tik monoatominių dujų pavidalu. Kietėja tik esant ypač dideliam slėgiui.

Naudojimas
----------

Helio-deguonies mišinį (80:20) naudoja astmatikai arba narai kaip kvėpavimo dujas – šiuo mišiniu saugiau kvėpuoti, kadangi oro sudėtyje esantį azotą N, turintį toksinį poveikį narui, pakeičia helis.

Dėl to, kad helis yra apie penkis kartus lengvesnis už orą, jis naudojamas kaip balionų ir skraidymo aparatų užpildomosios dujos. Kadangi helis yra inertiškos ir nedegios dujos, jos praktiškai išstūmė vandenilį, kuris naudotas toje pačioje srityje.

Vikižodynas
Koordinatės: 55°56′54″š. pl. 21°56′46″r. ilg.﻿ / ﻿55.948275°š. pl. 21.946069°r. ilg.﻿ / 55.948275; 21.946069


|  |
| --- |
| **Stanelių pagrindinė mokykla** |
| Stanelių pagrindinė mokykla herbas |
|  |
| **Adresas** | Staneliai, Plungės raj. |
| **Direktorius(-ė)** | Rimantas Gentvilas |
| **Mokinių skaičius** | 109 |
| **Įkūrimo data** | 1921 |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 15 |

**Plungės rajono Stanelių pagrindinė mokykla** – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Plungės raj. Staneliuose, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Steigėjas Plungės rajono savivaldybės taryba.

Istorija
--------

Stanelių kaime pradinė mokykla įsikūrė 1921 m. valstiečio Gruiniaus troboje. Buvo tik viena klasė, mokėsi apie 18 mokinių. Vėliau mokykla veikė Prano Ario, Smilingio namuose. 1948 m. pradėjus steigtis septynmetėms mokykloms, atidaryta penkta klasė. 1969 metais buvo pastatytas naujas aštuonmetės mokyklos pastatas. Vėliau mokykla tampa devynmetė. 2000 metais mokyklą baigė pirmoji dešimtokų laida.

2015 m. prijungta prie Plungės Babrungo pagrindinės mokyklos.

Direktoriai
-----------

* 1940 m. Salomėja Tarvydienė;
* 1957 m. Valentinas Valančius;
* 1987 m. Algirdas Serva;
* 1990 m. Vaidotas Račkauskas;
* 2000 m. Rimantas Gentvilas.

Mokytojai
---------

Kristina Pilitauskienė,
Danutė Vilnienė,
Danutė Puplauskienė,
Jolanta Senkuvienė,
Irena Dobilienė,
Rima Tilvikienė,
Vilija Bertašienė,
Edita Mockuvienė,
Vincas Senkus,
Elena Kulbokienė,
Vidutė Česnauskienė,
Stanislovas Tutlys,
Silvija Lubienė,
Regina Čeplinskienė
Lina Andriekienė

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė Archyvuota kopija 2007-09-11 iš Wayback Machine projekto.
**Lyginamoji kalbotyra** (arba ***lyginamoji filologija***) – kalbotyros mokslo atšaka, nagrinėjanti kalbų tarpusavio ryšius. Šios mokslo šakos pagrindinė veiklos sritis yra kalbų grupavimas į giminingų kalbų grupes ir šeimas, prokalbių atkūrimas, istorinės kalbų kaitos fiksavimas, žodžių etimologijos nustatymas. Taikomas lyginamasis, filologinis, vidinės rekonstrukcijos ir kiti metodai.

Kalbų panašumų pastebėta dar antikoje. Renesanso epochoje, daugiausia remiantis panašiai tariamais ir tos pačios ar artimos reikšmės žodžiais, buvo teigiama, kad naujosios kalbos yra kilusios iš lotynų, graikų ar kitų senųjų kalbų. Lyginamosios kalbotyros pradininku laikomas XVIII a. britų mokslininkas Viljamas Džonsas, pastebėjęs ir pagrindęs sanskrito ir klasikinių bei šiuolaikinių Europos kalbų panašumus. Šis mokslas suklestėjo XIX a. kuomet padėti pagrindai šiuolaikinei kalbų klasifikacijai. Francas Bopas pirmasis pradėjo nuodugnų indoeuropietiškų šaknų ir fleksijų lyginimą ir moksliškai pagrindė Džonso teoriją apie bendrą šių kalbų giminystę. Danų kalbininkas Rasmusas Raskas pabrėžė, kad lyginant kalbas svarbiausia yra ne leksika, o morfologija, nes žodžių daryba, priešingai nei žodžiai, nebūna pasiskolinta. Jis pagrindė germanų kalbų giminystę. Rusų mokslininkas Aleksandras Vostokovas atkreipė dėmesį, kad kalbų ryšiams tirti būtina nagrinėti mirusias kalbas, kadangi jos išsaugojusios daug svarbių prokalbės elementų. Viena svarbiausių lyginamosios kalbotyros asmenybių buvo Fernandas Sosiūras, kuris kalbotyrą susiejo su semiotika. Augustas Šleicheris bandė atkurti indoeuropiečių prokalbę.

Klasikiniai lyginamosios kalbotyros metodai remiasi itin atsargiu morfemų lyginimu, atsižvelgiant į balsiokaitos, fonetinio pakitimo aspektus, pastebint reguliarius pokyčius. Taikomi ir labiau kontroversiški metodai, lyginant ne morfemas, o leksemas, t. y. jei keliose kalbose yra panašiai skambantis ir panašią reikšmę turintis žodis, preziumuojama, kad tos kalbos giminingos (masinio palyginimo metodas). Šio metodo rezultatai neretai būna klaidingi, tačiau jis gali būti naudingas pirminiam kalbų palyginimui. Nekritiškas lyginamosios kalbotyros taikymas priskiriamas pseudomokslui – paviršutiniškais kalbų palyginimais bandomos pagrįsti įvairios istorinės hipotezės, nacionalistinės ar religinės teorijos.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Bonifacas Stundžia, Miguel Villanueva Svensson. *lyginamoji kalbotyra*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Šiuolaikinėse industrinėse ir poindustrinėse valstybėse kalbai, kuri nevartojama viešajame gyvenime, išlikti yra labai sudėtinga. Dėl standartizuotos švietimo sistemos, aukštų raštingumo reikalavimų darbe ir dažnų kontaktų su valstybinėmis įstaigomis, bet kuri kalba, kuri nėra oficiali, tampa marginalizuota ir gali išlikti tik tarp nedidelės elito grupės arba ritualizuota forma, o ne gyva ir besivystančia kalba.

Daugiareikšmę kalbos politikos sąvoką išsamiai yra aptaręs amerikietis mokslininkas H. Šifmanas (H. Schiffman). Pasak jo, kalbos politika – tai valstybės priimami sprendimai dėl :

* kalbos (kalbų) statuso,
* vartosenos,
* vartojimo sričių ir
* tų kalbų vartotojų teisių.

Kalbos politikos rūšys
----------------------

Gali būti įvairių kalbos politikos rūšių:

**Užmaskuotoji kalbos politika**– nemini jokios kalbos jokiame teisės akte, administracinėse taisyklėse ar kt. Kalbinių teisių garantijos išplaukia iš kitų sričių politikos, konstitucinių garantijų, iš pačios „įstatymų dvasios" (numanomos, nepareikštos, suvokiamos kaip nerašytas įstatymas, faktinės, tradicinės, įprastinės ir t. t.).
**Atviroji kalbos politika**– aiškiai nustato tam tikrų arba visų kalbinių grupių teises vartoti savo kalbas visose srityse, kur yra realus jų poreikis. Atviroji politika griežtai taiko didžiausio politinio pakantumo principus (aiškumą, specifiškumą, teisiškumą).
**Skatinamoji kalbos politika**– skatina tam tikros kalbos (kalbų) vartojimą konstitucinėmis, administracinėmis ir teisinėmis garantijomis; skiria ir/arba užtikrina kalbai išteklių; apibrėžia ir nustato vartojimo sritis (mokykla, teismas, administravimas ir pan.). Skatinamoji kalbos politika gali būti ir užmaskuota: faktiškai (de facto) skatinti vieną (ar daugiau) kalbų aiškiai to neskelbdama; atviroji skatinamoji politika įvardija kalbą (kalbas) ir jos teises bei teritoriją (arba ją/jas vartojančių asmenų teises ir vartojimo teritoriją) teisės kodeksuose, konstitucijoje ir kt.
**Tolerantiškoji kalbos politika**– leidžia vartoti tam tikrą kalbą (kalbas) neskirdama jai specialių išteklių, laiko, vietos, nenustatydama vartojimo sričių ir t. t. Ji taip pat gali būti užmaskuota (toleruojama kalba niekur ir niekaip neminima) arba atvira (toleruotina kalba nustatoma ir įvardijama atvirai).
**Mišri kalbos politika**– skatinamoji politika gali toleruoti mažumos kalbą (mažumų kalbas). Mokyklos gali organizuoti dvikalbį mokymą įtraukdamos į jį ir mažumų kalbas savo pačių arba tėvų lėšomis. Kadangi šioms kalboms remti skiriama mažai viešųjų išteklių (arba neskiriama nieko), galima teigti, kad jos tik toleruojamos.
Pagrindinis Lietuvos kalbos politiką nustatantis teisės dokumentas yra Lietuvos Respublikos valstybinės kalbos įstatymas, kuriame išplėtota Lietuvos Respublikos Konstitucijos 14 straipsnio nuostata „Valstybinė kalba – lietuvių kalba". Valstybinės kalbos politikos gairės – dokumentas, kuriame išdėstyta lietuvių kalbos raidos skatinimo strategija.
**Lyginamoji istorija** – tai skirtingų visuomenių, egzistavusių tuo pačiu istoriniu periodu arba turinčiu panašias kultūrines sąlygas lyginimas. Lyginamoji visuomenių istorija atsirado kaip gan svarbi specialybė Švietimo epochos metu XVIII amžiaus intelektualų, tokių kaip Monteskjė, Volteras, Adamas Smitas, tarpe. XIX amžiaus sociologai ir ekonomistai, tokie kaip Aleksis de Tokvilis, Karlas Marksas ir Maksas Vėberis, dažnai naudojo lyginamosios istorijos metodą. Pirmojoje XX amžiaus pusėje skaitomiausi buvo Špenglerio, Sorokino ir Toinbio lyginamosios istorijos darbai. Tačiau nuo šeštojo dešimtmečio lyginamoji istorija pamažu nyko iš viešosios erdvės ir dabar lyginamoji istorija yra nepriklausomai dirbančių joje specializuojančių mokslininkų sritis.

Istorikai dažniausiai pripažįsta tik tam tikrų institucijų (bankų veiklą, moterų teises, etninį identitetą ir pan.) skirtingose visuomenėse lyginimą, tačiau po priešiškos reakcijos Toinbio atžvilgiu šeštajame dešimtmetyje, istorikai iš esmės nekreipia dėmesio į plačias lyginamąsias studijas, kurios apima plačius pasaulio istorijos periodus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Spengler (1918)
2. ↑  Sorokin (1950); Sorokin (1959)
3. ↑   Toynbee (1934-61)
4. ↑  Barraclough (1979), 1 skyrius.
5. ↑  William H. McNeill, *Arnold J. Toynbee: A Life* (1989) ch 1
| **Stanislava Valužytė** |
| --- |
| Gimė | 1922 m.Dauginčiai, Kartenos valsčius |
| Mirė | 1948 m. rugpjūčio 10 d. (~26 metai)Balsiškiai, Kartenos valsčius |
| Tėvas | Ignas Valužis |
| Motina | Stanislava Valužienė |
|  |
| Veikla | Lietuvos partizanė |

**Stanislava Valužytė**, slap. **Meilė** (1922 m. Dauginčiuose, Kartenos valsčius – 1948 m. rugpjūčio 10 d. Balsiškiuose, Kartenos valsčius) – Žemaičių apygardos partizanė.

Biografija
----------

Gimė ūkininkų Igno ir Stanislavos Valužių šeimoje. Baigusi Gaudučių pradinę mokyklą, dirbo tėvų ūkyje. Tėvas po karo enkavedistų buvo suimtas ir išvežtas prie Belomoro kanalo statybos ir ten mirė.

1947 m. vėlų rudenį (kitais duomenimis – 1948 m. balandžio mėn.) su motina pasitraukė į mišką, įstojo į LLA Žemaičių apygardos Kardo rinktinės Buganto kuopos partizanų gretas.

Kartu su motina Stanislava Valužiene-Močiute ir kitais 5 kuopos partizanais žuvo 1948 m. rugpjūčio 10 d. prie Tyro durpyno, Balsiškiuose įvykusiame mūšyje su MGB vidaus kariuomenės 24-jo šaulių pulko kareiviais ir MGB Kartenos, Salantų, Skuodo, Darbėnų ir Kretingos poskyrių stribais.

Šaltiniai
---------

* Lietuvos ypatingasis archyvas, f. K-1, ap. 3, b. 1176, l. 22, 31-32; b. 1241, l. 22, 31; ap. 58, b. P-15719, l. 11
* Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo departamento 1997 m. spalio 24 d. pažyma
*Kitos reikšmės – Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia.*
Koordinatės: 55°30′25″š. pl. 23°04′52″r. ilg.﻿ / ﻿55.5070°š. pl. 23.0812°r. ilg.﻿ / 55.5070; 23.0812

|  Lyduvėnų šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Kauno |
| **Dekanatas** | Raseinių |
| **Savivaldybė** | Raseinių rajonas |
| **Gyvenvietė** | Lyduvėnai |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 1761 m. |

**Lyduvėnų šv. apaštalą Petro ir Pauliaus bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Lyduvėnų miestelyje, Dratvens (Dubysos dešiniojo intako) dešiniajame krante. Turi vėlyvojo baroko bruožų.

Istorija
--------

Lyduvėnų katalikų bažnyčia XVI a. antrojoje pusėje atiteko evangelikams reformatams. 1613 m. minima katalikų bažnyčia. XVIII a. pirmojoje pusėje pradėta statyti mūrinė bažnyčia. Mirus Lyduvėnų dvaro savininkui, statyba sustojo. Vėl pradėta 1755 m.

1761 m. bažnyčia pastatyta. Stanevičiai 1754 m. jai skyrė 6 valakus ir 7 margus žemės. Lyduvėnuose gyveno 2 kunigai. 1853 m. minima parapinė mokykla. Klebonas Antanas Opulskis 1863 m. ištremtas į Sibirą (ten 1872 m. mirė). Architektas Nikolajus Andrejevas 1902 m. suprojektavo bažnyčios bokštą. Jis 1907 m. pastatytas ne pagal projektą. Statinį komisija priėmė tik 1911 metais. 1914 m. įsteigta „Saulės" draugijos mokykla. Per Antrąjį pasaulinį karą bažnyčia apgriauta, vėliau suremontuota. Bokštas pastatytas žemesnis už buvusį.

Architektūra
------------

Bažnyčia turi vėlyvojo baroko bruožų, stačiakampio plano, vienabokštė, su pusapskrite apside. Šventoriaus tvora mūrinė. Jame yra kapinės.

Nuorodos
--------

* Lyduvėnų šv. apašt. Petro ir Pauliaus bažnyčia

Lyduvėnų bažnyčia nuo kapinių pusės
| Lygamiškio piliakalnis |
| --- |
| Lygamiškio piliakalnio ženklas |
| 

Lygamiškio piliakalnisLygamiškio piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°37′52.4″ š. pl. 25°33′57.4″ r. ilg.﻿ / ﻿55.631222°š. pl. 25.565944°r. ilg.﻿ / 55.631222; 25.565944Koordinatės: 55°37′52.4″ š. pl. 25°33′57.4″ r. ilg.﻿ / ﻿55.631222°š. pl. 25.565944°r. ilg.﻿ / 55.631222; 25.565944 |

 |
| Vieta | Utenos rajonas |
| Seniūnija | Užpalių seniūnija |
| Aukštis | 10 m |
| Plotas | 70x60 |
| Naudotas | I tūkstantmetis |
| Žvalgytas | 1958, 1970 |
| Registro Nr. | / A929KP / 24057, 24058, 3634 |

**Lygamiškio piliakalnis su gyvenviete**, *Geniupio kalnas, Užpaliai* – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 3634; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A929KP) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24058) Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, Lygamiškio kaime, Užpalių seniūnija. Pasiekiamas iš žvyrkelio Užpaliai – Svėdasai už 500 m nuo Užpalių centro pervažiavus Šventąją, pirmoje sankryžoje pasukus į kairę pietvakarių kryptimi ir pavažiavus 1 km yra kelio dešinėje šiaurės vakaruose.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas Šventosios dešiniojo kranto aukštumos kyšulyje, Geniupio dešiniajame krante. Aikštelė trikampė, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 70 m ilgio, 60 m pločio pietvakarių krašte. Čia supiltas 90 m ilgio, 1,3 m aukščio, 10 m pločio lanko formos pylimas išoriniu 1,6 m aukščio šlaitu. Šlaitai statūs, 8-10 m aukščio.

Piliakalnis apardytas arimų, dirvonuoja, šlaitai apaugę pušelėmis.

Šiaurinėje ir rytinėje papėdėje, 0,5 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta brūkšniuotos ir grublėtos keramikos.

Tyrimai
-------

1958 m. ir 1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu.

Lugamiškio piliakalnis iš rytų pusėsLugamiškio piliakalnis iš rytų pusės

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Aluotų piliakalnis 18 km | Radžionių piliakalnis 16 km | Šeimyniškių piliakalnis 5 km |  |
| Lašinių piliakalnis (Anykščiai) 26 km |  | Užpalių piliakalnis 2,5 km |
| Šiaudinių piliakalnis 10 km | Nolėnų piliakalnis 8 km | Gaigalių piliakalnis (Utena) 3,5 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Nuotraukos
----------

* Lygiamiškio piliakalnis iš šiaurės rytų pusėsLygiamiškio piliakalnis iš šiaurės rytų pusės
* Lygamiškio piliakalnis iš šiaurės pusėsLygamiškio piliakalnis iš šiaurės pusės
* "Laumės valtis" ant Lygamiškio piliakalnio papėdės"Laumės valtis" ant Lygamiškio piliakalnio papėdės

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 98 (Nr. 387)

* Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998. T. 2. P. 154.
* Покровский Ф. В. Археологическая карта Ковенской губернии. Вильна, 1899.
* Gintautas Zabiela. Piliakalniai // Utenos krašto enciklopedija. Vilnius, 2001. p. 49.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Lygamiškis
Koordinatės: 55°56′56″š. pl. 21°56′46″r. ilg.﻿ / ﻿55.9489°š. pl. 21.9461°r. ilg.﻿ / 55.9489; 21.9461

|  Stanelių šv. Kazimiero koplyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Telšių |
| **Dekanatas** | Žemaičių Kalvarijos |
| **Savivaldybė** | Plungės rajonas |
| **Gyvenvietė** | Staneliai |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | 2011 m. |

**Stanelių šv. Kazimiero koplyčia** – Plungės šv. Jono Krikštytojo parapijos koplyčia,  stovinti Stanelių kaime (Paukštakių sen.), Plungės rajone, 250 m į pietryčius nuo kelio  **A11**  Šiauliai–Palanga . 

Koplyčia įrengta 2011 m. buvusio vaikų darželio pastate. Jai yra suteikti tituliniai šv. Kazimiero atlaidai. Kiekvieną sekmadienį vyksta mišios, kurias aptarnauja Plungės klebonas.

Koplyčios interjeras

Istorija
--------

2011 m. lapkričio 11 d. įvyko Žlibinų kultūros centro Stanelių filialo atidarymas po atliktų rekonstrukcijos ir viešosios infrastruktūros darbų. Visi susirinkusieji buvo pakviesti į tame pačiame pastate įsikūrusią koplyčią. Klebonas Julius Meškauskas ją pašventino ir pranešė naujieną – koplyčiai suteiktas šv. Kazimiero vardas ir gautas paties Popiežiaus palaiminimas septynerius metus atlikti titulinius atlaidus. 

2013 m. kovo 3 d. buvo pašventinta šv. Kazimiero skulptūra.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Stanelių šv. Kazimiero koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Plungės šv. Jono Krikštytojo parapija
2. ↑  Rudeniškas šaltukas neišgąsdino staneliškių
3. ↑  Renginys sausakimšoje salėje Archyvuota kopija 2018-03-25 iš Wayback Machine projekto.
██ nariai

██ partneriai

**Europos elektrotechnikos standartizacijos komitetas** (**EESK**) (pranc. *Comité Européen de Normalisation Électrotechnique*, **CENELEC**; angl. *European Committee for Electrotechnical Standardization*) – organizacija, atsakinga už standartizaciją elektrotechnikos srityje Europoje. Kartu su ETSI (telekomunikacijos) ir CEN (kitos technikos sritys), CENELEC sudaro Europos technikos standartizacijos sistemą.

Šių institucijų išleidžiamus standartus reguliariai priima daugelis šalių už Europos ribų, kurios laikosi Europos techninių standartų.

CENELEC buvo įkurta 1973 m. Prieš tai už standartizaciją elektrotechnikos srityje buvo atsakingos dvi organizacijos – CENELCOM ir CENEL. CENELEC yra ne pelno organizacija pagal Belgijos teisinę sistemą, įsikūrusi Briuselyje. Jos narėmis yra daugelio Europos valstybių nacionalinės elektrotechnikos standartizacijos institucijos.

Narystė ir partneriai
---------------------

Dabartinėmis CENELEC narėmis yra: Airija, Austrija, Belgija, Bulgarija, Čekija, Danija, Estija, Graikija, Islandija, Ispanija, Italija, Jungtinė Karalystė, Kroatija, Kipras, Latvija, Lenkija, Lietuva, Liuksemburgas, Makedonija, Malta, Nyderlandai, Norvegija, Portugalija, Prancūzija, Rumunija, Slovakija, Slovėnija, Suomija, Švedija, Šveicarija, Turkija, Vengrija ir Vokietija.

Partnerėmis, siekiančiomis tapti visateisėmis narėmis yra: Albanija, Baltarusija, Bosnija ir Hercegovina, Egiptas, Gruzija, Izraelis, Jordanija, Juodkalnija, Libija, Marokas, Moldova, Serbija, Tunisas ir Ukraina.

CENELEC yra pasirašiusi bendradarbiavimo sutartis su: Kanada, Kinija, Pietų Korėja, Japonija, taip pat neformalų susitarimą su JAV. Vyksta diskusijos dėl bendradarbiavimo susitarimo su Rusija.

Nors CENELEC glaudžiai bendradarbiauja su Europos Sąjunga, ji nėra ES institucija.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Europos standartizacijos komitetas (CEN)
* Europos telekomunikacijų standartizacijos institutas (ETSI)

Išnašos
-------

1. ↑  CENELEC nariai Archyvuota kopija 2015-09-23 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  CENELEC partneriai Archyvuota kopija 2015-09-23 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  CENELEC tarptautiniai partneriai Archyvuota kopija 2013-05-24 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2012-12-21 iš Wayback Machine projekto.