recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Juozapas Bonaventūras Zaluskis** |
| --- |
|  |
| Zaluskiai |
| Herbas „Junosza" |
| Herbas „Junosza" |
|  |
| Gimė | 1787 m. liepos 14 d. |
| Mirė | 1866 m. balandžio 25 d. (78 metai) |
| Tėvas | Teofilis Voicechas Zaluskis |
| Motina | Honorata Stempkovska |
| Sutuoktinis (-ė) | Zofija Antonina Mariana Pšerembska |
| Vaikai | Zigmuntas Bogumilas Adamas Zaluskis |
|  |
|  **Vikiteka** | Juozapas Bonaventūras Zaluskis |

**Juozapas Bonaventūras Zaluskis** (lenk. *Józef Bonawentura Załuski*, 1787 m. liepos 14 d. Oicuve − 1866 m. balandžio 25 d. Krokuvoje) − 1830 m. sukilimo generolas, Aleksandro I ir Nikolajaus I adjutantas, memuaristas.

Biografija
----------

Juozapas Bonaventūras Zaluskis gimė 1787 m. liepos 14 d. Karūnos dvaro paiždininkio Teofilio Voicecho Zaluskio ir Gonoratos Stemkovskos šeimoje. Gavo grafo titulą. Turėjo žemės nuosavybę Jasenico, Pušaloto ir Pristavo kaimuose. Karolio Zaluskio vyresnysis brolis. 1807 m. pradėjo karinę karjerą imperatoriaus gvardijos 1-ajame kavalerijos pulke. Dalyvavo Napoleono kampanijose 1808−1811 ir 1812−1814 m.

Nuo 1815 m. Juozapas Bonaventūras Zaluskis buvo Aleksandro I Romanovo adjutantu ir vėliau − Nikolajaus I.

1829−1830 m. buvo masonų ložės „Kazimieras Didysis" narys.

Nuo 1826 iki 1830 m. buvo Krokuvos miesto mokyklų kuratorius.

1830 m. sukilimo metu Juozapas Bonaventūras Zaluskis buvo pulko vadas ir Lenkijos žvalgybos viršininkas. 1848 m. buvo nacionalinės gvardijos, dislokuotos Lvove, vadas.

Už savo dalyvavimą sukilime buvo areštuotas Rusijos valdžios ir įkalintas. Po jo išleidimo, jis apsigyveno Galicijoje. Mirė 1866 m. balandžio 25 d. ir buvo palaidotas Grembošuvo kaimo parapijos bažnyčioje.

Šeima
-----

Juozapas Bonaventūras Zaluskis 1816 m. rugpjūčio 28 d. vedė Zofiją Antoniną Marianą Pšerembską. Santuokoje gimė sūnus Zigmuntas Bogumilas Adamas Zaluskis.

Juozapo Bonaventūro Zaluskio sarkofagas Grembošuvo kaimo parapijos bažnyčioje

Kūriniai
--------

* Wspomnienia w skróceniu z r. 1831… (1860);
* Wspomnienia o pułku lekkokonnym Gwardii Napoleona I… (1862);
* Wspomnienia o pułku lekkokonnym polskim (1865).

Literatūra
----------

* Janusz Staszewski, Generał Józef Załuski. Poznań, 1934 (Seria: Życiorysy Zasłużonych Polaków Wieku XVIII i XIX).

Nuorodos
--------

* Załuski Józef Bonawentura/ Internetowa encyklopedia PWN, Wydawnictwo Naukowe PWN. Archyvuota kopija 2012-02-18 iš Wayback Machine projekto.
* Załuski Józef Bonawentura, WIEM Encyclopedia Archyvuota kopija 2016-03-03 iš Wayback Machine projekto.
**Domnitorius** (rumun. *domnitor*) – oficialus Jungtinės Valachijos ir Moldavijos kunigaikštystės valdovo titulas 1859–1866 m.

Titulas *domnitor* viduramžiais buvo vartojamas kartu su slaviškos kilmės titulu *voievod* (ar *voivode* 'vaivada') ir jų dariniais. Žodis *domnitor* kilęs iš rumun. *domn* 'valdovas, valdytojas', šis iš lot. *dominus* 'dominas'.
Titulas *domnitor* reikšti Jungtinės kunigaikštystės valdovą ėmė tik po to, kai Valakijos ir Moldavijos kunigaikštysčių gyventojai 1859 m. nepriklausomai išsirinko tą patį valdovą – Aleksandrą Joaną Kuzą (rumun. *Alexandru Ioan Cuza*).

Iki tol Valachijos ir Moldavijos kunigaikštysčių valdovai retkarčiais būdavo pavadinami šiuo žodžiu, nors oficialūs jų titulai pavadinimas buvo *vaivada* ir gospodaris, ypač po to, kai juos pripažino Osmanų imperijos sultonai.

Paskutiniai du Rumunijos domnitoriai buvo Aleksandras Joanas Kuza (1859–1866 m. nušalintas) ir Karlas Hohencolernas-Zigmaringenas (vėliau – Karolis I Rumunas), ėmęs valdyti 1866 m. 1878 m. Osmanų imperija rašytiniais dokumentais pripažino, kad Rumunija yra nepriklausoma kunigaikštystė ir daugiau nebėra Osmanų imperijos vasalas.

1881 m. Karolis I buvo karūnuotas kaip Rumunijos karalius.

Nuorodos
--------

1. ↑  „Reminiscences of the King of Roumania", Edited from the original with an Introduction by Sidney Whitman, Authorized edition, Harper & Brothers: New York and London, 1899, pp.275-277.
| **Pluteus atromarginatus** |
| --- |
| Juodkraštė skydabudė (*Pluteus atromarginatus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Skydabudiniai  *( Pluteaceae)* |
| Gentis: | Skydabudė  *( Pluteus)* |
| Rūšis: | Juodkraštė skydabudė  *( Pluteus atromarginatus)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Juodkraštė skydabudė** (lot. *Pluteus atromarginatus*) – skydabudžių (*Pluteus*) genties grybų rūšis.

Labai panaši į elninę skydabudę. Skiriasi nuo jos kiek mažesniais ir tamsesniais vaisiakūniais, ypač juodai taškuotais lakštelių pakraščiais. Kepurėlė 5-10 cm skersmens, jauna kūgiška, senesnė netaisyklingai paplokščia, dažniausiai su buku gūbreliu, žvynuota, ruda, tamsiai ruda ar net juodai ruda. Lakšteliai iš pradžių balti, vėliau rožiniai, pakraščiai su juodais taškeliais, nepriaugę prie koto. Kotas 5-10 cm ilgio, 0,5-1 cm storio, pilkas, pilkai rudas, apšepęs juosvais plaušeliais, dažniausiai į pagrindą storėjantis. Trama balta, minkšta, nekarti.

Auga nuo pavasario iki vėlyvo rudens ant supuvusių spygliuočių medžių, dažniausiai pušų. Valgoma, bet nelabai skani.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vincentas Urbonas. *Grybai*. Vilnius: Mokslas, 1986. p. 141.
| Chara Chotasᠬᠠᠷᠠ ᠬᠣᠲᠠ |
| --- |
|  |
| Chara Choto griuvėsiai |
| 

Chara ChotasChara Chotas

 |
| Koordinatės | 41°46′0″ š. pl. 101°09′0″ r. ilg.﻿ / ﻿41.76667°š. pl. 101.15000°r. ilg.﻿ / 41.76667; 101.15000Koordinatės: 41°46′0″ š. pl. 101°09′0″ r. ilg.﻿ / ﻿41.76667°š. pl. 101.15000°r. ilg.﻿ / 41.76667; 101.15000 |
| Vieta | Gansu, Kinija |
| Regionas | Vidurinė Azija |
| Istorija |
| Statytojas | tangutai |
| Pastatytas | 1032 m. |
| Sugriautas | 1372 m. |
| Laikotarpis | viduramžiai |
| Tauta | tangutai, mongolai |
| Informacija |
| Kasinėjimų datos | 1908, 1909, 1926 m. |

**Chara Chotas** (mong. *ᠬᠠᠷᠠ ᠬᠣᠲᠠ*), **Edžnajus** arba **Heišujis** (kin. 黑水城, pinyin: *Hēishuǐchéng*) – senovinio įtvirtinto miesto liekanos dabartinės Kinijos centrinėje dalyje, Gansu provincijoje, prie Edzin Golo žemupio. Pavadinimas mongolų kalba reiškia „juodasis miestas".

Chara Chotas įkurtas 1032 m. tangutų tautos (siejami su kinais-tibetiečiais). XI a. miestas tapo svarbiu Vakarų Sia prekybiniu centru. Buvo tvirtovė, miesto sienos. 1226 m. miestą užkariavo Čingischanas. Valdant mongolams, Chara Chotas tebegyvavo, valdant Chubilajui smarkiai išsiplėtė. Čia kirtosi keliai, jungiantys Karakorumą, Šangdu ir Kumulą. Manoma, kad Chara Chotas yra Marko Polo aprašymuose paminėtas Edzinos miestas. 1372 m. miestą apgulė Mingų dinastijos armija ir nutraukė vandens tiekimą. Chara Chotas buvo užimtas ir sugriautas.

1908 m. dingusio miesto griuvėsius atrado rusų keliautojas Piotras Kozlovas. Čia buvo rasta ~2000 rankraščių tangutų kalba. Taip pat rasta odos, keramikos, vilnos dirbinių. Atkastos 9,1 m aukščio ir 3,7 m pločio miesto sienos, tvirtovės, gyvenamųjų namų liekanos. Dauguma radinių saugoma Sankt Peterburgo Ermitaže.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 466
**Klaipėdos rajono savivaldybės taryba** – Klaipėdos rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1995 m. kovo 25 d.

Teisinis pagrindas
------------------

Rinkimai įvyko vadovaujantis 1992 m. spalio 25 d. Konstitucijos nuostatomis, 1994 m. liepos 7 d. naujuoju Vietos savivaldos įstatymu ir nauju 1994 m. liepos 7 d. savivaldybių tarybų rinkimų įstatymu. Be to, 1994 m. liepos 19 d. priimtas Lietuvos Respublikos teritorijos administracinių vienetų ir jų ribų įstatymas.

Lietuvos Respublikos administraciniais vienetais tapo apskritys ir savivaldybės, gyvenamosios vietovės suskirstytos į miesto ir kaimo gyvenamąsias vietoves. Panaikintos savivaldybių pakopos, miesto gyvenamosioms vietovėms priskirti miestai, kaimo gyvenamosioms vietovėms – miesteliai ir kaimai. Savivaldybė sudaroma iš gyvenamųjų vietovių. Jos teritorija gali būti skirstoma į seniūnijų aptarnaujamas teritorijas. Iki 25 sumažintas Klaipėdos rajono savivaldybės tarybos narių skaičius, meras tapo ir atstovaujamosios, ir vykdomosios valdžios galva.

Rinkimai
--------

### Rinkimuose dalyvavusios partijos

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| **Sąrašo Nr**. | **Partijos pavadinimas** | **Paduota balsų** | **Gauta mandatų** |
| 10 | Tėvynės sąjunga (Lietuvos konservatoriai) (TSLK) | 5065 | 10 |
| 2 | Lietuvos krikščionių demokratų partija (LKDP) | 3924 | 7 |
| 4 | Lietuvos demokratinė darbo partija (LDDP) | 1942 | 4 |
| 15 | Lietuvos socialdemokratų partija (LSDP) | 1496 | 3 |
| 13 | Lietuvos valstiečių partija (LVP) | 818 | 1 |
| 16 | Lietuvių tautininkų sąjunga | 418 | 0 |
|

### Tarybos nariai

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| **Vardas, pavardė** | **Partija** | **Vieta sąraše** | **Pastabos** |
| Audrius Kampas | TSLK | 1 |  |
| Juozas Gajauskas | TSLK | 2 |  |
| Zigmantas Dangirdas Lingys | TSLK | 3 |  |
| Vidutė Petrauskienė | TSLK | 4 |  |
| Jonas Čepas | TSLK | 5 |  |
| Rimantas Kripaitis | TSLK | 6 |  |
| Ramunė Dirginčienė | TSLK | 7 |  |
| Stanislovas Juozapas Mažeika | TSLK | 8 |  |
| Tomas Aleksa | TSLK | 9 |  |
| Jonas Hugo Silius | TSLK | 10 |  |
| Danutė Jonikaitė | LKDP | 1 |  |
| Kęstutis Cirtautas | LKDP | 2 |  |
| Česlovas Leonas Kareckas | LKDP | 3 |  |
| Juozapas Vytautas Kazlauskas | LKDP | 4 |  |
| Aloyzas Vaitkus | LKDP | 5 |  |
| Mėčislovas Raštikis | LKDP | 6 |  |
| Gintautas Bareikis | LKDP | 7 | iki 1995 m. birželio 8 d. |
| Regina Baranauskienė | LKDP | 8 | nuo 1995 m. birželio 8 d. |
| Andrius Adomaitis | LDDP | 1 |  |
| Juozapas Paliakas | LDDP | 2 |  |
| Stanislovas Muižė | LDDP | 3 |  |
| Zigmas Bitinas | LDDP | 4 |  |
| Stanislovas Tamolis | LSDP | 1 | iki 1995 m. rugsėjo 25 d. |
| Bronius Paulauskas | LSDP | 2 |  |
| Stanislovas Šiukšta | LSDP | 3 |  |
| Mykolas Šukutis | LSDP | 5 | nuo 1995 m. rugsėjo 25 d. |
| Ipolitas Bitinas | LVP | 1 |  |
|

Veikla
------

Rajono meru išrinktas Kęstutis Cirtautas, jo pavaduotoja Danutė Jonikaitė. Savivaldybės administratoriumi paskirtas Antanas Ragaliauskas.

Nuorodos
--------

Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2020-11-17 iš Wayback Machine projekto.
| **Juozapas Antanas Kosakovskis** |
| --- |
|  |
| Kosakovskiai |
| Kosakovskių herbas Ślepowron (Juodvarnis) |
| Kosakovskių herbas *Ślepowron* (Juodvarnis) |
|  |
| Gimė | 1772 m.Martyniškis |
| Mirė | 1842 m. spalio 28 d. (~70 metų)Liukonys |
| Tėvas | Antanas Kosakovskis |
| Motina | Eleonora Straševičiūtė |
|  |
|  **Vikiteka** | Juozapas Antanas Kosakovskis |

**Juozapas Antanas Kosakovskis** (lenk. *Józef Korwin-Kossakowski*, (1772 m. Martyniškyje – 1842 m. Liukonių dvare, dabar Širvintų rajonas), Prancūzijos kariuomenės generolas, Napoleono I adjutantas, ypač pasižymėjęs 1812 m. kampanijos Rusijoje metu.

Etmono Simono Kosakovskio protekcijos dėka tapo LDK divizijos I brigados vėliavininku. J. Antanas Kosakovskis buvo Tado Kosciuškos šalininkas.

1812 m. įstojo į prancūzų armiją. Kaip ir nemažai Lietuvos-Lenkijos patriotų siekė su Prancūzijos pagalba atstatyti Abiejų Tautų Respubliką 1772 m. ribose. Juozapas Antanas Kosakovskis greit tapo Napoleono I pirmuoju adjutantu. Jam buvo suteiktas generolo laipsnis bei prancūzų grafo-*comte* titulas. Juozapas Antanas Kosakovskis ėjo Maskvos karo komendanto pareigas.

Po karo apsigyveno Vilniuje, kolekcionavo Napoleono karo relikvijas ir įvairias senienas, kurias vėliau paveldėjo jo sūnėnas Pranciškus (brolio Simono sūnus), perdavęs visą kolekciją Vilniaus muziejui. 

Iš savo dėdės etmono Simono Martyno Kosakovskio paveldėjo Lukonius (dabar Širvintų rajonas), kuriuose mirė spalio 28 d. 1842 m. Nepaliko palikuonių. Generolo palaikai ilsisi Jonavos Šv. Jokūbo bažnyčios požemyje

Apdovanojimai
-------------

* Napoleono I kalavijas,
* Maltos ordinas,
* Geležinės karūnos ordinas,
* Napoleono ordinas,
* narystė Garbės legione (karininkas).

Literatūra
----------

* Jonavos krašto žmonės. – Jonava: Linotipas, 2000. – P. 95.
* *Polski Słownik Biograficzny*, tom XIV, 1968–1969, artykuł autorstwa Zofii Kossakowskiej-Szanojcy.

Nuorodos
--------


1. 1 2  Złota księga szlachty polskiéj - Rocznik II. Aut. Teodor Żychliński, pusl 120.
| **Kazys Erkumas** |
| --- |
| Gimė | 1859 m. gegužės 24 d.Žemalė |
| Mirė | 1946 m. kovo 17 d. (86 metai)Pikeliai, palaidotas Pikelių kapinėse |
| Sutuoktinis (-ė) | JautakytėElžbieta Aleksandravičiūtė |
| Vaikai | Marcelė Pocevičienė (g. 1911 m.) |
|  |
| Veikla | Lietuvos knygnešys. |

**Kazys Erkumas** (arba *Ercupas, Erkūnas* 1859 m. gegužės 24 d. Žemalė – 1946 m. kovo 17 d. Pikeliai, palaidotas Pikelių kapinėse) – Lietuvos knygnešys.

Biografija
----------

Tėvai – neturtingi valstiečiai, jaunystėje teko piemenauti. Buvo gabus, išmoko ne tik lietuviško rašto, bet ir latvių, rusų, vokiečių kalbų. Vėliau knygrišys, ūkininkas. Draudžiamąją lietuvių spaudą pradėjo platinti 1877 m. Parsigabendavo iš Mažosios Lietuvos, slėpdavo pas kaimynus, bažnyčios varpinėje. Platino Pikelių, Židikų, Ukrinų, Renavo, Sedos ir kt. parapijose. Religinio turinio knygeles dalydavo nemokamai. Namuose įsirengė knygrišyklą. 1888 m. sausio mėn. Sedoje per mugę policija iš jo atėmė 16 knygų, iš jų 12 buvo lietuviškos, 1890 m. per kratą namuose rado 17 lietuvių leidinių; iš viso atimta 45 egzemplioriai. 1888 m. 1890 m. 1892 m. buvo trumpam suimtas. Vilniaus generalgubernatorius 1893 m. kovo 6 d. jį nubaudė 14 dienų arešto policijos daboklėje. Dalyvavo 1905 m. revoliucijos įvykiuose, platino socialdemokratų spaudą (Naujoji Gadynė, Žarija ir kt.).

Buvo sukaupęs daug retų ir įdomių leidinių. Bibliotekėlė žuvo Pirmojo pasaulinio karo metais. Nepriklausomybės metais prekiavo knygomis. Turėjo 1,09 ha žemės, o per Nepriklausomos Lietuvos žemės reformą pridėti dar 9 ha. Nuo 1937 m. liepos 1 d. paskirta valstybinė 20 Lt knygnešio pensija.

Su pirmąja žmona Jautakyte susituokė 1889 m. sausio 30 d. Sedos bažnyčioje, turėjo 9 vaikus. Su antrąja žmona Elžbieta Aleksandravičiūte susituokė 1908 m. turėjo dukterį Marcelę Pocevičienę (g. 1911 m.). 1992 m. ant K. Ercupo kapo pastatytas stogastulpis (aut. Antanas Murauskas).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Benjaminas Kaluškevičius, Vytautas Merkys. *Kazys Erkumas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 560 psl.

* Šverebas P. Nauji faktai apie įžymųjį mūsų knygnešį. – Santarvė. 2004 m. birželio 26 d. Nr. 72. p. 10.
* Merkys V. Draudžiamosios lietuviškos spaudos kelias. Vilnius, 1994.
* Lauraitis V. Ketvirtis amžiaus knygnešių keliais. – Kraštotyra. Vilnius, 1971. p. 85–89.
* Lauraitis V. Knygnešių takais. – Kultūros barais. 1968 m. Nr. 12. p. 61.
* Misius K. Draudžiamoji lietuvių spauda Sedos apylinkėse. – Seda. Vilnius, 1997. p. 182
* Stankus J. Pikelių šviesuolį prisimenant. – Santarvė. 1996 m. kovo 16 d. Nr. 31
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Brazilijos herbas
**Brazilijos herbas** – centrinė emblema bei kavos ir tabako šakelės. Centre esančioje penkiakampėje žvaigždėje žydrame apskritime Pietų Kryžius. 27 žvaigždės aplink jį simbolizuoja 26 Brazilijos valstijas ir 1 federalinį regioną. Žydrame kaspine įrašytas oficialus respublikos pavadinimas (República Federativa do Brasil – Brazilijos Federacinė Respublika). Antroje eilutėje įrašyta nepriklausomybės paskelbimo data – 1889 m. lapkričio 15 d.

Brazilijos herbas buvo patvirtintas 1889 m. lapkričio 19 d. praėjus keturioms dienoms po Brazilijos Respublikos nepriklausomybės paskelbimo.

**Pietų Amerikos valstybių herbai**

|  |
| --- |
| Argentina · Bolivija · Brazilija · Čilė · Ekvadoras · Gajana · Kolumbija · Paragvajus · Peru · Surinamas · Urugvajus · Venesuela
Folklando (Malvinų) Salos · Pietų Džordžija |
| **Valstybių atributika:** Herbai · Valstybinių vėliavų galerija |
**Kazys Kovarskas** (g. gimė 1941 m. kovo 4 d. Ukmergės rajonas) – teisininkas, prokuroras, Lietuvos Respublikos generalinio prokuroro pavaduotojas.

Biografija
----------

Gimė žemdirbių šeimoje. 1946 m. Kovarskų šeima, kurioje augo 5 vaikai, persikėle gyventi į Vilnių.

Mokėsi Vilniaus 5-oje, 23-oje, 16-oje vidurinėse mokyklose. 1959-1961 m. Vilniaus Skaičiavimo mašinų gamyklos frezuotojas, toliau mokėsi 1- oje darbo jaunimo vakarinėje mokykloje. 1961–1964 m. K.Kovarskas tarnavo sovietinėje armijoje. 1964 m. įstojo į Vilniaus universiteto Teisės fakultetą, kurį 1968 m. baigęs pradėjo dirbti Vilniaus m. prokuratūroje stažuotoju. Po to iki 1972 m. dirbo Vilniaus rajono prokuratūroje stažuotoju, tardytoju, 1972–1979 – Lietuvos prokuratūros Tardymo valdybos skyriaus prokuroras 1979–1981 – Vilniaus m. Tarybų rajono prokuroras 1981–1993 – Lietuvos prokuratūros Tardymo valdybos skyriaus prokuroras. vėliau Lietuvos Respublikos prokuratūroje prokuroru, buvo vienos iš prokuratūrų vadovu. Atkūrus Lietuvos Respublikos nepriklausomybę, toliau dirbo Lietuvos Respublikos Generalinėje prokuratūroje prokuroru. 1995–1997 m. dirbo advokatu, tačiau 1997 m. vėl įsidarbino Lietuvos Respublikos Generalinėje prokuratūroje, kur dirbo Specialių tyrimų skyriaus vyriausiuoju prokuroru. Nuo 1998 m. balandžio 23 d. iki 2001 m. sausio 17 d. Lietuvos Respublikos generalinio prokuroro pavaduotojas.

Žmona Ona Kovarskienė – teisininkė, advokatė, nuo 1985 m. iki 1995 m. dirbo Lietuvos Respublikos prokuratūroje. Turi du suaugusius sūnus, kurie, sukūrę šeimas, gyvena atskirai.

K. Kovarsko abu tėvai mirė 1988 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Dėl paskyrimo
2. ↑  Dėl atleidimo[neveikianti nuoroda]
3. ↑  Seimo nutarimo "Dėl K.Kovarsko paskyrimo Lietuvos Respublikos generalinio prokuroro pavaduotoju" projekto PRIEDAS
| **Kazys Leistrumas** |
| --- |
| Gimė | 1924 m. gruodžio 6 d.Ginteniai, Luokės valsčius |
| Mirė | 2003 m. gruodžio 12 d. (79 metai)Akademija, Kėdainių rajono savivaldybė |
|  |
| Veikla | Lietuvos agronomas selekcininkas, biomedicinos mokslų daktaras. |

**Kazys Leistrumas** (1924 m. gruodžio 6 d. Ginteniuose, Luokės valsčiuje – 2003 m. gruodžio 12 d. Akademijoje, Kėdainių rajono savivaldybėje) – Lietuvos agronomas selekcininkas, biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1950 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1956 m. žemės ūkio mokslų kandidatas.

1950-1956 m. dirbo Selekcijos stotyje, 1956-1991 m. – Žemdirbystės institute; 1958-1991 m. Lauko augalų selekcijos ir sėklininkystės skyriaus vedėjas.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinių tyrimų sritis – vasarinių miežių, kviečių ir rugių selekcija. Su kitais sukūrė žieminių kviečių veislę „Mūras" (1958 m.), vasarinių kviečių veislę „Garsas" (1961 m.), vasarinių miežių veisles „Gintariniai" (1979 m.), „Auksiniai 3" (1987 m.), „Aidas" (1994 m.), „Ūla" (1995 m.), „Alsa" (1996 m.), „Aura" (1999 m.) ir „Luokė" (2001 m.), žieminių rugių veisles „Rūkai" (1994 m.) ir „Duoniai" (1994 m.). Paskelbė apie 30 mokslinių straipsnių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kazys Leistrumas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 699 psl.
| **Kazys Lozoraitis** |
| --- |
| Gimė | 1929 m. liepos 23 d.Berlynas, Vokietija |
| Mirė | 2007 m. rugpjūčio 13 d. (78 metai)Roma, Italija |
| Palaidotas (-a) | perlaidotas Petrašiūnų kapinėse |
| Tėvas | Stasys Lozoraitis |
| Motina | Vincenta Matulaitytė-Lozoraitienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Giovanna Pignatelli-Lozoraitis |
| Vaikai | Daina Lozoraitis |
|  |
| Veikla | diplomatas, visuomenės veikėjas, išeivijos aktyvistas |

**Kazys Lozoraitis** (1929 m. liepos 23 d. Berlyne, Vokietija – 2007 m. rugpjūčio 13 d. Romoje, Italija) – Lietuvos diplomatas, išeivijos veikėjas, pirmasis LR nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius prie Šventojo Sosto ir Maltos ordino.

Biografija
----------

Gimė 1929 m. Berlyne, diplomato Stasio Lozoraičio, kuris tuo metu dirbo Lietuvos pasiuntinybėje, ir žymios visuomenės veikėjos bei pedagogės Vincentos Matulaitytės-Lozoraitienės šeimoje. Brolis Stasys Lozoraitis

1932 m. su šeima grįžo į Lietuvą. 1939 m. birželio mėn. tėvas paskirtas Lietuvos atstovu Italijos Karalystėje.

Baigęs Romos *Lycée Chateaubriand* studijavo Romos universitete žurnalistiką. 1958–1972 m. dirbo Italijos radijuje. 1960 m. formaliai pradėjo dirbti Lietuvos atstovybėje, eidamas ministro Stasio Girdavainio asmeninio sekretoriaus pareigas. Tuo pat metu aktyviai dalyvavo Italijos lietuvių bendruomenės veikloje, talkino rengiant Italijos radijo laidas lietuvių kalba. 1972 m. įsidarbino Vatikano radijo lietuvių redakcijoje. Nuo 1980 m. Lietuvių bendruomenės Italijoje vicepirmininkas. 1985–1992 m. Lietuvos atstovybės prie Šventojo Sosto kanceliarijos vedėjas.

1992 m. gegužės 6 d. paskirtas LR ambasadoriumi prie Šventojo Sosto. 1994 m. sausio 5 d. paskirtas nepaprastuoju ir įgaliotuoju ambasadoriumi prie Maltos ordino. Šias pareigas ėjo iki 2004 m. lapkričio 15 d. Nuo 2004 m. iki pat mirties dirbo Lietuvos ambasados Italijoje neatlyginamu konsultantu, atsidėjo Lozoraičių šeimos archyvo ir bibliotekos tvarkymui.

Mirė nuo vėžio. Palaidotas Romoje, *Santa Maria dei Monti* bažnyčioje. 2007 m. rugsėjo 20 d. perlaidotas Kauno Petrašiūnų kapinėse.

Apdovanotas Didžiojo Lietuvos Kunigaikščio Gedimino 2-ojo laipsnio ordinu (1999 m.) , ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Didžiuoju kryžiumi, Silvestro ordino kavalierius.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑

Literatūra
----------

* Diplomatas *par excellence*: Kazys Lozoraitis, 1929–2007 (sud. Giedrė Jankevičiūtė). – Kaunas: Artuma, 2008. – 280 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-461-56-2
**Kazimieras Knoras** (g. 1921 m. liepos 17 d. Stabinėje, Telšių rajonas) – Lietuvos chorvedys, pedagogas, dainininkas, vargonininkas, kompozitorius mėgėjas.

Biografija
----------

Paūgėjęs mokėsi, o suaugęs dirbo įvairius darbus. 1944–1945 m. sovietų valdžios kalintas Telšių kalėjime. 1946 m. įstojo į Klaipėdos muzikos mokyklą, kur choro dirigavimo mokė Juozas Karosas, Klemensas Griauzdė ir Juozas Matutis, solinio dainavimo – Petras Visockis. Mokydamasis dvejus metus dainavo Klaipėdos muzikinio dramos teatro chore.

Nuo 1948 m. Priekulės vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, choro organizatorius ir vadovas. 1950–1955 m. Švenčionėlių pedagoginės mokyklos muzikos mokytojas ir choro vadovas. 1955–1991 m. Kapsuko pedagoginės mokyklos muzikos dėstytojas, kurį laiką – ir choro vadovas.

Be pedagoginio darbo, nuolat vadovavo mėgėjų chorams ir vokaliniams ansambliams. 1960–1965 m. ir 1971–1975 m. vadovavo Kapsuko cukraus fabriko vyrų chorui „Garsas" (1965 m.). Chorą lankė 40–50 dainininkų, kuriuos išmokė apie 100 klasikinių ir šiuolaikinių autorių kūrinių ir surengė per 150 koncertų – dainavo Kapsuke, Kaune, Vilniuje, Panevėžyje, Gardine ir kitur, dalyvavo televizijos laidose, Kapsuko ir Kauno dainų šventėse. Buvo parengtas 1963 m. I respublikiniam vyrų chorų sąskrydžiui Vilniuje ir 1973 m. moterų ir vyrų chorų sąskrydžiui Šiauliuose, 1965 ir 1975 m. respublikinėms dainų šventėms Vilniuje.

1965–1970 m. vadovavo Kapsuko buitinio gyventojų aptarnavimo kombinato mišriajam chorui (50 dalyvių). Kolektyvą paruošė 1970 m. respublikinei dainų šventei ir įvairiems kultūros renginiams, išmokė apie 50 įvairių kūrinių ir surengė arti 100 koncertų.

Nuo 1990 m. Šv. Vincento Pauliečio bažnyčios vargonininkas ir 30 žmonių mišriojo choro vadovas. Chorą išmokė daug giesmių ir mišių: G. Zanglo „Šv. Liudviko mišias", K. Knoro „Šv. Vincento mišias" ir P. Sližio „Šv. Petro ir Povilo mišias". Pasižymėjo ir kaip dainininkas (baritonas), daug koncertavęs ir dalyvavęs respublikiniuose konkursuose (1962 m. tapo laureatu).

Parašė muzikinių referatų, sukūrė apie 150 dainų chorams, vokaliniams ansambliams ir solistams, taip pat instrumentinės muzikos. 1996 m. išleido savo kūrybos rinkinius: „Esu čia, gimtine", „Šv. Vincento mišios ir giesmės" ir „Šiokiadienių mišios", sudarė ir išleido dainynėlį „Dainuokim visi" (1996 m.). K. Knoras 1981, 1988, 1995 ir 1996 m. Marijampolėje surengė savo kūrybos autorinius koncertus. Dirigavo Marijampolės rajono dainų šventėse, konsultavo meno mėgėjų kolektyvus.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Konstancija Benislavska 
**Konstancija Benislavska** (lenk. *Benisławska*, 1747 m. sausio 6 d. Inflantuose, dab. Latvija – 1806 m. lapkričio 8 d. Vitebske, dab. Baltarusija) – poetė.

Biografija
----------

Kilusi iš Livonijos bajorų, turėjusių Rykų pavardę (*von der Recke, von Ryck* ir pan.). Poetė gyveno Livonijos dalyje, esančioje į rytus nuo Daugpilio. Ji anksti ištekėjo už Livonijos stalininko (vėliau pakamario) Petro Benislavskio. Į šį ATR šiaurės rytų kraštą Benislavskiai atsikėlė dar XVII a. iš Mlavos apylinkių Mozūrijoje. Benislavska pagimdė dvidešimt du vaikus, iš kurių išaugo aštuoni: dvi dukros ir šeši sūnūs.

Palaidota Latgaloje, dominikonų katalikų bažnyčioje Pasienės kaime, Ludzos savivaldybėje.

Kūryba
------

1776 m. Vilniuje išleido poezijos rinkinį *Pieśni sobie śpiewane* („Sau dainuotos dainos"). Eilės vėlyvojo baroko stiliaus, meditacinės. Nors jose nestinga Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajorų buities, gamtos realijų, vyrauja metafizinė refleksija, religiniai motyvai ir bibliniai įvaizdžiai. Būdinga odės, maldos bei litanijos žanro retorinė raiška, jausmų ekspresija, intonacijų ir ritmų įvairumas. Rinkinys yra vienas ryškesniųjų XVIII a. Lietuvoje pasirodžiusios lenkiškos poezijos faktų. Jis turėjo įtakos čia kūrusiems Švietimo amžiaus poetams.

Benislavska dainas parašė būdama vos 29 metų, tačiau jos kūriniai vis dėlto brandūs, kupini religinio sąmoningumo ir teologinių aspektų. Laikyti baroko poezijos šedevru, tačiau laikui bėgant jie buvo pamiršti. Istorikas Vaclavas Borovis atkūrė jų buvusią šlovę. Savo knygoje „Apie lenkų poeziją XVIII amžiuje" jis pavadino Benislavskos rinkinį „bene keisčiausia XVIII a. lenkų literatūros knyga" dėl matomo, visiško atitrūkimo nuo to meto literatūros pagrindinės srovės. Stanislovo epochos klestėjimas nesutrukdė Benislavskai kūryboje sukurti barokinio konceptualizmo.

Literatūra
----------

* Trys Baroko saulėlydžio literatai: Pranciška Uršulė Radvilienė, Konstancija Benislavska, Juozapas Baka. Vilnius, VU leidykla, 2003.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Konstancija Benislavska *lituanistika.lt*

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Konstancija Benislavska** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Lietuvių literatūros enciklopedija Archyvuota kopija 2007-01-05 iš Wayback Machine projekto.
Gyvatės įgėlimo žymės
Tris dienas negydyta žaizda po gyvatės įgėlimo 
**Gyvatės įgėlimas** – sužeidimas, kurio metu į žmogaus (ar kito gyvūno) organus patenka gyvatės sušvirkšti nuodai, sukeliantys intoksikaciją. Dažniausiai gyvatės įkerta į apatines galūnes. Pavojingiausi įgėlimai galvos, kaklo srityje. Nuodai pradeda veikti vidutiniškai po 20 min.[reikalingas šaltinis]

Įkirtimas
---------

Gyvatės nuodai – tai pakitusios seilės, kuriose yra toksiškai veikiančių enzimų. Šie enzimai lemia gyvatės nuodingumą bei nuodų poveikio pobūdį. Vieni nuodai yra hemotoksinai, kurie ardo kraują ir kenkia kraujagyslėms, kiti yra neurotoksinai, kurie turi nervus paralyžiuojantį poveikį, dar kiti yra citotoksinai, kurie veikia ląstelės lygmenyje. Lietuvoje gyvenančios angies nuodų didžiąją dalį sudaro hemotoksinai.

Nuodingos gyvatės įkandimo žymės – dvi šalia esančios žaizdelės, kurias palieka nuodingieji dantys, nenuodingos – daug mažų žaizdelių, kurias palieka eilė smulkių dantų. Dažniausiai gyvatės įkerta tik užmintos ar suerzintos. Ne visos nuodingos gyvatės kanda iš karto, nes nuodų gamybai jos išeikvoja nemažai energijos. Dėl šios priežasties neskubama be reikalo švaistyti sukauptos nuodų atsargos. Prieš įkirsdama gyvatė dažniausiai bando perspėti įvairiais ženklais, rodo grėsmingą kovinės parengties pozą – plačiai išsižioja, rodydama dantis, šnypščia, spjaudosi (Afrikos ir Azijos kobros), raitosi, išsilenkia S forma. Kąsdama gyvatė taip pat ne visada suleidžia nuodų – pasitaiko taip vadinamų „sausų" įkandimų, jei gyvatė sušvirkštė visus nuodus neseniai sumedžiotam grobiui, tad kandant pakartotinai, nuodų jau nebus. 

Gyvatės nuodai pagal poveikį yra trejopi:

1. **Hemotoksinai** sukelia hemolizę (raudonųjų kraujo kūnelių plyšimą) arba sutrikdo kraujo krešėjimą.
2. **Neurotoksinai** paralyžiuoja nervinių impulsų plitimą raumenyse ir kritiniais atvejais gali paralyžiuoti kvėpavimo ir rijimo raumenis.
3. **Kardiotoksinai** tiesiogiai veikia širdį ir gali sukelti kraujotakos nepakankamumą bei šoką. Gyvačių nuodai gali sukelti ne tik minėtus požymius, bet ir įvairiausio pobūdžio alergines reakcijas bei įvairių organų veiklos sutrikimus.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Gyvatės įkirtimas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Nuodingosios gyvatės
* Informacija apie gyvatės įgėlimą
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Yra kilę abejonių dėl šio straipsnio objekto reikšmingumo ir tinkamumo enciklopedijai.**Galima paieškoti straipsnio objekto aprašymų nepriklausomuose nuo jo patikimuose antriniuose šaltiniuose ir pasiremti jais straipsnyje. |

| **Kazys Lečkauskas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1950 m. birželio 3 d. (72 metai)Šiauliuose |
| Sutuoktinis (-ė) | Danutė Montrimaitė |
| Vaikai | Mindaugas, Jurgita |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Telšių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Naujoji sąjungaLietuvos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | Kauno politechnikos institutas |

**Kazys Lečkauskas** (g. 1950 m. birželio 3 d. Šiauliuose) – Lietuvos ir Telšių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1969 m. baigė Šiaulių politechnikumą, įgijo techniko mechaniko kvalifikaciją. 1986 m. baigė Kauno politechnikos institutą ir įgijo inžinieriaus mechaniko specialybę.

1968–1969 m. Šiaulių autotransporto kontoros šaltkalvis. 1969 m. – Šiaulių autotransporto kontoroje pamainos meistras. 1969–1971 m. – tarnavo TSRS kariuomenėje. 1971–1981 m. – Šiaulių autotransporto įmonės pamainos meistras. 1981–1991 m. – Telšių autotransporto įmonės Nr. 3 vyriausiasis inžinierius. 1991–1997 m. – Telšių ATĮ-3, vėliau AB „Žemaitijos transportas" direktorius. 1997–2000 m. – UAB „Vėtrūna" direktorius. 2000 m. ir nuo 2011 m. – Telšių miesto seniūnas. 2000–2004 m. Telšių apskrities viršininkas. Nuo 2005 m. Telšių darbo biržos klientų aptarnavimo skyriaus vedėjas, vėliau direktoriaus pavaduotojas, nuo 2010 m. Plungės teritorinės darbo biržos darbo išteklių skyriaus vedėjas.

1999 m. Naujosios sąjungos (socialliberalai) narys, NS Telšių skyriaus pirmininko pavaduotojas.

2002–2003 m. (atsistatydino) ir 2011 m. balandžio – liepos mėn. Telšių rajono savivaldybės tarybos narys.

Ryškėnų kaimo bendruomenės vadovas. Žmona Danutė Montrimaitė, sūnus Mindaugas (g. 1975 m.), duktė Jurgita (g. 1976 m.)

Šaltiniai
---------

1. ↑  LSDP kandidatai[neveikianti nuoroda]
2. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-02-23 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Konsolinis Forto tiltas Škotijoje
**Konsolinis tiltas** – tiltų konstrukcijos tipas.

Konstrukcija
------------

Konsolinio tilto konstrukcijos specifinis elementas yra panaudotos konsolės. Mažesni konsoliniai tiltai gali būt statomi su sijomis, bet didžiausi tokio tipo tiltai statomi su santvaromis iš statybinio plieno ar gelžbetonio atskirų sijinių dėžių.

Konsoliniai tiltai sparčiai paplito ir yra vertinami dėl savo ilgio galimybių (konsoliniai tiltai gali tęstis virš 460 m) bei lengvesnio montavimo virš sunkiai pravažiuojamų objektų.

Ryšys su kito tipo tiltais
--------------------------

Konsolinio tilto konstrukcija išvystyta iš sijinių ir santvarinių tiltų. Progresuojant tiltų statybai konsoliniai tiltai davė pamatą judančio pasukamojo tilto atsiradimui.

Paskirtis
---------

Santvariniai tiltai gali būti panaudoti itin plačiai. Jie tinka tiek pėstiesiems, tiek visų tipų autotransporto priemonėms Naudojami geležinkeliams tiesti.
| **Grasulfas IIit. *Grasulfo II del Friuli*** |
| --- |
| Friulio hercogas |
| Mirė | 653 m.Čividalėje, *Cividale* |
| Tėvas | Gisulfas I |
| Friulio hercogas |
| Valdė | ~617 - ~651 |
| Pirmtakas | Tasasir Kakas |
| Įpėdinis | Agas |

**Grasulfas II** (it. *Grasulfo II del Friuli*, m. apie 653 m. Čividalėje, *Cividale*) – Friulio hercogas, paveldėjęs sostą po sūnėnų (Gisulfo II sūnų) Taso ir Kako nužudymo 616 ar 617 m. Oderce (*Oderze*).

Taso ir Kako broliai Radoaldas ir Grimoaldas paliko Friulį, nes nenorėjo gyventi dėdės Grasulfo II valdžioje, ir persikėlė į Benevento hercogiją, kur valdė jų giminaitis.

Daugiau nieko apie Grasulfą II nėra žinoma. Mirties data nėra konkrečiai žinoma, bet mirė Čividalėje (*Cividale*).

Nuorodos
--------


* Paul the Deacon. *Historia Langobardorum* Archyvuota kopija 2007-02-12 iš Wayback Machine projekto..

|  |
| --- |
| Grasulfas II **Audoino palikuonys****Gimė:** ?  **Mirė:** ~651  |
| Karališkieji titulai |
| Prieš tai:**Tasasir Kakas** | **Friulio hercogas**~617 - ~651 | Po to:**Agas** |
Reaktoriaus galios mažėjimas jį staiga sustabdžius (dviem skirtingais matavimo būdais gautos kreivės šiek tiek skiriasi).
**Liekamoji šiluma** – branduoliniame reaktoriuje po jo staigaus sustabdymo tebeišsiskirianti šiluma. Ją išskiria įvairūs tarpiniai, trumpai gyvuojantys elementai, susidarantys pagrindinės reakcijos metu. Jų tolesnių virsmų nepavyksta efektyviai sustabdyti lėtinimo strypais kurie sustabdo pagrindinę reakciją. Pirmosiomis minutėmis po sustabdymo gali būti likę keli procentai buvusios galios, ir net po dienų vis dar gali būti likę dešimtosios procento dalys.

Nors liekamoji šiluma atrodo nedidelė, ji išsiskiria tuo metu kai jau yra sustojusi reaktoriaus garo turbina bei generatorius. Nesant įprastinių šilumos atidavimo kelių, jos pakanka reaktoriaus aktyviems elementams išlydyti, paverčiant jo centrinę dalį lava ir taip sukeliant rimtą katastrofą. 2011 m. taip atsitiko Fukušimos I atominėje elektrinėje, 1979 m. – per avariją Trijų mylių saloje Amerikoje. Norint išvengti šios avarijos, reaktorių sustabdžius jo aušinimo sistemos siurbliai turi tebeveikti, nors pats reaktorius ir nebeteikia jiems varyti reikalingos energijos. Trūkstamą energiją gali teikti kiti veikiantys reaktoriai, avariniai dyzeliniai generatoriai ar, per skirstomąjį tinklą, šaltiniai už elektrinės ribų. Liekamoji galia apytikriai randama pagal Vėjo-Vignerio formulę

{\displaystyle ~{\frac {W\_{\beta ,\gamma }}{W\_{0}}}=6,5\cdot 10^{-2}\cdot \left[\tau \_{c}^{-0,2}-\left(\tau \_{c}+T\right)^{-0,2}\right]}, kur:
* {\displaystyle ~W\_{\beta ,\gamma }} – reaktoriaus liekamoji gali praėjus {\displaystyle ~\tau \_{c}} po jo sustabdymo;
* {\displaystyle ~W\_{0}} – reaktoriaus galia iki sustabdymo, kuria jis dirbo laiką {\displaystyle ~T}
* laikas matuojamas sekundėmis.

Matyti jog liekamoji galia tuo didesnė, kuo ilgiau reaktorius dirbo iki išjungiant. Formulė teisinga nuo kelių sekundžių iki maždaug 100 dienų po išjungimo. Liekamoji šiluma būdinga taip pat ir panaudotam branduoliniam kurui kuris kurį laiką saugomas greta reaktoriaus nes turi būti aktyviai aušinamas.

Trijų mylių salos avarijos metu išsilydžiusio reaktoriaus schema (4, 6 – lava reaktoriuje, 8 – žemyn nutekėjusi lava).
Teisingai veikiant aušinimo sistemai, liekamoji šiluma paprastai perduodama greta esančiai jūrai ar ežerui. Tokių nesant, ji gali būti išsklaidoma ore per aušinimo bokštą.

Net ir panaudotas, iš reaktoriaus pašalintas branduolinis kuras vis dar generuoja nemažai šilumos ir jam būtinas aktyvus aušinimas. Tona metų senumo panaudoto branduolinio kuro vis dar generuoja apie 10 kW šilumos, ir tik per dešimt metų ši šiluminė galia sumažėja iki 1 kW.

Nuorodos
--------

1. ↑  Андрушечко С. А. Афоров А. М. Васильев Б. Ю. Генералов В. Н. Косоуров К. Б. Семченков Ю. М. Украинцев В. Ф. АЭС с реактором типа ВВЭР-1000. От физических основ эксплуатации до эволюции проекта. 978-5-98704-496-4, 1000 egz.
2. ↑  world-nuclear.org Archyvuota kopija 2019-11-05 iš Wayback Machine projekto. - Some physics of uranium
**Khmerų imperija** arba **Kambudžadeša, Ankoro Kambodža** – IX–XV a. khmerų valstybė, kurios teritorijos apėmė dabartinę Kambodžą, dalį Laoso, Tailando, Mianmaro ir Vietnamo. Savo gyvavimo laikotarpiu darė didžiulę kultūrinę ir politinę įtaką visoms Pietryčių Azijos valstybėms. Šios imperijos valdžioje iškilo didžiausias regiono religinis ir kultūrinis centras – Ankoras.

Valstybę sukūrė Džajavarmanas II (802–805 m.); jis suvienijo buvusios Čenlos karalystės žemes ir įkūrė valstybę, kuri jam valdant apėmė dabartinę Kambodžą ir Vietnamo pietus. Valdant Jašovarmanui I (890–910 m.) pradėtas statyti Ankoras. Valdant Surjavarmanui II (1113–1150 m.) valstybė pasiekė didžiausią galybę, o valdant – Džajavarmanui VII (1181–1219 m.), tapo didžiausia valstybe Indokinijos pusiasalyje. Po šio karaliaus mirties prasidėjo kova dėl valdžios, vasalų separatizmas, tajų puldinėjimai, šalis nukentėjo nuo „juodosios mirties", valstybė ėmė žlugti. 1431 m. Khmerų imperiją galutinai sunaikino Ajutajos karalystės antpuolis.

Po imperijos žlugimo khmerai pasitraukė toliau į pietus ir įkūrė naują miestą Loveką.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Khmerų imperija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
| Jedžiotų senovės gyvenvietė |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Jedžiotų senovės gyvenvietėJedžiotų senovės gyvenvietė

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°16′03″š. pl. 21°42′43″r. ilg.﻿ / ﻿56.267576°š. pl. 21.712044°r. ilg.﻿ / 56.267576; 21.712044Koordinatės: 56°16′03″š. pl. 21°42′43″r. ilg.﻿ / ﻿56.267576°š. pl. 21.712044°r. ilg.﻿ / 56.267576; 21.712044 |

 |
| Vieta | Skuodo rajonas |
| Seniūnija | Aleksandrijos seniūnija |
| Plotas | 3,74 ha |
| Naudotas | X - XIII a. |
| Žvalgytas | 1996, 2004 m. |
| Tirtas | 1982 m. |
| Registro Nr. | 3951 / A1866; AV1134 / |

**Jedžiotų senovės gyvenvietė** (regioninio reikšmingumo kultūros paveldo objektas: unikalus kodas 3951, senas registro kodas A1866, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AV1134) – neįtvirtinta senovės gyvenvietė šiaurinėje Skuodo rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Jedžiotuose (Aleksandrijos seniūnija), 2,5 km į pietvakarius nuo kelių Skuodas – Mažeikiai ir Jedžiotai – Klauseikiai sankryžos, 1,85 km į šiaurę nuo Luobos upės.

Vieta
-----

Įrengta kaimo žemių šiaurės vakariniame pakraštyje, ties riba su Klauseikiais, abipus pelkėtos, numelioruotos luomos, apie 210 m ilgio šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 185 m pločio. Teritorija buvusi ariama, dirvonuoja, centrinė dalis apaugusi lapuočiais medžiais ir krūmais, per luomą iškastas melioracijos kanalas.

Teritorijos plotas – 3,74 ha.

0,75 km į šiaurės rytus yra Klauseikių senovės gyvenvietė, 2,7 km į pietryčius – Jedžiotų piliakalnis, 2,9 km į pietvakarius – Apuolės piliakalnis.

Tyrimai
-------

Iki 1880 m. vieta buvusi apaugusi mišku. Jį iškirtus ir pradėjus arti, rasta akmens kirvukas, žalvarinių sagčių, pasaginių segių, žiedų, kalavijo makštų galo papuošimas ir kt.
1982 m. tyrė Bronius Dakanis (Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba), 1996 m. žvalgė Gintautas Zabiela (Lietuvos istorijos institutas), 2004 m. – Linas Tamulynas (Kultūros paveldo centras).

Aptikta kultūrinio sluoksnio liekanų, spalvoto metalo gargažių, molio tinko gabalėlių. Kultūrinis sluoksnis, ypač šiaurinėje dalyje, smarkiai apnaikintas ariant.

1972 m. senovės gyvenvietė paskelbta vietinės reikšmės archeologijos paminklu (AV1134), 1992 m. įrašyta į Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašą, 2005 m. registruota kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąraše (A1867) ir pripažinta valstybės saugoma kultūros vertybe, kuriai 2006 m. suteiktas regioninio reikšmingumo lygmuo.

Radinius saugo Vytauto Didžiojo karo muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Valstybės archeologijos komisijos medžiaga. – Kultūros paveldo centro paveldosaugos biblioteka. – Ap. 1, f. 1, b. 27. – L. 148 Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Gintautas Zabiela. Žvalgomieji tyrinėjimai naftotiekio Mažeikiai–Būtingė trasoje 1996 metais: Jedžiotų neįtvirtinta gyvenvietė (Skuodo raj.). – Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1996 ir 1997 metais. – Vilnius, 1998. – P. 498–499
3. ↑  Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas. – Vilnius, 1973. – P. 288
4. ↑  Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašas. – Vilnius, 1993. – P. 127
5. ↑  Kultūros vertybių registras: Jedžiotų, Klauseikių senovės gyvenvietė[neveikianti nuoroda]
**Petras Seibutis** (1898 m. liepos 16 d. Pakalniškių vienkiemyje, Rokiškio apskr. – 1991 m. sausio 16 d. Troškūnuose, Anykščių r.) – vargonininkas ir chorvedys.

Biografija
----------

Buvo Lietuvos kariuomenės savanoris, dirbo Radviliškio raštinėje. Labai gerais pažymiais baigė J. Naujalio vargonininkų kursus Kaune. Iš pradžių vargonininkavo lenkų bažnyčioje Kaune ir Kazlų Rūdoje, o vėliau – Jūžintuose (Rokiškio r.), Naujasodėje (Rokiškio r.). Apie 25 metus vargonininkavo Tryškiuose (Telšių r.), vadovavo bažnyčios ir šaulių chorams. 1938 dainų šventei Klaipėdoje parengė 29 dalyvių bažnytinį chorą. Pokario metais dvejus metus mokytojavo Tryškių vidurinėje mokykloje. Paskui vargonininkavo Žarėnuose (Telšių r.), Alsėdžiuose (Plungės r.) ir Kamajuose (Rokiškio r.). Paskutinė darbovietė buvo Troškūnai (Anykščių r.), kur vargonininkavo ir vadovavo chorui apie 28 metus. Iš viso P. Seibutis Lietuvos bažnyčiose vargonininkavo ir vadovavo chorams apie 75 metus.

Duktė Irena Seibutytė-Duonelavičienė baigė Kauno J. Gruodžio muzikos mokyklą–technikumą (choro dirigavimo specialybė) ir Šiaulių pedagoginį institutą.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. *Pasaulio lietuvių chorvedžiai*: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Maano muchafazaمحافظة معان |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Jordanijos vėliava Jordanija |
| **Administracinis centras** | Maanas |
| **Nahijos** | 4 |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 116 200 |
| **Plotas** | 33 832,3 km² |
| **Tankumas** (2010) | 3,43 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | JO-MN |

**Maano muchafaza** (arab. محافظة معان = *Muḥāfaẓaʰ ma'ān*) – muchafaza Jordanijoje, užimanti visą pietrytinę šalies dalį. Ribojasi su Saudo Arabija. Administracinis centras – Maanas.

Maano muchafaza yra didžiausia iš visų Jordanijos muchafazų.

Geografija
----------

Didžiąją dalį teritorijos užima Sirijos dykuma. Vakaruose paviršius kyla į Šaros kalnus, kuriuose iškrenta >500 mm kritulių pe metus, o žiemą būna sniego. Čia stūkso Biblijoje minimas Horo kalnas. Maano muchafazoje yra žymusis senovinis Petros miestas.

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Nahijų žemėlapis
Muchafaza padalinta į 4 nahijas (skliaustuose – administracinis centras).

* Kasabos nahija (Maanas)
* Petros nahija (Vadi Musa)
* Šubako nahija (Šubakas)
* Huseinijos nahija (Huseinija)

Didžiausios gyvenvietės
-----------------------

* Maanas (33 270 gyv.)
* Vadi Musa (19 391)
* Džafras (8 956)
* Huseinija (8 316)

Galerija
--------

* Monrealio pilisMonrealio pilis
* PetraPetra
* Horo kalnasHoro kalnas

|  |  |
| --- | --- |
|  **Jordanijos muchafazos** |  |
| Adžlunas | Akaba | Amanas | Balka | Džarašas | Irbidas | Karakas | Maanas | Madaba | Mafrakas | Tafila | Zarka |
**Petras Sarpalius** (1887 m. vasario 23 d. Wanamie, PA – JAV – 1953 m. lapkričio 4 d. Čikagoje, IL – JAV), smuikininkas, dirigentas ir kompozitorius.

Biografija
----------

Motina buvo dainininkė, o tėvas mėgo smuikuoti. Visa šeima buvo muzikali ir sudarė savo šeimos orkestrą. Petras, išmokytas smuikuoti, vėliau muziką studijavo Wyomingo seminarijoje, o 1909–1910 Franklino institute. 1910–1912 studijavo Ithacos, NY, konservatorijoje, kur laimėjo dvejiems metams pilną stipendiją studijuoti smuiką ir kompoziciją Cornellio universitete. 1912–1913 dar lankė ir Chicago Music College.

Nuo 1910 iki mirties gyveno Čikagoje. Be pagrindinio darbo elektros inžinerijos srityje (1915–1952 dirbo Commonwealth Edison, Co), išvarė ir platų muzikinių darbų barą. Muzika buvojo idealas. Ir laisvalaikio malonumas. Nors ir nematė Lietuvos, bet labai mėgo lietuvių liaudies melodijas ir daug jų užrašė, įkūrė net archyvą. Vadovavo vaikų „Bijūnėlio" ir „Jaunosios Birutės", taip pat suaugusiųjų chorams bei orkestrams. Visą dešimtmetį vadovavo vaikų orkestrui, dirbo su „Socialistų", „Suvalkiečių", „Pirmyn" ir „Birutės" chorais. Dirigavo lietuviskam orkestrui „Atžala", nuo 1932 griežė Business and Professional Men orchestra ir keletą metų Chicago Civic Symphony orchestra. Iš savo brolių ir artimųjų buvo suorganizavęs Sarpalių ansamblį, kuris grieždavo koncertuose, operetėse ir kokiuose. Orkestrui pritaikė apie 100 įvairių kūrinių lietuvių liaudies melodijų pagrindu. Nemaža sukūrė pats: apie 20 dainų chorams, dviejų veiksmų operetę „Girėnų kunigaikštis", parašė muziką K. Jurgelioniu tekstams „Uždraustos giesmės" (1938), svajojo iš jos išplėtoti operą, naujai instrumentavo M. Petrausko operetę „Šienapjūtė", užrašė kelis šimtus lietuvių liaudies melodijų. Paliko gausią šeimą. Duktė Birutė garsi pianistė, pelniusi du aukso medalius.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
**Lietuvos orientalistų asociacija** – Lietuvos visuomeninė organizacija, vienijanti Lietuvos orientalistus – mokslininkus, dėstytojus, Rytų kalbų specialistus, muziejininkus, Rytų tautų kultūrų, filosofijos, religijos, meno mėgėjus. 2008 m. buvo apie 50 narių.

Veikla
------

Įkurta 1979 m. Vilniuje. Pagrindiniai tikslai: puoselėti ir plėtoti Lietuvoje Rytų tautų kultūrų, filosofijos, religijos, mitologijos, literatūros ir meno pažinimo tradiciją, kurti orientalistinių tyrinėjimų ir studijų centrus, skatinti orientalistų kūrybinę veiklą, jų profesinį tobulėjimą ir bendravimą, rūpintis orientalizmo ir Rytų kalbų dėstymu, Rytų tautų muziejų ar Rytų dailės skyrių steigimu kituose muziejuose, ekspozicijų ir parodų organizavimu, Rytų tekstų vertimu į lietuvių kalbą, propaguoti Rytų kultūros idėjas, skatinti ryšius su užsienio šalių orientalistais. Rengia respublikines ir tarptautines mokslines konferencijas. Su Kultūros, filosofijos ir meno institutu leidžia knygų serijas „Rytai-Vakarai": „Komparatyvistinės studijos" (nuo 2000 m. išleisti 7 t.), „Bibliotheca Orientalia et Comparativa" (nuo 2002 m. išleisti 9 t.) ir kt. leidinius.

Pirmininkai
-----------

* Vytautas Mažiulis – 1979-1989 m.;
* Romualdas Neimantas – 1989-1991 m.;
* Antanas Andrijauskas – nuo 1991 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Antanas Andrijauskas. *Lietuvos orientalistų asociacija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 294 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Maarat an Numanasarab. معرة النعمان |
| --- |
| *Miesto panorama* |
|  |
| 

Maarat an NumanasMaarat an Numanas

35°39′0″ š. pl. 36°40′0″ r. ilg.﻿ / ﻿35.65000°š. pl. 36.66667°r. ilg.﻿ / 35.65000; 36.66667﻿ (Maarat an Numanas)Koordinatės: 35°39′0″ š. pl. 36°40′0″ r. ilg.﻿ / ﻿35.65000°š. pl. 36.66667°r. ilg.﻿ / 35.65000; 36.66667﻿ (Maarat an Numanas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Sirijos vėliava Sirija |
| **Muchafaza** | Idlibo muchafaza |
|  |
| **Gyventojų** (2003) | 67 807  |
| **Altitudė** | 530 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Maarat an Numanas |

**Maarat an Numanas** (arab. معرة النعمان = *Maʿarrat an-Nuʿmān*) – miestas šiaurės vakarų Sirijoje, Idlibo muchafazoje, prie Alepo-Hamos plento. Miestas ir jo apylinkės pasižymi senovine architektūra: mieste yra XII a. pr. Maarat an Numano didžioji mečetė, medresė, citadelės liekanos, taip pat apylinkėse yra atikinių miestų – Baros ir Serdžilos liekanos.

Istorija
--------

Antikiniais laikais miestas vadintas Mara arba Ara. Vėliau prie senojo miesto vardo pridėtas Numano pavadinimas kilęs nuo gubernatoriaus An Numano ibn Baširo. Maarat an Numanas pagarsėjo dėl 1098 m. pab. įvykusios apgulties. Pirmojo kryžiaus žygio dalyviai užėmę Antiochiją ten nerado pakankamai maisto atsargų, todėl nusprendė žygiuoti į Marą. Kamuojami bado kryžininkai užėmę miestą ne tik suvartojo visas rastas maisto atsargas bet ir užsiėmė kanibalizmu (valgė vietinių gyventojų vaikus, lavonus).

* Didžioji mečetėDidžioji mečetė
* Miesto gatvėMiesto gatvė
* MuziejusMuziejus