recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Krakatukai sniegynuose**| 
Pirmojo leidimo viršelis |
| **Autorė** | Renata Šerelytė |
| **Šalis** | Lietuva |
| **Žanras** | Literatūra vaikams |
| **Serija** | Krakatukai |
| **UDK:** | 821.172-93-34 |
| **Originalus leidimas** |
| **Pavadinimas** | Krakatukai sniegynuose |
| **Šalis** | Lietuva |
| **Kalba** | lietuvių |
| **Leidykla** | Alma littera |
| **Išleista** | 2013 m. |
| **Formatas** | Kietais viršeliais |
| **Puslapių** | 205 |
| **ISBN-13:** | 978-609-01-1269-4 |

**Krakatukai sniegynuose** – lietuvių rašytojos Renatos Šerelytės knyga vaikams, išleista 2013 m. Tai penktoji ir paskutinioji vadinamosios „Krakatukų serijos" dalis. Šį kartą pievelė, kurioje amžinai tęsiasi vasara, netikėtai atsiduria klampiuose pusnynuose. Penktojoje serijos dalyje bitės į avilius neša ne medų, o sniegą, atsiranda sniego gyvatės. Kaip ir ankstesnėse dalyse, čia gausu nuotykių, netikėtų siužeto vingių.

Tai devintoji Renatos Šerelytės knyga vaikams. 2007 – 2013 m. buvo išleistos viso penkios knygos apie krakatukus: „Krakatukų pievelė", „Krakatukų brūzgėlynai", „Krakatukų jūra", „Krakatukai kosmose" ir „Krakatukai sniegynuose".

Nuorodos
--------

* Knygos ištrauka Archyvuota kopija 2015-02-17 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Syringa** |
| --- |
| Paprastosios alyvos (Syringa vulgaris)Paprastosios alyvos (*Syringa vulgaris*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Notreliažiedžiai  *( Lamiidae)* |
| Šeima: | Alyvmediniai  *( Oleaceae)* |
| Gentis: | Alyvos  *( Syringa)* |

 |

 *Kitos reikšmės – Alyva (reikšmės).*
**Alyvos** (*Syringa*) – alyvmedininių (*Oleaceae*) augalų gentis. Vasaržaliai krūmai. Lapai kiaušiniški, lygiakraščiai. Žiedai galinėse šluotelėse, stipriai kvepia. Vaisiai – dvilizdės dėžutės.

Gentyje yra apie 30 rūšių. Lietuvoje genties augalai auginami parkuose ir soduose. Yra daug kultūrinių, skirtingų spalvų veislių. Natūraliai alyvos auga vidurio ir rytų Azijoje. Mediena naudojama smulkiems medžio gaminiams, žiedai parfumerijoje. Europoje auginamos nuo XVI amžiaus vidurio.

Rūšys
-----

Pasaulyje išveista ~1500 alyvų veislių.

* paprastosios alyvos (*Syringa vulgaris*)
* vengrinės alyvos (*Syringa josikaea*)

Alyvos
Alyvų žiedai

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Alyva** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Leonas Koganas** |
| --- |
| Gimė | 1894 m. vasario 20 d.Šiauliai, Rusijos imperija |
| Mirė | 1956 m. gegužės 30 d. (62 metai)Vilnius, Lietuvos TSR |
|  |
| Veikla | Gydytojas, politikas |

**Leonas Koganas** (1894 m. vasario 20 d. Šiauliuose, Rusijos imperija – 1956 m. gegužės 30 d. Vilniuje, Lietuvos TSR) – Lietuvos žydų kilmės gydytojas, politikas, 1940-1941 m. Lietuvos TSR sveikatos apsaugos ministras.

Biografija
----------

Gimė 1894 m. vasario 20 d. Šiauliuose. 1919 m. baigė Maskvos universitetą. Nuo 1921 m. dirbo gydytoju Kaune, buvo pirmasis pradėjęs praktikuoti trachėjos bronchoskopiją. 1940 m. birželį Lietuvą okupavus sovietams buvo išrinktas naujosios komunistinės vyriausybės sveikatos apsaugos ministru. Prasidėjus Trečiojo Reicho ir TSRS karui pasitraukė į Rusijos gilumą, kur dirbo įvairiose tuberkuliozės klinikose. Po karo grįžęs į Vilnių 1945-1951 m. buvo tuberkuliozės instituto direktorius. 1947 m. tapo komunistų partijos nariu. Prieš pat Stalino mirtį prasidėjus žydų gydytojų suiminėjimams 1953 m. vasarį buvo suimtas ir Leonas Koganas, apkaltintas Vakarų pasaulio medikamentų vartojimu ir blogu komunistinių veikėjų ir darbininkų gydymu. Kelios savaites po Stalino mirties paleistas, mirė 1956 m. gegužės 30 d. Vilniuje.

Literatūra
----------

* Gitelman, Zvi Y. ed. (1997). "Lithuanian-Jewish Relations in the Shadow of the Holocaust". Bitter Legacy: Confronting the Holocaust in the USSR. Indiana University Press. p. 209. ISBN 9780253333599.
* Jonas Zinkus, et al. ed. (1985–1988). "Koganas, Moisiejus Leonas". Tarybų Lietuvos enciklopedija II. Vilnius, Lithuania: Vyriausioji enciklopedijų redakcija. p. 352. LCC 86232954.
* Tininis, Vytautas, ed. (2003). Crimes of the Communist Regime in Lithuania in 1944-1953 2. Vilnius: Lietuvos karo akademija. p. 66. ISBN 9955-423-18-8.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šio puslapio ar jo dalies stilius neatitinka Vikipedijos kalbos standartų.**Jei galite, pakoreguokite stilių, kad tiktų enciklopedijai. Tik tada bus galima ištrinti šį pranešimą. |

| **Alvydas Petkevičius** |
| --- |
| Gimė | 1950 m. balandžio 19 d.Alytus |
| Mirė | 2021 m. gruodžio 27 d. (71 metai) |
|  |
| Veikla | tapytojas |
|  |
| Alma mater | 1969 m. Kauno taikomosios dailės technikumas |

**Alvydas Petkevičius** (1950 m. balandžio 19 d. Alytuje – 2021 m. gruodžio 27 d.) – tapytojas, Alytaus kultūros premijos laureatas.

Biografija
----------

1965–1969 m. studijavo Kauno taikomosios dailės technikume.

Dailininkas aštuntojo dešimtmečio pradžioje intensyviai savarankiškai dirbo kaupdamas žinias ir tapybos technikos patirtį.

Alvydas Petkevičius gyveno ir dirbo Alytuje. Kūrė natiurmorto, peizažo ir sakralinės tapybos darbus. 1992 m. tarptautinėje sakralinio meno bienalėje „Sakrum 92" tapo laureatu, 1992 m. paskirta Alytaus miesto savivaldybės kultūros premija už 1988–1992 m. kūrybą .

Alvydo Petkevičiaus kūriniai saugomi Lietuvos kultūros ministerijoje, Lietuvos dailės muziejuje, privačiose kolekcijose Lietuvoje ir užsienyje.

Kūryba
------

Svarbiausi kūriniai: natiurmortų serija „Seni daiktai", triptikai „Sniegas", „Šviesa", trisdešimt sakralinių paveikslų, daugiau kaip du šimtai gamtos peizažų.

Dailininkas sukūrė apie tris tūkstančius tapybos darbų.

Parodos
-------

Nuo 1975 m. prasidėjo dailininko parodinis gyvenimas. Surengė 14 asmeninių parodų, svarbiausios: 1990 m. Alytuje, 1992 m. dailės galerijoje „Langas", 2000 m. jubiliejinė retrospektyvinė paroda Alytaus kraštotyros muziejuje, 2003 m. Lietuvos ambasadoje Suomijoje. 1985 m. dalyvavo Lietuvos dailės metinėje parodoje Vilniuje, 1992 m. Opolėje (Lenkija), 1993 m. Temperėje (Suomija).

Išnašos
-------

1. ↑  „Mirė tapytojas Alvydas Petkevičius". AlytusPlius.lt. 2021-12-27. Nuoroda tikrinta 2021-12-27.
2. ↑   Archyvuota kopija 2010-03-13 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Dzūkų kultūros žurnalas „Dainava", Liudvikas Pocius *„Alvydo Petkevičiaus kūrybos erdvės"*, Alytus 2004 m. Nr. 2;
* 
* 
*
**Cezaris Jonas Kisieliauskas** (g. 1938 m. vasario 19 d. Kaune) –m. 2011.05.18 Lietuvos inžinierius mechanikas, technologijos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1959 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1970 m. apgynė disertaciją „Lakštinio štampavimo įtampų patvarumo didinimo galimybių tyrimas azotinant", technikos mokslų kandidatas.

1959–1963 m. Kauno automatizacijos priemonių gamyklos vyr. konstruktorius, jam vadovaujant sukonstruotas ir pagamintas pirmasis TSRS elektrografijos kopijavimo aparatas „ERA 1". 1963–2001 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytojas, 1984–1994 m. Metalų technologijos katedros vedėjas, 1986–1993 m. dar Liejininkystės ir metalotyros laboratorijos mokslinis vadovas. 1994–1997 m. Alžyro nacionalinio lengvosios pramonės instituto Metalų technologijos katedros vedėjas, nuo 1975 m. docentas. 1970–1971 m. stažavo Romos universitete, 1993 m. Sankt Peterburgo universitete, 1994 m. Montpeljė universitete Prancūzijoje.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinių tyrimų svarbiausios sritys – technologinės įrangos (štampavimo, pjovimo įrankių, liejimo įrenginių) patikimumas ir ilgaamžiškumas naudojant lazerinę, termochemijos ir terminio apdirbimo technologiją. Daug jo darbų įdiegė Vilniaus skaičiavimo mašinų gamykla, Kauno gamykla „Elektra", Klaipėdos „Syrius", Kauno staklių gamykla. Paskelbė daugiau, kaip 110 mokslinių straipsnių.

Bibliografija
-------------

* Medžiagų mokslas, vadovėlis, (*Science dès matériaux*) 1987 m.
* Medžiagų inžinerija, vadovėlis, (*Ingénerie des matériaux*) 2000 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Cezaris Kisieliauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 175 psl.
**Krakatukai kosmose**|  |
| **Autorius** | Renata Šerelytė |
| **Šalis** | Lietuva |
| **Žanras** | pasaka, vaikų literatūra |
| **Serija** | Krakatukai |
| **UDK:** | 821.172-93-34 |
| **Originalus leidimas** |
| **Pavadinimas** | Krakatukai kosmose |
| **Šalis** | Lietuva |
| **Kalba** | lietuvių |
| **Leidykla** | „Alma littera" |
| **Išleista** | 2012 m. |
| **Formatas** | Kietais viršeliais |
| **Puslapių** | 237 |
| **ISBN-13:** | 978-609-01-0268-8 |

**Krakatukai kosmose** – lietuvių rašytojos Renatos Šerelytės knyga vaikams, išleista 2012 m. Tai ketvirtoji vadinamosios „Krakatukų serijos" dalis, kurioje išlieka tie patys veikėjai – Birbindonas, tešlius, maumas, Buntė bei įvedamas naujas pagrindinis personažas Žmogeliukas. Šį kartą veikėjai keliauja į kosmosą. Knyga iš kitų pasakų apie krakatukus išsiskiria tuo, jog čia mažiau veikėjų bei netikėtų autorės minties šuolių, daugiau dėmesio skiriama keturiems pagrindiniams personažams bei jų paveikslams.[reikalingas šaltinis] Knygą iliustravo Irmina Dūdėnienė.

Alytaus miesto teatras „Krakatukų kosmose" motyvais pastatė spektaklį „Krakatukai mėnulyje" (režisierė – Loreta Liausaitė). Premjera – 2014 m. kovo 27 d.

Tai aštuntoji Renatos Šerelytės knyga vaikams, ir ketvirtoji iš serijos apie krakatukus. 2007 – 2013 m. apie krakatukus buvo išleistos penkios knygos.

Nuorodos
--------

* Milda Leišytė. Krakatukai tęsia keliones
**Vyriausiasis**|  |
| **Autorius** | Christopher Paolini |
| **Šalis** | JAV |
| **Žanras** | Maginė fantastika |
| **Serija** | „Paveldėjimo" ciklas |
| **UDK:** | 820(73)-93-31 821.111(73)-93-312.9 |
| **Originalus leidimas** |
| **Pavadinimas** | Eldest |
| **Šalis** | JAV |
| **Kalba** | anglų |
| **Leidykla** | Alfred A. Knopf |
| **Išleista** | 2005 m. |
| **Formatas** | Kietais viršeliais |
| **Puslapių** | 668 |
| **ISBN:** | 037582670X |
| **ISBN-13:** | 9780375826702 |
| **OCLC:** | 733680560 |
| **Pirmasis lietuviškas leidimas** |
| **Pavadinimas** | Vyriausiasis |
| **Leidykla** | Alma littera |
| **Išleista** | 2006 m. |
| **Vertėjas** | Ieva Venskevičiūtė |
| **Formatas** | Kietais viršeliais |
| **Puslapių** | 691 |
| **ISBN:** | 9955-24-382-1 |

**Vyriausiasis** – antra Kristoferio Paolinio trilogijos „Paveldėjimas" dalis. Pirmoji knygos dalis vadinosi „Eragonas".

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Eragonas dar nespėja atsigauti nuo po mūšio patirtų sužalojimų, tačiau jam vėl tenka iškęsti išbandymą – prie pat įėjimo į Trondžheimą Azihadą bei visą jo būrį nužudo būrelis kulų. Jį lydėjęs Murtagas bei Dvyniai paimami į nelaisvę. Eragoną tai labai paveikia, nes jis pats savo akimis matė, kaip tai įvyko, tačiau negalėjo niekuo padėti vardenų vadui. Dabar jis neteko dar vieno brangaus žmogaus – Murtago.

Vardenams vadovauti pradeda Azihado dukra, Nasuada. Jai Eragonas prisiekia ištikimybę. Tačiau raitelis jaučia, kad vardenai yra pasidaliję į skirtingas grupuotes ir visos gviešiasi patraukti vaikiną savo pusėn. Galiausiai prieš išvykdamas iš Farten Duro, Eragonas tampa Hrotgaro klano nariu. Taigi, dabar jis jau saistomas ne tik priesaikos Nasuadai, bet ir nykštukų klano reikalavimais…

Orikui, Arijai ir Eragonui pavyksta nesunkiai pasiekti Du Veldenvardeno mišką bei elfų sostinę, Elesmerą. Tenais prasideda Eragono apmokymas. Jo nuostabai, Luošys, Kuris Sveikas, yra ne kas kitas, kaip išgyvenęs elfų raitelis Oromis. Safyra ir Eragonas uoliai kimba į Oromio ir Glaedro (toks Oromio drakono vardas) pamokas, tačiau Eragoną vis dažniau kankina nugaros skausmai ir jo nuotaika smarkiai prastėja. Tačiau galiausiai, Eragonas gauna neregėtą dovaną – drakonai paverčia Eragoną panašiu į elfą ir panaikina visus jo kūno sužeidimus…

Armijos rikiuojasi Surdos ir Imperijos pasienyje. Eragonas tai sužino, naudodamasis magija ir išskuba iš Elesmeros į Surdą. Raitelis suspėja dar prieš prasidedant mūšiui, todėl dar spėja apgalvoti mūšio taktiką ir perimti vadovavimą vardenų magams. Mūšis prasideda. Nepaisant žmonių skaičių skirtumo, persvara atitenka vardenams. Tačiau staiga iš už horizonto išnyra dar vienas drakonų raitelis. Jis nužudo nykštukų karalių Hrotgarą ir stoja į mūšį su Eragonu. Nors naujojo raitelio raudonasis drakonas mažesnis nei Safyra, tačiau Eragonui nepavyksta jų nugalėti ore. Dvikova persikelia ant žemės. Eragonas atpažįsta raitelio kovos manierą ir nuima jam šalmą… Iš po jo pasirodo Murtago veidas…

Nuorodos
--------

* Lietuviškas puslapis apie „Eragoną" ir „Paveldėjimo" trilogiją
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šį puslapį ar jo dalį reikia sutvarkyti pagal Vikipedijos standartus.**Jei galite, sutvarkykite. |

Utenos apskrities archyvas yra vienas jauniausių valstybės archyvų Lietuvoje. Jis buvo įsteigtas 1997 m. ir įsikūrė akcinei bendrovei „Utenos krosnys" priklausiusiose patalpose J. Basanavičiaus g. 114, jas pritaikius dokumentų saugojimo reikmėms. Pagrindinis archyvo įsteigimo tikslas – Utenos apskrities valdymo, vietos savivaldos ir kitų institucijų dokumentų komplektavimas, saugojimas bei dokumentų naudojimo užtikrinimas. Į naujai įsteigtą archyvą buvo perkelti likviduojamo Ukmergės apygardos archyvo Anykščių, Ignalinos, Molėtų, Utenos ir Zarasų rajonų dokumentų fondai.
Utenos apskrities archyvo saugomi dokumentai sudaro 2 kompleksus:

* Sovietų okupacijos laikotarpio dokumentai (1944–1989 m.) – Utenos apskrities teritorijoje iki 1990 m. veikusių vietos valdžios, teisingumo, teisėtvarkos, statistikos, planavimo, finansų, statybos, architektų, transporto, prekybos ir kooperacijos, mokymo ir švietimo, kultūros, sveikatos apsaugos įstaigų, pramonės įmonių, valstybinių notarinių kontorų, visuomeninių organizacijų veiklos dokumentai, Bene trečiąją dalį jų sudaro kolūkių ir tarybinių ūkių veiklos dokumentai.
* Nepriklausomybės laikotarpio dokumentų kompleksas (nuo 1990 m.) – nuo 1990 m. Utenos apskrities teritorijoje veikusių ir veikiančių valstybės ir savivaldybių institucijų, įstaigų, įmonių veiklos dokumentai.

Nors archyve saugomi tik pokarinio laikotarpio dokumentai, bylose (dažniausiai turto paveldėjimo bylose) yra dokumentų, kurie buvo sudaryti net carinės Rusijos valdymo metais. Bendras archyvo saugomų dokumentų kiekis sudaro apie 2140 tiesinių lentynų metrų.

Nuorodos
--------

* Utenos apskrities archyvas Archyvuota kopija 2015-02-22 iš Wayback Machine projekto.
**Krakatukų jūra**| 
2011 m. leidimo viršelis |
| **Autorius** | Renata Šerelytė |
| **Šalis** | Lietuva |
| **Žanras** | Literatūra vaikams |
| **Serija** | Krakatukai |
| **UDK:** | 888.2-93-34 |
| **Originalus leidimas** |
| **Pavadinimas** | Krakatukų jūra |
| **Šalis** | Lietuva |
| **Kalba** | lietuvių |
| **Leidykla** | Alma littera |
| **Išleista** | 2009 m. |
| **Puslapių** | 237 |
| **ISBN-13:** | 978-9955-38-446-5 |

**Krakatukų jūra** – lietuvių rašytojos Renatos Šerelytės knyga vaikams, pasirodžiusi 2009 m. Perleista dar kartą 2011 m. Tai trečioji vadinamosios „Krakatukų serijos" knyga, kurioje pasakojama apie tų pačių veikėjų – Birbindono, Buntės, Tešliaus ir maumo – nuotykius. Šį kartą stebuklingas uogas nokinančių krūmų pievelė virsta jūra. Dėl visko kalta pirmojoje dalyje – „Krakatukų pievelėje" – pristatyta didžiaausė senė, kuri troško pažangos ir permainų. Knyga iliustruota Irminos Dūdėnienės piešiniais.

Tai septintoji Renatos Šerelytės knyga vaikams. 2007 – 2013 m. pasirodė net penkios istorijų apie krakatukus knygos.

Nuorodos
--------

* Giedrė Kazlauskaitė. Skaitiniai
**Utenos krašto enciklopedija** (UKE), **Enciklopedija „Utenos kraštas"** – enciklopedinis leidinys apie Utenos rajono gamtą ir žmonių gyvenimą nuo seniausių laikų iki šių dienų. Joje aprašoma gamta (upės, ežerai, miškai, gyvūnija), archeologiniai paminklai (pilkapiai, piliakalniai, šventvietės).

Utenos krašto enciklopedijoje gausu urbanistinių straipsnių – aprašomi jau išnykę ar dar esantys kaimai, viensėdžiai, dvarai, miesteliai, bažnyčios, istorija, apžvelgta teisėtvarka, žemės ūkis, pramonė, transportas, ryšiai, sveikatos apsauga, švietimas, kultūra, aprašyti gamtos, istorijos, kultūros paminklai. Enciklopedijoje pateikiamos garsių uteniškių biografijos rašoma apie Nobelio premijos laureatą Bernardą Launą (Boruchą Lacą), akademikus – Vytautą Statulevičių, Kazimierą Meškauską, galima susipažinti su daugelio profesorių, dailininkų, rašytojų, gydytojų, aktorių, visuomenininkų gyvenimo aprašymais.

Rengimas ir leidimas
--------------------

UKE vienas pagrindinių leidėjų – miškininkas, rašytojas Gediminas Isokas, 1995 m. pabaigoje paskatintas Uteniškių kraštiečių klubo „Indraja" valdybos, ėmėsi rinkti enciklopedinę medžiagą bei rašyti straipsnius.

Utenos krašto enciklopedijos kūrimą parėmė Atviros Lietuvos Fondas, LR Kultūros ministerija ir privatūs asmenys savo lėšomis, aukomis, Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centras paruošė tremtinių ir kalinių sąrašą. UKE projektą rengė ir įgyvendino Utenos A. ir M. Miškinių viešoji biblioteka.

Elektroninė UKE enciklopedijos versija pagal savo turinį identiška spausdintinei. Joje daugiau nei 300 iliustracijų (spausdintame leidinyje publikuota 733).

Nuorodos
--------

* elektroninė UKE versija Archyvuota kopija 2005-08-30 iš Wayback Machine projekto.
| ***Vyskupo miegamasis*** |
| --- |
|  |
|  |
| Kilmės šalis |  Italija Prancūzija |
| Režisierius | Dino Risi |
| Metai | 1977 |
| Žanras | drama, komedija |
| Trukmė | 110 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Vyskupo miegamasis** (it. *La stanza del vescovo*) – 1977 m. sukurtas filmas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Ugo Tognazzi – Mario
* Ornella Muti – Matilda
* Patrick Dewaere – Marko
* Lia Tanzi – Landina
* Gabriella Giacobbe
* Max Turilli
* Piero Mazzarella
* Renzo Ozzano

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Veiksmas vyksta pasibaigus Antrajam pasauliniam karui. Jaunuolis vardu Marko apsistoja savo pažįstamo advokato Mario namuose. Jis apgyvendinamas kambaryje, kurio spintoje nuo senų laikų kabo kunigo sutana ir todėl šis vadinamas vyskupo miegamuoju. Mario gyvena kartu su žmona ir šios brolio žmona Matilda. Tarp Marko ir Matildos užsimezga romantiška draugystė, tačiau situacija komplikuota: jos vyras po karo dar laikomas dingusiu be žinios, Landina jos nemėgsta, o Mario elgiasi pernelyg lipšniai. 

Marko su Mario išvyksta į iškylą pakeliui sutikdami dar dvi merginas. Mario papasakoja jam apie neva jo artimus santykius su Matilda, tačiau tai neatšaldo jo susidomėjimo mergina. Netrukus gaunamas pranešimas, kad Matildos vyras oficialiai paskelbtas žuvusiu, todėl šio sesuo pareiškia, kad Matilda negaus jokio palikimo ir turi jau sekančią dieną išsikraustyti iš namų. 

Kitą rytą Mario žmona randama negyva. Tai paranku ir Mario, ir Matildai, kuri tikina Marko puoselėjanti šiam karštus jausmus, kuriems dabar dar labiau trukdo Marko. Ji įtikina šį duoti parodymus policijai, kad nusikaltimo naktį netoliese matė Mario, nors šis tvirtina priešingai. Negalėdamas atsispirti merginos kerams, Marko taip ir pasielgia. Mario policijoje viską neigia, tačiau vėliau netikėtai savo kambaryje nusižudo, tarsi patvirtindamas savo kaltumą. Matilda paveldi ne tik brolio, bet ir Mario turtus, tačiau Marko nusprendžia nelikti su ja.

Apdovanojimai
-------------

* David di Donatello – geriausias scenarijus
* Italijos nacionalinis kino žurnalistų sindikatas (nominacija) – geriausias aktorius (U. Tognazzi)
| Krakeniškių dvaras |
| --- |
| Krakeniškių dvaras (2017 m.) Krakeniškių dvaras (2017 m.) |
| Vieta | Krakeniškiai,Lumpėnų seniūnija,Pagėgių savivaldybė |
| Pastatų būklė | sunykęs |

**Krakeniškių palivarkas** (vok. *Krakonischken*) yra Rambyno regioniniame parke, prie Bardinų.

Krakeniškių valstybinis palivarkas prieš Antrąjį pasaulinį karą apėmė 60 ha ir specializavosi trimečių bei keturmečių žirgų auginime, ruošiant juos savarankiškam gyvenimui bandoje. Krakeniškių palivarkas buvo vienas iš valstybinio Naujosios Ragainės žirgų ūkio (*Neuhof-Ragnit Remonteamt*) padalinių. Kiti šio ūkio padaliniai vadinosi *Klein-Neuhof*, *Paskalwen*, *Girschunen*, *Gudgallen*, *Bambe*. Valstybinis Naujosios Ragainės žirgų ūkis buvo pats didžiausias iš penkių tokių ūkių Rytprūsiuose. Jie visi buvo pavaldūs Vokietijos Gynybos ministerijai. Ilgą laiką iki Antrojo pasaulinio karo Krakeniškių palivarko valdytojais buvo Vedlerių (*Wedler*) šeima. Palivarko įkūrimo data nežinoma.

Galerija
--------

* Vedlerių šeima su giminaičiais. 1916 m. Krakeniškės, Tilžės-Ragainės apskritis.Vedlerių šeima su giminaičiais. 1916 m. Krakeniškės, Tilžės-Ragainės apskritis.
* Bruno Wedler su jų ūkio žirgais Krakeniškėse (1914)Bruno Wedler su jų ūkio žirgais Krakeniškėse (1914)

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Krakasit. *Craco* |
| --- |
| *Krako panorama* |
|  |
| 

KrakasKrakas

40°22′00″ š. pl. 16°26′00″ r. ilg.﻿ / ﻿40.36667°š. pl. 16.43333°r. ilg.﻿ / 40.36667; 16.43333﻿ (Krakas)Koordinatės: 40°22′00″ š. pl. 16°26′00″ r. ilg.﻿ / ﻿40.36667°š. pl. 16.43333°r. ilg.﻿ / 40.36667; 16.43333﻿ (Krakas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Italijos vėliava Italija |
| **Regionas** | Bazilikata Bazilikata |
| **Provincija** | Materos provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2008) | 773  |
| **Plotas** | 76 km² |
| **Tankumas** (2008) | 10 žm./km² |
| **Altitudė** | 391 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Krakas |

**Krakas** (it. *Craco*) – apleistas miestas pietų Italijoje, Bazilikatoje, Materos provincijoje, 40 km nuo Taranto įlankos, ant 400 m aukščio kalvos, skardžiu besileidžiančios į Kavonės slėnį. Yra X a. normanų tvirtovė, XVII a. Šv. Petro bažnyčia, Šv. Mergelės Marijos Žvaigždės bažnyčia, Šv. Mykolo, Šv. Angelo bažnyčios.

Istorija
--------

Apie 540 m. vietovė buvo vadinama *Montedoro*, čia gyveno graikai, atsikėlę iš Metaponto. Nuo 1060 m. šaltiniuose minimas kaip *Grachium*. XII a. priklausė normanams. Pastatyta bažnyčia, XIII a. pastatyta pilis, statytos vilos. XVI a. čia gyveno ~2500 žmonių. Po Italijos suvienijimo, 1861 m. Kraką užėmė valstiečiai, vadovaujami Carmine Crocco, siekę grąžinti Burbonų valdžią.

Nuo XIX a. Krakas pradėjo nykti – dėl skurdžių gyvenimo sąlygų, plėšikavimų, daug žmonių emigravo. XX a. vid. po žemės drebėjimo dėl nestabilios geologinės padėties prasidėjo nuošliaužos, pastatų griūtis, dauguma gyventojų buvo iškeldinta į Krako Peskeros kaimą. Ten perkelta ir dauguma kultūros paveldo vertybių.

Krakas dėl savo unikalios architektūros dažnai pasirenkamas kaip filmų filmavimo vieta. Čia filmuota „Kristaus kančia", „Kristaus gimimo istorija", „Paguodos kvantas", „Karalius Dovydas", „Vargšų nimfa" ir kt.

Galerija
--------

* GriuvėsiaiGriuvėsiai
* 
* 
* 
*
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Yra kilę abejonių dėl šio straipsnio objekto reikšmingumo ir tinkamumo enciklopedijai.**Galima paieškoti straipsnio objekto aprašymų nepriklausomuose nuo jo patikimuose antriniuose šaltiniuose ir pasiremti jais straipsnyje. |

| **Juozas Vabuolas** |
| --- |
| Gimė | 1949 m. gegužės 15 d. (73 metai)Babrai, Lazdijų rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Liudvika |
| Vaikai | Ramūnas, Jūratė |
|  |
| Veikla | politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Lietuvos valstiečių partija, Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjunga, Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjunga |
|  |
| Alma mater | 1983 m. Lietuvos žemės ūkio akademija |

**Juozas Vabuolas** (g. 1949 m. gegužės 15 d. Babruose, Lazdijų rajonas) – Lietuvos ir Lazdijų rajono politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1965 m. baigė Šlavantų aštuonmetę mokyklą, 1970 m. Veisiejų žemės ūkio technikumą. 1970 m. Lazdijų rajono „Vienybės" kolūkio fermos vedėjas. 1970–1972 m. tarnavo SSRS kariuomenėje. 1972 m. Lazdijų rajono Morkavo tarybinio ūkio traktorininkas. 1976 m. išrinktas etatiniu Morkavo tarybinio ūkio žemės ūkio darbuotojų profesinės sąjungos komiteto pirmininku. 1978 m. Lazdijų rajono Šlavantų apylinkės Vykdomojo komiteto pirmininkas. 1983 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, mokslinis agronomas.

1990 m. Šlavantų apylinkės viršaitis. 1995–1998 m. Šlavantų agrarinės reformos tarybos vadovas. 1998–2000 m. Lazdijų rajono žemėtvarkos skyriaus vyr. juristas. 2000–2003 m. Lazdijų rajono savivaldybės mero pavaduotojas. Nuo 2003 m. Lazdijų rajono žemėtvarkos skyriaus vyresnysis specialistas, skyriaus vedėjo pavaduotojas. Nuo 2010 m. Nacionalinės žemės tarnybos prie žemės ūkio ministerijos Lazdijų-Druskininkų žemėtvarkos skyriaus vyr specialistas.

Lietuvos valstiečių partijos, Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos, Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narys.

1997–2000 m. 2000–2003 m. 2003–2007 m. 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Lazdijų rajono savivaldybės tarybos narys.

Sutuoktinė Liudvika, vaikai Ramūnas, Jūratė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-08-22 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Cesare Rubini** (g. 1923 m. lapkričio 2 d. Trieste – 2011 m. vasario 8 d.) – buvo italų krepšinio treneris bei vandensvydžio žaidėjas.

Krepšinį pradėjo žaisti universitete, kurį baigė 1941 metais, vėliau žaidė Milano „Olimpia" klube, taip pat buvo ir profesionalus vandensvydžio žaidėjas. 1946 metais su Italijos krepšinio komanda laimėjo Europos čempionato sidabro medalį. 1947 m. taip pat laimėjo Europos čempionato sidabro medalį, bet šį kartą su vandensvydžio rinktine. Tais pačiais metais tapo žaidžiančiuoju Milano „Olimpia" krepšinio klubo treneriu. 1948 metais buvo kviečiamas į vandensvydžio ir krepšinio rinktines, bet pasirinko vandensvydį ir su rinktine laimėjo olimpinius aukso medalius, su šia rinktine taip pat laimėjo 1952 metų olimpinę bronzą bei trečiąją vietą 1954 metų Europos čempionate.

Kaip vandensvydžio žaidžiantysis treneris laimėjo 6 Italijos čempionatus su Milano, Neapolio ir Kamoglio komandomis.

Kaip krepšinio žaidžiantysis treneris, 1947–1956 metais su Milano „Olimpia" klubu laimėjo 6 šalies čempionatus, dar 10 čempionatų laimėjo tik kaip treneris (1957-60, 1962-63, 1965-67, 1972). Milano komandą treniravo iki 1978 metų, vieną kartą su komanda iškovojo Europos Čempionų taurę (1966 m.) bei du kartus Europos taurių laimėtojų taurę (1971, 1972 m.).

C. Rubini treniruojama Italijos krepšinio rinktinė 1980 metais iškovojo olimpinį auksą, po vieną kartą užėmė 1-3 vietas Europos čempionatuose.

1994 m. gegužės 9 d. Cesare Rubini įtrauktas į J. Naismith Krepšinio šlovės muziejų.
Gyventojų skaičiaus kaita (1961-2003 m.)
Gyventojų amžiaus piramidė
**Bisau Gvinėjos gyventojų** 2014 m. yra 1 693 398 (apskaičiuota).

Juodieji gyventojai sudaro daugiau nei 99 proc. yra portugalų kolonizatorių palikuonių. Pagrindinės tautybės: fulbiai, mandingai, mandžakai, pepeliai, balantai, biafadai.

45 proc. gyventojų išpažįsta islamą, 8 proc. - katalikybę, likusieji laikosi tradicinių tikėjimų.

**Struktūra pagal amžių:**

* *0-14 m.:* 39,8 %
* *15-64 m.:* 55,6 %
* *65 m. ir vyresni:* 3,2 % (2014 m. apsk.)

**Gyventojų amžiaus mediana:**

* *bendras:* 19,8 m.
* *vyrų:* 19,3 m.
* *moterų:* 20,3 m. (2014 m. apsk.)

**Metinis populiacijos prieaugis:** 1,93 % (2014 m. apsk.)

**Gimstamumas:** 33,83 gimimų/1000 gyv. per metus (2014 m. apsk.)

**Mirtingumas:** 14,54 mirčių/1000 gyv. per metus (2014 m. apsk.)

**Migracijos indeksas** (per metus imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): 0 migrantų/1000 gyv. (2014 m. apsk.)

**Miestuose gyvenančių žmonių procentas:** 43,9 % (2011 m. apsk.)

**Miestuose gyvenančių žmonių procento metinis kitimas:** 3,59 % (2010–2015 m. apsk.)

**Lyčių pasiskirstymas**:

* *Gimimo metu:* 1,03 vyro vienai moteriai
* *Jaunesniems nei 15 metų:* 1 vyras vienai moteriai
* *15-64 metų:* 0,99 vyro vienai moteriai
* *65 metų ir vyresniems:* 0,64 vyro vienai moteriai
* *Visai populiacijai:* 0,95 vyro vienai moteriai (2014 m. apsk.)

**Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus:** 90,92 mirusiųjų/1000 gimimų (2014 m. apsk.)

**Vidutinė gyvenimo trukmė:**

* *bendra:* 49,87 m.
* *vyrų:* 47,87 m.
* *moterų:* 51,93 m. (2014 m. apsk.)

**15 m. ir vyresnių gyventojų raštingumas:**

* *bendras:* 55,3 % (2011 m.)
* *vyrų:* 68,9 %
* *moterų:* 42,1 %

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Bisau Gvinėjos demografija** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* CŽV pasaulio faktų knyga: Bisau Gvinėja (angliškai) Archyvuota kopija 2018-12-24 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Kapitonui Williamui Kiddui 1695 m. teismo išduotas leidimas užsiimti kaperio veikla
**Kaperis** (ol. *kaper*) – privatus asmuo arba laivas, turėjęs valdžios leidimą apsiginkluoti ir kariauti su priešo laivais. Tai buvo būdas mobilizuoti ginkluotus laivus ir jūreivius neleidžiant iždo lėšų ir neskiriant karo laivyno karininkų. Kaperiai ypač daug naudos duodavo nedidelėms jūrinėms valstybėms ir kovojant su aktyviai jūromis prekiaujančiais priešais: jie sutrikdydavo prekybą ir priversdavo priešą skirti karo laivus prekybiniams laivams saugoti. Privačių laivų savininkus ir jūreivius užsiimti šia veikla paskatindavo piniginiai atlygiai, išmokami už pagrobtas prekes ir laivus. Kaperių praktika buvo taikoma XVI–XIX a. Kai kurie kaperiai įgydavo labai daug įtakos, o kartais šie laivai netgi būdavo įtraukiami į karinus laivynus.

Skirtumas tarp kaperių ir piratų buvo gana miglotas. Iš esmės tiek kaperiai, tiek piratai užsiimdavo ta pačia veikla – laivų puldinėjimu ir plėšimu, todėl skirtumą nulemdavo valdžios leidimai ir veiksmų teisėtumas.

Būdami privačia nuosavybe, kaperiai nebuvo pavaldūs karinėms jūrų pajėgoms. Valdžios leidimai paprastai suteikdavo teisę veikti tam tikroje teritorijoje ir tam tikrų valstybių laivų atžvilgiu. Paprastai laivų savininkai arba kapitonai turėdavo pasirašyti garantiją, kad šios sąlygos nebus pažeidžiamos, ir priešingu atveju atlyginti nukentėjusiajai šaliai padarytą žalą.
Kai kuriuose kaperiuose buvo laikomasi griežtos karinio jūrų laivyno disciplinos, kituose – laisvesnės prekybinių laivų tvarkos. Vienų laivų komandas sudarė profesionalūs jūreiviai, kitas – piratai, skolininkai ir nusikaltėliai. Būta atvejų, kai kaperiai tapdavo piratais ne tik priešo, bet ir gimtosios valstybės akyse.

Kaperių savininkai šiai veiklai naudodavo tiek senus karinius laivus, tiek perdarytus prekybinius laivus. Kaperiuose būdavo didesnės nei įprasta įgulos, kad dalį jų būtų galima paskirti į užgrobtus laivus. Dažniausiai kaperiai plaukiodavo pavieniui, bet kartais susiburdavo į eskadras arba bendradarbiaudavo su karo laivynu.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RPiratai ir kaperiai |
| --- |
|  |
| Tipai | 
Piratai · Kaperiai · Bukanieriai · Korsarai · Berberų piratai · Japonų piratai · Vikingai · Flibustjerai |  |
|  |
| Vietos | 
Piratavimas Karibų jūros regione · Piratavimas Malakos sąsiauryje · Port Rojalis · Tortuga · Sen Malo · Libertatija · Barbario krantas |
|  |
| Žymūs piratai ir kaperiai | 
Seras Francis Drake · Seras Henry Morgan · Bartholomew Roberts · Grace O'Malley · Juodabarzdis · Raudonbarzdis · Anne Bonny · Mary Read · Robert Surcouf · René Duguay-Trouin · Stede Bonnet · Jean Bart · François l'Ollonais · William Kidd · Calico Jack Rackham · Henry Every · Roche Braziliano · Edward Low |
|  |
| Karinio laivyno karininkai | 
Robert Maynard · Kapitonas Ogle |
|  |
| Kita | 
Piratų vėliava |

 |
| **Juozas Tatoris** |
| --- |
| Gimė | 1905 m. rugpjūčio 31 d.Ubiškiai |
| Mirė | 1977 m. birželio 26 d. (71 metai)Kaunas |
|  |
| Veikla | agronomas, zootechnikas |
| Partija | 1951 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1935 m. Žemės ūkio akademija |

**Juozas Tatoris** (1905 m. rugpjūčio 31 d. Ubiškiuose, Biržų rajonas – 1977 m. birželio 26 d. Kaune) – Lietuvos agronomas, zootechnikas.

Biografija
----------

1935 m. baigė Žemės ūkio akademiją. 1937–1940 m. Kėdainių žirgyno agronomas, Raseinių žemės ūkio mokyklos dėstytojas. 1940–1952 m. Belvederio aukštesniosios pienininkystės mokyklos direktorius. 1952 m. LSSR žemės ūkio ministro pavaduotojas. 1952–1953 m. Gyvulininkystės ir veterinarijos instituto veisimo sektoriaus vedėjas.

Nuo 1953 m. dėstė Lietuvos žemės ūkio akademijoje, 1953 m. rugsėjo 1 d. – 1957 m. sausio 16 d. septintasis LŽŪA rektorius. 1957–1958 m. LSSR žemės ūkio ministro pavaduotojas. 1960–1966 m. LŽŪA žemės ūkio įmonių organizavimo katedros vedėjas, nuo 1966 m. mokslo reikalų prorektorius; 1964 m. docentas. 1963 m. žemės ūkio mokslų kandidatas.

Paskelbė darbų apie Lietuvos juodmargių galvijų mišrinimą su Lietuvos žalaisiais, šiaudų paruošimą šėrimui, gyvulininkystės produkcijos didinimą, jos savikainos mažinimą.

Įvertinimas
-----------

* 1965 m. LTSR nusipelnęs agronomas

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Juozas Tatoris*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 277
2. ↑   Archyvuota kopija 2013-04-09 iš Wayback Machine projekto.


| Akademinės pareigos |
| --- |
| Prieš tai:**Matas Mickis** | **Lietuvos žemės ūkio akademijos rektorius**1953 – 1957 m. | Po to:**Jonas Bulavas** |
| Frydlando mūšis |
| --- |
| Napoleonas Frydlando mūšyje |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Data | 1807 m. birželio 14 d |
| Vieta | Frydlandas |
| Rezultatas | Napoleono pergalė |

 |
| Konflikto šalys |
|  Pirmoji Prancūzijos imperija | Rusijos imperija Rusijos imperija |
| Vadovai ir kariniai vadai |
| Napoleonas
Žanas Lanas | Levinas Benigsenas |

Frydlando mūšio schema
**Frydlando mūšis** – Napoleono I karų mūšis, vykęs tarp Prancūzijos ir Rusijos kariuomenių 1807 m. birželio 14 d. Rytų Prūsijoje, prie Alnos upės, netoli Frydlando (dab. Pravdinskas).

Mūšio eiga
----------

Į Karaliaučių žygiuojanti apie 56 000 žmonių Rusijos imperijos kariuomenė, vadovaujama generolo L. A. G. Benigseno, persikėlė per Alną ir puolė 26 000 žmonių Ž. Lano prancūzų korpusą. Šis apie 9 valandas atkakliai gynėsi, kol į pagalbą atžygiavo apie 65 000 žmonių M. Nėjaus vadovaujama prancūzų armija. Po 2 valandų mūšio prancūzai privertė Rusijos kariuomenę trauktis, prie Frydlando ją apsupo, suskaldė į dalis ir sumušė. Apie 11 000 žmonių žuvo, 7000 sužeista, keli tūkstančiai nuskendo keldamiesi per upę, nes tiltą prancūzai buvo sugriovę. Prancūzų žuvo apie 1400, sužeista apie 9100.

Laimėję Frydlando mūšį prancūzai užėmė Karaliaučių, kurį be mūšio paliko Rusijos sąjungininkės Prūsijos kariuomenė (25 000 žmonių, vadas Antonas Lestokas), pasitraukusi į Tilžę. 1807 m. liepos 7 d. buvo pasirašyta Tilžės taika.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Frydlando mūšis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 262 psl.
Koordinatės: 55°35′49″š. pl. 24°21′33″r. ilg.﻿ / ﻿55.596828°š. pl. 24.359146°r. ilg.﻿ / 55.596828; 24.359146


|  Bistrampolio knygnešių koplyčia |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Panevėžio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Kučiai |
| **Adresas** | 2008 m. |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |

Koplyčios akcentas – knygnešio kryžius
**Bistrampolio knygnešių koplyčia** – koplyčia, stovinti Kučių kaime, Ramygalos seniūnijoje, Panevėžio rajone, 0,9 km į rytus nuo kelio Via Baltica, buvusio Bistrampolio dvaro teritorijoje. Dvaro erdves pritaikant turizmui, koplyčia įrengta parko pakraštyje stovėjusioje elektrinėje. Joje įkurdintas knygnešystės muziejus, šalia pastatyti koplytstulpiai, skirti knygnešystei ir 1863 m. sukilimo vadams. Koplyčioje krikštijama, sutvirtinami 25-erių, 50-ies metų santuokos sakramentai, su vyskupo leidimu gali būti sutuokiamos poros.

Istorija
--------

Koplyčia įkurta Bistrampolio dvaro atgaivintojo kunigo Rimanto Gudelio iniciatyva. Buvusioje dvaro elektrinėje, kuri, kunigo teigimu, vizualiai labai priminė koplyčią, sumanyta įrengti ekumeninę „autostrados bažnyčią", kokių nemažai esama Vokietijoje. Tvenkiniu ir tiltais nuo dvaro atskirtas statinys prieš kelis šimtmečius buvo mužikų gyvenamoje dvaro dalyje ir turėjo kitokią paskirtį nei dabar – tai buvo elektrinė. 2008 m. rekonstruota į koplyčią–muziejų.

Koplyčios interjeras
--------------------

Išgražinti koplyčią freskomis buvo pakviestas dailininkas Antanas Kmieliauskas, už Rainių Kančios koplyčios freskas 1994 m. pelnęs Nacionalinę premiją. 

Vienoje koplyčios sienoje vaizduojamas knygnešys, gabenantis carinės Rusijos valdžios draudžiamas knygas, kitoje – autentiškų kaimo sodybų vaizdai. Trečioje koplyčios sienoje nutapyti knygnešių portretai, pavaizduotos draudžiamos knygos, užrašyti su spaudos draudimo metais susiję žodžiai. Pagrindinis koplyčios akcentas – išsaugotas autentiškas kryžius, kurį apsikabinęs 1918 m. sausio 17 d. mirė garsiausias Lietuvos knygnešys Jurgis Bielinis. Anksčiau kryžius laikytas Pasvalio „Dūdoriaus" klube (buvusioje Pasvalio cerkvėje).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Freskų kūrėjas pageidauja tik vienatvės[neveikianti nuoroda]
2. ↑  Žymiausias Lietuvos knygnešys Jurgis Bielinis
3. ↑  Knygnešys Jurgis Bielinis

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Bistrampolio knygnešių koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Bistrampolio dvaras traukiamas iš užmaršties
* Naujiesiems dvarininkams žemė jau nerūpi[neveikianti nuoroda]
**Kapalika** (skr. कापालिक = IAST: *Kāpālika-* < *kapāla* 'kaukolė') – hinduistinė šaivistinė tradicija, atsiradusi pietų Indijoje pirmaisiais mūsų eros amžiais. Jos pavadinimas kilo nuo šio mokymo sekėjų naudojamo apeiginio ryko – kaukolės, skirtos išmaldai rinkti, gerti ir valgyti. Šitaip kapalikai pabrėžia būties, gyvybės laikinumą. Kapalikai pripažįsta kairiosios rankos tantrą ir nesilaiko socialinių tabu.

Kapalikai garbina ypač nuožmią Šivos atmainą Bhairavą, tepasi kūną pelenais, laikosi kremavimo vietose, nešioja ilgus plaukus (dredus). Teigiama, kad kapalikai atlikdavę ir žmonių aukojimus.

Kapalikų tradicija persiliejusi su nathų tradicija. Jos atšakomis laikomas kaulos ir trikos šaivizmas. Kapalikų praktikos turi daug panašumų su vadžrajanos budizmo praktikomis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kāpālika*.0Bruce M. Sullivan. Historical Dictionary of Hinduism. The Scarecrow Press, 1997.0p. 112
2. ↑   David N. Lorenzen (1972). *The Kāpālikas and Kālāmukhas: Two Lost Śaivite Sects*. University of California Press.
3. ↑  Капалин. Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона, Т. 14 (27) : Калака — Кардам. С.-Петербургъ, 1895. **(**rus.**)**
4. ↑  Gavin Flood (1997), *An Introduction to Hinduism*, p.152
5. ↑  Ronald Davidson (2002), *Indian Esoteric Buddhism*, Columbia University Press.
| **Juozas Valančius** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1891 m.Sutkūnai, Šiaulių apskritis |
| Mirė | 1942 m. rugpjūčio 14 d. (~51 metai)Gorkis, Rusija |
|  |
| Veikla | provizorius |
| Organizacijos | Šiaulių miesto burmistras |
| Partija | Lietuvių tautininkų sąjunga |
|  |
| Alma mater | Aukštieji kursai |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * 1938 m. 3 laipsnio Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino medalis.
 |
| Parašas |
|  |

**Juozas Valančius** (1891 m. Sutkūnai, Šiaulių apskritis – 1942 m. rugpjūčio 14 d. Gorkis, Rusija) – Lietuvos provizorius, Šiaulių miesto politinis ir visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Mokėsi Šiaulių berniukų gimnazijoje. 1922 m. baigė Aukštuosius kursus Kaune, įgijo farmacininko specialybę. Nuo 1920 m. – Lietuvos kariuomenės savanoris, 1921-1922 m. Kauno miesto savivaldybės sanitarijos skyriaus farmacijos dalies viršininkas. 1924 m. Šiauliuose atidarė vaistinę. 1929-1930 m. Šiaulių ligonių kasos direktorius. 1931 m. išrinktas į Šiaulių miesto savivaldybės tarybą, 1931-1938 m. – Šiaulių miesto burmistras. Jo kadencijos metu Šiauliuose įrengtas vandentiekis ir kanalizacija, tvarkytos gatvės ir pastatai, atidaryta nauja turgavietė.

Prasidėjus TSRS okupacijai, 1940 m. suimtas, kalintas Šiaulių kalėjime, vėliau išvežtas į Rusiją, kur ir mirė.

Priklausė Lietuvių tautininkų sąjungai. Nuo 1931 m. Lietuvos vaistininkų draugijos narys, 1935-1940 m. šios draugijos pirmininko pavaduotojas.

Įvertinimas
-----------

* 1938 m. – 3 laipsnio Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino medalis.

Įvertinimas
-----------

Šaltiniai
---------

1. ↑  Šiaulių apskrities Povilo Višinskio viešoji biblioteka[neveikianti nuoroda]
**Frumentarijai** (lot. *frumentarii*m iš lot. *frumentum* 'grūdas') – Romos armijos karininkai, rūpinęsi maisto tiekimu legionams, o vėliau – jie sudarė vidaus žvalgybą, suorganizuotą legionų frumentarijų pagrindu.

Frumentarijai veikė uniformuoti. Jie būdavo priskirti tam tikriems legionams, maisto tiekimu kuriems jie rūpinosi. Frumentarijai didžiąją dalį laiko praleisdavo keliaudami, o jų bazė būdavo *Castra Peregrina* Romoje. Manoma, kad frumentarijai didžiuodavosi savo statusu, kadangi jų antkapiuose iškaldavo šį titulą. Išlikę daug įrašų, kuriuose garbinamas *Castra Peregrina* genijus. Teigiama, kad tai rodo, jog frumentarijai turėjo aukštus moralę ir socialinį statusą.

Romos legionai ir okupacinės armijos nuo seno naudojo informatorius ir šnipus, bet tai nebuvo organizuojama į darnią sistemą. Jie ypač buvo svarbūs pačiame Romos mieste, kur buvo gausu gandų ir sąmokslų. Likę du įrašai, kuriuose minimi *frumentario canaliculario*. Manoma, tai rodo, kad kai kurie frumentarijai specializavosi upių navigacijoje. Visoms armijoms buvo svarbi priešo teritorijos geografinė žvalgyba. Ji apėmė informacijos apie žemes, susisiekimo kelius, prieš kariuomenės dydžius, orientyrus vietovėse, tokius strateginius punktus kaip maisto saugyklos ir fermos. Manoma, kad Antonino itinerarijus (lot. *Antonini Itinerarium*) buvo sukurtas frumentarijaus.

II a. paaiškėjo būtinybė turėti vidinę žvalgybą, kuri veiktų imperijos viduje. Tačiau imperatorius negalėjo įkurti naujos institucijos, kurios pagrindinis tikslas būtų piliečių tolimuose Romos imperijos kampeliuose šnipinėjimas. Adrianas surado kompromisinį sprendimą. Numatydamas būsimus plačius veiksmus jis prisiminė frumentarijus. Frumentarijai buvo grūdų supirkinėtojai provincijose. Užsiimdami savo darbu frumentarijai glaudžiai bendraudavo su vietiniais gyventojais, tad nesunkiai surinkdavo žvalgybinę informaciją apie buvimo teritoriją. Adrianas ėmė naudoti frumentarijus kaip savo agentus. Frumentarijai tam tiko, jų buvo daug, jie turėjo savo kurjerių sistemą.

Visuomenė greitai ėmė nekęsti frumentarijų. III a. ryšiai su šios tarnybos vadovais galėjo baigtis rimtomis problemomis. 217 m. imperatorius Makrinas paskyrė Marką Oklatiną Adventą (*Marcus Oclatinus Adventus*), buvusį frumentarijų vadovą ir pretorionų prefektą, į Senatą. Šiuo sprendimu Makrinas atstūmė nuo savęs tuometinį Romos isteblišmentą ir priartino savo žlugimą, nes frumentarijai buvo itin nemėgstami.

Diokletianas panaikino frumentarijus dėl jų piktnaudžiavimų ir blogos reputacijos. Taip padarydamas Diokletianas labai išpopuliarėjo. Netrukus įkurta *agentes in rebus* tarnyba pakeitė frumentarijus.

Nuorodos
--------

1. ↑   P. Faure 2003-1 Les Centurions Frumentaires et le Commandment des Castra Peregrina; 377–427*Mélanges de l’Ecole française de Rome. Antiquité* vol 115

* Frumentarii. In: Smith W. (1870) Dictionary of Greek and Roman Antiquities
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Fruška Gora |
| --- |
| Fruška Goros kraštovaizdisFruška Goros kraštovaizdis |
| **Žemynas** | Europa |
| **Šalys** | Serbija Serbija |
| **Aukščiausias taškas** | 539 m, Crveni Čotas |
| **Koordinatės** | 45°09′00″ š. pl. 19°42′0″ r. ilg.﻿ / ﻿45.15000°š. pl. 19.70000°r. ilg.﻿ / 45.15000; 19.70000Koordinatės: 45°09′00″ š. pl. 19°42′0″ r. ilg.﻿ / ﻿45.15000°š. pl. 19.70000°r. ilg.﻿ / 45.15000; 19.70000 |
|  |
|  **Vikiteka** | Fruška GoraVikiteka |

**Fruška Gora** (serb. *Фрушка Гора, Fruška Gora*) – kalnų masyvas ir nacionalinis parkas Serbijos šiaurėje, Sremo krašte, Panonijos lygumos apsuptyje. Aukštis iki 539 m (Crveni Čoto k.). Ilgis iš rytų į vakarus 80 km, plotis iki 15 km. Šiauriniu pakraščiu prateka Dunojus.

Būdingi kalvoti kraštovaizdžiai, nedidelės giraitės, pievos, kultūriniai laukai. Fruška Goroje daug kur įveisti vynuogynai. Sutinkami elniai, stirnos, peri įvairūs paukščiai (baltieji ir juodieji gandrai, karališkieji ereliai, taurieji sakalai, juodieji pesliai ir kt.).

Fruška Gora – svarbi religinė Serbijos vieta. XV–XVI a. šiuose kalnuose įsikūrė daugiau nei 15 serbų ortodoksų vienuolynų (Velika Remetos, Krušedolo, Grgetego, Jazako, Šišatovaco, Petkovicos, Beočino, Vrdniko-Ravanicos, Divšos, Kuveždino, Mala Remetos, Novo Hopovo, Privina Glavos, Staro Hopovo, Rakovaco).

1991 m. Fruška Goroje gyveno ~114 tūkst. gyventojų. Pagrindiniai miestai: Šidas, Beočinas, Petrovaradinas, Sremska Kamenica, Sremski Karlovcai, Irigas, Ilokas.

Vietovė gyvenama bent nuo neolito laikų. Senovėje Fruška Goroje gyvenę keltai ir ilyrai, 31 metais kraštą užkariavo romėnai (vadino lot. *Alma Mons*) ir šiauriniuose šlaituose statė savo tvirtoves. Viduramžiais Fruška Gora, kaip ir visa Panonija, buvo įvairių klajojančių tautų kryžkelė, o vėliau iškilo kaip religinis serbų židinys.

1960 m. Fruška Gora paskelbta nacionaliniu parku.

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* Jazako vienuolynasJazako vienuolynas
* Grgetego vienuolynasGrgetego vienuolynas
| **Alfonsas Janulis** |
| --- |
| Gimė | 1909 m. spalio 1 d.Altenburgas, Liepojos rajonas |
| Mirė | 2008 m. birželio 9 d. (98 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | skulptorius, pedagogas |
| Partija | 1962 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1945 m. Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institutas |

**Alfonsas Janulis** (1909 m. spalio 1 d. Altenburge, Liepojos rajonas, Latvija – 2008 m. birželio 9 d. Vilniuje) – Lietuvos skulptorius.

Biografija
----------

Brolis Petras Janulis. 1930–1940 m. mokytojavo Kaune. 1932 m. baigė Kauno meno mokyklą, 1945 m. Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institutą. 1944–1951 m. dėstė Kauno universitete, nuo 1947 m. Tapybos ir skulptūros katedros vedėjas, 1946–1948 m. ir Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute. 1950–1971 m. Kauno politechnikos instituto Grafinių darbų ir piešimo katedros vedėjas. Nuo 1971 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto Dailės katedros vedėjas. Nuo 1973 m. profesorius.

Nuo 1939 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys, nuo 1961 m. LSSR dailininkų sąjungos narys.

Kūryba
------

Sukūrė reljefų („Eglė žalčių karalienė", 1938 m.), reljefinių portretų (Antanas Žmuidzinavičius, 1970 m.; Tadas Ivanauskas, Vincas Vitkauskas, abu 1972 m.), statulų („Iešmininkas", 1948 m.; „Priešų tankai nepraeis", 1965 m.), biustų (Kazimieras Baršauskas, 1969 m.; „Medicinos darbuotoja", 1985 m.), dekoratyvinių skulptūrų. Kūriniai kameriški, dekoratyvūs, pabrėžtas linijų ritmas, stilizacija. Nuo 1938 m. dalyvavo parodose, individuali paroda surengta 1969 m. Kaune.

Įvertinimas
-----------

* 1969 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Alfonsas Janulis*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 102
2. ↑  Rima Rutkauskienė. *Alfonsas Janulis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 528 psl.