recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Vytautas Bieliauskas** |
| --- |
| Gimė | 1918 m. lapkričio 22 d.Plačkojuose |
| Mirė | 2013 m. balandžio 25 d. (94 metai) |
|  |
| Veikla | Lietuvos politinis ir visuomenės veikėjas |
| Partija | LKP1940 m. TSKP |
|  |
| Alma mater | 1948 m. Respublikinė partinė mokykla1954 m. Aukštoji partinė mokykla prie TSKP CK |

**Vytautas Bieliauskas** (1918 m. lapkričio 22 d. Plačkojuose – 2013 m. balandžio 25 d.) – Lietuvos politinis ir visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Nuo 1934 m. dalyvavo nelegalioje veikloje. 1935–1937 m. LKJS Vilkaviškio parajonio komiteto narys. 1934–1937 m. už komunistinę veiklą baustas. 1940 m. Liaudies Seimo narys. Nuo 1940 m. LKP Šakių apskrities komiteto darbuotojas. 1943–1944 m. LKP Šakių apskrities pogrindžio komiteto sekretorius, sovietinių partizanų „Jūros" būrio vadas. 1944–1945 m. LKP Vilkaviškio, 1946 m. Šiaulių ir 1948–1951 m. Kelmės apskričių komitetų sekretorius. 1948 m. baigė Respublikinę partinę mokyklą, 1954 m. – Aukštąją partinę mokyklą prie TSKP CK. 1954–1960 m. LKP CK skyriaus vedėjas. 1966–1981 m. Buitinio gyventojų aptarnavimo ministro pavaduotojas.

1956–1960 m. LKP CK narys. 1940–1947 m. ir 1955–1963 m. LTSR Aukščiausiosios Tarybos deputatas.

Įvertinimas
-----------

1968 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Romas Šarmaitis. *Vytautas Bieliauskas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 247
**Vytautas Bičiūnas** (1923 m. kovo 25 d. Rokiškis – 1999 m. sausio 31 d. Vilnius) – Lietuvos muzikologas, garso režisierius, kompozitorius.

Biografija
----------

1956 m. baigė Lietuvos konservatoriją, E. Balsio muzikos teorijos klasę. 1973 m. stažavo Varšuvos aukštojoje muzikos mokykloje (vilniečio A. Karužo klasėje).

Nuo 1945 m. (su pertrauka) Lietuvos radijo, 1956 m. pirmasis Lietuvos televizijos garso režisierius. Nuo 1961 m. TSRS gramofono plokštelių firmos „Melodija" Vilniaus įrašų studijos garso režisierius. Nuo 1956 m. dėstė Lietuvos konservatorijoje (nuo 1992 m. Lietuvos muzikos akademija); nuo 1982 m. docentas.

Sukūrė preliudą, pasakaliją ir fugą vargonams, sonatą fortepijonui, simfoniją, mišias, choro ir solo kūrinių.

Bibliografija
-------------

* Muzikinės akustikos pagrindai, 1988 m.
* Muzikos įrašai, 1988 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Arvydas Karaška. *Vytautas Bičiūnas (1923)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 166 psl.
| **Vytautas Bigelis** |
| --- |
|  |
| Vytautas Bigelis su žmona Tatjana, 1996 m. |
| Gimė | 1945 m. rugpjūčio 8 d.Padumbliai, Kapčiamiesčio valsčius |
| Mirė | 1999 m. lapkričio 15 d. (54 metai)Uzbekija |
| Tėvas | Motiejus Bigelis |
| Motina | Stasė Bigelienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Tatjana |
| Vaikai | Valentina, Algis, Viktorija |
|  |
| Veikla | chemikas neorganikas |
|  |
| Alma mater | 1968 m. Taškento universitetas |

**Vytautas Bigelis** (1945 m. rugpjūčio 8 d. Padumbliuose, Kapčiamiesčio valsčius – 1999 m. lapkričio 15 d. Ulugbeko gyvenvietėje, Taškentas) – Uzbekijos chemikas neorganikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

1968 m. baigė Taškento universitetą. Nuo 1966 m. dirbo Branduolinės fizikos institute Taškente; nuo 1995 m. profesorius. 1986 m. chemijos mokslų daktaras. Nuo 1997 m. Niujorko mokslų akademijos narys. Mirė ir palaidotas 1999 m. Taškente.

Tėvai Motiejus Bigelis (1907–1983) ir Stasė Bigelienė (1914–1994). Seserys Gražina Bigelytė-Bulavienė (1938–2009) ir Birutė Dabkuvienė. Žmona Tatjana (a. a.). Vaikai: Valentina, Algis ir Viktorija.

Mokslinė veikla
---------------

Svarbiausi darbai iš puslaidininkinių elektrochemijos dangų ir jų savybių, radionuklidų išskyrimo iš vandeninių tirpalų elektrochemijos metodų, retųjų ir spalvotųjų metalų metalurgijos. Sukūrė technologiją labai gryniems selenui, telūrui, stibiui, bismutui gauti elektrochemijos būdu, elektroadsorbcinį būdą jodo radionuklidams išskirti.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vytautas Bigelis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 176 psl.
| **Vytautas Bendikas** |
| --- |
|  |
| Prof. Vytauto Bendiko kapas, Šiaulių Donelaičio kapinės |
| Gimė | 1931 m. liepos 13 d.Tirkšliai, Raudondvario valsčius, Kauno apskr. |
| Mirė | 1997 m. birželio 15 d. (65 metai)Šiauliai |
|  |
| Veikla | Lietuvos ekonomistas, pedagogas, socialinių mokslų daktaras. |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| 1981 m. Lietuvos nusipelnęs kultūros veikėjas |
|  |
|  **Vikiteka** | Vytautas Bendikas (1931) |

**Vytautas Bendikas** (1931 m. liepos 13 d. Tirkšliai, Raudondvario valsčius, Kauno apskr. – 1997 m. birželio 15 d. Šiauliai) – Lietuvos ekonomistas, pedagogas, socialinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

1949 m. baigė Vilniaus maisto pramonės mokyklą, dirbo gamyklose. 1960 m. baigė Vilniaus aukštąją partinę mokyklą. 1963 m. baigė Vilniaus universiteto Pramoninės ekonomikos fakultetą. 1973 m. Vilniaus universitete apgynė disertaciją „Materialinio ir moralinio skatinimo formų tobulinimas mašinų gamybos ir metalo apdirbimo pramonėje (Šiaulių miesto pavyzdžiu)", ekonomikos mokslų kandidatas.

1960–1963 m. Šiaulių dviračių gamyklos „Vairas" inžinierius, gamyklos LKP partinio komiteto sekretorius. Nuo 1963 m. partijos miesto komiteto skyriaus vedėjas, o 1966–1975 m. partijos miesto komiteto sekretorius. Nuo 1963 m. Šiaulių pedagoginio instituto dėstytojas, 1975 m. lapkričio 18 d. – 1991 m. lapkričio 1 d. instituto rektorius. Jam vadovaujant pastatyti trys bendrabučiai, studentų kultūros centras „Studentų kampas", įrengta mokomoji bazė Balsiuose, poilsio bazės Pašvinyje ir Giruliuose, sandėliai, garažai, 1982 m. iškilo tuomet geriausias respublikoje instituto mokomasis korpusas P. Višinskio g. 25. 1990 m. vienas pirmųjų Šiaulių universiteto steigimo idėjos iniciatorių.

Nuo 1992 m. Istorijos ir politinės ekonomijos katedros profesorius, 1996–1997 m. Ekonomikos ir vadybos katedros vedėjas, 1997 m. Ekonomikos katedros vedėjas. Nuo 1975 m. docentas, nuo 1985 m. profesorius.

Įvertinimas
-----------

* 1981 m. Lietuvos nusipelnęs kultūros veikėjas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Teodoras Tamošiūnas. Profesorius VYTAUTAS BENDIKAS[neveikianti nuoroda]
2. ↑  *Vytautas Bendikas (1931)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 46 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 JAV vėliava  
Proporcijos: 10:19
**JAV valstybinė vėliava** sudaryta iš 13 horizontalių juostų (raudonos ir baltos spalvos, viršutinė ir apatinė juostos – raudonos), o kairiajame viršutiniame kampe (*kantone*) yra mėlynas stačiakampis, kuriame išdėstyta 50 baltų penkiakampių žvaigždžių – devynios eilės po 5-6 žvaigždes (prasideda ir baigiasi šešiomis žvaigždėmis).

50 žvaigždžių vaizduoja JAV valstijas, o 13 juostų vaizduoja 13 britų kolonijų, atsiskyrusių nuo Britų imperijos ir sudariusių pradinę JAV valstybę.

Istorija
--------

JAV vėliava buvo keičiama net 26 kartus nuo pirmo pripažinimo oficialia. Ilgiausiai naudojama buvo 48 žvaigždžių vėliava – net 47 metus. 1959 m. Aliaskai tapus valstija, ją pakeitė 49 žvaigždžių vėliava. Jau kitais metais ją vėl teko keisti 50 žvaigždžių vėliava, JAV valstijai tapus Havajams. Nuo to laiko naudojama dabartinė 50 žvaigždžių vėliava.

  

* Pirmosios JAV vėliavosPirmosios JAV vėliavos
* 48 žvaigždžių vėliava (1912-1959)48 žvaigždžių vėliava (1912-1959)

  


**Šiaurės ir Centrinės Amerikos valstybių vėliavos**

|  |
| --- |
| Antigva ir Barbuda · Bahamos · Barbadosas · Belizas · Dominika · Dominikos Respublika · Grenada · Gvatemala · Haitis · Hondūras · JAV · Jamaika · Kanada · Kosta Rika · Kuba · Meksika · Nikaragva · Panama · Salvadoras · Sent Kitsas ir Nevis · Sent Lusija · Sent Vinsentas ir Grenadinai · Trinidadas ir Tobagas
Angilija · Aruba · Bermudų salos · Boneras · Britų Mergelių Salos · Gvadelupa · Grenlandija · JAV Mergelių Salos · Kaimanų Salos · Kiurasao · Martinika · Montseratas · Puerto Rikas · Sen Pjeras ir Mikelonas · Terkso ir Kaikoso Salos |
| **Valstybių atributika:** Valstybinių vėliavų galerija · Valstybiniai himnai · Herbai |

 


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: JAV vėliava** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Ančios ežero draustinis** |
| --- |
| Ančios ežeras |
| **Tipas** | Vandens |
| **Vieta** | Prieraslio valsčius |
| **Koordinatės** | 54°16′ š. pl. 22°49′ r. ilg.﻿ / ﻿54.267°š. pl. 22.817°r. ilg.﻿ / 54.267; 22.817Koordinatės: 54°16′ š. pl. 22°49′ r. ilg.﻿ / ﻿54.267°š. pl. 22.817°r. ilg.﻿ / 54.267; 22.817 |
| **Plotas** | 304 km² |
| **Įsteigimo data** | 1963 m. |
| **Pavaldumas** | Valstybinis |

**Ančios ežero draustinis** (lenk. *Rezerwat przyrody Jezioro Hańcza*) – draustinis, esantis Rytų Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje ir Prieraslio valsčiuje. Įkurtas ministro įsakymu (MP nr 48, poz. 244) 1963 m. gegužės 10 d. Draustinis apima visą Ančios ežerą ir dalį jo apylinkių. Draustinio teritorija yra 227 m virš jūros lygio. Tai kraštovaizdžio, ekologinis, antropogeninis, vidaus vandenų ir mezotrofinių ežerų draustinis. Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. ši vietovė buvo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valdose. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį ši vietovė pateko į Lietuvos Respublikai priskirtą teritoriją.

Gamta
-----

Ančios ežeras yra ledyninės kilmės, giliausias Lenkijoje ir vienas iš gilesnių visoje Europoje. Didžiausias gylis yra 108,5 m, vidutinis gylis 38,7 m, tūris 120,4 mln. m³, paviršiaus plotas 304 ha ir kranto linijos ilgis 11750 m. Ežero krantai aukšti ir statūs. Ežero dugne ir apylinkėse yra nemažai riedulių. Vienas didžiausių riedulių yra *Sienos akmuo* (Kamieniem Granicznym). Ežero dugne yra dideli ir statūs šlaitai. Ežero zooplanktonui būdingi Skandinavijos-Baltijos rūšių vėžiagyviai. Ežere gyvenančios žuvų rūšys: Raibapelekis kūjagalvis, retai sutinkamas žemumose, ežerinis upėtakis, seliava, sykas, stinta, ešerys, europinė lydeka ir kiti. Ežero pakrantėse beveik nėra augalijos, tačiau ežero dugne auga nemažai povandeninių augalų, kurie auga tik švariuose ir giliuose vandenyse.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Suvalkų kraštovaizdžio parkas;
* Bachanovo riedulių draustinis;
* Lapūkavo riedulių draustinis.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ančios ežero draustinis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Uršulietės |
| --- |
| **Santrumpa** | {{{santrumpa}}} |
| **Vienuolija** | Uršulietės |
| **Įsteigta** | 1535 |
| **Įkūrėjas** | {{{ikurejas}}} |
| **Narių** | {{{nariusk}}} |

Šv. Uršulės paveikslas (aut. Benocas Gocolis)
**Uršulietės** (lot. *Ordo Sanctae Ursulae, O.S.U.*) – katalikų seserų kongregacija, Šv. Uršulės ordino Romos sąjunga, kurią Italijoje 1535 m. įsteigė vienuolė Šv. Angela Merici (1474–1540). Uršuliečių vienuolijos globėja – Šv. Uršulė. Vienuolių tikslas buvo mergaičių auklėjimas ir švietimas, nors tuomet švietimas buvo beveik išskirtinai vyrų privilegija, taip pat ligonių ir vargšų globa.

Uršulietėmis pasivadino ir kitos vienuolijos, nepriklausomos nuo „Romos sąjungos", kurios savo veikloje vadovavosi panašiomis vertybėmis. Egzistuoja įvairios uršuliečių atšakos: „Uršulietės pasaulietės", kurios lieka gyventi savo šeimose, pasišvęsdamos artimo meilės darbui savo parapijose, „Kolegijų uršulietės", kurios gyvena bendrai ir imasi auklėti jaunimą, išlaikyti kolegijas, „Klauzūrinės uršulietės", kurios pasišvenčia klauzūros gyvenimui.

Lietuvoje žinoma Kenčiančio Jėzaus Širdies seserų uršuliečių kongregacija ir jos steigėja Šv. Uršulė Leduchovska.

Istorija
--------

Regula buvo išspausdinta tik po steigėjos mirties. Kongregacijos pirmosios narės dėvėjo tokius pat drabužius, kaip eilinės kaimo merginos. Pradžioje uršulietės nepriklausė vienuolėms, nors jos save buvo pašventusios dievui. Vietoje vienuolių įžadų jos iškilmingai pasižadėdavo gyventi skurde ir išmintyje. Jų veikla susidomėjo kardinolas Carlo Borromeo, kuris padėjo jų veiklai išplisti Apeninuose. Jis įtakojo uršuliečių įstatų pakeitimą pagal Šv. Augustino, augustinų vienuolių ordino globėjo, taisykles. Įstatus 1572 m. patvirtino popiežius Grigalius XIII, ir uršulietės tapo vienuolių ordinu. Pagrindine jo veikla liko katalikiškas švietimas.

XVII–XVIII a. ordinas veiklą plėtojo Italijoje ir Prancūzijoje. Prancūzų uršulietės organizavo misiją tarp Kvebeko indėnų. Iki Didžiosios Prancūzijos revoliucijos uršulietėms Prancūzijoje priklausė 250 vienuolynų (iš jų Paryžiuje – 14) ir 10 tūkst. vienuolių. Revoliucijos metais ordino veikla Prancūzijoje buvo nutraukta, vienuolynai uždaryti. 32 vienuolės buvo nubaustos mirtimi giljotinoje (vėliau visos beatifikuotos). Ordinas atsikūrė prie Napoleono, tačiau nebe taip plačiai, kaip anksčiau. XIX–XX a. ordinas smarkiai plito Šiaurės Amerikoje. JAV ir Kanadoje atsidarė koledžai ir akademijos, priklausančios uršulietėms.

1900 m. ordinas reorganizuotas į kongregaciją „Šv. Uršulės ordino Romos sąjunga".

2009 m. buvo 2074 uršuliečių vienuolės ir 241 vienuolynas.

* Angela MericiAngela Merici
* Uršuliečių kapinės (Vokietija)Uršuliečių kapinės (Vokietija)
* Antkapis (Lenkija)Antkapis (Lenkija)
* Konventas (Malta)Konventas (Malta)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Šv. Angelė Merici

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Uršulietės** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Uršuliečių svetainė
**Bilsko piliakalnis** (ukr. *Більське городище*) – piliakalnis Vorsklos dešiniajame krante, tarp Bilsko kaimo, Kotelevsko rajonas, Poltavos sritis ir Kuzemino kaimo, Ochtirsko rajonas, Sumų sritis, Ukraina. Didžiausia VI a. pr. m. e. – I a. įtvirtinta skitų gyvenvietė, užėmė 4400 ha.

Tyrimai
-------

1906 m. piliakalnį tyrė Vasilijus Gorodcovas, 1958–1960 m. Maskvos ir Charkovo universitetai. Gyvenvietė buvo apjuosta apie 30 km ilgio, 3–4 m aukščio pylimu ir grioviais. Jos šiaurės rytinis ir vakarinis įtvirtinimai kartais vadinami Rytiniu (82 ha) ir Vakariniu (90 ha) piliakalniais. Aptiktos keturių pusiau žeminių liekanos, daug metalo dirbinių, gyvulių kaulų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Bilsko piliakalnis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 188 psl.

Koordinatės: 50°05′05″ š. pl. 34°38′08″ r. ilg.﻿ / ﻿50.08472°š. pl. 34.63556°r. ilg.﻿ / 50.08472; 34.63556

Nuorodos
--------

* Бельське городище Archyvuota kopija 2016-04-13 iš Wayback Machine projekto.
* БОЛЬШИЕ ГОРОДИЩА ЛЕСОСТЕПНОЙ СКИФИИ
* Гелон - символ высот градостроения Великой Скифии
* Про знищення найбільшої в Україні охоронюваної археологічної території "Більське городище"[neveikianti nuoroda]
* Results of Geophysical Prospection in the Scythian Settlement of Belsk
* Більське городище
Pirštakaulio sandara
**Pirštakauliai** (lot. *ossa digitorum*) – plaštakos kaulai, sudarantys rankos ir kojos pirštų griaučius. Kiekvienas pirštas sudarytas iš trijų pirštakaulių, išskyrus nykštį, kuris sudarytas iš dviejų pirštakaulių (pamatinio ir galinio). Kiekvieną pirštą sudaro:

* pamatinis pirštakaulis (*phalanx proximalis*)

* vidurinis pirštakaulis (*phalanx media*)

* galinis pirštakaulis (*phalanx distalis*)

Kiekvieno pirštakaulio artimasis galas vadinamas **pamatu** (*basis phalangis*), vidurinis – **kūnu**, o tolimasis galas – **galva** (*caput phalangis*).

Plačiau apie rankos pirštakauliai, (*ossa digitorium manus, s. phalanges*)
--------------------------------------------------------------------------

  

  

**Rankos nykštys**, *pollex*, sunertas iš dviejų, o visi kiti pirštai - iš trijų pirštakaulių. Tai nedideli ilgieji kaulai, skirstomi į **artimuosius, arba proksimalinius, pirštakaulius**, *phalanx proximalis*, **vidurinius**, *phalanx media*, ir **tolimuosius, arba distalinius, pirštakaulius**, *phalanx distalis*.

Kaip ir anksčiau minėta, pirštakauliai skirstomi į **tris** dalis:  

**pamatą**, *basis phalangis*;  

**kūną**, *corpus phalangis*;  

**galvą**, *caput phalangis*.

Dešinės plaštakos pirštų kaulai
**Artimųjų pirštikaulių**, *phalanx proximalis*, pamate esti apvali sąnarinė duobė susinerti su delnikaulio galva, o pirštakaulių galvos vidurys įdubęs, tad ji vadinama **pirštakaulio skridiniu**, *trochlea phalangis*.

**Vidurinių pirštakaulių**, *phalanx media*, pamatas neryškios keterėlės esti perskeltas į du laukelius, skirtus susinerti su proksimalinio pirštakaulio skridiniu, o galva taip pat yra tarsi skridinys.

**Tolimųjų**, dar kartais vadinamųjų naginių, **pirštakaulių**, *phalanx distalis,* pamate yra dviguba duobė susinerti su vidurinio pirštakaulio skridiniu. Galva suplokštėja ir nugarinėje pusėje baigiasi **distalinio pirštakaulio šiurkštuma**, *tuberositas phalangis distalis*, į kurią remiasi nagas.

Pirštakaulių kaulėjimas
-----------------------

Pirštakauliai kaulėja panašiai kaip ir delnikauliai, tik visų jų pradeda kaulėti po proksimalinės epifizės.

Naudoti informacijos šaltiniai:
-------------------------------

G. Čėsnys, J. Tutkuvienė ir kiti „Žmogaus anatomija. 1 dalis", Vilniaus Universiteto leidykla 2008  

 Archyvuota kopija 2013-03-28 iš Wayback Machine projekto.

  

v • a • r **Žmogaus organų sistemos** 

Griaučiai ← **Viršutinės galūnės**  

Pečių lankas -
Žastikaulis -
Dilbis -
Stipinkaulis -
Alkūnkaulis -
Plaštaka -
Riešakauliai -
Delnakauliai -
Pirštakauliai
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Skalumas** mineralogijoje aprašo kristalinių medžiagų polinkį skilti iš anksto numatomomis plokštumomis, kai po skilimo gaunamas lygus paviršius.

Šį savybė svarbi atskiriant mineralus. Įvairūs kristalų skilimo ypatumai leidžia lengviau šlifuoti ar pjaustyti skirtingus mineralus. Vieni kristalai skyla lengviau, kiti – sunkiau, tačiau net ir pačius kiečiausius (žr. Moso skalę) mineralus galima suskaldyti pagal skalumo plokštumas. Pavyzdžiui, pats kiečiausias mineralas, deimantas, skyla keturiomis kryptimis, lygiagrečiomis oktaedro sienelėmis.

Priklausomai nuo mineralo sugebėjimo skilti, skiriamos šios skalumo klasės:

* labai tobulas skalumas (žėrutis)
* tobulas skalumas (kalcitas, galenitas)
* vidutiniškai tobulas skalumas (kartais vadinamas geru) (piroksenas, fluoritas)
* netobulas (blogas) skalumas (granatas)
* labai netobulas (labai blogas ar mineralas neskalus) (kvarcas)

**Kai kurių mineralų kristalų skalumas**:

| Skalumo forma | Skalumo plokštumų skaičius | Kampas tarp plokštumų | Būdingas mineralas |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  |  |  |
| Kubas (100) | 3 | 90° | Halitas (NaCl) |
| Oktaedras (111) | 4 | 109° | Fluoritas (CaF2) |
| Rombododekaedras (110) | 3 | 120° | Sfaleritas (ZnS) |
| Romboedras (1011) | 3 | 105° | Kalcitas (CaCO3) |
| Pinakoidas (001) | 1 |  | Muskovitas |
| Piskas*Pisco* |
| --- |
| *Pisko centras 2001 m.* |
|  |
| 

PiskasPiskas

13°42′0″ p. pl. 76°12′0″ v. ilg.﻿ / ﻿13.70000°š. pl. 76.20000°r. ilg.﻿ / 13.70000; 76.20000﻿ (Piskas)Koordinatės: 13°42′0″ p. pl. 76°12′0″ v. ilg.﻿ / ﻿13.70000°š. pl. 76.20000°r. ilg.﻿ / 13.70000; 76.20000﻿ (Piskas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5) |
|  |
| **Valstybė** | Peru vėliava Peru |
| **Departamentas** | Ikos departamentas |
| **Provincija** | Pisko provincija |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1640 m. |
| **Meras** | Juan Enrique Mendoza Uribe (2019-2022) |
|  |
| **Gyventojų** (2017) | 65 063  |
| **Altitudė** | 17 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Piskas |

**Piskas** (isp. *Pisco*, keč. *Pisqu*) – miestas vakarų Peru, Ikos departamente, Ramiojo vandenyno pakrantėje, prie Pisko upės žiočių. Provincijos centras. Šalia mesto eina Panamerikos plentas.

Verčiamasi žemdirbyste Pisko upės oazėje. Taip pat svarbus vynininkystės centras – nuo Pisko slėnio kilęs žymus perujietiškas brendis *Pisco*. Mieste yra ginklų aikštė su paminklu Chosė de San Martinui, barokinė bažnyčia, pastatyta 1689 m. savivaldybės rūmai. Į pietvakarius nuo Pisko yra Parakaso pusiasalis, kuriame senovėje gyvavo Parakaso kultūra, prie kelio į Ajakučą – buvęs inkų miestas Tambo Koloradas. Netoli Pisko pakrančių yra Baljestos ir Činčos salos, žymios savo paukščių kolonijomis.

Istorija
--------

Piskas įkurtas 1640 m. šalia tokio pat vardo inkų kaimo (jo pavadinimas reiškia „paukštis"). 2007 m. rugpjūčio 15 d. miestą nuniokojo stiprus žemės drebėjimas. Jo metu sugriuvo ~80 % pastatų, žuvo ~300 žmonių, dauguma katedroje, mišių metu.

Miestas po drebėjimo

Šaltiniai
---------

1. PERU: Ica Region, *citypopulation.de*
2. ↑  PERU: Ica Region, *citypopulation.de*
| Pisko kalnas |
| --- |
| Pisko k. ir Čakrarachu nuo Janapakčos stovyklosPisko k. ir Čakrarachu nuo Janapakčos stovyklos |
| **Aukštis** | 5725 m |
| **Žemynas** | Pietų Amerika |
| **Šalys** | Peru vėliava Peru |
| **Kalnynas** | Andai, Baltoji Kordiljera |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Pisko kalnas

  |
| **Koordinatės:** | 9°0′42″ p. pl. 77°37′52″ v. ilg.﻿ / ﻿9.01167°š. pl. 77.63111°r. ilg.﻿ / 9.01167; 77.63111Koordinatės: 9°0′42″ p. pl. 77°37′52″ v. ilg.﻿ / ﻿9.01167°š. pl. 77.63111°r. ilg.﻿ / 9.01167; 77.63111 |
|  |
|  **Vikiteka** | Pisko kalnas |

**Pisko kalnas** (isp. *Pico de Pisco*, keč. *Pisqu urqu*), **Snieguotasis Piskas** (isp. *Nevado Pisco*), **Piškas** (*Pishqo*) – viršukalnė Anduose, Baltojoje Kordiljeroje, esančioje Peru, Ankašo regione. Iškilęs 60 km į šiaurę nuo Uaraso miesto. Aukštis 5752 m.

Pirmieji viršukalnę pasiekė prancūzai C. Kojan, G. Kojan, R. Leininger ir M. Lenoir (1951 m.). Piskas – vienas svarbiausių alpinistų tikslų Peru. Ilgą laiką tai buvo viena lengviausiai įkopiamų Peru viršukalnių, tačiau dėl klimato atšilimo 2004 m. nuskilo didelis ledyno luitas ir gerokai apsunkimo kopimą.

Šaltiniai
---------

1. ↑
*Apie pusiasalį, kuriame įsikūrusios Ispanija ir Portugalija, žr. Pirėnų pusiasalis*.
Pirėnų kalnai (NASA nuotrauka).
Aukščiausias Pirėnų kalnas – Pico Aneto (Ispanija).
**Pirėnai** (isp. *Pirineos*; pranc. *Pyrénées*; arag. *Pirineus*; kat. *Pirineus*; oks. *Pirenèus*; bask. *Pirinioak*; bask. *Auñamendiak*) – kalnų sistema Ispanijoje, Prancūzijoje ir Andoroje, skirianti Pirėnų pusiasalį nuo Vidurio Europos.

Pirėnų kalnai tęsiasi 450 km tarp Biskajos įlankos ir Viduržemio jūros. Didžiausias kalnų sistemos plotis – 110 km, didžiausias aukštis – 3404 m (Aneto kalnas).

Pirėnai skirstomi į Vakarų Pirėnus (į rytus nuo Atlanto vandenyno, iki Somporto perėjos), Centrinius Pirėnus (tarp Somporto perėjos ir Karlito masyvo) ir Rytų Pirėnus (į rytus nuo Karlito). Pirėnų kalnai susidarė alpinės kalnodaros metu. 

Aukščiausi yra Centriniai Pirėnai. Jie susidarę iš granito, gneiso, skalūno, smiltainio. Reljefas alpiškas, yra ledynų (bendras plotas ~ 40 km²). Vakarų Pirėnai yra vidutinio aukščio, daugiausia iš klinties; yra ir kristalinių uolienų. Rytų Pirėnai yra kiek aukštesni negu Vakarų, suskaidyti tarpukalnių duburių, susidarę iš kristalinių uolienų, smiltainio, klinties.

Pirėnų kalnuose randama geležies rūdos, rusvųjų anglių, boksitų, mangano rūdos, marmuro, granito, karštųjų versmių.

Pirėnuose daug ežerų. Yra karstinių urvų (pvz. Pjer Sen Martenas, 1171 m gylio).

Iki 1800–2100 m aukščio vyrauja miškų landšaftai. Šlaitų žemutinėje dalyje dažniausi plačialapių miškai, aukščiau – bukynai, eglynai, maumedynai.

Pirėnuose įkurti nacionaliniai parkai: Aiges Torto, Ordesos (Ispanija); Neuvielio rezervatas (Prancūzija).

Nuorodos
--------

* Pirėnų kalnai **(**angl.**)**
* Pirėnai internete **(**isp.**)**
* Pirėnų kalnai Archyvuota kopija 2008-06-07 iš Wayback Machine projekto. **(**pranc.**)**
Populiacijos kitimas 1993 - 2003 m. Gyventojų skaičius pateikiamas tūkstančiais.

Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie **Slovakijos demografiją**.

**Gyventojų skaičius:** 5 463 046 (2009 m. apskaičiavimai) 

**Struktūra pagal amžių:**

* *0-14 m.:* 15,8 %
* *15-64 m.:* 71,7 %
* *65 m. ir vyresni:* 12,5 % (2009 m. apsk.)

**Gyventojų amžiaus mediana:**

* *bendras:* 36,9 m.
* *vyrų:* 35,2 m.
* *moterų:* 38,6 m. (2009 m. apsk.)

**Metinis populiacijos prieaugis:** 0,137 % (2009 m. apsk.)

**Gimstamumas:** 10,6 gimimų/1000 gyv. per metus (2009 m. apsk.)

**Mirtingumas:** 9,53 mirčių/1000 gyv. per metus (2009 m. apsk.)

**Migracijos indeksas** (per metus imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): 0,3 migrantų/1000 gyv. (2009 m. apsk.)

**Miestuose gyvenančių žmonių procentas:** 56 % (2008 m. apsk.)

**Miestuose gyvenančių žmonių procento metinis kitimas:** + 0,2 % (2005 m. apsk.)

**Lyčių pasiskirstymas**:

* *Gimimo metu:* 1,05 vyro vienai moteriai
* *Jaunesniems nei 15 metų:* 1,05 vyro vienai moteriai
* *15-64 metų:* 0,99 vyro vienai moteriai
* *65 metų ir vyresniems:* 0,6 vyro vienai moteriai
* *Visai populiacijai:* 0,94 vyro vienai moteriai (2009 apsk.)

**Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus:** 6,84 mirusiųjų/1000 gimimų (2009 apsk.)

**Vidutinė gyvenimo trukmė:**

* *bendra:* 75,4 m.
* *vyrų:* 71,47 m.
* *moterų:* 79,53 m. (2009 apsk.)

**15 m. ir vyresnių gyventojų raštingumas:**

* *bendras:* 99,6 %
* *vyrų:* 99,7 %
* *moterų:* 99,6 % (2003 m.)

Šaltiniai
---------

* CŽV pasaulio faktų knyga: Slovakija (angliškai) Archyvuota kopija 2020-04-07 iš Wayback Machine projekto.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Sąrašas:Slovakijos miestai

v • a • r **Europos gyventojai** 

Airija |
Albanija |
Andora |
Armėnija |
Austrija |
Azerbaidžanas |
Baltarusija |
Belgija |
Bosnija ir Hercegovina |
Bulgarija |
Čekija |
Danija |
Estija |
Graikija |
Gruzija |
Islandija |
Ispanija |
Italija |
Jungtinė Karalystė |
Juodkalnija |
Kazachija |
Kosovas |
Kroatija |
Latvija |
Lenkija |
Lichtenšteinas |
Lietuva |
Liuksemburgas |
Makedonija |
Malta |
Moldavija |
Monakas |
Norvegija |
Nyderlandai |
Portugalija |
Prancūzija |
Rumunija |
Rusija |
San Marinas |
Serbija |
Slovakija |
Slovėnija |
Suomija |
Švedija |
Šveicarija |
Turkija |
Ukraina |
Vatikanas |
Vengrija |
Vokietija
| Sližių piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Sližių piliakalnisSližių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°5′59.1″ š. pl. 24°35′12.4″ r. ilg.﻿ / ﻿55.099750°š. pl. 24.586778°r. ilg.﻿ / 55.099750; 24.586778Koordinatės: 55°5′59.1″ š. pl. 24°35′12.4″ r. ilg.﻿ / ﻿55.099750°š. pl. 24.586778°r. ilg.﻿ / 55.099750; 24.586778 |

 |
| Vieta | Ukmergės rajonas |
| Seniūnija | Veprių seniūnija |
| Aukštis | 31 m |
| Plotas | 19x20 |
| Naudotas | I tūkstantmetis - II tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1921, 1936, 1970 |
| Registro Nr. | AR1274 / 3551 / A1206 |

**Sližių piliakalnis**, *Papiliakalnis* – piliakalnis Ukmergės rajono savivaldybės teritorijoje, Sližių kaime, Veprių seniūnijoje. Pasiekiamas keliu Kultuvėnai (Samantonys) – Šmulkštai, Sližių kaimo pietiniame gale, prieš didesnį kelio posūkį į kairę pietryčiuosna pasukus lauko keliuku į dešinę vakarų kryptimi, pavažiavus iki pirmos sodybos dešinėje 430 m – yra už jos į šiaurės vakarus, lauko krašte.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, Širvintos dešiniajame krante. Aikštelė trikampė, orientuota šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 19 m ilgio, 20 m pločio pietryčių krašte. Čia supiltas 35 m ilgio, 1 m aukščio, 12 m pločio pylimas (jo vidinėje pusėje yra daug molio tinko) 2,5 m aukščio išoriniu šlaitu. Šlaitai statūs, iki 31 m aukščio.

Pylimas ir aikštelė apardyti bulviarūsių, aikštelės pietvakarių dalis nugriuvusi į Širvintą. Piliakalnis apaugęs smarkiai praretintais lapuočiais.

Tyrimai
-------

1921 m. ir 1936 m. piliakalnį žvalgė Petras Tarasenka, 1970 m. – Istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio antrąja puse - II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 15000 m².

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Piliakalnių piliakalnis (Jonava) 14 km | Sukinių piliakalnis 6 km | Vaitkuškio piliakalnis 11 km |  |
| Dubių piliakalnis 3 km |  | Totoriškio piliakalnis 10 km |
| Padaigų piliakalnis 11 km | Mančiūnų piliakalnis 23 km | Mančiušėnų piliakalnis 4 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 153 (Nr. 675).

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p. 195.
* Valstybės archeologijos komisijos medžiaga. KPC archyvas. F.1. Ap.1. B. 47 (buv. 68). P.263-273.
* Petras Tarasenka. Ieškojimai Neries ir Šventosios santeklyje // Mūsų senovė. Tilžė, 1922. P.577-579.
* Petras Tarasenka. Lietuvos archeologijos medžiaga. Kaunas, 1928, p. 235.
* Lietuvos piliakalniai: atlasas. Vilnius, 2005, t. 3, p. 190-191.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Sližiai
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Strėlinė** yra specialus dėklas skirtas laikyti strėlėms.

Lankinikai ne visada naudodavo strėlines mūšio metu. Strėlės neretai būdavo susmaigstomos į žemę, kad būtų galima greičiau šaudyti. Be to, suteptas strėlės antgalis galėdavo sukelti žaizdos užkrėtimą. Strėlinės gali būti kabinamos prie diržo, prie lanko, susmaigstomos į žemę, kabinamos ant perpetės ir t. t.

Strėlinės paprastai būdavo daromos iš odos, medžio žievės, medienos,
kailių ir kitų natūralių medžiagų. Šiuolaikiniai lankai ir strėlės yra gaminami iš kur kas sudėtingesnių medžiagų bei turi sudėtingesnę konstrukciją. Šiuolaikinės strėlinės neretai gaminamos atsižvelgiant į tam tikrą jų naudojimą: greitam šaudymui arba medžioklei. Vis dėlto dauguma žmonių mieliau renkasi tradicinį lankų tipą.

Šaudymas iš lanko taip pat patyrė savo evoliuciją kaip ir strėlinių gamyba. Dėl šiais laikais gamybai naudojamų retų medžiagų kaip kad kukmedis bei gamybos trukmės, jų vertė ir paklausa patyrė didelį šuolį.

Kita informacija
----------------

* Šaudymas iš lanko 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse
* Arbaletas
* Balista
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |


|  |
| --- |
| Dodge St. Regis |
|  |
| Bendra informacija |
| Gamintojas | Chrysler Corporation |
| Metai | 1979–1981 |
| Chronologija |
| Prieš tai | Dodge Monaco |
| Kėbulas ir važiuoklė |
| Klasė | Didelis |
| Kėbulo tipas (-ai) | 4-durų sedanas |
| Išdėstymas | FR |
| Platforma (-os) | Chrysler R platforma |
| Variklis ir transmisija |
| Variklis (-iai) | 3,7 l. Slant 6 I65,2 l. LA V85,9 l. LA V8 |
| Transmisija (-os) | 3-pavarų A727 automatinė3-pavarų A904 automatinė |
| Išmatavimai |
| Kita informacija |
| Susiję automobiliai | Chrysler NewportChrysler New YorkerPlymouth Gran Fury |

**Dodge St. Regis** yra didelės klasės 4-durų sedanas, parduotas nuo 1979 iki 1981 metų. St. Regis modeliai varomi galiniais ratais ir buvo komplektuojami su baziniu 3,7 litrų I6 bei galingesniais 5,2 ir 5,9 litro V8 varikliais bei 3-pavarų automatinėmis transmisijomis. Automobiliai buvo gaminami ant Chrysler R platformos. Pirmą kartą St. Regis buvo panaudotas 1956 metais prabangiai Chrysler New Yorker 2-durų kupė versijai, vėliau šis pavadinimas buvo naudojamas nuo 1974 iki 1978 metų Chrysler New Yorker Brougham kupė modeliui.

St. Regis, kaip ir jo 1974–78 metų modelio pirmtakai prekyboje pasirodė labai netinkamu laiku. JAV 1979 metais sukrėtė antroji naftos krizė ir nors St. Regis modelis buvo nežymiai mažesnis už iki jo gamintą Dodge Monaco, jis nebuvo ekonomiškesnis. O po automobilio konstrukcija iš tiesų slypėjo ta pati sena B platforma, kuri debiutavo dar 1962 metais ir negalėjo konkuruoti su ant naujų GM B platformos bei Ford Panther platformos gaminamais konkurentų automobiliais. Prie visų šių problemų prisidėjo didesnės palūkanos ir Chrysler koncerno finansinės problemos, neviliojusios pirkėjų į Dodge atstovybes. Dėl to šių automobilių gamyba buvo sustabdyta 1981 metais, o Dodge markė liko be didelės klasės automobilio iki pat 1990 metų.

  


| v • a • r Dodge automobilių pardavimai JAV rinkoje nuo 1970 m.  |
| --- |
| **Klasė** | 1980-ieji | 1990-ieji | 2000-ieji | 2010-ieji | 2020-ieji |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 0 |
| Subkompaktinis | Colt | Colt | Colt | Colt |  |  |  |  |
|  | Colt Vista |  |  |  |  |
| Omni |  |  |  |  |
| Omni 024 | Charger |  |  |  |  |  |
| Kompaktinis | Colt | 400 |  | Shadow | Neon |  | Caliber | Dart |  |  |
| Aspen | Aries |  |  |  |  |
| Vidutinis |  | Lancer |  |  |  |  |
| Mirada | 600 | Spirit |  |  |  |  |
|  | Dynasty |  | Stratus | Stratus (sedanas) |  | Avenger |  |  |
| Diplomat |  |  |  |  |
| Didelis | St. Regis |  | Monaco | Intrepid | Intrepid |  | Charger | Charger |
|  |  |  | Magnum |  |  |  |
| Sportiškas |  | GLHS |  | CSX |  |  | SRT-4 |  |  |  |
|  | Daytona |  | Avenger | Stratus (kupė) |  |  |  |
| Sportinis | Challenger | Conquest |  |  | Stealth |  |  | Challenger |
|  |  | Viper | Viper | Viper |  | Viper |  | Viper |  |  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Nacionalistų vienybės vaizdinys
**Skandinavizmas** – danų, švedų, norvegų, iš dalies ir suomių judėjimas už Skandinavijos tautų kultūrinę ir politinę vienybę XIX a. 4-7 dešimtmečiais.

Skandinavizmo judėjimas kilo kaip kultūrinis sąjūdis, rėmęs kultūrinį skandinavų bendradarbiavimą, bet vėliau pasisakęs už bendrus skandinavų valstybių užsienio politikos tikslus ir netgi už vienos skandinavų valstybės ar bent jau tarpvalstybinės sąjungos kūrimą. Skandinavistai, paveikti tautinių judėjimų ir tautinio vienijimosi atmosferos Europoje netgi teigė, kad italų ir vokiečių pavyzdžiu turės pasekti ir skandinavai, kurie sudarys vieną tautą. Skandinavizmo judėjimas buvo pirmiausia inteligentų ir ypač universitetų studentų sąjūdis. Pradedant 1838 m. buvo rengiami danų ir švedų, o nuo 1845 m. ir norvegų studentų susitikimai paeiliui viename iš universitetinių Skandinavijos šalių miestų. Didžiausias studentų susitikimas įvyko 1856 m. Upsaloje. Skandinavistams priėmimą Upsaloje surengė Švedijos karalius Oskaras I, kuris išsakė programinį teiginį, kad „karas tarp brolių skandinavų neįsivaizduojamas". Tai buvo ryškus lūžis, palyginus su ankstesne politika, nes nuo Kalmaro unijos iširimo iki pat 1814 m. Švedija pastoviai kariavo su Danija. Nors skandinavizmo šalininkais buvo Švedijos karaliai Oskaras I ir Karolis XV, skandinavizmui simpatizavo Danijos karalius Frederikas VII, tačiau formalios tarpvalstybinės sąjungos ar bent jau gynybinės sąjungos sutarties tarp Danijos ir Švedijos nepavyko pasirašyti. Politinis skandinavizmas, o ypač idėjos dėl vienos skandinavų tautos kūrimo, bankrutavo 1864 m. kai Švedija neparėmė Danijos jos kare su Prūsija ir Austrija, pasibaigusiame besąlygine Danijos kapituliacija ir Šlezvigo-Holšteino praradimu.
De profundis psalmė maldaknygėje iš Condé muziejaus Chantilly Prancūzijoje
***De profundis*** (iš lotynų kalbos – „iš gelmių") – 130-oji psalmė, tapusi lotynišku bažnytiniu himnu.

Psalmė „de profundis" yra rauda, kuria šaukiamasi Viešpaties malonės. Judaizme ši psalmė giedama didžiųjų švenčių metu prieš atveriant Aron hakodešą gedėjimo metu tarp Roš Hašanaho ir Jom Kipuro, taip pat meldžiantis už serganičiuosius ir kt. Martinas Liuteris „De profundis" parafrazavo į choralą *Aus tiefer Not schrei ich zu dir*.

Vakarų kultūroje *De profundis himnas* dažnai atliekamas klasikinės, o kartais ir populiariosios muzikos atlikėjų. Šis kūrinys dažnai įtraukiamas į „Requiem" sekvenciją. Atlikėjai, sukūrę kūrinius de profundis tematika: Johann Sebastian Bach, Nicolaus Bruhns, Mikalojus Konstantinas Čiurlionis, Georg Friedrich Händel, Franz Liszt, Felix Mendelssohn, Wolfgang Amadeus Mozart, Arvo Pärt, Henry Purcell, Dmitrijus Šostakovičius, Orlando di Lasso, Vangelis ir kt.

Tekstas
-------

*De profundis clamavi ad te, Domine;*
*Domine, exaudi vocem meam. Fiant aures tuæ intendentes*
*in vocem deprecationis meæ.*
*Si iniquitates observaveris, Domine, Domine, quis sustinebit?*
*Quia apud te propitiatio est; et propter legem tuam sustinui te, Domine.*
*Sustinuit anima mea in verbo ejus:*
*Speravit anima mea in Domino.*
*A custodia matutina usque ad noctem, speret Israël in Domino.*
*Quia apud Dominum misericordia, et copiosa apud eum redemptio.*
*Et ipse redimet Israël ex omnibus iniquitatibus ejus.*

Nuorodos
--------

* Lietuviškas vertimas
* Grigališkoji giesmė *De profundis*
* Moterų choro „Dolce Canta" *De profundis* improvizacija
* *De profundis* Vangelio kūrinyje „Monastery of La Rabida"
| De Koogasol. *De Koog* |
| --- |
| *De Koogas iš paukščio skrydžio šiaurės rytų kryptimi* |
|  |
| 

De KoogasDe Koogas

53°6′0″ š. pl. 4°46′0″ r. ilg.﻿ / ﻿53.10000°š. pl. 4.76667°r. ilg.﻿ / 53.10000; 4.76667﻿ (De Koogas)Koordinatės: 53°6′0″ š. pl. 4°46′0″ r. ilg.﻿ / ﻿53.10000°š. pl. 4.76667°r. ilg.﻿ / 53.10000; 4.76667﻿ (De Koogas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Nyderlandų vėliava Nyderlandai |
| **Provincija** | Šiaurės Olandija |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1836 m. |
|  |
| **Gyventojų** () | 1 300  |

**De Koogas** (ol. *De Koog*) – kaimas Nyderlandų Šiaurės Olandijos provincijoje. Šis kaimas – Tekselio savivaldybės dalis ir yra įsikūręs 17 km į šiaurę nuo Den Helderio. Ši gyvenvietė yra pagrindinis turizmo centras saloje. Mažas kaimelis apsuptas viešbučiais ir stovyklavietėmis. Kaimas įsikūręs prie Šiaurės jūros kranto. Vos dvi siauros kopų eilės skiriai kaimą nuo paplūdimio.

Kaimo pietuose yra miškai, kurie taip pat traukia turistus. Ten yra informacijos centras ir muziejus apie Vatū jūrą bei *"Ecomare"* (Šiaurės ir Vatų jūrų muziejus).

De Koogo gyvenvietė (tamsiai žalia) ir statistinis rajonas (šviesiai žalia)
2001 m. De Kooge gyveno 775 gyventojai. Apstatytas plotas užėmė 0,36 km² ir jame buvo 429 gyvenamosios vietos. Šeik tiek didesniame De Koogo statistiniame rajone gyveno apie 1000 žmonių.

Bažnyčia De Koogo centre

Nuorodos
--------

* "Ecomare" jūrų muziejus (olandų, anglų ir vokiečių k.)
| Veiviržėnų Lurdas |
| --- |
|  |
| 

Veiviržėnų LurdasVeiviržėnų Lurdas

55°35′48″š. pl. 21°35′50″r. ilg.﻿ / ﻿55.596681°š. pl. 21.597093°r. ilg.﻿ / 55.596681; 21.597093﻿ (Veiviržėnų Lurdas)Koordinatės: 55°35′48″š. pl. 21°35′50″r. ilg.﻿ / ﻿55.596681°š. pl. 21.597093°r. ilg.﻿ / 55.596681; 21.597093﻿ (Veiviržėnų Lurdas) |
|  |
| Vieta | Veiviržėnai, Klaipėdos raj. |
| Statusas | Naudojamas |
| Statybų pabaiga | XX a. pirma pusė |
| Paskirtis | Lurdas |

**Veiviržėnų Lurdas** – lurdo grota su Švč. Mergelės Marijos skulptūra, esanti Veiviržėnų miestelyje (Klaipėdos raj.), Laisvės gatvėje, senųjų šv. Jurgio kapinių sklypo pietų pašlaitėje, Veiviržo slėnio pusėje. Nuo Lurdo matyti buvusių kapinių viduryje stovintis akmeninis paminklas tremtiniams ir politiniams kaliniams. Teritorija priklauso Veiviržėnų Šv. apaštalo evangelisto Mato parapijai.

Lurdas 1992 m. įrašytas į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas 35054), yra Veiviržėnų memorialinių objektų komplekso dalis. Sumūrytų akmenų nišoje pastatyta žmogaus ūgio lieta Švč. Mergelės Marijos skulptūra (h – 1,80 m).

Istorija
--------

Lurdo grotos įrengimo iniciatorė buvo veiviržėniškė Rudagalvytė. Ji užsakė skulptūrą pas Švėkšnoje gyvenusį skulptorių Vincentą Jakševičių. Pasak legendos, Rudagalvytė buvo nepagydomai pasiligojusi, jai negalėjo padėti daktarai. Kartą ji susapnavo, kad reikia pastatyti Lurdo koplyčią. Taip ji ir padarė. Kai klebonas koplyčią pašventino, ji vargais negalais atėjusi pabučiuoti Švč. Marijos kojų. Netrukus ir išgijusi.

Žmonės prie lurdo meldžiasi iki šių dienų. Veiviržėnų parapija, be kitų, Didįjį penktadienį miestelio gatvėmis rengia Kryžiaus kelio procesiją, kuri prasideda nuo lurdo, toliau žygiuojama į bažnyčią, kur vyksta Kristaus kryžiaus pagerbimo pamaldos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Veiviržėnų parapija *veivirzenuparapija.lt*
2. ↑  „Lurdas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2020-03-12.
3. ↑  Linkėjimas gyventi prisikėlimo dvasioje – kiekvienam *gargzdai.lt*

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Veiviržėnų Lurdas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Sąrašas:Lietuvos lurdai
| Veižas |
| --- |
|  Veižas Žemaitkiemyje |
| **Ilgis** | 28,3 km |
| **Baseino plotas** | 72 km² |
| **Vidutinis debitas** | 0,75 m³/s |
| **Ištakos** | Šilutės rajono savivaldybė |
| **Žiotys** | Rusnė (upė) |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Veižas |

**Veižas** (***Veržas***) – upė Šilutės rajono teritorijoje, Nemuno deltoje, Nemuno šakos Rusnės deš. intakas.

Prasideda Mediškiemiuose (Katyčių seniūnija), 3 km į pietryčius nuo Katyčių miestelio, ir reguliuota vaga teka į pietus. Ties Ulozais iš kairės įtekėjus dviem bevardžiams reguliuotiems upeliams (V-5 ir V-7), pasuka į pietvakarius ir pasiekusi Stubrių gyvenvietę nukrypsta į šiaurės vakarus, o nuo Šliaunių teka į pietvakarius pro Usėnus, Žemaitkiemį ir ties Šilininkais įteka į Nemuno atšaką Rusnę (iki Nemuno žiočių 32,8 km). Žemupys dar vadinamas ***Senute***. Upės pradžia iki Stubrių ir nuo Žemaitkiemio iki žiočių yra reguliuota. Į Veižą įteka apie 14 bevardžių upelių, iš kurių 6 įrašyti į Lietuvos Respublikos upių klasifikatorių.

Bendras Veižo upės plotas 17,6 ha, vid. nuolydis 188 cm/km. Daugiau kaip 10 gelžbetoninių tiltų. Sovietiniais laikais prie Veižo žiočių įrengta vandens siurblinė, pumpuojanti vandenį iš Veižo polderio.

Intakai:

* kairieji – V-1 (atstumas nuo žiočių 0,6 km), V-3 (6,8), V-5 (22,2), V-7 (22,6).
* dešinieji – V-2 (0,8), V-4 (18).

Pavadinimo kilmė
----------------

Manoma, kad pirminė upėvardžio lytis *Veržas* (tą rodytų ir vietovardis Veržininkai). Tokiu atveju pavadinimą galima kildinti nuo žodžio *veržtis* („su jėga eiti, trykšti"), *veržti* („stipriai spaudžiant rišti, spausti").

Galerija
--------

* Veižas Reizgiuose
* Veižas Stubriuose
* Veižas Usėnuose
* Upėvardis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
| RK3115 |
| --- |
| **Smilgiai-Porijai** |
|  |
| Valstybės | Lietuva Lietuva |
| Ilgis | 7,9 km |
| Pradžia | Smilgiai |
| Pabaiga | Porijai |
| Apskritys | Panevėžio |
| Miestai | Daujėnai |

**RK3115** – rajoninis kelias, jungiantis Smilgius ir Porijus. Kelio ilgis – 7,9 km, Kelias nuo Smilgių iki Daujėnų yra asfaltuotas, visas likęs kelias yra dengtas žvyru.

Kelias prasideda Smilgiuose, sankryžoje su  **3101**  Pasvalys–Vabalninkas , o už jos kelias kerta Orijos upę. Kelias eina Pasvalio rajone. Prie kelio yra šios gyvenvietės: Smilgiai, Daujėnai, Porijai. Kelias baigiasi Porijuose. Iš karto už Smilgių į kelią įsilieja  **3112**  Pumpėnai–Krikliniai–Smilgiai .

Išnašos
-------

1. ↑ . Vilnius21.lt. Nuoroda tikrinta 2022-07-23.

v • a • r **Pasvalio apylinkių rajoniniai keliai** 

3101 - 3102 - 3104 - 3105 - 3106 - 3107 - 3108 - 3109 - 3110 - 3111 - 3112 - 3113 - 3114 - 3115 - 3116 - 3117 - 3118 - 3119 - 3120 - 3121 - 3122 - 3123 - 3124 - 3125 - 3126 - 3127 - 3128 - 3129 - 3130 - 3131 - 3132 - 3133 - 3134 - 3135 - 3136 - 3137 - 3138 - 3139 - 3140 - 3141 - 3142 - 3143 - 3144
|  |
| --- |
| Šargano aštuoniukė |
|  |
| Vieta |
| Pagrindinė informacija |
| Techninė informacija |
| **Vėžė** | 760 mm |
| Infolentelė: žiūrėti • aptarti • redaguoti |

**Šargano aštuoniukė** (serb. *Шарганска осмица*) – istorinis geležinkelis Serbijoje, besitęsiantis nuo Mokra Goros kaimo iki Šargan Vitasio stoties. Geležinkelio atkarpa iki Višegrado Serbų respublikoje buvo užbaigta 2010 m. rugpjūčio 28 d.

Buvo ketinama nutiesti geležinkelį iki Kremnos kaimo iki 2011 m. ir iki Užicės iki 2013 m.

Istorija
--------

Buvęs Rytų Bosnijos geležinkelis su 760 mm pločio vėže buvo svarbi susisiekimo linija tarp Sarajevo ir Belgrado. Jis buvo uždarytas 1974 m. 1999–2003 m. dalis geležinkelio tarp Šargano perėjos buvo atstatyta.

Galerija
--------

* Traukinys su 83 klasės varikliuTraukinys su 83 klasės varikliu
* Traukinys važiuojantis per didžiausią tiltą visame kelyjeTraukinys važiuojantis per didžiausią tiltą visame kelyje

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Šargano aštuoniukė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Šargano aštuoniukės nuotraukos
* Šargano aštuoniukės nuotraukos

Koordinatės: 43°48′00″š. pl. 19°31′19″r. ilg.﻿ / ﻿43.8000°š. pl. 19.5220°r. ilg.﻿ / 43.8000; 19.5220
| Šaris |
| --- |
|  Šario upė |
| **Ilgis** | 949 km |
| **Baseino plotas** | 548 747 km² |
| **Ištakos** | Uhamas, Gribingis |
| **Žiotys** | Čado ežeras |
| **Šalys** | CAR, Čadas, Kamerūnas |

**Šaris** (pranc. *Shari, Chari*) – upė centrinėje Afrikoje, daugiausia Čado teritorijoje. Prasideda susiliejus Vamo ir Gribingio upėms, prasidedančioms Centrinės Afrikos Respublikoje. Teka į šiaurę, sudaro Čado–Kamerūno sieną. Įteka į Čado ežerą (sudaro 90 % į ežerą suplaukiančio vandens), sudaro deltą.

Pagrindinis intakas – Logonė (kairysis). Gribingio svarbesni intakai – Bamingis, Aukas, Keita (dešinieji). Po Uhamo–Gribingio santakos į Šarį įteka Salamatas (dešinysis).

Upės vandens režimas labai priklauso nuo laikotarpio: poplūdis aukštupyje prasideda vasarą, o Ndžamenoje – lapkritį. Poplūdžio metu upė smarkiai išsilieja, sudaro laikinus ežerus ir protakas, kurios jungiasi su Nigerio baseinu. Laivyba vyksta 860 km ruože, nuo Batangafo miesto prie Uhamo upės. Žvejyba.

Prie Šario įsikūrę Sarho, Ndžamenos miestai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  su Uhamu: ~1400-1500 km
2. ↑
Koordinatės: 55°22′š. pl. 27°28′r. ilg.﻿ / ﻿55.37°š. pl. 27.47°r. ilg.﻿ / 55.37; 27.47

| Šarkauščinos valsčius |
| --- |
| Laikotarpis: 1919 – 1939 m. |
| 


 |
| Apytikrė valsčiaus vieta dabartinės Baltarusijos žemėlapyje |
| **Adm. centras:** | Šarkauščina |
|  |
| Lenkija Lenkija |
| Vilniaus apygarda (1919–1920)  Naugarduko apygarda (1920–1921)  Naugarduko vaivadija (1921–1922)  Vilniaus žemė (1922–1926)  Vilniaus vaivadija (1926–1939) | Dysnos apskritis (1919–1939) |
|  |
|  |
|  |
|  |
|  |
|  |
|  |

**Šarkauščinos valsčius** (lenk. *gmina Szarkowszczyzna*) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės Baltarusijos teritorijoje. Centras – Šarkauščina.

Istorija
--------

Valsčius įkurtas po I pasaulinio karo. 1929 m. balandžio 1 d. prijungta dalis Kazlouščynos valsčiaus, Jodų valsčiaus ir Naujojo Paguosčio valsčiaus. 1929 m. balandžio 11 d. dar prijungta dalis Armanavičių valsčiaus ir apsikeista teritorijomis su Ažugirės valsčiumi.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Dz.U. 1929 nr 14 poz. 119
2. ↑  Dz.U. 1929 nr 22 poz. 224
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 54°31′27.793″ š. pl. 23°41′12.883″ r. ilg.﻿ / ﻿54.52438694°š. pl. 23.68691194°r. ilg.﻿ / 54.52438694; 23.68691194

|  Gudelių Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilkaviškio |
| **Dekanatas** | Marijampolės |
| **Savivaldybė** | Marijampolės savivaldybė |
| **Gyvenvietė** | Gudeliai |
| **Adresas** | Vytauto g. 1 |
| **Statybinė medžiaga** | akmenų ir plytų mūras |
| **Pastatyta** | 1895 m. |

**Gudelių Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Gudelių miestelyje, 6 km į pietryčius nuo Igliaukos.

Istorija
--------

Balbieriškio savininkas Tiškevičius Ivoniškyje (2 km į rytus nuo dabartinės bažnyčios) apie 1700 m. pastatė koplyčią. Ji 1791 m. atnaujinta, pradėtos rašyti metrikų knygos. 1803 m. koplyčia tapo Balbieriškio parapijos filija. Ivoniškio (Gudelių) dvaro savininkė Liudvika Petravičiūtė-Tiškevičienė jai dovanojo įvairaus turto. 1822 m. veikė parapinė mokykla. 1844 m. bažnyčia sudegė.

1847–1849 m. pastatyta nauja medinė. Apie 1851 m. pastatyta medinė varpinė. Gudeliuose 1859–1871 m. kunigavo religinių giesmių vertėjas į lietuvių kalbą Hiliaras Stelmakauskas (1809–1877). Klebono Antano Vilkutaičio rūpesčiu ir parapijiečių lėšomis 1893–1895 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia. 1898 m. dar nebuvo įrengta. Po Antrojo pasaulinio karo bažnyčia suremontuota.

Architektūra
------------

Bažnyčia stačiakampio plano, dvibokštė, su apside ir bokšteliu. Vidus 3 navų, atskirtų pilioriais. Šventoriaus tvora medinių statinių.