recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Bolas ir jo makštis
Luzono salos bolas ir jo makštis
Du Luzono salos bolai ir jo makštys
**Bolas**, *bolo* (angl. *bolo*) – mačetės tipo stambus peilis, būdingas Filipinams (tokius peilius naudoja ir Indonezijoje). Bolais vadina ir trumpus tokios formos peilius.

Sandara
-------

Bolui būdinga „jataganiška" („antikardiška") išvaizda – jo išilginė ašis užlenkta į priekį, o rankena turi priekin palinkusios galvutės formos buoželę. Filipiniškiems bolams būdingos kietmedžio kriaunos ant plačios įkotės.

Tą išilginės ašies lenktumą užtikrina trys elementai:

* priekin lenkta vienodo pločio geležtė
* tiesi geležtė, kuri link smaigalio praplatėja, todėl ašmenys būna lenkti į priekį
* rankenos apatinė dalis lenkta į priekį.

Šie lenktumo elementai gali būti panaudoti bet kurioje kombinacijoje:

* lenkti ašmenys ir lenkta rankena -  Archyvuota kopija 2007-09-27 iš Wayback Machine projekto. [neveikianti nuoroda]
* visi trys kartu -  Archyvuota kopija 2007-09-28 iš Wayback Machine projekto.

Ties smaigaliu praplatėjusi geležtė paslenka pirmyn masės centrą, todėl bolas labiau tinka kapojimui. Vadinamieji *džiunglių bolai* (angl. *jungle bolo*; tagaloge *itak*) labiau pritaikyti kautynėms, todėl jų geležtės būna ilgesnės ir siauresnės.

Bolo naudojimas
---------------

Pagrindinė bolo paskirtis yra kapoti augalus - tiek žemės ūkyje (pvz. kertant cukranendres), tiek pravalant takus džiunglėse.

Bolus naudojo ir kaip ginklus priešinantis kolonizatoriams (pvz. Filipinų-JAV kare 1899-1902 m.). Bolai buvo mėgstamas pasipriešinimo kovotojų ginklas. Todėl bolas yra tradicinis ginklas Filipinų kovos menuose.

Bolai populiarūs ir JAV (matyt, nuo to karo laikų). XX a. pradžioje bolai buvo JAV kariuomenės ginkluotės dalis. Pvz. *M1913 Bolo Knife*  Archyvuota kopija 2007-09-28 iš Wayback Machine projekto. US Army Bolo Knife M1917 .

Nuorodos
--------

* Bolo Knife[neveikianti nuoroda]
* Philippines bolo knife Archyvuota kopija 2007-09-27 iš Wayback Machine projekto.
* Kampilan Bolo (kampilaniškas bolas)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Luke Howard
**Luke Howard** (1772 m. lapkričio 28 Londone, Didžioji Britanija – 1864 m.) – farmacininkas farmakologas, meteorologas.

Biografija
----------

Tėvai – Robertas Howard, verslininkas, motina – Elizabeth Howard. Lukas buvo 7 metams išsiųstas mokytis į *Grammar School* (Burforde, netoli Oksfordo). Domėjosi gamtos mokslais, meteorologija (ypač debesimis). 11 metų amžiaus vaikui
įsiminė neįprasti 1783 m. gamtos reiškiniai, Laki ugnikalnio įsiveržimas liepos 8 d.

Baigęs mokslus, 1787 m. grįžo į Londoną, mokėsi pas Ollive Sims Stockporte, studijavo chemiją, botaniką ir prancūzų kalbą. 1795 m. gavęs iš tėvo startinį kapitalą verslui. Įkūrė "Howards and Sons Ltd.". 1807 m. – farmacijos įmonę. Veika – aprūpinimas chininu. Laboratorijas perdavė savo sūnui John Eliot ir pasišventė meteorologijai ir botanikai.

Bibliografija
-------------

* *Average Barometer.* (1800)
* *Theories of Rain.* (1802)
* *On the Modification of Clouds.* (1802)
* Beginn des *Meteorological Register* (1806, publikacijos *Athenaeum Magazine* nuo 1807)
* *The Climate of London.* (2 tomai 1818–1819, II leidimas – 3 tomai, 1833)
* *Seven Lectures In Meteorology.* (skaityta 1817, publikuota 1837)
* *Barometrographia.* (1847)
| **Sarcoscypha austriaca** |
| --- |
| Austriškoji plačiataurė (Sarcoscypha austriaca)Austriškoji plačiataurė (*Sarcoscypha austriaca*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Aukšliagrybūnai  *( Ascomycota)* |
| Klasė: | Aukšliagrybiai  *( Ascomycetes)* |
| Eilė: | Ausūniečiai  *( Pezizales)* |
| Šeima: | Plačiatauriniai  *( Sarcoscyphaceae)* |
| Gentis: | Plačiataurė  *( Sarcoscypha)* |
| Rūšis: | Austriškoji plačiataurė  *( Sarcoscypha austriaca)* |

 |
|  Index Fungorum |
| Binomas |
| ***Sarcoscypha austriaca***((Berk et Sacc.) Boud. 1907 |

**Austriškoji plačiataurė** (*Sarcoscypha austriaca*, sin. skarlatininė plačiataurė) – plačiataurių (*Sarcoscypha*) genties grybų rūšis. Ankstyvo pavasario grybas.

Kepurėlė 1-6 cm skersmens, plačios taurės pavidalo, viduje oranžiškai raudona, išorėje balsva, gelsva, lyg miltuota.  

Kotas 1-3 x 0,3-0,5 cm, į viršų platėjantis, pereinantis į kepurėlę, balsvas.  

Trama plona, rausva, be ypatingo kvapo ir skonio.  

Sporos 25-38 x 10-15 μm.  

Auga vos sniegui nutirpus pavieniui, grupėmis, ant lapuočių medžių liekanų, kartais net vienu galu panirusios vandeny, giraitėse, šileliuose, krūmokšniuose. Nustatyta, kad mažytis vaisiakūnis pradeda formuotis vėlyvą rudenį ir per visą žiemą vystosi toliau. Šiems grybams reikia keleto mėnesių, kad jie visiškai susiformuotų. Labai dažna. Nevalgoma.

Literatūra
----------

* Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, psl. 509
* Grybų žinynas, Andreas Gminder ir Tanja Böhning, Aktėja, ISBN 978-9955-21-184-6, psl. 299

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Austriškoji plačiataurė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Puntarenaso provincija*Provincia de Puntarenas* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Kosta Rikos vėliava Kosta Rika |
| **Administracinis centras** | Puntarenasas |
| **Kantonai** | 11 |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 368 827 |
| **Plotas** | 11 265,7 km² |
| **Tankumas** (2010) | 33 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | CR-P |

**Puntarenaso provincija** (isp. *Provincia de Puntarenas*) – viena iš 7 Kosta Rikos provincijų, išsidėsčiusi šalies vakarinėje, pietvakarinėje dalyje. Administracinis centras – Puntarenasas.

Geografija
----------

Provincija apima beveik visą vakarinę Kosta Rikos dalį: ribojasi su Gvanakastės provincija šiaurėje, su Alachuelos provincija – šiaurės rytuose, su San Chosė ir Limono provincijomis rytuose, su Panama – pietryčiuose. Iš vakarų skalauja Ramusis vandenynas, sudarydamas keletą įlankų (Nikojos, Dulsės ir kt.). Provincija apima pietinę Nikojos pusiasalio dalį, Osos pusiasalį, vakarinę Burikos pusiasalio dalį. Paviršius daugiausia kalnuotas, pakrantėse driekiasi mangrovių sąžalynai. Į provincijos sudėtį įeina toli vandenyne esanti unikali Kokosų sala. Yra Manuelio Antonijaus nacionalinis parkas, Korkovado nacionalinis parkas.

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Puntarenaso provincija padalinta į 11 kantonų (skliaustuose – administracinis centras, jei jo pavadinimas nesutampa su kantono):

Kantonų žemėlapis
1. Puntarenasas
2. Esparsa (Espiritu Santas)
3. Buenos Airės
4. Montes de Oras (Miramaras)
5. Osa (Siudad Kortesas)
6. Agirė (Keposas)
7. Golfitas
8. Koto Brusas (San Vitas)
9. Parita
10. Koredoresas (Siudad Neli)
11. Garabitas (Chako)

|  |  |
| --- | --- |
|  **Kosta Rikos provincijos** |  |
| Alachuelos provincija | Gvanakastės provincija | Heredijos provincija | Kartago provincija | Limono provincija | Puntarenaso provincija | San Chosė provincija |
Koordinatės: 54°30′43″š. pl. 24°05′45″r. ilg.﻿ / ﻿54.5120°š. pl. 24.0958°r. ilg.﻿ / 54.5120; 24.0958

|  Punios šv. apaštalo Jokūbo bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Kaišiadorių |
| **Dekanatas** | Alytaus |
| **Savivaldybė** | Alytaus rajonas |
| **Gyvenvietė** | Punia |
| **Adresas** | Kauno g. 1 |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | 1863 m. |
| **Stilius** | neobarokas |

 *Kitos reikšmės – Šv. apaštalo Jokūbo bažnyčia.*
**Punios šv. apaštalo Jokūbo bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Punios kaimo vakarinėje dalyje, Kauno g. 1, prie Punelės ir Nemuno santakos, į rytus nuo Punios piliakalnio. Manoma, kad senoji bažnyčia iki XIX a. vidurio stovėjo šiek tiek į rytus link piliakalnio, kur dabar stovi mūrinė šv. Jurgio koplytėlė, skirta 1831 m. sukilimo dalyviams atminti.

Istorija
--------

Šv. Jurgio koplyčia senosios bažnyčios vietoje
Bažnyčios fasadas
Manoma, kad pirmoji bažnyčia pastatyta apie 1425 m. Pasakojama, kad bažnyčią statyti paliepęs Ldk Vytautas Didysis, todėl jo atminimas gerbiamas iki šių dienų – bažnyčioje kabo šio kunigaikščio portretas. Ldk Kazimieras Jogailaitis 1492 m. jai skyrė 2 kapas grašių, 1503 m. Ldk Aleksandras iš Punios dvaro, Simno dvaro ir kitų dvarų skyrė dešimtinę. Manoma, kad tada buvo pastatyta nauja medinė bažnyčia, nes jos akte pažymėta, kad pirmosios bažnyčios nėra. 1513 m. įkurta parapinė mokykla (veikė su pertraukomis). XVI a. viduryje Punios klebonijai priklausė 23 dūmai. 1677 m. minima, kad bažnyčia yra sena. Ji 1688 m. perstatyta.

1702 m. švedai nužudė Punios kleboną ir sudegino miestelį. Bažnyčia, atrodo, nesudegė, kadangi 1747 m. minima pakrypusi, kiauru stogu; bažnyčios didysis altorius senas ir griūvantis. Punios klebonas Juozapas Klikovičius dalyvavo 1831 m. sukilime, slapstėsi (1837 m. areštuotas Kalvarijoje).

1857 m. per miestelio gaisrą bažnyčia sudegė. Klebono Zagorskio ir parapijiečių rūpesčiu 1857–1863 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia (architektas Konstantinas Suchodolskis) – jau trečioji Punios bažnyčia, šįkart durimis atsukta į miestelį, nebe į dvarą. Sulenkėjusioje parapijoje lietuvybę skleidė kunigas Paukštis (nuo 1900 m. kas antrą sekmadienį pamokslai pradėti sakyti lietuvių kalba). 1944 m. bažnyčia apgriauta, klebonų Algio Turčinsko ir J. Kavaliausko rūpesčiu 1952–1955 m. suremontuota.

Architektūra
------------

Bažnyčios architektūra – baroko ir klasicizmo junginys. Bažnyčia neobarokinė, su 2 bokštais, tarp kurių yra žemesnis laužyto silueto frontonas. Vidus 3 navų, atskirtų kolonomis.

Apeinamą altorių puošia šv. Kazimiero ir šv. Stanislovo skulptūros. Tai retenybė Lietuvoje, kai pagrindiniame altoriuje yra ne tikėjimą globojantys šventieji, o šalį (šv. Kazimieras – Lietuvos globėjas) ir vietovę (šv. Stanislovas vaizduojamas Punios herbe). Pagrindinis altoriaus paveikslas yra keičiamas: per religines šventes šv. apaštalas Jokūbo paveikslas pakeičiamas Švč. Jėzaus Širdies paveikslu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Punios šv. Apaštalo Jokūbo bažnyčia. Alytusinfo.lt (tikrinta 2023-04-15).
2. ↑  šv. Apaštalo Jokūbo bažnyčia Punioje. Visitbirstonas.lt (tikrinta 2023-04-15).
3. ↑  Punios šv. apaštalo Jokūbo bažnyčia. Arskc.lt (tikrinta 2023-04-15).
**Lietuvos Biblijos draugija** – krikščionių ekumeninė ne pelno organizacija, įkurta Vilniuje 1992 m. Rengia Biblijos ir biblinės literatūros vertimus į lietuvių ir tautinių mažumų kalbas, užsiima jų leidybos ir platinimo organizavimu.

Steigėjai: Baptistų, Evangelikų Liuteronų, Evangelikų Reformatų, Katalikų, Sekmininkų, Sentikių, Septintosios Dienos Adventistų ir Stačiatikių Bažnyčios. Nuo 2011 m. asocijuota nare tapo Laisvųjų Krikščionių Bažnyčia.

Draugija bendradarbiauja su daugiau nei pusantro šimto Biblijos draugijų visame pasaulyje. Nuo 1946 m. šią veiklą koordinuoja Jungtinės Biblijos draugijos (*United Bible Societies*). Pirmoji Biblijos draugija buvo įkurta Didžiojoje Britanijoje 1804 m.

Veikla
------

Draugija užsiima Šventojo Rašto leidyba, platinimu knygynuose ir internete, švietimo, globos, slaugos įstaigų, nevyriausybinių organizacijų rėmimu dovanojamomis Biblijomis. Aklųjų poreikiams išleista Biblija Brailio raštu bei audio Naujasis Testamentas, kurtiesiems į gestų kalbą pradėtas versti Naujasis Testamentas. Skaitmenizuojami ir publikuojami ankstesni lietuviški Biblijos vertimai bei atliktas pažodinis Evangelijų vertimas, nuolat pildomas Biblijos Žinynas internete. Taip pat Biblija populiarinama per parodas, meną, konkursus, pažintinę literatūrą.

Išnašos
-------

1. ↑  *Lietuvos Biblijos draugija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-10-19.
2. ↑  Lietuvos Biblijos draugijos svetainė
3. ↑  Antanas Rubšys, Mykolas Mikalajūnas. *Biblijos draugijos*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-10-19.
4. ↑  Lietuvos kurčiųjų draugijos administruojama svetainė
5. ↑  Lietuvos Biblijos draugijos administruojama svetainė
6. ↑  Lietuvos Biblijos draugijos svetainė
| **Lukianas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 120 m.Samosatoje, Turkija |
| Mirė | 180 m. (~60 metų) |
|  |
| Veikla | graikų rašytojas, satyrikas. |
|  |
|  **Vikiteka** | Lukianas |

**Lukianas** (gr. *Λουκιανός* lot. *Lucianus*, g. apie 120 m. Samosatoje, Turkija – 180 m.) – graikų rašytojas, satyrikas.

Lukianas gimė apie 120 m. e.metus Samosatoje (Turkija), prie Eufrato upės. Jis nuo mažens kalbėjo siriečių kalba, bet mokykloje išmokęs graikiškai ir, kaip rodo raštai, graikų kalbą bei stilių tobulai įvaldęs.

Lukianas savo išsilavinimu ir veikla buvo sofistas. Jis tapo vienu iš žymiausių graikų literatūros atstovų. Gyvendamas Atėnuose, Lukianas išstudijavo senuosius graikų filosofus, ypač Platoną. Jį traukė Platono dialogų forma. Traukė jį ir senosios atikinės komedijos pavyzdžiai, jos polinkis į parodiją. Iš naujosios atikinės komedijos jis mokėsi piešti charakterius, mokėsi psichologinio įsigilinimo, realistinio papročių vaizdavimo.

Lukianas buvo susipažinęs su visa tuometine graikų literatūra, o ypač gerai – su komedija. Iš pradžių Lukianas kūrė teismines kalbas, pasižymėjo kaip advokatas, o vėliau, gyvendamas turtingoje romėnų provincijoje Galijoje, tapo retorikos mokytoju. Tuo laiku Lukianas sukūrė publicistinių rašinių. Senatvėje buvo nuvykęs į Egiptą ir ten Egipto valdytojo rūmuose ėjo aukštas pareigas.

Lukiano įtaka pasaulio literatūrai buvo didelė. Jau vėliausiais Bizantijos laikais juo buvo sekama, o XV a. ta įtaka pasirodo ir Vakarų Europos literatūros kūriniuose.

Darbai
------

Iš Lukiano darbų išliko septyniasdešimt devyni proziniai kūriniai, dvi komiškos tragedijos ir penkiasdešimt trys epigramos. Visas gausus Lukiano literatūrinis palikimas paprastai skirstomas į keletą skyrių:

* Retorinės deklamacijos;
* Literatūrinės kritikos raštai;
* Biografiniai kūriniai;
* Apysakos;
* Satyriniai dialogai;
* Tragedijų parodijos ir epigramos.

Nuorodos
--------

Vikicitatos 

Wikiquote logoWikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***Lukianas***

* Lukianas **(**angl.**)**
* Lukianas **(**rus.**)**
*Kitos reikšmės – Lukna (reikšmės).*

| Lukna |
| --- |
|  Upelio vaga tarp Stalgėnų ir Luknėnų |
| **Ilgis** | 13,9 km |
| **Baseino plotas** | 41,1 km² |
| **Vidutinis debitas** | 0,52 m³/s |
| **Ištakos** | Žemaičių aukštuma |
| **Žiotys** | Minija |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Lukna |

**Lukna** – upelis Lietuvoje, Plungės rajone; Minijos kairysis intakas. Prasideda Žemaičių aukštumoje, Pyvorų miške, netoli Pyvorų kaimo. Teka daugiausia miškais į šiaurės rytus. Įteka į Miniją 154,2 km nuo jos žiočių, ties Stalgėnais, kur prateka kelią  **3226**  Stalgėnai–Luknėnai .

Intakai: bevardis (kairysis), Stalgupis ir 5 bevardžiai (dešinieji).

Luknos slėnyje ties Luknėnais (2,4 km nuo žiočių) įrengtas Luknėnų tvenkinys (11 ha). Prie Luknos ir Minijos santakos stūkso Stalgėnų piliakalnis, yra buvusi žemaičių šventvietė.

Upėvardis kildinamas nuo žodžių *luknas* („kurio ragai eina į šalis"), *lukniuoti* („liumpėti, būti klampiam"). Bendresnė šaknies *lukn-* reikšmė galėjo būti „lenkti, linkti" iš to – „klimpti, glebti" (plg. latv. *lukns* „lankstus", *lukt* „lėpti, glebti").

Šaltiniai
---------

1. ↑  Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
| Luknelė |
| --- |
| Baltelė miške į vakarus nuo Pažemio kaimo Baltelė miške į vakarus nuo Pažemio kaimo |
| **Ilgis** | 15 km |
| **Baseino plotas** | 47 km² |
| **Ištakos** | Balto ežeras (Labanoro seniūnijoje) |
| **Žiotys** | Žeimena |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Luknelė |

**Luknelė** (aukštupyje **Baltelė**) – nedidelis upelis rytų Lietuvoje, Švenčionių rajone, Labanoro girioje – Žeimenos dešinysis intakas.

Luknelės ištakos ir aukštupis Labanoro seniūnijoje, vidurupyje teka Labanoro ir Kaltanėnų seniūnijų riba, jos pietų lanke, trumpu Kaltanėnų – Švenčionėlių seniūnijų ribos ruožu ir toliau jos žemupyje ir prieš žiotis – Kaltanėnų seniūnijos pietiniu pakraščiu.

Išteka iš Balto ežero pietvakarinės dalies (apie 4 km į rytus nuo Labanoro) ir teka pro Pastovėlio, Indrajų, Luknelio ežerus. Toliau, jau žemupyje (apie 2 km iki Luknelės žiočių) į ją iš dešinės įteka jos intakas – Paluknos upelis. Į Žeimeną Luknelė įteka prie Luknos kaimo. Iš čia atstumas iki Žeimenos žiočių – 70,9 km.

Luknelės aukštupio atkarpa tarp Balto ir Luknelio ežerų kartais vadinama – **Baltele**.

Jos aukštupyje yra Pažemio kraštovaizdžio draustinis, toliau apimant visa Luknelio ežerą ir beveik iki pat šio upelio žiočių yra Luknelės hidrografinis draustinis, o žiotys patenka į Žeimenos ichtiologinio draustinio ribas. Į vakarus (*apie 500 m*) nuo upelio vidurupio yra Girutiškio gamtinis rezervatas. Visa ši teritorija (*išskyrus Žeimenos ichtiologinį draustinį*) yra viena iš Labanoro regioninio parko sudedamųjų dalių.

Luknelės aukštupyje prie Luknelio ežero yra Paluknos kaimas, jos žemupyje maždaug 120 m nuo jos į pietus yra Juodynėlio viensėdis – V. Šerėno kaimo turizmo sodyba. bei prie jos žiočių Luknos kaimas.

Etimologija
-----------

Upėvardis kildinamas nuo žodžių *luknas* („kurio ragai eina į šalis"), *lukniuoti* („liumpėti, būti klampiam"). Bendresnė šaknies *lukn-* reikšmė galėjo būti „lenkti, linkti" iš to – „klimpti, glebti" (plg. latv. *lukns* „lankstus", *lukt* „lėpti, glebti").

Nuorodos
--------

* Luknelė per maps.lt žemėlapį
* Labanoro regioninio parko svetainė Archyvuota kopija 2006-04-05 iš Wayback Machine projekto. ir žemėlapis Archyvuota kopija 2014-05-17 iš Wayback Machine projekto.

1. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
Paršiukas Čiukas
**Piešinių serija** (dar vadinama *komiksų stripu*, *komiksų juosta* arba *mažu komiksu*) – piešinių seka, sudėliota į tarpusavyje susijusias paneles, dažniausiai tam kad būtų pavaizduota tam tikra humoro forma. Piešinių serijos neapsieina be žodžių balionų ir antraščių.

Nuo XX a. iki XXI a. šie piešiniai buvo leidžiami laikraščiuose, darbo dienomis jie buvo nespalvoti, o sekmadieniniuose laikraščiuose būdavo speciali spalvotų piešinių skiltis. Amerikos laikraščiuose buvo virš 200 skirtingų piešinių serijų.

Serijas piešia ir rašo komiksų dailininkai arba karikatūrininkai. Kaip pavadinimai duoda suprasti pieštinės serijos yra humoristinės, pvz. *Blondinė*, *Išauklėti tėvą*, *Perlai anksčiau kiaulės*.

Pradedant ankstyvaisiais 1930-aisiais m. piešinių serijos iš savo linksmosios kilmės tapo nuotykinėmis istorijomis, pvz. *Popajus*, *Tarzanas* ir *Tintino nuotykiai*.

Laikraščiai
-----------

Pirmosios piešinių serijos laikraščiuose pasirodė Šiaurės Amerikoje, XIX a. pabaigoje. *Geltonas vaikas* (angl. *The Yellow Kid*) dažniausia minimas kaip pirmoji istorija, tačiau menas jungti žodžius ir piešinius evoliucionavo palaipsniui.

Ilgiausiai einančios piešinių serijos:

* 1. *Katzenjammer Kids* (1897-dabar)
* 2. *Gasoline Alley* (1918-dabar)
* 3. *Barney Google and Snuffy Smith* (1919-dabar)
* 4. *Thimble Theater/Popeye* (1919-dabar)
* 5. *Little Orphan Annie* (1924–2010)

Laikraščių piešinių serijos yra dviejų tipų:

* kasdieninės piešinių serijos
* sekmadienio piešinių serijos

Piešinių serijos Lietuvoje
--------------------------

Lietuvoje taip pat yra leidžiamos piešinių serijos, viena žymiausių yra *Paršiuko Čiuko nuotykiai*, kurios autorius yra Vitalijus Suchockis.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2013-12-16 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Nacionalinė karikatūrininkų bendruomenė Archyvuota kopija 2012-10-14 iš Wayback Machine projekto.
**Kotryna Vinciūtė** (1882 m. sausio 20 d. Čikagoje, IL – 1973 m. gruodžio 1 d. Niujorke – JAV), vargonininkė, pianistė, chorvedė, pedagogė, tapytoja.

Biografija
----------

Iš mažens mėgo muziką ir dailę. Pirma baigė lenkų Nazaretho Akademiją, kuri 1903 įsikūrė Kenoshoje, WI. Iki 1910 vargonininkavo ir vadovavo chorui Šv. Petro lietuvių parapijoje Kenoshoje. Su choru rengė koncertus, statė operetes ir kitus scenos veikalus. 1910 grįžusi į Čikagą, pradėjo mokytis skambinti fortepijonu Holy Family Academy, o vargonavimą studijavo pas prof. J. Singerbergsą, St. Francis, WI. Bažnytinę muziką ir chorvedybą studijavo pas prof. Ray Flashą Kenoshoje ir Chantmusic pas prof. MeSrath Niujorke. 1915 baigė The American Conservatory of Music ir įgijo fortepijono mokytojos diplomą. Dar studijavo grigališkąjį giedojimą Immaculate Conception, Cathedral Hall, Syracuse, NY. 1937 baigė Institute of Photograph Coloring Course Niujorke. Taip pat studijavo tapybą Arts Institute.

Šalia visų studijų, K. Vinciūtė aktyviai dalyvavo lietuvių muzikiniame gyvenime. 1917 pradėjo vargonininkauti Šv. Juozapo lietuvių parapijoje Binghamtone, NY. Čia suorganizavo didelį chorą, rengė koncertus, vaidinimus, statė operetes. Taip pat vadovavo dideliam vaikų chorui, kuris pamaldų metu giedojo bažnyčioje. Vėliau vargonininkavo Šv. Jurgio lietuvių parapijoje Uticoje, NY, ir vadovavo chorui. Dirbo Art Studio (foto studija) Syracuse. 1946 įstojo į ALRK Vargonininkų sąjungos skyrių, o nuo 1948 buvo Centro sąjungos narė. Rūpinosi lietuvių kompozitorių kūrinių leidyba – savo lėšomis išleido L. Šimučio ir J. Žilevičiaus chorinių dainų, rėmė žurnalo „Muzikos žinios" leidybą, buvo Muzikos komisijos pirmininkė, aukojo pinigus dainų švenčių ir kitos kultūrinės veiklos barams plėtoti. Didelį savo natų rinkinį padovanojo Lietuvių Muzikologijos archyvui ir Vargonininkų sąjungai.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Kanjakumariகன்னியாகுமரி |
| --- |
| *Kanjakumari ir katalikų bažnyčia* |
|  |
| 

KanjakumariKanjakumari

8°04′0″ š. pl. 77°32′0″ r. ilg.﻿ / ﻿8.06667°š. pl. 77.53333°r. ilg.﻿ / 8.06667; 77.53333﻿ (Kanjakumari)Koordinatės: 8°04′0″ š. pl. 77°32′0″ r. ilg.﻿ / ﻿8.06667°š. pl. 77.53333°r. ilg.﻿ / 8.06667; 77.53333﻿ (Kanjakumari) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+5:30) |
|  |
| **Valstybė** | Indijos vėliava Indija |
| **Valstija** | Tamilnadu |
| **Rajonas** | Kanjakumari rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2012) | 29 761  |
| **Plotas** | 25,9 km² |
| **Tankumas** (2012) | 1 149 žm./km² |
| **Altitudė** | 300 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Kanjakumari |

**Kanjakumari** (tamil. கன்னியாகுமரி  = *Kânyâkumârî*) – miestas pačiuose Indijos pietuose, Tamilnade, Indijos vandenyno pakrantėje, ties pietiniu Indostano pusiasalio tašku (Komorino kyšuliu), 85 km į pietus nuo Tiruvanantapuramo. Yra geležinkelio stotis. Svarbus turistinis ir religinis centras. Yra keletas paplūdimių. Stovi paminklas tamilų poetui Tiruvaluvarui, Svamio Vivekanandos memorialas. Yra keletas hinduistų šventyklų, iš kurių svarbiausia šaktistinė Deivės Kumari šventykla, bažnyčia. Netolimoje Sučindramo gyvenvietėje yra Thanumalajano šventykla.

Ties Kanjakumari į jūrą paleisti Mahatma Gandžio palaikai, čia 1892 m. prieš išvykdamas į savo misiją meditavo Svamis Vivekananda.

Istorija
--------

Komorino kyšulys minimas romėnų, graikų šaltiniuose. Minima, kad jis buvęs perlų gavybos centras prie Manaro įlankos. Pasak legendos, 52 m. čia atvykęs apaštalas Tomas. Miestas buvo valdomas įvairių Pietų Indijos dinastijų, čia gyveno musulmonų, džainų, hinduistų bendruomenės. XVI a. čia veikė katalikų misionierius Pranciškus Ksaveras. Kolonijiniais laikais miestas buvo žinomas kaip ***Kabo Komorinas*** (port. *Cabo Comorim*, angl. *Cape Comorin*). Panaikinus Travankorą, prijungtas prie Tamilnado ir pervadintas pagal vietinę deivę Kanjakumari (iš sanskrito: „jauna mergelė").

* Deivės Kumari šventyklaDeivės Kumari šventykla
* Tiruvaluvaro paminklasTiruvaluvaro paminklas
* Vivekanandos memorialasVivekanandos memorialas
* Komorino kyšulio galasKomorino kyšulio galas

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kânyâkumârī*.0Bruce M. Sullivan. Historical Dictionary of Hinduism. The Scarecrow Press, 1997.0p. 112
| **Gagea pratensis**Apsauga: 3(R) – Reta rūšis |
| --- |
| Pievinė vištapienė (*Gagea pratensis*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Lelijainiai  *( Liliopsida)* |
| Šeima: | Lelijiniai  *( Liliaceae)* |
| Gentis: | Vištapienė  *( Gagea)* |
| Rūšis: | Pievinė vištapienė  *( Gagea pratensis)* |

 |

**Pievinė vištapienė** (*Gagea pratensis*) – lelijinių (*Liliaceae*) šeimos daugiametis žolinis augalas. Auga Vidurio Europos kalnuose, Viduržemio jūros krašte, pietų Skandinavijoje, Atlanto pakrantėse.

Stiebas 8–15 cm aukščio. Pamatinis lapas plokščias, 3–5 mm pločio. Dauginasi ir plinta vegetayviniu būdu (svogūnėliais). Pievinė vištapienė nuo kitų vištapienių skiriasi didesniu svogūnų skaičiumi (3–4). Svogūnai kotuoti ir nėra apsupti bendru apvalkalu. Vienas svogūnas būna didesnis, o kiti maži. Žieda1 14–20 mm ilgio, geltoni. Žydi balandžio ir gegužės mėnesiais, o sėklos subręsta gegužės mėnesio pabaigoje. Jas išnešioja skruzdėlės.

Pievinė vištapienė – retas Lietuvos augalas, įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą. Auga sausose pievose, dirvose. Pagrindinės augalo nykimo priežastys – pievų bei ganyklų kultūrinimas, mechaniškas augimviečių pažeidimas. Auga Mažeikių rajone prie Kukių kaimo[reikalingas šaltinis], Girionių parke (Kauno raj.) ir kt.

* PožymiaiPožymiai
* ŽiedaiŽiedai
* SvogūnėliaiSvogūnėliai

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2015-02-16 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑
3. ↑


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pievinė vištapienė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Matmintinis** – tarptautinis mintino skaičiavimo konkursas.

Emblema

Konkurso eiga
-------------

Konkursas vykdomas interaktyviai, jame dalyvaujama prisijungus prie konkurso puslapio. Dalyvauja mokyklų mokiniai trijose amžiaus kategorijose: 1-3 klasės, 4-6 klasės, 7-12 klasės (mergaitės), 7-12 klasės (berniukai), bei yra suaugusiųjų kategorija – „13 klasė". Didžioji dauguma dalyvių – mokiniai. Konkursas dažniausiai prasideda žiemą, o baigiasi pavasarį. Vyksta trys etapai, kurių metu dalyviai turi surinkti kuo daugiau taškų atlikdami vieno pobūdžio aritmetinius veiksmus. Lietuvoje į respublikinį finalą kviečiami dalyviai, daugiausiai surinkę taškų sumuojant jų dviejų sėkmingiausių etapų rezultatus. Respublikinis finalas vyksta konkurso rengimo vietoje, Lietuvoje tai – VU MIF, IF KTU Archyvuota kopija 2009-02-19 iš Wayback Machine projekto.. Geriausiai pasirodžiusieji patenka į tarptautinį etapą.

Istorija
--------

Matmintis gimė Estijoje. Konkurso svetainės buvo sukurtos ir kitoms Europos šalims, tačiau ne visose sulaukė susidomėjimo, todėl šiuo metu palikti tik kelių šalių Matmintinio internetiniai internetinės svetainės – Estijos (estų ir rusų kalbomis), Latvijos, Lietuvos, Slovėnijos, D. Britanijos. 2005-aisiais metais konkursas buvo populiariausias Estijoje, kiek mažiau – Latvijoje, ir dar mažiau – Lietuvoje. 2011-aisiais konkursas populiariausias Estijoje, kiek mažiau – Lietuvoje, Latvijoje ir Slovėnijoje.

Pastabos
--------

Sudėties veiksmo pradžia. Atsakymo eilutėje įrašomas skaitmuo 4, reiškiantis dviejų skaičių 5-osios eilės skaitmenų sumą
Konkurso negalima vienareikšmiškai vadinti mintino skaičiavimo konkursu. Dalyviai spręsdami pateiktus veiksmus naudojasi virtualia klaviatūra ir turi atsakymo įrašymo eilutę, į kurią rašo skaičius iš kairės į dešinę. Pateiktą apskaičiuoti operaciją dalyvis gali skaidyti mintyse į kelias pakopas, o pakopų rezultatus rašyti į atsakymui skirtą eilutę. Pavyzdžiui, atliekant dviejų n-ženklių skaičių sudėties veiksmą, dalyvis sudeda abiejų skaičių n-tosios eilės skaitmenis, ir patikrinęs, ar n-1-osios eilės skaitmenų suma neviršija 8, gautą sumą įrašo. Toliau skaičiuoja n-1-osios eilės skaitmenų sumą, atsižvelgdamas į n-2-osios eilės skaitmenų sumą ir t. t. Toks būdas yra paprastesnis už tikrą mintiną skaičiavimą, nes nereikalauja didelės operatyviosios atminties.

Nuorodos
--------

* Konkurso puslapis[neveikianti nuoroda]

Kita
----

Pasaulio mintino skaičiavimo taurė
| Sabrataarab. صبراتة |
| --- |
| *Teatro pastatas* |
|  |
| 

SabrataSabrata

32°48′0″ š. pl. 12°29′0″ r. ilg.﻿ / ﻿32.80000°š. pl. 12.48333°r. ilg.﻿ / 32.80000; 12.48333﻿ (Sabrata)Koordinatės: 32°48′0″ š. pl. 12°29′0″ r. ilg.﻿ / ﻿32.80000°š. pl. 12.48333°r. ilg.﻿ / 32.80000; 12.48333﻿ (Sabrata) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Libijos vėliava Libija |
|  |
| **Gyventojų** (2007) | 105 000  |
|  |
|  **Vikiteka** | Sabrata |
|  |
| UNESCO vėliava **UNESCO** | (angl.) (pranc.): 184 |

**Sabrata** (arab. صبراتة = *Şabrātah*) – miestas Libijos šiaurės vakaruose, į vakarus nuo Tripolio; Sabrata Va Surmano savivaldybės centras. 102 tūkst. gyventojų (2007). Nedidelis uostas prie Viduržemio jūros. Miestas priklauso UNESCO pasaulinio paveldo sąrašui (nuo 1982 m.). Romėnų kultūros liekanos: teatras, pirtys, šventyklos, fontanai. Taip pat yra krikščionių laikų katakombų, 4 bažnyčios.

Istorija
--------

Miestas įkurtas dar kartaginiečių kaip prekybos centras, IV a. pr. m. e. tapo pastoviai apgyvendintas. Žlugus Kartaginai, iki 146 m. pr. m. e. miestas buvo beveik nepriklausomas, bet vėliau atiteko romėnams. Romėnai čia pastatė gerą uostą, kuris buvo svarbus karavanų kelionės taškas, miestas klestėjo. Valdant vandalams, miesto ekonomika V amžiuje nusmuko. Kuriam laikui miestas atgimė (kai priklausė Bizantijai), bet 643 m. buvo užkariautas arabų ir beveik išnyko.

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R Pasaulio paveldo objektai Libijoje |
| --- |
|  |
| 
Kirėnės archeologinė vietovė (1982) · Leptis Magnos archeologinė vietovė (1982) · Sabratos archeologinė vietovė (1982) · Tadrart Akakuso uolų menas (1985) · Gadameso senamiestis (1986) | Libijos vėliavaLibijos vėliava |

 |
| **Carex buxbaumii**Apsauga: 3(R) – Reta rūšis |
| --- |
| Pievinė viksva (*Carex buxbaumii*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Lelijainiai  *( Liliopsida)* |
| Poklasis: | Lelijažiedžiai  *( Liliidae)* |
| Šeima: | Viksvuoliniai  *( Cyperaceae)* |
| Gentis: | Viksva  *( Carex)* |
| Rūšis: | Pievinė viksva  *( Carex buxbaumii)* |

 |
| Binomas |
| ***Carex distans***Göran Wahlenberg, 1803 |

**Pievinė viksva** (*Carex buxbaumii*) – viksvuolinių (*Cyperaceae*) šeimos viksvų (*Carex*) genties augalų rūšis, savaime papllitusi Europoje, Azijoje, Šiaurės Amerikoje.

Iliustracija

Biologija
---------

Augalas daugiametis, žolinis, 75–100 cm aukščio stiebu, 5–10 cm ilgio žiedynu. Kalkiamėgis, auga drėgnose karbonatingose ir šaltiniuotose pievose bei šarmingose žemapelkėse. Rečiau aptinkamas šlapiuose krūmynuose ir pelkėtose miško buveinėse: beržynuose, pušynuose, juodalksnynuose. Dėl prieraišumo karbonatingiems dirvožemiams dažniausiai auga liekniniuose viksvynuose, rečiau pasitaiko melsvuosiuose melvenynuose.

Populiacija Lietuvoje
---------------------

Lietuvoje pievinė viksva nuo 2000 m. įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

Lietuvoje rasta: Kamanų pelkėje (Akmenės raj.), Pašilėlių pelkėje (Kėdainių raj.), Tyro pelkėje (Klaipėdos raj.), Margininkų miške (Kretingos raj.), Upytės apylinkėse (Panevėžio raj.), Stakliškių apylinkėse (Prienų raj.), Viduklės apylinkėse (Raseinių raj.), Garnių k. (Švenčionių raj.). Naujesni duomenys rodo, kad populiacijos Prienų ir Kėdainių raj. yra pakankamai didelės – augalai gausūs, skaičiuojami šimtais individų, išplitę palyginti dideliuose plotuose.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2019-06-02 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Lietuvos Respublikos saugomų gyvūnų, augalų ir grybų rūšių sąrašas
3. ↑  Lietuvos raudonoji knyga. Red Data Book of Lithuania, Vilnius, Lututė, 2007, 589 p. ISBN 978-9955-692-71-3



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pievinė viksva** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Šiaurės Andų kultūra:Kañari |
| --- |
|  |
| Šalis | Ekvadoras (pietinė Siera) |
| Tautos |  |
| Kalba | kanjarių (†), kečujų, dab. ispanų |
| Laikotarpis | XI a.–1533 m. |
| Miestai | Hatun Kanjaras, Šabalula, Tumebamba |
|  |
|  |

|  |
| --- |
| **Senovės Peru istorija** |
| Pirminis periodas

---

 |
| Ankstyvasis akiratis: Čavinas

---

 |
| Ankstyvoji tarpinė grandis: |
| Viku, Močė, Rekuajus, Lima, Naska, Parakasas, Tiahuanakas

---

 |
| Vidurinysis akiratis: |
| Varis, Tiahuanakas

---

 |
| Vėlyvoji tarpinė grandis: |
| Čimu, Činčai, Čankai, Čačapoja, Huankai, Inkai, Aimarai, Muiskai, Kanjariai, Diagitai, Araukanai

---

 |
| Vėlyvasis akiratis: Tautinsujus |
| *Peru užkariavimas* |
| **Peru, Bolivija, Kolumbija, Ekvadoras, Čilė, Argentina** |
| **Andų regionai** |
| Tolimoji šiaurė, Šiaurė, Centras, Centro-pietūs, Pietūs, Tolimieji pietūs |

**Kanjariai** (isp. *Cañari*, keč. *Kañari*) – Ekvadoro tauta, dabar kečujų pogrupis. Gyvena šalies pietinėje dalyje, Kanjaro ir Asuajaus provincijose. Kalba kečujų, ispanų kalbomis, senosios savo kalbos netekę. Daug kanjarių yra sumišę su baltaisiais, todėl kanjarių kilmės žmonės sudaro ženklią Ekvadoro populiacijos dalį.

Manoma, kad tautos pavadinimas kilo nuo žodžių *kan* („gyvatė") ir *ara* („tokia papūgų rūšis"). Senovėje kanjariai sudarė didelę genčių konfederaciją, kuri apėmė visą kalnuotąją pietinę Ekvadoro pusę. Kanjarių kultūra galėjo atsirasti ~VI a. Tunkahuano kultūros vietoje. Svarbiausi žinomi kanjarių centrai buvo Ingapirka (sen. *Hatun Cañar*), Pumapungas/Tumebamba (dab. Kuenka), Čobšis, Jakubinjajus. Kanjariai vertėsi žemės ūkiu, gyvulininkyste, statė akmenines šventyklas, sekė mėnulio kalendoriumi. Santvarka, spėjama, buvo klaninė – genčiai vadovavo vadas, bet ypatingais atvejais vadų susirinkimas išrinkdavo vieną visos konfederacijos vadą.

Kanjarių muzikantai
Kanjariai ilgą laiką priešinosi Inkų imperijos antpuoliams. Tupakas Jupankis nukariavo pietines žemes, o XVI a. pr. Huajna Kapakui pavyko užkariauti visas kanjarių valdas. Jie išlaikė nemažai autonomijos; kanjarių sostinė inkų užkariavimo laikais buvo Tumebamba. Tai buvo klestintis miestas, savo galia besivaržęs su Kusku. Inkų pilietinio karo metu, kanjariai palaikė Huaskarą, nors patys buvo Atahualpos žemėse. Atahualpai karą laimėjus, kanjariai buvo nubausti. Fransiskui Pisarui pradėjus Peru užkariavimą, kanjariai, vildamiesi išsivaduosiantys iš inkų, palaikė ispanus žygyje prieš Atahualpą. Tačiau žlugus Inkų imperijai, jie pajungti ispanų valdžion.

Apie kanjarių kalbą nieko nežinoma – indėnai perėmė kečujų kalbą, inkų užkariavimų metu dauguma vietovardžių inkizuota. Misionieriai naudojo kanjarių kalbą evangelizacijai, tačiau nė vienas rankraštis neišliko. Manoma, kad kečujų kalbos Kuenkos šnektoje išlikę šiek tiek kanjarių kalbos bruožų. Pagal išlikusius pavadinimus kanjarių kalba su taip pat išnykusia puruhų kalba skiriama į vieną kalbų šeimą.
| Bodrumasturk. *Bodrum* |
| --- |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

BodrumasBodrumas

37°02′0″ š. pl. 27°26′0″ r. ilg.﻿ / ﻿37.03333°š. pl. 27.43333°r. ilg.﻿ / 37.03333; 27.43333﻿ (Bodrumas)Koordinatės: 37°02′0″ š. pl. 27°26′0″ r. ilg.﻿ / ﻿37.03333°š. pl. 27.43333°r. ilg.﻿ / 37.03333; 27.43333﻿ (Bodrumas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Turkijos vėliava Turkija |
| **Provincija** | Muhlos provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2013) | 36 401  |
|  |
|  **Vikiteka** | Bodrumas |

**Bodrumas** (turk. *Bodrum*) – miestas Turkijos pietvakariuose, Muhlos ile, Bodrumo pusiasalyje, prie Egėjo jūros Giokovos įlankos, Turkijos Rivjeroje. Žvejybos, keleivių ir jachtų uostas; keltai į Koso, Rodo, Ikarijos salas. Bodrumas yra svarbus Turkijos pajūrio kurortas. Auginami citrusiniai vaisiai (ypač, mandarinai), jais prekiaujama. Yra 1402 m. kryžiuočių pastatyta Šv. Petro pilis (*Petronium*), joje yra povandeninės archeologijos muziejus. Prie pat Bodrumo yra Išlikę senovės graikų polio ir miesto Halikarnaso griuvėsiai.

Nuo 2002 m. rengiamas kasmetinis Bodrumo baleto festivalis.

Istorija
--------

Nuo senovės šioje vietoje stovėjo Karijos miestas Halikarnasas. Dabartinis miestas pradėjo kurtis apie XV a. pastačius kryžiuočių *Petronium* pilį (nuo jos pavadinimo kilo ir Bodrumo vardas). 1522 m. pilį užėmė Osmanai. XX a. pr. čia ėmė kurtis iš Kretos atkeldinti turkai. Nuo XX a. vid. Bodrumas pradėjo augti kaip kurortas.

Galerija
--------

* Bodrumo pilisBodrumo pilis
* Halikarnaso mauzoliejaus liekanosHalikarnaso mauzoliejaus liekanos
* Bordumo uostasBordumo uostas

Šaltiniai
---------

1. 
2. ↑
3. ↑  *Bodrum*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
|  |
| --- |
| Sabu Martinez |
| Pilnas vardas | Louis Martinez |
| Gimė | 1930 m. liepos 14 d.Niujorkas, Niujorko valstija, JAV |
| Mirė | 1979 m. sausio 13 d. (48 metai)Švedija |
| Žanrai | Džiazas |
| Veikla | Muzikantas |
| Instrumentai | * Konga
* perkusija
 |

**Louis „Sabu" Martinez** (1930 m. liepos 14 d. – 1979 m. sausio 13 d.) – amerikiečių džiazo muzikantas, grojęs konga bei įvairia kita perkusija. Labiausiai žinomas kaip afro–kubiečių džiazo muzikantas, grojęs nemažai šio judėjimo albumų bei koncertavęs daugelyje koncertų.

Savo muzikinę karjerą muzikantas pradėjo 1941 m. būdamas vienuolikos metų. Martinez yra dirbęs kartu su kitais įvairiais garsiais džiazo muzikantais, tokiais kaip Duke Ellington, Count Basie, Thelonious Monk, bei daugybe kitų.

1953 m. pirmą kartą dalyvavo albumo įrašyme, grodamas kartu su Art Blakey. 1957 m. įkūrė savo grupę ir išleido debiutinį solinį albumą „Palo Congo." 1967 m. persikėlė gyventi į Švediją, kur 1979 m. ir mirė nuo skrandyje susidariusios opos.

Diskografija
------------

* *Palo Congo* (1957)
* *Sorcery!* (1958)
* *Sabu's Jazz Espagnole* (1961)
* *Afro Temple* (1973)

Išnašos
-------

1. 1 2  Yanow, Scott (2000). *Afro-Cuban Jazz*. Hal Leonard. p. 72. ISBN 978-0-87930-619-9.

Nuorodos
--------

* Sabu Martinez svetainėje Last.fm
Koordinatės: 49°55′34″ š. pl. 31°28′46″ r. ilg.﻿ / ﻿49.92611°š. pl. 31.47944°r. ilg.﻿ / 49.92611; 31.47944

| Kanivo tvenkinys |
| --- |
| Kanivo tvenkinio užlieta buvusi cerkvėKanivo tvenkinio užlieta buvusi cerkvė |
| Vieta | Ukraina |
| Plotas | 675 km² |
| Kilmė | Dirbtinė |
| Didžiausias gylis | 21 m |
| Tūris | 2,63 km³ |
| Įteka | Dniepras, Trubižas, Stugna |
| Išteka | Dniepras |
|  |
|  Vikiteka | Kanivo tvenkinys |

**Kanivo tvenkinys** (ukr. *Канівське водосховище*) – didelis tvenkinys centrinėje Ukrainoje, Dniepro upės slėnyje. Telkšo Čerkasų ir Kijevo sričių teritorijose. Ilgis 123 km, plotis iki 8 km.

Susidarė tarp 1972–1978 m. patvenkus Dniepro upę Kanivo HE užtvanka ties Kanivo miestu. Buvo užlieta 20 gyvenviečių.

Tvenkinio žemėlapis
Vystoma pramoninė žvejyba. Greta tvenkinio įsikūręs Kanivas, Chmelnyckio Perejeslavas, Ukrajinka, Ržyščivas, pietiniai Kijevo priemiesčiai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 194


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RDniepro tvenkiniai |
| --- |
|  |
| 
Kachovkos • Kamianskės • Kanivo • Kijevo • Kremenčuko • Dniepro |

 |
Boeing Rentono gamykla šalia Rentono savivaldybės oro uosto
**Boeing Rentono gamykla** – antroji Boeing filialo Boeing Commercial Airplanes gamykla Rentone, kurioje kompanija gamina ir surenka populiariausio modelio 737 lėktuvus. Gaminamų lėktuvų versijos yra 737-700, 737-800 ir 737-900ER.

Šalia gamyklos yra Rentono savivaldybės oro uostas.

Ši gamykla 1916 m. pastatyta vietoje, kuri atsirado po Vašingtono ežero nužeminimo. Iki 1936 m. teritorija priklausė vietiniams anglies pramonės atstovams. Vėliau ši teritorija buvo perleista savivaldybei.

Prieš prasidedant II pasauliniam karui teritoriją perėmė federalinė valdžia. Vėliau jūrų departamentas čia įkūrė orlaivių gamyklą, kurioje pradėti kurti Boeing B-29 Superfortress sunkieji bombonešiai. Iš viso jų buvo pagaminta 1 119.

Po karo gamykla naudojama keleivinių orlaivių gamybai. Čia gaminti buvusieji 707, 727 bei 757 modelių gamybos lėktuvai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  BOEING B-29 SUPERFORTRESS Archyvuota kopija 2010-05-15 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Kaniška** |
| --- |
|  |
| Auksinė moneta su Kaniškos atvaizdu |
| Kušanai |
| Mirė | 151 m. (?) |
| Tėvai | Vima Kadfisas |
| Religija | budizmas |
| Kušanų imperatorius („karalių karalius") |
| Ėjo pareigas | 78 m. – 151 m. |
| Pirmtakas | Vima Kadfisas |
| Įpėdinis | Huviška |

**Kaniška** (baktr. *Κανηϸκι*) – I–II a. m. e. gyvenęs Kušanų imperijos valdovas, kurio valdos apėmė plačias teritorijas Vidurio ir Pietų Azijoje.

Kaniška priklausė Kušanų klanui, kilusiam iš Juedži tautų. Jis vartojo baktrų kalbą, priklausančią iranėnų kalboms, tačiau jo gimtoji kalba nežinoma (galbūt gimininga tocharų kalbai). Į valdžią Kaniška atėjo mirus jo tėvui, valdovui Vimai Kadfisui. Tikslus jo valdymo laikotarpis nėra žinomas, skirtinguose šaltiniuose datos skiriasi.

Kaniška vykdė plataus masto užkariavimus, jo valdoma Kušanų imperija driekėsi nuo Sogdianos iki Pataliputros, nuo Turfano iki Udžaino. Jo valstybės sostinė buvo Purušpura (dab. Pešavaras), kiti svarbūs centrai buvo Bagramas ir Mathura. Kinų šaltiniai mini, kad 90 m. kinai, vadovaujami Ban Čao, kovojo su Kušanais ties Hetianu.

Dėl to, kad Kušanai valdė šilko kelią, Kaniškos valstybė ekonomiškai klestėjo. Jo valdymo laikotarpiu gamintos monetos su valdovo atvaizdu vienoje pusėje ir kokia nors dievybe (graikų, indų, persų, budistine) kitoje pusėje. Užrašai buvo baktrų kalba (graikų raštu).

Nors Kaniška buvo palankus visoms religijoms, jis laikomas svarbiu budizmo skleidėju. Kašmyre jis surengė 4-ąjį budistų susirinkimą, rėmė graiko-budistinio meno sklaidą (vad. Gandharos-Mathuros stilius). Jam valdant Purušpuroje pastatyta Kaniškos stūpa. Kinų piligrimų šaltiniuose ji aprašyta kaip aukščiausia visoje Indijoje, siekianti iki 200 m aukščio. Taip pat rastas relikvijorius, kuriame, pasak tradicijos, yra Budos palaikai. Kaniškos valdymo laikais baktrų kalba parašytas Rabatako įrašas – labai svarbus šaltinis apie Kušanų geneologiją ir valstybės ribas.

Budistinėje tradicijoje laikoma, kad Kaniška buvęs nuožmiu ir negailestingu valdovu, bet atsivertęs į budizmą tapęs atsidavusiu dharmos sekėju. Kartu su Ašoka, Meandru I ir Harša, Kaniška laikomas vienu iš didžiųjų budistų karalių. Pasakojama legenda, kad pats Buda išpranašavęs Kaniškos atėjimą. Dėl Kušanų įsiveržimo į Rytų Turkestaną, prasidėjo budizmo plitimas į Kiniją ir Vidurinę Aziją.

Kaniškos mirties vieta ir aplinkybės nežinomos. Po juo Kušanų valdovu tapo Huviška. Jo giminystė su Kaniška nežinoma. Taip pat keletas vėlesnių Kušanų valdovų buvo tokiu pat vardu (Kaniška II, Kaniška III).
| Bogd Chan Ulas |
| --- |
| Šiaurinis šlaitasŠiaurinis šlaitas |
| **Aukštis** | 2256,3 m |
| **Žemynas** | Azija |
| **Šalys** | Mongolijos vėliava Mongolija |
| **Kalnynas** | Chentėjaus kalnai |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Bogd Chan Ulas

  |
| **Koordinatės:** | 47°48′14″ š. pl. 106°59′11″ r. ilg.﻿ / ﻿47.80389°š. pl. 106.98639°r. ilg.﻿ / 47.80389; 106.98639Koordinatės: 47°48′14″ š. pl. 106°59′11″ r. ilg.﻿ / ﻿47.80389°š. pl. 106.98639°r. ilg.﻿ / 47.80389; 106.98639 |
|  |
|  **Vikiteka** | Bogd Chan Ulas |

**Bogd Chan Ulas** (mong. *Богд хан уул*, dar vadintas ***Bogdo Ula, Čoibalsan Ula***) – kalnas Mongolijoje, Chentėjaus kalnuose, ties pietiniu šalies sostinės Ulan Batoro pakraščiu. Aukštis – 2256,3 m. Bogd Chan Ulas ir jo apylinkės paskelbtos gamtos draustiniu (įkurtas 1809 m. plotas 366 km²). Tai yra toliausiai į pietus nutolusi Mongolijos vieta, kur veši miškai. Ties Bogd Chan Ulo pietiniais šlaitais spygliuočių miškai pereina į stepes. Saugomi starai, švilpikai, elniai, šernai, vilkai ir kt. gyvūnai.

Pasak legendos, 1225–1226 m. žiemą Čingischanas, ruošdamasis puolimui prieš tangutus, praleido Bogd Chan Ule. Jis uždraudė čia kirsti medžius ir medžioti, bei paslėpė čia savo ginklus. Kalnas mongolų laikomas šventu, jo papėdėje stovi Mandžušri vienuolynas.

* Vaizdas nuo Ulan Batoro pakraščiųVaizdas nuo Ulan Batoro pakraščių
* Pietiniai šlaitaiPietiniai šlaitai
* Kalnai ir senojo Mandžušri vienuolyno griuvėsiaiKalnai ir senojo Mandžušri vienuolyno griuvėsiai

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 65
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Boedo**| **Plotas** | 2,6 km² |
| **Gyventojų sk.** | 48 231 (1991) |
| **Gyventojų tankumas** | 19 912 (1998) žm./km² |
| ***Komuna*** | C5 |
|  |
|  |  |
| **Svarbiausi objektai** | Esquina Homero Manzi |
| 

---

 |

**Boedas** (isp. *Boedo*) – kvartalas pietinėje Argentinos sostinės Buenos Airių dalyje.

Kvartalas pavadintas Argentinos Nepriklausomybės akto signataro Mariano Boedo garbei. Kvartalas apribotas *Sánchez de Loria, Caseros, La Plata, Independencia* aveniu. Boedas – vienas iš tango kultūros centrų. Tai taip pat ir literatūrinis miesto centras. 

Homero Manzi kampas

Flag of Buenos AiresFlag of Buenos AiresBuenos Airių kvartalai

Agronomija | Almagras | Balvanera | Barakas | Belgranas | Boedas | Kabaljitas | Čakarita | Koglanas | Kolechjalesas | Konstitusjonas | Floresas | Floresta | La Boka | La Paternalis | Linjersas | Mataderosas | Monte Kastras | Montseratas | Nueva Pompėja | Nunjesas | Palermas | Parke Aveljaneda | Parke Čakabukas | Parke Časas | Parke Patrisjos | Puerto Maderas | Rekoleta | Retiras | Savedra | San Kristobalis | San Nikolasas | San Telmas | Veles Sarsfildas | Versaljesas | Vilja Krespas | Vilja del Parkė | Vilja Devotas | Vilja Luganas | Vilja Luras | Vilja Mitrė | Vilja Ortusaras | Vilja Puejredonas | Vilja Realis | Vilja Riačuelas | Vilja Santa Rita | Vilja Soldatis | Vilja Urkisa
| Varpė |
| --- |
|  Varpė nuo Kauno-Daugpilio plento |
| **Ilgis** | 10,1 km |
| **Baseino plotas** | 30,7 km² |
| **Vidutinis debitas** | 0,12 m³/s |
| **Ištakos** | Gaižiūnų miškai |
| **Žiotys** | Neris |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Varpė |

**Varpė** – upė Jonavos rajone; Neries kairysis intakas. Prasideda Gaižiūnų miškuose, netoli Gaižiūnų karinio poligono. Teka į šiaurės vakarus miškingomis vietovėmis. Prateka Šveicarijos gyvenvietę. Įteka į Nerį 35,7 km nuo jos žiočių, ties Tartoku.

Intakas – Vėsupė (kairysis).

Šveicarijoje (2,8 km nuo žiočių) Varpės slėnyje įrengtas Šveicarijos tvenkinys (10,8 ha). Gyvenvietės prie Varpės: Bulotai, Kisieliškiai, Dumsiai, Šveicarija, Varpiai, Tartokas.

Upėvardžio kilmė ne visai aiški: gali būti kilęs nuo augalo pavardinimo *varputis, varpis*, iš *verpti*/*verpetas* arba su abstraktesne reikšme „sukti, lenkti" (plg. ide. *\*u̯erp-*).

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.