recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Pier Paolo Pasolini** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1922 m. kovo 5 d.Bolonija, Italijos karalystė |
| Mirė | 1975 m. lapkričio 2 d. (53 metai)Ostija, Italija |
|  |
| Veikla | kino režisierius, kalbininkas, prozininkas, poetas, intelektualas, žurnalistas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Auksinis lokys (1972) |

**Pjeras Pãolas Pazolinis** (it. *Pier Paolo Pasolini*, 1922 m. kovo 5 d. Bolonija, Italijos karalystė – 1975 m. lapkričio 2 d. Ostija, Italija) – italų poetas, scenaristas, aktorius, kino režisierius, rašytojas, žurnalistas ir dramaturgas. Kultūriškai įvairiapusis,  pasireiškė skirtingose srityse, taip pat įnešė savo indėlį kaip menininkas, romanų rašytojas, kalbininkas, vertėjas ir eseistas.

Nuo Antrojo pasaulinio karo pabaigos iki XX a. 8–ojo dešimtmečio vidurio atidžiai sekė italų gyvenimo pokyčius. Kartais buvo prieštaringa figūra, dėl savo radikalių samprotavimų dažnai sukeldavo karštus ginčus ir diskusijas, buvo itin kritiškas buržuazijai ir besusidarančios vartotojiškosios visuomenės įpročiams, taip pat priešiškai žvelgė į 1968 m. pasaulinius protestus dėl karo Vietname, žmogaus teisių, rasizmo, ekologijos ir feminizmo. Kaip viešojo asmens, jo homoseksualumas buvo visuomenės dėmesio centre.

Pjeras Paolas Pazolinis yra kino klasika tapusių pasaulinio garso filmų „Kabirijos naktys" („Le notti di Cabiria", 1957), „Saldus gyvenimas" („La dolce vita", 1960) vienas iš scenarijaus autorių, filmo „Evangelija pagal Matą" („Il vangelo secondo Matteo", 1964) režisierius ir scenarijaus autorius. Jo filmas „Kenterberio pasakos" („I racconti di Canterbury", 1972) Tarptautiniame Berlyno filmų festivalyje 1972 m. laimėjo aukščiausiąjį, Auksinio lokio, apdovanojimą.

Pjeras Paolas Pazolinis buvo nužudytas 1975 m. lapkričio 2 d. Ostijoje prie Romos. Jo kūnas rastas kraujo klane, sudaužytas, sumaitotas, per jį keletą kartų pervažiuota automobiliu. Buvo nuteistas 17–metis Džuzepė Pelozis, tačiau 2005 m. jis atsisakė savo prisipažinimo nužudžius. Žurnalo „Oggi" duomenimis, be Dž. Pelozio, žudė dar trys asmenys, vieno iš jų tapatybė nežinoma.

Išnašos
-------

1. ↑  Ed Vulliamy, Who really killed Pier Paolo Pasolini?, su The Guardian, 24 agosto 2014. URL consultato il 12 maggio 2017.
2. ↑  Gian Piero Brunetta, in *Cent’anni cinema italiano*, Laterza, Bari 1991 – p. 494)
3. ↑  Amado mio – Narrativa di Pasolini – Pagine corsare
4. ↑  „53 Pier Paolo Pasolini Movies, Ranked Best to Worst". Through The Clutter. Nuoroda tikrinta 2021-10-22.
5. ↑  „PRIZES & HONOURS 1972". WWW.BERLINALE.DE. Nuoroda tikrinta 2021-10-22.
6. ↑  *Коняев А.* Римская шпана // Lenta.ru. — 2010. — 4 июня.

Filmografija
------------

* P. P. Pazolinio filmografija

Bibliografija
-------------

* P. P. Pazolinio bibliografija
| Nuoga Macha |
| --- |
|  |
| Menininkas | Fransiskas Goja |
| Metai | apie 1797−1800 |
| Meno kryptis | Romantizmas |
| Medžiagos, technika | aliejinis paveikslas, drobė |
| Matmenys | 98 cm × 191 cm |
| Miestas (vieta) | Madridas |
| Muziejus | Prado muziejus |

**Nuoga Macha** (isp. *La maja desnuda*, **Nuoga macha**) – ispanų dailininko Fransisko Gojos (1746–1828) paveikslas, esantis Prado muziejuje Madride. Poruojamas su kiek mažiau garsiu F. Gojos paveikslu „Apsirengusi Macha". Abiejuose paveiksluose vaizduojama ta pati moteris ir jie abu kabo vienas šalia kito muziejuje. Tarp abiejuose paveiksluose vaizduojamos moters yra šiek tiek skirtumų jos figūroje. Taip pat, „Apsirengusioje Machoje" moters šypsena yra platesnė. 

Macha (isp. *Maja*) − labai paplitęs vardas tarp to meto žemo sluoksnio Ispanijos miestų gyventojų, kurie išsiskyrė laisvu elgesiu, ekscentriška apranga, virtęs bendriniu sluoksnio atstovų pavadinimu.

Apie paveikslą
--------------

Gali būti, kad Ispanijos karalienės Marijos Luizos favoritas Manuel Godoy suteikė progą Fransiskui Gojai konkuruoti nuogo kūno vaizdavime su iškiliausiu Ispanijos dailininku Diegu Velaskesu, kuris, kaip Goja, savo metu buvo karališkosios šeimos oficialus tapytojas. Manuel Godoy apie 1802 m. po Albos kunigaikštienės mirties įsigijo Diego Velaskeso paveikslą „Rokbio Venera", kuriame vaizduojama nuoga moteris. Šis paveikslas buvo gerai žinomas tarp Ispanijos karaliaus aplinkos aristokratų. Vėliau jis kabojo privačiame Manuel Godoy kambaryje kartu su kitais paveikslais, vaizdavusiais nuogą Venerą ir tuo pačiu F. Gojos „Nuogos Machos" paveikslu. 

Paveikslas pradėtas tikriausiai 1797 ir baigtas iki 1800 m. Jame vaizduojama nuoga viliojanti, seksuali moteris ant lovos. Pagal du spėjimų variantus, tai gali būti Pepita Tudó, Manuel Godoy meilužė, arba Albos kunigaikštienė María Cayetana de Silva, kurią F. Goja jau buvo kelis kartus nutapęs anksčiau. Pastarąją versiją linkstama atmesti, nes vaizduoti nuogą kunigaikštienę būtų buvę labai nepriimtina. Trečia versija, F. Goja vaizduojamai moteriai suteikė kelių asmenybių bruožus.

Paveikslas pirmą kartą paminėtas 1800 m. kabojęs Manuel Godoy rūmuose. Kiek vėliau Fransiskas Goja sukūrė labai panašų paveikslą, kuriame vaizduojama ta pati moteris, tik su rūbais, „Apsirengusi Macha". Abu paveikslai paminėti 1808 m. Chosė Bonaparto agento Frédéric Quillet, kuris surašė Manuel Godoy turimus paveikslus. 1813 m. paveikslai paminėti dar kartą karaliui Ferdinandui VII konfiskavus Manuel Godoy nuosavybę ir juose vaizduojamos moterys pavadintos čigonėmis. 1808−1813 m. paveikslas buvo San Fernando karališkojoje menų akademijoje, 1813−1836 m. jį buvo konfiskavusi Inkvizicija, 1815 m. Inkvizicijos generolas buvo išsikvietęs F. Goją pasiaiškinti dėl šio paveikslo. 1836−1901 m. paveikslas vėl buvo San Fernando karališkojoje menų akademijoje. 1901 m. „Nuoga Macha" perkelta į Prado muziejų.

Šaltiniai
---------

* Prado muziejaus svetainė
* Carr-Gomm, Sarah. Francisco de Goya. 2005, ISBN 978-1-78042-291-6, p. 91
| ***Nuoga mergina, nužudyta parke*** |
| --- |
|  |
|  |
| Kilmės šalis |  Italija Ispanija |
| Režisierius | Alfonso Brescia |
| Metai | 1972 |
| Žanras | giallo |
| Trukmė | 92 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Nuoga mergina, nužudyta parke** (it. *Ragazza tutta nuda assassinata nel parco*) – 1972 m. sukurtas giallo filmas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Robert Hoffmann – Kristas Bajeris
* Pilar Velazquez – Ketrina Valenberg
* Irina Demick – Magda Valenberg
* Teresa Gimpera – Kristė Bajer
* Patrizia Adiutori – Barbara Valenberg
* Adolfo Celi – inspektorius Huberis
* Philippe Leroy – Martinas

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Vaikiškame atrakcione randamas negyvas verslininkas Johanas Valenbergas. Žūties vieta bei tai, kad prieš kelias valandas jis apdraudė gyvybę didele pinigų suma, sukelia įtarimų draudimo bendrovei, kuri nusamdo detektyvą Krisą Bajerį ištirti visas aplinkybes. Jis susipažįsta su viena iš velionio dukterų Ketrina, kuri prisipažįsta telefonu gaunanti grasinimus nužudyti. Apsilankęs jos namuose, Krisas susipažįsta su jos motina ir seserimi Barbara.

Likęs naktį namuose su trimis moterimis, Krisas susiduria su visų jų paslaptimis ir tampa Barbaros meilužiu. Kai ji parke randama nužudyta, pagrindine įtariamąja tampa motina, tačiau ši, naktį pamačiusi savo vyro „vėlę", nukrinta nuo balkono ir užsimuša. Galiausiai išaiškėja, kad tikrasis žudikas – Krisas, o nužudytasis Valenbergas karo metu susprogdino jo motiną, bet jos sūnus išgyveno ir dabar nusprendė atkeršyti. Tam jis į pagalba pasitelkia savo žmoną Kristę, tačiau pastaroji su savo meilužiu taip pat turi planą atsikratyti Krisu…
| **Bostrychia bocagei** |
| --- |
| Nykštukinis žaliasis ibis  (Bostrychia bocagei)Nykštukinis žaliasis ibis (*Bostrychia bocagei*) |
| Apsaugos būklė |
| Grėsmingai nykstantys  (IUCN 3.1),  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Gandriniai paukščiai  *( Ciconiiformes)* |
| Šeima: | Ibiniai  *( Threskiornithidae)* |
| Gentis: | Puikieji ibiai  *( Bostrychia)* |
| Rūšis: | Nykštukinis žaliasis ibis  *( Bostrychia bocagei)* |

 |
| Binomas |
| ***Bostrychia bocagei***Chapin, 1923 |

**Nykštukinis žaliasis ibis**  (*Bostrychia bocagei*) – ibinių (*Threskiornithidae*) šeimos paukštis. Manoma, kad tai mažiausias ibinis paukštis. Iki 1990 m. apie jį buvo žinoma tik iš istorinių šaltinių ir medžiotojų pasakojimų.

Išvaizda
--------

Žymiai mažesnis už baltajį gandrą, kūno ilgis 60–65 cm. Veido oda juoda, neapaugusi plunksnomis. Kuodas platus. Plunksnų danga ruda. Viršutinės kūno dalies plunksnos yra bronzinio žvilgesio, o galva žalio atspalvio. Laibas, lenktas į apačią snapas yra 7,3 cm ilgio, rudos spalvos, tik galiukas rausvas.

Paplitimas
----------

Endeminis San Tomė salos paukštis.

Biologija
---------

Sėslus paukštis. Įprastai laikosi pavieniai arba poromis. Biotopas – pelkėtos vietos giriose iki 450 m jūros lygio. Minta bestuburiais, mis ir šliužais. Manoma, kad veisiasi liūčių laikotarpio metu. lizdus krauna aukštuose medžiuose.

Apsaugos būklė
--------------

Pasaulinės gamtos apsaugos organizacijos duomenimis yra grėsmingai nykstanti rūšis. Populiacijoje yra 50-249 suaugę individai.

Populiacijos mažėjimo priežastys:

* Kakavos ir riešutinių kokospalmių ir cukranendrių plantacijų plėtra.
* Spartėjanti medienos gavyba.
* Medžioklė.
* Naturalūs gamtiniai priešai: monos, afrikinės civetos, šeškai.

Rūšies apsaugos priemonės: 

* Obô gamtos parke 295 kv. km teritorija paskelbta ekologine zona.
* San Tomė ir Prinsipė|San Tomė ir Prinsipės]] biologų asocijacija, Birdlife international organizacija.

Šaltiniai
---------

1. ↑   „Pasaulinės gamtos apsaugos organizacijos raudonasis sąrašas -Bostrychia bocagei ". Pasaulinė gamtos apsaugos organizacija. anglų k.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Nykštukinis žaliasis ibis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Nuodėmingoji Biblija**| 
Antraštinis „Nuodėmingosios Biblijos" puslapis |
| **Autoriai** | Robert Baker, Martin Lucas (Spaustuvininkai) |
| **Šalis** | Anglijos karalystė |
| **Žanras** | Biblija |
| **Originalus leidimas** |
| **Pavadinimas** | *The Holy Bible: Containing the Old Testament and the New* |
| **Kalba** | Anglų |

**Nuodėmingoji Biblija** (angl. *Wicked Bible*), **Gašlioji Biblija** (angl. *Adulterous Bible*), arba **Nusidėjėlių Biblija** (angl. *Sinners' Bible*) – karališkųjų spaustuvininkų Roberto Barkerio ir Martino Lukaso 1631 m. Londone atspausdintas Karaliaus Jokūbo versijos Biblijos (1611) leidimas. Pavadinimas kilo iš rinkėjų padarytos spaudos klaidos: Dešimtyje Dievo įsakymų (Iš 20-14) vietoj „Nesvetimauk" (*Thou shalt not commit adultery*) „Nuodėmingojoje Biblijoje" parašyta „Svetimauk" (*Thou shalt commit adultery*).

Praėjus metams po „Nuodėmingosios Biblijos" išleidimo abiem spaustuvininkams buvo iškeltos bylos karališkajame Žvaigždžių salės teisme (angl. *Court of Star Chamber*), paskirtos 300 £ (2021 m. apie 53 144 £) baudos ir atšauktos spausdinimo privilegijos.

Tekstas
-------

### Originalas

Exodus 20:14 <…>  

12 \* Honour thy father and thy mother, that thy dayes may bee long vpon the land which the Lord thy God giueth thee.  

13 \* Thou ſhalt not kill.  

14 **Thou ſhalt commit adultery.**  

15 Thou ſhalt not ſteale.  

16 Thou ſhalt not beare falſe witneſſe againſt thy neighbour.  

17 \* Thou ſhalt not couet thy nighbours houſe, thou ſhalt not couet thy neighbours wife <…>
Septintas Dievo įsakymas „Nuodėmingojoje Biblijoje" – *Thou shalt commit adultery* („Svetimauk")
### Vertimas

Išėjimo 20-14 <…>  

12 \* Gerbk savo tėvą ir savo motiną, kad tavo dienos būtų ilgos šalyje, kurią Viešpats, tavo Dievas, tau duoda.  

13 \* Nežudyk.  

14 **Svetimauk.**  

15 Nevok.  

16 Neliudyk melagingai prieš savo artimą.  

17 \* Negeisk savo artimo namų, negeisk savo artimo žmonos <…>
(Iš Karaliaus Jokūbo versijos vertimo į lietuvių kalbą (išskyrus klaidą 1631 m. leidime).

Taip pat skaitykite
-------------------

* Dešimt Dievo įsakymų
* Išėjimo knyga
* Karaliaus Jokūbo versija

Išnašos
-------

1. ↑  Campbell, Gordon (2010). *Bible: The Story of the King James Version 1611–2011*. Oxford University Press. p. 109. ISBN 978-0-19-969301-6.
2. ↑  Kohlenberger, III, John R (2008). *NIV Bible Verse Finder*. Grand Rapids MI: Zondervan. p. viii. ISBN 978-0310292050.
3. ↑  Kundrotas, Darius (2015). „Išėjimo 20-14". In Kundrotienė, Agnė. *Biblija: Senasis Testamentas, Naujasis Testamentas. Karaliaus Jokūbo versija lietuviškai* (PDF) (2 ed.). p. 111.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Pierre Bourdieu, 1996
**Pierre Bourdieu** (1930 m. rugpjūčio 1 d. – 2002 m. sausio 23 d.) – prancūzų sociologas ir filosofas, poststruktūralizmo krypties atstovas.

Jo darbai apima didžiulį empirinių ir teorinių temų ratą: švietimą, kultūrinius skonius, kalbą, filosofiją, religiją, mokslą ir kt. Sąvokų – *habitus*, kapitalas (simbolinis, kultūrinis socialinis) laukas, išradėjas. Viena pagrindinių temų jo darbuose buvo kultūra ir išsimokslinimas kaip socialinių klasių skirtumo tęstinumas ir įtvirtinimas. Bourdieu teigė, kad Prancūzijos švietimo sistema reprodukuoja kultūrinį visuomenės susiskirstymą. Jis taip pat išvedė analogiją tarp mokymo sistemos "simbolinio smurto" ir valstybės įstatyminio fizinio smurto naudojimo monopolijos.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pierre Bourdieu** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Nyredhazaveng. *Nyíregyháza* |
| --- |
|              |
| *Miesto centras* |
|  |
| 

NyredhazaNyredhaza

47°57′0″ š. pl. 21°43′0″ r. ilg.﻿ / ﻿47.95000°š. pl. 21.71667°r. ilg.﻿ / 47.95000; 21.71667﻿ (Nyredhaza)Koordinatės: 47°57′0″ š. pl. 21°43′0″ r. ilg.﻿ / ﻿47.95000°š. pl. 21.71667°r. ilg.﻿ / 47.95000; 21.71667﻿ (Nyredhaza) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Vengrijos vėliava Vengrija |
| **Medė** | Sabolčas-Satmaras-Beregas |
|  |
| **Gyventojų** (2008) | 116 874  |
|  |
|  **Vikiteka** | Nyredhaza |
|  |
| **Kirčiavimas** | Nýredhaza |

**Nyredhaza** − Vengrijos miestas šiaurės rytuose, 50 km į šiaurę nuo Debreceno; Sabolčo-Satmaro-Berego apskrities (*medės*) centras. Tai septintasis pagal dydį Vengrijos miestas. Apie 50 km į šiaurės rytus ir 50 km į pietryčius nuo miesto eina Ukrainos ir Rumunijos valstybinės sienos.

Istorija
--------

Nyredhaza pirmą kartą paminėtas 1209 m. XV a. viduryje miesto gyventojų skaičius siekė 400 žmonių. XVI a. miestą sugriovė turkai, tačiau XVII a. viduryje miestas vėl atgimė. 1786 m. Nyredhazoje jau gyveno 7,5 tūkst. gyventojų. Dauguma jų buvo iš Slovakijos atvykę kolonistai.

Sportas
-------

* Nyíregyháza Spartacus FC (futbolo klubas)
* „Városi" stadionas.

Lietuviai
---------

Nyredhazoje virš 30 m. gyveno keliautojas fotografas Paulius Normantas (1948–2017 m.).

Nuorodos
--------

* Oficiali miesto svetainė (vengrų k.)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Smilgių herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 2008-01-30* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Smilgių herbas** – Smilgių miestelio heraldinis simbolis.

Aprašas
-------

Žaliame skydo lauke sidabrinės keturios smilgos, vidurinės dvi susikryžiavusios.

Simbolika
---------

* Žalia skydo spalva – laisvė, grožis, džiaugsmas, sveikata ir viltis. Tai ir augmenijos spalva.
* Sidabras – turtas, dora ir skaistumas.

Istorija
--------

Smilgiai istorinio herbo neturėjo. Heraldikos komisijoje buvo nuspręsta įamžinti plačiai paplitusias mūsų pievų žoles – smilgas. Skaičius 4 laikomas kosminiu ir harmonijos išraiška. Žemės ciklas turi 4 metų laikus, yra 4 pasaulio šalys, taigi ir 4 pagrindinės vėjų kryptys, 4 elementai – ugnis, vanduo, oras ir žemė, 4 rojaus upės, 4 evangelistai, 4 amžiaus tarpsniai – vaikystė, jaunystė, branda ir senatvė.

Herbo etaloną sukūrė dailininkas Arvydas Každailis. Herbas Lietuvos prezidento dekretu patvirtintas 2008 m. sausio 30 d.
| **Valdemaras Sarapinas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1962 m. birželio 29 d. (60 metų)Ariogala |
| Tautybė | lietuvis |
| Sutuoktinis (-ė) | Vytė |
|  |
| Veikla | lietuvių diplomatas, valstybės tarnautojas |
| Pareigos | Lietuvos ambasadorius Ukrainoje (nuo 2020 m.) |
|  |
| Alma mater | VU |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Komandoro kryžius |

  

**Valdemaras Sarapinas** (g. 1962 m. birželio 29 d. Ariogaloje, Raseinių rajonas) – lietuvių diplomatas, valstybės tarnautojas. Lietuvos ambasadorius Ukrainoje (nuo 2020 m.).

Veikla
------

1985-1989 m. Valdemaras Sarapinas buvo Studentų statybos grupės valdybos pirmininko pavaduotojas, Vilniaus savivaldybės Švietimo ir mokslo departamento direktoriaus pavaduotojas (1989-1992 m.), po to
„Lietuvos birža" skyriaus viršininkas (1992-1993 m.), „Adidas" kompanijos verslo atstovas Lietuvoje (1993-1994 m.).

Nuo 1994 m. Valdemaras Sarapinas pradėjo dirbti valstybės tarnyboje. Iki 1996 m. buvo Krašto apsaugos ministerijos sekretorius, 1996–1999 m. LR gynybos atašė JAV, vėliau – ir Kanadoje (1997-1999 m.).

1999-2000 m. paskirtas Civilinės saugos departamento prie Krašto apsaugos ministerijos direktoriaus pavaduotoju, vėliau – Lietuvos Respublikos krašto apsaugos viceministru (2000–2002 m.), Krašto apsaugos ministerijos valstybės sekretoriumi (2002–2006 m.).

2006 m. rugsėjo mėn. – 2009 m. sausio mėn. Valdemaras Sarapinas ėjo Vyriausybės kanclerio pareigas. 2007 m. žurnalo „Veidas" organizuojamuose rinkimuose V. Sarapinas buvo išrinktas „Metų valstybės tarnautoju".

Premjeru tapus A. Kubiliui, V. Sarapinas pasitraukė iš Vyriausybės kanclerio pareigų, dirbo URM vyr. patarėju (koordinavo pagalbos Afganistanui klausimus).

2010 m. rugpjūčio mėn. - 2014 m. liepos mėn. – Lietuvos Generalinis konsulas Niujorke.

Po Prezidento rinkimų atnaujindama savo komandą, 2014 m. liepos 24 d. Dalia Grybauskaitė paskyrė V.Sarapiną vyriausiuoju patarėju bei Valstybės gynimo tarybos sekretoriumi.

Nuo 2016 m. rugpjūčio 23 d. V.Sarapinas - Lietuvos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Suomijoje. 2020 m. gegužės 12 d. tapo Lietuvos nepaprastuoju ir įgaliotuoju ambasadoriumi Ukrainoje.

Apdovanojimai
-------------

Ordinas „Už nuopelnus Lietuvai" Komandoro kryžius, 2003 m. vasario 19 d. 2064.

Nuorodos
--------

* LRV informacija Archyvuota kopija 2007-09-27 iš Wayback Machine projekto.
* LRVK informacija Archyvuota kopija 2008-12-18 iš Wayback Machine projekto.
* Naujo Vyriausybės kanclerio laukiama iš URM Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto.

Šaltiniai
---------

1. ↑   (Žurnalas „Veidas")
2. ↑  Buvęs Vyriausybes kancleris V. Sarapinas gavo diplomatinę tarnybą JAV  (Kauno diena)
3. ↑  V. Sarapinas paskirtas Valstybės gynimo tarybos sekretoriumi (delfi.lt inf.)
4. ↑  V. Sarapinas paskirtas ambasadoriumi Suomijoje (delfi.lt inf.)
5. ↑  Vyriausybė paskyrė ambasadorius Rusijoje ir Ukrainoje, atšaukė JAV ir ES (delfi.lt inf.)


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Arūnas Jievaltas** | **Lietuvos ambasadorius Suomijojos Respublikoje** 2016-2020 | Po to:**Giedrius Kazevičius** |
| Prieš tai:**Marius Janukonis** | **Lietuvos ambasadorius Ukrainoje** 2020 - | Po to:**-** |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Akies schema. 10: Odena
**Odena** (lot. *sclera*) – skaidulinis akies obuolio dangalas, apsaugantis ir sutvirtinantis akies obuolį. Ji standi, baltos spalvos, sudaro 5/6 viso akies obuolio ploto. Suaugusių žmonių sklera panaši į virto kiaušinio baltymą, todėl dar vadinama baltyminiu dangalu. Vaikų odena yra plonesnė ir pro ją prasišviečia kraujagyslinis dangalas, dėl to yra melsvai pilkšvos spalvos. Priekyje odena pereina į rageną, užpakalinėje akies obuolio dalyje – į regos nervo apvalkalus. Odena priekyje yra apie 1 mm storio, o suplonėja ties ekvatoriumi, kur prie jos prisitvirtina akies obuolį judinamieji raumenys. Odenoje yra daug smulkių angučių, pro kurias pralenda kraujagyslės bei nervai. Matomos odenos dalies paviršių užkloja junginė.

Odenos ligos
------------

Dažniausiai pasitako odenos formavimosi anomalijų (pvz. mėlyna odena, stafiloma, melanoma), uždegimų ir navikų.

* Skleritas

  

v • a • r **Žmogaus organų sistemos** 

Jutimo organai ← **Akis**  

Ragena -
Odena -
Rainelė -
Vyzdys -
Krumplynas -
Gyslainė -
Tinklainė -
Regos nervas -
Stiklakūnis -
Lęšiukas -
Vokai -
Junginė -
Ašaros
| Hanalenk. *Hanna* |
| --- |
|        |
| *Kaimo centras* |
|  |
| 

HanaHana

51°43′08″ š. pl. 23°30′09″ r. ilg.﻿ / ﻿51.71889°š. pl. 23.50250°r. ilg.﻿ / 51.71889; 23.50250﻿ (Hana (Liublino vaivadija))Koordinatės: 51°43′08″ š. pl. 23°30′09″ r. ilg.﻿ / ﻿51.71889°š. pl. 23.50250°r. ilg.﻿ / 51.71889; 23.50250﻿ (Hana (Liublino vaivadija)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Lenkijos vėliava Lenkija |
| **Vaivadija** | Liublino vaivadija Liublino vaivadija |
| **Apskritis** | Vlodavos apskritis |
| **Valsčius** | Hanos valsčius |
|  |
| **Gyventojų** (2008) | 763  |
|  |
| **Pašto kodas** | PL 22-220 |
|  **Vikiteka** | Hana |

**Hana** (lenk. *Hanna*) – kaimas Lenkijos rytuose, Hanos valsčiuje, Vlodavos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 19 km į šiaurę nuo Vlodavos ir apie 83 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Kaimas įsikūręs Sosnovicos įduboje, kairiajame Vakarinio Bugo upės krante.

Pavadinimo kilmė
----------------

Kaimo pavadinimas kilęs nuo karalienės Onos Jogailaitės (Anna Jagiellonka) vardo. Karalienė XVI a. keliaudama pro šią vietovę sustojo nakvynei ir pamaloninta vietinių žmonių svetingumo leido savo vardu vadinti šią gyvenvietę. Ilgainiui dėl vietinių žmonių tarmės gyvenvietės pavadinimas iš *Anna* pasikeitė į *Hanna*.

Istorija
--------

Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1546 metais. Nuo XVII a. priklausė Radviloms. 1546 m. gyvenvietei suteiktos Magdeburgo teisės. 1739-1742 m. kaime pastatyta medinė cerkvė, kurios statybas finansavo Jeronimas Florijonas Radvila. Vėliau cerkvė tapo Hanos Šv. Apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia.

Apie 1746 m. įkurtos Hanos katalikų kapinės. Iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1821 m. kovo 20 d. iš gyvenvietės atimtos miesto teisės. 1924 m. įkurta Hanos Šv. Apaštalų Petro ir Povilo parapija.

* Šv. Apaštalų Petro ir Povilo bažnyčiaŠv. Apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia
* Bažnyčios varpinėBažnyčios varpinė
* Katalikų kapinėsKatalikų kapinės
*

Nuorodos
--------

* Hanna Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografiniame žodyne, Tom III (Haag – Kępy) z 1882 r. (lenk.).

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RHanos valsčiaus gyvenvietės |
| --- |
|  |
| 
Dancė • Dolhobrodai • Hana • Holešuvas • Holešuv PGR • Januvka • Konstantinas • Kuzavka • Lackas • Novi Holešuvas • Pavlukai • Zašviatičė  |  |

 |
| Smilgių valsčiusAmtsbezirk Schmilgen |
| --- |
|  |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  | **1874 – 1945** |  |

 |
| *Smilgių valsčius Pilkalnio apskrityje* |
|  |
| **Valstybė** | Vokietijos vėliava Vokietija |
| **Provincija** | Rytų Prūsija |
| **Administracinis centras** | Smilgiai |
|  |
| **1874–1945** | Pilkalnio apskritis |

**Smilgių valsčius** (vok. *Amtsbezirk Schmilgen*) – Rytų Prūsijos administracinis teritorinis vienetas, gyvavęs 1874–1945 m. dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje. Priklausė Pilkalnio apskričiai. Valsčiaus centras buvo Smilgiuose.

Istorija
--------

Suformuotas 1874 m. pagal 1872 m. priimtus „Apskričių nuostatus Prūsijos, Brandenburgo, Pomeranijos, Poznanės, Silezijos ir Saksonijos provincijoms" iš 10 kaimo bendruomenių ir 4 dvaro apygardų. 1922 m. Smilgių valsčiui iš Baltrušėlių valsčiaus perduotas Blumentalio kaimas, 1928 m. prie gretimų kaimų prijungtos Birkenfeldės, Karklaukių ir Ragupėnų, 1929 m. – Kelmiškaičių dvaro apygardos. 1937 m. Mažųjų Šorelių kaimo teritorija prijungta prie Didžiųjų Šorelių ir Smilgių kaimo bendruomenių. 1937–1945 m. valsčių sudarė 10 kaimo bendruomenių: Blumentalio, Didžiųjų Šorelių, Duoblindžių, Mažųjų Tulių, Meškinyčios, Noidorfo, Plampų, Smilgių, Stablaukių ir Šaltų.

Valsčius buvo vakarinėje apskrities dalyje, prie Būdupės ir jos baseino upelių: Ragupės, Meškupės, Vilkupės, Rudupės. Į šiaurę nuo valsčiaus plytėjo Šorelių giria. 1893 m. per valsčių nutiestas Tilžės–Stalupėnų geležinkelis. Didžiausios gyvenvietės 1939 m. buvo Meškinyčia (407 gyv.), valsčiaus centras Smilgiai (321 gyv.) ir bažnytkaimis Didieji Šoreliai (256 gyv.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vasilijus Safronovas, Valsčius, 2, Mažosios Lietuvos enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2021-10-03.
2. ↑  *Amtsbezirk Schmilgen*, Territoriale Veränderungen in Deutschland und deutsch verwalteten Gebieten 1874–1945 (vok.). Nuoroda tikrinta 2021-11-25.
3. ↑  Landkreis Pillkallen Archyvuota kopija 2021-10-05 iš Wayback Machine projekto. verwaltungsgeschichte.de (vok.). Nuoroda tikrinta 2021-11-25.
| **Valdis Albergaslatv. *Valdis Albergs*** |
| --- |
| Gimė | 1922 m. rugpjūčio 8 d.Ryga |
| Mirė | 1984 m. lapkričio 10 d. (62 metai)Ryga |
|  |
| Veikla | latvių skulptorius |
| Organizacijos | Latvijos dailės akademija |
| Pareigos | profesorius |
|  |
| Alma mater | Latvijos dailės akademija |

**Valdis Albergas** (latv. *Valdis Albergs*, 1922 m. rugpjūčio 8 d. Ryga – 1984 m. lapkričio 10 d. ten pat) – latvių skulptorius.

Biografija
----------

Paminklas latvių šauliams
1950 m. baigė Latvijos dailės akademiją, mokėsi pas K. Zemdegą, E. Melderį, T. Zalkalnį. Nuo 1968 m. Latvijos dailės akademijos dėstytojas, nuo 1983 m. profesorius.

Kūryba
------

Sukūrė paminklų („Maksimas Gorkis ir Janis Rainis Kemeriuose", 1952 m. su O. Kaleisu; „Latvių šauliai" Rygoje, 1971 m. architektai Dzintaras Driba, Gintas Lusis-Grinbergas); portretinių, teminių figūrinių kompozicijų („Skulptorius Karlis Zemdega" 1956 m. „Violončelininkas" 1963 m. reljefų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ramutė Rachlevičiūtė. *Valdis Albergas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 288 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

*Apie miestą Danijoje žr. Oderis (Danija)*.

| Odra |
| --- |
| Neisės ir Odros santaka Neisės ir Odros santaka |
| **Ilgis** | 854 km |
| **Baseino plotas** | 119 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 574 m³/s |
| **Ištakos** | Čekija |
| **Žiotys** | Ščecino marios |
| **Šalys** | Čekija, Lenkija, Vokietija |
|  |
|  **Vikiteka** | Odra |

**Odra** arba **Oderis** (lenk. ir ček. *Odra*, vok. *Oder*, sorbų kalba *Wodra*) – upė Vidurio Europoje. Teka per Čekiją, Lenkiją ir Vokietiją.

Odros ilgis 854 km, iš jų 112 km Čekijoje, 742 km Lenkijoje (įskaitant ir 187 km ilgio sieną su Vokietija). Tai antra pagal dydį (po Vyslos) Lenkijos upė. Kanalai Odrą jungia su Havelo, Šprė ir Vyslos upių baseinais.

Upė prasideda prie Fidliuv Kopeco vietovės Moravijoje, Oderio kalnyne (Sudetų kalnų rytinė dalis), netoli Olomouco, aukštupyje dalis upės sudaro sieną tarp Silezijos ir Moravijos, už Ostravos upė kerta Čekijos ir Lenkijos sieną ir teka per Sileziją ir jos sostinę Vroclavą. 

Nuo Neisės įtekėjimo prie Racdorfo (*Ratzdorf*) Brandenburge, upės viduriu iki Schwedt/Oder miesto eina Lenkijos ir Vokietijos siena (187 km; Oderio-Neisės linija). Upė įteka į Ščecino marias, o paskui trimis šakomis įteka į Baltijos jūrą.

Didžiausi intakai: Bobras, Lužicos Nisa (kairieji), Varta (dešinysis).
| **Valdemaras Mačiulskis** |
| --- |
| Gimė | 1966 m. liepos 19 d. (56 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | irkluotojas |
|  |
| Alma mater | Lietuvos kūno kultūros akademija |
| Žinomas (-a) už | olimpietis |

**Valdemaras Mačiulskis** (g. 1966 m. liepos 19 d. Vilniuje) – Lietuvos olimpietis, irkluotojas (vairininkas), irklavimo treneris. Akademinio irklavimo rinktinės narys 1992 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.

Trakų internatinės sporto mokyklos (1984), Klaipėdos irklavimo sporto mokyklos, Sportininkų rengimo centro (1992–1995) auklėtinis. Lietuvos nacionalinei rinktinei atstovavo 1992–1995 m. Treniravosi pas Liudviką Milešką (1995–2005). Klaipėdos sporto centro treneris (1999–2010). 2007 m. baigė Lietuvos kūno kultūros akademiją.

Daugkartinis Lietuvos irklavimo čempionas. Pabaltijo keturvietės su vairininku irklavimo čempionas (1991, Trakai). SSRS čempionato vyrų aštuonvietės irklavimo varžybų bronzos medalininkas (1989).

Pasaulio čempionatų dalyvis: dvivietės su vairininku varžybose 2 artus užėmė 6 vietą (1993, Roudnice, Čekija, 1994, Indianapolis, JAV), neolimpinių rungčių keturvietės su vairininku varžybose – 13 vietą (1996, Stratklaidas, Didžioji Britanija).

Dalyvaudamas XXV olimpinėse žaidynėse (1992 m. Barselona, Ispanija), irklavimo varžybose užėmė 9 vietą (pavienė dvivietė su vairininku, 2000 m, tarp 16 įgulų).

Nuorodos
--------

* Valdemaras Mačiulskis (*sports-reference.com*) Archyvuota kopija 2012-11-13 iš Wayback Machine projekto.
* Valdemaras Mačiulskis (*Lietuvos sporto enciklopedija*)
* Lietuvos irkluotojai olimpiečiai
**Handlangeris** (rus. *гандлангер*, vok. *Handlanger*) – padėjėjas, neturintis specialaus pasirengimo; atliekantis „juodus" darbus pagalbininkas), kitaip – *pakanonieris* (rus. *подканонир*), *kanonieriaus mokinys* (rus. *канонирский ученик*), *patrankininko mokinys* (rus. *пушкарский ученик*) – 1700–1834 m. žemiausio rango artileristas Rusijos kariuomenėje, kanonieriaus, kartais – bombardyro padėjėjas.
  
Laipsnis pirmą kartą atsirado 1700 m. kuriant artilerijos pulką. Įstatymiškai įteisintas 1712 m. artilerijos nuostatuose ir 1716 m. Karių statute.

Funkcijos
---------

Handlangerio pareigos:

* Prižiūrėti šaudmenų dėžes
* Vadelioti į pabūklų pirmagalius pakinkytus arklius.

Pareigos mūšyje:

* Pagrindinė pareiga – nešti šaudmenis iš dėžių prie pabūklo.
* Padėti kanonieriams ar bombardyrams atridenti iššovusį pabūklą į vietą
* Prireikus pasukti pabūklą
* Prireikus pakeisti kanonierius ar net bombardyrus.

Geriausi handlangeriai, sukaupę reikiamų patirties ir žinių būdavo pakeliami į kanonierius, retkarčiais – į bombardyrus. Kiekvieno pabūklo įgula paprastai turėdavo 4-6 handlangerius. Paprastai kiekvienas bombardyras ir kanonierius turėdavo po 2 pagalbininkus handlangerius.
  
Karo ministro įsakymu handlangeriai vėliau buvo pervadinti į *jaunesniuosius kanonierius*, o gvardijos artilerijoje to laipsnio visiškai nebuvo.

Nuorodos
--------

* Handlangeris **(**rus.**)**
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Mechaninė sistema** naudoja galią kad atliktų darbus, kuriuose reikia jėgos ir judėjimo.

Mechaninė sistema sudaryta iš (i) galios šaltinio ir pavaros, kuri generuoja jėgas ir judėjimą, (ii) mašinos, kuri suteikia formą pavaros įvesčiai, kad būtų pasiektas tam tikras jėgų ir judėjimo pritaikymas ir (iii) valdiklio su sensoriai, kuris lygina įvestį su tikslu ir nukreipia pavaros įvestį. Tai gali būti matoma Vato garo variklyje (žr. iliustraciją), kuriai galią teikia garų plėtimasis, kuris judina stūmoklį. Judanti sija, sujungimo mova ir alkūninis svertas transformuoja tiesinį stūmoklio judėjimą į išvedimo skriemulio sukimąsi. Galiausiai, skriemulio sukimasis judina valdytoją, kuris kontroliuoja vožtuvą.

Boulton & Watt Steam EngineBoulton ir Watt garo variklis, 1784 m.
Galios tekėjimas per mechaninę sistemą užtikrina supratimą apie įrenginių veikimą nuo svirčių iki automobilių.

Galios šaltinis
---------------

Žmogaus ir gyvūnų pastangos senovėje buvo mašinų galios šaltinis. Gamtos jėgos, tokios kaip vėjas ir vanduo, suteikė galios didesnėms mechaninėms sistemoms.

**Vandens malūnas:** Vandens malūnai pasirodė apie 300 m. pr. m. e. ir naudojo tekantį vandenį kurti sukamąjį judėjimą, kuris buvo naudojamas malti grūdus, atlikti medienos ar tekstilės operacijoms. Modernūs vandens malūnai naudoja vandens tekėjimą per užtvankas sukti elektrinius generatorius.

**Vėjo malūnas:** Ankstyvieji vėjo malūnai gaudė vėjo galią ir generavo sukamąjį judėjimą malimo veiksmams. Modernios vėjo turbinos suka generatorius. Ši elektra naudojama sukti motorus, kurie atlieka pavarų vaidmenį mechaninėje sistemoje.

**Variklis**

**Jėgainė**

**Motorai**

**Skysčio galia**
| **Vandellia cirrhosa** |
| --- |
| Kiauštakių parazitinis šamukas (*Vandellia cirrhosa*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Kaulinės žuvys  *( Osteichthyes)* |
| Klasė: | Stipinpelekės žuvys  *( Actinopterygii)* |
| Būrys: | Šamažuvės  *( Siluriformes)* |
| Šeima: | Genitalijų šamukai  *( Trichomycteridae)* |
| Pošeimis: | *Vandelliinae*  *( Vandelliinae)* |
| Gentis: | Kiauštakių parazitiniai šamukai  *( Vandellia)* |
| Rūšis: | Kiauštakių parazitinis šamukas  *( Vandellia cirrhosa)* |

 |

**Kiauštakių parazitinis šamukas** (*Vandellia cirrhosa*), dar vadinamas **kandiru** – gėlavandenė parazitinė šamažuvė (*Siluriformes*), priklausanti genitalijų šamukų (*Trichomycteridae*) šeimai. Paplitusi Amazonijoje, daugiausia ties Amazonės ir Negro upių santaka, netoli Manauso miesto.

Tai mažą ungurį primenanti, skaidri, vandenyje beveik nematoma žuvis. Gali išaugti iki 15 cm ilgio. Tai parazitinis gyvūnas, mintantis krauju. Kiauštakių parazitinis šamukas gali pajusti kraujo kvapą vandenyje per tolimą atstumą ir greitai pagal jį rasti auką. Paprastai tyko dumbliname upės dugne, o pajutęs kraują, šlapimą, amoniaką vandenyje puola jį skleidžiančią auką (paprastai kitą žuvį). Šamukas įlenda į žuvies žiaunas ir ten prikibęs aštriais dygliais įsitvirtina. Tuomet pragraužia žuvies kūne skylę kol pasiekia pagrindines kraujagysles. Pasimaitina paprastai per 2 minutes, o auka dažniausiai po tokio sužalojimo žūsta. Pasimaitinęs kandiru grįžta į upės dugną, kur virškina maistą.

Kiauštakių parazitinis šamukas taip pat atakuoja ir žmones, Amazonijoje jo bijoma dar labiau negu piranijų. Žuvis gali patekti į organizmą per analinę angą, vaginą arba šlaplę. Kadangi patekusi į vidų išsleidžia dyglius, ją praktiškai pašalinti galima tik operacijos būdu. Tačiau Amzonijoje dažnai suteikti tokią medicininę pagalbą skubiai nėra galimybių, todėl šamukas iš organizmo varomas nuovirais (amerikinės genipos – *Genipa americana*). Nors jo patekimas į organizmą dažniausiai nėra mirtinas, bet sukelia didelius skausmus. Kiauštakių parazitinis šamukas žmogų suranda pagal šlapimo kvapą jam šlapinantis vandenyje. Šlapinimosi metu šlaplė išsiplėčia, todėl žuvis gali į ją patekti.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2011-12-10 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑   Archyvuota kopija 2009-02-07 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Autonomija** (gr. Αυτονομία), *autos* − pats + *nomos* − taisyklė, įstatymas) − savivalda, nepriklausomybė, savarankiškumas, teisė pačiam apsispręsti, tvarkytis. 

Politikoje autonomija vadinamas savivaldus miestas arba regionas, pvz. Kurdistanas, Kosovas, Honkongas.

Autonomijos skirstomos į:

* Teritorinė autonomija – valstybės dalies, užimančios nustatytą teritoriją, teisė savarankiškai valdyti, tvarkyti jos kompetencijai perduotus reikalus.
* Kultūrinė autonomija (Personalinė autonomija) – valstybės piliečių, sudarančių tautinę, religinę ar kitokią mažumą, teisė savarankiškai tvarkyti savo vidaus reikalus, rūpintis savo kultūros ir tautinės tapatybės puoselėjimu.
* Dorovinė autonomija − nepriklausymas nuo išorinių etinių normų, tik nuo savo sąžinės.

Autonomijos sąvoka yra kilusi iš senovės graikų kalbos, kuri antikinėje kultūroje reiškė polių nepriklausomybę ir ekonominį bei politinį suverenitetą. Autonomija iš esmės reiškia tai, kad subjektas yra geriausias savo interesų atstovas, todėl gali pats sau kurti įstatymus, tam tikras elgsenos taisykles ar vadovautis jam priimtinomis vertybėmis praktinėje veikloje. Plačiąja prasme, bet koks veiksmas ar poelgis gali būti laikomas autonomišku tik tada, jei veikiantysis (individas, organizacija ar net atskira valstybė) teikia pirmenybę šiam veiksmui, o šis apsisprendimas yra savarankiškas ir atitinka jo veiksmų planą. Kitais žodžiais tariant, apie autonomiją galima kalbėti tik tada, kai yra užtikrinama laisvė rinktis ir laisvė priimti etinius sprendimus (kas man yra priimtina, kas − ne).

Vakarų Europos kultūrose vis plačiau pripažįstant moralinį pliuralizmą (nuomonių ir įsitikinimų įvairovę), autonomija tampa ta kertine vertybe, kuri turėtų užtikrinti tiek socialinę santarvę, tiek konstitucines asmens teises. Reikalavimas pripažinti kiekvieno visaverčio asmens autonomiją įgauna moralinio principo prasmę ir yra pritaikomas kaip demokratinių vertybių (laisvės, teisingumo ir kt.) garantas tiek žmonių, tiek jų grupių tarpusavio santykių kontekste. Pagarbos asmens autonomijai principo išraiška įstatymuose − asmens orumo, privatumo ir konfidencialumo apsauga, taip pat esminių žmogaus teisių deklaravimas bei užtikrinimas.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Pusnis laukuose
**Pusnis** – sniego sąnašos, susidariusios dėl stipraus vėjo per sniego audras, panašios į smėlio kopas, kurios yra susiformavusios dėl tų pačių priežasčių kaip ir pusnys, o ypač dėl vėjo.

Pusnys trukdo transportui. Pusnys dažnai randamos susidariusios keliuose, nes kelio sankasos viršūnė, ar ištisos provėžos kelyje sudaro tarytum mažą užuovėją sniegui ant kelio dangos. Aukšto kalno tarpeklyje sniego užtvara gali būti panaudota kelio priešvėjinei pusei, kad apgalvotai būtų sukurta pusnis, tam kad vėjas neatpūstų sniego ant kelio. Pusnys dažniausiai formuojasi aukštose vietose, tokiose kaip plokščiakalniai ar kalvos.

Jeremy Triefenbach, vienas populiariausių XIX a. tyrinėtojų, yra žinomas kaip žmogus, kuris buvo įstrigęs pusnyje ir 13 dienų išgyveno vien tirpdydamas sniegą. Šios istorijos versiją galima rasti jo autobiografijoje „It’s a good deal".
| Punčolingasbot. ཕུན་ཚོགས་གླིང་ |
| --- |
| *Punčolingas* |
|  |
| 

PunčolingasPunčolingas

26°51′0″ š. pl. 89°23′0″ r. ilg.﻿ / ﻿26.85000°š. pl. 89.38333°r. ilg.﻿ / 26.85000; 89.38333﻿ (Punčolingas)Koordinatės: 26°51′0″ š. pl. 89°23′0″ r. ilg.﻿ / ﻿26.85000°š. pl. 89.38333°r. ilg.﻿ / 26.85000; 89.38333﻿ (Punčolingas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+6) |
|  |
| **Valstybė** | Butano vėliava Butanas |
| **Administracinė zona** | Pietų regionas |
| **Rajonas** | Čukchos rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2005) | 20 537  |

**Punčolingas** (bot. – ཕུན་ཚོགས་གླིང་) – miestas Butane, Čukchos rajono administracinis centras. Įkurtas šalia Indijos sienos. Šalies prekybinis centras. Tarpvalstybinė prekyba lėmė sėkmingą vietos ekonomiką, todėl Punčolinge įkurta *Butano banko* būstinė. 2005 m. mieste gyveno 20 537 gyventojai.

Ribą tarp Punčolingo ir Indijos miesto Jaigaono žymi siena su tibetietiško stiliaus vartais, kuriuos saugo Butano armija. Mieste taip pat priimami Nepalo pabėgėliai.

Išnašos
-------

1. ↑
Michel Camdessus tarp Raymond Barre bei David Campbell Mulford (Pasaulio ekonomikos forumas Davose 1989 m.)
**Michel Camdessus** (g. 1933 m. gegužės 1 d. Bajona, Prancūzija) – prancūzų ekonomistas, Prancūzijos banko garbės prezidentas.

Biografija
----------

Camdessus Studien baigė ekonomiką Paryžiaus universitete, studijavo *Institut d'études politiques de Paris* (*Sciences Po*) bei Nacionalinėje viešojo administravimo mokykloje (ENA) Strasbūre.

Nuo 1966 m. iki 1968 m. Prancūzijos atstovybės prie ES tarnautojas, Prancūzijos finansų ministerijos tarnautojas. Po to pradėjo dirbti Prancūzijos finansų ministerijoje. Nuo 1978 m. 1984 m. Paryžiaus klubo vadovas. 1984 m. tapo *Banque de France* valdytoju ir šiame poste dirbo iki 1987 m. kai buvo paskirtas Tarptautinio Valiutos Fondo direktoriumi. Jo penkerių metų mandatas buvo dukart pratęstas kol 2000 m. vasario 1 d. jis atsistatydino iš šių pareigų.

Camdessus vedęs; turi 6 vaikus.

Apdovanojimai
-------------

* Garbės legiono komandoras
* Ordre national du mérite riteris

Nuorodos
--------

* Biografija (IMF)
| **Mentha aquatica** |
| --- |
| Vandeninė mėta (*Mentha aquatica*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Šeima: | Notreliniai  *( Lamiaceae)* |
| Gentis: | Mėta  *( Mentha)* |
| Rūšis: | Vandeninė mėta  *( Mentha aquatica)* |

 |

**Vandeninė mėta** (*Mentha aquatica*) – notrelinių (*Lamiaceae*) šeimos mėtų (*Mentha*) genties augalų rūšis. Paplitusi Europoje, Pietvakarių Azijoje, šiaurės vakarų Afrikoje.

Daugiametis žolinis, iki 90 cm aukščio augalas. Stiebas stačias, kvadratinis. lapai priešiniai, ovalūs, 2-6 cm ilgio ir 1 – 4 cm pločio, plaukuoti, kartais įgauna rausvą atspalvį. Žiedai smulkūs, purpuriniai, susitelkę į žiedynus. Žydi vasaros viduryje, pabaigoje. Skleidžia būdingą kvapą.

Auga vandens telkinių pakrantėse, pelkėtose vietose, lankose.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑   Archyvuota kopija 2009-06-16 iš Wayback Machine projekto.

Vandeninė mėta

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vandeninė mėta** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Ingrida Krolienė** |
| --- |
| Tautybė | lietuvė |
|  |
| Veikla | teisininkė, advokatė, Mykolo Romerio universiteto (MRU) lektorė |
| Sritis | teisė |
| Organizacijos | Advokatų taryba |
| Pareigos | vicepirmininkė |
|  |
| Išsilavinimas | daktarė |
| Alma mater | VU Teisės fakultetas, teisininkė; MRU Teisės fakultetas, daktarė |

**Ingrida Krolienė** – teisininkė, advokatė, Mykolo Romerio universiteto (MRU) lektorė, Lietuvos advokatų tarybos vicepirmininkė.

Biografija
----------

Baigė VU Teisės fakultetą. 2010 m. spalio 15 dieną MRU apgynė daktaro disertaciją tema „Valstybės garantuojama teisinė pagalba civilinėse bylose" (Mokslinis vadovas – prof. Stasys Vėlyvis), socialinių mokslų (teisės krypties) daktarė.

Vilniaus miesto 2-osios advokatų kontoros advokatė (iki 1998 m. lapkričio mėn.). Advokatės Ingridos Montvydienės kontoros advokatė (nuo 1998 m. lapkričio 10 d.). Specializacija: Civilinė teisė, Darbo teisė, Įmonių teisė, Mokestiniai ginčai, Prievolių teisė, Šeimos teisė.

MRU Teisės fakulteto Civilinio proceso katedros lektorė.

Lietuvos jaunųjų advokatų asociacijos (LJAA) komiteto narė (iki 2002 m. balandžio 26 d.), sekretorė (nuo 2002 m. balandžio 26 d. iki 2005 m.). Lietuvos advokatų tarybos pirmininko pavaduotoja (nuo 2008 m. gegužės 12 d.)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ingrida Krolienė gins daktaro disertaciją tema ,,Valstybės garantuojama teisinė pagalba civilinėse bylose" (Teisė)[neveikianti nuoroda]
2. ↑  Ingrida Krolienė („Infolex")
3. ↑  Ingrida Krolienė (Advokatų tarybos inf.)
| **Žoržas Simenonaspranc. *Georges Simenon*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1903 m. vasario 13 d.Lježas, Belgijoje |
| Mirė | 1989 m. rugsėjo 4 d. (86 metai)Lozana, Šveicarija |
|  |
| Veikla | Romanistas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * Belgijos karališkoji akademija (1952 m.)
 |
|  |
|  **Vikiteka** | Georges Simenon |

**Žoržas Simenonas** (pranc. *Georges Simenon*, 1903 m. sausio 13 d. Lježe, Belgijoje – 1989 m. rugsėjo 4 d. Lozanoje, Šveicarija) – žymus XX a. prancūziškai rašęs belgų rašytojas, detektyvo meistras. Belgijos karališkosios akademijos narys.

Biografija ir kūryba
--------------------

Mokėsi pas jėzuitus. Būdamas 17-kos jau parašė pirmąjį savo romaną. Pasišventė komercinei beletristikai ir pasižymėjo fenomenaliu literatūriniu darbingumu. Savo kūrinius spausdino naudodamas 16 slapyvardžių, iš viso parašė apie 200 romanų.
Pasisekimo sulaukė 1931 m. kai pasirodė romanas „Petras – latvis" (*Pietr-le-Letton*). Tai buvo pirmas jo romanas, kurio literatūrinėje panoramoje pasirodė inspektorius Megrė.
1935–1949 m. Simenon visuomenei pateikė devynis romanus, susijusius su inspektoriumi Megre. Taip pat rašytojas nagrinėjo žmonių vienišumo, nusivylimo, apsėstų įvairiausiomis manijomis, mėginančių rasti savo vietą gyvenime, kankinamų kitokiomis negandomis problemas. Ryškūs tokių kūrinių, vadinamų „Simenono romanais", atstovai –„Žmogus, kuris žiūri kaip pravažiuoja traukiniai" (*L’Homme qui regardait passer les trains*, 1938) ir „Katė" (*Le Chat*, 1966).
Autoriaus knygų parduota per 500 milijonų egzempliorių, jos išverstos į daugiau kaip šimtą pasaulio kalbų.
1972–1984 m. Simenon parašė savo autobiografiją ir išleido šio kūrinio trejetą tomų.

Bibliografija
-------------

* Georges Simenon / Komisaro Megre istorijos. T. 1: Naktis kryžkelėje ; Komisaras Megrė spendžia spąstus / Vilnius : Saulabrolis : A. Varno personalinė įmonė, 1997. – 303 p.
* Georges Simenon / Komisaras Megrė pyksta ; Felicija čia! : du romanai / Vilnius : Žaltvykslė, 1993. – 250, [3] p.
* Georges Simenon / Belos mirtis ; Megrė ir vienišas žmogus [detektyviniai romanai] / Vilnius : Lege artis, 1994. – 253 p.
* Georges Simenon / Pirmoji Megrė užduotis / Vilnius : Vaizdas, 1992. – 141 p.
* Georges Simenon / Geltonas šuo ; Dėl žmogaus gyvybės: romanai Vilnius : Vyturys, 1994. – 221 p.
* Georges Simenon / Komisaro Megrė vagis: romanas / Vilnius : Žaltvykslė, 1993. – 190 p.
* Georges Simenon / Komisaras Megrė ir pamišėlė: apysaka / Kaunas : Europa, 1993. – 95 p.
* Georges Simenon / Megrė revolveris : Romanas / Vilnius : Onė, 1993. – 118 p.
* Georges Simenon. / Nepažįstami žmonės namuose / Vilnius : Victoria, 1992. – 320 p.

Nuorodos
--------

* Apie rašytoją
**Elena Dirsienė-Mažrimaitė** (1914 m. rugpjūčio 29 d. Liepoja – 1993 m. rugsėjo 19 d. Vilnius) – Lietuvos dainininkė (sopranas), pedagogė.

Biografija
----------

Sutuoktinis gydytojas Alfonsas Dirsė. 1940 m. baigė Kauno konservatoriją. 1940–1942 m. Valstybės teatro, 1942–1945 m. Vilniaus operos trupės, 1945–1949 m. Klaipėdos muzikinės komedijos teatro solistė. 1945–1954 m. dėstė Klaipėdos, 1954–1958 m. Vilniaus J. Tallat Kelpšos muzikos mokykloje, 1958–1990 m. Lietuvos konservatorijoje.

**Mokinės:** Nijolė Ambrazaitytė, Giedrė Kaukaitė, Elena Saulevičiūtė.

Vaidmenys
---------

* Rozina – Džoakinas Rosinis. Sevilijos kirpėjas
* Džuljeta – Šarlis Guno Romeo ir Džuljeta
* Džilda – Džiuzepė Verdis. Rigoletas
* Giuzelė – Borisas Aleksandrovas. Manoji Giuzelė

Literatūra
----------

* Jūratė Vyliūtė. Elena Mažrimailė-Dirsienė, Vilnius, 1992 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Elena Dirsienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 804 psl.
| **Cortinarius mucosus** |
| --- |
| Gleivėtasis nuosėdis (*Cortinarius mucosus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Nuosėdiniai  *( Cortinariaceae)* |
| Gentis: | Nuosėdis  *( Cortinarius)* |
| Rūšis: | Gleivėtasis nuosėdis  *( Cortinarius mucosus)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Gleivėtasis nuosėdis** (*Cortinarius mucosus*) – nuosėdžių (*Cortinarius*) genties grybų rūšis.

Vaisiakūniai vidutinio dydžio, mėsingi.
Kepurėlė 5-8 cm skersmens, užauga ir diddesnė, labai gleivėta, blizganti, geltonai ruda, oranžinė, rausvai ruda, vidurys amsesnis.
Lakšteliai pilkšvi, seni – rausvai rudi, priaugtiniai.
Kotas 7-12 x 0,5-2(3) cm, baltas, gleivėtas.
Trama gelsva, nekarti, stora.
Sporos 11-16 x 6-8 μm.

Būdingi požymiai: kotas su baltu, pilku, gleivėtu voratinkliško šydo apnašu.

Auga dažniausiai grupelėmis. Valgomas, labai dažnas.

Į gleivėtąjį nuosėdį labai panašus melsvakotis nuosėdis, net ir auga panašiose vietose, bet gleivėtojo kotas visada baltas, be melsvo ar violetinio apnašo.

Literatūra
----------

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, p. 350


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Gleivėtasis nuosėdis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |