recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Kitos reikšmės – Belvederis (reikšmės).*
Paškovo rūmai, papuošti belvederiu, Maskva
Rūmai su dviem belvederiais
**Belvederis** (it. *belvedere*<*bello*, 'gražus'+*vedere*, 'matyti') – rūmų viršutinis aukštas, atskiras statinys (altana, paviljonas, parko rūmai), stovintis aukštesnėje vietoje. Paprastai iš jo matyti apylinkių panorama. Pavadinimas kilęs iš Vatikano renesansinių rūmų (pastatyti 1545 m.) pavadinimo.

Istorija
--------

Belvederiai buvo statomi ant aukštesnės vietos, kalvos, su galimybe stebėti vaizdingą apylinkę. Be atskiro pastato, belvederiu buvo pavadinamas ir pastato viršuje esantis antstatas, kuris gali būti, pvz. kupolas, bokštas su plačiomis įstiklintomis arba atviromis angomis, atvira galerija. Belvederiais Europoje pavadinti ištisi rūmai, pastatyti ypač vaizdingose vietose: Vienos belvederis (vok. *Schloss Belvedere*), Manhatano Belvederio pilis (angl. *Belvedere Castle*). 

Kalno šlaite virš Vatikano Apaštalų rūmų Antonijas Polajuolas (~1432–1496) pastatė popiežiui Inocentui VIII nedidelį paviljoną (*casino* itališkai), pavadintą *palazzetto* arba belvederiu. Praėjus kažkiek metų, architektas Donatas Bramantė (1444–1514) Vatikaną susiejo su belvederiu, popiežiaus Julijaus II pavedimu sukurdamas Belvederio kiemą (*Cortile del Belvedere*) su ten pastatyta viena žymiausių antikine skulptūra Belvederio Apolonu.

* Belvederis Potsdame
* Belvederis virš paviljono, Berlynas
* Belvederis virš pastato, Viurcburgas
* Atskirai stovintis belvederis, Paryžius

Taip pat skaitykite
-------------------

* Belvederio dvaras

Šaltiniai
---------

1. ↑ . *Belvederis (pastatas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
2. ↑  „Belvedere". britannica.com. Nuoroda tikrinta 6 July 2017.
3. ↑  „Belvedere bell ve DEER". *Illustrated Architecture Dictionary*. buffaloah.com. Nuoroda tikrinta 6 July 2017.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Leukoplastas** – bespalvė, apvalios, kiaušiniškos arba vepstiškos formos plastidė, aptinkama požeminėse augalų dalyse, sėklose, epidermyje, stiebo šerdyje.

Juose yra DNR, krakmolo grūdelių, pavienių tilakoidų. Tilakoidų ir chlorofilo gamyba dažniausiai slopinama genetiškai (šaknyse, epidermyje), arba lėtėja dėl šviesos stygiaus (pvz. bulvių: šviesoje leukoplastai pažaliuoja ir virsta chloroplastais).

Leukoplastai neaktyvūs ir paprastai yra nedideli.

Skiriamos trys grupės:

* Amiloplastai – leukoplastai, turintys krakmolo.
* Oleoplastai – leukoplastai, turintys aliejaus. Kaupiasi vaisiuose.
* Protioplastai – leukoplastai, kaupiantys baltymus (pvz. ankštiniuose augaluose).

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RPlastidės |
| --- |
|  |
| 
Proplastidė · Chloroplastas · Chromoplastas · Leukoplastas |

 |
| ***Klerės nuotrauka*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Picture Claire |
| Kilmės šalis |  Kanada |
| Režisierius | Bruce McDonald |
| Scenaristas (-ai) | Semi Chellas |
| Vaidina | Juliette Lewis  Gina Gershon  Mickey Rourke |
| Metai | 2001 |
| Žanras | trileris |
| Trukmė | 91 min. |
| Kalba | anglų ir prancūzų |
| **IMDb įrašas** |

**Kler nuotrauka** (angl. *Picture Claire*) – 2001 m. Kanadoje sukurtas trileris.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Juliette Lewis – Kler
* Gina Gershon – Lilė
* Mickey Rourke – Edis
* Callum Keith Rennie – Laramis
* Kelly Harms – Bilis
* Camilla Rutherford – Sintija

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Gaisro metu netekusi visų savo daiktų, Kler nusprendžia iš Monrealio vykti į Torontą, kur įsikūręs jos buvęs meilužis Bilis. Mergina kalba tik prancūziškai ir netrukus sulaikoma policijos, kuri supainioja ją su Lili Vorden, ieškomą už kontrabandininko nužudymą. Nesuprasdama, kas darosi, Kler sugeba pabėgti, tačiau jos ieško ne tik policija, bet ir nužudyto kontrabandininko draugai, įtariantys ją pasisavinus didelį kiekį deimantų.
| Bandipuro nacionalinis parkas |
| --- |
| IUCN II kategorija (nacionalinis parkas) |
| Parko kraštovaizdis Parko kraštovaizdis |
| **Vieta:** | Karnataka, Indijos vėliava Indija |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** | Maisūras |
| 

Žemėlapis rodantis Bandipuro nacionalinis parkas vietą.Bandipuro nacionalinis parkas

  |
| **Koordinatės:** | 11°39′0″ š. pl. 76°37′0″ r. ilg.﻿ / ﻿11.65000°š. pl. 76.61667°r. ilg.﻿ / 11.65000; 76.61667Koordinatės: 11°39′0″ š. pl. 76°37′0″ r. ilg.﻿ / ﻿11.65000°š. pl. 76.61667°r. ilg.﻿ / 11.65000; 76.61667 |
| **Plotas:** | 874 km² |
| **Įkurtas:** | 1974 m. |
| **Valdymas:** | Karnataka Forest Department |
|  **Vikiteka:** | Bandipuro nacionalinis parkas |

**Bandipuro nacionalinis parkas** (hind. बांदीपुर राष्ट्रीय उद्यान, IAST: *Bāndīpur rāṣṭrīya udyān*, kan. ಬಂಡೀಪುರ ರಾಷ್ಟ್ರೀಯ ಉದ್ಯಾನವನ ) – saugoma gamtos teritorija pietų Indijoje, Kanatakoje, Dekano plokščiakalnyje. Įkurtas 1931 m. kaip gamtos draustinis, o 1974 m. pertvarkytas į nacionalinį parką.

Būdingi sausieji, lapus metančių medžių miškai, kreivamiškiai, krūmokšniai. Parkas yra ties Dekano plokščiakalnio ir Vakarų Gatų sandūra, jo aukštis svyruoja tarp 680 ir 1454 m. Parko teritorija teka Kapilos ir Mojaro upės.

Bandipuro nacionaliniame parke saugoma šiam kraštui būdinga, neretai nykstanti, gyvūnija: azijiniai drambliai, gaūrai, bengaliniai tigrai, ilgalūpiai lokiai, pelkiniai krokodilai, keturragės antilopės, raudonieji vilkai, aksiai, pilkieji langūrai, leopardai, indiniai zambarai, Indijos muntjakai, įvairūs paukščiai, ropliai.

* Azijinis dramblys parkeAzijinis dramblys parke
* Raudonieji vikai užpuolė zambarąRaudonieji vikai užpuolė zambarą
* TigrasTigras
* Gaūrų bandaGaūrų banda

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 50
| Bandogas |
| --- |
|  |
|  |
| Standartas: | Mišrūnas (veislė nepripažįstama FCI) |
| Ūgis (ties ketera) |
| Patinas: | 63-73 cm |
| Kalė: | 61-70 cm |
| Svoris |
| Patinas: | 45-63 kg |
| Kalė: | 34-38 kg |
| Savybės |
| Plaukas: | Trumpas ir lygus |
|  |
| Aktyvumas: | Aukštas |
|  |
| Intelektas: | Aukštas |
|  |
| Temperamentas: | Protingas, bebaimis, nuolankus, nepriklausomas, valdingas, kartais nuožmus |
|  |
| Tinkamumas apsaugai: | Labai aukštas |
|  |
| Tinkamumas tarnybai: | Labai aukštas |
|  |
| Vados dydis: | 4-6 |
|  |
| Ilgaamžiškumas: | 10-12 m. |

**Bandogas** (kiti pavadinimai: **amerikiečių mastifas** arba **pitbulmastifas**) – šunų veislė.

Bandogas nėra grynaveislis šuo, taip pat nėra pripažįstamas FCI kaip atskira veislė. Bandogų vardu vadinami įvairų molosų mišrūnai (dažniausiai vienas iš tėvų būna pitbulterjeras). Dažniausiai pitbulterjerai patinai kryžminami su bulmastifų kalėmis. Taip pat neretai pitbulterjerai kryžminami su anglų mastifais, kartais pasitaiko ir bulmastifų bei rotveilerių mišrūnų.

Šiandien mastifų ir pitbulterjerų mišrūnai gan plačiai paplitę visame pasaulyje, tačiau tokį šunį gan sudėtinga įsigyti, kadangi dauguma kinologų organizacijų draudžia veisti šiuos šunis, o teisėsauga jų veisimui ir auginimui taiko daug suvaržymų. Lietuvoje šiuos šunis draudžiama veisti.

Kilmė ir istorija
-----------------

Senovėje bandogais vadinami šunys buvo darbiniai gyvūnai, įvairių dydžių ir paskirties. Juos naudojo kaip medžioklinius, kovinius, apsaugos šunis.

Žodis „Bandos" arba „Bandogge" saksų kalba reiškia „banda". Taip vadindavo sarginius šunis, kurie dieną būdavo pririšti, o naktį paleidžiami laisvėn saugoti teritorijos.

1960 metų pabaigoje veterinaras John Swinford pradėjo kruopščią veisimo programą, norėdamas išveisti gerus apsauginius šunis. Nors bandogų selekcininkai nesutaria dėl tikslaus šio veterinaro veisimo plano, manoma, kad greičiausiai pitbulterjerai buvo kryžminami su kažkokiais labai dideliais molosais, galbūt Neapolio mastinais.

Išvaizda
--------

Šunys labai atletiški, judrūs ir raumeningi. Išvaizda bauginanti. Bandogų patinai sveria 45–63 kg, pateles iki 38 kg. Ūgis: patinų: 63–73 cm, patelių: 61-70 cm.

Dažnai pasitaiko tamsiai tigriniai šunys, rečiau – juodi, mėlyno atspalvio, raudoni, gelsvai rudi – priklausomai nuo tėvų spalvos.

Elgesys ir temperamentas
------------------------

Bandogas yra protingas, bebaimis ir nuolankus šuo. Dažnai nepriklausomas ir valdingas. Nelabai tinka būti šeimos šunimi, tačiau jei nuo mažens atitinkamai dresuoti ir auklėti, su vaikais būna draugiški. Jauni bandogai kartais būna judrūs ir labai aktyvūs.

Labai geras sargas. Tačiau įerzinti šie šunys tampa labai nuožmūs.

Bandogai buvo veisiami kovoms. Apsaugoje jie pranoksta kitus šunis ir gali būti nuostabūs kompanjonai bei šeimos šunys, jei tik jų savininkai patyrę. Jie ganėtinai lengvai dresuojami. Trokšta dirbti, įtikti dresuotojui. Žaisdamas ar dirbdamas labai energingas, namuose ramus. Visada stebi kitus žmones, ar jie nekelia pavojaus šeimininkui.

Nuorodos
--------

1. ↑  Agresyvių šunų veislių sąrašas
2. ↑  Gyvūnų globos, laikymo ir naudojimo įstatymas

* Bandogų nuotraukos
| Bandare Mahšahrasبندر ماهشهر |
| --- |
| 

Bandare MahšahrasBandare Mahšahras

30°33′0″ š. pl. 49°11′0″ r. ilg.﻿ / ﻿30.55000°š. pl. 49.18333°r. ilg.﻿ / 30.55000; 49.18333﻿ (Bandare Mahšahras)Koordinatės: 30°33′0″ š. pl. 49°11′0″ r. ilg.﻿ / ﻿30.55000°š. pl. 49.18333°r. ilg.﻿ / 30.55000; 49.18333﻿ (Bandare Mahšahras) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3:30)------ vasaros: (UTC+4:30) |
|  |
| **Valstybė** | Irano vėliava Iranas |
| **Provincija** | Chuzestano provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2002) | 106 900  |

**Bandare Mahšahras** (pers. بندر ماهشهر = *Bandar-e Mah Shahr*) – miestas pietvakarių Irane, Chuzestano provincijoje, prie Persijos įlankos dalies – Chori Mūsos įlankos. 106 900 gyventojų (2002 m.).

Veikia oro uostas. Yra jūrų uostas per kurį išvežama nafta ir gamtinės dujos. Į miestą atvesti naftotiekiai iš Abadano bei Zagroso kalnų papėdėje esančių naftos telkinių, taip pat dujotiekis iš Mesdžidi Soleimano. Naftos, gamtinių dujų perdirbimo, statybinių medžiagų, metalo apdirbimo, maisto pramonė. Bandare Mahšahre veikia du universitetai kurie specializuojasi naftos chemijos, inžinerijos specialistų ruošime.

Istorija
--------

Miestas anksčiau vadintas Reišahru, Mahrujanu, Bandare Mašūru. Dabartinis pavadinimas įsigaliojo 1965 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Bandare Mahšahras*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002
| **Mikalojus Holovčinskis** |
| --- |
| Holovčinskiai |
| Herbas „Łabędź" |
| Herbas „Łabędź" |
|  |
| Mirė | 1658 m. |
| Tėvas | Konstantinas Holovčinskis |

Kunigaikštis **Mikalojus Holovčinskis** (? – 1658) – LDK valstybinis veikėjas, Oršos vėliavininkas (nuo 1644), pasiuntinys į seimą (1648).

Biografija
----------

Knigaikščių Holovčinskių giminės atstovas, herbo „Labedz" savinikas. Mstislavlio vaivados, kunigaikščio Konstantino Holovčinskio (m. 1620) vyresnysis sūnus. Jaunesnysis brolis – Jurgis (? – 1648/1649).

1644 metais kunigaikštis Mikalojus Holovčinskis gavo Oršos vėliavininko pareigybę. 1648 metais buvo išrnktas pasiuntiniu (deputatu) į seimą.

Buvo vedęs Kateriną Švijkovską, nuo santuokos su kuria vaikų neturėjo.

Paskutinis vyriškos Holovčinskių giminės atstovas.

Literatūra
----------

* Валерый Пазднякоў, Галоўчынскія // Вялікае княства Літоўскае: Энцыклапедыя. У 3 т. Т.1: Абаленскі – Кадэнцыя / Рэдкал.: Г. П. Пашкоў (гал.рэд.) і інш.; Маст. З. Э. Герасімовіч. – Мн.: БелЭн, 2005. −688 с.: іл. С. 489. ISBN 985-11-0315-2 ISBN 985-11-0314-4 (т. 1)

Nuorodos
--------

* Holovčinskiai
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Gruzijos prezidentas Micheilas Saakašvilis **Gruzijos** užsienio politikos prioritetus rikiuoja tokia tvarka:

* JAV
* NATO
* ESBO
* Turkija ir Izraelis
* NVS
* Rusija

Santykiai su Rusija
-------------------

Foreign relation of Georgia:██ Diplomatic relations established

 ██ No diplomatic relations established

 ██ Diplomatic relations terminated

Po prezidento M. Saakašvilio atėjimo į valdžią santykiai su Rusija nebėra Gruzijos užsienio politikos prioritetas. 2005 m. gegužės 12 d. Gruzijos parlamentas priėmė rezoliuciją, kuria pareikalavo pradėti derybas dėl Rusijos karinių pajėgų išvedimo iš šalies. Šiuo metu Rusija Gruzijoje turi dvi karines bazes – Achalkalakyje ir Batumyje.

Pagal pirminius reikalavimus Rusijos pajėgos turėjo būti išvestos iki 2006 m. sausio mėnesio, priešingu atveju grasinta šias bazes blokuoti. Gruzijos vyriausybė ir parlamentas taip pat kelia reikalavimus atlyginti Rusijos karinių bazių padarytą žalą gamtai.

Rusijos karinių bazių išvedimas numatytas dar 1999 m. ESBO susitikime. Rusijos vyriausybė teigia, kad Gruzijos reikalaujami kariuomenės išvedimo terminai yra per greiti. Gruzijos parlamento rezoliuciją Rusijos užsienio reikalų ministras Sergejus Lavrovas pavadino „šantažu".

Santykiai su JAV
----------------

Santykiai su JAV yra pagrindinis Gruzijos užsienio politikos prioritetas. Šių santykių svarbą JAV pademonstravo JAV prezidento Dž. Bušo ir valstybės sekretorės Kondolizos Rais (*Condoleezza Rice*) vizitais 2005 m. gegužės 8-9 d. iškart po vizito Rusijoje.
| **Milutinas Milankovičius** |
| --- |
|  |
| Milankovičius studijų laikais. |
| Gimė | 1879 m. gegužės 28 d.Dalis, Austrija-Vengrija (dabartinė Kroatija) |
| Mirė | 1958 m. gruodžio 12 d. (79 metai)Belgradas, Jugoslavija |
| Tautybė | Serbas |
|  |
| Veikla | matematikas, astronomas, geofizikas, |
|  |
|  **Vikiteka** | Milutin Milanković |

**Milutinas Milankovičius** (serb. *Милутин Миланковић*, 1879 m. liepos 28 d. – 1958 m. gruodžio 12 d.) – serbų matematikas, astronomas, klimatologas, geofizikas, inžinerius, technologijos mokslų daktaras, profesorius ir mokslo populiarintojas. Milankovičius geriausiai žinomas dėl dviejų pagrindinių savo darbų, reikšmingai prisidėjusių prie XX a. mokslo raidos. Pirmuoju savo darbu „Canon of the Earth’s Insolation" („Žemės insoliacijos kanonas") Milankovičius apibūdino visų tuo metu žinotų planetų klimatus. Antrasis darbas buvo skirtas paaiškinti ilgalaikius Žemės klimato svyravimus, sukeltus Žemės orbitinių parametrų kaitos. Milankovičiaus nustatyti astronominiai Žemės orbitos ciklai ne tik leido paaiškinti kaip geologinėje praeityje susidarydavo apledėjimai, bet ir prognozuoti klimato raidą tūkstančiams metų į priekį. Be to, Milankovičius apskaičiavo oro temperatūrą viršutiniuose Žemės atmosferos sluoksniuose, vidinių Saulės sistemos kūnų (Merkurijaus, Veneros, Marso ir Mėnulio) atmosferų termines sąlygas bei išorinių Saulės sistemos planetų atmosferų storius. Savo darbais Milankovičius įrodė dangaus mechanikos ir Žemės mokslų tarpusavio ryšį bei paskatino perėjimą nuo aprašomųjų prie tiksliųjų mokslų .

Šaltiniai
---------

1. ↑   Doug Macdougall. 2014. Encyclopaedia Britannica.
2. ↑  Milankovitch Cycles and Glaciation.  Archyvuota kopija 2009-05-09 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑   Steve Graham. 2000. NASA Earth Observatory.
4. ↑   Tesla Memorial Society of New York.
5. ↑
| **Lactarius rufus** |
| --- |
| Rudasis piengrybis (*Lactarius rufus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Ūmėdiečiai  *( Russulales)* |
| Šeima: | Ūmėdiniai  *( Russulaceae)* |
| Gentis: | Piengrybis  *( Lactarius)* |
| Rūšis: | Rudasis piengrybis  *( Lactarius rufus)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Rudasis piengrybis** (*Lactarius rufus*) – piengrybių (*Lactarius*) genties grybų rūšis.

Vaisiakūniai vidutinio didumo, rečiau dideli. Kepurėlė 5-7 (10) cm skersmens, jauna pusiau apvali, senesnių paplokščia, įdubusi, visada su gūbreliu, kieta, trapi, raudonai ruda, oranžiškai ruda, ruda, kaštoninės spalvos. Lakšteliai iš pradžių gelsvi, vėliau rusvai rudi, priaugtiniai.

Kotas 5-9 cm ilgio, 0,5-2 cm storio, jaunas balsvas, senesnis kepurėlės spalvos, kietas, trapus. Trama iš pradžių balta, vėliau rusva, stangri, kartaus skonio. Pieniškos sultys baltos, spalvos nekeičia, karčios.

Auga rugpjūčio–spalio (kartais birželio) mėnesiais įvairiuose miškuose. IV kategorijos, vartojamas sūdytas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vincentas Urbonas. *Grybai*. Vilnius: Mokslas, 1986. p. 81.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Maksymilian Hajkowicz** |
| --- |
| Gimė | 1889 m. kovo 3 d.Švenčionys, Rusijos imperija |
| Mirė | 1940 m. vasario 16 d. (50 metų)Bukareštas, Rumunija |
|  |
| Veikla | Karininkas |

**Maksimilijan Haikovič** (1889 m. kovo 3 d. Švenčionyse, Rusijos imperija – 1940 m. vasario 16 d. Bukarešte, Rumunija) – Lenkijos karininkas.

Biografija
----------

Gimė 1889 m. kovo 3 d. Švenčionyse. 1910 m. baigė Vilniaus prekybos mokyklą, vėliau pradėjo tarnauti Rusijos imperijos kariuomenėje. 1910-1912 m. mokėsi karininkų mokykloje Maskvoje. Kovojo I pasauliniame kare, 1917 m. perėjo į naujai susikūrusį lenkų pulką, bet buvo suimtas, tačiau greitai pavyko pabėgti ir prisijungė prie lenkų pulko Ukrainoje. Nuo 1918 m. sausio kovojo su bolševikais Ukrainoje, kuriems užėmus Kijeve pasiliko mieste ir pasitraukė į pogrindį. 1918 m. gruodį grįžo į Lenkiją, įstojo į Lenkijos kariuomenę ir kovojo Lenkijos-sovietų kare prie Vilniaus ir Daugpilio. 1919 m. birželio 1 d. tapo majoru. 1920 m. spalio 9 d. dalyvavo vadinamajame Liucijaus Želigovskio maište, kurio metu iš lietuvių buvo atimtas Vilnius. 1921-1923 m. tarnavo Varšuvoje, 1923-1925 m. Vilniuje. 1925-1926 m. dirbo Varšuvos aukštojoje karininkų mokykloje. 1928 m. sausio 23 d. tapo papulkininkiu. 1937 m. kovo 19 d. tapo pulkininku. 1939 m. rugsėjį vokiečiams užpuolus Lenkiją pasitraukė į Rumuniją, kur ir mirė 1940 m. vasario 16 d. Bukarešte.

Literatūra
----------

* Zdzisław Barszczewski, Władysław Jasieński: Sylwetki saperów. Warszawa: Dom Wydawniczy "Bellona", 2001. ISBN 8311092877.
* Rocznik Oficerski 1924, Ministerstwo Spraw Wojskowych, Oddział V Sztabu Generalnego Wojska Polskiego, Warszawa 1924, s. 802, 828.
* Rocznik Oficerski 1928, Ministerstwo Spraw Wojskowych, Warszawa 1928, s. 582, 591.
* Rocznik Oficerski 1932, Biuro Personalne Ministerstwa Spraw Wojskowych, Warszawa 1932, s. 247, 822.
* Merkuriusz Towarzystwa Plewaków, nr 2 , 2008 r. ISSN 1898-8970 informacja mjr Wacława Plewako o śmierci przyjaciela, przekazana z obozu w Starobielsku
* Ryszard Rybka, Kamil Stepan: Rocznik oficerski 1939; stan na dzień 23 marca 1939. Kraków: Księgarnia Akademicka Fundacja Centrum Dokumentacji Czynu Niepodległościowego, 2006. ISBN 8371888996.
* Opinie pułkowników saperów z 1938
Karo lauko virtuvė Austrijoje
**Karo lauko virtuvė** – speciali transporto priemonė arba priekaba, naudojama karštam maistui paruošti ir juo aprūpinti kareivius lauko pratybų ir mokymu metu, per karines operacijas. Taip pat praverčia atokiose vietovėse, kur nėra stacionarių objektų maistui gaminti.

Karo lauko virtuvės populiarios ir civiliniame gyvenime, t. y. renginiuose, kuriuose reikia pamaitinti dalyvius lauko sąlygomis. Gali būti paruošiama kareiviška košė, sriubos, mėsos patiekalai, arbata, kava ir daug kitų įvairių patiekalų.

Virtuvė įrengiama ant mobilios važiuoklės arba krovininio automobilio platformos. Į virtuvės sudėtį įeina vienas ar keli katilai, virtuvės reikmenų, maisto produktų gamybos ir saugojimo skyriai. Paprastai kūrenama malkomis. Taip pat gali priklausyti ir patalpa maitinimui – valgykla.

Istorija
--------

Pirmosios lauko virtuvės per visą karinių kampanijų istoriją buvo vežamos keturračiuose vežimuose. Tokios virtuvės buvo naudojamos pamaitinti didelę keliaujančių žmonių grupę. XIX a. pabaigoje Amerikoje paplito dengti vežimai (*chuckwagon*). XX a. paplito mažesnės, dviratės virtuvių priekabos.

Rusijos imperijos kariuomenėje pirmosios lauko virtuvės pasirodė 1898 m. Iki tol maistas lauko sąlygomis buvo ruošiamas katiluose ant laužo.

Galerija
--------

* Serbijos karinė lauko virtuvė (I pasaulinis karas)
* Kepama duona lauko virtuvėje Vokietijoje (I pasaulinis karas)
* TSRS lauko virtuvė
* Švediška lauko virtuvė
* Suomiška lauko virtuvė
* Duodamas maistas (Ukraina)

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Karo lauko virtuvė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Maitinimas karišku maistu iš karo lauko virtuvės (*armylife.lt*)[neveikianti nuoroda]
|  *Irene Piotrowski*  |
| --- |
|  |
| Pilnas vardas | Irenė Macijauskaitė-Piotrowski |
| Gimė | 1941 m. liepos 9 d. |
| Atstovauja (-vo) | Kanados vėliava Kanada |
|  |
| Rungtys | Sprintas |
|  |
|  |

**Irenė Macijauskaitė-Piotrowski** (g. 1941 m. liepos 9 d. Skaudvilėje) – buvusi Kanados lengvaatletė, sprinterė. Atstovavo Kanados rinktinę 1964 m. Tokijo ir 1968 m. Meksiko vasaros olimpinėse žaidynėse. 1967 m. laimėjo bronzos medalį 100 m bėgimo rungtyje Pan Amerikos žaidynėse Vinipege.

Biografija
----------

Gimė 1941 m. liepos 9 d. Skaudvilėje, artėjant raudonajai armijai kartu su tėvais pasitraukė į Vokietiją iš kur 1948 m. išvyko gyventi į Vankuverį. Mokydamasi mokykloje pamėgo bėgimą, tačiau 1959 m. baigusi mokslus tapo mokytoja. Po kiek laiko vėl pradėjo intensyviai sportuoti, jos treneriu tapo jos būsimas vyras Heinz Piotrowski. 1962 m. bėgikė pagerino Kanados 100 m bėgimo rekordą. 1963 m. tapo Kanados 100 m bėgimo rungties nugalėtoja ir 1964 m. išvyko į Tokijo olimpines žaidynes, kur pusfinalyje savo bėgime užėmė 5 vietą. 1968 m. olimpinėse žaidynėse Meksike dar kartą pagerino Kanados rekordą 11,3 sekundžių, tačiau medalio iškovoti nepavyko, pusfinalyje savo bėgime užėmė 6 vietą. 1973 m. pasitraukė iš profesionalaus sporto ir išsiskyrė su vyru. 1993 m. įtraukta į Britų Kolumbijos šlovės muziejų.

Pasiekimai
----------

* 1967 m. Pan Amerikos žaidynės 100 m bėgimo rungtyje 3 vieta; estafetėje 4x100 m 2 vieta
* 1966 m. Sandraugos žaidynėse 100 m bėgimo rungtyje 2 vieta; 200 m 3 vieta
* 1964 m. pasaulio uždarų patalpų lengvosios atletikos čempionatas 2 vieta

Šaltiniai
---------

1. ↑  Biografija: Reality Beyond The Olympics (ang.)

Nuorodos
--------

* Biografija: Reality Beyond The Olympics (ang.);
* Irene Piotrowski sportsreference.com (ang.) Archyvuota kopija 2012-11-11 iš Wayback Machine projekto.;
* Biografija (ang.) Archyvuota kopija 2014-01-16 iš Wayback Machine projekto..
Žemėlapis pagal Eritrėjos jūros periplą
**Eritrėjos jūros periplas** (lot. *Periplus Maris Erythraei*, sen. gr. Περίπλους τὴς Ἐρυθράς Θαλάσσης) – senovės graikų ir romėnų periplas (jūrinių kelionių žurnalas), aprašęs laivybą Eritrėjos (t. y. 'raudonojoje') jūroje. Į Eritrėjos jūros sąvoką antikos keliautojai įtraukė dabartinę Raudonąją, Arabų jūras ir Persijos įlanką. Dokumentas datuojamas tarp I ir III a. m. e. (greičiausiai I a. vid.). Nors periplo autorius nežinomas, jis buvo labai gerai susipažinęs su Indijos vandenyno geografija ir pateikė itin tikslius aprašymus.

Periplą sudaro 66 dalys, tačiau dauguma jų trumpos, maždaug pastraipos ilgumo. Aprašomi uostai, plaukimo būdai tarp jų, prekės, randamos tam tikruose uostuose. Rašoma, kad pirmasis jūrų kelią iš Raudonosios jūros į Indiją I a. pr. m. e. atradęs graikų keliautojas Hipalas. Periplo originalas nėra išlikęs, tačiau yra X a. bizantiškas jo rankraštis. Ten Eritrėjos jūros periplas priskiriamas Arianui, tačiau greičiausiai tik dėl to, kad šiam autoriui priklauso greta pateiktas Euksino jūros periplas. Periplą išgarsino 1533 m. Hieronimo Frobeno leidimas. X a. rankraštis rastas XVII a.

Iš periplo galima spręsti, kad antikos jūrininkai nuolat lankėsi Arabijos pusiasalio bei vakarų Indostano uostuose. Rašoma, kad Barigaza (dab. Bharučas, Gudžaratas) buvo labai svarbus indų-romėnų prekybos uostas. Kiti minimi indų uostai yra Muziris (šalia dab. Kočio), Naura (Kanuras), Tindis, Korkajus, Barbarikonas (dab. Karačis), Sopatma ir kt. Taip pat minimi žemyninės Indijos miestai – Bucefalo Aleksandrija, Udžainas, Minagara, Argaru (Uraijuras). Iš Indijos buvo gabenami prieskoniai, drabužiai, geležis, agatas, karneolas. Iš persų uostų minimi Oraea (dab. Ormara, Beludžistanas), Omana, Čaraks Spasinu, Apologas. Persų kraštai buvo datulių, vyno, aukso prekybos sritis. Svarbiausi minimi Arabijos uostai buvo Asichas, Moscha, Kana, Eudaimon Arabija (dab. Adenas), Muza. Iš ten buvo gabenamas vynas, ladanas, javai. Gausiai aprašyti rytinės Afrikos pakrantės uostai: Arsinas, Mioshormas (Taau), Berenikė – Egipte; Adulis, Avalitas (Zeila), Malao (dab. Berbera), Mundas, Mosilumas – Etiopijoje ir Somalyje. Šie kraštai laikyti vergų, dramblio kaulo, cinamono, prieskonių šaltiniu. Minimi ir giliau žemyne esantys Aksumo, Meroė miestai.

Remiantis Eritrėjos jūros periplu galima spręsti, kad antikos keliautojai žinojo beveik apie visą rytinę Afrikos pakrantę. Hafuno kyšulyje minimas Oponės uostas, Azanijoje (dab. Kenija) – Sarapionas ir Nikonas. Dar toliau pietuose minimas Raptos uostamiestis, kuris siejamas su dabartine Tanga, Dar es Salamu ar Panganiu. Nors toliau į pietus graikai nebuvo ištyrinėję, jie žinojo, kad ten Eritrėjos jūra jungiasi su Vakarų jūra.

Graikai kažkiek žinojo ir apie žemes į rytus nuo Gangos žiočių. Chrisu įvardinta Pietryčių Azija, kuri buvo vėžlių kiaukutų šaltinis. Minima, kad toli už kalnų, pasaulio pakraštyje yra Tyso kraštas (t. y. Kinija) su Tynų miestu, iš kur šilkas per Baktriją patenka į Barigazą. Dar toliau yra šalti, todėl sunkiai pasiekiami kraštai.

Nuorodos
--------

* Teksto vertimas
Koordinatės: 56°9′0.673″ š. pl. 22°32′31.402″ r. ilg.﻿ / ﻿56.15018694°š. pl. 22.54205611°r. ilg.﻿ / 56.15018694; 22.54205611

|  Dauginių šv. vyskupo Stanislovo bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Telšių |
| **Dekanatas** | Mažeikių |
| **Savivaldybė** | Mažeikių rajonas |
| **Gyvenvietė** | Dauginiai |
| **Adresas** | Rupūžkalnio g. 42 |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1943 m. |

 *Kitos reikšmės – Šv. vyskupo Stanislovo bažnyčia.*
**Dauginių šv. vyskupo Stanislovo bažnyčia** – bažnyčia Mažeikių rajono pietuose, Dauginių kaime, Virvytės kairiajame krante. Priskirta Telšių vyskupijos Mažeikių dekanatui. Bažnyčia medinė. Pastatyta 1943 m. Pašventinta 1943 m. rugsėjo 19 dieną.

Istorija
--------

Medinė nedidelė bažnyčia pastatyta 1943 m.

Architektūra
------------

Bažnyčios planas stačiakampis, ant stogo esama bokšto. Vienanavė. Šventoriaus tvora medinių stulpelių. Jame yra 2 medinės koplytėlės.

Galerija
--------

* 
* 
* 
* Kryžius šventoriujeKryžius šventoriuje
* LanginėsLanginės
* Bokštelio kryžiusBokštelio kryžius

1943 metų nuotrauka

Šaltiniai
---------

1. ↑  Paminėtas Dauginių bažnyčios jubiliejus. Santarvė. Nuoroda tikrinta 2022-05-02.
2. 1 2  Dauginių šv. vysk. Stanislovo parapija. Telsiuvyskupija.lt. Nuoroda tikrinta 2022-05-02.
| **Rudasis pievasprakšis** |
| --- |
| Rudasis pievasprakšis (Anostirus castaneus)Rudasis pievasprakšis (*Anostirus castaneus*) patinėlis |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Būrys: | Vabalai  *( Coleoptera)* |
| Antšeimis: | Sprakšiniai  *( Elateroidea)* |
| Šeima: | Sprakšiai  *( Elateridae)* |
| Gentis: | *Anostirus*  *( Anostirus)* |
| Rūšis: | Rudasis pievasprakšis  *( Anostirus castaneus)* |

 |
| Binomas |
| ***Anostirus castaneus***Linnaeus, 1758 |

**Rudasis pievasprakšis** (*Anostirus castaneus*) – sprakšių (*Elateridae*) šeimos vabalas.

Išvaizda, biologija
-------------------

Rudasis pievasprakšis. Patelė.
Suaugę vabalai vidutinio dydžio (9 – 10 mm). Priešnugarėlė suapvalėjusi, tankiai ir švelniai taškuota, apaugusi rusvai gelsvais nelygiai išsidėsčiusiais (debesėliais) plaukeliais. Antsparniai geltoni su juoda viršūne, su taškuotomis vagutėmis. Kojos ir antenos juodos. Patelių antenos šukiškos, patinėlių – pjūkliškos.

Lervos plėšrios. Vystosi trūnijančioje medienoje, rečiau dirvoje, kurioje gausu organinių atliekų.

Vabalai skraido pavasarį ir pirmoje vasaros pusėje. Dažniausiai gyvena medžių viršūnėse, todėl sugaunami ne dažnai.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Lietuvoje gyvenantys sprakšiai

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Rudasis pievasprakšis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pileckis, S. Monsevičius, V. Lietuvos fauna: vabalai, Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidykla, 1997, II t. 52 psl.
**Meiko Kaji** (梶 芽衣子, g. 1947 m. kovo 24 d. tikras vardas **Masako Ota**) – japonų aktorė ir dainininkė, vaidinusi maždaug šimte filmų. Garsiausi jos vaidmenys yra aštuntojo dešimtmečio *exploitation* filmuose: „Lady Snowblood" (Shurayukihime), Female convict Scorpion (Joshuu sasori) serijoje ir kituose. 

Vakaruose Meiko Kaji išgarsėjo jos gerbėjui Quentin Tarantino išleidus filmą „Kill Bill". Filmo garso takelyje buvo panaudotos dvi Meiko atliekamos dainos („Shura no Hana" ir „Urami bushi"), kurios buvo naudojamos ir atitinkamai „Lady Snowblood" bei „Female Convict Scorpion" filmų garso takeliuose. „Kill Bill" siužeto pagrindinis motyvas apie artimųjų nuskriaustą ir jiems keršijančią moterį (Uma Thurman) taip pat labai artimas daugumai Meiko Kaji pagrindinių vaidmenų.
Atgijus žmonių susidomėjimui po Tarantino filmo, jos senos dainos buvo pirmą kartą išleistos kaip CD, o Meiko Kaji vėl atgaivino muzikinę karjerą, 2011 m. išleisdama pirmąjį savo albumą „Aitsu no suki-so-na burūsu" po trisdešimties metų pertraukos. Taip pat gavo daug pasiūlymų filmuotis Holivude, tačiau atsisakė, manydama, kad svetima kalba negalės gerai vaidinti.

Biografija ir karjera
---------------------

Meiko Kaji gimė Kandos rajone Tokijuje ir 1965 m. baigusi Yakumo akademiją iškart pradėjo dirbti kine. 1969 m. suvaidinusi seriale „Nihon Zankyoden" atkreipė režisieriaus Masahiro Makino dėmesį. Šis sugalvojo jai sceninį vardą Meiko Kaji ir padarė pagrindine aktore vėlesnėje savo filmų serijoje „Noraneko Rokku". 1971 m. Masahiro pradėjus kurti erotinius filmus, nenorėdama juose vaidinti, Meiko persikėlė į Toei Company. Čia atliko pagrindinį vaidmenį režisieriaus Shunya Itō filmų serijoje „Female convict Scorpion", taip pat Lady Snowblood ir Lady Snowblood 2: Love Song of Vengeance, režisieriaus Kinji Fukasaku „Jakudzos kapinės" ir kituose. Už vaidmenį filme „Sonezaki Shinju" keturių skirtingų japonų apdovanojimų šou pripažinta geriausia aktore.

Nuo 1980 m. Meiko Kaji dirbo televizijoje ir vaidino televizijos serialuose.

Nuorodos ir šaltiniai
---------------------

* IMDB puslapis
* Oficialus tinklaraštis
Karolina Gočeva 2007 m. Eurovizijoje
**Karolina Gočeva** (maked. *Каролина Гочева*, g. 1980 m. balandžio 28 d. Bitoloje) – garsi Makedonijos dainininkė.

Dalyvavo 2002 m. Eurovizijos dainų konkurse Estijoje, kur su daina *Od Nas Zavisi* užėmė 19 vietą. Karolina išrinkta atstovauti Makedonijai ir 2007 m. Eurovizijoje Helsinkyje, kur pristatys dainą *Mojot Cvet* („Mano Pasaulis"). Dainos autorius Grigoris Koprovas, kompozitorius – Ognenas Nedelkovskis. Karolina sėkminga įveikė pusfinalio barjerą, o finale surinko 73 taškus ir užėmė 14 vietą.

Diskografija
------------

* *Mamo pušti me* – 1992
* *Jas Imam Pesna* – 2000
* *Zošto sonot ima kraj* – 2002
* *Znaes Kolku Vredam* – 2003
* *Kad Zvezde Nam Se Sklope…Kao Nekada* – 2003
* *Vo Zaborav* – 2005
* *U Zaboravu* – 2006

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Karolina Gočeva** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Daina Mojot Cvet


| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**XXL  *„100% te ljubam"*** |  **Makedonijos atstovė Eurovizijoje**2002 | Po to:**Toše Proeski  *„Life"*** |
| Prieš tai:**Elena Risteska  *„Ninanajna"*** |  **Makedonijos atstovė Eurovizijoje**2007 | Po to:**Tamara Todevska, Vrčak ir Adrian Gaxha  *„Let Me Love You"*** |
| Tverų herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 2008-08-12* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Tverų herbas** – vienas iš Tverų heraldikos atributų.

Aprašas
-------

Herbo skydo juodame lauke virš raudonos nusmailintų stulpų gynybinės tvoros (sienos) trys auksiniai ietigaliai (1 ir 2).

Simbolika
---------

* Stulpų tvora iš dalies perteikia vietovės vardą, o išlikę piliakalniai rodo, kad praeityje Tverų apylinkės atliko svarbų vaidmenį krašto gynyboje.
* Raudona spalva pabrėžia pralietą kraują,
* ietigaliai – gynybai naudotus ginklus.

Istorija
--------

Tverų herbo projektas
Istorinio herbo Tverai neturėjo. Šiuolaikinėje heraldikoje nemažai miestų, miestelių herbe turi simbolius, priklausančius „kalbančiųjų simbolių grupei", todėl 2007 m. pirmajame heraldikos komisijos posėdyje buvo pritarta pasiūlymui vaizduoti herbe tvoras su vartais, kurios aprašytos viename iš pasakojimų apie Tverų vardo kilmę. Tačiau herbo projektas nebuvo palankiai vertinamas pačių tveriškių. Tverų pavadinimą daugelis siejo su gerai įtvirtinta, aptverta vietove, kuri tiko apylinkių gynybai, todėl bendruomenės narių iniciatyva, buvo ieškoma alternatyvų. Prisiminta 1251 m. Haličio- Voluinės (Ipatijaus) metraštyje pirmą kartą paminėta kunigaikščio Vykinto pilis. Jame rašoma, kad būsimasis Lietuvos karalius Mindaugas savo priešus apgulė Vykinto pilyje, vadinama *Tviremet*. Tame mūšyje Mindaugas buvo sužeistas į šlaunį ir atsitraukė į savo pilį Vorutą. Nors tvirto pagrindimo, jog tikrai prie Tverų ar Tveruose stovėjo būtent Vykinto pilis, nėra, heraldikos komisijoje nuspręsta pavaizduoti nusmailintų stulpų (aštriakuolių) tvoros sieną, kuri senovėje naudota gyvenviečių bei piliakalnių įtvirtinimui.

Herbo etalono autorius dailininkas Arvydas Každailis, kuris pratęsė netikėtai mirusio Algio Kliševičiaus pradėtą darbą.

Lietuvos Respublikos Prezidentas herbą 2008 m. rugpjūčio 12 d. patvirtino dekretu Nr. 1K-1479.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Tverų vėliava
*
**Meilutė Indreikaitė-Biskienė, Biskis** (1923 m. vasario 5 d. Maskva – 2019 m. vasario 13 d.) – lietuvių gydytoja, JAV lietuvių visuomenės veikėja, medicinos daktarė.

Biografija
----------

Gimė lietuvių diplomato šeimoje. 1940 m. baigė Marijos Pečkauskaitės gimnaziją Kaune, studijavo Vytauto Didžiojo universitete. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1948 m. baigė mediciną Hamburgo universitete. 1949 m. medicinos daktarė.

1949 m. persikėlė į JAV, įsikūrė Čikagoje. Ilinojaus universiteto profesorė asistentė, Čikagos medicinos mokyklos lektorė. Daugelio Čikagos ligoninių konsultantė. Priklauso amerikiečių profesinėms draugijoms ir organizacijoms. JAV lietuvių bendruomenės, Amerikos lietuvių tarybos, Pasaulio ir JAV lietuvių gydytojų draugijų veikėja. Parėmė daug XX a. pabaigoje į JAV emigravusių lietuvių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Meilutė Indreikaitė-Biskienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 244 psl.
**Imitacija** – realaus pasaulio proceso ar sistemos veikimo ir savybių atkartojimas per tam tikrą laiko tarpą, kuriant pamėgdžiojantį modelį.

Taip pat **imitacija** vadinamas dinaminio imitacinio modelio vykdymas bei jo rezultatas.

Imitaciniai modeliai plačiai taikomi aerodinaminiuose tyrimuose, kuriant lėktuvus, erdvėlaivius.
Išlavėjus matematiniam modeliavimui bei atsiradus pajėgiems kompiuteriams, imitaciją imta taikyti kitose sferose: hidrometeorologijoje, medicinoje, biologijoje, karinių konfliktų modeliavime. Imitaciniai metodai taikomi ir kuriant programas, žaidžiančias šachmatus ir kitus stalo žaidimus.
Moksliniuose institutuose naudojant imitacinius modelius aprašomi galimi pasaulio raidos scenarijai. Modeliavimas taupo resursus, padeda prognozuoti reiškinius ir procesus.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Emuliatorius
* Placebo
* Simuliuojama realybė

Šaltiniai
---------

1. ↑  J. Banks; J. Carson; B. Nelson; D. Nicol (2001). *Discrete-Event System Simulation*. Prentice Hall. p. 3. ISBN 978-0-13-088702-3.

Nuorodos
--------

* „Sistemų dinamikos pradmenys" Įvadas (aiškinama kas yra sistema ir jos modelis.)
Koordinatės: 55°44′ š. pl. 22°5′ r. ilg.﻿ / ﻿55.733°š. pl. 22.083°r. ilg.﻿ / 55.733; 22.083
**Tverų-Patyrio miškai** – miškų masyvas Lietuvoje, Rietavo savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Tverų. Apima 28,3 km² teritoriją, priklauso Rietavo miškų ūkiui (Tverų girininkijai).

Reljefas banguotas, pietinėje masyvo dalyje yra Ožkuprio kalva. Miškus kerta Jūros baseino upė Aitra bei Minijos baseino upės – Pala, Tidis, Gustupis. Būdingi dirvožemiai – velėniniai jauriniai glėjiški priemoliai.

Tverų-Patyrio miškai skirstomi į šiuos miškus: Užpelių, Patyrio, Zorūbų, Tverų, Skirpstyno.

Miškuose dominuoja eglynai (52 %), taip pat yra beržynų (29 %), pušynų (9 %), baltalksnynų (7 %), juodalksnynų (3 %). Jaunuolynai sudaro 25 %, pusamžiai medynai 45 %, pribręstantys 19 %, brandūs 11 %.

Patyrio miške yra Didžiosios girios (Aukštojo tyro I) telmologinis draustinis. Miškuose yra stirnų, briedžių, šernų, elnių, usūrinių šunų, lapių, kiaunių, kiškių, ondatrų, voverių, bebrų, slankų, jerubių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Tverų–Patyrio miškai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 363
| **Peziza badia** |
| --- |
| Rudasis ausūnis (*Peziza badia*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Aukšliagrybūnai  *( Ascomycota)* |
| Klasė: | Aukšliagrybiai  *( Ascomycetes)* |
| Eilė: | Ausūniečiai  *( Pezizales)* |
| Šeima: | Ausūniniai  *( Pezizaceae)* |
| Gentis: | Ausūnis  *( Peziza)* |
| Rūšis: | Rudasis ausūnis  *( Peziza badia)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Rudasis ausūnis** (*Peziza badia*) - ausūninių šeimos grybų rūšis.

Vaisiakūniai nedideli, 2-8 cm skersmens. Jauni yra apvalios, vėliau - dubenėlio, galiausiai - netaisyklingai briaunotos lėkštelės formos, kraštai aštrūs, dažnai sutrūkinėję, šviesiai rudos, kaštoninės, tamsiai rudos spalvos, apatinė pusė balsvai pilka, ruda, žalsvo atspalvio, grūdėta, lyg miltuota. 
Kotas labai trumpas, rudimentinis arba jo visai nėra.  

Trama rusva, trapi, malonaus kvapo.   

Sporos 15-21 x 8-11 μm.  

**Būdingi požymiai**: dažniausiai auga smėlėtame dirvožemyje, tamsiai rudi vaisiakūniai.  

Auga pavieniui, po kelis, o kartais net po keliasdešimt vaisiakūnių. Valgomas. Dažnas. Dažniausiai auga spygliuočių, mišriuose miškuose, kirtavietėse, pamiškėse.

Literatūra
----------

**Lietuvos grybų atlasas**, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, p. 501


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Rudasis ausūnis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Mehndi dekoruotos rankos
**Mehndi** (hind. मेहन्दी, IAST: *mehndī*) – Pietų Azijoje (šiaurės Indijoje, Pakistane, Nepale, Bangladeše) populiarus kūno tapybos menas **chna** dažais (gaunami iš heninės lavsonijos). Tradiciškai mehndi puošiasi indų moterys įvairių švenčių (vestuvių, divali, tydž) proga. Dažniausiai dekoruojamos rankos ir kojos, rečiau – veidas, kaklas, nugara. Panaši praktika populiari ir įvairiuose musulmoniškuose kraštuose.

Mehndi ornamentai trumpalaikiai ir dažniausiai savaitės bėgyje nusitrina. Tačiau daromos chna tatuiruotės, įterpiant dažus po oda. Dabar daugiausia naudojami jau paruošti ir tūtelėse pardavinėjami chna dažai, tačiau kaimuose moterys pačios tebegamina chna iš lavsonijos lapų. Chna dažai suteikia rusvą spalvą, tačiau dabar populiarios juodos mehndi, išgaunamos įdedant p-fenilendiamino. Chna tepama ant odos, po 15-20 minučių išdžiūsta ir sudaro plėvelę, kuri tuomet nuplėšiama.

* Mehndi ant rankų ir ant kojųMehndi ant rankų ir ant kojų
* Mehndi aplikacijaMehndi aplikacija
* Sudanietės rankos, papuoštos mehndiSudanietės rankos, papuoštos mehndi
| **Karolina Laurinavičiūtė** |
| --- |
| Gimė | 1840 m.Panevėžys |
| Mirė |  ?Rusija |
|  |
| Veikla | Lietuvos knygnešė. |

**Karolina Laurinavičiūtė** (apie 1840 m. Panevėžys – ? Rusija) – Lietuvos knygnešė.

Biografija
----------

Vertėsi smulkia prekyba. Panevėžio bei Šiaulių apskričių atlaiduose, mugėse ir kitose susibūrimo vietose platino draudžiamąją lietuvių spaudą. 1869 m. rugpjūčio 18 d. suimta Gruzdžiuose su 74 lietuviškais spaudiniais, pabėgo. 1869 m. spalio 4 d. vėl sulaikyta Krukovščyznoje prie Linkuvos, tardyta Šiauliuose. 1870-1871 m. kalinta Vilniuje. Įtraukta į M. Valančiaus organizacijos bylą. Neišdavė bendradarbių. Paleista ir atiduota Kauno gubernijos policijos priežiūrai toliau platino draudžiamąją lietuvišką spaudą. 1871 m. rugsėjo mėn. sulaikyta prie Raseinių su lietuviškomis maldaknygėmis. Vilniaus generalgubernatoriaus A. Potapovo sprendimu 1872 m. ištremta neribotam laikui į Oloneco guberniją. Jos pavardė įrašyta Knygnešių sienelėje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Benjaminas Kaluškevičius. *Karolina Laurinavičiūtė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 624 psl.
| ***Mei and the Kittenbus*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | めいとこねこバス(Mei to Konekobasu) |
| Kilmės šalis | Japonija |
| Režisierius | Hayao Miyazaki |
| Scenaristas (-ai) | Hayao Miyazaki |
| Vaidina | Hayao MiyazakiChika Sakamoto |
| Metai | 2003 |
| Žanras | Nuotykių, fantastinis |
| Trukmė | 13 min. |
| Kalba | japonų |
| **IMDb įrašas** |

**Mei and the Kittenbus** (jap. めいとこねこバス = *Mei to Konekobasu*) – trumpametražis 1988-aisiais anime studijoje „Studio Ghibli" sukurto pilnametražio filmo „Mano kaimynas Totoro" tęsinys. Filmo istoriją parašė ir 2002 m. jį režisavo Hajao Mijadzakis.

Įvykių centre – Mei Kusakabe – veikėja iš originalaus animacinio filmo. Tai pasakojimas apie mergaitės vienos nakties nuotykius su katinu – autobusu („Kittenbus", pirmajame filme vadintas „Catbus") ir kitomis katiniškomis transporto priemonėmis.

„Mei and the Kittenbus" buvo parodytas labai mažai visuomenės daliai, mat buvo kurtas vien demonstavimui „Ghibli" muziejuje, Japonijoje. Už Japonijos ribų šį trumpametražį animacinį filmą parodė John Lasseter kompanija dėl to, kad anksčiau studija „Pixar" pasirūpino filmo „Stebuklingi Šihiros nuotykiai Dvasių pasaulyje" išleidimu Jungtinėse Valstijose.

Čika Sakamoto, įgarsinusi Mei pirmame filme, įgarsino pagrindinę veikėją ir šiame trumpametražiame filme. Hajao Mijadzaki pats įgarsino Neko Ba-čan (kaip ir Totoro pirmajame filme „Mano kaimynas Totoro").

Kaip ir buvo planuota, šis animacinis filmas dar ir dabar kartais parodomas „Ghibli" muziejaus puslapyje.

Baigiantis 2007-iesiems „Studio Ghibli" vis dar nekalba apie planus išleisti šį animacinį filmą plačiai publikai.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Cephalophus rufilatus** |
| --- |
| Rudašonis dukeris (Cephalophus rufilatus)Rudašonis dukeris (*Cephalophus rufilatus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Porakanopiai  *( Artiodactyla)* |
| Pobūris: | Atrajotojai  *( Ruminantia)* |
| Šeima: | Dykaraginiai  *( Bovidae)* |
| Pošeimis: | Dukeriai  *( Cephalophinae)* |
| Gentis: | Kuoduotieji dukeriai  *( Cephalophus)* |
| Rūšis: | Rudašonis dukeris  *( Cephalophus rufilatus)* |

 |
| Binomas |
| ***Cephalophus rufilatus***Gray, 1846 |

**Rudašonis dukeris**  (*Cephalophus rufilatus*) – dukerių (*Cephalophinae*) pošeimio dykaraginių (*Bovidae*) žinduolis. Gyvena Afrikos vakarinėje ir centrinėje dalyje.

Apibūdinimas
------------

Rūšies atstovai užauga nuo 34 iki 37 cm, sveria nuo 12 iki 14 kg. Uodega būna nuo 30 iki 38 cm. Patinų ragai siekia nuo 6 iki 9,5 cm, patelių – nuo 3 iki 4 cm. Kailis būna rausvai rudas arba rausvai geltonas. Minta lapais, kritusiais vaisiais, sėklomis, gėlėmis.

Paplitimas
----------

Rudašoniai dukeriai gyvena Centrinėje Afrikoje: nuo Senegalo ir Gambijos vakaruose iki Sudano ir Nilo slėnio rytuose. Jų pagrindinė buveinė yra atvirų savanų miškai ir jų ribos. Laisvėje gyvena apie 170 000 individų.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Rudašonis dukeris** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Koordinatės: 55°30′23″š. pl. 25°05′52″r. ilg.﻿ / ﻿55.50627°š. pl. 25.09786°r. ilg.﻿ / 55.50627; 25.09786

Akmuo paniręs į klampynę
**Marčiupio akmuo** – stambus riedulys, slūgsantis Anykščių r. buvusioje Šlavėnų kaimo šiaurinėje dalyje, perduotoje Anykščių miesto plėtrai, kelio  **1201**  Anykščiai–Kurkliai–Balninkai–Želva  rytinėje pašlaitėje. Akmuo yra apie 150 m į pietus nuo Anykščių miesto riboženklio (ties juo veikia degalinė), giliame Marčiupio upelio slėnyje. Prie akmens pastatyta informacinė rodyklė, tačiau jos nesant šalikelėje, akmenį sunku pastebėti nuo aukšto pylimo.

Nuo 2000 m. įtrauktas į nekilnojamųjų kultūros vertybių registro mitologinių vietų sąrašą (unik. kodas 1893).

Aprašymas
---------

Riedulys yra 3,7 m ilgio, 2,3 m pločio ir 1,6 m aukščio virš žemės paviršiaus. Akmuo rausvas, smulkiagrūdis, ovalios formos. Yra spėjama, jog didelė akmens dalis yra nuskendusi į dumblynę, kadangi akmuo guli šlapioje vietoje – karklyne.

Padavimas
---------

Legenda pasakoja, kad būta vestuvių, o jaunikio tėvai nenorėję marčios. Tad pro tą vietą, kur dabar stūkso akmuo, važiuojant jaunavedžiams, uošviai marčią prakeikė ir ji virto akmeniu.
Tai pat, akmuo yra paminėtas daugelyje lietuvių rašytojų kūrinių, tarp jų Antano Baranausko „Anykščių šilelyje".

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Anykščių regioninis parkas - Akmenys". 2015-08-12. Suarchyvuotas originalas 2015-12-21. Nuoroda tikrinta 2016-03-04.

Nuorodos
--------

* Anykščių regioninis parkas: Akmenys Archyvuota kopija 2014-04-24 iš Wayback Machine projekto.
* Padavimas apie Marčiupio akmenį ir prakeiktą marčią
**Zigmantas Kupliauskis** (1943 m. rugsėjo 7 d. Bugeniai – 1987 m. lapkričio 26 d. Vilnius, palaidotas Karveliškių kapinėse) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

1950–1954 m. mokėsi Bugenių pradinėje mokykloje, 1954–1961 m. – Mažeikių vidurinėje mokykloje. 1961 m. įstojo į Vilniaus universiteto Fizikos fakultetą, pasirinko radiofizikos specializaciją. 1962 m. po pirmojo kurso pašauktas į armiją tarnavo pasienio daliniuose Čiope Muchačevo rajone Užkarpatėje. Baigė seržantų kursus, paliktas dėstyti toje pačioje mokykloje. 1963 m. įstojo į TSKP. Nuo 1965 m. tęsė mokslus ir 1969 m. baigė Vilniaus universitetą. 1972 m. Vilniaus universitete apgynė fizikos ir matematikos mokslų kandidato disertaciją, 1983 m. Leningrado universitete – fizikos ir matematikos mokslų daktaro disertaciją.

1968–1987 m. Vilniaus universiteto Teorinės fizikos katedroje asistentas, nuo 1969 m. stažuotojas – tyrėjas, nuo 1972 m. dėstytojas, nuo 1983 m. vyresnysis dėstytojas, nuo 1984 m. docentas, nuo 1986 m. profesorius. Po Černobylio avarijos, 1986 m. rudenį susirgo juosmens srities melanoma ir po kelių operacijų mirė.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinių tyrimų sritys – atomai ir jonų sužadintosios būsenos, fotonų sklaida atomais ir kietaisiais kūnais, neortogonaliųjų radialiųjų orbitalių metodo taikymas, geležies grupės atomų ir jonų energijos spektrai, rentgeno spindulių Reilio ir Komptono sklaida atomais ir kietaisiais kūnais, daugiakrūvių jonų sužadinimo elektronais skerspjūvio skaičiavimas. Pasiūlė naudoti apibendrintąsias vandeniliškas radialiąsias orbitales. Paskelbė apie 100 mokslinių straipsnių. Parengė mokymo priemonių aukštųjų mokyklų studentams.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Biografija
2. ↑  *Zigmantas Kupliauskis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 285 psl.