recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Tomas Bakučionis
**Tomas Bakučionis** (g. 1964 m. liepos 8 d.) – lietuvių muzikas, vargonininkas, pedagogas, Lietuvos socialdemokratų sąjungos kandidatas į seimo narius , muzikos kritikas ir kultūros apžvalgininkas, rašantis žurnaluose ir dienraščiuose – „Muzikos barai", „Lietuvos rytas", „Meno dienos", „Veidas". T. Bakučionis yra visuomeninio judėjimo „Už Lietuvą be kabučių" narys ir kino teatro „Lietuva" išsaugojimo akcijų dalyvis.

Biografija
----------

Mokėsi M. K. Čiurlionio menų gimnazijoje ir J. Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje (dabar – Vilniaus konservatorija), 1983–1990 m. studijavo Lietuvos muzikos akademijoje fortepijoną, vargonus ir klavesiną, 1986–1992 m. dirbo koncertmeisteriu Lietuvos muzikos akademijoje, 1990–1991 m. stažavo doc. J. Andrejevo kamerinio ansamblio klasėje, 1992–1994 m. studijavo Štutgarto aukštojoje muzikos ir teatro mokykloje vargonus bei klavesiną pas prof. dr. Ludgerį Lohmanną ir prof. Joną Laukviką. Baigė studijas 1994 m. įgijo klavesino specialybės meno magistro diplomą. Nuo 1990 m. koncertavo Lietuvoje kaip solistas ir su ansambliu „Atrium". Dirba pedagoginį darbą Nacionalinėje M. K. Čiurlionio menų mokykloje ir administracinį darbą Trakų meno mokykloje.

Ieškinys dėl kino teatro Lietuva išsaugojimo akcijų
---------------------------------------------------

2008 m. sausio mėnesį „Lietuvos" kino teatro pastato savininkė bendrovė „Rojaus apartamentai" kreipėsi į Vilniaus apygardos teismą, reikalaudama atlyginti nuostolius patirtus dėl kino teatro išsaugojimo akcijų ir sustabdyto gyvenamųjų namų projekto vystymo. T. Bakučioniui ir kitiems judėjimo „Už Lietuvą be kabučių" iniciatoriams (paveldo ekspertei Jūratei Markevičienei, režisieriui Vytautui Domaševičiui, menininkui, nacionalinės kultūros ir meno premijos laureatui Gediminui Urbonui) buvo pateiktas 609 tūkstančių ieškinys.

Nuorodos
--------

* 2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai

Išnašos
-------

1. ↑  www3.lrs.lt kandidatas - Tomas Bakučionis Archyvuota kopija 2008-10-12 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑   www.bernardinai.lt Tomas Bakučionis: Kino teatras „Lietuva": nugriauti negalima išsaugoti
3. ↑   www.delfi.lt „Kino teatro „Lietuva" gynėjams – 609 tūkst. Lt ieškinys" 2008-01-22
4. ↑  2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai - Lietuvos socialdemokratų sąjunga - Iškelti kandidatai Archyvuota kopija 2009-04-01 iš Wayback Machine projekto.
**Karolis Jackus** (1909 m. spalio 29 d. Poškai, Joniškio valsčius – 1997 m. lapkričio 1 d. Pagėgiai) – Lietuvos tautodailininkas tapytojas.

Biografija
----------

Savamokslis. 1940–1971 m. dirbo buhalteriu Meškuičių, Šiaulių, Šilutės įmonėse.

Kūryba
------

Parodose dalyvavo nuo 1955 m. Jo paveikslai – gamtos („Gegužis" 1959–1960 m. „Šyša neša ledus" 1972 m. „Lapkričio sniegas" 1975 m. „Žiemos vaizdelis" 1978 m. „Pavasaris" 1980 m. miesto („Taikus Klaipėdos senamiesčio gyvenimas" 1974 m.), ūkio darbų („Kumečio daina" 1966 m. „Praeities laikų sėjėjas" 1974 m.) vaizdai, natiurmortai su gėlėmis („Gėlės iš laukų" 1962 m. „Vasaros laikų natiurmortas" 1974 m.) Peizažai panoraminiai, erdviniai, kartais išryškinamas motyvo fragmentas. Figūrinių kompozicijų figūrėlės nedidelės, netaisyklingo piešinio. Paveikslai kruopščiai, detaliai nutapyti, dekoratyvūs, neryškių spalvų, vyrauja žalias, rudas, pilkas koloritas, ramios, lyriškos nuotaikos. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, Šilutės muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Marija Kuodienė. *Karolis Jackus*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 464 psl.
'Wiener Melange
***Wiener Melange*** (vok. *Wiener* 'Vienos' + pranc. *melange* 'mišinys') – kava su pienu, panaši į kapučiną, bet paprastai daroma iš švelnios kavos (iš Mokos pupelių), geresne laikoma karamelizuota. Vienos kavos kompanija „Julius Meinl" apibrėžia šią kavą kaip kavą su pienu, kurio „pusė yra kaitintas pienas, pusė – putinis pienas", ir patiekia pabarstytą kakavos milteliais.

Vienoje užsakius *Wiener Melange* dažnai patiekia *espresso con panna*, nors ši dar vadinama vok. *Franziskaner*. Angliškai ir prancūziškai pavadinimas *café Viennois* paprastai reiškia *espresso con panna*.

Vienoje kai kurios kavinės *Wiener Melange* daro tik su putiniu pienu, o kai kurios pusė pieno pila kaitinto, kitą pusę – putinio.
  
Vienoje *Wiener Melange* dažnai pateikia su stikline vandens, kuris geriamas kartu su kava. Po kavos gurkšnelio sriūbtelėjama vandens, kad nuplautų gomurį.
Pieno puta paprastai būna viršuje, bet prieš geriant kartais sluoksnius sumaišo, kad sumaišyti abiejų komponentų gardžius.

Nuorodos
--------

1. ↑  Julius Meinl: Coffee and Drinks Archyvuota kopija 2012-11-16 iš Wayback Machine projekto.

* What Is a Wiener Melange?
| Mikataraangl. *Meekatharra* |
| --- |
| *Miestelio reginys* |
|  |
| 

MikataraMikatara

26°35′00″ p. pl. 118°29′0″ r. ilg.﻿ / ﻿26.58333°š. pl. 118.48333°r. ilg.﻿ / 26.58333; 118.48333﻿ (Mikatara)Koordinatės: 26°35′00″ p. pl. 118°29′0″ r. ilg.﻿ / ﻿26.58333°š. pl. 118.48333°r. ilg.﻿ / 26.58333; 118.48333﻿ (Mikatara) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+8) |
|  |
| **Valstybė** | Australijos vėliava Australija |
| **Valstija** | Vakarų Australija Vakarų Australija |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1896 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2016) | 708  |
| **Altitudė** | 517 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Mikatara |
|  |
| **Kirčiavimas** | Mikatarà |

**Mikatara** (angl. *Meekatharra*) – miestelis vakarų Australijoje, Vakarų Australijos valstijoje. Įsikūręs 764 km į šiaurės rytus nuo Perto, 538 km nuo Džeraldtono. Yra nedidelis oro uostas, geležinkelio atšaka iš Malevos (nebenaudojama), praeina Perto–Port Hedlando plentas. Vystoma gyvulininkystė (avių, galvijų auginimas).

2016 m. 34 % Mikataros gyventojų buvo aborigenų kilmės.

Istorija
--------

Aborigenų vadžarių kalba pavadinimas reiškia „menkavandenė vieta". Gyvenvietė pradėjo kurtis 1896 m. apylinkėse radus aukso. XX a. pr. Mikatarą pasiekė geležinkelis, taip pat ėjo dykumų kelias į Viluną. Aukso gavyba vykdyta iki XX a. pab.

Šaltiniai
---------

1. 
2. ↑
3. ↑  *Pasaulio vietovardžiai. Afrika. Antarktida. Australija. Okeanija*. Internetinė duomenų bazė. – Vilnius: MELC, VLKK. Prieiga internete: Mikatarà.
| **Liudas Šukys** |
| --- |
| Gimė | 1972 m. gruodžio 11 d. (50 metų)Klaipėda |
|  |
| Veikla | buvęs Lietuvos politinis veikėjas, LR kultūros viceministras |
| Partija | Tautos prisikėlimo partija |
|  |
| Alma mater | 
* Vilniaus universitetas;
* Klaipėdos universitetas.

 |

**Liudas Šukys** (g. 1972 m. gruodžio 11 d. Klaipėdoje) – buvęs Lietuvos politinis veikėjas, LR kultūros viceministras.

Biografija
----------

1990 m. baigė Klaipėdos M. Mažvydo vidurinę mokyklą.
Klaipėdos universitete su bendraminčiais leido studentų laikraštį „Kukutis". Po 11 metų įvairių specialybių studijų Vilniaus universiteto Filologijos fakultete baigė filologijos studijas, filologijos bakalauras.

UAB „Video Zounds" kūrybos direktorius. Nesėkmingai dalyvavo 2008 m. Seimo rinkimuose, Gargždų apygardoje (iškėlė Tautos prisikėlimo partija). Nuo 2008 m. LR kultūros ministro Remigijaus Vilkaičio patarėjas, vėliau – LR kultūros viceministras (paskyrė LR kultūros ministras Remigijus Vilkaitis; delegavo TPP). 2010 m. sausio 25 d. atleistas iš pareigų kaip praradęs politinį-asmeninį pasitikėjimą. Pasak Šukio, dėl bendravimo su Tautos prisikėlimo partijos nariu, Seimo nariu Dainiumi Budriu (Seimo Ekonomikos komiteto pirmininku), priklausančiu ir frakcijai, kuriai priklauso ir R. Vilkaitis; taip pat dėl nepatikslintų VEKS'o sąmatų.

Nuo 2010 m. visuomeninės organizacijos „Red institutas" direktorius.

Sūnus Titas Šukys.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Liudas Šukys Archyvuota kopija 2008-10-11 iš Wayback Machine projekto. (VRK informacija)
2. ↑  Ką deklaruoja mūsų kandidatai („Banga", Klaipėdos rajono laikraštis, 2008 m. spalio 6 d.)
3. ↑  Kultūros viceministras L. Šukys atleistas kaip praradęs R. Vilkaičio politinį pasitikėjimą Archyvuota kopija 2015-01-07 iš Wayback Machine projekto. (BNS ir lrytas.lt inf. 2010-01-26 20:21)
4. ↑  www.redinstitute.eu Archyvuota kopija 2017-09-12 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Asmeninė Liudo Šukio svetainė[neveikianti nuoroda].
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šį biografinį straipsnį reikėtų sutvarkyti pagal Vikipedijos standartus.**Jei galite, prašome sutvarkyti šį straipsnį. Tik tada bus galima ištrinti šį pranešimą.Priežastys, dėl kurių straipsnis laikomas nesutvarkytu, aiškinamos straipsnyje Nesutvarkyti straipsniai.  |

Liudmila Petruševskaja 2009 m.
**Liudmila Stepanovna Petruševskaja** (rus. *Петрушевская Людмила Стефановна*; g. 1938 m. gegužės 26 d. Maskva, Tarybų Sąjunga) – rusų prozininkė, dramaturgė.

Ankstyvasis gyvenimas ir karjera
--------------------------------

Gimė Maskvoje 1938 m. gegužės mėn. 26 d. tarnautojo šeimoje. Karo metais gyveno sunkiai, trūko maisto, tekdavo badauti. Blaškėsi tarp giminaičių, gyveno Ufos vaikų namuose. Po karo grįžo į Maskvą, baigė Maskvos universiteto žurnalistikos fakultetą, dirbo Maskvos laikraščių korespondente, įvairiose leidyklose. Nuo 1972 m. – centrinės televizijos studijos redaktorė.

Dar būdama studentė rašinėjo eilėraščius ir scenarijus studentiškoms vakaronėms. Pirmas apsakymas „Per laukus" (Через поля) buvo išspausdintas 1972 m. „Auroros" žurnale. Po to buvo dešimties metų pertrauka. Pirma parašyta pjesė mėgėjiškam teatrui (1973) „Muzikos pamokos" buvo pastatyta 1979 m. „Moskvoriečės" teatre, kurią sovietinė cenzūra iškart uždraudė rodyti. Ją išspausdino tik 1983 m. Kitą rašytojos pjesę „Činzano" pastatė Lvovo teatras „Gaudeamus". Profesionalūs teatrai jos pjesėmis susidomėjo tik 1980 m. Tagankos teatras pastatė jos pjesę „Meilė", „Kolombinos butą" – „Sovreneniko" teatras, „Maskvos chorą" MHAT–as. Daug metų rašytojos kūrinių niekas nespausdino, nevaidino, nes juose buvo pavaizduotas tikras, nepagražintas sovietinis gyvenimas. Ji rašė ir dėjo kūrinius į stalčius. Tuo laiku buvo parašytos dialoginės pjesės – „Stiklinė vandens", „Izoliuotas boksas"; pjesė – monologas „XX amžiaus dainos" ir kitos. Rašytojos prozos kūriniai tarsi papildo sceninius, juose, tarsi kokioje kino juostoje, atsispindi mergaitės gyvenimas nuo jaunystės iki senatvės. Tai kūriniai: „Veronikos nuotykiai", „Klaros istorija", „Ksenios duktė", „Šalis", „Kas atsakys?", „Mistika", „Higiena" ir kiti. 1990 m. rašytoja sukūrė ciklą „Rytų slavų dainos", 1992 – apysaką „Nakties laikas". Nepamiršta rašytoja ir mažųjų skaitytojų, kuria jiems, kaip ir suaugusiems, gražių pasakų: „Na, mama, na", „Pasakos, papasakotos vaikams", „Mažoji burtininkė" ir kitos.

Dabar gyvena ir kuria Maskvoje.
| **Liudas Kęstutis Lizaveras** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1934 m. rugpjūčio 19 d.Gruzdžiai |
| Mirė | 2005 m. gegužės 1 d. (70 metų)Šiauliai |
|  |
| Veikla | agrarinių mokslų daktaras. |

**Liudas Kęstutis Lizaveras** (1934 m. rugpjūčio 19 d. Gruzdžių miestelyje, Šiaulių raj. – 2005 m. gegužės 1 d. Šiauliuose) – agrarinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

Agrarinių mokslų daktaras Liudas Kęstutis Lizaveras gimė 1934 m. rugpjūčio mėn. 19 d. Šiaulių rajone, Gruzdžių miestelyje. 1953 m. baigė Gruzdžių vidurinę mokyklą, 1958 m. – Lietuvos veterinarijos akademijos Veterinarijos fakultetą. Nuo 1958 m. iki pat išėjimo į užtarnautą poilsį 2000 m. L. Lizaveras dirbo Gyvulininkystės institute Baisogaloje, iš pradžių Paukštininkystės, Zoohigienos skyriuose, vėliau Galvijininkystės organizavimo sektoriuje vyresniuoju mokslo darbuotoju. 1966 metais apgynė žemės ūkio kandidato disertaciją „Viščiukų auginimas ir vištų laikymas ant gilaus ir keičiamo durpių kraiko Lietuvos TSR sąlygomis". 2002 metais išsikėlė gyventi į Šiaulius.

Dirbo paukščių, galvijų laikymo, galvijininkystės organizavimo srityse.

Nuorodos
--------

* Lietuvos veterinarijos akademijos Gyvulininkystės institutas Archyvuota kopija 2006-04-21 iš Wayback Machine projekto.
* In Memoriam Archyvuota kopija 2007-09-27 iš Wayback Machine projekto.
| **Pavelas Vipichaslenk. *Paweł Wypych*** |
| --- |
|  |
| Paweł Wypych |
| Gimė | 1968 m. vasario 20 d.Otvocke |
| Mirė | 2010 m. balandžio 10 d. (42 metai)prie Smolensko |
|  |
| Veikla | lenkų tarnautojas, savivaldos ir politinis veikėjas, Lenkijos prezidento kanceliarijos valstybės sekretorius |
|  |
| Alma mater | Varšuvos universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Paweł Wypych |

**Pavelas Vipichas** (lenk. *Paweł Wypych*, 1968 m. vasario 20 d. Otvocke – 2010 m. balandžio 10 d. prie Smolensko) – lenkų tarnautojas, savivaldos ir politinis veikėjas, nuo 2009 m. iki 2010 m. Lenkijos prezidento kanceliarijos valstybės sekretorius.

Biografija
----------

Baigė Varšuvos universiteto Socialinės profilaktikos ir resocjalizacijos institutą ir Istorijos fakultetą, o veliau Varšuvos universiteto Žurnalistikos ir politikos mokslų fakulteto podiplomines studijas irgi Leono Kozminsko Aukštosios verslo ir vadybos mokyklos viešojo administravimo vadybo studijas.

Nuo 1990 m. iki 2003 m. Varšuvos savivaldybių tarybų narys. 1996–1999 m. Lenkijos mokslų akademijos Teisės mokslų instituto Kriminologijos katedros asistentas. 1999–2002 m. Varšuvos pagalbos šeimai centro vadovas. Nuo 2002 m. iki 2005 m. Varšuvos valdybos Socialinės politikos biuro vedėjas.

Paweł Wypych kapas
2005–2006 m. Darbo ir socialinės politikos ministerijos valstybės sekretorius ir Vyriausybės įgaliotinis neįgalių reikalams. Nuo 2006 m. rugsėjio iki lapkričio Varšuvos valdybos koordinatorius, o veliau ministro pirmininko patarėjas. Nuo 2007 m. vasario iki birželio Ministrų tarybos pirmininko kancelarijos valstybės sekretoriaus pavaduotojas. Nuo 2007 m. birželio 1 d. iki lapkričio 26 d. Socialinio draudimo valdybos pirmininkas.

2007 m. gruodžio 11 d. paskirtas prezidento Lecho Kačinskio patarėjas darbo ir socialinės politikos reikalams, o 2009 m. balandžio 30 d. Prezidento kancelarijos valstybės sekretorius.

Buvo Lenkijos skautijos sajungos ir Respublikos skautijos sajungos narys. Nuo 1987 m. iki 1999 m. skautijos instruktorius.

Žuvo 2010 m. balandžio 10 d. Smolensko aviakatastrofos metu.

Nuorodos
--------

* Apie Paweł Wypych Lenkijos prezidento tinklalapyje Archyvuota kopija 2010-03-30 iš Wayback Machine projekto..
Pazzi koplyčios atriumas
**Pazzi koplyčia** (Pacių koplyčia, it. *Cappella dei Pazzi*) – koplyčia Florencijos Šv. Kryžiaus bazilikoje, kurią suprojektavo Filipas Bruneleskis. Vienas iš renesanso architektūros žymiausių pavyzdžių.

Istorija
--------

Pazzi koplyčią pastatyti 1429 m. užsakė vienos įtakingiausių XV a. Florencijos giminės atstovas Andrea Pazzi. Koplyčios paskirtis buvo tapti asmenine Andrea Pazzi maldų vieta Šv. Kryžiaus bazilikoje, bei susirinkimų kambariu gretimais įsikūrusio, baziliką prižiūrinčio vienuolyno vienuoliams. 1433 m. buvo nugriauta dalis Šv. Kryžiaus bazilikos kluatro, kad būtų padaryta vietos koplyčios statyboms. Yra šiek tiek abejonių, kad koplyčios portikas išties suprojektuotas Bruneleskio. Portiko romėniškos triumfo arkos motyvas gali simbolizuoti krikščionybės pergalę prieš pagonybę. 

Pazzi koplyčios planas primena kiek sudėtingesnės Bruneleskio anksčiau sukurtos Senosios zakristijos Šv. Lauryno bazilikoje išplanavimą. Filipas Bruneleskis buvo pakvietęs Luca della Robbia dekoruoti koplyčią reljefais. Giuliano da Maiano sukūrė duris. Ties koplyčia dirbo daugelis menininkų dar ir po Bruneleskio mirties 1466 m. Jos dekoras nebuvo baigtas, kai po nepavykusio 1478 m. sąmokslo prieš Medičius Pazzi giminė buvo sunaikinta. Koplyčios architektūra paremta geometrinėmis figūromis, joje visiškai atmestos gotikinės architektūrinės formos.

Koplyčios vaizdai
-----------------

* Koplyčios planas Koplyčios planas
* Kupolas iš vidaus Kupolas iš vidaus
* Altorius Altorius
* Interjeras Interjeras

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pazzi koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Šv. Kryžiaus bazilikos muziejaus tinklalapis
* Florencijos muziejai
* greatbuildings.com
* smarthistory.com Archyvuota kopija 2014-07-13 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Pazyryko kultūra(skitai) |
| --- |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| ← | **VI a. pr. m. e. – III a. pr. m. e.** | → |

 |  |
| *Pazyrykų raitelis* |
|  |
| **Dab. valstybės** | Rusija, Mongolija, Kazachija |
| **Ist. regionas** | Altajaus kalnai |
|  |
| **Amžius** | Geležies amžius |
| **Lingvistinė grupė** | indoeuropiečiai |
|  |

**Pazyryko kultūra** – geležies amžiaus archeologinė kultūra, datuojama tarp VI ir III a. pr. m. e. priklausė skitų grupei. Identifikuojama pagal Pazyryko kapinyno, esančio Ukoko plokščiakalnyje (Altajaus Respublika), radinius. Šios kultūros žmonės gyveno ne tik Altajuje, bet ir Kazachstane bei Mongolijoje.

Pazyryko kultūros žmonės vertėsi ganykline gyvulininkyste. Žymius savo mirusius laidojo medinėse trobelėse. Nešiojo veltinius kailinius. Rasta gerai išsilaikiusių Pazyryko kultūros mumijų, 1993 m. rastas „Ukoko princesės" kūnas (su sudėtinga tatuiruote). Taip pat kurganuose rasta žvėrių ir paukščių statulėlių, seniausias pasaulyje žinomas kilimas ir kiti tekstilės dirbiniai, 3 m aukščio karieta. Dauguma Pazyryko kultūros dirbinių eksponuojama Ermitaže.

* Pazyrykų kilimas - seniausias pasaulyjePazyrykų kilimas - seniausias pasaulyje
* Pazyrykų kilimo fragmentasPazyrykų kilimo fragmentas
* Ukoko princesėUkoko princesė
Bokalas plantiako alaus
**Plantiakas** (oland. *plantiac*) – 35 % stiprumo tamsiai rudas olandiškas brendis. Plantiakas gali būti geriamas grynas arba kaip mišinio dalis.

Pirmą kartą pagamintas 1870 m. Bolsvarde (*Bolsward*, Nyderlandai). Plantiako kūrėjas – Klaasas Plantinga (1846–1921; *Klaas Plantinga*).
  
Nuo 1972 m. plantiaką gamina UTO kompanija Schiedame (Nyderlandai).

Pradžioje gėrimas vadinosi *Plantingos konjakas* (*Plantinga Cognac*). Po Antrojo pasaulinio karo, 5-ojo dešimtmečio pabaigoje, pasirodė įstatymai, kurie skelbė, kad žodžiu *cognac* gali vadinti tik brendžiai, gaminami *Cognac* regione. Klaaso Plantingos proanūkis Geritas-Hermanas Plantinga (*Gerrit-Herman Plantinga*) sukūrė pavadinimą *plantiakas* iš žodžių *Plantinga* + *cognac*.

Gėrimo gamyboje naudojamos aromatinės medžiagos yra perkamos iš *Quest International* ir IFF. Tiksli gėrimo sudėtis yra paslaptis, bet ingredientai yra fuzelis, amilo alkoholis, vanilinas, esteriai, slyvų ekstraktas.

Nuorodos
--------

* Plantiac Adoration shrine
Koordinatės: 54°53′16″š. pl. 23°55′49″r. ilg.﻿ / ﻿54.887651°š. pl. 23.930412°r. ilg.﻿ / 54.887651; 23.930412

 *Kitos reikšmės – Planeta.*

| Kino teatras „Planeta" |
| --- |
|  |
| Vieta | Kaunas, Vytauto pr. 6 |
| Statusas | neveikiantis |
| Statybų pradžia | 1964 m. |
| Statybų pabaiga | 1966 m. |

**„Planetos" kino teatras** – buvęs kino teatras, iki 2006 m. veikęs Kaune, įsikūręs Vytauto pr. 6 (tarp geležinkelio ir autobusų stočių). Pastatas pritaikytas prekybai, čia veikia Stoties turgus.

Istorija
--------

Pastatytas 1964–1966 m. 800 vietų „Planeta" ilgą laiką buvo bene moderniausias kino teatras mieste. „Planeta" akivaizdžiau konkuravo tik su to paties architekto Jono Navako 1972 m. suprojektuotu „Kauno" kino teatru.

1999 m. UAB „Galinta ir partneriai" buvo atgaivinusi kino teatro veiklą. Tačiau situacija rinkoje nebuvo palanki, o Kauno pakraštyje iškilus dar ir prekybos kompleksui „Mega", „Planetos" kino teatrui pasidarė sunku konkuruoti su kelių salių kino centru „Cinamon", todėl buvo atsisakyta nuostolingos veiklos

2001 m. „Planetai" iškelta bankroto byla.

2006 m. dar mėginta salę renovuoti ir kovoti su prekybos centrų kino teatrais, bet „Cinamon" patogumai palaužė senąsias „Planetos" tradicijas. 2006 m. kauniečiai „Planetoje" žiūrėjo paskutinį čia rodytą kino filmą „Narnijos kronikos: liūtas, burtininkė ir drabužių spinta", o žiūrovų antplūdžio šaltoje salėje nebuvo. 2007 m. pastate įkurdintas prekybos miestelis.

Architektūra
------------

Statinys yra būdingas XX a. septintojo dešimtmečio pradžioje prasidėjusio modernių kino teatrų statybos bumo pavyzdys, sovietinio modernizmo stilistikos. Kino teatrų architektūrinei išraiškai septintojo dešimtmečio pradžioje darė įtaką ne tik pompastiškų socrealizmo formų atsisakymas, tačiau ir naujos technologijos – „Planeta" pritaikyta rodyti plačiaekraniams kino filmams. 

„Planetos" projektas buvo tipinis, vietai pritaikytas architekto J. Navako.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kino teatras pertvarkomas į prekybos miestelį
2. ↑  „Planetos" kino teatras privestas prie bankroto tyčia
3. ↑  „Cinamon" parklupdė „Planetą"

Nuorodos
--------

* *Architektūros objektai*. Buvęs kino teatras „Planeta" Kaune Archyvuota kopija 2017-01-04 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Povilas Mikulskis** |
| --- |
| Gimė | 1897 m.Pakarčiamėje, Tauragės raj. |
| Mirė | 1927 m. rugsėjo 10 d. (~30 metų)Tauragėje |
|  |
| Veikla | Lietuvos politinis veikėjas |
| Partija | 1918 m. Lietuvos socialdemokratų partija |

**Povilas Mikulskis** (1897 m. Pakarčiamėje, Tauragės raj. – 1927 m. rugsėjo 10 d. Tauragėje) – Lietuvos politinis veikėjas.

Biografija
----------

Baigė Kaltinėnų pradžios mokyklą. Nuo 1918 m. – Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 1918–1919 m. steigė vietos savivaldybes, 1919 m. išrinktas pirmuoju Kaltinėnų valsčiaus viršaičiu.

1920–1922 m. tarnaudamas Lietuvos kariuomenėje baigė buhalterių kursus, 1927 m. – profesinių sąjungų suaugusiųjų gimnaziją. Dirbo geležinkelininkų profesinėje sąjungoje.

1922–1927 m. – LSDP Kauno organizacijos sekretorius, 1924–1927 m. – Kauno miesto savivaldybės tarybos narys. 1925 m. LSDP XII suvažiavime išrinktas kandidatu į Centro komiteto narius. 1926 m. – III Seimo atstovas.

1927 m. rugsėjo 9 d. – Tauragės pučo organizatorius ir vadovas. Sukilimui pralaimėjus, bandant suimti Moniškių kaime, Ruzgo sodybos klojimo antrame aukšte, nušovė kariai. Vykdant apžiūrą po javais pakastame jo švarke buvo rasta 20 000 litų – du pakeliai po 10 000.
| Putoėjo nacionalinis parkas |
| --- |
| IUCN II kategorija (nacionalinis parkas) |
|   |
| **Vieta:** | Tailandas |
| 

Žemėlapis rodantis Putoėjo nacionalinis parkas vietą.Putoėjo nacionalinis parkas

  |
| **Koordinatės:** | 15°00′50″ š. pl. 99°26′20″ r. ilg.﻿ / ﻿15.01389°š. pl. 99.43889°r. ilg.﻿ / 15.01389; 99.43889Koordinatės: 15°00′50″ š. pl. 99°26′20″ r. ilg.﻿ / ﻿15.01389°š. pl. 99.43889°r. ilg.﻿ / 15.01389; 99.43889 |
| **Plotas:** | 317,48 km² |
| **Įkurtas:** | 1987 |

**Putoėjo nacionalinis parkas** (taj. อุทยานแห่งชาติพุเตย) – nacionalinis parkas vakarų Tailande, Sufanburio provincijoje. Parkas įkurtas 1987 m. rugsėjo 30 d.

Vieta
-----

Parkas užima 317,48 km² ir apima Dančango (Dan Chang) apylinkes, 100 km į šiaurės vakarius nuo provincijos centro Sufanburio.

Flora ir fauna
--------------

Putoėjo nacionaliniame parke vyrauja drėgni atogrąžų, lapuočių ir mišrūs miškai. Iš retų augalų parke sutinkama: Afzelia xylocarpa, Vietnaminė pušis (Pinus merkusii), bukalapis sparnenis (Dipterocarpus obtusifolius), gumbuotasis sparnenis (Dipterocarpus tuberculatus), kietavaisė ksilija (Xylia xylocarpa), tamsioji dalbergija (Dalbergia oliveri), stambiavaisis koralmedis (Pterocarpus macrocarpus) ir daug bambukų.

Parke gyvena: Indokininis tigras, šernas, Indijos muntjakas, baltarankis gibonas, Malajinis lokys, loris (Nycticebus bengalensis), dygliatriušis, palminis musangas, makakos, karališkoji kobra ir kt.

Įžymiausios vietos
------------------

* 200–300 metų amžiaus Vietnaminių pušių (Pinus merkusii) miškas (1 376 medžiai).
* Pukrathingo (Phu Krathing), Tafoenkhlio (Taphoen Khli) ir Tatjajo (Tat Yai) kriokliai.
* Nakhi (Nakhi), Minojo (Mi Noi), Hoiraja (Hoi Raya) ir Fajajo (ha Yai) urvai.

Išnašos
-------

1. ↑  Afzelia xylocarpa Archyvuota kopija 2010-05-06 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Parko svetainė Archyvuota kopija 2013-05-22 iš Wayback Machine projekto.
* Tailando nacionaliniai parkai Archyvuota kopija 2013-05-23 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 56°03′33″š. pl. 22°35′08″r. ilg.﻿ / ﻿56.0591°š. pl. 22.5855°r. ilg.﻿ / 56.0591; 22.5855

|  |
| --- |
| **Tryškių Lazdynų Pelėdos gimnazija** |
| Tryškių Lazdynų Pelėdos gimnazija herbasTryškių Lazdynų Pelėdos gimnazija herbas |
| Tryškių Lazdynų Pelėdos gimnazija |
| **Adresas** | Lazdynų Pelėdos g. 20, Tryškiai |
| **Direktorius(-ė)** | Juozas Maneikis |
| **Mokinių skaičius** | 334 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 39 |

**Telšių rajono Tryškių Lazdynų Pelėdos gimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Tryškiuose (Telšių raj.), Lazdynų Pelėdos g. 20, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 9058158. Pavadinta rašytojos Lazdynų Pelėdos vardu.

Istorija
--------

Mokykla įkurta 1940 m. 1992 m. jai suteiktas Lazdynų Pelėdos vardas.

Direktoriai
-----------

* Juozas Maneikis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Bendra informacija. Tryskiumokykla.lt (tikrinta 2022-10-07).
2. ↑  Projektas „Lazdynų Pelėdos takais". 2022-09-16, Tryskiumokykla.lt (tikrinta 2022-10-07).

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
**Povilas Žemaitis** (1928 m. rugpjūčio 7 d. Eimantų k. Eržvilko valsč. Tauragės apskr.) – choro dirigentas ir pedagogas.

Biografija
----------

Pirmąsias muzikos žinias gavo iš Pašaltuonio parapijos vargonininko Izidoriaus Sabono. 1946 m. įstojo į Kauno muzikos mokyklą mokytis vargonuoti, o 1948–1952 m. Juozo Gruodžio muzikos mokykloje mokėsi choro dirigavimo (dėst. A. Ceičys) ir kartu lankė vakarinę mokyklą. 1961–1966 m. choro dirigavimą studijavo neakivaizdiniu būdu Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. Klemenso Griauzdės klasė).

Pedagoginį darbą Kaune pradėjo dirbti nuo 1949 metų: buvo vaikų darželio muzikos vadovas, 8-osios, 16-osios ir 4-osios vidurinių mokyklų muzikos mokytojas ir chorų vadovas. Ypač vaisingas 1958–1965 m. jo darbas Kauno 4-ojoje vidurinėje mokykloje. Vadovavo dideliems vaikų chorams, vyresniųjų klasių mišrųjį chorą parengė 1955 m. respublikinei dainų šventei. Keletą metų buvo Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto muzikos mokytojų specialybės studentų praktikos vadovas.

1956–1966 m. – Kauno profsąjungų kultūros rūmų vaikų (vėliau berniukų) choro (60–70 dalyvių) vadovas. Berniukus išmokė nemaža įvairių kūrinių, koncertų surengė Kaune, 1965 m. dainavo Lenkijoje (Bialystoke). Chorą parengė 1960, 1964 ir 1965 m. respublikinėms dainų šventėms, 1961 m. Kauno miesto apžiūroje ir 1964 m. – I respublikinės moksleivių dainų šventės konkurse su juo pelnė pirmąsias vietas. Taip pat vadovavo Kauno fabriko „Baltija" moterų chorui ir Kauno miesto milicijos valdybos vyrų chorui, Jonavos baldų kombinato moterų chorui. 1966–1989 m. – Kauno projektuotojų moterų choro „Indraja" chormeisteris, kelerius metus – ir Lietuvos žemės ūkio akademijos studentų mišriojo choro „Daina" chormeisteris.

1965–1967 m. Vilniaus valstybinio universiteto Kauno bendrųjų mokslų fakultete dėstė muziką ir dainavimą. Nuo 1965 m. – Kauno J. Gruodžio aukštesniosios muzikos mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas; ten buvo vakarinio skyriaus vedėjas, vadovavo merginų chorui, išugdė būrį jaunųjų chorvedžių.

Parengė muzikos mokymo metodinių priemonių, dalyvavo Kauno miesto ir respublikiniuose pedagoginiuose skaitymuose. Buvo Kauno miesto muzikos mokymo metodinės komisijos pirmininkas, chorų apžiūrų vertinimo komisijų pirmininkas arba narys, Kauno miesto dainų švenčių dirigentas.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
**Benedikta Pučkytė** (1959 m. sausio 2 d. Miesteliškių k. Pasvalio r.), muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija
----------

1970–1975 m. mokėsi Pasvalio vaikų muzikos mokykloje (P. Januškos akordeono klasė). Baigusi Pumpėnų vidurinę mokyklą, 1977–1981 m. choro dirigavimo mokėsi Panevėžio J. Švedo pedagoginėje muzikos mokykloje (dėst. B. Abromavičienė ir E. Šeduikytė). 1981–1989 m. choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. P. Vailionio klasė).

1981–1984 m. Panevėžio 14-osios vidurinės mokyklos muzikos mokytoja, jaunučių, jaunių, merginų chorų ir vokalinių ansamblių vadovė. 1984–1988 m. Panevėžio 22-ojo vaikų lopšelio – darželio muzikos vadovė.

Nuo 1982 m. Panevėžio vaikų muzikos mokyklos mokytoja, 1982–1994 m. jaunių choro vadovė. Chorą paruošė Panevėžio miesto dainų šventėms ir kitiems kultūros renginiams, 1985 ir 1987 m. respublikinėms dainų šventėms (konkursuose pelnė antrąsias vietas), 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei ir 1993 m. Lietuvos jaunimo mažajai dainų šventei Vilniuje. Choras daug koncertavo, giedojo bažnyčiose, dalyvavo religinės muzikos festivaliuose; jo koncertinėse programose buvo ir sudėtingesnių kūrinių. 1992 m. muzikos mokykloje pagal individualų projektą įsteigė choro klasę. Suorganizvo ir 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventei parengė Panevėžio miesto jaunių chorą. 1995 m. jai suteikta vyresniosios muzikos mokytojos kvalifikacijos kategorija.

1989–1991 m. B. Pučkytė – Panevėžio J. Švedo pedagoginės muzikos mokyklos ir 1991–1993 m. Politechnikos aukštesniosios mokyklos dėstytoja.

Nuo 1995 m. Panevėžio rajono kultūros, švietimo ir sporto skyriaus inspektorė – metodininkė. 1985–1995 m. laikotarpiu vadovavo Panevėžio miesto ir rajono įvairiems meno mėgėjų kolektyvams.

Nuo 1985 m. Panevėžio miesto dainų švenčių dirigentė, Panevėžio regiono chorvedžių tarybos narė, rajono įvairių kultūros renginių organizatorė, chorų ir vokalinių ansamblių konsultantė, Lietuvos chorų sąjungos narė.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Geriausia Lietuvos sportininkė 2009, 2010 m. - Simona Krupeckaitė (nuotraukoje - 2010 m. kovo 28 d. per Pasaulio pirmenybes)
**Sportininkas** – žmogus, sistemingai besitreniruojantis, dalyvaujantis sporto varžybose, siekiantis kuo geresnių sporto rezultatų, nuosekliai didinantis savo sportinį meistriškumą.

Rūšys
-----

Pagal sportavimo profesionalumą – sportininkas mėgėjas ir sportininkas profesionalas.

Pagal sporto šakas – krepšininkas (krepšinis), futbolininkas, rankininkas ir t. t.

Sportininkas profesionalas
--------------------------

Sportininkas profesionalas – sportininkas, už rengimąsi varžyboms ir dalyvavimą jose gaunantis atlygį iš sporto organizacijos, su kuria jis yra sudaręs sportinės veiklos sutartį.

Sportininkų ugdymas
-------------------

Sportininkus ugdo specialūs jų ugdymo centrai. Tai gali būti sporto mokymo įstaiga, sporto centras, specializuota vienos ar kelių sporto šakų įstaiga, kuri gali vykdyti neformalųjį vaikų bei suaugusiųjų švietimą, rengia tam tikros kvalifikacijos sportininkus ir sportuotojus, taip pat atlieka kitas steigėjų jiems priskirtas funkcijas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kūno kultūros ir sporto įstatymas
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Sporogono sandara

  

**Sporogonas** – samanų nelytinės kartos organas, produkuojantis sporas. Sudarytas iš kotelio, sporinės ir gaubtuvėlio.

Sporogono kotelis gali būti įvairaus ilgio, lygus arba karpotas. Kartais kotelis būna labai redukuotas. Pagrindinė kotelio funkcija – išlaikyti sporinę, kurioje susiformuoja sporos ir jas išbarstyti. Sausu oru kotelis įvijai susisuka apink savo ašį, o sudrėkus ima sukiotis ir taip išbarsto sporas. Ypač ryškiai sukiojasi jautriojo perkūnrugio sporogono kotelis su sporine.

Svarbiausia sporogono dalis – **sporinė**, t. y. dėžutė, kurioje susidaro sporos. Formos atžvilgiu sporinės gana įvairios: rutulinės, kiaušiniškos, ovalinės, kriaušės pavidalo, cilindrinės ir kt. Neretai jos būna išilgai vagotos, palinkusios, nusvirusios. Pačią sporinę sudaro kaklelis, urna, žiedelis ir dangtelis. Kakleliu ji pereina į sporogono kotelį. Gaubtuvėlis uždengia sporinę iš viršaus. Jam nukritus išbyra sporos. Pats gaubtuvėlis gali būti plikas, plaukuotas, su sveikais arba įskeltais kraštais. Pagal formą gaubtuvėlis gali būti trumpas ir bukas, ištįsęs ilgyn, nusmailėjęs, tiesus arba lenktas. Prie sporinės įėjimo yra viena arba kelios eilės dantelių, sudarančių savotišką aparatą – **peristomą**, kuris atidaro ir uždaro įėjimą į sporinę ir reguliuoja sporų byrėjimą.

Sporogonas
**Gasparas Barauskas** (lenk. *Gaspar Borowski*, 1785 m. Gardino apskr. – m. po 1854 m. Balstogė) – lietuvių tapytojas.

Biografija
----------

1801-1807 m. mokėsi Vilniaus universitete pas P. Smuglevičių. 1808 m. tobulinosi Paryžiaus dailės akademijoje. 1810 m. gavo meno kandidato laipsnį.

1810-1812 m. mokytojavo Kaune, Minske, nuo 1813 m. – Balstogėje.

Kūryba
------

Nutapė portretų (P. Smuglevičius, J. I. Kraševskis, J. Koženiovskis), peizažų, religinės, buitinės („Karčiama Vilniuje", „Čigonų grupė") ir mitų tematikos paveikslų, sienų tapybos kompozicijų („Apolonas, apsuptas mūzų", iki 1812 m. „Kristus ant kryžiaus"). Kūryba klasicistinė, ankstyvąją kūrybą veikė barokas, būdinga monumentalios formos, ramios figūrų pozos, prislopintos spalvos; ryški P. Smuglevičiaus įtaka.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Raimonda Širvinskienė. *Gasparas Barauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 637 psl.
| Karolis IV su šeima |
| --- |
|  |
| Menininkas | Fransiskas Goja |
| Metai | 1800 |
| Meno kryptis | Romantizmas |
| Medžiagos, technika | aliejinis paveikslas, drobė |
| Matmenys | 280 cm × 336 cm |
| Miestas (vieta) | Madridas |
| Muziejus | Prado muziejus |

**Karolis IV su šeima** (**Karolio IV šeima**) – ispanų dailininko Fransisko Gojos (1746–1828) grupinis portretas, vaizduojantis Ispanijos karalių Karolį IV su šeima. Yra Prado muziejaus kolekcijose.

Apie paveikslą
--------------

Ceremoninis paveikslas, vaizduojantis viso ūgio Ispanijos karalių Karolį IV su šeima, buvo sukurtas 1800 m. Karalius Karolis IV nesidomėjo valstybės valdymu, jis vėliau pasakė Napoleonui: „*Kiekvieną dieną, be pertraukos, ir žiemą, ir vasarą, aš medžiodavau iki vidudienio, valgydavau ir iškart grįždavau į medžioklę iki vakaro. Manuel Godoy man pranešdavo apie įvykius ir aš eidavau miegoti tam, kad kitą dieną vėl pradėti tą pačią rutiną, nebent svarbios ceremonijos tai nutraukdavo*". Karalienė Marija Luiza Parmietė apibūdinama į tuštybę pasinėrusia, siekiančia bet kokia kaina kuo didesnės prabangos asmenybe.

Fransiskas Goja pavaizdavo karališkosios šeimos narius visoje jų prabangių kostiumų, apdovanojimų ir juvelyrinių papuošalų didybėje. Paveikslo centre vaizduojama karalienė Marija Luiza Parmietė su vaikais Francisco de Paula (1794–1865) ir María Isabel (1789–1848). Kairėje, mėlynai apsirengęs, vaizduojamas Astūrijos princas, būsimasis karalius Ferdinandas VII. Prie jo esantis vaikas yra antrasis pagal eiliškumą sosto įpėdinis Carlos María de Isidro (1788–1855), karaliaus sesuo infanta María Josefa (1744–1801) ir nenustatytos tapatybės moteris, kuri pasisukusi į karalienę. Gali būti, kad tai būsimoji Ferdinando VII žmona. Tuo metu jie nebuvo susituokę ir galbūt dėl to oficialiame karališkosios šeimos portrete ji sąmoningai taip pavaizduota. Dešinėje vaizduojami: iškart už Karolio IV jo brolis Antonio Pascual (1755–1817), profiliu vyresnioji Karolio IV duktė, Portugalijos karalienė Carlota Joaquina (1775–1830), grupė pačioje dešinėje − Karolio IV duktė, Parmos princesė Marija Luiza (1782–1824) su sūnumi Carlos Luis (1799–1883) ant rankų ir vyru Luisu de Burbonu (1773–1803), būsimu Etrurijos karaliumi. Paveiksle Fransiskas Goja įtraukė savo paties portretą – tai vyras šešėlyje už Ferdinando VII.

Tarp paveikslo pirmtakų galima išskirti Diego Velaskeso „Freilinas" ir Louis-Michel van Loo paveikslą „Pilypas V su šeima". Paveikslas dokumentuotas 1814 m. buvęs karališkuosiuse rūmuose, nuo 1824 m. perkeltas į Prado muziejų.

Literatūra
----------

* Carr-Gomm, Sarah. Francisco de Goya. 2005, ISBN 978-1-78042-291-6, p. 27

Nuorodos
--------

* Prado muziejaus svetainė
* smarthistory.khanacademy.org Archyvuota kopija 2014-10-06 iš Wayback Machine projekto.
**Sąjungos muitinės kodeksas** – teisės normos, nustatančios visų Europos Sąjungos valstybių narių muitinių veiklą. Sąjungos muitinės kodeksas buvo patvirtintas Europos Tarybos 2013 m. spalio 9 d. reglamentu Nr. Nr. 952/2013.

Bendrijos muitinės kodeksui įgyvendinti Europos Tarybos 1993 m. liepos 2 d. reglamentu Nr. 2454/93 buvo patvirtintos jo įgyvendinimo nuostatos.

Vadovaujantis Bendrijos muitinės kodeksu ir jo įgyvendinimo nuostatomis Lietuvoje buvo priimtas Lietuvos Respublikos Muitinės įstatymas, įsigaliojęs 2004 m.

Pagrindinės nuostatos
---------------------

Europos Sąjungoje valstybių narių muitinių veikla remiasi muitų sąjunga, t. y. visoms už muitinės veiklą atsakingoms institucijoms galioja bendros teisės normos, šiuo atveju – Bendrijos muitinės kodeksas.

Į šį kodeksą buvo sujungti iki jo priėmimo galioję daugelis Bendrijos reglamentų ir direktyvų, taip pat daug teisės aktų buvo perkelti į Bendrijos muitinės kodekso įgyvendinimo nuostatas.

Bendrijos muitinės kodekse išdėstytos bendrosios taisyklės ir procedūros, užtikrinančios tarifų ir kitų Bendrijos lygyje taikomų priemonių, susijusių su Bendrijos ir trečiųjų šalių prekyba, įgyvendinimą, kodeksas taip pat apima bendrosios žemės ūkio ir prekybos politikos priemonių įgyvendinimą.

Bendrijos muitinės kodeksas taikomas prekybai tarp Bendrijos ir trečiųjų šalių, taip pat prekėms, kurioms taikomos Europos anglių ir plieno bendrijos steigimo sutartis, Europos ekonominės bendrijos steigimo sutartis arba Europos atominės energijos bendrijos steigimo sutartis.

Išnašos
-------

1. ↑  Sąjungos muitinės kodeksas
2. ↑  Bendrijos muitinės kodekso įgyvendinimo nuostatos[neveikianti nuoroda]
3. ↑  Lietuvos Respublikos muitinės įstatymas
| Vošita |
| --- |
|  Laivybinis šliuzas Vošitoje (Kolambija, Luiziana) |
| **Ilgis** | 973 km |
| **Baseino plotas** | 65 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 687 m³/s |
| **Ištakos** | Vošitos kalnai |
| **Žiotys** | Raudonoji upė |
| **Šalys** |  Jungtinės Valstijos |
|  |
|  **Vikiteka** | Vošita |

**Vošita** (angl. *Ouachita River*) – upė Jungtinių Amerikos Valstijų pietuose, Arkanzaso ir Luizianos valstijose; Raudonosios upės kairysis intakas (Misisipės baseinas). Prasideda Vošitos kalnuose vakarų Arkanzase. Aukštupyje teka į rytus, toliau į pietus lygumomis. Žemupio ruožas nuo intako Tenso žiočių vadinamas Juodąja upe (*Black River*). Įteka į Raudonąją upę prie Džonsvilio.

Didžiausi intakai: Mažasis Misūris, Salinas, Bartolomju, Tensas (kairieji); Kadas (dešinysis).

Vošitos baseinas
Vošita laivuojama žemiau Arkadelfijos. Aukštupyje upė patvenkta, sudaryti Vošitos, Hamiltono tvenkiniai. Prie upės įsikūrę Hot Springso, Monro miestai.

Upė pavadinta pagal indėnus vošitus (vašitus), priklausiusius kadams.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  *Ouachita*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVII (On-Peri). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2010
| ***Chameleonas*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | The Chameleon |
| Kilmės šalis |  Kanada Prancūzija JAV |
| Režisierius | Jean-Paul Salomé |
| Scenaristas (-ai) | Natalie Carter Jean-Paul Salomé |
| Metai | 2010 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 94 min. |
| Kalba | anglų ir prancūzų |
| **IMDb įrašas** |

**Chameleonas** (angl.  *The Chameleon*) – 2010 m. sukurtas tikra istorija paremtas filmas apie Frédéric Bourdin, žmogų, kuris visoje Europoje pagarsėjo tuo, kad įvairiose šalyse gyvendavo pasisavinęs kitų žmonių tapatybes.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Marc-André Grondin - Frederikas Fortinas / Nikolas Markas Rendelas
* Famke Janssen – FTB agentė Dženifer Džonson
* Ellen Barkin – Kimberlė Miler
* Emilie de Ravin – Keitė Džensen
* Tory Kittles – Denas Praisas
* Brian Geraghty – Brajenas Džensenas
* Nick Stahl – Brendonas Keriganas

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Praėjus 4 metams po to, kai buvo paskelbtas dingusiu be žinios, Prancūzijoje apsireiškia 16-metis Nikolas Markas Rendelas, tvirtinantis, kad buvo pagrobtas ir iš JAV nugabentas į Europą.

Kadangi praėjo keletas metų, kai kurie artimieji (sesuo Keitė) jį pripažįsta Nikolu, kiti (brolis ir motina) ignoruoja, tačiau visa ši istorija kelia įtarimų FTB, kurie įsitikinę, kad atsiradęs asmuo nėra tas, kuo dedasi. Atlikus DNR tyrimą paaiškėja, kad taip ir yra, tačiau dar keisčiau, kad net ir gavusi įrodymų, šeima neskuba Nikolo atsižadėti...
| Chan Tengri |
| --- |
| Chan Tengri iš Kirgizijos pusėsChan Tengri iš Kirgizijos pusės |
| **Aukštis** | 7010 m |
| **Žemynas** | Azija |
| **Šalys** | Kazachstano vėliava Kazachstanas, Kinijos vėliava Kinija, Kirgizijos vėliava Kirgizija |
| **Kalnynas** | Tianšanis |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Chan Tengri

  |
| **Koordinatės:** | 42°12′39″ š. pl. 80°10′30″ r. ilg.﻿ / ﻿42.21083°š. pl. 80.17500°r. ilg.﻿ / 42.21083; 80.17500Koordinatės: 42°12′39″ š. pl. 80°10′30″ r. ilg.﻿ / ﻿42.21083°š. pl. 80.17500°r. ilg.﻿ / 42.21083; 80.17500 |

**Chan Tengri** (kaz. *Хан Тәңірі*, kirg. *Хан-Теңири*, kin. 汗腾格里峰) – viršukalnė Vidurinėje Azijoje, rytinėje centrinio Tianšanio kalnų dalyje, Tengri Tago kalnagūbryje. Ties šiuo kalnu susikerta Kinijos (Uigūrija), Kirgizijos ir Kazachstano sienos. Aukštis – 7010 m, tačiau atmetus ledo kepurę – 6995 m. Kazachstane tai yra aukščiausia vieta, tai antras pagal aukštį kalnas Tianšanyje (po Pergalės viršukalnės) ir toliausiai į šiaurę nutolęs, kalnas viršijąs 7000 m aukštį.

Kalnas piramidės formos, nuolat padengtas sniego ir gausių ledynų (bendras jų plotas 2500 km²). Didžiausias ledynas – Inylčekas.

Chan Tengri tiurkų kalbomis reiškia „dangaus valdovas" arba „valdovas Tengri". Senovės tiurkų religijoje tengrizme Tengri laikytas pasaulio, dangaus skliauto valdovu, o kalnas lyg buvęs jo buveine, šventviete, pasaulio ašimi.

Kalnas buvo žinomas nuo senovės, tačiau šaltiniuose paminimas nuo 1857 m. kai prie jo lankėsi žymus rusų keliautojas Piotras Semionovas-Tianšanskis. Tačiau per klaidą keliautojas Chan Tengri įvardino ne tą viršūnę, nes tiurkai tokiu vardu iš tiesų vadino dabartinę Pergalės viršukalnę. Tikrasis dabartinio Chan Tengri pavadinimas buvęs ***Kanto***. Dėl šios klaidos buvo kilęs nesusipratimas tarp Kinijos ir Kirgizijos dėl valstybinės sienos.

Į kalną pirmasis įkopė (1931 m.) rusų alpinistas Michailas Pogrebeckis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Chan Teñgri*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
2. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 466

Kalnas Kirgizijos pašto ženkle
**Hagioterapija** (gr. hagios 'šventas' + gr. therapeia 'gydymas; slaugymas') - religinės pakraipos mokymas, tyrinėjantis dvasines žmogaus plotmes, jų pažeistumą ir gydymo galimybes.

Jis dar vadinamas „šventumo terapija", nes teigia, kad tyrinėja ir gydo žmogaus sielos dalį, kurią, pagal Bibliją ir krikščionybę, Dievas sukuria žmogaus pradėjimo metu ir kuri yra vadinama *dvasine siela*. Remiantis jos kilme, susijusia su Dievu, kuris yra šventas, laikoma, kad ir dvasinė žmogaus dalis taip pat yra šventa.

Hagioterapija nėra psichoterapija ar pastoracinė Katalikų bažnyčios veikla. Tai yra autonomiška veikla, pasak jos praktikuotojų paremta dvasinės žmogaus plotmės tyrimais. Ji naudojama kartu su psichoterapija įvairioms priklausomybėms bei dvasinėms žaizdoms gydyti.

Hagioterapijos pradininkas yra dr. Tomislav Ivančić (Kroatija).

Nuorodos
--------

1. ↑  Hagiotherapy Archyvuota kopija 2009-07-18 iš Wayback Machine projekto.

### Daugiau apie hagioterapiją

1. S. Nadj, B. Vuksan-Ćusa, M. Marinović and L. Murgić (2008) Benefit of hagiotherapy for a war veteran suffering of PTSD: Case - report. Poster Session III: Other Psychotherapy [neveikianti nuoroda].
2. Hagiotherapy.
| Hadsono ugnikalnis |
| --- |
|  |
|  |
| Šalis | Čilė Čilė |
|  |
| Aukštis | 1950 m |
|  |
| Tipas | stratovulkanas |
|  |
| Amžius |  |
|  |
| Aktyvumas | aktyvus |
|  |
| Paskutinisišsiveržimas | 2011 m. |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.

  |
| **Koordinatės:** | 45°54′0″ p. pl. 72°58′0″ v. ilg.﻿ / ﻿45.90000°š. pl. 72.96667°r. ilg.﻿ / 45.90000; 72.96667Koordinatės: 45°54′0″ p. pl. 72°58′0″ v. ilg.﻿ / ﻿45.90000°š. pl. 72.96667°r. ilg.﻿ / 45.90000; 72.96667 |

**Hadsono ugnikalnis** (isp. *Volcán Hudson*) – ugnikalnis (stratovulkanas) Čilės pietuose, Aiseno regione, 137 km į pietus nuo Kojahaikės, 15 km nuo Ramiojo vandenyno, Patagonijos Anduose. Aukštis – 1950 m. Tai vulkaniškai aktyvi kaldera, kurios kraterio plotis – 500 m. Hadsono ugnikalnis dabar yra 3 km pločio plynaukštė, padengta ledu. Pavadintas Čilės hidrologo, keliautojo Francisco Hudson garbei.

Ugnikalnis nuo seno buvo aktyvus. Nustatyta, kad smarkūs jo išsiveržimai įvyko 4750 ir 1890 m. pr. m. e. išnaikinę daug gyvosios gamtos Patagonijoje. Ryškesni išsiveržimai įvyko 1891 ir 1987 m. o 1991 m. įvyko Plinijaus tipo išsiveržimas: išmesta 4,3 km³ medžiagų, ištirpo didelė dalis ledyno, taip sukeliant didelius laharus. Pelenai krito Čilėje, Argentinoje, Folklando salose, pelenų sluoksnis vietomis siekė 15 cm. Nors dėl vietovės atokumo žmonės nenukentėjo, pelenai apnuodijo vandenis ir pražudė daug avių. Hadsono ugnikalnis smarkiai padidino atmosferos taršą, kurią jau buvo sukėlęs Pinatubo išsiveržimas tais pačiais metais.

2011 m. spalio 31 d. įvyko nedidelis išsiveržimas.

Nuorodos
--------

* Hadsono ugnikalnis Global Volcanism Program. Smithsonian Institution
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Aljė |
| --- |
| Upė ties Monistro d'Aljė Upė ties Monistro d'Aljė |
| **Ilgis** | 421 km |
| **Baseino plotas** | 14 321 km² |
| **Vidutinis debitas** | 140 m³/s |
| **Ištakos** | Centrinis masyvas |
| **Žiotys** | Luara |
| **Šalys** | Prancūzija |
|  |
|  **Vikiteka** | Aljė |

**Aljė** (pranc. *Allier*, oks. *Alèir*) – upė centrinėje Prancūzijoje; Luaros kairysis intakas. Prasideda Centriniame masyve, į pietus nuo Lanžonjė. Teka šiaurės kryptimi (Lozero, Piui de Domo, Aukštutinės Luaros, Aljė, Šero, Nievro departamentais). Įteka į Luarą netoli Nevero.

Svarbiausi intakai:

* Alanjonas, Sjūlas (kairieji)
* Senjūras, Doras (dešinieji)

Upė vandeningiausia būna žiemą, ypač sausio-vasario mėnesiais. Vasarą nusenka. Aljė upė yra viena iš nedaugelio Pietų Europos upių, kur natūraliai gyvena kiršliai.

Miestai prie Aljė: Lanžonjė, Lanžakas, Briudas, Isuaras, Kurnon d'Overnė, Viši, Mulenas.