recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Prelomčiškės piliakalnis |
| --- |
|  |
| 

Prelomčiškės piliakalnisPrelomčiškės piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°18′45″ š. pl. 23°39′18.5″ r. ilg.﻿ / ﻿54.31250°š. pl. 23.655139°r. ilg.﻿ / 54.31250; 23.655139Koordinatės: 54°18′45″ š. pl. 23°39′18.5″ r. ilg.﻿ / ﻿54.31250°š. pl. 23.655139°r. ilg.﻿ / 54.31250; 23.655139 |

 |
| Vieta | Lazdijų rajonas |
| Seniūnija | Teizų seniūnija |
| Plotas | 16,5 x 35 |
| Naudotas | I tūkstantmetis - XIII a. |
| Žvalgytas | 1954 |
| Registro Nr. | AR600 / 22947, 22948, 5318 / A190KP |

**Prelomčiškių piliakalnis su gyvenviete**, *Eglynai* – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 22948) Lazdijų rajono savivaldybės teritorijoje, Prelomčiškės kaime, Teizų seniūnija. Pasiekiamas važiuojant keliu Metelytė – Zebrėnai, Dusios ežero pietvakariniu krantu – yra kairėje, pervažiavus upelį ties sodyba dešinėje.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas Dusios ežero vakariniame krante, ties bevardžio upelio žiotimis esančioje kalvoje. Aikštelė ovali, orientuota šiaurės – pietų kryptimi, 16,5 m ilgio, 35 m pločio. Jos pietiniame krašte supiltas 40 m ilgio, 4 m aukščio, 15 m pločio pylimas, kurio išorinis 7 m aukščio šlaitas leidžiasi į 3 m pločio, 0,5 m gylio griovį, už kurio yra antras 1 m aukščio, 6 m pločio pylimas. Jo išorėje iškastas antras 3 m pločio griovys. Šlaitai statūs, 9-10 m aukščio.

Piliakalnis apardytas ariant, išorinis pylimas ir grioviai beveik sunaikinti. Dabar jis dirvonuoja, parengtas lankymui: iš šiaurinės pusės per upelį padarytas tiltelis, šalia jo pastatytos skulptūros, toliau į šiaurę - automobilių stovėjimo aikštelė, stendas. 

Pietinėje, vakarinėje ir šiaurinėje papėdėse, 3 ha plote, yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta grublėtos keramikos.

Tyrimai
-------

1954 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - XIII a. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 4,16 ha. Fizinio apsaugos zonos pozonio plotas 1 049 000 m².

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Atesninkų piliakalnis 7 km | Riečių piliakalnis 18 km | Obelytės piliakalnis 8,5 km |  |
| Maišymų piliakalnis 12 km |  | Papėčių piliakalnis 9 km |
| Verstaminų IV piliakalnis 4,5 km | Ežerėlių piliakalnis 9 km | Paliūnų piliakalnis 13 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 140 (Nr. 601)

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.143
* Juozapas Radziukynas. Suvalkų redybos pilekalniai su žemlapiu. Varšuva. 1909, p. 67.
* Petras Tarasenka. Užnemunės krašto piliakalniai. Vilnius. 1997, p. 66-67.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Prelomčiškė
| Radviliškio vėjo malūnas |
| --- |
| Malūnas 2019 m. |
| 

Radviliškio vėjo malūnasRadviliškio vėjo malūnas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°47′31″š. pl. 23°32′16″r. ilg.﻿ / ﻿55.791899°š. pl. 23.537681°r. ilg.﻿ / 55.791899; 23.537681Koordinatės: 55°47′31″š. pl. 23°32′16″r. ilg.﻿ / ﻿55.791899°š. pl. 23.537681°r. ilg.﻿ / 55.791899; 23.537681 |

 |
| Vieta | Radviliškio rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Radviliškio seniūnija |
| Plotas | 1608 m² |
| Naudotas | nuo XIX a. pab. |
| Registro Nr. | u. k. 11100 / IV502 |

**Radviliškio vėjo malūnas** – kepurinis medinis vėjo malūnas su daline technologine įranga, stovintis šalia Radviliškio, priemiestiniame Vaidulių kaime, Parko g. apie 2 km į pietus nuo miesto centro, kitoje geležinkelio pusėje. Pasiekiamas iš Basanavičiaus gatvės.

1993 m. vasario 18 d. malūnas įrašytas į LR Kultūros vertybių registrą. 2019 m. duomenimis, malūno būklė buvo prasta – neišlikę sparnai, apeigos tiltelis, prakiuręs stogas, objektas priklausė privatiems asmenims.

Istorija
--------

Malūnas pastatytas XIX a. pabaigoje, restauruotas 1984-1985 m. Literatūroje nurodoma, kad prie šio malūno 1919 m. lapkričio 22 d. įvyko Lietuvos savanorių kariuomenės Radviliškio kautynės su bermontininkais. Šalia pastatytas atminimo koplytstulpis ir pasodinta 70-ies ąžuolų giraitė.

Architektūra
------------

Vėjo malūnas aštuoniakampio plano, 4 aukštų su aštuoniakampe, kupolo formos kepure, dengta skiedromis ir lentelėmis. Fasaduose įrengtos stačiakampės langelių, stačiakampės durų, skirtų išeiti ant apeigos tiltelio (neišlikęs), angos. Pirmasis aukštas lauko akmenų mūro, su arkinėmis įėjimo durimis, raudonomis plytomis puoštais jų angokraščiais. Aukštesnės sienos medinės, karkasinės konstrukcijos. Iš technologinės įrangos išlikusios dvi girnų verpstės su stovais antrajame malūno aukšte

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Objekto Nr. 11100 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. ↑  Kultūros paveldo svarba ir reikšmė Radviliškio rajone: skrydis Radviliškio vėjo malūnų sparnais
3. ↑  Istorinį mūšį primins ąžuolynas

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Radviliškio vėjo malūnas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Radviliškio vėjo malūnas (*malunai.lt*)
Koordinatės: 55°04′25″š. pl. 22°34′57″r. ilg.﻿ / ﻿55.0736°š. pl. 22.5826°r. ilg.﻿ / 55.0736; 22.5826

|  Smalininkų evangelikų liuteronų bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Tikėjimo srovė** | liuteronai |
| **Savivaldybė** | Jurbarko rajonas |
| **Gyvenvietė** | Smalininkai |
| **Adresas** | Nemuno g. 36 |
| **Statybinė medžiaga** | Mūras |
| **Pastatyta** | 2004 m. |
| **Klebonas** | Mindaugas Kairys |

**Smalininkų evangelikų liuteronų bažnyčia** – evangelikų liuteronų maldos namai, esantys Smalininkų mieste, Nemuno g. 36, nuo 2004 m. įsikūrę buvusių kultūros namų pastate. Senosios bažnyčios vietoje, Nemuno ir Parko gatvių kampe, pastatytas paminklas su dideliu varpu ir paminkliniu akmeniu. Čia stovėjusio ir suniokoto paminklo žuvusiems Pirmajame pasauliniame kare parapijiečiams atminti fragmentas išsaugotas šalia dabar stovinčių maldos namų.

Interjeras

Istorija
--------

Deguto (smalos) gamintojų miestelyje liuteronai įsikūrė XV a. tačiau iki pat XIX a. vid. jie buvo pavaldūs Viešvilės parapijai. Pradžioje pamaldos rengtos nuomojamose patalpose, o surinkus 30 tūkst. markių 1878 m. ant kalvelės pastatyta bažnyčia. Pastatas buvo neoromaniškosios architektūros, raudonų plytų, nišoje, virš centrinio įėjimo, suprojektuoto bokšte, buvo įkomponuota danų skulptoriaus Bertelio Thorvaldseno statula Laiminantis Kristus. Altorius, sakykla, vargonai buvo papuošti medžio pjaustiniais. Turėjo vieną varpą.

Per Antrąjį pasaulinį karą bažnyčia apgriauta, o atėjus Raudonajai armijai parapija išnyko. Vėliau bažnyčios plytos išardytos. 1989 m. rugsėjo 27 d. buvo įregistruota Smalininkų-Viešvilės evangelikų liuteronų bendruomenė. Pamaldas laikyti leista vidurinės mokyklos sporto salėje, kur anksčiau buvo evangelikų liuteronų pagalbos namai vargstantiems. Religinė veikla šiame pastate prasidėjo 1995 m. liepos 2 d. Bažnyčia nuolatinio kunigo neturėjo, todėl ją aptarnaudavo atvažiuojantys kunigai: Jonas Okas, M. Sabutis (būsimasis vyskupas), M. Dikšaitis, E. Šulcas. 1998 m. rudenį nuolat pradėjo dirbti kun. Mindaugas Kairys. Jis rūpinosi sugrąžintų tikrųjų maldos namų atstatymu (buvę kultūros namai) Nemuno gatvėje. 2004 m. Smalininkų evangelikų liuteronų bažnyčia pašventinta.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Smalininkų evangelikų liuteronų parapijos istorija Archyvuota kopija 2016-03-06 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Smalininkuose atvėrė duris nauja evangelikų liuteronų bažnyčia Archyvuota kopija 2017-12-01 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Smalininkų evangelikų liuteronų bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Senosios bažnyčios nuotraukos
* Liuteronų parapija Archyvuota kopija 2007-10-27 iš Wayback Machine projekto.
| Tartoko piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Tartoko piliakalnisTartoko piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°1′7.4″ š. pl. 24°26′49.7″ r. ilg.﻿ / ﻿55.018722°š. pl. 24.447139°r. ilg.﻿ / 55.018722; 24.447139Koordinatės: 55°1′7.4″ š. pl. 24°26′49.7″ r. ilg.﻿ / ﻿55.018722°š. pl. 24.447139°r. ilg.﻿ / 55.018722; 24.447139 |

 |
| Vieta | Jonavos rajonas |
| Seniūnija | Ruklos seniūnija |
| Aukštis | 20 m |
| Plotas | 7,5x13 |
| Naudotas | I tūkstantmetis - II tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1971 |
| Registro Nr. | AR309 / 23702, 23703, 5027/ A275KP |

**Tartoko piliakalnis su gyvenviete**, vadinamas *Koplyčkalniu* – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 23703) Jonavos rajono savivaldybės teritorijoje, į pietryčius nuo Tartoko Ruklos seniūnija. Pasiekiamas plentu  **143**  Jonava–Žasliai–Kloniniai Mijaugonys , pervažiavus Lomeną pasukus į dešinę pietų kryptimi, keliuku iki sodybos pavažiavus 440 m, nuo jos lieptu perėjus Lomeną, yra priekyje, už 50 m.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas Lomenos kairiajame krante esančiame aukštumos kyšulyje. Aikštelė pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 7,5x13 m dydžio, Lomenos nuplauta pietrytine dalimi. Jos šiaurės vakarų pakraštyje supiltas 2 m aukščio, 23 m pločio pylimas, kurio 5 m aukščio išorinis šlaitas leidžiasi į 50 m ilgio, 20 m pločio, 1,5 m gylio griovį. Šlaitai statūs, 20 m aukščio.

Aikštelė ir pietvakarinis šlaitas apardyti apkasų. Apaugęs retais medžiais. Piliakalnis pradėtas tvarkyti: iškirsta dalis medžių, įrengti laiptai.

Į šiaurės vakarus nuo piliakalnio yra 0,5 ha ploto papėdės gyvenvietė, kurioje rasta grublėtos ir lygios keramikos.

Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 22 000 m².

Tyrimai
-------

1971 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas.

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Ruklos piliakalnis 6 km | Padaigų piliakalnis 4 km | Sližių piliakalnis 16 km  Mančiušėnų piliakalnis 16 km |  |
| Mažųjų Žinėnų piliakalnis 21 km |  | Pasodninkų piliakalnis 20 km  Maskoliškių piliakalnis 13 km |
| Žiegždrių piliakalnis 28 km  Karmėlavos piliakalnis 24 km | Mūro Strėvininkų piliakalnis 26 km  Bijautonių piliakalnis 22 km | Budelių piliakalnis 18 km  Mančiūnų piliakalnis 17 km |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 167 (Nr. 748).

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.120.
* Valstybės archeologijos komisijos medžiaga. KPC archyvas. F.1. Ap.1. B.93. P.490-497.

Nuorodos
--------

* Lietuvos piliakalniai. Tartokas
* Heritage.lt Archyvuota kopija 2008-01-19 iš Wayback Machine projekto.
| Telšių žydų senosios kapinės |
| --- |
| Antkapiai Telšių žydų kapinėse |
| 

Telšių žydų senosios kapinėsTelšių žydų senosios kapinės

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°59′18″š. pl. 22°14′58″r. ilg.﻿ / ﻿55.988235°š. pl. 22.249384°r. ilg.﻿ / 55.988235; 22.249384Koordinatės: 55°59′18″š. pl. 22°14′58″r. ilg.﻿ / ﻿55.988235°š. pl. 22.249384°r. ilg.﻿ / 55.988235; 22.249384 |

 |
| Vieta | Telšių rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Telšių seniūnija |
| Plotas | 0,43 ha |
| Naudotas | XVIII a. pr. – 1965 m. |
| Registro Nr. | 21750 |

**Telšių žydų senosios kapinės** – neveikiančios žydų kapinės Telšiuose, šiaurinėje miesto dalyje, greta katalikų kapinių. Kapinės saugomos valstybės.

Istorija
--------

Kada konkrečiai pradėta laidoti šiose kapinėse, nežinoma, tačiau manoma, kad XVIII a. pradžioje (sprendžiama pagal tai, kada įsikūrė žydų bendruomenė). Kapinėse laidoti žydai iš Telšių ir aplinkinių vietų (Alsėdžių, Lauko Sodos, Lieplaukės, Nevarėnų, Tverų, Viešvėnų, Žarėnų ir kt.).

Iš pradžių kapinių teritorija siekė 2,17 ha, tačiau 1987 m. didžiuma kapinių panaikinta, teritorija paversta parku, išlikusi kapinių dalis sudaro 0,43 ha. Išlikusioje kapinių dalyje, kaip manoma, laidota XIX a. pabaigoje – XX a. pirmoje pusėje (apie tai liudija čia stovinčios gana nesenos macevos), o seniausi išlikę antkapiai yra pietvakariniame kapinių kampe. Atsikūrusios Telšių žydų bendruomenės rūpesčiu išlikusi kapinių dalis aptverta nauja tvora, surinktos ir prie įėjimo į kapines sudėtos išsibarsčiusios macevos, o buvusioje kapinių teritorijoje pastatytas paminklas.

1995 m. Telšių žydų senosios kapinės įtrauktos į Lietuvos nekilnojamųjų kultūros vertybių registrą.

2018 m. įgyvendinant Klaipėdos regioninio valstybės archyvo Telšių filialo projektą „Telšių žydų senosios kapinės – atmintis prieš užmarštį", sudaryta išlikusių kapinių schema, aptikti 223 paminklai arba jų dalys ir fragmentai, pavyko identifikuoti 95 (seniausias palaidojimas datuojamas 1842 m. paskiausias – 1965 m.). Be to, iš heb­ra­jų kal­bos iš­vers­tos epi­ta­fi­jos, pa­sta­ty­tas informacinis sten­das, iš­leis­tas specialus lei­di­nys.

Antkapiai
---------

Pokariu vietiniai gyventojai dalį macevų ištampė kaip akmenis statyboms.

Autentiškai išlikusios macevos orientuotos rytų – vakarų kryptimi (pagal judaizmo reikalavimus). Išlikusių macevų formos, epitafijos ar dekoras nėra išskirtiniai, esama keleto dvigubų macevų, kai kurie antkapiniai paminklai dekoruoti stilizuotais augaliniais motyvais, šabo žvakių ar laiminti sudėtų levito rankų raižiniu. Esama nedidelio mauzoliejaus (palaidoti du 1925 m. ir 1930 m. mirę Telšių žydai).

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  *Telšiai*. Žydai Lietuvoje. Suarchyvuota 2011-11-01.
2. 1 2 3 4 5 6  *Gyvybės mazgą saugo Telšių žydų kapinės*. Kalvotoji.lt. Nuoroda tikrinta 2023-04-02.
3. ↑  *Se­no­sios žy­dų ka­pi­nės*. Plungės žinios. Nuoroda tikrinta 2023-04-02.
4. ↑  *Tel­šių žy­dų se­no­sios ka­pi­nės – at­min­tis prieš už­marš­tį*. Telšių žinios. Nuoroda tikrinta 2023-04-02.
Koordinatės: 56°04′59″š. pl. 21°50′02″r. ilg.﻿ / ﻿56.083°š. pl. 21.834°r. ilg.﻿ / 56.083; 21.834

**Užpelkių pelkė**, **Užpelkių tyrelis** – aukštapelkė, plytinti Plungės rajone, Žemaitijos nacionalinio parko teritorijoje. Įeina į Užpelkių telmologinį draustinį.

Dalis šios pelkės buvo nusausinta rankiniu būdu, iki 1936 m. joje buvo išgaunamos durpės. Paskui durpių kasyba kurį laiką nevyko.

1959 m. Respublikinio vandens ūkio projektavimo institutas paruošė projektą pelkei nusausinti, durpių gavybai. Nustatyta, kad tuo metu buvo 521,4 tūkst. m³ aukštapelkinių durpių, 518,9 tūkst. m³ mišrių durpių ir 51,2 tūkst. m³ žemapelkinių durpių. Durpių sluoksnio storis buvo 0,5–8 m, o sapropelio – 0,5 m. Durpių gavyba vėl atnaujinta 1960 m. ir vykdyta iki 1972 m. Dėl to aplink pelkę buvo iškasti gilūs vandens nutekėjimo grioviai, pelkė suskaidyta sausinamaisiais kanalais. Tai lėmė durpių mineralizaciją, vasaros metu pelkės paviršius ėmė išdžiūti, pasikeitė pelkėje augančios augalų rūšys, nebeliko dalies rūšių, būdingų aukštapelkėms.

Pelkėje aptinkamos retos gyvūnų rūšys, įrašytos į Lietuvos raudonąją knygą – skiauterėtasis tritonas, plačioji dusia, dvijuostė nendriadusė, šarvuotoji skėtė.

2019 m. pranešta apie planuojamus pelkės atkūrimo darbus, siekiant atkurti jos hidrologinį režimą.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4 5  „Žemaitijoje planuojama atkurti aukštapelkę". Plungės žinios. Nuoroda tikrinta 2022-05-08.
2. 1 2  „Ar lankėtės Užpelkių telmologiniame draustinyje?". Diena.lt. Nuoroda tikrinta 2022-05-08.
3. ↑  „Dėmesys pelkių atkūrimui ir išsaugojimui". Miškininkas.eu. Nuoroda tikrinta 2022-05-08.
4. ↑  „Dėmesys pelkių atkūrimui ir išsaugojimui". Alkas.lt. Nuoroda tikrinta 2022-05-08.
5. ↑  „Dėmesys pelkių atkūrimui ir išsaugojimui". Laikraštis Plungė. Nuoroda tikrinta 2022-05-08.
Ventos–Dubysos kanalo vakarinė dalis
Ventos–Dubysos kanalas ties Kurtuvėnais (rytinė dalis)
Ventos–Dubysos kanalo vakarinė dalis ties Žadvainiais
**Ventos–Dubysos kanalas**, arba **Dubysos-Ventos perkasas** – 15 km ilgio inžinerinis statinys Šiaulių ir Kelmės rajonuose, jungiantis Dubysos ir Ventos aukštupius. Kanalo pradžia ties Tolučiais, pabaiga ties Bubiais. Tai didelis XIX a. hidrotechnikos projektas. Kanalas iškastas per platų ledyninės kilmės slėnį.

Kanalas ties Kurtuvėnais. Informacinis stulpas

Istorija
--------

### Priežastys

Kanalas rengtas 1825–1831 m. Tai buvo didžiausi tokio pobūdžio darbai XIX a. Rusijos imperijoje, dalis didžiulio projekto, kuriuo turėjo vandens keliais susijungti Juodoji jūra ir Baltijos jūra. Dubysos-Ventos perkasu norėta Nemuno baseiną sujungti su Baltijos jūra, kadangi Nemuno žiotys po trečiojo Abiejų tautų respublikos padalijimo atiteko Prūsijai. Buvo numatyta iškasti dvi perkasas – 15 ir 17 km ilgio, įrengti vandens saugyklas, daug akmeninių užtvankų, šliuzus.

1824–1839 m. buvo pastatytas tik Augustavo kanalas, perkasų ir sukanalintų upių sistema, įjungianti ežerus, kuria sujungti Vysla ir Nemunas. Tačiau kanalas laivininkystei mažai tenaudotas, kadangi nebuvo baigtas statyti Ventos–Dubysos kanalas, per kurį būtų galima iš Juodosios jūros atplaukti iki Baltijos.

### Statyba

Tai sudėtinga vandens susisiekimo sistema, sudaryta iš akmens mūro šliuzų, užtvankų, uostų, kanalų, sausumos kelių. Dirbo 18 000 kareivių ir 3000 samdomų darbininkų. Buvo statoma 20 šliuzų. Kanalo vagos plotis 20–30 m. Kanalu turėjo plaukioti laivai, gabenantys iki 40 tonų svorio krovinius Nemuno, Dubysos, Ventos upėmis į Ventspilio uostą prie Baltijos jūros.
Kanalo Venta-Dubysa darbus užbaigti sutrukdė sukilimai, karai. Statyba nutrūko per 1831 m. sukilimą. XX a. pradžioje darbai buvo atnaujinti, bet Pirmasis pasaulinis karas juos vėl nutraukė.

Paminklas
---------

Iki šių dienų išliko 15 km ilgio jungiamasis, Kurtuvos ežero apeinamasis kanalas, Bubių žiemos uosto liekanos. Šiandien kanalas praktinės reikšmės nebeturi, nenaudojamas, jo šlaitai nuslinkę, šliuzai suirę, nors iki 1970 m. jame dar buvo rengiamos baidarininkų varžybos. Beveik visą kanalą apima Kurtuvėnų regioninis parkas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Ventos–Dubysos kanalas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 170 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ventos–Dubysos kanalas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Verstaminų III piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Verstaminų III piliakalnisVerstaminų III piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°17′6.8″ š. pl. 23°33′51.9″ r. ilg.﻿ / ﻿54.285222°š. pl. 23.564417°r. ilg.﻿ / 54.285222; 23.564417Koordinatės: 54°17′6.8″ š. pl. 23°33′51.9″ r. ilg.﻿ / ﻿54.285222°š. pl. 23.564417°r. ilg.﻿ / 54.285222; 23.564417 |

 |
| Vieta | Lazdijų rajonas |
| Seniūnija | Teizų seniūnija |
| Aukštis | 12-­15 m |
| Plotas | 26x8 |
| Naudotas | I tūkstantmetis |
| Žvalgytas | 1965 |
| Registro Nr. | AR603 / 22951, 22952, 5321 / A193KP |

**Verstaminų III piliakalnis su gyvenviete** – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 22952) Lazdijų rajono savivaldybės teritorijoje, į pietvakariuss nuo Verstaminų kaimo, Teizų seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Lazdijai – Krosna pasukus į Verstaminus, jų neprivažiavus, ties geresnio dešiniojo kelio posūkio pabaiga, pasukus į dešinę pietuosna lauko keliuku pro sodybą 400 m – yra dešinėje šiaurės kryptimi.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas 600 m į šiaurės vakarus nuo pirmojo ir 300 m į šiaurės vakarus nuo antrojo piliakalnio, nusausinto ežerėlio vakariniame krante. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 26x8 m dydžio. Šlaitai statūs, 12-­15 m aukščio.

Piliakalnis labai apardytas arimų, dirvonuoja.

Gyvenvietė
----------

Vakarų – pietvakarių papėdėje, 0,5 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta brūkšniuotos, lygios ir grublėtos keramikos.

Tyrimai
-------

1965 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. 
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 41 400 m². Fizinio apsaugos zonos pozonio plotas 12 000 m².

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Maišymų piliakalnis 6 km | Atesninkų piliakalnis 7,5 km | Prelomčiškės piliakalnis 6 km |  |
| Rudaminos piliakalnis 7 km |  | Verstaminų IV piliakalnis 2,2 km |
| Buniškių piliakalnis 10 km | Papalazdijų piliakalnis 9 km | Verstaminų II piliakalnis 0,3 km  Verstaminų I piliakalnis 0,6 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 181 (Nr. 813).

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.143

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Verstaminai III
*Kitos reikšmės – Švėgžda.*
Koordinatės: 55°12′02″š. pl. 24°23′02″r. ilg.﻿ / ﻿55.200647°š. pl. 24.383833°r. ilg.﻿ / 55.200647; 24.383833

**Švėgždos kriaušė** – sena kriaušė Vidurio Lietuvoje, Mogenių kaime (Šilų seniūnija, Jonavos rajonas). Pavadinta Švėgždos vardu. Aukštis – 10 m, skersmuo – 0,5 m. Gamtos paminklas nuo 1968 m. Nuo 1999 m. valstybės saugomas gamtinio kraštovaizdžio objektas .

Istorija
--------

Švėgždos kriaušės istoriją užrašė buvusi mokytoja, kraštotyrininkė Vlada Brimerienė. Pagal istorinius pasakojimus, Mogenių kaime (Jonavos raj.), buvusių ūkininkų Švėgždų sodyboje, kriaušė buvo minima nuo XIX a. vidurio. Pasak giminės prisiminimų, ant tos kriaušės kabėjo noragas su kuolu, kuriuos naudojo Milagainių dvaro ūkvedys. Juos mušdamas kviesdavo baudžiauninkus vykti į dvarą lažo. Susirinkusiems žmonėms ūkvedys paskelbdavo datą, kada rinktis į dvarą ir kokius darbus teks nuveikti. Manoma, jau tada kriaušei galėjo būti apie 15 metų – juk negalėjo norago kabinti ant jauno medelio.

Karo metais prie šios kriaušės Švėgždų sodyboje buvo iškastas rūsys, kuriame šeima galėjo pasislėpti nuo fronto veiksmų. Pokaryje šiame rūsyje buvo padedamas maistas netoli Puščios miške veikusiems partizanams.

Kraštotyrininkės V. Brimerienės paskaičiavimu, Švėgždos kriaušei galėjo būti apie 180 metų. Panoterių mokyklos mokiniai ją lankė, stebėjo būklę.

Medžio būklė
------------

Kriaušė stovėjo atviruose Mogenių kaimo laukuose. Nuo jos atsivėrė lygumos į Milagainių, Pasodos kaimus, Panoterių miestelio statinius. Švėgždos (ar Žvėgždos) kriaušė įvardijama kaip paprastoji kriaušė (*Pyrus communis*). Aplinkos ministras 2002 m. gruodžio 20 d. įsakymu Nr. 652 (Žin. 2003, Nr. 4-146) patvirtino valstybės saugomų gamtos paveldo objektų sąrašą, iš kurio buvo išbraukta Švėgždos kriaušė (nulūžo pusė kamieno, t. y atskilo jo dalis su šaka).

2019 m. duomenimis, kriaušės nebebuvo. 2018 m. vasarą ją nulaužė vėjas, žemės savininkai medieną supjaustė. Medį primena Švėgždų sodybos akmenys, Panoterių bendruomenės „Jaunojo kraštiečio mokyklos" narių nuotraukos iš žygių, pasakojimai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gamtos paminklai ir gamtiniai kraštovaizdžio objektai // Jonavos krašto gamta (sudarytojai Vidmantas Malinauskas ir Jonas Augustauskas). „Piko valanda", Marijampolė, 2001. 47 psl.
2. ↑  Švėgždos kriaušė[neveikianti nuoroda]
3. 1 2  Gamtos paminklo – Švėgždos kriaušės likimas,2019-03-26, *facebook.com*
4. ↑  Akademijos arboristai. Balėnų (Žvėgždos) kriaušė (Kriaušė/Pyrus communis / European Pear)
5. ↑  Saugomų gamtos paveldo objektų sąrašas. Išbraukti sunykę botaniniai objektai Archyvuota kopija 2020-01-30 iš Wayback Machine projekto.. *vstt.lrv.lt*

Nuorodos
--------

* Europos paveldo diena Panoteriuose
Koordinatės: 56°21′32″š. pl. 23°15′30″r. ilg.﻿ / ﻿56.358979°š. pl. 23.258321°r. ilg.﻿ / 56.358979; 23.258321


|  Žagarės bažnyčios šventoriaus koplyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Šiaulių |
| **Dekanatas** | Joniškio |
| **Savivaldybė** | Joniškio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Žagarė |
| **Adresas** | Miesto a. 1 |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 1827 m. |

**Žagarės bažnyčios šventoriaus koplyčia** – buvusi šarvojimo koplyčia, stovinti prie Naujosios Žagarės bažnyčios, Joniškio rajone. Koplyčia prigludusi šventoriaus pietinėje pusėje, sutampa su tvora, besiribojančia su gatve. Bažnyčia ir šalia koplyčios stovintis koplytstulpis yra kultūros paveldo objektai. Koplyčia nuo 2019 m. taip pat įrašyta į LR Kultūros vertybių registrą. Ji yra regioninės reikšmės architektūros ir sakralinis paminklas.

Koplyčios paskirtis
-------------------

Koplyčia išskirtinė savo paskirtimi – ji stovi netra­diciškai sukomponuotų šventoriaus Kryžiaus kelio stočių („stacijų") linijoje. Baltasienės koplyčios galinė siena sudėta iš lauko riedulių, nenutinkuota, atsukta į gatvę, sutampa su panašaus akmenų mūro tvora. Keturioliktosios stoties medinė koplytėlė (kitos yra mūrinės) įrengta šarvojimo koplyčios („kaulinyčios") pastate, pastatyta balkonėlyje, dvejomis kolonomis paremtame virš įėjimo į koplyčią. Medinė koplytėlė savo dydžiu ir forma atkartoja mūrines, išsidėsčiusias šventoriaus tvoros linijoje.

Toks koplytėlės ir šarvojimo koplyčios sąlytis turi religinį pagrindą: Kryžiaus kelio apeigose akcentuojama intencija – malda už mirusius. Įgyti atlaidai aukojami už skaistykloje kenčiančias sielas, ant paskutiniosios stoties dažniausiai būdavo įrašomi fundatorių vardai, kartais prašymas už juos pasimelsti. Kita vertus, šitaip išreiškiama sąsaja su Išganytojo mirtimi – paskutinioji stotis vadinasi „Kristus karste".

Istorija
--------

1827 m. buvo kapitališkai sutvarkyta šventoriaus tvora: suremontuota mūrinė dalis, vietoje senos medinės tvoros kraštinės sumūryta nauja. Tais pačiais metais šventoriuje pastatyta akmens mūro koplyčia. Koplyčia su viena iš Kryžiaus kelio koplytėlių minimos 1856 m. Likusios koplytėlės buvo įterptos šventoriaus aptvare. Sovietmečiu Kryžiaus kelio stotys buvo suniokotos, 10 koplytėlių užmūrytos baltomis silikatinėmis plytomis. Keturios koplytėlės buvo paliktos atviros. Jose tikintieji įrengdavo altorėlius Devintinių procesijai, kuriai tuometinė valdžia neleisdavo išeiti į miestą. Kryžiaus kelio stotys, tarp jų ir keturioliktoji virš šarvojimo koplyčios, buvo visiškai atstatytos 2008 m. (įstiklintos, apšviestos). Jose buvo patalpinti dailininko iš Alytaus Evaldo Griniaus sukurti bareljefai su Kryžiaus kelių vaizdais.

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Žagarės bažnyčios šventoriaus koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  „Objekto Nr. 1356 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. 1 2  „Objekto Nr. 43300 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
3. 1 2 3  Asta Giniūnienė. Kryžiaus kelias bažnyčių šventoriuose XVIII a. pab. - XX a. pr.
4. ↑  Žagarės šventoriuje atgims Kryžiaus kelias
| ***Įsiutęs bulius*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Le mouton enragé |
| Kilmės šalis |  Prancūzija Italija |
| Režisierius | Michel Deville |
| Scenaristas (-ai) | Christopher Frank |
| Metai | 1974 |
| Žanras | drama, komedija |
| Trukmė | 91 min. |
| Kalba | prancūzų |
| **IMDb įrašas** |

**Įsiutęs bulius** (pranc.  *Le mouton enragé*) – 1974 m. Prancūzijoje ir Italijoje sukurta komiška drama pagal Roger Blondel romaną.

Turinys
-------

Nikolia Malė buvo tylus ir niekuo neišsiskiriantis banko tarnautojas, kol vieną dieną jo draugas, populiarumą praradęs rašytojas Klodas Fabrė nusprendė, kad jo gyvenimas turi kardinaliai pasikeisti. Jis parašo scenarijų, kurį įgyvendinęs Nikolia taps turtingas, įgys padėtį visuomenėje ir permiegos su daug moterų. Į ketvirtą dešimtį įkopęs Nikolia, neturintis jokių ambicijų ir talentų, išskyrus tai, kad patinka moterims, be ilgų dvejonių sutinka imtis eksperimento. Jis meta darbą ir sėkmingai pradeda vykdyti draugo užduotis, kol jo gyvenime atsiranda Roberta – mergina, kurią jis, pagal planą, turi suvedžioti ir pamesti...

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Jean-Louis Trintignant – Nikolia Malė
* Jean-Pierre Cassel – Klodas Fabrė
* Romy Scheneider – Roberta
* Jane Birkin – Mari-Polė
* Florinda Bolkan – Flora Danieli
* Henri Garcin – Bertodas
| **Stasys Nastopka** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1881 m. birželio 19 d.Rinkuškiai, Biržų valsčius |
| Mirė | 1939 m. spalio 19 d. (58 metai)Biržai |
| Vaikai | Tautvydas Nastopka |
|  |
| Veikla | karinis veikėjas |
|  |
|  **Vikiteka** | Stasys Nastopka |

**Stasys Nastopka** (1881 m. birželio 19 d. Rinkuškiuose, Biržų valsčius – 1939 m. spalio 19 d. Biržuose) – karinis veikėjas, Lietuvos kariuomenės generolas leitenantas.

Biografija
----------

Bauskėje baigė 6 realinės mokyklos klases, 1907 m. Vilniaus pėstininkų karo mokyklą. 1907–1910 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenės Kauno tvirtovės bei Varšuvos tvirtovės pėstininkų pulkuose, 1910–1918 m. 178 Vendeno pėstininkų pulke, nuo 1917 m. jo vadas, papulkininkis. 1914–1918 m. kovojo Pirmojo pasaulinio karo frontuose, du kartus buvo sužeistas. 1918 m. sausio 24 d. – balandžio 24 d. Atskirojo lietuvių bataliono Vitebske vadas, jį išformavus slapta grįžo į Lietuvą.

Nuo 1918 m. lapkričio mėn. Lietuvos kariuomenės savanoris, paskirtas Krašto apsaugos tarybos nariu. 1918 m. gruodžio mėn. – 1919 m. kovo mėn. Krašto apsaugos ministerijos tiekimo skyriaus viršininkas, nuo 1919 m. kovo mėn. Atskirosios rinktinės, nuo 1919 m. liepos 2 d. brigados, vasarą – dar ir Panevėžio rinktinės vadas. Dalyvavo kovose su Raudonąja armija prie Vilniaus, Panevėžio ir Ukmergės (Kurklių-Panevėžio operacija, Kupiškio-Utenos operacija).

1919 m. spalio 7 d. – 1920 m. liepos 13 d. Lietuvos kariuomenės Generalinio štabo viršininkas, generolas leitenantas. 1920 m. sausio-gegužės mėn. Kauno įgulos viršininkas, vasario 22–23 d. vadovavo malšinant Kauno įgulos maištą Aukštojoje Panemunėje. Nuo 1920 m. liepos 13 d. Lietuvos kariuomenės vadas, nuo rugpjūčio mėn. 1-osios pėstininkų divizijos, kurią sudarė 2-asis, 4-asis, 7-asis ir 9-asis pėstininkų pulkai, vadas. 1920 m. spalio 21 d. per kovas su Lenkijos kariuomenės Liucijaus Želigovskio rinktine kartu su štabu pateko į lenkų nelaisvę. 1921 m. liepos mėn. – 1923 m. spalio mėn. kariuomenės inspektorius, 1923 m. spalio mėn. – 1924 m. liepos mėn. ypatingųjų reikalų karininkas prie kariuomenės vado.

1924 m. liepos 26 d. dėl susilpnėjusios sveikatos išėjo į atsargą ir apsigyveno Biržuose. Dalyvavo Lietuvos kūrėjų savanorių sąjungos veikloje, rūpinosi nemažu ūkiu. Palaidotas Rinkuškių evangelikų reformatų kapinėse.

Įvertinimas
-----------

* 1919 m. Vyčio kryžiaus 5 laipsnio ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Stasys Nastopka*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVI (Naha-Omuta). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 81 psl.
2. ↑  Generolas Stasys Nastopka, 2013-10-02 Archyvuota kopija 2021-01-16 iš Wayback Machine projekto.
Portal

**Vikisritis: *Metai***

**Metai** – laikotarpis tarp dviejų su Žemės sukimosi aplink Saulę orbita susijusių įvykių. Terminas taip pat gali būti taikomas bet kuriai kitai planetai, pavyzdžiui, „Marso metai".

Sezoniniai metai
----------------

Sezoniniai metai susieti su tam tikro sezoninio įvykio pasikartojimu, pavyzdžiui, pavasariniu potvyniu, paukščių migravimu, tam tikros rūšies gėlių žydėjimu, pirma šalna ar karščiausia metų diena. Tokių metų tikslumas labai mažas – skirtingų metų ilgis gali kaskart skirtis su ilgesniais nei mėnesio nukrypimais.

Kalendoriniai metai
-------------------

Kalendoriniai metai – laikas tarp dviejų to paties pavadinimo kalendoriaus datų.

Saulės kalendorius paprastai matuojamas pagal sezonus, bet kadangi sezonų pradžia ir trukmė dažnai kinta, vietoj to naudojami astronominiai metai.

Grigaliaus kalendorius siekia, kad pavasario lygiadienis būtų kuo artimesnis kovo 12 dienai. Taigi tai pavasario lygiadienio kalendorius.

Julijaus kalendorius turi lygiai 365,25 dienas (Julijaus kalendoriaus metų ilgių vidurkis).

Astronominiai metai
-------------------

Astronominiai metai skaičiuojami pagal Žemės orbitą atsižvelgiant į tam tikrą fiksuotą dangaus objektą yra 86 400 SI sekundžių ilgio, t. y. 365,256363051 dienų (365 d. 6 val. 9 min. 9 s).

Tropiniai metai skaičiuojami pagal tai, kada Saulė kerta pusiaują. Ilgis priklauso nuo pasirinkto pradinio taško, pagal pavasario lygiadienį skaičiuojamų metų ilgis – 365,24218967 dienos (365 d. 5 val. 48 min. 45 s). Žvaigždiniai arba sideriniai metai yra laiko tarpas, per kurį Saulė grįžta į tą patį tašką kaip prieš metus žvaigždžių atžvilgiu. Saulės tropiniai metai baigiasi 20 minučių anksčiau už sideriškuosius metus (dar sakoma, kad *ekvinokcijos taškas* pasiekiamas 20 minučių anksčiau nei Saulės buvimo tame pačiame taške vieta).

Šaltiniai
---------

1. ↑  metai. Visuotinė lietuvių enciklopedija (tikrinta 2024-01-29).
2. ↑  Erich Bischoff. Skaičių mistika ir magija. – Vilnius: Vaga:, 2002. – 40 p. ISBN 5-415-01554-X

Nuorodos
--------

Vikicitatos 

Wikiquote logoWikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***Metai***

Vikižodynas 

Laisvajame žodyne yra terminas **metai**

* Metų kalendorius
| Žemės reformos Lietuvoje |
| --- |
|  |
| Valakų reforma |
| Baudžiavos panaikinimo reforma |
| Stolypino reforma |
| 1918–1919 m. žemės reforma |
| 1919–1939 m. žemės reforma |
| 1940–1941 m. žemės reforma |
| 1944–1948 m. žemės reforma |
| 1991 m. žemės reforma |
| Ž • A • R |

Valdų išdėstymo schema: Stora linija parodytos valakų ribos (*sienos*), pusiau stora linija - valakų padalijimas į tris dalis. Užštrichuota teritorija buvo vadinama *užusieniu*. Vienas namelis vaizduoja valstiečio kiemą (dūmą), keli nameliai - kaimą.
**Valakų reforma** – žemės reforma dalyje Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės (Lietuvoje, Žemaitijoje ir dalyje dabartinės Baltarusijos), vykdyta XVI a. antrojoje pusėje. Svarbiausias šios reformos tikslas – padidinti iždo pajamas, tolygiai paskirstyti valstiečiams feodalines prievoles.

Nuo XV a. grūdai tapo paklausia preke Vakarų Europoje, o nuo XVI a. į šią prekybą įsitraukė Lietuva. 1529 m. Lietuvos didysis kunigaikštis Žygimantas Senasis išleido instrukciją didžiojo kunigaikščio dvarų valdytojams, kurios tikslas buvo didinti grūdų auginimo plotus. Turėjo būti permatuoti ir perskirstyti kaimai, kiekvienam ūkiui skiriant po valaką žemės. Įtvirtinta ir trilaukė sistema. Šios instrukcijos tapo pagrindu didžiajai valakų reformai 1557 m.

Eiga
----

Reforma pradėta 1547 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio žemėse, įstatymais įtvirtinta 1557 m. ir vykdyta iki XVI a. aštuntojo dešimtmečio. Reformos metu išmatuota visa dvarų ir kaimų žemė, kai kurie kaimai perkelti. Pereita prie taisyklingo trilaukio, valstiečių žemė padalinta į tris masyvus ir kiekvienam ūkiui paskirta po rėžį kiekviename masyve, trys ūkio rėžiai sudarė valaką (apie 21,38 ha), kiekviename rėžyje buvo taikoma vienoda sėjomaina. Reformos rezultatai – įsigalėjo baudžiava, buvo sueuropinta žemėtvarka, žemėvalda bei žemdirbystė.
Valstybiniuose dvaruose (jų pavyzdžiu pasekė bajorų ir bažnyčiai priklausantys dvarai) buvo steigiami palivarkai. Palivarkas - dvaro dirbamos žemės, kuriose valstiečiai atlikdavo lažą. Atitinkamas skaičius valstiečių valakų buvo atsakingas už vieną dvaro palivarko valaką. Santykis 7:1.

Viena pagrindinių valakų reformos planuotojų – Bona Sforca, pirmoji pradėjusi reformą savo domene Palenkėje. Vykdymą prižiūrėjo Ostapas Valavičius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Juozas Jurginis, Algirdas Matulevičius. Valakų reforma*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 567-568 psl.

  


|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RAnkstyvosios LDK valstiečių klasės |
| --- |
|  |
| 
* Kaimynas
* Laukininkas
* Šeimynykštis
* Veldamas
 |
|  |
| Taip pat skaitykite: Leičiai: Lietuvos didikai: Valakų reforma |

 |
| **Algirdas Steponavičius** |
| --- |
| Gimė | 1950 m. rugsėjo 2 d. (73 metai)Rinktinėliai, Radviliškio rajonas |
|  |
| Veikla | žurnalistas, agronomas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Algirdas Steponavičius** (g. 1950 m. rugsėjo 2 d. Rinktinėliuose, Radviliškio rajonas) – Lietuvos žurnalistas, agronomas.

Biografija
----------

1973 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete baigė žurnalistikos specialybę, 1980 m. Buivydiškių tarybiniame ūkyje-technikume – agronomijos specialybę. 

1972 m. Valstybinio televizijos ir radijo komiteto redaktorius. Metus mokėsi ir dirbo Radijo programų direkcijoje. Vėliau pradėjo dirbti žemės ūkio skyriuje. 1993 m. suteikta žurnalisto 1-oji kategorija, 1994 m. – aukščiausioji. Rengė laidas „Gimtoji žemė", organizavo konkursus „Bulvę valgė, bulvę gyrė", „Lino žiedas". 1994 m. organizavo radijo klausytojų varžytuves „Šiemet ir ... 2000-aisiais".

Įvertinimas
-----------

* 1996 m. Lietuvos radijo „Auksinė bitė".
* 2009 m. – „Europos balsas" laureatas.
* 2012 m. - "Agromedija 2012", kategorijoje "Kaimas ir žemės ūkis radijo eteryje", I vieta.
* 2014 m. - "Agromedijos žvaigždė" laureatas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 472 psl.
| Vasasuom. *Vaasa*  šved. *Vasa* |
| --- |
|              |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

VasaVasa

63°10′0″ š. pl. 22°0′0″ r. ilg.﻿ / ﻿63.16667°š. pl. 22.00000°r. ilg.﻿ / 63.16667; 22.00000﻿ (Vasa)Koordinatės: 63°10′0″ š. pl. 22°0′0″ r. ilg.﻿ / ﻿63.16667°š. pl. 22.00000°r. ilg.﻿ / 63.16667; 22.00000﻿ (Vasa) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Suomijos vėliava Suomija |
| **Provincija** | Vakarų Suomija |
| **Regionas** | Ostrobotnija |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1606 |
|  |
| **Gyventojų** (2002) | 56 900  |
|  |
|  **Vikiteka** | Vasa |
|  |
| **Kirčiavimas** | Vasà |

**Vasa** – miestas vakarų Suomijoje prie Botnijos įlankos (Baltijos jūra). Tai svarbus uostas, pro kurį transportuojama mediena ir kitos žaliavos. Išvystyta miltų, tekstilės, cukraus pramonė, gaminamas muilas, įrengimai, yra didelė kepykla. Su Švedija miestas susisiekia reguliariais keltais (keleiviniais ir krovininiais).

Istorija
--------

Miestą 1606 m. įkūrė Švedijos karalius Karolis IX, 1611 m. gavo miesto teises ir buvo pavadintas Vazų dinastijos garbei. 1776 m. čia įsteigtas antrasis Suomijos apeliacinis teismas. 1852 m. miestą nuniokojo gaisras, tačiau greitai miestas buvo atstatytas, ir strategiškai tinkamesnėje vietoje (8 km arčiau link jūros). Iki 1917 m. laikinai miestas turėjo *Nikolainkaupunki* oficialų pavadinimą, nors vietiniai gyventojai nenustojo miesto vadinti Vasa. 1918 m. Suomijos nepriklausomybės karo metu Vasa buvo laikinoji šalies sostinė.

Sportas
-------

### Futbolas

* VPS Vaasa
* Vaasan Sport
* VIFK Vaasa
* Vasama Vaasa

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vaasa (suom.; šved. Vasa; Vasa)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 486-487 psl.

Nuorodos
--------

* Miesto oficiali svetainė (angl.)
| **Valentina Paukštelytė** |
| --- |
| Gimė | 1938 m. rugpjūčio 29 d.Kėdainiai |
| Mirė | 2021 m. balandžio 15 d. (82 metai)Vilnius |
| Palaidotas (-a) | Antakalnio kapinėse |
| Tėvai | Juozas PaukštelisBronė Vėlavičiūtė |
|  |
| Veikla | radijo ir televizijos žurnalistė, redaktorė |
|  |
| Alma mater | 1960 m. Vilniaus universitetas |

**Valentina Paukštelytė** (1938 m. rugpjūčio 29 d. Kėdainiuose – 2021 m. balandžio 15 d. Vilniuje) – Lietuvos radijo ir televizijos žurnalistė, redaktorė.

Biografija
----------

1960 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos-filologijos fakulteto žurnalistikos specialybę.

1960–1969 m. dirbo Lietuvos radijuje, nuo 1970 m. – Lietuvos televizijos literatūros ir meno redakcijoje. Rengė laidas apie dailę, 1977–1982 m. – savaitinį kultūros žurnalą „Versmės", 1987–1989 m. – laidų ciklą „Kultūros metraščiai".

Parengė scenarijus videofilmams pagal Vaižganto, J. Paukštelio kūrinius, sukūrė keletą scenarijų dokumentiniams televizijos filmams. Nuo 1989 m. – Lietuvos televizijos Kultūros redakcijos vyr. redaktorė, Lietuvos televizijos programų direkcijos vyr. redaktorė, LTV-2 kanalo režisierė.

Įvertinimas
-----------

* 1968 m. Vinco Mickevičiaus-Kapsuko premija už radijo laidas „Svečiuose pas Jūratę".

Šaltiniai
---------

1. 1 2  „Mirė ilgametė LRT kultūros žurnalistė Valentina Paukštelytė", LRT.lt, 2021-04-16. Nuoroda tikrinta 2021-04-16.
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 380 psl.
| **Vasilijus Jemeljanovas** |
| --- |
| Gimė | 1937 m. sausio 5 d. (86 metai)Pitrinas, Kraslavos pagastas, Daugpilio apskritis, Latvija |
| Vaikai | Regina Komžienė |
|  |
| Veikla | Lietuvos žurnalistas, spaudos, politinis bei visuomenės veikėjas. |
|  |
| Alma mater | Kauno politechnikos institutas |

**Vasilijus Jemeljanovas** (g. 1937 m. sausio 5 d. Pitrine, Kraslavos pagastas, Daugpilio apskritis, Latvija) – Lietuvos žurnalistas, spaudos, politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1955 m. baigė Kraslavos 2–ąją vidurinę mokyklą, 1960 m. Kauno politechnikos instituto statybos fakultetą, inžinierius statybininkas. Studijavo Maskvos universiteto aspirantūroje. 1979 m. baigė Aukštąją partinę mokyklą prie TSKP CK.

1960–1972 m. KPI Vilniaus filialo statybos fakulteto inžinerinių konstrukcijų katedros dėstytojas, 1960–1970 m. LKP CK instruktorius, sektoriaus vedėjas, mokslo ir mokymo įstaigų skyriaus vedėjo pavaduotojas. 1971–2003 m. laikraščio „Sovetskaja Litva" (1990–2003 m. „Echo Litvy") vyr. redaktorius.

Ne kartą buvo renkamas Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos deputatu. Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys, tarybos narys, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys. 1997–2000 m. (LDDP sąraše) Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys.

1975–1988 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos valdybos pirmininko pavaduotojas. 

Duktė Regina Komžienė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Domas Šniukas. *Vasilijus Jemeljanovas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 628 psl.
2. ↑  Vyriausioji rinkimų komisija Archyvuota kopija 2005-05-19 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 190 psl.
|  |
| --- |
| **Viking 2** |
|  |
| **Organizacija:** | NASA |
| **Misijos tikslas:** | Marsas |
| **Programa** | Viking programa |
| **Misijos tipas:** | dirbtinis palydovas ir nusileidimo aparatas |
| **Paleidimo data:** | 1975 m. rugsėjo 9 d. |
| **Paleidimo įrenginys:** | nešančioji raketaTitan III |
| **Masė:** | 883 kg |
| **Misijos rezultatas:** | sėkminga |

**Viking 2** – antrasis kosminis aparatas, priklausęs NASA Viking programai, iš dviejų (kitas – *Viking 1*), pasiekęs Marso planetą.

Misija
------

Erdvėlaivis buvo paleistas 1975 m. rugsėjo 9 d. Titan III raketa. Po 333 dienų kelionės į Marsą, *Viking 2* pradėjo siųsti Marso nuotraukas. 1976 m. rugpjūčio 7 d. *Viking 2* įėjo į numatytą orbitą apie Marsą. Nusileidimo aparatui nuleisti, vieta buvo renkama naudojantis *Viking 1* nuotraukomis. Nusileidimo aparatas nuo pagrindinio modulio atsiskyrė 1976 m. rugsėjo 3 d. ir ant Marso nusileido tos pačios dienos vakare – 22:37:50 UT.

Dirbtinis palydovas
-------------------

Kaip ir *Viking 1*, *Viking 2* 1976 m. lapkričio 8 d. teko trumpam nutraukti savo misiją dėl Saulės konjukcijos. Misija pratęsta 1976 m. gruodžio 14 d. Viena pagrindinių misijos dalių buvo prisiartinimas prie Deimo, 1977 m. spalį. Dirbtinis palydovas buvo išjungtas 1978 m. liepos 25 d. jam atsiuntus 16 000 Marso nuotraukų ir apie šią planetą apskriejus 706 kartus.

Nusileidimo aparatas
--------------------

Nusileidimo aparatas nuo pagrindinio modulio atsiskyrė 1976 m. rugsėjo 3 d. 19:39:59 UT. Po atsiskyrimo erdvėlaivis skriejo 4 km/s greičiu. Po kelių sekundžių raketos pradėjo aparato išvedimą iš orbitos. Po kelių valandų, likus 300 km iki Marso paviršiaus, nusileidimo aparatas buvo paruoštas nusileidimui. *Viking 2* nusileidimo aparatas sėkmingai nusileido ant Marso paviršiaus.

*Viking 2* nusileidimo aparatas nusileido apie 200 km į vakarus nuo *Mie* kraterio. Kameros, vos tik nusileidus, pradėjo darbą.

*Viking 2* nusileidimo aparatas tarnavo 1281 Marso dienas ir buvo išjungtas 1980 m. balandžio 11 d. kai išsikrovė jo akumuliatoriai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *„Viking"*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Venk–Žvo). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2014. 153 psl.

*Viking 2* nusileidimo vieta
*Viking* programos emblema
**Viking programa** – NASA nepilotuojamų kosminių aparatų programa Marso tyrimams. *Viking* programai priklausė du kosminiai aparatai – *Viking 1* ir *Viking 2*. Abu aparatai susidėjo iš dviejų dalių – dirbtinio palydovo ir nusileidimo aparato. Tai buvo pati brangiausia misija, kada nors siųsta į Marsą. Šių dviejų kosminių aparatų sukaupta duomenų bazė buvo didžiausia iki pat 2000 metų.

*Viking* programa „atsirado" iš kitos, ambicingesnės NASA programos – *Voyager*, kuri nebuvo įgyvendinta.

*Viking 1* buvo paleistas 1975 rugpjūčio 20, o *Viking 2* – 1975 rugsėjo 9. Abu į kosmosą buvo pakelti *Titan III* raketomis. Abiejų erdvėlaivių nusileidimo aparatai nusileido sėkmingai.

Misijos pabaiga
---------------

| Erdvėlaivis | Atvykimo data | Išjungimo data | Misijos trukmė | Išjungimo priežastys |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Viking 1 dirbtinis palydovas | 1976 birželio 19 | 1980 rugpjūčio 17 | 4 metai, 1 mėnuo, 19 dienų | Išeikvota energija |
| Viking 1 nusileidimo aparatas | 1976 liepos 20 | 1982 lapkričio 13 | 6 metai, 3 mėnesiai, 22 dienos | Išsikrovęs akumuliatorius |
| Viking 2 dirbtinis palydovas | 1976 rugpjūčio 7 | 1978 liepos 25 | Metai, 11 mėnesių , 18 dienų | Degalų nuotėkis |
| Viking 2 nusileidimo aparatas | 1976 rugsėjo 3 | 1980 balandžio 11 | 3 metai, 7 mėnesiai, 8 dienos | Prarastas ryšys |

Šaltiniai
---------

1. ↑  *„Viking"*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Venk–Žvo). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2014. 153 psl.
| **Viktoras Šauklys** |
| --- |
| Gimė | 1908 m. sausio 13 d.Gudžiūnai, Šimkaičių valsčius, Raseinių apskritis |
| Mirė | 2003 m. balandžio 16 d. (95 metai)Girdžiai, Jurbarko rajono savivaldybė |
|  |
| Veikla | kunigas, marijonas, spaudos darbuotojas |
|  |
| Alma mater | Vytauto Didžiojo universitetas |

**Viktoras Vincas Šauklys** (1908 m. sausio 13 d. Gudžiūnuose, Šimkaičių valsčius, Raseinių apskritis – 2003 m. balandžio 16 d. Girdžiuose, Jurbarko rajono savivaldybė, palaidotas Marijampolėje) – Lietuvos kunigas, marijonas, spaudos darbuotojas.

Biografija
----------

1928 m. įstojo į Marijonų vienuolyną. 1934 m. baigė Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos-filosofijos fakultetą, įšventintas kunigu. 1932–1933 m. redagavo Marijampolėje leidžiamą religinio turinio mėnesinį laikraštį „Šventųjų bendravimas", nuo 1934 m. tapo „Šaltinio" redaktorius. 1936 m. paskirtas šv. Vincento bažnyčios rektoriumi ir „Šaltinio" redaktoriaus pagalbininku. Nuo 1939 m. vėl iki 1940 m. redagavo „Šaltinį". 1940 m. ištremtas i Sibirą. 1956 m. grįžo į Lietuvą, kunigavo Ukmergėje,  vėliau Girdžių Šv. Marijos Magdalietės parapijos klebonas.

Bibliografija
-------------

* Sudie! Gedulingi pamokslai, Marijampolė, 1996 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 485 psl.
| **Vilius Bruožis** |
| --- |
| Gimė | 1843 m. gegužės 17 d.Gaištautai, Ragainės apskritis |
| Mirė | 1909 m. liepos 6 d. (66 metai)Tilžė |
|  |
| Veikla | gydytojas, žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Karaliaučiaus universitetas |

„Birutės" pirmininkai. Jubiliejinis atvirukas išleistas 1910 m. draugijos 25-mečio prog. Dešinėje, viršuje: Jurgis Zauerveinas; dešinėje, apačioje: Jurgis Lapinas; kairėje, viršuje: Vilius Bruožis; kairėje, apačioje: Jurgis Mikšas. Centre: Jonas Vanagaitis.
**Vilius Bruožis** (**Brožaitis**, 1843 m. gegužės 17 d. Gaištautuose, Ragainės apskritis, Mažoji Lietuva – 1909 m. liepos 6 d. Tilžėje) – gydytojas, kultūros ir spaudos darbuotojas.

Biografija
----------

Studijavo mediciną Karaliaučiaus universitete. Pirmasis Mažosios Lietuvos inteligentas, įgijęs pasaulietinį aukštąjį mokslą. 1871 m. apgynė medicinos daktaro disertaciją.

1885–1887 m. – Tilžės „Birutės" draugijos pirmininkas. Iš naiviojo romantizmo pozicijų įrodinėjo „dievišką" lietuvių kalbos kilmę (straipsnis „Ar rojuje lietuviškai kalbėjo?", „Tilžės keleivis", 1885 m. Nr. 22).

„Aušroje" (1885 m. Nr. 10/11) išspausdino eilėraštį „Lietuviška tu giminėle". 1891 m. su Jurgiu Zauerveinu ir Kristupu Voska parengė peticiją Vokietijos kaizeriui dėl lietuvių kalbos vartojimo Mažosios Lietuvos mokyklose.

1892–1898 m. – „Varpo" leidimo komiteto iždininkas, tvarkė „Varpo" ir „Ūkininko" korespondenciją, šelpė šiuos laikraščius materialiai, laikraščių atsakomasis redaktorius.  Savo asmenybe ir veikla susikūrė ekscentriko „originalo" reputaciją, laikytinas vienu Juozapo Albino Herbačiausko kultūrinio tipažo pirmtakų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 74 psl.

Nuorodos
--------

* Lietuvių literatūros enciklopedija[neveikianti nuoroda]
* Literatūra apie Vilių Bruožį ir ikonografija Martyno Mažvydo bibliotekoje[neveikianti nuoroda]