recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Bulvarinių laikraščių stendas
**Tabloid** ('bulvarinis') – laikraščių formatas, kur lapo dydis yra mažesnis, o turinys glaustesnis lyginant su *broadsheet* formatu. Tokio tipo laikraščiuose puslapio turinys paprastai išsitenka penkiuose stulpeliuose. Standarto, nusakančio tikslius bulvarinių laikraščių matmenis, nėra. Plačiai paplitę įvairūs dydžiai, bet dažniausiai pasitaikantys matmenys yra 430 mm × 280 mm.

Bulvarinei spaudai būdinga naudoti didelių matmenų nuotraukas, didesnį dėmesį skirti tokioms temoms kaip sensacingos kriminalinės istorijos, astrologija, skandalai ir paskalos apie įžymybes bei televizija. Tačiau yra ir išimčių, tokie savo sferoje gerbiami laikraščiai kaip „The Independent" ar „The Times" perėjo prie *tabloid/compact* formato, siekdami patraukti platesnę auditoriją, pvz. reguliariai važinėjančius į darbą viešuoju transportu.

Istorija
--------

Tabloid laikraščių formatą sukūrė laikraščių leidybos magnatas Alfred Harmsworth, eksperimentavęs su „New York World" numeriu, išleistu 1900 m. Naujųjų metų dienai. Anot jo, tabloid formatas turėjo sukelti perversmą XX a. populiariojoje spaudoje. Tabloid formatas leido perpus sumažinti laikraščio puslapio dydį, dėl ko laikraštį tapo patogiau skaityti. Jis tiko ir tuo metu naujam trumpų, daugiapuslapinių straipsnių stiliui. Tačiau ilgainiui tabloid formato reikšmė pakito ir dabar daugiau nusako laikraščio stilių nei fizines savybes.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Broadsheet
* Berliner
* Compact

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Differences Between Broadsheet and Tabloid Newspapers. *www.thoughtco.com*. Nuoroda tikrinta 2021-01-23.
2. ↑  Rachele Kanigel (2006). Wiley-Blackwell, ed. *The student newspaper survival guide*. pp. 153. ISBN 0813807417, ISBN 9780813807416.
3. ↑  *Era of the popular press*. Britannica Online Encyclopedia. Nuoroda tikrinta 2021-01-23.
Koordinatės: 56°17′39″ š. pl. 21°48′24″ r. ilg.﻿ / ﻿56.29417°š. pl. 21.80667°r. ilg.﻿ / 56.29417; 21.80667


| Botanikos parko II tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Skuodo rajonas) |
| Plotas | 0,081 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1,69 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 1,8 m |
| Didžiausias gylis | 3,3 m |
| Įteka | Spiginas, bevardis upelis |
| Išteka | Spiginas |

**Botanikos parko II tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Skuodo rajone, 3 km į šiaurės vakarus nuo Ylakių, Izidoriaus Navidansko parke, Kalnėnų kaime. Sudarytas užtvenkus Spigino upelį (Apšės intakas) 2,9 km nuo jo įtekėjimo į Gėsalų tvenkinį. Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus – 0,52 km, plotis – iki 0,33 km. Yra 3 a sala. Altitudė 68,1 m. Krantai žemi, apaugę medžiais. Šiaurėje už siauro sausumos ruožo telkšo Botanikos parko I tvenkinys, priešsroviui pietryčiuose už kelio Nr.3719 (Stripiniai – Izidoriaus Navidansko parkas) iškart telkšo Kalnėnų tvenkinys. Šalia įkurtas parkas.

Tvenkinys įrengtas 1968 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Tachografo grafikas
**Tachografas**– automobiliuose arba sunkvežimiuose įrengtas prietaisas, registruojantis informaciją apie vairuotojų vairavimo ir poilsio laikotarpius, mašinos judėjimą.

Duomenys į tachografą nuolat perduodami iš greičių dėžės. Anksčiau buvo naudojami analoginiai tachografai, kurie transporto priemonės judėjimą registruodavo grafiku, brėžiamu ant apvalios popierinės kortelės. Paskutiniu metu vis daugiau transporto priemonių naudoja skaitmeninius tachografus, informaciją registruojančius į korteles ir kitokias skaitmenines laikmenas, taip apsaugodami įrašus nuo lengvo klastojimo.
Duomenys apie vairuotojų režimą reikalingi saugiam eismui ir vežėjų konkurencijai užtikrinti: per ilgai važiuojantys vairuotojai kelia didelį pavojų eismo dalyviams, o viršvalandžius nesaugiai važiuojantys vairuotojai yra nesąžiningos konkurencijos pasekmė.

* Analoginis tachografasAnaloginis tachografas
* Skaitmeninis tachografasSkaitmeninis tachografas
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 8°47′0″ š. pl. 79°33′0″ v. ilg.﻿ / ﻿8.78333°š. pl. 79.55000°r. ilg.﻿ / 8.78333; 79.55000

Tabogos gyvenvietė
**Taboga** (isp. *Isla de Taboga*) – sala Panamos įlankoje, 20 km į pietus nuo Panamos miesto. Priklauso Panamos provincijai (sudaro atskirą apygardą). Plotas – 12,1 km². Salos paviršius žemas, lygus. Šiaurės rytuose smėlio nerija jungiasi su maža El Moro sala, o už 270 m į pietryčius nuo Tabogos yra Urabos sala. Pakrantėse driekiasi minkšto smėlio paplūdimiai, o pati sala apaugusi mišku.

Tabogoje gyvena 1629 žmonių, visi jie gyvena Tabogos gyvenvietėje. Išvystytas turizmas. Sala pasiekiama keltu iš Panamos miesto.

Salą XVI a. atrado Vaskas Nunjesas de Balboa ir pavadino ***San Pedru***. Vėliau prigijo indėniškas pavadinimas, reiškiantis „daug žuvies". 1524 m. buvo įkurta San Pedro gyvenvietė. Miestelio bažnyčia laikoma antra pagal senumą visoje Amerikoje. 1887 m. salą aplankė prancūzų dailininkas Polis Gogenas.
***Kaimingjie* bakteriologinė ataka** – bakteriologinė ataka prieš Ningbo uosto (Džeziango provincija, Kinija) *Kaimingjie* rajoną, kurią 1940 m. spalio mėn. (Antrasis Kinijos-Japonijos karas) metu atliko Japonijos ginkluotosios pajėgos.

Ši ataka buvo bendra 731-ojo ir 1644-ojo dalinių operacija. Šių dalinių karo medikai daugiausia užsiiminėjo buboniniu maru. Antrojo pasaulinio karo metais Japonija Kinijoje atliko 6 atakas maro sukėlėjais.

Atakos metu rajone iš lėktuvų buvo numesta kviečių, kukurūzų, medvilninių drabužių skutų ir smėlio, kuriuose buvo maro bakterijomis užkrėstų blusų.. Prasidėję susirgimai sukėlė apie šimtą mirčių. Rajonas buvo evakuotas ir aptvertas 4 m aukščio siena, kuri buvo reikalinga karantinui užtikrinti. Vėliau visas rajonas buvo sudegintas, siekiant išnaikinti ligos sukėlėljus.

1942 m. tame pačiame rajone buvo atlikta dar viena bakteriologinė ataka, kuri padėjo sukurti maro sukėlėjų pristatymo į vietą priemonę – keramines aviabombas.

Nuorodos
--------

1. 1 2 3 4  Gold, Hal (2004). *Unit 731: Testimony*. Tuttle Publishing. pp. 75–80. ISBN 0804835659.
2. 1 2  *Military Medical Ethics, Volume 2*. DIANE Publishing. p. 485. ISBN 1428910662.
*Šis straipsnis apie upę. Apie miestą skaitykite straipsnyje Aldanas (miestas).*

| Aldanas |
| --- |
| Aldanas ties Tomotu Aldanas ties Tomotu |
| **Ilgis** | 2273 km |
| **Baseino plotas** | 729 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 5060 m³/s |
| **Ištakos** | Stano kalnagūbris |
| **Žiotys** | Lena |
| **Šalys** | Rusijos vėliava Rusija (Jakutijos vėliava Jakutija) |
|  |
|  **Vikiteka** | Aldanas |

**Aldanas** (rus. *Алдан*) – upė Rusijoje, Jakutijoje; dešinysis, didžiausias Lenos intakas (sudaro net 30 % jos nešamo vandens). Prasideda Stano kalnagūbrio šiauriniame šlaite. Teka į šiaurę ir rytus Aldano kalnynu, akmenuota ir slenkstėta vaga. Tarp Učiuro ir Majos žiočių teka į šiaurės rytus plačiu slėniu, vėliau pasuka į vakarus, teka pietiniu Verchojansko kalnagūbrio šlaitu, tarpukalnių lyguma. Žemupyje skaidosi į protakas. Įteka į Leną >100 km į šiaurę nuo Jakutsko.

Aldano baseine yra apie 114 tūkst. upių ir 51 tūkst. ežerų. Aldanas turi 275 intakus, ilgesnius nei 10 km. Svarbiausi:

* dešinieji – Timptonas, Učiuras, Maja, Alach Junis;
* kairieji – Amga, Notora, Tata.

Patvinsta gegužės–liepos mėnesiais, kai vandens lygis pakyla 7–10 m, o debitas pasiekia 30–48 tūkst. m³/s. Rugpjūčio–rugsėjo mėnesiais dažni polūdžiai. Žiemą upė nuneša tik 4 % metinio vandens kiekio. Debitas vasario–balandžio mėnesiais 230–300 m³/s. Ledai laikosi iki 7 mėnesių – nuo spalio pabaigos iki gegužės.

Gausūs žuvų resursai (lašišinės, lydekos, ešeriai). Laivuojamas nuo Tomoto (1753 km nuo žiočių). Upe gabenamos kalnakasybos žaliavos (žėrutis, auksas) į Lenos upę. Svarbiausios prieplaukos: Tomotas, Ust Maja, Chandyga.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983.
2. ↑  *Aldan*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
| **Aldona Gužaitytė** |
| --- |
| Gimė | 1925 m. gruodžio 16 d.Šiauliai |
| Mirė | 2012 m. kovo 23 d. (86 metai) |
|  |
| Veikla | pedagogė, choreografė, visuomenės veikėja |
|  |
| Alma mater | 1975 m. Šiaulių pedagoginis institutas |

**Aldona Gužaitytė** (1925 m. gruodžio 16 d. Šiauliuose – 2012 m. kovo 23 d.) – Lietuvos pedagogė, choreografė, Šiaulių miesto visuomenės veikėja.

Biografija
----------

1944 m. baigė Šiaulių mergaičių gimnaziją bei choreografinę mokyklą prie Šiaulių dramos teatro. Nuo 1944 m. 2-osios mergaičių gimnazijos matematikos mokytoja. 1950 m. baigė Šiaulių mokytojų institutą.

Nuo 1953 m. Šiaulių F. Žemaičio vidurinės mokyklos, vėliau Šiaulių 12-osios vidurinės mokyklos matematikos mokytoja, 1972–1984 m. šios mokyklos direktorė. Mokykloje įrengė choreografijos salę, paruošė ritmikos programą. 1975 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą.

Nuo 1945 m. dirbo su Šiaulių mokyklų choreografiniais kolektyvais. Jos vadovaujami šokių kolektyvai 7 kartus tapo respublikos vaikų šokių kolektyvų laureatais. 1947–1957 m. vaikų teatro baleitmeisterė. Miesto ir respublikinių moksleivių švenčių vyr. choreografė ir režisierė. Sukūrė daugiau kaip 100 įvairių šokių vaikams ir jaunimui. Už sukurtus šokius „Plaukė žąselė" ir „Mano tėvelis buvo kalvelis" 1964 m. suteikta II LSSR valstybinė premija. 1964 m. LSSR nusipelniusi mokytoja.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aldona Gužaitytė Archyvuota kopija 2008-01-23 iš Wayback Machine projekto. Šiaulių apskrities Povilo Višinskio viešoji biblioteka
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Ukrainos socialistų partija**, (**SPU**, Соціалістичнa партія України) – Ukrainos kairiojo centro politinė partija.

Istorija
--------

Įkurta 1991 m. rugpjūčio 26 d. reorganizavus dalį buvusios *Ukrainos komunistų partijos*. Iki 1996 m. vietinės organizacijos buvo sukurtos visose srityse. 1992 m. pradėjo eiti partinis laikraštis „Tovariš", įkurtas *Teorijos centras*, parengęs naują SPU programą.

1993 m. SPU pasiskelbė opozicija prezidentui Leonidui Kravčukui. 1994 m. SPU kandidatai buvo iškelti 179 iš 450 rinkimų apygardų, jų priešininkai buvo valstybinė nomenklatūra iš vienos pusės ir vadinamieji demokratai iš kitos. Į Aukščiausiąją radą buvo išrinkta 14 SPU atstovų, partijos lyderis Aleksandras Morozas tapo Rados pirmininku. SPU pasiūlyta programa buvo priimta kaip visos Rados politinė platforma.

Tačiau 1994 m. prezidentu išrinkus karinio pramoninio komplekso atstovą Leonidą Kučmą, (jam rinkimuose oponavęs A. Morozas, gavęs 3,5 mln. balsų liko trečias), daug kas pasikeitė. Net ir dalis SPU deputatų palaikė prezidento radikalių ekonominių reformų politiką, nors jai pasipriešino SPU narių dauguma. Krizė kilo ir parlamente, tačiau A. Morozui pavyko ją suvaldyti, o SPU frakcija padidėjo iki 29 narių.

Tačiau L. Kučma toliau gilino konfliktą su Rada, todėl SPU pasiūlė priimti naują šalies konstituciją. 1996 m. parlamentas ją priėmė, įtvirtindamas demokratijos pasiekimus.

1998 m. Rados rinkimuose SPU sudarė koaliciją su žemdirbių partija ir gavo 35 vietas, iš jų 6 – iš 250 vienmandačių apygardų. Rados pirmininku buvo išrinktas koalicijos atstovas O. Tkačenka. Tačiau netrukus koalicija subyrėjo.

Per 1999 m. prezidento rinkimus prieš A. Morozą ir SPU prasidėjo šmeižto ir diskreditacijos kampanija,[reikalingas šaltinis] todėl 2000 m. Politinė taryba keletą jų pašalino iš partijos, kartu išėjo dar 212 narių. 2002 m. rinkimuose gauta 20 vietų parlamente. 2004–2005 m. „Oranžinės revoliucijos" metu SPU, baimindamasi socialinių garantijų dirbantiesiems apkarpymo nepalaikė liberalo Viktoro Juščenkos pozicijų.

2000 m. priimta nauja partijos programa, ideologiniu pagrindu paskelbusi demokratinį socializmą. SPU išaugo iki 150 000 narių. 2003 m. SPU tapo Socialistų Internacionalo konsultacine nare.

Pirmininkas nuo 1991 m. Aleksandras Morozas.
| Aldabra |
| --- |
| Pasaulio paveldo sąrašas |
| 

---

 |
| **Vieta** | Seišelių vėliava Seišeliai |
| **Tipas** | gamtinis |
| **Kriterijus** | vii, ix, x |
| Pasaulio paveldo emblema **Nuoroda** | (angl.) (pranc.): 185 |
| **Regionas**\*\* | Afrika |
| **Įrašymo istorija** |
| **Įrašas** | 1982  (6 sesija) |
| 

Aldabra šalies/regiono žemėlapyje

 |
|  **Vikiteka:** | Aldabra |
| \* Pavadinimas, koks nurodytas UNESCO sąraše.\*\* Regionas pagal UNESCO skirstymą. |

**Aldabra** (angl. *Aldabra*) – koralinis atolas Indijos vandenyne, Seišelių salyne, Aldabros salų grupėje. Sausumos plotas 155,4 km². Lagūnos plotas 224 km². Atolo žiedo ilgis 34 km, plotis 14,5 km, aukštis 8 m. Negyvenama.

Aldabros atolas garsėja savo unikalia endemine gamta. Čia yra didžiausia pasaulyje gigantiškųjų vėžlių (*Aldabrachelys gigantea*) kolonija. Be įvairių jūrinių vėžlių, čia taip pat peri didelės paukščių kolonijos. 1982 m. Aldabra įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

Aldabros žemėlapis
Aldabrinis vėžlys saloje
Pirmieji europiečiai, atradę salą, buvo portugalai (1511 m.). Tačiau iki jiems atvykstant apie salą jau žinojo arabai (jie jai ir suteikė pavadinimą). XVIII a. Aldabra buvo prancūzų Reuniono kolonijos dalis. Jūrinės ekspedicijos saloje pildydavo vėžlių atsargas. 1810 m. Aldabra perėjo į britų rankas ir buvo prijungta prie Mauricijaus kolonijos. Tolėsnė salos istorija sutampa su Seišelių istorija.

Nuorodos
--------

* Aldabra Seišelių aplinkosaugos ministerijos skiltyje Archyvuota kopija 2009-01-07 iš Wayback Machine projekto.
* Nuotraukos
| Tachas |
| --- |
|  Tachas Portugalijoje |
| **Ilgis** | 1038 km |
| **Baseino plotas** | 81 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 485 m³/s |
| **Ištakos** | Mesetos plokščiakalnis |
| **Žiotys** | Atlanto vandenynas |
| **Šalys** | Ispanija, Portugalija |
|  |
|  **Vikiteka** | Tachas |

**Tachas**, **Težas** (lot. *Tagus*, isp. *Tajo*, port. *Tejo*) – upė Ispanijoje ir Portugalijoje; didžiausia Pirėnų pusiasalyje.

Tachas prasideda Mesetos plokščiakalnio rytuose ir įteka į Atlanto vandenyną, sudarydamas apie 45 km ilgio estuariją. Ispanijoje upė teka 716 km, 47 km upė skiria Ispanijos ir Portugalijos valstybinę sieną ir 275 km Tachas teka Portugalijoje. Portugalijoje, per Tacho upę, pastatytas ir didžiausias Europos tiltas – Vasko da Gamos tiltas. Tilto ilgis – 17,2 km, iš jų 10 km pastatyta per Tacho žiotis. 

Didžiausi intakai: Charama, Guadarama, Alberčė, Tietaras, Alagonas, Zezerė (dešinieji), Guadiela, Algodoras, Iboras, Almontė, Saloras.

Upė yra vandeningiausia žiemą; taip pat naudojama drėkinimui. Tachas laivuojamas 185 km nuo Albarančio; iki Santareno plaukia jūros laivai.

Didžiausi miestai prie Tacho: Toledas, Santarenas, prie žiočių – Lisabona.

Nuorodos
--------

* Tacho upės hidrografija **(**isp.**)**

Vasko da Gamos tiltas per Tacho upę
Aldona Babinienė-Motiekaitytė
**Aldona Babinienė-Motiekaitytė** (1917 m. spalio 20 d. Odesoje, Ukraina – 2010 m. rugpjūčio 1 d. Kaune) – pianistė, chorvedė, pedagogė. 

Smuikininko ir dirigento Vlado Motiekaičio duktė.

Biografija
----------

1921 su tėvais grįžo į Lietuvą. 1928–1936 m. mokėsi Kauno „Aušros" mergaičių gimnazijoje, 1928–1933 m. lankė Kauno muzikos mokyklą (dėst. E. Janickienės fortepijono klasę), o 1933–1939 m. fortepijono studijas tęsė Kauno konservatorijoje (prof. Vladimiro Ružickio klasė). Chorvedybos pagrindus gavo iš konservatorijos dėstytojo Nikodemo Martinonio.

Nuo 1939 m. rudens – Marijampolės Rygiškių Jono mergaičių gimnazijos muzikos mokytoja ir choro vadovė. Moksleivių jėgomis pastatė Miko Petrausko operetę „Kaminkrėtys ir malūnininkas" (dalyvavo ir Rygiškių Jono berniukų gimnazijos choristai).

1940–1950 m. – Kauno 3-osios mergaičių gimnazijos muzikos mokytoja ir žemesniųjų klasių moksleivių choro vadovė – su juo 1949 m. Kauno miesto mokyklų chorų varžybose laimėjo pirmą vietą. 1946–1989 m. – Kauno Juozo Naujalio vidurinės meno mokyklos fortepijono ir kitų disciplinų dėstytoja, vokalinių ansamblių ir choro vadovė (1951–1956 m.).

1952–1968 m. buvo muzikos teorijos skyriaus metodinės komisijos pirmininkė, 1968–1978 m. – direktoriaus pavaduotoja muzikos reikalams. 1947–1968 m. kartu buvo ir Kauno vaikų muzikos mokyklos fortepijono mokytoja, keletą metų vadovavo fortepijono skyriaus metodinei komisijai. Dukra Aldona Babinaitė-Einorienė – kvalifikuota chorvedė, Vilniaus Balio Dvariono dešimtmetės muzikos mokyklos mokytoja.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 *Kitos reikšmės – Suo (reikšmės).*
Suou žemė Japonijos žemėlapyje
**Suo** (周防国; Suō no kuni) – senoji Japonijos žemė, kurios vietoje dabar yra rytinė Jamagučio prefektūros dalis. Suo ribojosi su Akio, Ivamio ir Nagato žemėmis. 

Senoji žemės sostinė buvo įsikūrusi Hofu mieste. Didžiąją Muromačio laikotarpio dalį, Suo buvo valdoma Oučio klano, kurio nariai pastatė pilį Jamagučio mieste, tačiau Sengoku laikotarpiu, Suo atiteko Morio klanui, kurie ją valdė didžiąją Edo laikotarpio dalį.

Senosios Japonijos žemės

Akis |
Ava |
Ava |
Avadžis |
Bingo |
Bičiu |
Bidzenas |
Bungo |
Budzenas |
Cušima |
Čikugo |
Čikudzenas |
Čišima |
Deva |
Ečigas |
Ečidzenas |
Ečiū |
Harima |
Hida |
Higas |
Hitačis |
Hidaka |
Hidzenas |
Hokis |
Hiūga |
Iburis |
Idzu |
Idzumas |
Idzumis |
Iga |
Ijas |
Ikis |
Inaba |
Isė |
Išikaris |
Ivamis |
Jamaširas |
Jamatas |
Jošinas |
Kaga |
Kajus |
Kavačis |
Kadzusa |
Kijis |
Kitamis |
Koudzukė |
Kuširas |
Mikava |
Mimasaka |
Minas |
Musašis |
Mucu |
Nagatas |
Nemuras |
Notas |
Okis |
Omis |
Ošima |
Osumis |
Ovaris |
Sadas |
Sagamis |
Sanukis |
Sacuma |
Secu |
Suou |
Suruga |
Šima |
Šimousa |
Šimocukė |
Šinanas |
Širibešis |
Tadžima |
Tamba |
Tangas |
Tešis |
Tokačis |
Tosa |
Toutoumis | 
Vakasa
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Yra kilę abejonių dėl šio straipsnio objekto reikšmingumo ir tinkamumo enciklopedijai.**Galima paieškoti straipsnio objekto aprašymų nepriklausomuose nuo jo patikimuose antriniuose šaltiniuose ir pasiremti jais straipsnyje. |

| **Aldona Balutienė** |
| --- |
| Gimė | 1954 m. rugsėjo 9 d. (68 metai)Kazlų Rūdoje |
| Sutuoktinis (-ė) | Kęstutis |
| Vaikai | Vytautas, Linas, Rūta |
|  |
| Veikla | gydytoja, Jonavos rajono politinė bei visuomenės veikėja |
| Sritis | medicina |
| Organizacijos | VšĮ „Jonavos ligoninė" |
| Pareigos | gydytoja reumatologė |
| Partija | Tėvynės sąjunga |
|  |
| Išsilavinimas | aukštasis |
| Alma mater | Lietuvos sveikatos mokslų universiteto Medicinos akademija (KMI) |

**Aldona Balutienė** (g. 1954 m. rugsėjo 9 d. Kazlų Rūdoje, Marijampolės rajonas) – gydytoja, Jonavos rajono politinė bei visuomenės veikėja.

Biografija
----------

1961–1972 m. mokėsi Kazlų Rūdos vidurinėje mokykloje. 1972–1978 m. studijavo Kauno medicinos instituto Gydomajame fakultete, 1978–1979 m. – Jonavos rajono ligoninėje internatūroje.

1979–1980 m. Jonavos rajono centrinės ligoninės gydytoja pediatrė, 1980–1987 m. vyr. gydytojo pavaduotoja laikinojo nedarbingumo klausimams, 1987–1997 m. vyr. gydytojo pavaduotoja poliklinikos reikalams, 1982–1997 m. gydytoja reumatologė, nuo 1997 m. VšĮ Jonavos PSPC vyriausioji gydytoja, nuo 1997 m. VšĮ „Jonavos ligoninė" Konsultacinio skyriaus gydytoja reumatologė. Nuo 2002 m. VšĮ Jonavos pirminės sveikatos priežiūros centro vyr. gydytoja, bendrosios praktikos gydytoja.

Tėvynės sąjungos narė. 2000–2003 m. 2003–2004 m. ir 2007 m. Jonavos rajono savivaldybės tarybos narė.

LR pirminės sveikatos priežiūros įstaigų vadovų asociacijos valdybos narė, Jonavos pirminės sveikatos priežiūros centro vyriausioji gydytoja, bendrosios praktikos gydytoja, Jonavos rajono bendruomenės sveikatos tarybos primininkė, Lietuvos reumatologų asociacijos, Kauno apskrities reumatologų sąjungos narė.

Ištekėjusi. Vyras Kęstutis (g. 1953 m.), UAB direktorius. Sūnūs Linas (g. 1976 m.), UAB marketingo vystymo direktorius, ir Vytautas (g. 1983 m.), KTU absolventas. Rūta (g. 1988), VU studentė.

Moka rusų, vokiečių kalbas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aldona Balutienė[neveikianti nuoroda] („Tūkstantmečio žmonės", UAB "Neolitas" informacija)
2. ↑  Aldona Balutienė Archyvuota kopija 2010-01-06 iš Wayback Machine projekto. (2007 m. Lietuvos Respublikos savivaldybių tarybų rinkimai, VRK inf.)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 9°21′ p. pl. 171°12′ v. ilg.﻿ / ﻿9.350°š. pl. 171.200°r. ilg.﻿ / 9.350; 171.200

Fakaofo palydovinė nuotrauka
**Fakaofas** (angl. *Fakaofo*) – atolas Ramiajame vandenyne, Okeanijoje, viena iš 3 Tokelau salų. Sausuma užima 3 km² plotą, ji supa 45 km² ploto lagūną. Dauguma atolo žiedo salelių yra rytuose ir pietvakariuose (Teafua, Nukumatau, Nukulakia, Fenua Loa, Fenua Fala, Fale, Saumatafanga, Motu Akea, Matangi, Lalo, Mulifenua). Paviršius žemas, apaugęs kokospalmėmis ir kitais tropiniais medžiais.

Fakaofo atole 2006 m. gyveno 483 žmonės. Jie daugiausia susitelkę Fakaofo ir Fale kaimuose atolo vakaruose. Veikia kongregacinė ir katalikų bažnyčios.

Salą seniau vadinta ***Baudiču*** (*Bowditch*), amerikiečių jūrininko Nathaniel Bowditch garbei. 1856–1979 m. kaip ir kitos Tokelau salos buvo pavaldi JAV, bet vėliau perleista Naujajai Zelandijai.

* Fakaofo kaimasFakaofo kaimas
* Atolo žemėlapisAtolo žemėlapis
* Atolas tarp Tokelau salųAtolas tarp Tokelau salų
Valtorna|  |
| Varinis pučiamasis instrumentas |
| Kiti pavadinimai | Prancūzų ragas |
| Hornbostel–Sachs klasifikacija | 423.232(aerofonas so vožtuvais, garsas išgaunamas lūpų judesiais) |
| Garsų diapazonas |
| boso rakte: skamba kvinta žemiau, nei parašyta. Senesnėje muzikoje natos boso rakte parašytos oktava žemiau (taigi skamba kvarta aukščiau nei parašyta). |
| Susiję instrumentai |
| Altinė valtorna – baritoninė valtorna – melofonas – natūrali valtorna – pašto valtorna – saksovaltorna – Vienos valtorna – Vagnerio tūba |
| Muzikantai |
| Valtornos muzikantų sąrašas (anglų k.) |

**Valtorna** (iš vok. *Waldhorn* 'miško ragas') – varinis pučiamasis (ambušiūrinis) instrumentas. Dar vadinama *prancūzų ragu*.

Istorija
--------

Nors ištakos siekia labai senus laikus, panašus į dabartinį instrumentas susiformavo apie XVII a. Prancūzijoje, kur juo buvo grojama medžioklėse kaip signaliniu instrumentu. Tada buvo gamintas iš rago. Orkestre naudojamas nuo XVI a. antros pusės. Dabartinę išvaizdą su vožtuviniu mechanizmu įgavo 1815 m.

Konstrukcija
------------

Ilgas (iki 3,7 m) metalinis vamzdis, sulenktas nedidelio skersmens apskritimu. Viename gale yra pūstukas, pro kurį pučiama. Kitas galas plačiomis žiotimis.

Vartojimas
----------

Chromatine gama grojama vožtuviniu mechanizmu ilginant arba trumpinant vamzdį.

Grojama simfoniniame orkestre, pučiamųjų orkestre, kameriniuose ansambliuose, solo.

Kompozitoriai
-------------

Pirmieji panaudojimo muzikoje pavyzdžiai – ankstyvosios operos (Lully ir kt.).
Kompozitoriai, rašę valtornoms: Georg Friedrich Händel, Johann Georg Leopold Mozart, Antonio Vivaldi, Ludwig van Beethoven, Joseph Haydn, Wolfgang Amadeus Mozart, Hector Berlioz, Franz Schubert, Robert Schumann, Franz Strauss, Richard Strauss, Carl Maria von Weber, Leonard Bernstein, Benjamin Britten, Francis Poulenc.

Šaltiniai
---------

* Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, XII t.

Nuorodos
--------

* Tarptautinės valtornistų asociacijos tinklalapis
**Fagras** (gr. Φάγρης) – senovės Graikijos miestas Trakijoje, teritorijoje tarp Strimono ir Mestos upių.

Herodotas ir Tukididas minėjo Fagrą kaip įtvirtintą pierų (t. y. trakų) miestą ties Strimonu. Manoma, kad nuo V a. pr. m. e. Fagras tapo graikų miestu.

Spėjama, kad Fagrą kartu su Galepsu ir Apolonija užėmė ir sugriovė Makedonijos karalius Pilypas II. Tiesa, archeologiniai radiniai rodo, kad Fagras tebebuvo Romos laikais. Aptikti įrašai rodo, kad IV–III a. pr. m. e. Fagras buvo nepriklausomas miestas.

Fagro miestavietė iki šiol nežinoma. Spėjama, kad jis buvo ties vakariniu Pierijos slėnio galu.

Nuorodos
--------

1. ↑  An Inventory of Archaic and Classical Poleis: An Investigation Conducted by The Copenhagen Polis Centre for the Danish National Research Foundation by Mogens Herman Hansen,2005,page 865
2. ↑  Benjamin H. Isaac (1986) The Greek settlements in Thrace until the Macedonian conquest. p.62-33

* Antike Stätten in Griechenland und Kleinasien (nurodyta spėjama Fagro vieta))
Geležinkelio viadukas Tenžės slėnyje šalia Kretingos (1892 m.), kuriam pastatyti reikėjo civilinės inžinerijos žinių.
**Civilinė inžinerija** – inžinerijos šaka, atsakinga už didelių, viešajam ar civilių naudojimui reikalingų infrastruktūrų (kelių, tiltų, kanalų, užtvankų, oro ir jūrų uostų, nuotakynų, vamzdžių, pastatų struktūrinių komponentų, geležinkelių ir kitų objektų) projektavimą, statybą ir priežiūrą. Civilinės inžinerijos specialistas vadinamas civiliniu inžinieriumi.

Civilinė inžinerija paprastai skirstoma į kelias atšakas. Civilinė inžinerija laikoma antra seniausia inžinerijos disciplina po karinės inžinerijos, o pradinis tokio kategorizavimo tikslas – atskirti karinių ar gynybinių ir nekarinių objektų inžineriją.

Civilinės inžinerijos lopšiu galima laikyti Senovės Egiptą, Indo slėnio civilizaciją ir Mesopotamiją, o jos taikymo pradžią – laikotarpį tarp 4000 m. pr. m. e. ir 2000 m. pr. m. e. tenykštėms visuomenėms perėjus iš klajoklinės į sėslų gyvenimo būdą, o kuriantis sėslioms bendruomenėms prireikus inžinerinių objektų.

Civilinė inžinerija skirstoma į pakrančių inžineriją, struktūros inžineriją, žemės drebėjimų inžineriją, aplinkos inžineriją, geotechninę inžineriją ir kitas šakas.

Lietuvoje civilinės inžinerijos specialybių mokytis galima KTU ir VGTU.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „History and Heritage of Civil Engineering". *ASCE*. Suarchyvuotas originalas 2007 m. vasario 16 d. Nuoroda tikrinta 2007 m. rugpjūčio 8 d.  Nežinomas parametras `|url-status=` ignored (pagalba)
2. ↑  „What is Civil Engineering". Civilinių inžinierių institucija. Nuoroda tikrinta 2017 m. gegužės 15 d.
3. ↑  „What is Civil Engineering?". *The Canadian Society for Civil Engineering*. Suarchyvuotas originalas 2007 m. rugpjūčio 12 d. Nuoroda tikrinta 2007 m. rugpjūčio 8 d.  Nežinomas parametras `|url-status=` ignored (pagalba)
4. ↑  "Civil engineering". *Encyclopædia Britannica*.. Prieigos data 2007 m. rugpjūčio 9 d.
**Valteris Šorys** (vok. *Walter Schories*; (1895 m. rugpjūčio 11 d. Kiekškiemyje, Geldapės apskrityje, Rytprūsiuose – 1979 m.) – lietuvninkų kilmės Vokietijos chorvedys ir kompozitorius.

Biografija
----------

Gimė mokytojo šeimoje Romintos girios kaimelyje Kiekškiemyje (dab. *Kiekskiejmy* Lenkijoje). Pirmojo pasaulinio karo metais buvo pašauktas į kaizerinės Vokietijos kariuomenę, kur praleido trejus metus. Po demobilizacijos pradėjo dirbti muzikos pedagogu. Nuo 1922 m. studijavo *Valstybinėje bažnytinės ir mokyklinės muzikos akademijoje* Berlyne (dab. Bažnytinės muzikos institutas prie Berlyno menų universiteto – vok. *Instituts für Kirchenmusik an der Universität der Künste Berlin*). Įgijęs diplomą, nuo 1924 m. dirbo muzikos mokytoju Tilžės Hercogo Alberto mokykloje, nuo 1929 m. – Tilžės valstybinėje gimnazijoje. Pastarojoje aukštesniojoje mokykloje vadovavo gimnazistų orkestrui ir chorui.

Be to, Tilžės Šv.Kryžiaus bažnyčioje jis ėjo kantoriaus pareigas ir vadovavo miesto chorui „Sängerverein". Didingu Tilžės muzikiniu įvykiu tapo Liuterio bažnyčioje atliktas Johaneso Bramso „Vokiškasis requiem", chorui ir orkestrui diriguojant Valteriu Šoriui. Jau būdamas vyresniuoju mokytoju, 1942 m. pervažiavo gyventi į Alenštainą. Artėjant Antrojo pasaulinio karo frontui, paitraukė į vakarinę Vokietijos dalį. Nuo 1945 m. mokytojavo Hamburgo Heinricho Herco gimnazijoje, vadovavo Policijos ir Chorų sąjungos dainininkų kolektyvams.

Valteris Šorys išgarsėjo kaip dainų autorius, muziką komponavęs žemiečių poetų žodžiams (tai tilžiškė Johanna Wolff, alenštainiškiai Edith Wiedner ir Georgas Hermanovskis). Pats didžiausias ir įsimintiniausias jo kūrinys – Kuršių nerijai skirta kantata „Iš saulės, kopų, įlankos ir jūros" (Oto Lošo žodžiai). Chorui, dviem solistams ir orkestrui atlikti numatyta kantata pirmą kartą su didžiuliu pasisekimu buvo atlikta Hamburge 1968 m. gegužės 19 d. Yra išleista V.Šorio kūrinių plokštelė, kompozitoriaus veiklą propaguoja ir jo sūnus pianistas Dytrichas Šorys.

Šaltiniai
---------

* Gerhard Reich. *Walter Schorles – ein Musikerporträt* // www.tilsit-stadt.de/, psl. 40[neveikianti nuoroda]
* *Haupttreffen im Hamburg am 19.Mai* // Memeler Dampfboot, 5. April 1968[neveikianti nuoroda]
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Valstybės saugumo leitenantas** (rus. *лейтенант государственной безопасности*) – specialusis jaunesniojo vadovaujančio personalo laipsnis TSRS Vidaus reikalų liaudies komisariato Valstybės saugumo vyriausiosios valdyboje (NKVD VSVV; *ГУГБ НКВД СССР*) ir Valstybės saugumo liaudies komisariate (NKGB), įvestas 1935 m. spalio 7 d. TSRS CVK ir LKT nutarimu.

Žemesnio specialusis laipsnis valstybės saugumo sistemoje buvo valstybės saugumo jaunesnysis leitenantas. Sekantis vyresnis laipsnis buvo valstybės saugumo vyresnysis leitenantas.

Valstybės saugumo leitenanto laipsnis atitiko armijos ir laivyno kapitono laipsnį. Skiriamieji ženklai – vienas emalinis stačiakampis apykaklės antsiuvuose.

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| jaunesnis laipsnis **valstybės saugumo jaunesnysis leitenantas** (vyresnysis leitenantas) | ***TSRS valstybės saugumo specialieji laipsniai*****valstybės saugumo leitenantas**(kapitonas) | vyresnis laipsnis**valstybės saugumo vyresnysis leitenantas**(majoras) |
|
| **Igoris Ivanovas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1945 m. rugsėjo 23 d. (77 metai)Maskva, RTFSR |
|  |
| Veikla | Rusijos diplomatas, politikas |
| Pareigos | buvęs Rusijos užsienio reikalų ministras ir Saugumo tarybos sekretorius |
|  |
| Alma mater | Maskvos M.Torezo pedagoginis užsienio kalbų institutas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Rusijos Federacijos Didvyris, Ordinas Už nuopelnus Tėvynei, Garbės ženklo ordinas |
|  |
|  **Vikiteka** | Igoris Ivanovas (1945) |

**Igoris Ivanovas** (rus. *И́горь Серге́евич Ивано́в*, g. 1945 m. rugsėjo 23 d. Maskvoje) – rusų diplomatas, politikas, buvęs Rusijos užsienio reikalų ministras ir  Rusijos saugumo tarybos sekretorius. Rusijos mokslų akademijos narys-korespondentas, istorijos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1969 m. baigęs Maskvos M.Torezo vardo pedagoginį užsienio kalbų institutą, dirbo Pasaulinės ekonomikos ir tarptautinių santykiu institute (*ИМЭМО*). Atkūrus dviejų šalių diplomatinius santykius, 1973–1983 m. dirbo TSRS ambasadoje Ispanijoje, vėliau – TSRS Užsienio reikalų ministerijoje. 1985–1986 m. dirbo TSRS užsienio reikalų ministro E. Ševardnadzė padėjėju. 1986–1989 m. buvo šios ministerijos skyriaus vedėjas, 1989–1991 m. – TSRS URM Bendrojo sekretoriato viršininkas, ministerijos kolegijos narys.

1991–1995 m. buvo TSRS (vėliau – Rusijos) ambasadorius Ispanijoje, 1995–1998 m. – Rusijos užsienio reikalų ministro pirmasis pavaduotojas.

1998–2004 m. – Rusijos užsienio reikalų ministras J. Primakovo, S. Stepašino, V. Putino ir M. Kasjanovo vyriausybėse.

2004–2007 m. buvo Rusijos Federacijos saugumo tarybos sekretorius.

Šiuo metu vadovauja visuomeninei Rusijos tarptautinių reikalų tarybai, yra Maskvos tarptautinių santykių instituto profesorius.

Šaltiniai
---------

1. ↑   (peoples.ru inf.)

  



| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Jevgenijus Primakovas** | **Rusijos užsienio reikalų ministras** 1998–2004 m. | Po to:**Sergejus Lavrovas** |
| Prieš tai:**Vladimiras Rušaila** | **Rusijos Federacijos saugumo tarybos sekretorius** 2004–2007 m. | Po to:**Nikolajus Patruševas** |
**Angelė Vyšniauskaitė** (1919 m. gegužės 15 d. Skriaudžiuose – 2006 m. liepos 9 d.) – Lietuvos etnografė, habilituotoji mokslų daktarė, profesorė, Lietuvių katalikų mokslo akademijos akademikė (nuo 2000 m.). Lietuvos istorijos instituto Etnologijos skyriaus vyr. mokslo darbuotoja, Vytauto Didžiojo universiteto Etnologijos ir folkloristikos katedros profesorė.

Biografija
----------

1939-1940 m. studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos-Filosofijos fakulteto Filosofijos skyriuje. Čia ji studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą, pedagogiką ir psichologiją. 1940–1943 m. studijavo lituanistiką Vilniaus universitete, 1950–1951 m. eksternu pabaigė lituanistikos studijas Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute. 1957 m. jai suteiktas istorijos mokslų kandidato (dabar – daktaro) laipsnis etnografijos srityje. Nuo 1961 m. – vyresnioji mokslo bendradarbė (docentė).

Nuo 1948 iki 1993 m. kai išėjo į pensiją, dirbo Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institute etnografijos srityje.

Apdovanojimai
-------------

* 1998 m. Jono Basanavičiaus premija
* 1996 m. LDK Gedimino 4 laipsnio ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Angelė Vyšniauskaitė. Bibliografijos rodyklė 1949–2004, sudarė Marija Grigaitytė ir Vacys Milius, Vilnius: LLI, 2004.
| **Viktoras Ponta** |
| --- |
|  |
| Viktoras Ponta |
| Gimė | 1972 m. rugsėjo 20 d. (50 metų)Bukareštas |
| Tautybė | rumunas |
| Sutuoktinis (-ė) | Daciana Sârbu |
|  |
| Veikla | Rumunijos teisininkas, politikas, valstybės veikėjas |
| Pareigos | Rumunijos ministras pirmininkas (nuo 2012 m.) |
| Partija | Rumunijos socialdemokratų partija |
|  |
|  **Vikiteka** | Viktoras Ponta |
| Parašas |
|  |

**Viktoras Ponta** (rumun. *Victor Ponta*, g. 1972 m. rugsėjo 20 d. Bukarešte) – rumunų teisininkas, politikas, valstybės veikėjas. Rumunijos ministras pirmininkas (nuo 2012 m. gegužės mėn.).

Biografija
----------

1995 m. baigęs teisės studijas Bukarešto universitete, dirbo prokuratūroje. Nuo 1998 m. buvo Rumunijos Aukščiausiojo Teismo prokuroras, tyrė korupcijos bylas.

2004 m. tapo Deputatų rūmų (Rumunijos parlamento) nariu, 2006 m. išrinktas parlamento vicepirmininku. 2008–2009 m. buvo Emilio Boko vyriausybės ministras ryšiams su parlamentu.

2003 m. išrinktas Rumunijos socialdemokratų partijos vicepirmininku, nuo 2010 m. vasario mėn. yra šios partijos pirmininkas.

2012 m. gegužės 7 d. Rumunijos prezidento Trajano Basesku teikimu paskirtas Rumunijos ministru pirmininku. Po tų pačių metų gruodžio mėn. įvykusių parlamento rinkimų į šias pareigas paskirtas pakartotinai.

2014 m. bolotiravosi Rumunijos prezidento rinkimuose, tačiau antrajame ture daug kam netikėtai pralaimėjo Klausui Johanisui.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rumunija: staigmena prezidento rinkimuose (delfi.lt inf.)

  



| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Mihajus Rezvanas Ungurianu** | **Rumunijos ministras pirmininkas** nuo 2012 m. gegužės 7 d. | Po to:**-** |
| Prieš tai:**Mirča Džoana** | **Rumunijos socialdemokratų partijos pirmininkas** nuo 2010 m. | Po to:**-** |
| Prieš tai:**Mihajus Voicu** | **Rumunijos ministras ryšiams su parlamentu**2008 - 2009 m. | Po to:**Sorina-Luminița Plăcintă** |
**Angerona** arba **Angeronija** (lot. *Angerona*, *Angeronia*) – sena romėnų deivė, kurios vardas bei funkcijos aiškinamos įvairiai. Viena vertus, Angerona įvardijama sielvarto ir baimės deive, kuri ne tik tokią būseną sukelia, bet ir nuo jos išvaduoja; kita vertus, ji laikoma tylos deive.

Anot senovės autorių, Angerona buvo deivė, išvaduojanti žmones nuo skausmo ir sielvarto, arba ta, kuri išgelbėjusi romėnus ir jų gyvulius nuo ligos *angina*. Apie tai rašė Julijus Modestas ir Festas. Pasak jų, kartą žmones ir jų gyvulius ištikusi liga, pavadinta *angina*, kuri dingusi, kai tik buvo pažadėtos aukos Angeronai.

Angerona laikyta ir Romos deive sergėtoja, saugančia šventąjį miesto vardą. Šis vardas negalėjęs būti ištartas, kad jo nesužinotų priešai. Netgi manyta, jog šis vardas ir buvo *Angerona*. Kai kurie autoriai teigė, kad Angeronos, kaip tylos deivės, kultas Romoje ir buvo įvestas tam, kad nebūtų išduotas šventasis ir slaptasis Romos vardas.

Naujųjų laikų tyrinėtojai prilygino ją tokioms deivėms, kaip Opė, Aka Larencija, Dėja Dija; ji taip pat laikoma naujųjų metų ir sugrįžtančios Saulės deive. Deivės garbei rengiama šventė vadinosi Divalijos arba Angeronalijos, ji švęsta gruodžio 21 d. Žyniai aukodavo Volupijos, malonumo deivės, šventykloje, kur stovėjo ir Angeronos statula. Deivė vaizduota pridėjusi pirštą prie burnos, kuri buvusi užverta ir užrišta. Masurijaus Sabino teigimu, tai reiškė, kad tie, kurie kantriai slėpė nerimą, šitaip pasieksią didžiausią laimę. Kita vertus, prie burnos pridėtas pirštas reiškęs, kad deivė taip įsakanti žmonėms neatskleisti slaptojo Romos miesto vardo.

Fezuluose (lot. *Faesulae*) ši dievybė garbinta Ancharijos vardu, čia buvo aptiktas jos aukuras.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4 5  „Encyclopædia Britannica", 1911 m. leidimas, straipsnis „Angerona".
2. 1 2 3 4  Schmitz, Leonhard (1867), "Angero'na", in Smith, William, *Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology*, **1**, Boston


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RRomėnų mitologija |
| --- |
|  |
| Dievai | 
Abundantija · Aka Larencija · Apolonas · Bakchas · Belona · Cerera · Diana · Egerija · Femė · Flora · Fortūna · Fontas · Janas · Junona · Jupiteris · Juturna · Kvirinas · Marsas · Merkurijus · Minerva · Neptūnas · Opė · Pikas · Pomona · Plutonas · Saturnas · Sumanas · Vakuna · Virtutė · Venera · Vertumnas · Vesta · Viktorija · Vulkanas |  |
|  |
| Legendiniai personažai | 
Enėjas · Rėja Silvija · Romulas ir Remas · Numa Pompilijus · Tulas Hostilijus · Servijus Tulijus · Ankas Marcijus |
|  |
| Tekstai | 
Vergilijus (*Eneida*) · Ovidijus (*Metamorfozės*) |
|  |
| Filosofija | 
Epikūrizmas · Neoplatonizmas · Pitagorizmas · Stoicizmas |

 |
| Upynikė |
| --- |
|  Upynikės vingiai ties Lybiškiais |
| **Ilgis** | 21,8 km |
| **Baseino plotas** | 36,0 km² |
| **Vidutinis debitas** | 0,29 m³/s |
| **Ištakos** | Lietuva |
| **Žiotys** | Trišiūkštė |
| **Šalys** | Lietuva |

**Upynikė** – upė Lietuvoje, Raseinių, Jurbarko ir Tauragės rajonuose; kairysis Trišiūkštės intakas (Šešuvies baseinas). Išteka prie Žemygalos (Raseinių raj.), 8 km į šiaurės rytus nuo Skaudvilės. Teka pietvakarių kryptimi. Įteka į Trišiūkštę 4 km nuo jos žiočių, 9 km į pietus nuo Skaudvilės, šalia Karklotės.

Intakai – Molė (kairysis), Gilvitinė (dešinysis).

Upės vagos vidutinis nuolydis 370 cm/km. Vaga labai vingiuota. Didesnės gyvenvietės prie Upynikės: Brūžaičiai, Gilvičiai, Očikiai, Leonavas, Lybiškiai.

Upėvardis kilęs nuo bendrinio žodžio *upė* (šis siekia ide. *\*āp-* „tekantis, gyvas vanduo").

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos upės: B. Gailiušis, J. Jablonskis, M Kovalenkovienė, Kaunas, Lietuvos energetikos institutas, 2001, str. 574
2. ↑  *Upynikė*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 382
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
|  |
| --- |
| Lapų geležinkelio stotis |
|  |
| Šalis | Lenkija |
| Gyvenvietė | Lapiai |
| Linijų skaičius | 2 |
| Atidaryta | 1862 m. |

**Lapų geležinkelio stotis** (lenk. *Łapy stacja kolejowa*) – geležinkelio stotis Lapių mieste, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Balstogės apskrityje, Lapių valsčiuje. Stotis buvo atidaryta 1862 m. kai buvo pradėtas naudoti Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelis. Per stotį eina Zelonkos-Kužnica Bialostockos geležinkelio linija ir Ostrolenka-Lapiai geležinkelio linija. *Zelonkos-Kužnica Bialostockos geležinkelio linijoje* nuo stoties iki Lapi Osse geležinkelio stotelės yra 3,46 km ir iki Uhovo geležinkelio stoties yra 2,2 km. *Ostrolenka-Lapiai geležinkelio linijoje* nuo stoties iki Plonkos geležinkelio stotelės yra 4,9 km.

Zelonkos-Kužnica Bialostockos geležinkelio linija
-------------------------------------------------

**Geležinkelio ruožas**| 

Lapi Osse
**Lapiai**
Uhovas

 |

Ostrolenka-Lapiai geležinkelio linija
-------------------------------------

**Geležinkelio ruožas**| 

Plonka
**Lapiai**

 |

Nuorodos
--------

* Aprašymas apie stotį (lenk.).

Koordinatės: 52°58′59″ š. pl. 22°51′57″ r. ilg.﻿ / ﻿52.98306°š. pl. 22.86583°r. ilg.﻿ / 52.98306; 22.86583
**Igoris Četverikovas** (rus. *Игорь Вячеславович Четвериков*; 1904 m. sausio 25 d. (Kuzneckas, Saratovo gubernija) – 1987 m.) – tarybinis aviakonstruktorius, technikos mokslų kandidatas (1951 m.).

Biografija
----------

I. Četverikovas gimė 1904 m. sausio 25 d. Saratovo gubernijoje. Nuo 16 m. dirbo Volgos upės garlaiviuose kūriku.

1926 m. baigė Saratovo universiteto darbininkų fakultetą, o 1928 m. – Leningrado Susisiekimo kelių inžinierių instituto Lėktuvų gamybos skyrių.

Nuo 1928 m. dirbo D. Grigorovičiaus OKB, kur vykdė mokomojo biplano MU-2 statinius ir skraidymo bandymus. Grigorovičių areštavus dirbo P. Rišaro konstravimo biure. P. Rišarui išvykus iš TSRS buvo pervestas į CAGI instituto CKB, kur vadovavo Jūrų skyriui. 1932 m. I. Četverikovo sukurto MDR-3 bandymai buvo nutraukti. 1933 m. Četverikovo vietą užėmė G. Berijevas.

1933 m. ima dirbti Civilinės aviacijos Mokslinio tyrimo instituto Gliserių ir aerorogių kūrimo skyriuje. 1935 m. jis sukūrė du lengvosios skraidančios valties variantus – denio lėktuvą OSGA-101 ir lėktuvą povandeniniam laivui SPL. 1935 m. SPL dalyvavo aviacijos parodoje Milane, o 1937 m. juo buvo pasiekti keli pasaulio rekordai.
  
1936 m. I. Četverikovas baigė kurti arktinį žvalgybos lėktuvą ARK-3. Vėliau pagal ARK-3 buvo sukurta skraidanti valtis MDR-6 (Če-2), kurią po bandymų gamino serijiniu būdu. Iki 1945 m. buvo sukurtos kelios jos modifikacijos.

Nuo 1942 m. gegužės iki 1946 m. vadovavo bandomajai gamyklai Nr. 458, kuri veikė Ivankovo gyvenvietėje (dabar Dubna), vietoj evakuotos gamyklos Nr. 30.

Po Antrojo pasaulinio karo *Arado 234* pagrindu sukūrė amfibiją TA.

Nuo 5-ojo dešimtmečio pabaigos dėstė Leningrado Karinių oro pajėgų inžinerinėje akademijoje (rus. *Ленинградская Краснознаменная военно-воздушная инженерная академия имени А. Ф. Можайского*), kuri dabar vadinasi Možaiskio karinė kosminė akademija (rus. *Военно-космическая академия имени А. Ф. Можайского*).

Nuorodos
--------

* ОКБ И.В.Четверикова
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Upynos herbas (Šilalė) |
| --- |
|  *LR priimtas 2009-04-15* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Upynos herbas** – vienas iš Upynos heraldikos atributų.

Aprašas
-------

Herbo skydo sidabriniame lauke iš žalios papėdės stilizuotas augantis žalias ąžuolas su lapais ir gilėmis, kamieno šonuose dvi raudonos liepsnos su trimis liežuviais.

Istorija
--------

Upynos seniūnijoje žmonių gyventa nuo senovės, tai byloja Gegužės, Užpilio piliakalniai, X-XI a. senkapiai. Miestelėnai aktyviai dalyvavo 1863 m. nacionalinio išsivadavimo sukilime, garsėjo savo knygnešiais, daraktoriais. Miestelis kelis kartus degė, nukentėjo Antrojo pasaulinio karo metais, naciai išžudė gausią žydų bendruomenę, daug žmonių žuvo partizaninėje kovoje, buvo ištremta į Sibirą. Svarstant herbo idėjas nuspręsta pavaizduoti ąžuolą ir šventosios ugnies liepsneles. 

Herbo etalono autorius – dailininkas Rolandas Rimkūnas. Lietuvos Respublikos Prezidentas herbą 2009 m. balandžio 15 d. patvirtino dekretu Nr. 1K-1788.

Simbolika
---------

Simbolių kalboje ąžuolas - stiprybės, vyriškumo ir narsos išraiška, o liepsnelės primena protėvių garbintą šventąją ugnį.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Upynos vėliava
|  |
| --- |
| Lara Fabian |
|  |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Lara Crokaert |
| Gimė | 1970 m. sausio 9 d. (53 metai)  Eterbekas, Belgijos vėliava Belgija |
| Žanrai | popmuzika |
| Veikla | dainininkė, dainų autorė, aktorė |
| Instrumentai | vokalas, fortepijonas |
| Aktyvumo metai | 1986–dabar |
| Įrašų kompanija | Polydor, Sony Music, Universal Music Group |
| Svetainė | larafabian.com |

**Lara Fabian** (tikrasis vardas *Lara Crokaert*; g. 1970 m. sausio 9 d. Eterbeke, Belgija) – Belgijos dainininkė, turinti Kanados pilietybę. Kūrinius atlieka prancūzų, anglų, italų, ispanų, rusų ir kitomis kalbomis. Yra išleidusi ir pardavusi daugybę albumų, gavusi įvairių apdovanojimų ir nusifilmavusi keliuose filmuose.

Biografija
----------

Lara gimė Belgijoje belgo ir sicilietės šeimoje. Pirmus penkerius metus gyveno Sicilijoje, vėliau persikėlė į Briuselį. Čia pradėjo dainuoti, šokti ir groti pianinu.

Lara savo karjerą pradėjo būdama 14 metų. Jos tėvas buvo gitaristas, su juo grodavo muzikos klubuose. 1986 metais atlikėja laimėjo konkursą *Tremplin de la chanson*, o 1987-aisais įrašė debiutinę dainą „L’Aziza est en pleurs".

Laros tarptautinė karjera prasidėjo 1988 metais, kai 1988 m. „Eurovizijos" konkurse su daina „Croire" atstovaudama Liuksemburgui, užėmė ketvirtąją vietą. „Croire" Europoje parduota apie 600 tūkstančių egzempliorių bei kūrinys buvo įrašytas vokiečių (*Glaub*) ir anglų (*Trust*) kalbomis.

Diskografija
------------

### Albumai

* 1991: *Lara Fabian*
* 1994: *Carpe Diem*
* 1996: *Pure*
* 1999: *Lara Fabian*
* 2001: *Nue*
* 2004: *A Wonderful Life*
* 2005: *9*
* 2009: *Toutes les femmes en moi*
* 2009: *Every Woman in Me*
* 2010: *Mademoiselle Zhivago*
* 2013: *Le Secret*

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Lara Fabian** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Plastic Bertrand  *„Amour, Amour"*** |  **Liuksemburgo atstovė Eurovizijoje**1988 | Po to:**Park Café  *„Monsieur"*** |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Viktoras Nikonovasrus. *Никонов Виктор Петрович*** |
| --- |
| Gimė | 1929 m. vasario 28 d.Rostovo srityje |
| Mirė | 1993 m. rugsėjo 17 d. (64 metai)Maskvoje |
| Palaidotas (-a) | Novodevičės kapinėse |
|  |
| Veikla | tarybinis partinis ir valstybės veikėjas |
| Partija | TSKP CK Politinio biuro narys |

**Viktoras Nikonovas** (rus. *Никонов Виктор Петрович*, 1929 m. vasario 28 d. Rostovo srityje – 1993 m. rugsėjo 17 d. Maskvoje) – tarybinis partinis ir valstybės veikėjas, buvęs TSKP CK Politinio biuro narys.

1950 m. baigęs Azovo-Juodosios jūrų žemės ūkio institutą pradėjo dirbti mašinų – traktorių stoties vyr. agronomu.

Nuo 1958 m. paritinis darbuotojas: TSKP Krasnojarsko krašto komiteto skyriaus vedėjo pavaduotojas, vedėjas, TSKP CK RTFSR partinių organų skyriaus instruktorius. Nuo 1961 m. – TSKP Totorijos komiteto antrasis sekretorisu, 1967–1979 m. – Mari ATSR partijos komiteto pirmasis sekretorius.

1979–1983 m. dirbo sąjunginio susivienijimo "Sojuzselchozchimija" («Союзсельхозхимия») pirmininku – TSRS žemės ūkio ministro pavaduotoju, 1983–1985 m. – Rusijos TSFR žemės ūkio ministru.

1985 m. balandžio mėn. – 1989 m. rugsėjo mėn. V. Nikonovas buvo TSKP CK sekretoriumi. Kandidatas į TSKP CK narius nuo 1971 m. CK narys – nuo 1976 m. TSKP CK Politinio biuro narys 1987–1989 m.

TSRS Aukščiausiosios Tarybos 6–11 šaukimų deputatas. TSRS liaudies deputatas nuo 1989 m.
| **Viktoras Micelmacheris** |
| --- |
| Gimė | 1904 m. kovo 19 d. |
| Mirė | 1978 m. spalio 23 d. (74 metai) |
|  |
| Veikla | medicinos istorikas |
|  |
| Alma mater | Vytauto Didžiojo universitetas |

**Viktoras Micelmacheris** (1904 m. kovo 19 d. Šiauliai – 1978 m. spalio 23 d. Vilnius) – Lietuvos gydytojas, medicinos istorikas, medicinos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1931 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą, iki 1936 m. dirbo gydytoju Kaune, Panevėžyje, Troškūnuose. 1937–1939 m. Ispanijos internacionalinių brigadų karo gydytojas. 1942 m. Šešioliktosios lietuviškosios šaulių divizijos sanitarijos dalinio vadas. 1944–1952 m. LTSR sveikatos apsaugos liaudies komisaro, ministro pavaduotojas. 1944–1974 m. Vilniaus universiteto dėstytojas; 1965 m. medicinos mokslų daktaras, nuo 1967 m. profesorius.

Bibliografija
-------------

* Vilnius – senasis medicinos mokslo židinys, 1956 m.
* Medicinos istorijos Lietuvoje apybraižos, 1967 m. rusų kalba

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Viktoras Micelmacheris*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 20 psl.