recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai reikia daugiau nuorodų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai įrašydami tinkamas išnašas ar nuorodas į šaltinius. |

**Europos diena** – kasmetinė tarptautinė šventė, simbolizuojanti Europos taiką ir vienybę. Europos Taryba šią šventę švenčia gegužės 5 d. Europos Sąjunga – gegužės 9 d.

Istorija
--------

1950 m. gegužės 9 d. Prancūzijos užsienio reikalų ministras Roberas Šumanas (*Robert Schuman*) pakvietė Prancūziją, Vokietiją ir kitas Europos šalis suvienyti savo sunkiąją pramonę – anglies ir plieno gamybą. Šios šakos buvo svarbiausios karo pramonėje. Pagrindinė plano idėja buvo tokia: tas, kas nekontroliuoja anglių ir plieno gamybos, nebus pajėgus kariauti. Netrukus prie plano prisijungė Italijos, Belgijos, Liuksemburgo ir Nyderlandų vyriausybės. 1951 m. balandžio mėn. šešios valstybės Paryžiuje pasirašė susitarimą dėl Europos anglių ir plieno bendrijos steigimo. Taip Europa pradėjo įgyvendinti taikos iniciatyvą. R. Šumano pasiūlymas laikomas dabartinės Europos Sąjungos užuomazga. 1985 m. Europos Sąjungos vadovų aukščiausiojo lygio susitikime Milane buvo nuspręsta gegužės 9 d. švęsti kaip taikos, Europos dieną. Anot kitų šaltinių, 1949 m. gegužės 5 d. Londone buvo pasirašytas Europos Tarybos nutarimas, tad Europos diena būtų galima laikyti ir gegužės 5-ąją.

Europos dienos šventė Vilniuje, 2012 m.Lietuvoje Europos diena plačiau pradėta švęsti nuo 2002 metų. Organizuojami Europos dienai skirti renginiai, kurių metu visuomenė supažindinama su Europos Sąjunga, diskutuojama visai Europai svarbiais klausimais.

Europos Konstitucija visus Europos Sąjungos simbolius būtų teisiškai įtvirtinusi ES sutartyse, tačiau 2005 m. sutarties ratifikuoti nepavyko, simboliai toliau naudojami *de facto*. Konstitucijos pakeitimu tapo Lisabonos sutartis, kurioje šešiolika valstybių, tarp jų ir Lietuva, pareiškė palaikančios simbolius. 2008 m. spalio mėn. Europos Parlamentas formaliai pripažino Europos dieną.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 *Kitos reikšmės – Odė džiaugsmui (reikšmės).*
Originalaus Bethoveno rankraščio puslapis
**Europos Sąjungos himnas** − Liudviko van Bethoveno „Devintosios simfonijos" finalo instrumentinė aranžuotė. 

„Devintąją simfoniją" Liudvikas van Bethovenas sukūrė 1823 m. Paskutinės šios simfonijos dalies muziką Bethovenas parašė pagal 1785 m. Frydricho Šilerio sukurtą eilėraštį „Odė džiaugsmui", kuris išreiškia F. Šilerio idealistinę viziją, kurioje žmonija tampa broliais − tokia vizija buvo artima ir Bethovenui.

Himno istorija
--------------

1972 m. Europos Taryba (sukūrusi Europos vėliavą institucija) patvirtino L. van Bethoveno „Odę džiaugsmui" savo himnu. Dirigento Herberto fon Karajano buvo paprašyta parašyti tris instrumentines aranžuotes: fortepijono solo, pučiamiesiems instrumentams ir simfoniniam orkestrui.

1985 m. šį himną oficialiuoju Europos Bendrijos himnu patvirtino būsimų ES valstybių ir jų vyriausybių vadovai.

Himno žodžiai
-------------

Liudvigo van Bethoveno muzika, Fridricho Šilerio žodžiai

Džiaugsme, tyras rojaus vaike,

Kibirkštie dievų šviesi,

Į šventovę tavo taikią

Žemėj veržiasi visi. Nuo stebuklų tavo griūna

Sienos prietarų senų,

Broliais vargšai ir didžiūnai

Tampa po tavo sparnu.

 

Tą kuriam tikrai pavyko

Draugui būt tikru draugu,

Taurią moterį sutiko,-

Mums priimti bus smagu!

Kas bent vieną sielą gali

Pavadint sava – liks čia!

O kas ne – tam šį ratelį

Teks palikti su kančia.

Medija
------


|  |
| --- |
| Odė džiaugsmui |
|  |
|  |

* *Problemos klausantis garso? Pagalba anglų kalba.*
**Europos Sąjungos leidinių biuras** (Leidinių biuras. Iki 2009-06-30 „Europos Bendrijų oficialiųjų leidinių biuras") – Europos Sąjungos (ES) leidykla.

Leidinių biuras kasdien leidžia ES Oficialųjį leidinį visomis oficialiomis Europos Sąjungos kalbomis (išskyrus airių kalbą) – tai unikalus reiškinys leidybos pasaulyje. Leidinių biuras taip pat leidžia kitų spausdintinių ir elektroninių leidinių apie Europos Sąjungos veiklą ir politiką.

Be to, Leidinių biuras teikia paslaugas internetu, suteikdamas galimybę nemokamai gauti informacijos apie ES teisę (EUR-Lex), ES leidinius (ES knygynas), ES viešuosius konkursus (TED) bei ES mokslinių tyrimų ir plėtros veiklą (CORDIS).

Taip pat Leidinių biuras rengia ir skelbia konsoliduotus ES teisės aktų tekstus.

Nuorodos
--------

* Leidinių biuro oficialioji svetainė Archyvuota kopija 2007-12-14 iš Wayback Machine projekto. **(**liet.**)**

* EU Bookshop Visi ES leidiniai, kurių ieškote!

* TED Europos Sąjungos oficialiojo leidinio priedas

* CORDIS  ES mokslinių tyrimų ir plėtros veiklą

* EUR-Lex Prieiga prie Europos Sąjungos teisės
| **Riho Grünthal** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1964 m. gegužės 22 d. (58 metai)Helsinkis, Suomija Suomija |
|  |
| Veikla | kalbininkas |
| Pareigos | profesorius |
|  |
| Alma mater | Helsinkio universitetas |

**Rihas Manivaldas Vilemas Griuntalas** (suom. *Riho Manivald Villem Grünthal*, g. 1964 m. gegužės 22 d. Helsinkis, Suomija) – Suomijos finougristas.

Mokslinė karjera
----------------

Nuo 1983 m. rudens semestro R. Griuntalas studijavo finougristiką ir Baltijos finų kalbas Helsinkio universitete. 1990 m. įgijo filosofijos magistro, 1996 m. – licenciato, o 2003 m. – daktaro laipsnį. Nuo 2005 m. R. Griuntalas yra Baltijos finų kalbų profesorius Helsinkio universitete.

R. Griuntalas metus studijavo Budapešte ir yra aplankęs, pavyzdžiui, Marių ir Mordvijos respublikas. Be to, jis yra atlikęs vepsų kalbos lauko tyrimus. Pagrindinės jo tyrimų sritys – mažosios Baltijos finų kalbos, visų pirma vepsų kalba, taip pat finougrų etimologija ir kalbų tipologija.

R. Griuntalas yra Finougrų draugijos vadovas ir Tarptautinio finougristikos kongreso komiteto (ICFUC) narys.

1987–1990 m. R. Griuntalas buvo vienas iš daugiakalbio žurnalo „Estonia" (ISSN 0930-8792) redaktorių.

2007 m. buvo išrinktas Suomijos mokslų akademijos nariu.

R. Griuntalo senelis iš tėvo pusės buvo estų poetas ir kalbininkas Vilemas Griuntalas (est. *Villem Grünthal*).

Pripažinimas
------------

* IV klasės Marijos žemės kryžiaus ordinas (2011)
* Tartu universiteto garbės daktaras (2019)

Bibliografija
-------------

* R. Griuntalo bibliografija

Išnašos
-------

1. ↑  Paavilainen, Ulla (päätoim.): Kuka kukin on: Henkilötietoja nykypolven suomalaisista 2015, s. 127–128. Helsinki: Otava, 2014. ISBN 978-951-1-28228-0.
2. ↑  „Suomalais-Ugrilainen Seura: Henkilöt". Suomalais-Ugrilainen Seura. Nuoroda tikrinta 2022-07-18.
3. ↑  „Suomalaisen Tiedeakatemian varsinaiset jäsenet". Suomalainen Tiedeakatemia. Nuoroda tikrinta 2022-07-18.
4. ↑  Riho Manivald Villem Grünthal kuulutati Tartu Ülikooli audoktoriks. Fennougria.ee, 04.12.2019.
| **Rimandas Stonys** |
| --- |
| Gimė | 1953 m. liepos 10 d. (69 metai) |
| Sutuoktinis (-ė) | Rasa Stonienė |
| Vaikai | Aušra, Marius, Matas, Felicija |
|  |
| Veikla | verslininkas, Ukrainos garbės konsulas Lietuvoje |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Rimandas Stonys** (g. 1953 m. liepos 10 d.) – verslininkas, Kauno termofikacijos elektrinės (KTE) savininkas. Anksčiau jis kontroliavo bendrovę „Dujotekana", kuri buvo viena didžiausių Rusijos koncerno „Gazprom" dujų importuotojų Lietuvoje.

Rimandas Stonys studijavo Vilniaus universitete. Studijų metais dirbo, pats save išlaikė. Jaunystėje aktyviai sportavo, buvo „Dinamo" draugijos irkluotojas.

Priklausė Lietuvos komunistų partijai, buvo Klaipėdos rajono pirmasis partijos sekretorius. Vėliau kandidatavo į pirmąjį Seimą, tačiau pralaimėjo A. Šimėnui. Klaipėdos rajono tarybos deputatas, rajono valdytojas.

Vienas turtingiausių žmonių Lietuvoje; 2006 m. užėmė 5 vietą, 2009 m. – 9 vietą (žurnalo 'Veidas (žurnalas)' tyrimo duomenimis).

Vienas iš Algirdo Brazausko fondo steigėjų.

2002 m. tapo Ukrainos garbės konsulu, Ukrainos garbės konsulato Klaipėdoje vadovu (Šalčininkuose – Stanislavas Aleševičius).

2021 m. buvo sulaikytas FNTT dėl galimos PVM sukčiavimo schemos.

Vedęs (2 kartus). Žmona Rasa Stonienė, vaikai Aušra, Marius, Matas ir Felicija.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Rimandas Stonys*. Bankai.lt. Nuoroda tikrinta 2022-03-08.
2. ↑
3. 1 2  Ukrainos garbės konsulas nešvenčia vardadienio („Vakarų ekspresas", Ingrida Albrechtienė, 2002-09-28)
4. 1 2  „Turtingiausi buvę politikai – komunistai, Seimo nariai ir premjeras". Vakarų ekspresas. Nuoroda tikrinta 2022-03-08.
5. ↑  Turtingiausi lietuviai 2009 m. („Veidas", 2010-04-17)
6. ↑  LR URM inf. Archyvuota kopija 2006-10-05 iš Wayback Machine projekto.
7. ↑  „FNTT įtarimų sulaukusio Stonio biografijoje – ne vienas skandalas: įtaka politikams, ginčai dėl užimtos valstybinės žemės". Delfi.lt. Nuoroda tikrinta 2022-03-08.
8. ↑  „Vienas turtingiausių verslininkų Rimandas Stonys sūpuoja ketvirtąjį vaiką: atžalai skyrė retą vardą". Lrytas.lt. Nuoroda tikrinta 2022-03-08.
| **Rikardas Drigoit. *Riccardo Eugenio Drigo*** |
| --- |
|  |
| Rikardas Drigo 1900 m. Sankt Peterburge |
| Gimė | 1846 m. birželio 30 d.Paduva |
| Mirė | 1930 m. spalio 1 d. (84 metai)Paduva |
|  |
| Veikla | italų kompozitorius, kapelmeisteris, dirigentas |
|  |
|  **Vikiteka** | Rikardas Drigo |

**Rikardas Eugenijus Drigo** (it. *Riccardo Eugenio Drigo*, 1846 m. birželio 30 d. Paduva – 1930 m. spalio 1 d. ten pat) – italų kompozitorius, kapelmeisteris, dirigentas.

Biografija
----------

1864 m. baigė Venecijos konservatoriją. Dirbo Garibaldžio teatre Paduvoje. 1879–1920 m. Sankt Peterburgo italų operos trupės ir Marijos teatro baleto dirigentas. Pirmasis dirigavo P. Čaikovskio baletus „Miegančioji gražuolė" (1890 m.) ir „Spragtukas" (1892 m.), A. Glazunovo baletą „Raimonda" (1898 m.). Sukūrė operų, baletų. Jo bendradarbis buvo Marius Petipa. 1919 m. grįžo į Paduvą, dirigavo Garibaldžio teatro orkestrui.

Kūryba
------

* Don Pedras Portugalas, 1868 m.
* Užburtasis miškas, 1887 m.
* Talismanas, 1889 m.
* Užburtoji fleita, 1893 m. Lietuvoje pastatytas 1926 m.
* Arlekinada arba Arlekino milijonai, 1900 m. Lietuvoje pastatytas 1929 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Adeodatas Tauragis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 145 psl.
| **Anupras Jacevičius** |
| --- |
| Gimė | 1797 m.Maironiai prie Kelmės |
| Mirė | 1836 m. kovo 17 d. (~39 metai)Nansi, Prancūzija |

**Anupras Jacevičius** (1797 m. Maironiai prie Kelmės – 1836 m. kovo 17 d. Nansi, Prancūzija) – 1831 m. sukilimo Lietuvoje veikėjas, generolas majoras.

Biografija
----------

Kilęs iš smulkiųjų bajorų. 1814 m. baigė Kražių gimnaziją. Studijavo Vilniaus universitete.

Telšių apskrities bajorijos sekretorius. Prasidėjus 1831 m. sukilimui kovo 28 d. sudarė vietos sukilimo valdžią ir, gavęs generolo majoro laipsnį, vadovavo Telšių apskrities sukilėliams, dalyvavo Darbėnų, Kretingos, Palangos ir Berkinionių mūšiuose. Sukilimui pralaimint 1831 m. rugpjūčio mėn. pasitraukė į Tilžę. 1833 m. apsigyveno Prancūzijoje. Parašė atsiminimų apie sukilimą, iš jų matyti, kad jis buvo baudžiavos priešininkas.

Tėvai Ignotas Jacevičius ir Teklė Jacevičienė - Godlevska palaidoti Tūbinių Šv. Kryžiaus koplyčioje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Feliksas Sliesoriūnas. *Anupras Jacevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 460 psl.
2. ↑  Ar atgims Kalvarijų kryžiaus kelias Tūbinėse?
**Rima Šidlauskienė-Zigmantaitė** (1943 m. liepos 11 d. Biržuose), choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija
----------

Baigusi Biržų 2-ąją vidurinę mokyklą, 1961–1965 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikume (dėst. L. Ragaišis), o 1965–1970 choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. R. Kašponio klasė).

Nuo 1970 rudens Panevėžio J. Švedo pedagoginės muzikos mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, moksleivių choro studijos vadovė (1975–1977), nuo 1978 Muzikos skyriaus vedėja. Parengė 25 jaunuosius chorvedžius, kurių didžioji dalis įgijo ir aukštojo mokslo diplomus.

Be pedagoginio darbo, R. Šidlauskienė buvo Panevėžio kabelio dirbinių gamyklos mišriojo choro (1971–1972), Prekybos valdybos moterų choro (1974–1976) ir Respublikinės ligoninės moterų choro „Sedula" (1977–1979) chormeisterė. 1980–1985 Panevėžio „Ekrano" dainų ir šokių liaudies ansamblio choro vadovė. Chorą parengė koncertams Lietuvoje, Vokietijoje, Vengrijoje ir Vietname, 1985 respublikinės dainų šventės konkurse su juo pelnė absoliučiai geriausio kolektyvo vardą.

Nuo 1987 Panevėžio miesto vaikų ir jaunimo dainų ir šokių ansamblio „Pynimėlis" choro vadovė. Ansamblis koncertavo Vokietijoje, Prancūzijoje, Ispanijoje, Anglijoje, Nyderlanduose, Belgijoje, Latvijoje ir Ukrainoje. Jis – 1995 respublikinio konkurso „Kadagys" laureatas, o 1996 konkurse „Aguonėlė" pelnė absoliučiai geriausio kolektyvo vardą, 1996 tarptautiniame folklorinių ansamblių konkurse Anglijoje laimėjo trečiąją vietą, ansamblis parengtas 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| Anujus |
| --- |
| Anujus ties Solonešnojė Anujus ties Solonešnojė |
| **Ilgis** | 327 km |
| **Baseino plotas** | 6930 km² |
| **Vidutinis debitas** | 250 m³/s |
| **Ištakos** | Altajaus kalnai |
| **Žiotys** | Obė |
| **Šalys** | Rusijos vėliava Rusija |
|  |
|  **Vikiteka** | Anujus |

**Anujus** (rus. *Ануй*) – upė Rusijoje, Altajaus kalnuose; Obės kairysis intakas. Pasideda Altajaus Respublikoje, Ust Kano rajone. Teka į šiaurės vakarus per Altajaus kraštą, Anujaus kalnagūbrio vakarine pašlaite. Žemupyje pasuka į rytus, o pačiame žemupyje – vėl į šiaurės vakarus.

Intakai:

* kairieji: Sibirka, Sliudianka, Kudricha;
* dešinieji: Solovicha, Kamyšenka.

Anujaus pašlaitėje yra archeologinis paminklas – Denisovo urvas. Svarbiausios gyvenvietės prie upės – Petropavlovskojė ir Solonešnojė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Ануй*,Большая советская энциклопедия, T. II (Ангола—Барзас). – Москва: Советская энциклопедия, 1970
**Kazimieras Aleksandras Juozas Osipovičius** (lenk. *Kazimierz Aleksander Józef Osipowicz* 1823 m. Suvalkuose tuo metu Augustavo gubernijoje – 1893 m. Suvalkuose) – pedagogas ir literatas, Suvalkijos tyrinėtojas, kraštotyrininkas ir archeologas.

Biografija
----------

Gimė žinomoje mieste šeimoje (senelis buvo Suvalkų burmistras), buvo auginamas patriotinėje dvasioje. 1836-39 metais mokėsi Seinų *Apygardos mokykloje*, vėliau baigė Suvalkų gimnaziją. Po studijų Peterburgo universitete 1849 m. grįžo į gimtinę, dirbo raštininku gimnazijoje, vėliau raštininku gubernijos administracijoje. Kartu uždarbiaudavo mokydamas piešti Suvalkų gimnazistus ir Aukštesniosios mergaičių mokyklos mokines. 1859-60 metais vadovavo savo privačiai dvimetei berniukų mokyklai.

Osipovičių nepaprastai traukė miesto ir apylinkių istorija bei geografija. 1859 m. paruošė „Augustavo gubernijos istorinį-statistinį aprašymą". Rankraštis netikėtai dingo ir knyga liko neišspausdinta. Savo surinktą etnografinę medžiagą paprastai skelbdavo leidiniuose „Tygodnik Ilustrowany" ir „Gazeta Polska". Straipsnių tematika buvo labai įvairi – krašto ekonomika, gamta ir kulinariniai įpročiai. Taip gimė „Kelionė po Suvalkų apylinkes", „Iš Suvalkų į Augustavą" ir kt. Praktiškai tyrė ir kasinėjo Liudviko Mykolo Paco rūmų Dauspudoje griuvėsius, taip tapdamas vienu pirmuųjų Augustavo gubernijos archeologų. Daug medžiagos perdavė Oskarui Kolbergui, kuris ją panaudojo išleisdamas knygą „Lietuva".

Aleksandras Osipovičius išbandė savo jėgas literatūroje, pateikdamas skaitytojų dėmesiui keletą apysakų ir apsakymų. Lietuviams ypač svarbi jo surinkta ir 1865 m. „Tygodnik Ilustrowany" paskelbta etnografinė medžiaga „Prie Juodosios Ančios gyvenančių lietuvių charakteristika".

Nuorodos
--------

* Aleksandras Osipovičius (1823-1893) - valdininkas, kronikininkas ir korespondentas (lenk.)
* „Kelionė po Suvalkų apylinkes" (lenk.)[neveikianti nuoroda]
* „Iš Suvalkų į Augustavą" (lenk.) Archyvuota kopija 2010-03-06 iš Wayback Machine projekto.
**Anuitetas** – skolos atidavimo būdas, pagal kurį nustatytu laikotarpiu atiduodama skola ir palūkanos.

Anuiteto koeficientas
---------------------

Anuiteto koeficientas išskaido skolos atidavimą į dalis. Su koeficientu nustatomas mokėjimų dydis:

{\displaystyle K={\frac {i\*(1+i)^{n}}{(1+i)^{n}-1}}}

kur {\displaystyle i} – palūkanos, {\displaystyle n} – periodų skaičius. Šiuo būdu mokėjimai atliekami mokestinio periodo gale. Periodinės išmokos dydis {\displaystyle A=K\*S}, kur S – kredito dydis.

**Skaičiavimo pavyzdys:**

Apskaičiuosime mėnesinį mokėjimą už 3 metų 12000 dolerių kreditą su 6 % metinėmis palūkanomis. Kadangi bus mokama kas mėnesį, reikia apskaičiuoti, kiek palūkanų reikės sumokėti per mėnesį. 6 % ⁄ 12 = 0,5 % arba 0,005 per mėnesį. Įstatysime į aukščiau nurodytą formulę tokį dydį: {\displaystyle i=0,005}, {\displaystyle n=36} mėnesius. Gautą koeficientą padauginsime iš kredito sumos, t. y. 12000. Gausime 365$ per mėnesį.

Paprastai skola grąžinama kas mėnesį ar kas ketvirtį ir nustatomos metinės palūkanos {\displaystyle i}. Jeigu skola grąžinama periodo pabaigoje {\displaystyle m} kartų per metus, {\displaystyle n} metų, tai tiksli anuiteto koeficiento formulė yra tokia:

{\displaystyle K={\frac {((1+i)^{1/m}-1)\*(1+i)^{n}}{(1+i)^{n}-1}}}
| **Kazimierz Ławrynowicz** |
| --- |
| Gimė | 1941 m. kovo 21 d.Adutiškis, Lietuvos TSR |
| Mirė | 2002 m. vasario 20 d. (60 metų)Kaliningradas, Rusija |
| Sutuoktinis (-ė) | Aleksandra Tkačenko |
|  |
| Veikla | Mokslininkas, profesorius, visuomenės veikėjas |

**Kazimiež Lavrinovič** (1941 m. kovo 21 d. Adutiškyje, Lietuvos TSR – 2002 m. vasario 20 d. Kaliningrade, Rusija) – mokslininkas, profesorius, visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Gimė 1941 m. kovo 21 d. tėvas buvo vietos lenkų *Marijos Pilsudskos* mokyklos mokytojas ir direktorius, 1942 m. sušaudytas lietuvių policijos. 1950 m. išvyko į Karaliaučiaus kraštą. 1958 m. baigė Znamensko mokyklą. 1959-1964 m. studijavo mechaniką Leningrado universitete. Po studijų dirbo matematikos ir mechanikos institute. 1970 m. grįžo į Kaliningradą ir pradėjo dirbti matematikos-fizikos fakultete. 1972 m. tapo mokslų daktaru. Domėjosi Rytų Prūsijos istorija, dirbo Rusijos-Vokietijos komitete, kuris rengė Karaliaučiaus universiteto 450 metų jubiliejaus minėjimą. Kartu su broliu Kleofas Ławrynowicz 1995 m. pradėjo leisti laikraštį lenkų kalba Głos znad Pregoły. Mirė 2002 m. vasario 20 d. Kaliningrade.

Nuorodos
--------

* Biografija (rus.)

Literatūra
----------

* Przerwany olśniewający lot, "Głos znad Pregoły", luty-marzec 2002, s. 1-6
* Sławomir Augusiewicz, Janusz Jasiński, Tadeusz Oracki, Wybitni Polacy w Królewcu. XV-XX wiek, Olsztyn, Littera, 2005, ISBN 83-89775-03-4, s. 316-321 (z fotografią)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Toltenas |
| --- |
| Toltenas Pokojano apylinkėse Toltenas Pokojano apylinkėse |
| **Ilgis** | 123 km |
| **Baseino plotas** | 7886 km² |
| **Vidutinis debitas** | 572 m³/s |
| **Ištakos** | Viljarikos ežeras |
| **Žiotys** | Ramusis vandenynas |
| **Šalys** | Čilė |
|  |
|  **Vikiteka** | Toltenas |

**Toltenas** (isp. *Río Toltén*) – upė pietinėje Čilėje, Araukanijos regione, Kautino provincijoje. Išteka iš Viljarikos ežero ties Viljarikos miestu ir teka į šiaurės vakarus bei vakarus. Žemupyje išplatėja, vinguriuoja, ties Pitrufkenu skaidosi į atšakas, sudaro daug salų. Įteka Ramųjį vandenyną ties Punta Niguė vietove.

Didžiausias intakas – Aljipenas (dešinysis).

Didesnės gyvenvietės prie Tolteno: Viljarika, Pitrufkenas, Teodoro Šmitas, Nueva Toltenas.

Tolteno upe nuo seno ėjo riba tarp dviejų mapudungunų kalba šnekančių tautų – mapučių (šiaurėje) ir huiljičių (pietuose). Ši upė taip pat buvo svarbi riba, trukdžiusi kolonistams užkariauti Araukaniją. 1880 m. per Tolteną nutiestas pirmasis geležinkelio tiltas.
Įvairūs styginiai instrumentai
**Styginiai instrumentai**, arba **chordofonai** – grupė muzikos instrumentų, kuriuose garsus sukelia virpanti styga. Norimo stygos skleidžiamo garso dažnis priklauso nuo stygos ilgio ir jos įtempimo. Kuo trumpesnė, plonesnė, labiau įtempta styga, kuo mažesnis medžiagos tankis, tuo aukštesnis garsas. Žemiems garsams išgauti styga apvyniojama metalo viela, aukštiems – prie kaklelio pritaisomas postygis.

Klasifikacija
-------------

Styginių instrumentų korpusas gali būti įvairių formų – stačiakampio (stalo boselis), trikampio (balalaika), elipsoido, laivelio (fidelis), skritulio (bandža), trapecijos (cimbolai), rutulio (kemanča), sparno (kanklės), kiaulės galvos (psalteriumas). Kaklelis gali būti tiesus (smuikas), lenktas, dvišakas (kai kurios liutnios). Kai kurie styginiai korpuso neturi.

Pagal garso virpesių sukėlimo būdą skirstoma į penkias grupes:

* Gnaibomieji (arfa, kanklės, mandolina, kanklės, gitara, kanklės, klavesinas);
* Frikciniai (smuiko šeima), ratukinė lyra, cimbolai, kontrabosinės kanklės);
* Sujungti su klavišiniu mechanizmu – fortepijonas;
* Pučiamieji (lesiba),
* Vėjiniai (Eolo arfa).

Pagal Hornbostelo-Zachso klasifikaciją styginiai skirstomi į turinčius rezonatorių muzikiniame lanke (smuikas ir dauguma Vakaruose atsiradusių styginių) ir neturinčius rezonatoriaus (pianinas ir klavesinas). Taip pat gausu tautinių styginių instrumentų, pavyzdžiui, lietuviams būdingos kanklės, latviams – kuoklės.

Istorija
--------

Spėjama, kad styginiai instrumentai galėjo būti naudojami dar prieš 15 tūkst. m. – manoma, kad Prancūzijoje esančių Trijų brolių oloje (pranc. *Trois Frères*) aptiktame piešinyje pavaizduotas muzikinis lankas. Būtent iš muzikinio lanko kildinama styginių instrumentų grupė. Kadangi kiekviena styga išgaudavo skirtingą natą, laikui bėgant buvo pridėta daugiau stygų ir gautos Afrikos arfos, arfos ir lyros. Šie patobulinimai leido išgauti diadas ir akordus. Dar vėliau sekė instrumento lanko ištiesinimas – taip gautos liutnios.

Vienas seniausių lietuvių styginių instrumentų – kanklės. Pirmąkart kanklės minimos 1580 m. Jono Bretkūno „Biblijos" vertimo rankraštyje. Manoma, kad XV a. galėjo į Užnemunę patekti per žemaičius, atsikėlusius iš senųjų kuršių žemių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Styginiai muzikos instrumentai (VLE)
2. 1 2 3 4  Karaška, Arvydas. Chordofonai (VLE)
3. ↑  Campen, Ank van. „The music-bow from prehistory till today". *HarpHistory.info*. Suarchyvuotas originalas 2015-04-02. Nuoroda tikrinta 2015-03-26.  Nežinomas parametras `|url-status=` ignored (pagalba)
4. ↑  „Trois Freres Cave". Suarchyvuotas originalas 2015-03-18. Nuoroda tikrinta 2015-03-27.  Nežinomas parametras `|url-status=` ignored (pagalba)
5. ↑  Dumbrill 1998, pp. 179, 231, 235–236, 308–310
6. ↑  Dumbrill 1998, pp. 308–310
7. ↑  Apanavičius, Romualdas. Kanklės (VLE)

Literatūra
----------

* Richard J. Dumbrill, Musicology and Organology of the Ancient Near East, Tadema Press, 1998 – Ethnomusicology – 638 psl.
Koordinatės: 54°46′50″š. pl. 24°30′02″r. ilg.﻿ / ﻿54.780517°š. pl. 24.500593°r. ilg.﻿ / 54.780517; 24.500593

|  Strėvininkų Dievo Motinos Dangun ėmimo sentikių cerkvė |
| --- |
|  |
| **Rusiškas pavadinimas** | Храм в честь Успения Пресвятой Богородицы |
| **Savivaldybė** | Kaišiadorių rajonas |
| **Gyvenvietė** | Mūro Strėvininkai |
| **Adresas** | Cerkvės g. 15 |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1974 m. |

**Strėvininkų Dievos Motinos Dangun ėmimo cerkvė** stovi Mūro Strėvininkuose. Sentikių parapijos centras.

Parapijos sentikių kapinės yra Martiniškėse (įkurtos XIX a. viduryje), Naujojoje Slabadoje ir Strošiūnuose.

Istorija
--------

2015 m. sausis
XIX a. 2-oje pusėje į kaimą atsikėlė sentikiai, iki tol tikriausiai priklausę Dūdiškių parapijai. 1895 m. jie pastatė cerkvę, kuri 1910 m. sudegė. 1913 m. pastatyta nauja medinė cerkvė. 1935 m. buvo per 620 parapijiečių. 1969 m. cerkvė sudegė, bet jau 1974 m. atstatyta, nors iš pradžių ir be varpinės.

Nuorodos
--------

* Strėvininkų sentikiai[neveikianti nuoroda]
* Sentikių bendruomenė
| Medaliai |
| --- |
|
| Vyrų buriavimas |
| **Atstovaujant: Jungtinės Karalystės vėliava Jungtinė Karalystė**  |
| Olimpinės žaidynės |
| **Auksas** | 2020 Tokijas | 49er |
| **Sidabras** | 2012 Londonas  | 470 |
| Pasaulio čempionatas |
| **Auksas** | 2017 Matosinhos | 49er |
| **Sidabras** | 2009 Rungstedas | 470 |
| **Sidabras** | 2011 Pertas | 470 |

**Stuart Bithell** (g. 1986 m. rugpjūčio 28 d. Ročdeilyje) – Jungtinės Karalystės buriuotojas sportinėmis jachtomis, olimpinis čempionas. Sportininkas varžosi dviviečių 49er ir 470 jachtų klasėse.

Biografija
----------

2011 m. pasaulio buriavimo čempionate Bithell poroje su Luke Patience pelnė sidabro medalius ir iškovojo teisę startuoti olimpinėse žaidynėse. 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse britų duetas startavo 470 jachtų varžybose. Sportininkai iškovojo sidabro medalius.

Po olimpinių žaidynių Bithell pradėjo varžytis 49er burluočių klasėje. Poroje su John Pink sportininkai liko antri nacionalinėje atrankoje ir į olimpiadą nepateko. Nuo 2017 m. Bithell varžėsi poroje su olimpiečiu Dylan Fletcher. 2017 m. duetas tapo pasaulio čempionais.

2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Feltcher ir Bithell varžėsi vyrų 49er burluočių varžybose. Britai laimėjo vieną iš dvylikos plaukimų, bei buvo pirmi finale. Susumavus visus baudos taškus paaiškėjo jog britų duetas tapo pirmaisiais Jungtinės Karalystės atstovais laimėjusiais 49er klasės olimpinį aukso medalį.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Olympedia Profile". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2021 m. rugpjūčio 26 d.


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RBuriavimo olimpinės čempionės vyrų dviviečių 49er klasės burluočių varžybose |
| --- |
|  |
| 

* 2000:  Järvi & Johanson (FIN)
* 2004:  Martínez de Lizarduy & Fernández (ESP)
* 2008:  Warrer & Kirketerp (DEN)
* 2012:  Outteridge & Jensen (AUS)
* 2016:  Burling & Tuke (NZL)
* 2020:  Fletcher & Bithell (GBR)
 |

 |
*Šis straipsnis apie verslą. Apie šio termino reikšmę kūryboje skaitykite straipsnyje Franšizė (kūryba).*
**Franšizė** – dviejų juridiškai savarankiškų įmonių sutartimi reguliuojama ilgalaikio bendradarbiavimo forma, kai už tam tikrą vienkartinį ir/arba nuolatinį atlyginimą viena įmonė (franšizės gavėja) gauna galimybę tiksliai apibrėžtomis sąlygomis naudotis tam tikromis kitos įmonės (franšizės davėjos) teisėmis. Šių teisių objektas yra galimybė naudotis franšizės davėjo firmos vardą, pardavinėti ir/arba gaminti jos prekes, naudotis jos sukaupta patirtimi ir pan. Franšizės davėjas įsipareigoja franšizės gavėjui teikti įvairią pagalbą statant bei įrengiant įmonę, organizuojant jos darbą ir pan. Franšizės sutartys skiriasi nuo kitų kooperacijos formų tuo, kad pasižymi lankstumu, apima ne tik prekes ir technologiją, bet ir kruopščiai parengtas rinkodaros priemones, ypatingą dėmesį skiria įmonės ir prekių įvaizdžio formavimui.

**Franšizė** – sutartis, pagal kurią franšizės davėjas už piniginį atlyginimą suteikia ilgalaikę teisę franšizės ėmėjui (verslo savininkui) naudoti franšizės davėjo firmos vardą, logotipą, technologijas, vadybos metodus, veiklos bei sprendimų žinias ir paslaptis.

**Franšizė** – produkcijos realizavimo sistema, kai įmonė veikia tarsi ji būtų sudedamoji dalis plačiai žinomos, pripažintos, su savu prekiniu ženklu ir technologija bei įranga užsienio kompanijos.

Nuorodos
--------

* Franšizių katalogas internete
* Lietuvos franšizės centras Archyvuota kopija 2008-04-11 iš Wayback Machine projekto.
* Franšizavimo informacinis portalas Baltijos šalims
* Franšizių kūrimo ir pardavimo konsultacinė kompanija ADVANCED ADVICE Archyvuota kopija 2016-02-14 iš Wayback Machine projekto.
* Knygą "Franšizės davėjo verslas: pradžia" Archyvuota kopija 2016-07-04 iš Wayback Machine projekto.
* Knygą "Franšizės įsigijimas – greitkelis į verslo sėkmę" Archyvuota kopija 2016-08-20 iš Wayback Machine projekto.
* Knygą "Franšizės žinynas" Archyvuota kopija 2016-07-04 iš Wayback Machine projekto.
* Straipsnis „SVEIKI, NORĖČIAU ĮSIGYTI JŪSŲ VERSLO FRANŠIZĘ"
* Straipsnis „VINGIUOTAS KELIAS Į VERSLO OLIMPĄ: FRANŠIZAVIMO RIZIKOS IR GALIMYBĖS"
|  |
| --- |
| Françoise Hardy |
|  
Françoise Hardy Amsterdame 1969 m. |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Françoise Madeleine Hardy |
| Gimė | 1944 m. sausio 17 d. (79 metai)  Paryžius, Prancūzijos vėliava Prancūzija |
| Žanrai | šansonas, pop |
| Veikla | dainininkė, aktorė, rašytoja ir astrologė |
| Aktyvumo metai | 1961–dabar |
| Svetainė | francoise-hardy.com |

**Françoise Madeleine Hardy** (g. 1944 m. sausio 17 d. Paryžiuje) – prancūzų dainininkė, aktorė, rašytoja ir astrologė.

Biografija
----------

Françoise Hardy jau septintajame dešimtmetyje buvo viena populiariausių Prancūzijos pop atlikėjų. Vienas jos karjeroje didžiausių hitų Prancūzijoje tapo 1962 metais išleista daina „Tous les garçons et les filles". 1963 metais su kūriniu „L’amour s’en va" atstovaudama Monakui 1963 m. „Eurovizijos" dainų konkurse, užėmė penktą vietą.

Kine Françoise debiutavo 1963 m. filme „Slott i Sverige". Iš viso aktorė nusifilmavo dvylikoje filmų.

1994-aisiais atlikėja su grupe „Blur" įrašė dainą „To the End".

Françoise nuo 9-to dešimtmečio domisi astrologija ir nuo to laiko išleido keletą knygų šia tema. 2008 m. spalio mėnesį paskelbta jos autobiografija „Le Désespoir des singes… et autres bagatelles", o 2012 metais išleistas romaną „L’Amour fou".

Asmeninis gyvenimas
-------------------

Nuo 1981 m. yra ištekėjusi už dainininko ir aktoriaus Jacques Dutronc. Pora turi sūnų Thomas Dutronc (gimęs 1973 m.).

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Françoise Hardy** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė **(**pranc.**)**


| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**François Deguelt  *„Dis rien"*** |  **Monako atstovė Eurovizijoje**1963 | Po to:**Romuald  *„Où sont-elles passées"*** |
| Budrių akmuo su dubeniu |
| --- |
| Akmuo su dubeniu Margių miške |
| 

Budrių akmuo su dubeniuBudrių akmuo su dubeniu

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°11′46″š. pl. 21°31′00″r. ilg.﻿ / ﻿56.196°š. pl. 21.516583°r. ilg.﻿ / 56.196; 21.516583Koordinatės: 56°11′46″š. pl. 21°31′00″r. ilg.﻿ / ﻿56.196°š. pl. 21.516583°r. ilg.﻿ / 56.196; 21.516583 |

 |
| Vieta | Skuodo rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Skuodo seniūnija |
| Aukštis | 0,6 m |
| Plotas | 0,09 ha |
| Naudotas | I tūkstantmetis – II tūkstantmečio I pusė |
| Žvalgytas | 1967, 1987 m. |
| Registro Nr. | 16222 /A1873; AV2053/ |

**Budrių akmuo su plokščiadugniu dubeniu** (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas - 16222, senas registro kodas - A1873, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AV2053) – mitologinis akmuo vakarinėje Skuodo rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Budriuose (Skuodo seniūnija), 0,35 km rytus nuo kelio Budriai–Puodkaliai, Margių miško vakariniame pakraštyje.

Apibūdinimas
------------

Dubenėtas akmuo rusvas, stambiagrūdis, apskritas, 1,18 cm skersmens, 55–60 cm aukščio, grubiai aptašytais šonais. Viršutinė plokštuma lygiai nutašyta. Ties jos viduriu iškaltas netaisyklingo apskritimo pavidalo plokščiadugnis dubuo, kurio skersmuo viršuje siekia 31 cm, apačioje – 28 cm. Vidurinė dubens dalis iškyli. Ties ja dubens gylis 3 cm, o pakraščiuose – 6 cm.

Teritorijos plotas – 0,09 ha. Akmuo guli upokšnio vagoje. 

Į šiaurę - šiaurės rytus nuo akmens išliko dalis senovės žemdirbystės laukų.

Istorija
--------

Pasakojama, kad akmuo buvo ruošiamas girnoms, tačiau meistrui pasiligojus, darbas likęs nebaigtas. Akmuo dar vadinamas pagonių šventyklos aukuru. Vietos gyventojai tikėjo, kad po pirmosios perkūnijos dubenyje susirinkęs lietaus ir rasos vanduo turi gydomųjų savybių.

I. Jablonskis teigia, kad akmens dubenyje telpa 5,5 litro vandens.

1988 m. paskelbtas vietinės reikšmės archeologijos paminklu, 2005 m. įrašytas į kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąrašą ir pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe.

Preliminariai datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio I puse.

### Tyrimai

Akmenį 1967 m. žvalgė Ignas Jablonskis, 1987 m. – Bronius Dakanis, Algimantas Merkevičius, Gintautas Zabiela. Aplinka netyrinėta.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ignas Jablonskis. Dubenėtieji akmenys Kretingos ir Skuodo rajonuose. - Kraštotyra. - Vilnius, 1969. - P. 110; Vykintas Vaitkevičius. Senosios Lietuvos šventvietės: Žemaitija. - Vilnius: Diemedis, 1998. - P. 116–117
2. ↑  Ignas Jablonskis. Budrių kaimas. - Vilnius, 1993. - P. 10–11
3. ↑  Kultūros vertybių registras: Budrių akmuo su plokščiadugniu dubeniu
4. ↑  Bronius Dakanis, Algimantas Merkevičius, Gintautas Zabiela. Skuodo rajono archeologijos paminklų žvalgymas. - Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1986 ir 1987 metais. - Vilnius, 1988. - P. 812

* Rimantas Matulis. Istoriniai akmenys. - Vilnius, 1990. - P. 77, Nr. 234
* Ignas Jablonskis. Ar sugrįš budriškiai į Budrius. - Gimtinė - 1991, Nr. 8
| **Jazepas Medinislatv. *Jāzeps Mediņš*** |
| --- |
| Gimė | 1877 m. vasario 13 d.Kaunas |
| Mirė | 1947 m. birželio 12 d. (70 metų)Ryga |
| Tėvai | Jūris Medinis |
|  |
| Veikla | latvių kompozitorius, dirigentas |
| Organizacijos | Latvijos konservatorija |
| Pareigos | profesorius |

**Jazepas Medinis** (latv. *Jāzeps Mediņš*, 1877 m. vasario 13 d. Kaunas – 1947 m. birželio 12 d. Ryga) – latvių kompozitorius, dirigentas.

Biografija
----------

Tėvas Rusijos imperijos kariuomenės orkestro klarnetininkas Jūris Medinis. Broliai Janis Medinis, Jekabas Medinis. 1889–1896 m. studijavo Rygos Emilio Zygerto muzikos instituto smuiko, violončelės ir fortepijono klasėse; nuo 1896 m. jame dėstė. 1916–1922 m. Baku operos teatro dirigentas ir chormeisteris. Nuo 1945 m. Latvijos konservatorijos dėstytojas, nuo 1946 m. profesorius.

Kūryba
------

Sukūrė operą „Vaidilutė" (*Vaidelote* 1927 m.), 3 simfonijas (1922 m. 1937 m. 1941 m.), koncertą smuikui ir orkestrui (1911 m.), simfoninį prologą (1931 m.), lyrinę poemą (1931 m.), simfoninę uvertiūrą (1932 m.), kanconetę (1933 m.), orkestrines siuitas (1935 m. 1938 m. 1939 m.), simfoninę poemą „Latvių žemė" (*Latvju zeme* 1935 m.), kantatą „Žydinti tėvynė" (*Ziedoša dzimtene* 1940 m.), styginių kvartetą (1941 m.), latvišką kapričą smuikui ir fortepijonui (1946 m.), choro ir solo dainų, instrumentinių miniatiūrų.

Literatūra
----------

* M. Zalīte. Jazeps Mediņš, Rīga 1951 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vaclovas Juodpusis'**. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 572 psl.**
| **Jay M. Ipson** |
| --- |
|  |
| 2009 m. |
| Gimė | 1935 m. birželio 5 d.Kaunas, Lietuva |
|  |
| Veikla | muziejininkas, karininkas |

**Jay M. Ipson** (g. 1935 m. birželio 5 d. Kaune) – Lietuvos žydų kilmės JAV karininkas, muziejininkas, Virdžinijos holokausto muziejaus įkūrėjas.

Biografija
----------

Gimė 1935 m. birželio 5 d. Kaune, kaip Jacob Ipp. Nuo 1941 m. kartu su tėvais gyveno Kauno gete, 1942 m. pabėgo iš geto ir iki karo pabaigos slapstėsi Kauno apylinkėse. Po karo išvyko į Miuncheną, o 1947 m. į JAV, kur kartu su tėvais pasikeitė pavardę į Ippson. Baigęs mokyklą studijavo Ričmondo universitete. 1954-1962 m. tarnavo JAV kariuomenėje, tapo seržantu. 1997 m. Ričmonde vienoje iš mokyklų įkūrė Virdžinijos holokausto muziejų. 2003 m. muziejus perkeltas į didesnes patalpas, nuo muziejaus atidarymo jį aplankė 150 000 žmonių, iš kurių 70 % moksleiviai. 

* Virdžinijos holokausto muziejusVirdžinijos holokausto muziejus

Nuorodos
--------

* Interviu (ang.)
* Biografija (ang.) Archyvuota kopija 2015-04-17 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 *Šis straipsnis apie storažandžių šeimą biologijoje. Apie storažandžių gentį biologijoje skaitykite straipsnyje Storažandžiai (gentis).*

| **Tetragnathidae** |
| --- |
| Storažandis (Tetragnatha)Storažandis (*Tetragnatha*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Voragyviai  *( Arachnida)* |
| Būrys: | Vorai  *( Araneae)* |
| Šeima: | Storažandžiai  *( Tetragnathidae)* |

 |

**Storažandžiai** (*Tetragnathidae*) – vorų (*Araneae*) šeima.

Pasaulyje žinoma 1021 rūšis. Lietuvoje trys šios šeimos gentys, iš viso 13 rūšių:

* Skylūnėliai (*Metellina*)
* Gūžokai (*Pachygnatha*)
* Storažandžiai (*Tetragnatha*)

Tai ilgi ir laibi vorai, kurių kūnas šviesiai rudos spalvos, su baltai sidabrinėmis dėmelėmis. Gyvena pušynuose, drėgnose pievose, prie vandens. Turi labai ilgas kojas, kurių pirmos dvi poros ramybės būklėje ištiestos į priekį, ketvirtoji – atgal, o trečioji kojų pora išskėsta į šonus ir prilaiko vorą. Storažandžiai rezga nedidelius rato pavidalo tinklus su atviru centru ir aiškia laisvąja zona.
| Flatiron Building |
| --- |
|  |
| Vieta | Niujorkas, Niujorkas, JAV |
| Statusas | Pastatytas |
| Statybų pabaiga | 1902 m. |
| Stogas | 87 m (285 pėdos) |
| Aukštų sk. | 22 |

**Flatiron Building** (dar žinomas kaip **Fuller Building**) – dangoraižis Manhatano saloje, Niujorke. Pastatas statytas 1902 m. ir yra laikomas vienu pirmųjų dangoraižių bei yra įrašytas į JAV nacionalinį paminklų registrą. Flatiron Building laikomas vienu svarbiausių Niujorko miesto simbolių ir dažnai matomas filmuose. Pastatas taip pat labai populiarus tarp turistų.

Architektūra
------------

Flatiron Building suprojektavo Čikagos architektas D. Burnhemas. Pastatas laikomas vėlyvojo neoklasicizmo pavyzdžiu. Fasadas, papuoštas elementais iš klinties ir keramikos, horizontaliai padalintas į tris dalis – apatinę, vidurinę (didžiausiąją) ir viršutinę.

Pagal originalų D. Burnhemo projektą pastatas turėjo būti kur kas puošnesnis, o jo viršutinėje dalyje įrengtas laikrodis. Vėliau projektas buvo supaprastintas.

Nuorodos
--------

* Pastato nuotraukų galerija (anglų k.)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Garona |
| --- |
| Garona Tulūzoje Garona Tulūzoje |
| **Ilgis** | 575 km |
| **Baseino plotas** | 56 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 680 m³/s |
| **Ištakos** | Pirėnai |
| **Žiotys** | Biskajos įlanka, (Žironda) |
| **Šalys** | Ispanija, Prancūzija |
|  |
|  **Vikiteka** | Garona |

**Garona** (pranc. *Garonne*, kat. *Garona*) – upė Ispanijoje ir Prancūzijoje. Išteka pačioje Ispanijos šiaurėje, Katalonijoje, Arano slėnyje, Pirėnų kalnuose. Teka daugiausia šiaurės vakarų kryptimi per Garonos žemumą (Akvitanijos baseiną). Įteka į Atlanto vandenyno Biskajos įlanką; kartu su Dordone sudaro Žirondos estuariją.

Žemupyje vandenyno potvyniai sukelia priešpriešinę bangą. Vasarą patvinsta. Upės vanduo naudojamas drėkinimui. Laivyba; Garona Pietų kanalu sujungta su Viduržemio jūra.

Prie Garonos įsikūrę šie miestai: Vjelja (Ispanija), Sen Gaudenas, Murė, Tulūza, Kastelsarasinas, Aženas, Marmandas, Langonas, Bordo, Blajė, Verdonas prie Mero, Rojanas (Prancūzija).

Didžiausi intakai
-----------------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| * Pikė
* Ursas
* Nestė
* Salatas
* Volpas
* Arisas
* Lužas
 | * Arježas
* Tušas
* Savi
* Žimonas
* Her Moras
* Tarnas
* Aratas
 | * Žeras
* Bajsas
* Lo
* Dropas
* Sironas
* Devesas
* Žel di Blankeforas
 |

Vikižodynas
| **Lactarius porninsis** |
| --- |
| Maumedinis piengrybis (*Lactarius porninsis*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Ūmėdiečiai  *( Russulales)* |
| Šeima: | Ūmėdiniai  *( Russulaceae)* |
| Gentis: | Piengrybis  *( Lactarius)* |
| Rūšis: | Maumedinis piengrybis  *( Lactarius porninsis)* |

 |
|  Index Fungorum |
| Binomas |
| ***Lactarius porninsis***Rolland, 1889 |
| **Sinonimas** |
| 

|  |
| --- |
| *Lactifluus porninae* |

 |

**Maumedinis piengrybis** (*Lactarius porninsis*) – ūmėdinių šeimai, priklausantis valgomas grybas. Lietuvoje yra nedažnas.

Būdingi požymiai: pieniškos baltos sultys ištryškusios spalvos nekeičia. Kepurėlė geltonai oranžinė, vos rievėta, paspausti lakšteliai žalsvėja. Auga tik po maumedžiais.

Išvaizda
--------

Vaisiakūniai vidutinio dydžio. Kepurėlė 3–8 (10) cm skersmens, išgaubtai paplokščia, įdubusi, paviršius su nežymiomis, siauromis dėmėmis, geltonai oranžinis, apelsino spalvos. Lakšteliai balsvai gelsvi, vėliau – ochriškai geltoni, tankūs, siauri, priaugintiniai, paspaudus pažalsvėja. Kotas 3–9x1–2 cm, kepurėlės spalvos, cilindriškas. Trama balsva, kieta, vaisių kvapo, su pieniškomis baltomis sultimis. Sporos elipsiškos, 7–10x6–8 μm.

Augavietė
---------

Dygsta pavieniui, grupelėmis. Dažniausiai sutinkamas maumedynuose, miškuose, parkuose su maumedžių priemaiša.

Sezonas: liepa – spalis

Literatūra
----------

* Vincentas Urbonas, „Lietuvos grybų atlasas", Kaunas „Lututė", 2007 m. (295 psl.) ISBN 978-9955-692-59-1


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Maumedinis piengrybis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Tricholoma psammopus** |
| --- |
| *Tricholoma psammopus* |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Baltikiniai  *( Tricholomataceae)* |
| Gentis: | Baltikas  *( Tricholoma)* |
| Rūšis: | Maumedyninis baltikas  *( Tricholoma psammopus)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Maumedyninis baltikas** (lot. *Tricholoma psammopus*) – baltikinių (*Tricholomataceae*) šeimos, baltikų (*Tricholoma*) genties grybų rūšis.

* **Augimo vieta**

Maumedynai.

* **Augimo laikas**

Vasara, ruduo.

* **Pagrindiniai požymiai**

Auga tik po maumedžiais.

Vaisiakūniai vidutinio dydžio. Kepurėlė 3–8 (10) cm skersmens, paplokščia su gūbreliu, išgaubta, plaušuotai žvyneliuota, ochriškai, geltonai ruda, rudai geltona. Lakšteliai stori, rusvi, balsvi, sausi, kreminiai, rudai dėmėti, priaugtiniai. Kotas 3–8×0,5–1,5 cm, prie lakštelių balsvas, žemiau beveik kepurėlės spalvos ir taip pat apšepęs. Trama balsva, plona, kieta, be ypatingo kvapo, kartoka. Sporos 5,5–7×4–5 μm.

**Būdingi požymiai:** kepurėlė ir kotas tarsi pašiurpę, oranžiškai geltonos spalvos, trama kartaus skonio.

Auga pavieniui, po kelis vaisiakūnius, miškuose, tik po maumedžiais. Labai retas, rastas tik vieną kartą (Lazdijų raj. 1996 m.). Šilumamėgis. **Nevalgomas**, ieškomas ir kituose miškuose.

Literatūra
----------

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 152 psl.
*Šis straipsnis apie miestą. Apie upę skaitykite straipsnyje Maues Asu.*

| Mauesas*Maués* |
| --- |
|        |
| *Maueso miesto reginys* |
|  |
| 

MauesasMauesas

3°23′0″ p. pl. 57°43′0″ v. ilg.﻿ / ﻿3.38333°š. pl. 57.71667°r. ilg.﻿ / 3.38333; 57.71667﻿ (Mauesas)Koordinatės: 3°23′0″ p. pl. 57°43′0″ v. ilg.﻿ / ﻿3.38333°š. pl. 57.71667°r. ilg.﻿ / 3.38333; 57.71667﻿ (Mauesas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-4) |
|  |
| **Valstybė** | Brazilijos vėliava Brazilija |
| **Regionas** | Brazilijos Šiaurės regionas |
| **Valstija** | Amazonės valstija Amazonės valstija |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 32 110  |
| **Altitudė** | 32 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Mauesas |

**Mauesas** (port. *Maués*) – miestas Brazilijoje, Amazonės valstijoje, 135 km į pietvakarius nuo Parintinso, prie Maues Asu upės santakos su Parana Urarija. Yra uostas, oro uostas. Verčiamasi daugiausia gvaraninių paulinijų auginimu.

Savivaldybės plotas – 39 988 km², gyventojų skaičius – 66 159 (2021 m.). Kitos didesnės gyvenvietės: Kurusa, Santa Marija, Bon Žezusas, San Bonifasijas.

Istorija
--------

Portugalai Maueso žemupyje, tada apgyvendintame mundurukų, ėmė kurtis nuo 1795 m. po 3 metų įkurta Lusėjos gyvenvietė. 1892 m. sudaryta Maueso savivaldybė.

Maueso savivaldybė Amazonės valstijoje

Šaltiniai
---------

1. BRAZIL: Amazonas //Municipal Districts, *citypopulation.de*
2. ↑  BRAZIL: Amazonas //Municipal Districts, *citypopulation.de*
3. ↑  AMAZONAS: State in North Region, *citypopulation.de*
4. ↑  «História de Maués». IBGE.
| Maunt Gambyrasangl. *Mount Gambier* |
| --- |
| *Senoji rotušė* |
|  |
| 

Maunt GambyrasMaunt Gambyras

37°50′00″ p. pl. 140°46′0″ r. ilg.﻿ / ﻿37.83333°š. pl. 140.76667°r. ilg.﻿ / 37.83333; 140.76667﻿ (Maunt Gambyras)Koordinatės: 37°50′00″ p. pl. 140°46′0″ r. ilg.﻿ / ﻿37.83333°š. pl. 140.76667°r. ilg.﻿ / 37.83333; 140.76667﻿ (Maunt Gambyras) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+9:30)------ vasaros: (UTC+10:30) |
|  |
| **Valstybė** | Australijos vėliava Australija |
| **Valstija** | Pietų Australija Pietų Australija |
|  |
| **Gyventojų** (2018) | 29 639  |
|  |
| **Kirčiavimas** | Máunt Gámbyras |

**Maunt Gambyras** (angl. *Mount Gambier*) – miestas Australijoje, Pietų Australijoje, 450 km į pietryčius nuo Adelaidės, prie Gambyro vulkaninės kalderos. Antrasis pagal dydį miestas regione. Be medienos ir žemės ūkio, svarbiausias pajamų šaltinis regione yra turizmas. Miestas yra žinomas dėl netoliese esančių vulkaninių kraterinių ežerų (*maar*). Ypač garsus yra „Mėlynasis ežeras", kuris šiltesniais mėnesiais įgauna nenatūraliai mėlyną spalvą. Netoliese yra daugybė lankytinų vietų. Apie 20 km į pietus nuo Gambyro kalno yra Eveno tvenkiniai, trys iki 15 m gylio, krištolo skaidrumo gėlavandeniai šaltiniai, kuriuose vietiniai žmonės nardo.

Istorija
--------

Europiečiai rado šias vietas 1800 m. 1846 m. čia įsikūrė pašto stotis, vėliau kūrėsi viešbutis ir buvo pastatytas malūnas.

1954 m. suteiktas miesto statusas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Pasaulio vietovardžiai. Afrika. Antarktida. Australija. Okeanija*. Internetinė duomenų bazė. – Vilnius: MELC, VLKK. Prieiga internete: Máunt Gámbyras.
2. ↑  smh.com.au – Travel / Mount Gambier(28 June 2008)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Balalaika|  |
| Styginis instrumentas |
| Hornbostel–Sachs klasifikacija | 321.321(sudėtinis chordofonas) |
| Išsivystė | Vėlyvajame XVIII a.-ankstyvajame XIX a. |
| Garsų diapazonas |
|  |

**Balalaika** – styginis rusų liaudies muzikos instrumentas, gnaibomasis chordiofonas. Skambinama solo, ansambliuose, orkestruose.

Korpusas trikampio formos, gaubtas arba plokščias, gaminamas iš klijuotos medienos. Turi 3 plienines stygas: pirmosios dvi suderintos unisonu a1, trečioji e1.

Kilmė neaiški. Pirmosios žinios apie balalaikas yra iš XVII a. Koncertinę trikampio formos balalaiką 1886 m. sukonstravo Vasilijus Andrejevas (rus. *Василий Васильевич Андреев*).

Lietuvoje žinoma nuo XX a. pradžios, daugiausia Žemaitijoje. Skambinta orkestrėliuose. Gamino vietiniai meistrai.

Struktūra
---------

Šiuolaikinė balalaika būna šešių dydžių:

* pikolo
* prima
* sekunda
* altinė
* bosinė
* kontrabosinė
* subkontrabosinė (didžiausia)

Žodžio kilmė
------------

Manoma, kad *balalaika* yra grynai slaviškas žodis (nors anksčiau buvo hipotezių dėl tiurkiškos kilmės), kurio sandai tokie: *bala-* – nuo *balabonit*, *balalakat*, *talalakat* („tuščiai, nerimtai groti") + *-lajka* – nuo *lajat*, *bajat* („loti", „grojant migdyti, raminti").

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Balalaika** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |