recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 37°01′30″ š. pl. 8°59′40″ v. ilg.﻿ / ﻿37.02500°š. pl. 8.99444°r. ilg.﻿ / 37.02500; 8.99444

Šv. Vincento kyšulys
**Šv. Vincento kyšulys** (port. *Cabo de São Vicente*) – kyšulys pietvakarių Portugalijoje, Algarvėje, prie Sagrešo miestelio. Išsikiša į Atlanto vandenyną. Tuo į rytus nuo Šv. Vincento kyšulio yra Sagrešo kyšulys. Šv. Vincento kyšulys užsibaigia 75 m aukščio skardžiais.

Kyšulys buvo apgyvendintas jau neolito laikais, apylinkėse yra išlikę menhyrų liekanų. Graikai kyšulį vadino Ofiusa – „gyvačių žeme". Buvo manoma, kad tai Žemės pabaiga, o toliau yra pasaulio kraštas. Pasak legendos, prie šio kyšulio išplauti Šv. Vincento Sargosiečio palaikai (nuo to ir kilęs jo pavadinimas). XVI a. kyšulyje pranciškonai įkūrė vienuolyną. XIX a. jis buvo apleistas, o toje vietoje pastatytas švyturys (vienas galingiausių Europoje – turi 2 lempas, kurių galia 1000 W, o matomumas – 60 km).
| Dada Gallotti |
| --- |
|  |
|  |
|  |
| Tikras vardas | Alda Galloti |
|  |
| Gimė | 1935 m. balandžio 8 d. (87 metai)Milanas, Italija |
|  |
| Šalis |  Italija |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
| Sutuoktinis | Otto Lughin |
|  |  |
|  |
| Aktyvumo metai | 1957–1982, 1992 |
| Užsiėmimas | aktorė |
| Žymesni vaidmenys |
|  |
|  |
|  |

**Dada Galoti** (g. 1935 m. balandžio 8 d. Milane) – italų kino aktorė, žinoma daugiausia antrojo plano vaidmenimis praėjusio amžiaus 7 ir 8 dešimtmečio filmuose. 

Į kiną pateko atsitiktinai, kuomet ją, dirbančią pardavėja, pastebėjo ir užkalbino režisierius Giuseppe De Santis, vėliau skyręs vaidmenį filme „Roma ore 11". Keliuose vesternuose filmavosi *Diana Garson* slapyvardžiu.

Iš kino pasitraukė 1982 m. po vedybų su pramonininku Otto Lughin.

Dalinė filmografija
-------------------

* 10000 dolerių už žudynes (1966)
* Lola Koltas (1967)
* Herbas ar skaičius (1969)
* Gražioji Antonija (1972)
* Tie, kurie viską sprendžia (1974)
* Il saprofita (1974)
* Mano tėvo žmona (1976)

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Dada Gallotti** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* IMDb profilis
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Papaloapanas |
| --- |
| Papaloapanas ties Kosamaloapanu Papaloapanas ties Kosamaloapanu |
| **Ilgis** | 122/900 km |
| **Baseino plotas** | 46 560 km² |
| **Ištakos** | Santo Domingas, Valje Nasjonalis |
| **Žiotys** | Meksikos įlanka |
| **Šalys** | Meksika |
|  |
|  **Vikiteka** | Papaloapanas |

**Papaloapanas** (isp. *Río Papaloapan*) – upė Meksikoje. Prasideda Oašakos valstijos šiaurėje, netoli Tustepeko, susiliejus iš Pueblos atitekančiai Santo Domingo upei ir Oašakoje prasidedančiai Valje Nasjonalio upei. Teka į šiaurės rytus lygumomis per Verakruso valstiją, sudaro meandras. Įteka į Meksikos įlanką, jungiasi su Alvarado lagūna. Nors paties Papaloapano ilgis tėra 122 km, tačiau drauge su Santo Domingo, Salado, Tehuakano upėmis sudaro ~900 km ilgio vandens sistemą.

Didžiausi intakai: Tontas (kairysis), Tesečoakanas, San Chuanas (dešinieji). Upės žemupyje dažnai kyla smarkūs potvyniai, todėl jiems sustabdyti pastatytos dvi didelės užtvankos su vienais didžiausių tvenkinių šalyje (Migel Alemano ir Sero de Oro) ant Papaloapano intakų: Tonto ir Santo Domingo. Iki pat XIX a. Papaloapanas buvo svarbi laivybinė arterija, tačiau vėliau dėl miškų kirtimo ir užterštumo nuseko vandens lygis ir upė neteko savo navigacinės reikšmės. Pagrindiniai miestai prie upės: Tustepekas, Kosamaloapanas, Tlakotalpanas, Alvaradas.

Pavadinimas Papaloapanas nahuatlių kalba reiškia „drugelių upėje".
|  |
| --- |
| **Medalininkas** |
| CenterOskar Kwiatkowski |
| **Medaliai** |
| **Atstovaujant:  Lenkija** |
| Snieglenčių sportas |
| Pasaulio čempionatas |
| **Auksas** | 2023 Bakurianis | Paralelinis DS |
| Universiada |
| **Auksas** | 2019 Kransojarskas | Paralelinis DS |
| **Sidabras** | 2017 Almata | Paralelinis S |

**Oskaras Kviatkovskis** (lenk. *Oskar Kwiatkowski*, g. 1996 m. balandžio 25 d. Zakopanėje) – Lenkijos snieglenčių sporto sportininkas, pasaulio čempionas, olimpietis.

Biografija
----------

2017 m. snieglentininkas iškovojo Universiados sidabro medalį paralelinio slalomo rungtyje.

Savo debiutinėse 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse lenkas dalyvavo paralelinio didžiojo slalomo varžybose, kuriose užėmė 13-ą vietą. 2019 m. tapo Universiados čempionu.

2022 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Lenkijos atstovas paralelinio didžiojo slalomo varžybose liko 7-as.

2023 m. pirmą kartą laimėjo pasaulio taurės etapą. 2023 m. pasaulio snieglenčių ir akrobatinio slidinėjimo čempionate Kviatkovskis pirmą kartą tapo pasaulio čempionu paralelinio didžiojo slalomo rungtyje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Olympedia Profile". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2023 m. vasario 19 d.

Nuorodos
--------

* FIS puslapyje
| Makajusangl. *Mackay* |
| --- |
| *Viktorijos gatvė Makajuje* |
|  |
| 

MakajusMakajus

21°08′00″ p. pl. 149°11′0″ r. ilg.﻿ / ﻿21.13333°š. pl. 149.18333°r. ilg.﻿ / 21.13333; 149.18333﻿ (Makajus)Koordinatės: 21°08′00″ p. pl. 149°11′0″ r. ilg.﻿ / ﻿21.13333°š. pl. 149.18333°r. ilg.﻿ / 21.13333; 149.18333﻿ (Makajus) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+10) |
|  |
| **Valstybė** | Australijos vėliava Australija |
| **Valstija** | Kvynslandas Kvinslandas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1862 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2018) | 80 148  |
| **Plotas** | 208 km² |
| **Tankumas** (2018) | 385 žm./km² |
| **Altitudė** | 11 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Makajus |
|  |
| **Kirčiavimas** | Makãjus |

**Makajus** (angl. *Mackay*) – miestas šiaurės rytų Australijoje, Kvinslande. Įsikūręs 970 km į šiaurę nuo Brisbano, 390 km į pietryčius nuo Taunsvilio, Koralų jūros pakrantėje, prie Pionierių upės (*Pioneer River*) žiočių. Praeina Brisbano–Kernso plentas ir geležinkelis, kelio atšaka į Klermontą, yra oro uostas bei jūrų uostas (išvežamas cukrus, mėsa, akmens anglys). Vystoma medienos apdirbimo, maisto (cukraus, mėsos, pieno, alkoholinių gėrimų) pramonė, turizmas (išvykos į Didįjį Barjerinį rifą). Apylinkėse plyti didžiausios šalyje cukrašvendrių plantacijos, taip pat kasamos akmens anglys. Veikia cukraus tyrimų institutas (įkurtas 1953 m.).

Istorija
--------

1860 m. kraštą tyrinėjo australas Džonas Makajus (*John Mackay*), kurio garbei pavadinta 1862 m. čia įkurta gyvenvietė. 1918 m. miestelį nuniokojo smarki audra ir potvynis. Vėliau 1958 ir 2008 m. smarkios audros taip pat siaubė Makajų. XX a. miestas suklestėjo kaip cukraus pramonės centras.

Šaltiniai
---------

1. 
2. ↑
3. 
4. ↑
5. ↑  *Mackay*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008
Kalpaino II peptidazės šerdies kristalinė struktūra.
**Kalpainas** – fermentas iš Ca2+ aktyvinamų proteazių šeimos.

Aprašymas
---------

*Kalpainai* yra tiolio proteazių šeima, hidrolizuojanti citoskeleto, membranininius, reguliacinius baltymus. Žinduolių organizmuose nustatyta 15 genų produktų, kurie skirstomi į 9 tipiškus ir 6 netipiškus kalpainus. Tipiškieji kalpainai turi C galo Ca2+ jungimo domeną su EF-rankos motyvais. Netipiškieji kalpainai tokio domeno neturi.

*Kalpainai* veikia ne kaip skaidymo proteazės, bet kaip nuo kalcio priklausomos moduliavimo proteazės, šalinančios tik dalį baltymų substratų. Kalpainų atsakas į Ca2+ signalą yra baltymų skaidymas (pvz. signalo kaskadų baltymų), lemiantis negrįžtamą jų funkcijos praradimą.

Trys iš kalpaino izoformų gali skaidyti miofibrilių baltymus. Kai kurios iš jų susijusios su Z disku, kuriame prasideda miofibrilių išsirinkimas. Žinomas savitas kalpainu slopiklis kalpastatinas, naudojamas kalpainų funkcijoms tirti.

26S proteazės ir ubikvitino sistemos aktyvumas gali būti valdomas fosforilinimo būdu, tačiau fosforilinimą katalizuojanti baltymų kinazė CK2 nėra jautri Ca2+ jonams. Šios proteolizės sistemos vaidmuo raumenų baltymų apyvartos vyksmuose dar tiriamas.

*Kalpainai* – Ca2+ aktyvuojamos cisteino proteazės. Tai viduląsteliniai baltymai, dalyvaujantys ląstelės judėjime ir adhezijoje. Jie reguliuoja procesus, tokius kaip ląstelių migracija ir žaizdų gijimas.

Literatūra
----------

* Nakajima, T. et al. 2001. Biochim. Biophys. Acta 1519, 55. Archyvuota kopija 2008-10-07 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Poliarnas*Полярный* |
| --- |
|              |
| *Miesto panorama* |
|  |
| 

PoliarnasPoliarnas

69°11′54″ š. pl. 33°27′22″ r. ilg.﻿ / ﻿69.19833°š. pl. 33.45611°r. ilg.﻿ / 69.19833; 33.45611﻿ (Poliarnas)Koordinatės: 69°11′54″ š. pl. 33°27′22″ r. ilg.﻿ / ﻿69.19833°š. pl. 33.45611°r. ilg.﻿ / 69.19833; 33.45611﻿ (Poliarnas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+4) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Murmansko sritis Murmansko sritis |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1896 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 17 304  |
| **Altitudė** | 20 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Poliarnas |

**Poliarnas** (rus. *Полярный*) – miestas Rusijoje, Murmansko srityje, Kolos pusiasalyje, 33 km į šiaurės rytus nuo Murmansko, prie Kolos įlankos ir Barenco jūros santakos; įeina į Aleksandrovsko uždarąją teritoriją. Yra šiaurės laivyno karinė jūrų bazė. Veikia krašto muziejus.

Istorija
--------

1896 m. čia įkurtas ***Aleksandrovsko*** (*Александровск*) uostas, o 1899 m. naujai susikūrusiai gyvenvietei suteiktas miesto statusas. Iš Kolos čia perkeltas apskrities centras. XX a. pr. pastatyta cerkvė, mokykla, įvesta elektra. 1926 m. iš miesto tapo kaimu, 1931 m. pervadinta į ***Poliarnojė*** (*Полярное*). 1939 m. vėl grąžintas miesto statusas, karo metais buvo pagrindine karinio laivyno baze, vėliau pagrindiniu laivyno centru tapo Severomorskas. 1998 m. Poliarnui suteiktas karinės šlovės miesto statusas.
| Osetijos karo kelias |
| --- |
| **Osetijos karo kelias** |
|  |
| Valstybės | Rusijos vėliava Rusija, Pietų Osetija vėliava Pietų Osetija, Gruzijos vėliava Gruzija |
| Ilgis | 275 km |
| Pradžia | Kardžikas |
| Pabaiga | Kutaisis |
| Atidarytas | 1897 m. |
| Sritys | Šiaurės Osetijos vėliava Šiaurės Osetija |
| Miestai | Ardonas, Alagiras, Onis, Ambrolauris, Tkibulis |
|  |
| Kelias ties Mizuru (Š. Osetija) |

**Osetijos karo kelias** (rus. *Военно-Осетинская дорога*, gruz. ოსეთის სამხედრო გზა, oset. *Уæлладжыры фæндаг*) – istorinis kelias per Didžiojo Kaukazo kalnus, jungiantis Kardžiką ir Kutaisį. Ilgis – 275 km. Kalnus kerta per Mamisono perėją (2911 m).

Kelias 1897 m. nutiestas Rusijos imperijos. Prasideda ties Darg Kocho geležinkelio stotimi šalia Kardžiko. Dabar tai plento M29 „Kaukazas" atšaka. Eina į pietus Ardono upės slėniu pro Ardono ir Alagiro miestus. Ties Mamisono perėja kerta Rusijos–Gruzijos/Pietų Osetijos sieną ir toliau eina Rionio slėniu iki Kutaisio pro Onį, Ambrolaurį, Tkibulį.

Nutiesus Transkaukazo greitkelį „Alagiras–Cchinvalis–Goris" (pro Rokio tunelį), Osetijos karo kelias neteko savo reikšmės. Pro Mamisono perėją eismas nebevyksta.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 95
Koordinatės: 55°46′20″š. pl. 25°32′18″r. ilg.﻿ / ﻿55.772224°š. pl. 25.538423°r. ilg.﻿ / 55.772224; 25.538423

|  Minčiūnų kapinių koplyčia |
| --- |
| **Savivaldybė** | Rokiškio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Minčiūnai |
| **Statybinė medžiaga** | akmenų mūras |
| **Pastatyta** | ~XX a. pr. |

**Minčiūnų kapinių koplyčia** – akmens mūro koplyčia, stovinti buvusio Minčiūnų kaimo senosiose kapinėse, Kamajų seniūnijoje, Rokiškio rajone. Kapinės neveikiančios, užima 0,05 ha plotą. Pasiekiamos iš kelio  **3612**  Kariūnai–Duokiškis–Vilučiai–Kušliai , 3 km į šiaurę nuo Duokiškio. Koplyčia pastatyta maždaug XX a. pradžioje vietos šviesuolio, knygnešio Juozo Balbatos (1851-1940) rūpesčiu. Šalia koplyčios įrengtas knygnešio kapas (atnaujintas 2017 m.). Kamajų seniūnijoje šis kapas ir koplyčia – vieni iš lankytinų objektų.

Minčiūnų koplyčia ir jos statytojas J. Balbata 1933 m. (Rokiškio muziejaus arch.)

Istorija
--------

Be knygnešystės, J. Balbata garsėjo ir savo pamaldumu. Jis lankė artimiausias ir tolimas bažnyčias Žemaitijoje, Vilniuje, prekiavo rožančiais, savo paties nudrožtais kryžiais, materialiai rėmė davatkėles. Buvo raštingas, neatsisakydavo bėdai esant pagelbėti kaimynams. Atsidėkodami už paramą, Minčiūnų kaimo vyrai parėmė jo iniciatyvą pastatyti kaimo kapinaitėse koplyčią. Iš gretimų laukų į kapinių kalnelį buvo suvežti akmenys, parūpinta kalkių. Buvo pastatyta akmens mūro koplyčia su dvišlaičiu stogu ir bokšteliu, vainikuojamu didelio geležinio kryžiaus, su smailiaarkėmis įėjimo durimis. Viduje įrengtas nedidelis altorėlis, kurį dekoravo pats knygnešys. Jis patalpino ir iš Vilniaus atsivežtas šventųjų statulėles, kryžių su nukryžiuotojo Jėzaus atvaizdu. Koplyčios bokštelio nišoje buvo įtaisyta Jėzaus Nazariečio medžio skulptūra. Čia Minčiūnų, Geisčių, Jurkiškio kaimų žmonės meldėsi gegužinių pamaldų metu. J. Balbatai paraginus, šiose kapinaitėse kaimo vyrai pastatė ir kitą, mažesnę akmeninę koplytėlę (neišlikusi). Statytojo meistriškumą liudija jo padaryti akmens ir plytų mūro kapinių vartai su bokšteliais, kuriuos puošia mediniai šventųjų ir angelų medžio drožiniai. Tikėtina, kad juos išdrožė pats J. Balbata, daug metų užsiėmęs ir medžio drožyba (kūrė kryželius, dėžutes, paveikslų rėmus). Nežinoma, ar koplyčios altoriaus medinis kryžius yra knygnešio darbas. Kapus ir koplytėles visą laiką prižiūrėjo pats, kol dar jėgos leido.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rokiškio rajono savivaldybės kapinės (sąrašas)
2. ↑  Duokiškio kaimo žmonės atnaujino knygnešio kapą
3. ↑  Knygnešio Juozapo Balbatos kapas ir koplytėlė (Minčiūnų kaime) *rokiskis.lt* Archyvuota kopija 2021-11-29 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑  Kamajų krašto knygnešys Juozas Balbata: „Būkit linksmi – ilgai gyvensit"
5. ↑  Duokiškio kaimo bendruomenė. Knygnešys JUOZAPAS BALBATA
Koordinatės: 55°47′š. pl. 21°07′r. ilg.﻿ / ﻿55.79°š. pl. 21.12°r. ilg.﻿ / 55.79; 21.12

| Kalotės (Pliukių) valsčius |
| --- |
| 

|  |
| --- |
| **1874 – 1947** |

 |
| 


 |
|  |
|  |
| **Administracinis centras** | Pliukiai (1874–1898),  Kalotė (1898–1947) |
|  |
| **1874–1947 m.** | Klaipėdos apskritis |

**Kalotės valsčius** (vok. *Amtsbezirk Collaten*; iki 1898 m. ***Pliukių valsčius***, vok. *Amtsbezirk Plucken-Martin*) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas vakarų Lietuvoje. Centras – Pliukiai, vėliau – Kalotė.

Istorija
--------

Įkurtas 1874 m. birželio 4 d. Pliukių vardu, 1898 m. balandžio 23 d. pervadintas Kalotės vardu. 1919 m. vasario 17 d. jam priskirtas naikinamas Bomelio Vitės valsčius. 1939 m. pavasarį dalis Kalotės valsčiaus perduota naujam Melnragės valsčiui, o dalis Kunkių valsčiaus perduota Kalotės valsčiui.

Valsčius panaikintas 1947 m. lapkričio 6 d. prijungiant prie Kretingalės valsčiaus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Amtsbezirk Kollaten. Territorial.de (tikrinta 2021-09-27).
2. ↑  Amtsbezirk Mellneraggen. Territorial.de (tikrinta 2021-09-26).
Buveinė (2023)
Buveinė (2013)
**„Mintis"** – Lietuvos leidykla Vilniuje, Z. Sierakausko g. 15.

Istorija
--------

Įkurta 1949 m. 1949–1964 m. vadinosi **Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla**. 1975 m. įsteigus „Mokslo" leidyklą, dalis redakcijų nuo „Minties" leidyklos atskirta. Leido marksizmo-leninizmo klasikų veikalus, SSKP ir LKP istorijos, partijos gyvenimo, filosofijos, teisės, ekonomikos, turizmo literatūrą, leidinius užsieniui apie Lietuvą rusų ir kt. kalbomis (redakcija „Gintaras"), kalendorius, vaizdinės agitacijos leidinius. 1985 m. turėjo 11 šakinių redakcijų ir 8 kitus padalinius; iš viso 149 darbuotojus, iš jų 72 redaktorius. 1985 m. išleido 195 knygas 2,3 mln. egz. tiražu, iš jų lietuvių kalba 162 knygas 2,1 mln. egz. tiražu.

Vyr. redaktoriais dirbo Benjaminas Fogelevičius, Mykolas Požarskas, Tadas Butkus, Algimantas Jablonskis, Juozas Vaitkus, Marijonas Pagirys, Edmundas Juškys ir kt.

2016 m. leidykla buvo privatizuota jos direktoriaus Leonardo Armono.

Veikla
------

Leidžia ir platina politinę, istorijos, sociologijos, filosofijos, kultūrologinę, teisės, medicinos ir kitą mokslinę literatūrą, reprezentacinius leidinius apie Lietuvą, žinynus, žodynus, grožinę literatūrą, knygų serijas: nuo 1978 m. „Iš filosofijos palikimo", nuo 1987 m. „Iš Lietuvos filosofijos palikimo", nuo 1989 m. „Iš Lietuvos ekonominės minties palikimo", nuo 1990 m. „Teisinės minties palikimas", nuo 1998 m. „Pasaulio mitai", nuo 2004 m. „Šiuolaikinis Europos romanas". Išleido Stasio Šalkauskio, Juozo Girniaus, Antano Maceinos, Adomo Dambrausko-Jakšto, Vydūno, Vinco Vyčino, Žygimanto Liauksmino ir kitų raštus. Bendradarbiauja su užsienio leidėjais, leidžia vertimus iš užsienio kalbų. Iki 2009 m. išleido ~13 900 pavadinimų knygų.

Direktoriai
-----------

* 1949–1958 m. Juozas Pajaujis
* 1958–1969 m. Tadas Butkus
* 1969–1976 m. Sigitas Bautrėnas
* 1976–1984 m. Algimantas Garliauskas
* 1984–1991 m. Zigmas Maliukevičius
* 1991–1992 m. Kęstutis Trečiakauskas
* 1992–1993 m. V. Parulskis
* 1993–1997 m. Vytautas Visockas
* 1997–2001 m. Aleksandras Krasnovas
* 2001–2003 m. Romualda Brastavičienė
* Nuo 2003 m. Leonardas Armonas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Edmundas Juškys. *Mintis*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 103
2. ↑
3. ↑
4. ↑  Domas Kaunas. *Mintis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 190 psl.
5. ↑

Nuorodos
--------

* Svetainė
| Agenskalnaslatv. *Āgenskalns* |
| --- |
| *Agenskalno turgus* |
|  |
| 

AgenskalnasAgenskalnas

56°56′0″ š. pl. 24°04′0″ r. ilg.﻿ / ﻿56.93333°š. pl. 24.06667°r. ilg.﻿ / 56.93333; 24.06667﻿ (Agenskalnas)Koordinatės: 56°56′0″ š. pl. 24°04′0″ r. ilg.﻿ / ﻿56.93333°š. pl. 24.06667°r. ilg.﻿ / 56.93333; 24.06667﻿ (Agenskalnas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Latvijos vėliava Latvija |
| **Istorinis regionas** | Vidžemė Vidžemė |
|  |
| **Gyventojų** (2019) | 25 047  |
| **Plotas** | 4,6 km² |
| **Tankumas** (2019) | 5 445 žm./km² |
|  |
| **Pašto kodas** | LV-1002, LV-1004LV-1046, LV-1048 |

**Agenskalnas** (latv. *Āgenskalns*, vok. *Hagensberg*) – istorinis Rygos miesto rajonas. Jis įsikūręs kairiajame Dauguvos krante (Zemgalės priemiestyje) priešais senamiestį. Apima Agenskalno pušų ir Kliversalos mikrorajonus.

Istorija
--------

Vietovė pavadinta Agenskalnu (vok. *Hagensberg* 'Hageno kalnas') teisėjo Heinricho fon Hageno garbei, XVII a. jis čia pasistatė dvarą. 1786 m. vietovė buvo įtraukta į Rygos Jelgavos priemiestį. Jame daugiausia gyveno antrinėse prekybos parduotuvėse dirbantys latviai ir samdomi darbininkai. Pamažu tarp miestiečių vokiečių Agenskalnas išpopuliarėjo kaip vasarnamių gyvenvietė. XVIII–XIX a. Rygos garnizonas Agenskalne įrengė vasaros stovyklų. 1812 m. baiminantis, kad  prancūzų kariuomenė apguls Rygą, generalgubernatoriaus I. Eseno įsakymu visi pastatai buvo sunaikinti.

1828 m. prie Rygos buvo prijungta pietinė Agenskalno dalis prie Mažosios Stovyklų ir Marupės gatvių. XIX a. viduryje iš Agenskalno įlankos į dešinįjį Dauguvos krantą ėmė plaukioti laiveliai, pagerėjo susisiekimas. XX a. pradėti statyti pirmieji namai pagal plėtros planą, statybas nutraukė prasidėjęs Pirmasis pasaulinis karas. Turgaus pastatas (arch. R. Šmėlingas), pradėtas statyti 1911 m. pagal pataisytą Alfredo Grinbergo variantą buvo baigtas tik 1923 m. Vėliau rajono statyba buvo vykdoma pagal 1937 m. (arch. A. Lamzė) ir 1977 m. (arch. A. Berkė ir G. Melbergas) planus.

Agenskalne įsikūrusi didžiausia Latvijos gydymo įstaiga – Paulo Stradinio universitetinė klinikinė ligoninė (istorinio pastato architektas R. Šmėlingas).

Išnašos
-------

1. 1 2  *Āgenskalns, Nuoroda tikrinta 2022-07-05*
2. ↑  *Paula Stradiņa klīniskās universitātes slimnīca Archyvuota kopija 2006-12-05 iš Wayback Machine projekto. Nuoroda tikrita 2022-07-05*

v • a • r **Rygos mikrorajonai** 

Rygos vėliavaRygos vėliava
Agenskalnas · Andrejsala · Beberbekiai · Bolderaja · Čiekurkalnas · Darzciemas · Daugavgryva · Dreiliniai · Dzirciemas · Ilgiuciemas · Imanta · Jugla · Kengaragas · Kypsala · Maskavos Forštatas · Mežaparkas · Mežciemas · Pardaugava · Pleskodalė · Pliavniekai · Purvciemas · Sarkandaugava · Šampėteris · Šmerlis · Tuorniakalnas · Vecmylgravis · Rygos senamiestis · Zakiusala · Ziepniekalnas · Zolitūdė
Saliamonas ir Šebos karalienė (dailininkas Giovanni De Min)
**Šebos karalienė** (hebr. ‏מַלְכַּת שְׁבָא‎‏‎ = *Malkaṯ Šəḇāʾ*) – Senojo Testamento veikėja, legendinė Šebos karalystės, buvusios pietinėje Arabijoje ir gyvavusios VIII a. pr. m. e. – IV m. e. a. valdovė.

Pirmosios Karalių knygos 10 skyriuje minima, kad Šebos karalienė atvykusi išbandyti Saliamono sunkiais klausimais. Karalienė į Jeruzalę atkeliavusi su didžiule palyda, su kupranugariais, apkrautais kvepalais, daugybe aukso ir brangakmeniais. Saliamonas į visus Šebos karalienės klausimus atsakęs. Tuomet ji apdovanojusi Izraelio karalių šimtu dvidešimčia talentų aukso, gausybe kvepalų ir brangakmenių. Saliamonas davęs Šebos karalienei visa, ko ši norėjusi ir prašiusi.

Naujajame Testamente, Evangelijos pagal Matą 12, 42, ši valdovė įvardijama „Pietų karaliene", pateikiama kaip pavyzdys nenorintiems klausytis Jėzaus Kristaus pamokymų, nes pati keliavusi mokytis pas Saliamoną.

Šebos karalienė minima ir musulmonų legendose, kur įvardijama *Bilkis*. Etiopų legendose – imperatorių Saliamonidų dinastijos pradininkė (drauge su Saliamonu).

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4  Religijotyros žodynas. – Vilnius: Mintis, 1991, 335 psl.
2. ↑  *1 Kar 10*. ŠVENTASIS RAŠTAS. Senasis ir Naujasis Testamentas. – Vilnius: Lietuvos Katalikų Vyskupų Konferencija, 1998.
| Girionių piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Girionių piliakalnisGirionių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°51′18.1″ š. pl. 24°1′15.54″ r. ilg.﻿ / ﻿54.855028°š. pl. 24.0209833°r. ilg.﻿ / 54.855028; 24.0209833Koordinatės: 54°51′18.1″ š. pl. 24°1′15.54″ r. ilg.﻿ / ﻿54.855028°š. pl. 24.0209833°r. ilg.﻿ / 54.855028; 24.0209833 |

 |
| Vieta | Kauno rajonas |
| Seniūnija | Samylų seniūnija |
| Aukštis | 13–18 m |
| Plotas | 21 026 m² |
| Naudotas | I t-metis – II t-mečio pr. |
| Tirtas | 2022 m. |
| Registro Nr. | u. k. 47837 |

**Girionių piliakalnis** – piliakalnis Kauno rajone, Samylų seniūnijoje, Girionyse, kairiajame Nemuno krante, už 200 m nuo Pakalniškių piliakalnio, šiaurės vakarų pusėje. Šalia įsikūrę VšĮ „Senelių rojus" senelių namai, telkšo nedidelis tvenkinys.

Naujai išaiškintą piliakalnį 2022 m. rugsėjo 16 d. apžiūrėjo archeologai Arūnas Strazdas ir Algirdas Skrupskelis. Tų pačių metų gruodžio 13 d. piliakalnis įrašytas į Kultūros vertybių registrą. Jo kultūrinis sluoksnis netyrinėtas. Medžių išvartose pastebėta degėsių, surinkta lipdytos keramikos šukių. Manoma, kad žmonių čia gyventa I ir II tūkstantmetyje prieš mūsų erą.

Girionių piliakalnis – Kauno marių kranto aukštumos kiek lenktas kyšulys, apaugęs krūmais ir medžiais, juosiamas gana gilios plačios daubos ir griovos. Šlaitai statūs, 13–18 m aukščio, per juos eina miško takas. Aukštumos kyšulys vietomis paveiktas erozijos, apardytas kasant duobes, apkasus. Aikštelė netaisyklingo keturkampio formos, 35 m ilgio ir 20 m pločio. Jos pietryčių krašte supiltas apie 10 m pločio ir iki 1,5 m aukščio pylimas, už kurio iškastas griovys bei supiltas antrasis maždaug 10 m pločio ir apie 1 m aukščio pylimas. Pylimai kiek nuskleisti, antrasis pylimas per vidurį prakastas. Tarp pylimų iškasti grioviai iš dalies užslinkę, apaugę pavieniais medžiais ir krūmais.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  „Girionių piliakalnis". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. ↑  Kauno marių regioninį parką papildys naujas piliakalnis *lrt.lt*

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai *piliakalniai.lt*
| Minčia |
| --- |
|  Minčios upelis ties Minčios malūnu |
| **Ilgis** | >12 km |
| **Ištakos** | Varlys |
| **Žiotys** | Utenas |
| **Šalys** |  Lietuva |

**Minčia** – upelis Lietuvoje, Utenos rajone, Aukštaitijos nacionaliniame parke; priklauso Žeimenos baseinui. Išteka iš Varlio ežerėlio netoli Lukošiūnų. Teka į rytus, pietryčius visą laiką pro Ažvinčių–Minčios girią. Įteka į Uteno ežerą, kuris per virtinę ežerų ir upelių galiausiai jungiasi su Žeimena.

Intakas – Miedna (kairysis).

Ties Minčios kaimu upelis patvenktas Minčios vandens malūno užtvanka, sudarytas tvenkinys. Prie upelio įsikūrę Antabaltės ir Minčios kaimai, išnykęs Erkiasalės viensėdis.

Upėvardis *Mi̇̀nčia* siejamas su žodžiais *minti, minkyti, minkštas*, gali būti sėliška šaknies *mink-* atmaina. Kita versija – žodis perdirbtas iš *mentė* (aukšt. *menčia*) – 'į galą platesnė lentelė, maišiklis'.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 216–217
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| **Andhros istorija** |
| Andhros karalystė |
| *Maurjų imperija* |
| Satavahanų dinastija |
| Ikšvakų dinastija |
| Brihapalajanai, Anandagotrikai, Salankajanai, Višnukundinai |
| *Palavai, Čalukjai* |
| Rytų Čalukjų dinastija |
| *Čolos*, *Vakarų Čalukjai* |
| Kakatijų dinastija |
| *Dekano sultonatai, Vidžajanagara* |
| Andhra Pradešas |

**Rytų Čalukjų dinastija** (Telugų kalba: తూర్పు చాళుక్యులు) - Andhros dinastija Pietų Azijoje, valdžiusi telugų teritorijas 624-1189 m. Didžiausio klestėjimo laikais ji kontroliavo ir Kalingą. Jų valdoma valstybė ankstyvuoju laikotarpiu buvo vadinama **Vengi**. Dinastijos sostinė buvo Vengi.

Ši dinastija Andhroje pakeitė Višnukundinų dinastiją, o jų valdymo pabaigoje šalį nukariavo Čola imperija.

Istorija
--------

Valdovų dinastija buvo kanadų kilmės. Į Andhrą ji atėjo Karnatakos Čalukjams užkariavus jos teritorijas Pulakesio II (609 - 642) laikais. Šio brolis ėmė valdyti nedideles sritis aplink Vengi miestą prie jūros, kas greitai tapo nepriklausoma Vengi valstybėle.

Žlugus Čalukjų imperijai vakaruose, ir Karnatakoje įsigalėjus Raštrakutų imperijai, Rytų Čalukjai išsaugojo nepriklausomybę. Nors ji ne kartą buvo nusiaubta galingų kaimynių, Vidžajadita III (848 – 892) sustiprino šalį, ir ji pamažu išaugo į didelę valstybę, kuri valdė visą Andhrą ir taip pat užėmė Kalingą.

Nuo XI a. valstybės sostinė buvo Radžamahendra Radžamundris. Tuo metu augo tamilų Čola imperija pietuose, kuri 1030 m. pabaigė nepriklausomą valstybės istoriją, nors priklausomi valdovai valdė iki 1089 m.

Kultūros pasiekimai
-------------------

Nepaisant to, kad valdovai buvo kanadų kilmės, kilę iš Karnatakos, Rytų Čalukjų valstybė yra pirmoji nacionalinė telugų valstybė. Kadangi ji valdė telugų žemes, čia formavosi telugų identitetas. Buvo sukurti pirmieji kūriniai telugų kalba, kanadų rašto pagrindu formavosi nepriklausomas telugų raštas.

Valstybės architektūra bei menas buvo stipriai paveikttas Karnatakos Čalukjų meno. Čia suklestėjo savitas architektūros stilius, vadinamas *vesara*. Jam buvo būdinga maišyti šiaurės Indijos architektūros tradicijas (*nagara*) ir tamilų architektūros stilių (*dravida*).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Šebelė |
| --- |
| Džubos ir šebelės upių baseinas Džubos ir šebelės upių baseinas |
| **Ilgis** | 2490 km |
| **Baseino plotas** | 200 000 km² |
| **Ištakos** | Guramba |
| **Žiotys** | - (Džuba) |
| **Šalys** | Etiopija, Somalis |

**Šebelė** (amher. ሸበሌ, som. *Shabeelle*), **Vebi Šebelė** (ዋቢ ሸበሌ) – upė Etiopijoje ir Somalyje. Prasideda šiaurės vakariniame Somalio plynaukštės pakraštyje, Gurambos masyve. Upė kerta plynaukštę, pasuka į pietvakarius ir teka lygiagrečiai Indijos vandenyno pakrantei. Baigiasi pelkėje, 40 km nuo Indijos vandenyno.

Didžiausi intakai: Ereras, Galetis, Vabė.

Šebelė patvinsta liūčių sezonu (balandžio–birželio ir rugsėjo–lapkričio mėnesiais). Žemupys vandeningas tik liūčių periodu. Ypač lietingais metais Šebelės vandenys pasiekia Džubos upę ir įteka į vandenyną. Upės vandenys gausiai naudojami drėkinimui. 1989 m. sovietų inžinieriai Etiopijoje ant Šebelės įrengė hidroelektrinę.
Mintuvai
**Mintuvai** – rankinis prietaisas linams minti (atskirti linų ar kanapių pluoštą nuo spalių). Mintuvų dalys: viršutinė judama dalis – keltuvė (peilis) ir apatinė nejudama dalis – korpusas. Mintuvus sudaro 120–180 cm ilgio rąstelis, kurio galuose įtaisomos kojos, dažniausiai iš dvišakio medžio. Rąstelio viršutinėje dalyje išpjaunama 6-8 cm pločio ir 100–140 cm ilgio anga, į kurią įleidžiamas medinis peilis su rankena. Mintuvų peilis laisvai skersiniu kaišteliu pritvirtinamas angos gale, o rankena guli ant kito mintuvų galo.

Kiek sudėtingesnės konstrukcijos yra mintuvai-laužtuvai, jie didesni ir masyvesni. Viršutinėje jų dalyje lygiagrečiai padaromos dvi išpjovos. Laužtuvų judamoji dalis taip pat su išilgine išpjova. Nuleidus laužtuvų rankeną žemyn, judamosios dalies išpjova sutampa su laužtuvų rąstelio išpjova. Mintuvų korpusas ir keltuvė daroma iš ąžuolo, beržo, uosio, kojos – iš alksnio, eglės, pušies.

Šaltiniai
---------

* Lietuvos etnografijos bruožai. – Vilnius, 1964, p.293-294.
* Vyšniauskaitė A. Laniauskaitė J. Valstiečių lininkystė ir transportas // Iš lietuvių kultūros istorijos. – Vilnius, 1977, t. 9, p. 88-97.
| ***Net ir angelai būna nuožmūs*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Anche gli angeli tirano di destro |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | E. B. Clucher |
| Scenaristas (-ai) | E. B. Clucher |
| Vaidina | Giuliano Gemma |
| Metai | 1974 |
| Žanras | komedija |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Net ir angelai būna nuožmūs** (it.  *Anche gli angeli tirano di destro*) – 1974 m. Italijoje sukurta veiksmo komedija, filmo „Net ir angelai valgo pupas" tęsinys. Greta pagrindinio herojaus Sonio (akt. Giuliano Gemma) juostoje nusifilmavo žymus Švedijos lengvaatletis Ricky Bruch, 1972 m. vasaros olimpinėse žaidynėse iškovojęs bronzos medalį disko metimo rungtyje.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Giuliano Gemma – Sonis Abernatis
* Ricky Bruch – tėvas O‘Flanaganas
* Laura Becherelli – Virginija
* Paolo Zili – kunigaikštis
* Edoardo Faieta – Malounis
* Riccardo Pizzuti – Malounio parankinis

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Plevėsa Sonis, neturintis kišenėje nei skatiko, svajoja tapti visų gerbiamu gangsteriu. Stotyje pavogęs lagaminą, jame aptinka padirbtus dokumentus, paruoštus žinomo bandito Tigro ir jo parankinių pabėgimui, Sonis viską interpretuoja taip, kad pabėgimą organizavo būtent jis. Kaip apdovanojimą jis gauna galimybę viename miesto kvartalų „rinkti" mokesčius iš vietos verslininkų. Patenkintas Sonis imasi darbo, tačiau netrukus supranta, kad čia jau darbuojais paslaptingasis „Rokis" ir žmonės linkę mokėti jam, o ne Soniui. Be to, tame pačiame rajone esančioje bažnyčioje dirba labai neįprastas, mėgstantis lankytis bokso klube, kunigas tėvas O’Flanaganas…
| Kobanasisp. *Cobán* |
| --- |
| *Miesto panorama* |
|  |
| 

KobanasKobanas

15°29′0″ š. pl. 90°22′0″ v. ilg.﻿ / ﻿15.48333°š. pl. 90.36667°r. ilg.﻿ / 15.48333; 90.36667﻿ (Kobanas (Gvatemala))Koordinatės: 15°29′0″ š. pl. 90°22′0″ v. ilg.﻿ / ﻿15.48333°š. pl. 90.36667°r. ilg.﻿ / 15.48333; 90.36667﻿ (Kobanas (Gvatemala)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-6) |
|  |
| **Valstybė** | Gvatemalos vėliava Gvatemala |
| **Departamentas** | Aukštutinio Verapaso departamentas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1543 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2018) | 212 047  |
| **Altitudė** | 1 320 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Kobanas |

**Kobanas** (isp. *Cobán*, kekč. *Coo Baan*) – miestas vidurio Gvatemaloje, 219 km į šiaurės rytus nuo Gvatemalos miesto, Čamos kalnagūbryje, 1320 m aukštyje, prie Kahabono upės. Aukštutinio Verapaso departamento centras. Per miestą eina Gvatemalos–Moraleso plentas.

Kobanas yra svarbus kavos auginimo centras. Miesto įžymybės yra Kalvarijos bažnyčia, centrinė aikštė, majų archeologijos muziejus, Dyzeldorfo kavos plantacija. Apylinkėse yra vaizdingų krioklių, olų (Lagino urvai), miškų, kurie saugomi nacionaliniuose parkuose (Las Viktorijaso, San Chosė la Kolonijos, Laguna Lačua ir kt.). Miestas yra svarbus kekčių kultūros centras, čia vyksta kasmetinis Gvatemalos indėnų festivalis.

Istorija
--------

Miestas įkurtas dominikonų vienuolių 1543 m. Miesto pavadinimas kilęs iš kekčių kalbos ir manoma, kad reiškia „rūko vieta". 1599 m. Kobanas tapo vyskupijos centru. XIX a. antroje pusėje aplinkinėse kalvose vokiečiai pradėjo auginti kavą, miestas tapo svarbiu ekonominiu centru. 1895–1963 m. veikė geležinkelis link Isabalio ežero, kuriuo buvo eksportuojama kava.

Mikroautobusų stotis

Šaltiniai
---------

1. GUATEMALA, *citypopulation.de*
2. ↑  GUATEMALA, *citypopulation.de*
3. ↑  *Cobán*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
4. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 216
| **Jurgita Choromanskytė** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1981 m. rugpjūčio 10 d. (41 metai)Lietuva Klaipėda. |
|  |
| Pareigos | Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos narė |
| Partija | LRLS |
|  |
| Išsilavinimas | LCC, Klaipėdos universitetas |

**Jurgita Choromanskytė** (g. 1981 m. rugpjūčio 10 d. Klaipėdoje) – Lietuvos ir Klaipėdos miesto politinė bei visuomenės veikėja.

Biografija
----------

2000 m. baigė Klaipėdos „Versmės" vidurinę mokyklą, 2005 m. – Lietuvos krikščioniškojo fondo aukštąją mokyklą (dabar – LCC Tarptautinis Universitetas), įgijo verslo administravimo ir vadybos specialybę su gretutine sociologijos specialybe. Klaipėdos universitete baigė komunikacijos magistrantūros studijas.
Nuo 2005 m. iki 2006 m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos sekretoriato vyr. specialistė. Nuo 2006 m. iki 2007 m. Jaunimo reikalų koordinatorė (vyr. specialistė). Nuo 2007 m. Europos Parlamento nario Eugenijaus Gentvilo padėjėja, o nuo 2009 m. Leonido Donskio biuro vadovė Briuselyje. 2007-2009 m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos narė, Ugdymo ir jaunimo reikalų komiteto narė.

Nuo 2004 m. Klaipėdos liberalaus jaunimo narė, 2005 m. Lietuvos liberalų ir centro sąjungos narė, nuo 2006 m. Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio Klaipėdos miesto skyriaus pirmininko pavaduotoja, tarybos narė. 2006 m. LRLS jaunimo reikalų komiteto pirmininko pavaduotoja, nuo 2005 m. Klaipėdos senamiesčio „Rotaract" klubo narė.

Nuorodos
--------

* 2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai;
* Asmeninė svetainė Archyvuota kopija 2009-05-23 iš Wayback Machine projekto..

Išnašos
-------

1. ↑  2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai - Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdis - Iškelti kandidatai Archyvuota kopija 2013-05-17 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Tekrūras** (volofų kalba: *Tekuruur*; pr. *Tekrour*) – senovės Afrikos valstybė, IX a.- 1285 m. egzistavusi dab. Senegalo ir pietų Mauritanijos teritorijoje, su centru Futa Toro regione. Tam tikrais laikotarpiais valdė ir dab. Malį.

Istorija
--------

Tekrūras susiformavo Senegalo upės slėnyje. Čia buvo tinkamos sąlygos prekybai, ir čia kaupėsi svarbiausios Afrikinės prekės, vėliau Transsacharinės prekybos keliais keliavusios į šiaurę. Svarbiausi tekrūro tiekėjai buvo Bambuko vietovė pietryčiuose, garsėjusi auksu, Avlilis šiaurėje, iš kur keliaudavo druska.

Tekrūro valstybės etninė sudėtis buvo labai mišri. Pagrindinę gyventojų dalį tikriausiai sudarė fulbiai, tačiau valstybės valdyme dalyvavo ir berberai iš šiaurės, fulbiams giminingi sererai. Valstybė yra labai reikšminga fulbių ir sererų tautinei konsolidacijai.

Tekrūro valdovai jau nuo XI a. priėmė islamą, tačiau nuosaikią jo formą, sumišusią su vietiniais tikėjimais. Tokiu būdu Tekrūras tapo pirmąja islamiška valstybe Sahelio regione. Apie 1030 m. fulbių dinastiją nuvertus sererų kilmės dinastijai, į valdžią atėjo karalius War Jabi, kuris siekė įdiegti ortodoksinį islamą. Vidaus religiniai karai skatino vietos tautas tolimesnėms migracijoms į pietus. Šių migracijų metu į Gambijos upės slėnį migravo sererai, kurie daug prisidėjo prie Džolofo susikūrimo.

Religiniai nesutarimai, taip pat ekonominiai kivirčai aštrino Tekrūro santykius ir su kaimynais, ypač su didele valstybe rytuose – Vagadu (Ganos) imperija. 1076 m. susivienijęs su berberais Almoravidais, Tekrūras nukariavo Vagadu, trumpam įgydamas hegemoniją visame vakarų Sahelyje. Taip pat Tekrūro gyventojų armijos dalyvavo Almoravidų žygiuose į šiaurę ir pasiekė Ispaniją.

XII a. Tekrūras nusilpo ir ėmė byrėti. Rytuose, senosios Ganos imperijos teritorijose susiformavo Soso valstybė, kitos smulkios mandinkų, volofų valstybėlės. 1280 m. Tekrūras buvo užkariautas Malio imperijos (ją valdant imperatoriui Sakura).

|  |  |
| --- | --- |
| **Senegambijos istoriniai regionai ir tautos** |  |
| **Regionai**: Futa Toras (Tekrūras, Denankė, Futa Toras) | Džolofas (Vaalo, Kajoras, Baolis, Sinė, Salumas) | Bambukas (Bondu, Chaso) | Futa Džalonas (Futa Džalonas) | Kaabu | Romarongas (mende, Solimana, Koya, konai, limbai, kuranko)  **Pakrantė**: volofai | sererai | džolai | bainukai | kerakai | mandžakai | bižogai | balantai | papeliai | biafai | nalu | landomai | bagai | susu | šerbrai |
**Jurgis Strazdas** (g. 1926 m. vasario 25 d. Smėlinkos k. (Molėtų raj.)) – choro dirigentas, pedagogas, dainininkas (tenoras). Jurgis Strazdas mirė 2011 m. birželio 2 d. Palaidotas Kaune, Petrašiūnų kapinėse.

Biografija
----------

Mokėsi Kėdainių ir Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnazijose, o 1941–1945 m. – Ukmergės mokytojų seminarijoje. 1945–1949 m. studijavo Kauno konservatorijoje (J. Babravičiaus solinio dainavimo klasė). 1947–1950 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno Juozo Gruodžio muzikos mokykloje (dėst. Nikodemas Martinonis ir Antanas Budriūnas). 1953–1956 m. neakivaizdiniu būdu Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą.

Nuo 1944 m. mokytojavo Žemaitkiemio miestelyje (Ukmergės raj.), subūrė apylinkės moterų chorą. 1944–1945 m. – muzikos ir dainavimo mokytojas Ukmergės berniukų progimnazijoje ir Veršvų progimnazijoje. 1946–1966 m. – Kauno 1-osios vidurinės mokyklos muzikos mokytojas ir chorų vadovas. Vyresniųjų klasių mišrųjį chorą lankė net 180 moksleivių, o jaunuolių chore buvo apie 100 dainininkų. Chorai pajėgė atlikti sudėtingesnius kūrinius, dažnai koncertavo. 1950 m. – respublikinės dainų šventės ir 1957 m. I respublikinio jaunimo festivalio konkursuose abu chorai pelnė trečiąsias vietas. Mišrusis choras gerai pasirodė ir 1964 m. I respublikinės moksleivių dainų šventės konkurse. Kurį laiką mokytojavo ir vadovavo chorams Veiverių ir Kauno Jono Jablonskio vidurinėse mokyklose. Sėkmingai dirbo ir su Kauno 36-osios profesinės technikos mokyklos moksleivių mišriuoju choru, kuris atlikdavo ir sudėtingesnius kūrinius, prizinių vietų pelnė apžiūrose.

J. Strazdas vadovavo ir mišriesiems suaugusiųjų chorams Kauno Vytauto Didžiojo universiteto Medicinos fakultete bei Kauno kultūros namuose. Ypač ryškių meninių laimėjimų pasiekė 1957–1965 m. su Kauno Pramoninės statybos projektavimo instituto vyrų choru (60–70 dalyvių). Kolektyvą išmokė 60 įvairių autorių kūrinių ir surengė per 100 koncertų, dalyvavo su juo latvių dainų šventėse Siguldoje ir Rygoje. Laureatų vardus choras pelnė 1957 m. I respublikinio jaunimo festivalio, 1960 respublikinės dainų šventės, 1963 m. I respublikinio vyrų choro sąskrydžio ir 1965 m. respublikinės dainų šventės konkursuose.

Po keletą metų buvo Kauno politechnikos instituto vyrų choro ir Kauno radijo gamyklos mišriojo choro „Banga" chormeisteris. 1966–1970 m. – Lietuvos valstybinio radijo ir televizijos komiteto mišriojo choro artistas, 1968–1969 m. vadovavo Vilniaus projektavimo institutų mišriajam chorui. 1970–1989 m. – Kauno valstybinio choro artistas solistas, nuo 1992 m. – Šaulių sąjungos Kauno Vytauto Didžiojo rinktinės vyrų choro „Trimitas" vadovas.

J. Strazdas buvo Kauno miesto dainų švenčių ir 1964 m. I respublikinės moksleivių dainų šventės dirigentas. 1965 m. apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu, o 1976 m. – Kultūros žymūno ženklu.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
„Doriforas" (romėnų kopija, marmuras, Neapolio nacionalinis archeologijos muziejus)
**Polikletas** (gr. Πολύκλειτος; V a. pr. m. e.) – graikų skulptorius, dailės teoretikas, aukštosios klasikos (Argo mokyklos) atstovas. Polikletas mokėsi pas Ageladą.

Traktate „Kanonas", kurio išliko 2 fragmentai, išdėstė žmogaus kūno proporcijų matematinio kanono teoriją. Sukūrė atletų statulų („Doriforas", apie 440 m. pr. m. e.; joje ypač pabrėžtas kontrapostas). Truputį grakštesnės proporcijos ir kontrapostai būdingi vėlesniems Polikleto kūriniams: „Sužeistai amazonei" (apie 440–430 m.), „Diadumenui" (apie 420–410 m.). Maždaug 420–417 m. sukūrė chrizoelefantinę Heros statulą.

Polikleto kūrinių nėra išlikę; apie juos žinoma iš antikos rašytojų raštų, romėnų kopijų, monetų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Polikletas*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, IX t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1982. T.IX: Pintuvės-Samneris, 87 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Polikletas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |


|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šį biografinį straipsnį reikėtų sutvarkyti pagal Vikipedijos standartus.**Jei galite, prašome sutvarkyti šį straipsnį. Tik tada bus galima ištrinti šį pranešimą.Priežastys, dėl kurių straipsnis laikomas nesutvarkytu, aiškinamos straipsnyje Nesutvarkyti straipsniai.  |

**Jurgis Rimvydas Palys** (g. 1941 m. spalio 11 d. Kaune) – architektas, urbanistas, pedagogas, profesorius. Skulptoriaus Viktoro Palio sūnus, architekto Viktoro Vaidoto Palio brolis dvynys.

Biografija
----------

1965 m. baigęs KPI, dirbo Žemėtvarkos (1965–1967 m.), Miestų statybos (1967–1969 m.), Paminklų restauravimo (1969–1971 m.), Komunalinio ūkio (1971–2002 m.) projektavimo institutų Kauno filialuose (vadovaujantis architektas). 

Nuo 1994 m. dėsto VDA Kauno dailės institute; docentas (2009 m.), profesorius (2014 m.). Kauno archit. urbanistinės tarybos narys-ekspertas, nekilnojamųjų kultūros vertybių ekspertas. Parengė ~100 projektų, svarbesni: Kaune – Ūkio banko (buv. statybos-remonto tresto) pastatas J. Gruodžio g. (1974 m.), Vilniaus g. rekonstrukcija į pėsčiųjų gatvę, jos mažosios formos (SSRS MT premija, 1988 m.), degtinės gamyklos „Stumbras" ist. komplekso nauji korpusai K. Būgos ir Bažnyčios g. (1992 m.), viešbutis „Santaka" J. Gruodžio g. (ir interjeras, baldai, 2004 m.), šio viešbučio korpusas Smalininkų g. Vytauto Didžiojo (buv. Aleksoto) tilto rekonstrukcija, b-vės „Doleta" administracinis pastatas (visi 2007 m.), apžvalgos aikštelė Žemaičių plente Vilijampolėje (su skulptoriaus V. Kašubos obelisku „Perkūno žirgai", 2008 m.). Kartu su dukra architekte Ieva Palyte - Veilandiene pėsčiųjų tiltas Kėdainiuose (2018 m.) Statiniai subtiliai įkomponuoti aplinkoje, jų funkcija atsispindi savitoje architektūrinėje raiškoje.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šį straipsnį yra pasiūlyta sujungti su „Peptidai".**Dėl kokių priežasčių palikta ši žymė, galite sužinoti diskusijų puslapyje. |

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Pirminė, antrinė, tretinė ir ketvirtinė (nuo viršaus į apačią) polipeptido struktūra
**Polipeptidas** – nuoseklus daugiau nei 20 alfa - aminorūgščių junginys (jei aminorūgščių grandinėlė trumpesnė – ji vadinama oligopeptidu).

Polipeptidai būna sintetiniai ir natūralūs, tačiau abi polipeptidų rūšys privalo būti sudarytos iš gamtoje natūraliai sutinkamų aminorūgščių, pvz. glicino, alanino, aspartato ir kt. Polipeptido aminorūgščių grandinė vadinama jo pirmine struktūra.

Natūralūs polipeptidai (paprastai vadinami baltymais) gamtoje sintetinami dalyvaujant ribosomoms. Trumpiausi natūralūs polipeptidai yra ~30 a. r. ilgio, ilgiausi – 3000 a. r. Dėl savo ilgos linijinės ir nesišakojančios struktūros polipeptido molekulės yra labai ilgi ir ploni siūlai, kuriems būdingas lankstymasis (angl. *folding*). Tokiu būdu polipeptidų išskirtinumas ir yra įvairiausių susilankstymų įvairovė. Visų pirma, aminorūgščių grandinė formuoja vadinamąją antrinę struktūrą, paprastai arba susisukdama spirale (alfa forma), arba išdėstydama dvi polipeptidines grandines lygiagrečiai (beta forma).

Negrįžtama kiaušinio baltymų denatūracija jį kepant
Spiralės ir beta fragmentai savo ruožtu įvairiai susilanksto, apspręsdami dažniausiai jau vien tik tam baltymui būdingą tretinę struktūrą. Jeigu keli polipeptidai kuriuo nors būdu sukimba į kompleksą, sakoma, jog šis kompleksas – tai ketvirtinė struktūra. Polipeptido antrinės, tretinės ir ketvirtinės struktūros nustatymas remiantis jo aminorūgščių seka yra svarbi tiek bioinformatikos (jei tai daroma modeliuojant sistemą kompiuterio pagalba), tiek ir eksperimentinės biologijos (jei naudojami kiti metodai) kryptis.

Tik į „teisingą" tretinę (neretai ir ketvirtinę, jei tokia yra) struktūrą susilankstęs polipeptidas įgauna biologinį aktyvumą, pvz. fermentai. Pakaitinus ar kitaip stipriau paveikus, tretinė ir ketvirtinė struktūra suyra (denatūruoja). Denatūracija gali būti grįžtama arba negrįžtama. Grįžtamoji denatūracija vadinama renatūracija.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Peptidai
Anhidritas
Anhidrito kristalas
**Anhidritas**, dar vadinamas *angelitu* – sulfatų klasės mineralas. Chemiškai – kalcio sulfatas CaSO4. Anhidritui reaguojant su vandeniu susidaro gipsas (CaSO4**·**2H2O).

Kietumas pagal Moso skalę 3,5, specifinis tankis 2,9.

Anhidritas gali būti ir nuosėdinė uoliena, sudaryta daugiausia iš to paties pavadinimo mineralo. Mineralas sudarytas iš romboedrinės kristalinės sistemos ir turi tobulą skalumą pagal tris simetrijos plokštumas. Mineralas randamas kartu su kalcitu, halitu ir sulfidais tokiais kaip galenitas, chalkopiritas, molibdenitas, taip pat pirito gyslose. Dažniausiai randamas druskingose nuogulose kartu su gipsu.

Anhidrito spalva balta, rausva, kartais pilkšva, melsva ar purpurinė. Skaidrus arba pusiau skaidrus. Blizgesys nuo perliško iki stiklinio.

Pirmą kartą buvo aptiktas 1794 m. Plačiai paplitęs Lenkijoje, Rusijoje, Ukrainoje. Anhidritas turėdamas į gipsą panašias savybes naudojamas kaip statybinė medžiaga.

Lietuvoje
---------

Lietuvoje randamas piečiau nuo Kauno iki Klaipėdos, tačiau nebuvo eksploatuojamas. 2010 m. lapkritį Lietuvos geologijos tarnyba išdavė leidimą eksploatuoti Pagirių anhidrito telkinį. Arčiausiai žemės paviršiaus gavybai palankiausias anhidritas Lietuvoje paplitęs 155–790 m gylyje ištisiniu 40-60 m. storio klodu Kauno-Prienų apylinkėse ir gilėja pietvakarių kryptimi. Anhidrito kasyba laikoma ekologiškiausia kasybos rūšimi. Kloduose nėra jokių pavojingų dujų, pagrindiniai darbai atliekami po žeme. 2013 m. spalio 24 d. Kauno rajono savivaldybės taryba patvirtino detalųjį kasyklos planą (išžvalgyta 280 mln. t anhidrito ir gipso).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kauno rajone bus kasamas anhidritas // Kauno diena, 2011 m. lapkričio 5 d.
2. ↑  Kada Lietuvoje bus pirmosios anhidrito šachtos atidarymas?

Nuorodos
--------

* Lietuvoje ruošiamasi išgauti anhidritą, uolieną panašią i marmurą Archyvuota kopija 2010-11-13 iš Wayback Machine projekto.