recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
| Šalis | Rusija |
|  |
| Trasos pavadinimas | Moscow Raceway |
| Grand Prix |  |
|  |
| Trasos ilgis | 3 955 m |
| Ratų skaičius |  |
| Distancija | km |
| Posūkių skaičius | 15 |
| Trasos rekordas | 1:24.831 (Arthur Pic, DAMS, 2012, Formula Renault 3.5) |
|  |
| Tinklalapis |  |

**Moscow Raceway** – autosporto trasa 97 km nuo Maskvos (Rusija). Trasa buvo atidaryta 2012 m. liepos 13 d. Pirmosios buvo surengtos World Series by Renault čempionato lenktynės.

Statyba prasidėjo 2008 m. spalio 1 d. Statybos atidarimo ceremonijoją atidarė trasą projektavęs vokiečių architektas Hermann Tilke, Formulės 1 lenktynininkas škotas David Coulthard, vykdantysis trasos direktorius Hansas Heistas, aukšti Maskvos miesto pareigūnai.

Trasos teritorija yra apie 72 ha ploto. Yra paklota apie 30 000 m² asfalto ir apie 7 000 betono dangos.

Iš pradžių buvo numatyta 17 trasos konfigūracijų, kurias galima pritaikyti F1, DTM, MotoGP ir kitoms autolenktynėms. Lenktynių juostos plotis svyruoja nuo 12 iki 21 m, starto – finišo tiesiosios plotis 15 m. Ilgiausios tiesiosios ilgis – 873 m, čia ir numatoma, jog F1 bolidai galėtų pasiekti maksimalų greitį – 311 km/h. Vidutinis greitis trasoje – 185 km/h. Trasos aukščių skirtumas apie 22 m, didžiausia įkalnė – 4,0 %, nuokalnė – 4,5 %.

Įrengta apie 100 000 vietų žiūrovams.

Šaltiniai
---------

1. ↑  World Series by Renault a big hit in Russia Archyvuota kopija 2012-08-21 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Trasos duomenys **(**rus.**)**
| **Morta Lukošytė** |
| --- |
| Gimė | 1896 m. balandžio 27 d.Rusija Užupė, Surviliškio valsčius, Kėdainių apskritis, Rusijos imperija |
| Mirė | (?) |
|  |
| Veikla | Lietuvos politinė bei visuomenės veikėja |
| Partija | Lietuvos krikščionių demokratų partija |

**Morta Lukošytė** (1896 m. balandžio 17 d. Užupė, Surviliškio valsčius, Kėdainių apskritis, Rusijos imperija – (?) – Lietuvos politinė bei visuomenės veikėja.

Biografija
----------

Nuo 1912 m. dalyvavo visuomeninėje veikloje, priklausė ateitininkų ir pavasarininkų draugijoms. Iki 1915 m. gyveno ir dirbo tėvų ūkyje, po to persikėlė į Vilnių, kur lankė vakarinius pedagogikos kursus. 1916 m. baigė Panevėžio „Saulės" seminariją.

1919-1922 m. Surviliškio pradžios mokyklos vedėja.

1922 m. sausio 20 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovė, pakeitė iš Seimo pasitraukusį P. Lesauską. Priklausė Lietuvos krikščionių demokratų partijos frakcijai. Po kadencijos pabaigos iš politinio gyvenimo pasitraukė, dirbo Surviliškio mokyklos vedėja. 1927 m. iš pareigų atleista.

Mirties data nežinoma.

Literatūra
----------

* Lukošytė Morta, Trumpos Steigiamojo Seimo narių biografijos su atvaizdais, Klaipėda, 1924, p. 36.
* Lukošytė Morta, Lietuvių enciklopedija, Boston, 1958, t. 16, p. 511.
* Tamošaitis M. Lukošytė Morta, Lietuvos Steigiamojo Seimo (1920–1922 metų) narių biografinis žodynas, sud. A. Ragauskas, M. Tamošaitis, Vilnius, 2006, p. 227–228.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žydrūnas Mačiukas. Steigiamojo Seimo atstovai. Seimas
| Meškasalio paminklas partizanams |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Meškasalio paminklas partizanamsMeškasalio paminklas partizanams

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°16′36″š. pl. 24°08′58″r. ilg.﻿ / ﻿54.276571°š. pl. 24.149564°r. ilg.﻿ / 54.276571; 24.149564Koordinatės: 54°16′36″š. pl. 24°08′58″r. ilg.﻿ / ﻿54.276571°š. pl. 24.149564°r. ilg.﻿ / 54.276571; 24.149564 |

 |
| Vieta | Alytaus rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Raitininkų seniūnija |
| Aukštis | 1,6 m |
| Plotas | 4 m² |
| Naudotas | Pastatytas 2012 m. |

**Meškasalio paminklas Kazimieraičio rinktinės Geležinio Vilko tėvūnijos partizanams** yra pietrytinėje Alytaus rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Meškasalyje (Raitininkų seniūnija), krašto kelio  **129**  Antakalnis–Jieznas–Alytus–Merkinė  kairėje pusėje.

Paminklas
---------

Tai tipinis, betoninis, trikampis stačiasienis atminimo ženklas, įmontuotas į apskritą postamentą. Viršūnė užsibaigia Vyčio kryžiaus siluetu, po kuriuo visų trijų fasadų pusėje yra po įrašą: priekyje – „DAINAVOS / APYGARDOS / KAZIMIERAIČIO / RINKTINĖS / GELEŽINIO VILKO / TĖVŪNIJOS / PARTIZANAMS", kairėje – „PARTIZANAMS / KILUSIEMS / IŠ MEŠKASALIO KAIMO / VACLOVAS BURNEIKA / 1922-1945 / JONAS BELEVIČIUS MUSTEIKIS / 1905-1946 / SKYRIAUS VADAS / BRONISLOVAS BURNEIKA / ŪSAS / 1923-1948 / SKYRIAUS VADAS / JUOZAS VYTAUTAS / BURNEIKA-TĖVELIS / 1926-1948 / SKYRIAUS VADAS / MOTIEJUS DZIDZEVIČIUS / TARZANAS / 1917-1948"; dešinėje – „PARTIZANAMS / GYVENUSIEMS IR ŽUVUSIEMS MEŠKASALIO / KAIME / 1945 M. GRUODŽIO MĖN. / ŽUVO / PETRAS DIDZEVIČIUS / GENYS /...". Paminklą juosia stačiakampė betoninių plytelių aikštelė. 

Paminklo aukštis – 1,6 m, paminklinės teritorijos plotas – 4 m².

Istorija
--------

Meškasalio apylinkėse nuo 1945–1952 m. veikė Dainavos (iki 1946 m. - Algirdo) apygardos Merkio (Kazimieraičio) rinktinės Geležinio Vilko tėvūnijos partizanai, kurių gretose buvo iš Meškasalio kaimo kilę Vaclovas Burneika (1922–1945), Jonas Belevičius-*Musteikis* (1905–1946), Petras Dzidzevičius-*Genys* (žuvo 1945 m.), partizaninių junginių skyrių vadai Motiejus Dzidzevičius-*Tarzanas* (1917–1948), Juozas Vytautas Burneika-*Tėvelis* (1926–1948).

Žuvusiems partizanams ir jų ryšininkams atminti, 2012 m. rugpjūčio 26 d. Meškasalyje pastatytas tipinis atminimo ženklas (autorius – dizaineris Romas Navickas), kurį konsekravo Alovės ir Ryliškių parapijų klebonas, pirmasis Alytaus rajono garbės pilietis Stanislovas Stankevičius.

Šaltiniai
---------


* Meškasalio partizanams atminti pastatytas paminklinis kryžius. – 15min.lt – 2012 m. rugpjūčio 28 d. – Lietuvos žinios – 2012 m. rugpjūčio 28 d.[neveikianti nuoroda]
* 2012-08-26 Meškasalio partizanams atminti pastatytas paminklas

Nuorodos
--------

* 2012-08-26 Paminklinio kryžiaus šventinimas Meškasalio km.
|  |
| --- |
| **Saldutiškio pagrindinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Saldutiškio pagrindinė mokykla herbas|center|100px]] |
| Saldutiškio pagrindinė mokykla |
| **Adresas** | Liepų g. 9, Saldutiškis |
| **Direktorius(-ė)** | Valentas Paukštė |
| **Mokinių skaičius** | 56 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 19 |

**Utenos rajono Saldutiškio pagrindinė mokykla** – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Utenos raj. Saldutiškyje, Liepų g. 9, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190183641. Steigėjas – Utenos rajono savivaldybės taryba. Dabar tai Utenos Krašuonos progimnazijos skyrius.

Filialas – Saldutiškio pagrindinės mokyklos Kirdeikių skyrius.

Istorija
--------

Kaime pas Antaną Trinkūną 1909–1917 m. veikė pradžios mokykla, kurioje mokytojavo Juozas Ramanauskas. Mokyklą išlaikė tėvai. 1917 m. mokykla perkelta į Saldutiškio dvaro klebonijos namelį, Pirmojo pasaulinio karo metu – į vokiečių pastatytas kareivines. Kunigui Švėgždai už patalpas kasmet mokėta 3000 litų. 

Saldutiškio pradžios mokykla pradėjo veikti 1921 m. Antoni Boževič Jeloveckij dvaro rūmuose. Iki 1933 m. buvo keturklasė, 1934 m. atidarytas 5 skyrius, nuo 1935 m. – 6 skyrius. 1944 m. Saldutiškio mokykla reorganizuota į progimnaziją, o 1949 m. į vidurinę. Mokykla veikė dvaro pastatuose, kol 1975 m. buvo pastatytas specialus mokyklos pastatas. 2001 m. mokykla išleido paskutinę dvyliktokų laidą. 2001 m. rugsėjo 1 d. vidurinė mokykla reorganizuota į pagrindinę. 2021 m. prijungta prie Utenos Krašuonos progimnazijos.

Direktoriai
-----------

* 1933 m. – Stasys Dievulis, mokyklos vedėjas;
* 1949–1951 m. – Petras Šepetys;
* 1951–1954 m. – Julius Gaidelis;
* 1954–1956 m. – Vladimiras Melnikovas;
* 1956–1959 m. – Pranas Kuliešius;
* 1959–1962 m. – Vaclovas Juknys;
* 1962–1965 m. – Vanda Laurinavičienė;
* 1965–1971 m. – Vytautas Mieželis;
* 1971–1974 m. – Juozas Miškinis;
* 1974–1982 m. – Vytautas Zabarauskas;
* 1986–1992 m. – Kazimiera Grašienė;
* 1992–2008 m. – Gintautas Dičius.
* 2008–2009 m. – Edita Ramelienė
* nuo 2009 m. – Valentas Paukštė

Literatūra
----------

1. ↑  Utenos r. Saldutiškio pagrindinė mokykla. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-06-20).
2. ↑  Utenos Krašuonos progimnazijos Saldutiškio skyrius. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-06-20).

* Saldutiškio mokykla (sud. Dainius Guobis, Romualdas Šinkūnas) - Utena: Utenos spaustuvė, 2006. - 260 p.: iliustr. - ISBN 9955-626-73-9
* Sugrįžkim į Saldutiškio mokyklą (sud. Danutė Grašienė) - Utena: Utenos Indra, 2017. - 262 p. -iliustr.. – ISBN 978-609-455-373-8

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė Archyvuota kopija 2007-08-12 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai reikia daugiau nuorodų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai įrašydami tinkamas išnašas ar nuorodas į šaltinius. |

| **Astragalus glycyphyllos** |
| --- |
| Saldžialapė kulkšnė (Astragalus glycyphyllos)Saldžialapė kulkšnė (*Astragalus glycyphyllos*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Erškėčiažiedžiai  *( Rosidae)* |
| Eilė: | Pupiečiai  *( Fabales)* |
| Šeima: | Pupiniai  *( Fabaceae)* |
| Pošeimis: | *Faboideae*  *( Faboideae)* |
| Gentis: | Kulkšnė  *( Astragalus)* |
| Rūšis: | Saldžialapė kulkšnė  *( Astragalus glycyphyllos)* |

 |

*Astragalus glycyphyllos*
**Saldžialapė kulkšnė** (*Astragalus glycyphyllos*) – pupinių (*Fabaceae*) šeimos kulkšnių (*Astragalus*) genties augalų rūšis.

Daugiametis, 40 – 100 cm aukščio žolinis augalas. Stiebas storas, kylantis arba gulsčias. Lapai 10 – 20 cm ilgio, neporomis plunksniški. žiedai 12 – 16 mm ilgio, daugiažiedėse kekėse. Vainikėlis žalsvai geltonas. Ankštis tribriaunė, pjautuviškai išsilenkusi, su ilgu snapeliu viršūnėje. Sėklos 2 – 3 mm skersmens, žalsvai gelsvos arba rusvos.

Žydi birželio – rugpjūčio mėnesiais. Auga miškuose, kirtimuose, krūmuose, šlaituose. Gana dažna.

Vaistams naudojama žolė. Ji pjaunama, kai augalai žydi, paliekant 1/4 nenupjautų augalų sėkloms subrandinti. Žaliavoje yra glicirizino, asparagino, flavonoidų, askorbino rūgšties, saponinų, alkaloidų, mikroelementų, karčiųjų, mineralinių ir kitų medžiagų.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Saldžialapė kulkšnė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Lekavičius. *Vadovas augalams pažinti*. – Vilnius: Mokslas, 1989. // psl. 173
Sriuba sultinys

**Sultinys** – skystis, kuriame buvo verdami kaulai, mėsa, žuvis, daržovės, grybai.

Sultinys naudojamas kaip įvairių skaidrių, trintų ar uždarytų sriubų pagrindas, padažų, troškinių gamybai, taip pat kaip ingredientas kitiems patiekalams. Skanesni bus sultinyje virti koldūnai, ryžiai ir makaronai, kuriuos galima patiekti prie mėsos.

Vieni sultiniai išverda per pusvalandį, kiti (pvz. sultinys gaminti šaltienai) per kelias valandas. Prekyboje yra įvairių koncentruotų sultinių kubelių, kuriuos užtenka pavirti kelias minutes nurodytame kiekyje vandens.

Sultinio stiprumas priklauso nuo vandens ir kitų sudėtinių dalių santykio. Jie gali būti verdami iš vištienos, jautienos, kiaulienos, kitų rūšių mėsos ir kaulų bei kelių rūšių mėsos. Sultinys verdamas iš keptų kaulų įgauna pikantišką skonį ir rudą spalvą. Skaniausiais laikomi jautienos kaulų ir vištienos sultiniai. Vištienos sultinys turi net ir gydomųjų savybių, tinka sustiprinti ligoniams ir kaip profilaktinė priemonė nuo peršalimo.

Kad sultinys būtų skaidrus, jį reikia virti ant mažos ugnies, graibant susidariusias putas, arba baigus virti supilti kiaušinio baltymą, išmaišytą nedideliame kiekyje atvėsinto sultinio. Norint gauti skanesnį ir maistingesnį sultinį, mėsą ar kaulus reikia dėti į šaltą vandenį, jei reikia skanesnės mėsos – į verdantį. Mėsos sultinys sūdomas pusvalandį prieš baigiant virti, žuvienę – pradėjus, grybų – baigiant virti. Česnakus ir šviežius pomidorus į sultinį dėti baigiant virti. Į išvirusį sultinį galima įpilti truputį morkų ar kitų daržovių sulčių. Pakepinti svogūnai, morkos, petražolių šaknys, salierai sultiniui suteikia gražią auksinę spalvą. Į sultinį galima įpilti skysčio, likusio nuo orkaitėje keptos mėsos. Prieš pat išjungiant, į sultinį galima priberti pjaustytų žalumynų – krapų, petražolių, laiškinių česnakų ir kt. Kiekvieną kartą iš tokio paties sultinio galima išvirti vis kitokią sriubą, panaudojant beveik viską, kas yra virtuvėje.

Sultinių rūšys
--------------

* **Mėsos sultiniai** (kaulų, mėsos, mėsos ir kaulų) ****Mėsos sultiniai**** dar skirstomi pagal stiprumą:
	+ *Koncentruoti sultiniai* (iš 1 kg kaulų – 1 litras sultinio) gaminami, kai yra didesnė kaulų atsarga. Jie dažniausiai ruošiami kulinarinėms parduotuvėms. Prieš naudojant šie sultiniai praskiedžiami vandeniu.
	+ *Stiprūs sultiniai* (iš 1 kg – 1,75 litro) naudojami raudoniesiems padažams, o bent kiek silpnesni (iš 1 kg – 2,5 litro) skaidrioms sriuboms.
	+ *Normalūs sultiniai* (iš 1 kg – 3-4 litrai) naudojami uždarytoms sriuboms ir baltiesiems padažams.
	+ *Silpni sultiniai* – tai tokie sultiniai, kurių 5-6 litrai išverdami iš 1 kg kaulų. Silpnus sultinius galima pagaminti, kaulus verdant antrą kartą. Tokie sultiniai naudojami trintoms sriuboms, ypač dietiniams patiekalams. Geriausi sultiniai gaunami iš jautienos vamzdinių kaulų ir iš vištienos. Blogesnio skonio būna avienos ir kiaulienos kaulų sultiniai.
* **Žuvies sultiniai**
* **Grybų sultiniai**
Gabardino paviršius
**Gabardinas** (angl. *gabardine*; rus. *габардин*) – patvarus, tankus diagonalinio, rečiau – kordinio pynimo audinys, kurio paviršiuje vyrauja metmenys. Audžiamas iš vilnonių, medvilninių arba viskozinių verpalų.

Naudojamas siūti kostiumams, paltams, kelnėms, uniformoms, vėjastriukėms ir pan. drabužiams.

Audinys
-------

Gabardinas paprastai audžiamas iš tradicinių šukuotinės vilnos verpalų, tačiau gali būti naudojami ir medvilnė, tekstūrizuotas poliesteris ar jų mišinys. Gabardinas visada turi daug daugiau metmenų negu ataudų.

Medvilnės gabardinas pagal užsakymus siuvamuose klasikiniuose vyriškuose kostiumuose naudojamas kišenių pamušalams, nes kišenėse nešiojamos smulkmenos paprastai greitai pratrina skyles paprastai mechaniškai netvirtame įprastinių pamušalų audinyje.

Drabužiai iš gabardino paprastai žymimi kaip tinkami tik sausajam cheminiam valymui, kas tipiška vilnonės tekstilės gaminiams.

Žodžiu angl. *gabardine* gali vadinti ir ruoželinį pynimą, naudojamą gabardino audeklui austi, bei lietpalčius iš tokio audinio.

Istorija
--------

* Burberry kompanijos skelbimas, reklamuojantis gabardininį žvejo kostiumą*Burberry* kompanijos skelbimas, reklamuojantis gabardininį žvejo kostiumą
* Viduramžių apsiaustas angl. gaberdineViduramžių apsiaustas angl. *gaberdine*

Gabardiną 1879 m. išrado Tomas Berberis (*Thomas Burberry*), mados namų *Burberry*, garsių ir dabar, įkūrėjas.

Pirmieji gabardinai buvo nelaidūs vandeniui, nes nuo tankiai suausto gabardino paviršiaus lietaus lašai nusirita, tad audinys sunkiai įmirksta. Gabardino lietpalčiai buvo smagesni nešioti negu gumuoti makintošai. Manoma, kad audinys pavadintas pagal žodį angl. *gaberdine*, kuris pradžioje reiškė ilgą laisvą apsiaustą, kokius vilkėdavo viduramžiais, o vėliau – apsiaustą nuo lietaus.

*Burberry* gabardininius drabužius vilkėjo poliariniai tyrinėtojai, pvz. Pietų ašigalį pirmas (1911 m.) pasiekęs Roaldas Amundsenas ir Ernestas Šekeltonas, kurio ekspedicija 1914 m. bandė kirsti Antarktidą. Striukę iš gabardino vilkėjo Džordžas Meloris 1924 m. nesėkmingajame žygyje į Everesto viršūnę.

XX a. 6-tą dešimtmetį iš gabardino siuvo spalvingus raštuotus laisvalaikio švarkus, kelnes ir kostiumus. Tokios kompanijos, kaip „J. C. Penney", „Sport Chief", „Campus", „Four Star" ir „California Trends" siuvo trumpas striukes (kartais išverstines), vadinamas angl. *weekender jackets* 'savaitgalio striukės'.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Gabardinas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Nuorodos
--------

1. ↑  Kadolph (2007), pp. 240, 472
2. 1 2  Cumming (2010), p. 248.
3. 1 2  Picken (1957), p. 145
4. ↑  Cumming (2010), p. 88.
5. ↑  Replica clothes pass Everest test (from BBC News Online)

* Cumming, Valerie, C. W. Cunnington and P. E. Cunnington. *The Dictionary of Fashion History*, Berg, 2010, ISBN 978-1-84788-533-3
* Kadolph, Sara J. ed.: *Textiles*, 10th edition, Pearson/Prentice-Hall, 2007, ISBN 0-13-118769-4
* Picken, Mary Brooks: *The Fashion Dictionary*, Funk & Wagnalls, 1957. (1973 edition ISBN 0-308-10052-2)
|  |
| --- |
| Sum41 |
| Kilmė | Ajaksas, Ontarijas, Kanada |
| Žanrai | pop punk, alternative rock |
| Aktyvumo metai | 1996-dabar |
| Įrašų kompanija | Island, Aquarius, EMI, Universal |
| Svetainė |  |
| Nariai |
| Deryck Whibley Tom ThackerJason McCaslinSteve Jocz |
| Buvę nariai |
| Richard RoyMark SpicolukMarc CostanzoDave Baksh |

**Sum41** - kanadiečių roko grupė iš Ajax'o, Ontarijo provincijos. Deryck Whibley (vokalas, elektrinė gitara, klavišiniai), Cone McCaslin (bosinė gitara, vokalas) ir Steve Jocz (mušamieji, perkusija, vokalas) yra dabartiniai grupės nariai.
Nuo pasirašymo sutarties su tarptautine įrašų kompanija „Island Records", grupė išleido penkis studijinius albumus, po dvi gyvų koncertų CD ir DVD plokšteles, daugiau kaip penkiolika singlų, ir pardavė arti dešimties milijonų albumų visame pasaulyje. Kai per 2006 metus grupė koncertavo daugiau kaip 600 kartų, jie tapo garsūs dėl jų ilgų ir pasaulinių koncertinių turų, dažnai trunkančių daugiau negu metus.

Įtaka grupės muzikiniui stiliui
-------------------------------

Sum41 sakė, kad jų ankstyvąjį muzikinį stilių stipriai paveikė grupė NOFX. Grupė The Beastie Boys ypač didelę įtaką padarė jų antrajam albumui „*All killer no filler*", kuriame Hip - hop prieskonis labai juntamas singluose „Fat Lip" ir „It‘s What We‘re All About". Vėlesnę muziką albume „*Does This Look Infected?*", stipriai paveikė amerikiečių punk grupė The Offspring. Metalo grupės Iron Maiden ir Judas Priest, turėjusios įtakos Sum41 skambesiui. Jos netgi buvo paminėtos dainoje „Fat Lip": "Maiden and Priest were the gods that we praised". Albume „*Chuck*" yra keletas dainų, kurios gali būti prilyginamos vadinamajam thrash metal. Sum41 nariai sutinka, kad grupė Metallica, padarė didžiausią įtaką jų metalo skambesiui.
Sum41 muzikinis stilius yra ginčytinas tarp fanų, dėl įvairių muzikinių stilių kombinacijos. Jų muzikai buvo klijuojamos tokios etiketės, kaip pop punk, punk rock ir netgi skate punk. Bet dabar sutarta Sum41 vadinti altarnatyvaus roko grupe.
Su albumu „Underclass Hero", grupė sugrįžo į ankstesnįjį skambesį, kurį galima išgirsti albumuose „*Does This Look Infected?*" ir „*All Killer No Filler*". Šis albumas „aštresnis ir greitesnis" negu bet kuris ankstesnis albumas, bet „jame daugiau punk roko ir mažiau metalo". Underclass Hero yra, pats komerciškiausias ir švelniausiai skambantis, kada nors išleistas, grupės albumas. Labiausiai isgarsejus daina Pieces ir Some say.

Sum41 diskografija
------------------

* Half Hour of Power, (2000)
* All Killer No Filler, (2001)
* Does This Look Infected?, (2003)
* Chuck, (2004)
* Happy Live Surprise, (2005)
* Go Chuck Yourself, (2006)
* Underclass Hero, (2007)
* Screaming Bloody Murder (2010)

Nuorodos
--------

* www6.islandrecords.com/sum41/ Archyvuota kopija 2009-01-06 iš Wayback Machine projekto.
* www.sum41.co.uk/
* www.myspace.com/sum41/
* Sum41 svetainėje Last.fm
| **Julija Aleksandrova** |
| --- |
| Gimimo vardas | Julija Aleksandrova  Юлия Александрова |
| Visas vardas | Julija Aleksandrova |
| Gimė | 1982 m. balandžio 12 d. (41 metai)Maskva, Rusija |
| Gyven. vieta | nežinoma |
| Tautybė | Rusė |
| Pilietybė |  Rusija |
|  |
| Sritis | Teatras, kinas, TV |
| Pareigos | Aktorė |

**Julija Aleksandrova** (rus. *Юлия Александрова*, g. 1982 m. balandžio 14 d. Maskoje) – Rusijos aktorė.

Biografija
----------

2004 m. debiutas kine įvyko epizodiniame studentės vaidmenyje filme „Tėtis". Vėliau pasirodė atviroje dramoje „Visi mirs, bet aš liksiu".

2013 m. Julija Aleksandrova suvaidino pagrindinį vaidmenį komedijoje "Kartu, kartu!", o jos herojė – laiminga nuotaka, svajojanti apie gražias vestuves jūros pakrantėje, tačiau kitaip galvoja giminaičiai. 

2015 m. atliko vaidmenį komedijoje „Geriausia diena", kurios žvaigžde buvo Dmitrijus Nagijevas.

2017 m. aktorė atliko Snieguolės Marinos vaidmenį komedijoje „Naujosios eglutės".

2018 m. buvo išleistas filmas „Meilužės", kuriame atliko vieną iš trijų pagrindinių vaidmenų kartu su aktorėmis Paulina Andrejeva, Aleksandra Bortič.

2018 m. Julija Aleksandrova ir Sergejus Burunovas vaidino sensacingame Leningrado grupės vaizdo klipe „Ne Paryžius". 

Taip pat 2018 m. buvo išleistas serialas „Paskambink DiCaprio", filmas „Paskutinės Kalėdų eglutės", juodoji komedija „Kiaulės metai".

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑

Nuorodos
--------

* IMDB profilis
* kino-teatr.ru
* kinopoisk.ru
**Julija Naudžiūnaitė** (1933 m. birželio 27 d. Balceriškių k. Kaišiadorių r. – 1979 m. liepos 30 d. Vilniuje), choro dirigentė.

Biografija
----------

Baigusi Žiežmarių vidurinę mokyklą, 1954–1958 choro dirigavimą studijavo Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. D. Einikienė), o 1958–1962 choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. J. Barauskas). Dar studijuodama pradėjo vadovauti mėgėjų chorams. Buvo Vilniaus vaikų namų ir vidurinių mokyklų moksleivių chorų vadovė, Respublikinių profsąjungų kultūros rūmų jaunimo choro vadovė ir kt. 1961–1973 vadovavo Vilniaus lengvosios pramonės technikumo merginų chorui, kuris daug metų buvo vienas iš geriausiųjų mokyklinių chorų ne tik sostinėje, bet ir Lietuvoje. Kolektyvas nemažai koncertavo, pirmąsias vietas pelnydavo chorų apžiūrose ir konkursuose.

Nuo 1964 chorvedė dirbo Lietuvos valstybiniame radijo ir televizijos komitete vyresniąja muzikos redaktore. Rengė meno mėgėjų radijo žurnalą, chorinės muzikos koncertus, su garso įrašų aparatūra aplankė daugelį Lietuvos meno mėgėjų kolektyvų. Gausindama meno mėgėjų muzikos fondus ir rengdama laidas, daug prisidėjo prie chorinės kultūros ugdymo, radijo klausytojų meninio skonio formavimo. Dirigavo Vilniaus miesto dainų šventėse, buvo 1973 respublikinio moterų ir vyrų chorų sąskrydžio Šiauliuose dirigentė.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| **Julija Peresild** |
| --- |
|  |
| Julija Peresild |
| Gimimo vardas | Julija Peresild  (rus. *Ю́лия Серге́евна Переси́льд*) |
| Visas vardas | Julija Peresild |
| Gimė | 1984 m. rugsėjo 5 d. (38 metai)Pskovas, Rusija |
| Gyven. vieta | nežinoma |
| Tautybė | Rusė |
| Pilietybė |  Rusija |
|  |
| Sritis | Teatras, kinas, TV |
| Pareigos | Aktorė |

**Julija Peresild** (g. 1984 m. rugsėjo 5 d. Pskove) – Rusijos aktorė.

Biografija
----------

2006 m. baigė Rusijos teatro meno akademijos (RATI-GITIS) režisūros katedros vaidybos skyrių (O. L. Kudriašovo vaidybos kursas).

Julijos Peresild debiutas kine buvo Natašos Kublakovos vaidmuo televizijos seriale „Sklypas" (2003), kurį režisavo Aleksandras Baranovas.

Pirmasis rimtas darbas buvo juostoje „Nuotaka". Aktorės filmografijoje – filmai „Norų riba" (2007), „Web" (2007), „Nelaisvė" (2008), „Pagrobimas" (2008), „Apgaulė" (2010), „Karuselė" (2010), „Penkios nuotakos" (2011 m.), „Žiemos tango" (2011 m.), „Santa Liucija" (2012 m.), „Rūke" (2012 m.), „Savaitgalis" (2013 m.), „Budyklė" (2014 m.), „Mūšis už Sevastopolį" (2015), „Liudmila Gurčenko" (2015) ir daugelis kitų.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑

Nuorodos
--------

* IMDB profilis
* kino-teatr.ru
* kinopoisk.ru
| Akmena |
| --- |
|  Akmena prie Maseliškių |
| **Ilgis** | 11,4 km |
| **Baseino plotas** | 40,1 km² |
| **Vidutinis debitas** | 0,37 m³/s |
| **Ištakos** | Žagarinės apylinkės |
| **Žiotys** | Širvinta |
| **Šalys** | Lietuva |

**Akmena** – upė Lietuvoje, Vilniaus rajono šiaurėje; Širvintos kairysis intakas (Šventosios baseinas). Prasideda pelkėtuose miškuose prie Žagarinės kaimo. Teka daugiausia į šiaurės rytus miškingomis ir pelkėtomis vietovėmis. Vaga nuo vidurupio smarkiai vinguriuoja. Įteka į Širvintą 120,3 km nuo jos žiočių, ties Santaka.

Ženklių intakų neturi.

Upės aukštupio ir paties žemupio vagos ištiesintos. Žemupyje, 2,1 km iki žiočių įrengtas 14 ha Akmenos tvenkinys (nuo 1973 m.).

Prie upės įsikūrę kaimai: Perūnai, Kaniūkai, Nakštiškių Petriškės, Akmena, Maseliškės, Santaka.

Upėvardis kilo nuo žodžio *akmuo, akmenas*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos upės: B. Gailiušis, J. Jablonskis, M. Kovalenkovienė, Kaunas, Lietuvos energetikos institutas, 2001, str. 502
2. ↑
3. ↑  Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
4. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
**Julija Daniliauskienė** (1926 m. kovo 27 d. Šilo Pavėžupis, Šaukėnų valsčius – 2009 m. liepos 26 d. Vilnius) – Lietuvos tautodailininkė.

Biografija
----------

Vyras etnologas Antanas Daniliauskas, duktė grafikė Viktorija Daniliauskaitė. 1941 m. ištremta į Altajaus kraštą grįžo į Lietuvą 1956 m. nuo 1957 m. dalyvavo grupinėse parodose, nuo 1964 m. rengė individualias parodas.

Kūryba
------

Sukūrė popieriaus karpinių ciklų („Metų laikai" 1960 m. „Oi giria, giria, girele žalioji", „Mūsų sodai ir girios", abu 1976 m. „Vilnius" 1980 m. „Ritmai" 1985–1991 m. „Juostų motyvai" 1992 m.), kompozicijų („Čiulbantis medis" 1984 m.), atvirukų, ekslibrisų. Iliustravo knygą „Lietuvių vaikų poezija" (1980 m.). Ankstyvojoje kūryboje dominavo stilizuotų medžių, gėlių, paukščių, vėliau ir dangaus šviesulių motyvai. Nuo 9-ojo dešimtmečio vidurio dažnesnis geometrinis, savaip interpretuotas liaudies audinių ornamentas. Karpiniams būdinga simetriška kompozicija, formų ritmas, linijų grakštumas.

Bibliografija
-------------

* Karpiniai, su N. Jurėniene, 1980 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksandras Indriulaitis. *Julija Daniliauskienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 468 psl.
**Marija Burinskienė** (g. 1954 m. spalio 31 d. Oliokminskas, Jakutija) – Lietuvos statybos inžinierė, miestų planavimo specialistė, technologijos mokslų daktarė.

Biografija
----------

1977 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą. 1983 m. technikos mokslų kandidatė, 2004 m. habilitacija.

1977–1979 m. dirbo Organizaciniame techniniame kelių tiesimo treste. Nuo 1979 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (1991–1996 m. Vilniaus technikos universitetas, nuo 1996 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) dėstytoja, nuo 1997 m. Miestų statybos katedros vedėja ir Teritorijų planavimo mokslo instituto direktorė, nuo 2005 m. profesorė.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinių tyrimų svarbiausios sritys – miestų plėtra, jų infrastruktūra ir viešasis transportas. Su kitais parengė bendrųjų planų (Kelmės raj. Alytaus raj. ir Kalvarijos savivaldybės teritorijų), turizmo plėtros (Anykščių raj. Varėnos raj. Aukštaitijos nacionaliniame parke, Pietų Lietuvos regione, Klaipėdos apskr. ir kitur), eismo tyrimo ir optimizavimo (Utena, Pasvalys, Panevėžys, Naujoji Akmenė, Vilnius ir kitur), dviračių transporto perspektyvų Lietuvoje projektų ir studijų.

Bibliografija
-------------

* Transportas: technologijos, ekonomika, aplinka, sveikata, su kitais, 2003 m.
* Subalansuota miestų plėtra, 2003 m.
* Miestotvarka, su kitais, 2003 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Marija Burinskienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 775 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 54°42′33″š. pl. 25°38′24″r. ilg.﻿ / ﻿54.7091°š. pl. 25.6400°r. ilg.﻿ / 54.7091; 25.6400

 *Kitos reikšmės – Sąrašas:Šv. Jono Krikštytojo bažnyčios.*

|  Lavoriškių šv. Jono Krikštytojo bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilniaus |
| **Dekanatas** | Naujosios Vilnios |
| **Savivaldybė** | Vilniaus rajonas |
| **Gyvenvietė** | Lavoriškės |
| **Statybinė medžiaga** | plytų mūras |
| **Pastatyta** | 1906 m. |
| **Stilius** | neogotika, istorizmas |

**Lavoriškių šv. Jono Krikštytojo bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Lavoriškių kaime, 24 km į rytus nuo Vilniaus, prie kelio  **103**  Vilnius–Polockas . Istoristinė, dominuoja neogotikos elementai. Pamaldos laikomos tik lenkų kalba. Parapijoje veikia Kenos Švč. Aušros Vartų Dievo Motinos bažnyčia, Mostiškių Švč. Dievo Motinos, Šeimų Globėjos koplyčia.

Istorija
--------

Ona Rudaminaitė-Pacienė 1642 m. pastatė bažnyčią (dabartinių kapinių vietoje). 1644 m. įkurta parapija, bažnyčiai paskirta 14 valakų žemės be valstiečių. Vėliau toje vietoje įsikūrė Kuleliškių, Lauryniukų, Maciuliškių, Pauliukiškių kaimai. 1655 m. bažnyčia sudegė.

1670 m. ir 1750 m. atstatyta. XVIII a. veikė parapinė mokykla. 1827 m. tvirtinta, kad Lavoriškių parapijos gyventojai šneka rusišku dialektu, gimtosios lietuvių kalbos beveik nevartoja.

1899–1906 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia. Ją 1927 m. konsekravo arkivyskupas Romualdas Jalbžikovskis.

Architektūra
------------

Bažnyčia istoristinė, dominuoja neogotikos elementai, bazilikinė, dvibokštė, su dviem bokšteliais. Vidus 3 navų. Šventoriaus tvora akmenų mūro.

Galerija
--------

* Lavoriškių bažnyčiaLavoriškių bažnyčia
* Lavoriškių bažnyčiaLavoriškių bažnyčia
* Lavoriškių bažnyčios bokštasLavoriškių bažnyčios bokštas
* Lavoriškių bažnyčios architektūraLavoriškių bažnyčios architektūra
* Iš vakarų pusėsIš vakarų pusės
* Galinis fasadasGalinis fasadas
* Smailės kryžiusSmailės kryžius

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Lavoriškių šv. Jono Krikštytojo bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Koordinatės: 54°55′26″š. pl. 23°58′58″r. ilg.﻿ / ﻿54.9239224°š. pl. 23.9828296°r. ilg.﻿ / 54.9239224; 23.9828296

|  Kauno Naujoji apaštalų bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Tikėjimo srovė** | Naujoji apaštalų bažnyčia |
| **Savivaldybė** | Kauno miesto savivaldybė |
| **Gyvenvietė** | Kaunas |
| **Adresas** | V. Krėvės pr. 80A |
| **Statybinė medžiaga** | Mūras |
| **Pastatyta** | 2001 m. |

**Kauno Naujoji apaštalų bažnyčia**  – Naujoji apaštalų bažnyčia, įsikūrusi Kaune, Dainavos mikrorajone, V. Krėvės pr. 80 A. Kitoje gatvės pusėje veikia katalikų Gerojo Ganytojo bažnyčia.

Naujoji apaštalų bažnyčia laikosi istorinės krikščionybės doktrinų ir ypatingą vietą teikia apaštalams, kurie pagal šį tikėjimą yra gyvi. Šios bažnyčios vietos bendruomenė buvo įkurta maždaug 1990 m. o maldos namai įrengti 2001 m. Čia veikia pagrindinė Kauno bendruomenė. Mažesnė yra Romainių bendruomenė, kuri įsikūrusi nuomojamose patalpose. Paprastą sekmadienį į mišias susirenka apie 50 žmonių, švenčių dienomis būna daugiau. Sąrašuose yra užregistruoti keli šimtai Kaune gyvenančių pasekėjų.

Moderni bažnyčia įsikūrusi Klaipėdos architektų suprojektuotame pastate, kuriame, be vitražais puoštos maldų salės, yra vaikų kambariai, holas, posėdžių salė ir du gyvenamieji butai: svečiams bei bažnyčios prižiūrėtojo šeimai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Dainavos rajone – trys skirtingų tikėjimų bažnyčios[neveikianti nuoroda]

Nuorodos
--------

* Kauno bendruomenė Archyvuota kopija 2014-11-01 iš Wayback Machine projekto.
* Kauno netradicinių religinių bendruomenių maldos namai
*Šis straipsnis apie upę. Apie apie kaimą, dar vadintą Lavysa, skaitykite straipsnyje Lavysas (kaimas).*

| Lavysa |
| --- |
|  Lavysa tuoj ištekėjusi iš ežero |
| **Ilgis** | 4,2 km |
| **Baseino plotas** | 51,4 km² |
| **Ištakos** | Lavysas |
| **Žiotys** | Merkys |
| **Šalys** | Lietuva |

**Lavysa** (arba ***Sausupis***) – trumpas upelis pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, Marcinkonių seniūnijoje; Merkio kairysis intakas. Išteka iš Lavyso ežero ties vakariniu krantu, šalia Lavyso kaimo. Teka Paūlių mišku į šiaurės vakarus, įteka į Merkį 24,4 km nuo jo žiočių, į vakarus nuo Milioniškės.

Intakų neturi.

Upėvardis *Lavysa* kildinamas iš šaknies *\*lau-*, kuri galimai gimininga slovėn. *lava* „žemas, pelkėtas paupys", lot. *lavare* „prausti(s), maudyti(s)", isl. *laug* „prausimosi vanduo", air. *lō-chasair* „lietus", het. *la-ḫu-uz-zi* „liejasi", gal. *lautro* „pirtis" ir kt. (< ide. *\*lou-, \*lou̯ə-* „plauti, prausti").

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos upės: B. Gailiušis, J. Jablonskis, M Kovalenkovienė, Kaunas, Lietuvos energetikos institutas, 2001, str. 505
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 182, 184
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Davao*Davao* |
| --- |
| *Marko Polo viešbutis* |
|  |
| 

DavaoDavao

7°4′0″ š. pl. 125°36′0″ r. ilg.﻿ / ﻿7.06667°š. pl. 125.60000°r. ilg.﻿ / 7.06667; 125.60000﻿ (Davao)Koordinatės: 7°4′0″ š. pl. 125°36′0″ r. ilg.﻿ / ﻿7.06667°š. pl. 125.60000°r. ilg.﻿ / 7.06667; 125.60000﻿ (Davao) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+8) |
|  |
| **Valstybė** | Filipinų vėliava Filipinai |
| **Regionas** | Davao regionas |
| **Provincija** | Pietų Davao provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2007) | 1 363 337  |
| **Altitudė** | 22 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Davao |

**Davao** – milijoninis miestas pietų Filipinuose, Mindanao saloje, Pietų Davao provincijoje. 1,21 mln. gyventojų (2005 m.).

Davao gaminamas Manilos kumpis (abaka), apdirbami ryžiai, kokoso riešutai, prieskoniai. Davao regione gausu miškų, todėl klesti medienos pramonė, laikoma daug naminių gyvulių. Mieste gyvena nedidelės japonų ir kinų bendruomenės. Vietiniai gyventojai – morai, visajai ir bagobai. Miestas išsidėstęs Davao įlankos krante. Tai komercinis salos centras, jame pervežama daug importo ir eksporto prekių. 1946 m. įkurtas Mindanao universitetas.
**Marija Lukaitienė** (1903 m. liepos 21 d. Kubiliškis, Pašušvio valsčius, Kėdainių apskr. – 1975 m. rugsėjo 24 d. Kaunas) – Lietuvos botanikė dendrologė.

Biografija
----------

1935 m. baigė Vytauto Didžiojo universiteto Matematikos-gamtos fakultetą. Nuo 1927 m. su nedidelėmis pertraukomis dirbo Kauno botanikos sode, 1952–1962 m. direktorė. Nuo 1929 m. tyrė Lietuvos parkuose auginamus svetimžemius dekoratyvinius medžius ir krūmus. 1936 m. stažavosi Miuncheno, Viurcburgo, Erfurto, Berlyno botanikos soduose. Vytauto Didžiojo universiteto Darbuose paskelbė „Medžiagą Lietuvos sodų ir parkų dekoratyviniams medžiams ir krūmams pažinti", mokslinių straipsnių apie augalų fenologinius stebėjimus, vynmedžius.

Bibliografija
-------------

* Lietuvos TSR flora, 1959–1980 m. t. 1, 3, 4, su kitais
* Dekoratyvinė sodininkystė, su kitais, 1963 m.

Įvertinimas
-----------

* 1973 m. LTSR valstybinė premija

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Marija Lukaitienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 672 psl.
| **David Bohm** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1917 m. gruodžio 20 d. |
| Mirė | 1992 m. spalio 27 d. (74 metai) |
|  |
| Veikla | mokslininkas |

**Deividas Bomas** (angl. *David Joseph Bohm*, 1917 m. gruodžio 20 d. – 1992 m. spalio 27 d.) – žydų kilmės amerikiečių mokslininkas. Žinomas savo pasiekimais fizikos, filosofijos ir neuropsichologijos srityse.

Londono karališkosios draugijos narys (nuo 1990 m.).

Biografija
----------

Deividas Bomas gimė 1917 m. gruodžio 20 d. Vilks Bare, JAV. Tėvas – Samuelis Diumas, baldų parduotuvės savininkas ir vietinio rabino padėjėjas, motina – Hana Popki, litvakė, brolis – Robertas Bomas. 

Ganėtinai anksti pradėjo domėtis pasaulio pažinimu ir tiksliaisiais mokslais. 1939 m. įgijo bakalauro laipsnį, o 1943 – daktaro. 

Mirė 1992 m. spalio 27 d. nuo širdies smūgio.

Bibliografija
-------------

* Infinite Potential: the Life and Times of David Bohm, F. David Peat, Reading, MA: Addison Wesley (1997).

Šaltiniai
---------

1. 1 2  David Bohm // Encyclopædia Britannica
2. ↑  Bohm; David Joseph (1917 - 1992) Archyvuota kopija 2022-03-24 iš Wayback Machine projekto. **(**angl.**)**
3. ↑   Archyvuota kopija 2010-07-02 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑  F. David Peat, *Infinite Potential: The Life and Times of David Bohm*, Reading, Massachusetts: Addison Wesley, 1997, pp. 308–317. ISBN 0-201-32820-8
**Lietuvos veterinarijos gydytojų sąjunga** – Lietuvos profesinė organizacija, vienijusi veterinarijos gydytojus, veikusi 1923–1940 m. ir 1989–1997 m. Kaune, Tilžės g. 18.

Istorija
--------

Lietuvos veterinarijos gydytojų sąjunga rūpinosi veterinarijos mokslo plėtojimu, veterinarijos gydytojų etika, gyvulių ligų tyrimu, veterinarijos tarnybos organizavimu, veterinarijos gydytojų darbo sąlygų gerinimu, geresniu gyvulininkystės tvarkymu, veislinių gyvulių importu, veterinarijos įrankių gamyba Lietuvoje, rinko lietuvių tautos veterinarinės medicinos medžiagą. Turėjo biblioteką. Sąjungos pastangomis 1924 m. išleistas pirmasis žurnalo „Veterinarija ir zootechnika" numeris. Sąjunga rūpinosi, kad Lietuvoje būtų įkurta aukštoji veterinarijos mokykla. 1936 m. iš 120 veterinarijos gydytojų 93 priklausė sąjungai.

Antrojo pasaulinio karo metais daug jos narių pasitraukė į Vakarus. 1945 m. Vokietijoje jie atkūrė organizaciją ir pavadino *Lietuvos tremtinių veterinarijos gydytojų draugija*. 1949 m. Čikagoje atkurta *Lietuvos veterinarijos gydytojų draugija tremtyje*. Turėjo 76 narius. Lietuvoje sąjunga atkurta 1989 m. Atkurtoji organizacija sprendė narių mokymo, ūkinius, ekonominius socialinius klausimus, rėmė veterinarijos medicinos mokslą, švietimą ir praktiką, siekė gerinti gyvūnų sveikatingumą, diegė profesinės etikos normas. 1997 m. spalio 17 d. ji pertvarkyta ir tapo Lietuvos veterinarijos gydytojų asociacija.

Pirmininkai
-----------

* Rimantas Karazija – 1989–1990;
* Vygandas Paulikas – 1990–1996 m.;
* Donatas Valionis – 1996–1997 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vidmantas Bižokas. *Lietuvos veterinarijos gydytojų sąjunga*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 348 psl.
| ***Veneros ženklas*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Il segno di Venere |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Dino Risi |
| Vaidina | Sophia Loren  Franca Valeri  Alberto SordiVittorio De SicaRaf ValloneEloisa Cianni |
| Metai | 1955 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 100 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Veneros ženklas** (it. *Il segno di Venere*) – 1955 m. Italijoje režisieriaus Dino Risi sukurta komedija, kurioje vieną pagrindinių vaidmenų atliko Sophia Loren.

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Jauna ir ne itin patraukli mergina Čezira gyvena kartu su pusesere gražuole Agnese. Abi merginos svajoja ištekėti, o jų kaimynė Pina išburia, kad Čezira yra gimusi po Veneros ženklu ir greitai sutiks savo vyrą. Netrukus jos gyvenime iš tiesų apsireiškia 3 vyrai. Pradžioje ji susitikinėje su Romulu, kuris vagia automobilius, tačiau tuo pat metu yra visiškai priklausomas nuo savo motinos. Antrasis vyras, pagyvenęs poetas Alesijas, pasirodo esąs mergišius ir greitai, palikęs Čezirą, susidomi kaimyne – būrėja. Trečiasis vyras, gražuolis Ignacijas, įsimyli Agnesę, kuri jam atsako tuo pačiu.

Filmo pabaigoje Agnesė su Ingaciju laukiasi kūdikio, o Čezira lieka vieniša.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Franca Valeri – Čezira
* Sophia Loren – Agnesė
* Vittorio De Sica – Alesijas
* Alberto Sordi – Romulas
* Raf Vallone – Ignacijas
* Eloisa Cianni – Deizė
* Lina Gennari – Pina

Apdovanojimai
-------------

* Kanų kino festivalis – Auksinė palmės šakelė (nominacija) (D. Risi)

Šaltiniai
---------

1. ↑  „il segno". *mymovies.it*. Nuoroda tikrinta 2021-12-07.
| **Bassariscus sumichrasti** |
| --- |
| Centrinės Amerikos basariskas (*Bassariscus sumichrasti*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Plėšrieji žinduoliai  *( Carnivora)* |
| Šeima: | Meškėniniai  *( Procyonidae)* |
| Gentis: | Basariskai  *( Bassariscus)* |
| Rūšis: | Centrinės Amerikos basariskas  *( Bassariscus sumichrasti)* |

 |
| Binomas |
| ***Bassariscus sumichrasti***Saussure, 1860 |
| Centrinės Amerikos kakomiclio arealas |

**Centrinės Amerikos basariskas** arba ***kakomiclis*** (lot. *Bassariscus sumichrasti*) – nedidelių plėšriųjų žinduolių, priklausančių meškėninių šeimai, rūšis. Paplitusi Centrinėje Amerikoje – nuo pietų Meksikos iki vakarų Panamos.

Kūnas 38–47 cm ilgumo, uodega tokia pat ar dar ilgesnė (39–53 cm). Patinai ir patelės panašaus sudėjimo (patinėlis kiek ilgesnis). Sveria 1–1,5 kg. Kailis tamsiai rudos, smėlinės spalvos, nugara tamsi, link pilvo šviesėja. Uodega išsiskiria ryškiais tamsiais dryžiais (ryškiausi ties pasturgaliu, link uodegugalio tolydžio blanksta). Nuo Šiaurės Amerikos kakomiclio skiriasi ne vienodo ryškumo uodegos dryžiais, ausimis bei negebėjimu įtraukti nagų.

Centrinės Amerikos basariskas (Eskuintla, Gvatemala)
Centrinės Amerikos basariskas gyvena drėgnuosiuose atogrąžų miškuose, miško skliauto viduriniame bei aukštesniajame aukštuose, tačiau įsikuria ir sausesniuose, lapus metančių medžių miškuose, atžalynuose. Ant žemės beveik niekada nenusileidžia.

Nėštumas trunka apie 2 mėnesius, patelė atveda vieną jauniklį. Jis žindomas 3 mėnesius, vėliau pamokomas medžioti.

Centrinės Amerikos basariskai maitinasi įvairiu maistu – vaisiais, vabzdžiais, smulkiais ropliais, graužikais, varliagyviais, paukščiais, kiaušiniais ir kt. Racionas labai priklauso nuo konkrečios vietos ekosistemos. Gyvena pavieniui.

Kartais gaudomi dėl kailio ir mėsos.

Gyvūno pavadinimas kilo iš nahuatlių *cacomiztli* (*cacomixtle, cacomiztle, cacomistle*). Sandas *claco, tlaco* reiškia „pusiau", o *miztli* – „puma". Meksikoje gyvūnas dar vadinamas isp. *chicon, mico rayado, goyo, güilo, siete rayas*.

Nuorodos
--------

* Centrinės Amerikos kakomiclis, animaldiversity.org.
**Lietuvos viešojo administravimo institutas**, LIVADIS – Lietuvos valstybės tarnautojų mokymo ir konsultavimo viešoji, ne pelno įstaiga, įkurta 1999 m. sausio 25 d. 

Būstinė Vilniuje, Žemaitės g. 21.

Veikla
------

Instituto dalininkai Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerija, Lietuvos Respublikos Vyriausybės kanceliarija, Mykolo Romerio universitetas. Lietuvos viešojo administravimo institutas rengia ir atnaujina valstybės tarnautojų mokymo programas, moko valstybės tarnautojus, rengia dėstytojus ir tobulina jų kvalifikaciją, dalyvauja tarptautinėse bendradarbiavimo programose ir projektuose, susijusiuose su viešojo administravimo gebėjimų tobulinimu, teikia metodinę, konsultacinę, organizacinę pagalbą valstybės ir savivaldybių institucijoms, atlieka tyrimus valstybės tarnautojų mokymo klausimais, kuria informacinę bazę, rengia ir leidžia metodinę literatūrą.

Nuo 2002 m. institutas yra įgaliotasis Europos kompiuterio vartotojo pažymėjimo (European Computer Driving Licence, ECDL) testavimo centras. Nuo 1999 m. priklauso Lietuvos viešojo administravimo lavinimo institucijų asociacijai (LVALIA), nuo 2000 Vidurio ir Rytų Europos viešojo administravimo institutų ir mokyklų tinklui (*The Netvork of Institutes and Schools of Public Administration in Central and Eastern Europe*, NISPAcee). Su Valstybės tarnybos departamentu prie Vidaus reikalų ministerijos nuo 2004 m. leidžia informacinį biuletenį „Valstybės tarnybos aktualijos".

Direktoriai
-----------

* D. Jakimavičius – 1999–2000 m.
* Alfonsas Velička – 2000–2009 m.
* Romualdas Povilas Petraitis – nuo 2009 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lietuvos viešojo administravimo institutas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 349 psl.

Nuorodos
--------

* Lietuvos viešojo administravimo institutas
*Kitos reikšmės – Slabada (reikšmės).*
Vokiečių slabada Maskvoje XVII a.
**Slabada** – gyvenvietės tipas rytų Europos regione XI–XVII a. Buvo paplitęs Kijevo Rusioje, Rusioje, Gudijoje, LDK, Moldavijoje, Rusijoje, Ukrainoje. XI–XVIII a. laikais taip buvo vadinamos laisvųjų žemdirbių gyvenvietės, vėliau – kaimai ir ypač priemiesčiai.

Aprašymas
---------

Slabadų gyventojai laikinai būdavo atleidžiami nuo mokesčių, duoklių ir kitų prievolių – kitaip sakant, jie buvo *laisvi* nuo prievolių (rus. *свобода* – „laisvė"). Atleidimo terminui (15–30 metų) pasibaigus slabada paprastai dar išlaikydavo dalį lengvatų. Slabados buvo kuriamos kaimuose (žemdirbių, kazokų) ir miestuose (amatininkų, pirklių, vežikų, svetimšalių), jas steigė didikai ir valstybė.

XX a. pradžioje slabadomis vadinti dideli kaimai, kuriuose būdavo daugiau nei viena cerkvė, vykdavo mugės, veikdavo pramonės įmonės, gyventojai užsiimdavo ne žemdirbyste.

Etimologija
-----------

Žodis yra slaviškos, tikriausiai rusiškos kilmės. Iki XIX a. gyvenvietės, kuriose apsigyvendavo ne baudžiauninkai valstiečiai, buvo vadinamos rus. *свобода* – „laisvė". Jose apsigyvendavo ir kitų luomų žmonės. Po baudžiavos panaikinimo visi valstiečiai tapo ne baudžiauninkais, o gyvenviečių vardai pakeisti į rus. *слобода* (kirtis peršoko iš antrojo į trečiąjį skiemenį).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Slabada. Visuotinė lietuvių enciklopedija (tikrinta 2023-02-13).
2. ↑  Zigmas Zinkevičius. Ukmergės rajono gyvenviečių vardynas: pavadinimų kilmė. – Vilnius, 2011, psl. 131.
3. ↑  Беловинский Л. В. Слобода // Иллюстрированный энциклопедический историко-бытовой словарь русского народа. XVIII – начало XIX в. / под ред. Н. Ерёминой. – М.: Эксмо, 2007. – С. 628. – 784 с. – 5000 экз. – ISBN 978-5-699-24458-4.
4. ↑  М. Э. Рут. Этимологический словарь русского языка для школьников. – Екатеринбург, 2007. 366 psl. ISBN 978-5-9757-0112-1.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Aukštasis Tauernas
**Centrinės Alpės** (vok. *Österreichische Zentralalpen*, **Austrijos Centrinės Alpės**) – kalnų dalis, esanti tarp Šiaurinių Alpių ir Pietinių Alpių, nuo kurių skiriasi savo geologine sudėtimi.

Didesnė Centrinių Alpių dalis patenka į Austriją. Alpės tęsiasi nuo Bergamo Alpių papėdės netoli Komo ežero ir Berninos, Graubiundeno kantone, rytų Šveicarijoje iki Lichtenšteino.

Centrinių Rytų Alpių kalnų virtinės (iš rytų į vakarus):

Centrinių Rytų Alpių grupė (violetinė linija vaizduoja Austrijos žemių ir valstybių sienų ribas)
* Masyvas Muros rytuose (1)
* Lavantalio Alpės (2)
* Žemasis Tauernas (3)
* Gurko Alpės (4)
* Aukštasis Tauernas (5)
* Kicbiuhelio Alpės (6)
* Zilertalio Alpės (7)
* Tukso Alpės (8)
* Stubai Alpės (9)
* Sarntalio Alpės (10)
* Ėtstalio Alpės (11)
* Samnauno Alpės (12)
* Vervalio Alpės (13)
* Ratikonas (14)
* Silvreta (15)
* Sesvenos Alpių masyvas(16)
* Albula Alpių masyvas (17)
* Plesuro Alpių masyvas (18)
* Oberhalbšteino Alpių masyvas (19)
* Livigno Alpių masyvas (20)
* Berninos masyvas (21)
* Bergamo Alpės (22)

Pietvakarių Albulos, Plesuro, Oberhalbšteino, Livigno, Berninos ir Bergamo masyvai (17-22) priskiriami Vakarų Klintinių Alpių daliai.