recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| ***Plieninis drugelis*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Стальна́я ба́бочка |
| Kilmės šalis |  Rusija |
| Režisierius | Renatas Devletjarovas |
| Metai | 2012 |
| Žanras | kriminalinis |
| Trukmė | 107 min. |
| Kalba | rusų |
| **IMDb įrašas** |

**Plieninis drugelis** (rus. *Стальна́я ба́бочка*) – 2012 m. sukurta kriminalinė drama..

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Maskvoje policija nesėkmingai gaudo maniaką, naktimis parkuose žudantį jaunas merginas. Kyla mintis paspęsti spąstus, tačiau tarp pareigūnių nėra paaugliškai atrodančios potencialios aukos. Tyrimui vadovaujančiam Grigorijui Chaninui kyla mintis pasinaudoti neseniai sulaikyta paaugle Vika, pravarde „Maras" (rus. „Čiuma" nuo pavardės „Čiumakova"). Iš vaikų namų pabėgusi mergina sulaikyta su šaltu ginklu – balisongu, dar vadinamu „Plieniniu drugeliu" – ir jai gresia įkalinimas, todėl ši sutinka su Chanino pasiūlymu. Policininkas apgyvendina ją savo namuose, o vakarais su kolegomis organizuoja pasalas maniakui. Sudėtingo charakterio Vika pradžioje nuolat konfliktuoja su policininkais, tačiau, gyvendama pas Chaniną, vis labiau pradeda įsijausti į bendrą gyvenimą ir net grasina šio draugei Tatjanai. Kai Viką parke užpuola vyras, policija šį suima, o merginą grąžina atgal į vaikų namus. 

Po dar vieno užpuolimo tampa aišku, kad tikrasis maniakas laisvėje. Norėdama pasižymėti, Vika pabėga iš vaikų namų ir viena leidžiasi klajoti po parką, ginkluota „drugeliu". Sušlapusi nuo lietaus ji užeina pas metro stoties policininkus pasišildyti, o vėliau vienas jų pasisiūlo merginą palydėti. Tuo tarpu Chaninas gauna informacijos, kad paskutinio užpuolimo metu nusikaltėlį nufilmavo vaizdo kameros ir atpažįsta kad tai vienas iš stoties policininkų. Mėgindamas jo ieškoti, Chaninas sužino, kad šis ką tik išėjo kartu su Vika.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Darja Melnikova – Vika Čiumakova
* Anatolijus Belyj – Grigorijus Chaninas
* Darja Moroz – Tatjana
* Piotras Vins
* Andrejus Kazakovas
* Elena Galubina

Apdovanojimai
-------------

* Sočio rusiškų filmų festivalis – Didžioji prizo nominacija

Šaltiniai
---------

1. ↑  «Стальная бабочка»: беспризорники, маньяки и любовь
Lenkijos lietuvių jaunimo sąjungos logotipas
**Lenkijos lietuvių jaunimo sąjunga** (lenk. *Stowarzyszenie Młodzieży Litewskiej w Polsce*) – Lenkijos lietuvių jaunimo organizacija, veikianti nuo 1994 m. Lenkijos lietuvių bendruomenės konfederuota narė. Centras Punske.

Veikla
------

Bendradarbiauja su Ukrainiečių jaunimo sąjunga (nuo 1996 m.), kt. valstybių lietuvių jaunimo sąjungomis (pvz. Jungtinės Karalystės lietuvių jaunimo sąjunga), Lenkijos lietuvių organizacijomis. Į Lenkijos lietuvių jaunimo sąjungą nuo 1999 m. priimami ir iš Lietuvos atvykusieji į Lenkiją studijuoti. Nuo 1994 m. rengia estradinių ansamblių, nuo 1996 m. vaikų šokių šventes, nuo 1997 m. Vaikų dienos proga – vaikų sąskrydžius. 2003 m. sąjunga Punske surengė XI Pasaulio lietuvių jaunimo kongresą – stovyklą. Nuo 1997 m. sąjungos atstovai dalyvauja Pasaulio lietuvių bendruomenės (PLB) seime Vilniuje, 1998 m. – tautinių mažumų jaunimo forume Punske, nuo 1998–1999 m. Pasaulio lietuvių jaunimo sąjungos (PLJS) ir PLB pirmininkų suvažiavimuose, 1999 m. – iškilmingame Lietuvių chartos 50 m. sukakties minėjime Vokietijoje, Hiutenfelde.. 2021 organizavo XVI Pasaulio lietuvių jaunimo kongreso studijų dalį (renginys vyko virtualioje erdvėje), 2022 buvo šeimininkais ir organizavo XVI Pasaulio lietuvių kongreso kultūrinę dalį (stovyklą) Lenkijoje. Sąjungos nariai aktyviai dalyvauja Pasaulio lietuvių sporto žaidynėse ir Lietuvos dainų šventėse.

Pirmininkai
-----------

* Kęstutis Nevulis – 1994–1995 m.
* Darius Nevulis – 1995–1999 m.
* Jolanta Jonušonytė – 1999–2003 m.
* Darius Zimnickas – 2003–2006 m.
* Silvija Čeplaitė – 2006–2009 m.
* Tomas Marcinkevičius – 2009–2014 m.
* Petras Talandis – 2014–2016 m.
* Aidis Staskevičius – 2016–2018 m.
* Raimundas Makauskas – 2018–2020 m.
* Ingrida Vaznelytė – nuo 2020 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kazimieras Garšva. *Lenkijos lietuvių jaunimo sąjunga*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 787 psl.

Nuorodos
--------

* Lenkijos lietuvių jaunimo sąjungos svetainė Archyvuota kopija 2008-11-20 iš Wayback Machine projekto.
* Žilvytis Šaknys. „Lenkijos lietuvių jaunimas"[neveikianti nuoroda] (PDF)
* Oficialus LLJS Facebook tinklapis
| **Saulius Kubiliūnas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1947 m. sausio 4 d.Nemunėlio Radviliškis |
| Mirė | 2012 m. kovo 7 d. (65 metai)Nemunėlio Radviliškis |
| Sutuoktinis (-ė) | Valerija |
| Vaikai | Tomas, Jurga |
|  |
| Veikla | pedagogas, politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Tėvynės sąjunga |
|  |
| Alma mater | 1969 m. Kauno politechnikos institutas |

**Saulius Kubiliūnas** (1947 m. sausio 4 d. Nemunėlio Radviliškyje, Biržų apskritis – 2012 m. kovo 7 d. Nemunėlio Radviliškyje) – pedagogas, Lietuvos ir Biržų rajono politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Gimė kolūkiečių šeimoje, 1964 m. baigė Nemunėlio Radviliškio vidurinę mokyklą. 1964–1969 m. studijavo Kauno politechnikos institute, įgijo radijo inžinieriaus specialybę.

1969–1971 m. Klaipėdos žvejybos laivyno radijo navigatorius, Klaipėdos uosto radijo centro pamainos inžinierius. 1972–1995 m. Biržų rajono Nemunėlio Radviliškio vidurinės mokyklos fizikos mokytojas, taip pat dėstė pradinį karinį rengimą, matematiką, braižybą, astronomiją, informatiką.

Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) narys nuo partijos įkūrimo. 1995–1997 m. 1997–1998 m. 2000–2003 m. ir 2003 m. Biržų rajono savivaldybės tarybos narys, 1995–1997 m. Biržų rajono savivaldybės meras. 1997 m. rugsėjo-spalio mėn. Biržų „Saulės" vidurinės mokyklos mokytojas. 1997–2000 m. LR Seimo narys. Vėliau mokytojavo Biržų „Atžalyno" ir „Aušros" vidurinėse mokyklose.

Praeityje aktyvus meno saviveiklininkas ir radijo sporto treneris. Domėjosi kaimo kultūra bei netradicinių sporto šakų puoselėjimu.

Žmona Valerija – matematikos mokytoja. Šeimoje išaugo du vaikai: sūnus Tomas ir duktė Jurga.

Šaltiniai
---------

1. ↑


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Regimantas Ramonas** | **Biržų rajono meras**1995–1997 | Po to:**Vytautas Zurba** |
*Kitos reikšmės – Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia.*
 *Kitos reikšmės – Senoji Pažėrų Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia.*
Koordinatės: 54°49′01″š. pl. 23°43′30″r. ilg.﻿ / ﻿54.8169°š. pl. 23.7251°r. ilg.﻿ / 54.8169; 23.7251

|  Pažėrų Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilkaviškio |
| **Dekanatas** | Aleksoto |
| **Savivaldybė** | Kauno rajonas |
| **Gyvenvietė** | Pažėrai |
| **Adresas** | A. Gustaičio g. |
| **Statybinė medžiaga** | raudonų plytų mūras |
| **Pastatyta** | 1936 m. (pradėta) 1997 m. (pašventinta) |
| **Stilius** | Racionalizmas |

**Pažėrų Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Pažėruose, 5 km į šiaurę nuo Veiverių, 500 m į šiaurę nuo Kazlų Rūdos-Garliavos kelio. 

Kaime už maždaug 330 m į pietus taip pat stovi senoji bažnyčia tuo pačiu pavadinimu.

Istorija
--------

Statyti naują plytų mūro bažnyčią ruoštasi dar prieš Pirmąjį pasaulinį karą, tačiau pradėta klebono Jono Rugio rūpesčiu už parapijos gyventojų paaukotas lėšas tik 1936 m. Statybos vyko pagal architekto Stasio Kudoko projektą. Statyba liko neužbaigta. Nuo 1967 m. bažnyčią savo reikmėms naudojo vietinis kolūkis (čia buvo įrengtas grūdų sandėlis). 1989 m. grąžinta tikintiesiems. Nuo 1992 m. jos statyba tęsta pagal ankstesnį, bet architekto Kęstučio Bubnaičio ir konstruktorės Labašinskaitės detalizuotą projektą. Daug pastangų ir lėšų įrengiant bažnyčią įdėjo kunigas monsinjoras Andrius Gustaitis (1910–2000). Dar ne visai užbaigta bažnyčia 1997 m. pašventinta.

Architektūra
------------

Tai savitas, dinamiškos kompozicijos, racionalios architektūros kūrinys. Naujosios bažnyčios planas yra graikų kryžiaus formos. Naujoji bažnyčia yra dviejų bokštų, su aukštai iškelta apside. Pagrindinę statinio erdvę dengia kupolas. Šventorių juosia surenkamų konstrukcijų ažūrinė betoninė tvora. Pažėrų parapijos 100-čio jubiliejų žymi šventoriaus kampe pastatytas medinis kryžius ir atminimo lenta.

Galerija
--------

* PriekisPriekis
* Galinis fasadasGalinis fasadas
* AltoriusAltorius
* Vargonų chorasVargonų choras
* Interjeras žvelgiant iš kupolo balkonoInterjeras žvelgiant iš kupolo balkono
* Vargonai iš viršausVargonai iš viršaus
* VargonaiVargonai

Literatūra
----------

* Marija Ąžuolaitienė, Loreta Vaičienė, *Pažėrų parapijai – 100 metų*, Kaunas: V3 studija, 2010 m. – ISBN 978-9955-737-60-5

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pažėrų Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Aleksoto dekanatas. Pažėrų Švč. Jėzaus Širdies parapija Archyvuota kopija 2018-02-02 iš Wayback Machine projekto.
* Kauno raj. savivaldybės biblioteka.[neveikianti nuoroda]
* Kauno raj. bažnyčios *miestai.net* forume
* Pažėrų klebonas Kazimieras Skučas
| **Jonas Masiliūnas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1899 m. gegužės 13 d.Gabulų k. Ramygalos valsčius, Panevėžio apskr. |
| Mirė | 1942 m. gruodžio 25 d. (43 metai)Krasnojarsko kraštas |
|  |
| Veikla | Lietuvos ekonomistas, politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 1919 m. Lietuvos krikščionys demokratai |
|  |
| Alma mater | Vytauto Didžiojo universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * 1934 m. Gedimino 3 laipsnio ordinas.
 |

**Jonas Masiliūnas** (1899 m. gegužės 13 d. Gabulų k. Ramygalos valsčius, Panevėžio apskr. – 1942 m. gruodžio 25 d. Krasnojarsko kraštas) – Lietuvos ekonomistas, politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Mokėsi Panevėžio realinėje gimnazijoje, 1917 m. baigė Pskovo gimnaziją, 1919 m. gruodžio mėn. baigė Kauno karo mokyklą. Studijavo Lietuvos universitete. 1920 m. gavo Finansų ministerijos stipendiją studijuoti Berlyno aukštojoje prekybos mokykloje.

1917 m. Vyriausiosios Šiaurės Kaukazo lietuvių tarybos Jekaterinodare sekretorius. 1919 m. Lietuvos kariuomenės savanoris, iki 1922 m. lapkričio mėn. Ketvirtojo pėstininkų pulko karininkas. 1920 m. sausio 4 d. dalyvavo kovose su Lenkijos kariuomenės daliniais.

Nuo 1919 m. Lietuvių krikščionių demokratų partijos narys. 1926 m. birželio mėn. – 1927 m. balandžio mėn. III Seimo narys ir jo pirmasis sekretorius. Mokytojavo Kybartų „Žiburio" gimnazijoje. 1929–1930 m. studentų ateitininkų sąjungos pirmininkas. Tarnavo susisiekimo ministerijos geležinkelių valdyboje, vėliau – Ekonominės direkcijos direktorius. Nuo 1939 m. Vytauto Didžiojo universiteto Teisės fakulteto ekonominio skyriaus neetatinis lektorius, skaitė tansporto politikos kursą. Bendradarbiavo spaudoje, žurnale „Geležinkelininkas". 1939 m. Lietuvai atgavus Vilnių, paskirtas Geležinkelių valdybos įgaliotiniu Vilniuje.

1939 m. lapkričio 21 d. – 1940 m. birželio 17 d. XXI Antano Merkio Ministrų kabinete susisiekimo ministras. 1941 m. birželio 15 d. areštuotas ir ištremtas į Rešiotų lagerį arba išvežtas į Belomorkanalo lagerį, kur 1942 m. gruodžio 28 d. sušaudytas.

Įvertinimas
-----------

* 1934 m. Gedimino 3 laipsnio ordinas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Jonas Masiliūnas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 377 psl.
2. ↑  Arvydas Anušauskas, Gražina Sviderskytė. XX amžiaus slaptieji archyvai. Versus Aureus, Vilnius, 2008. 24 p.
| **Saulius Kruopis** |
| --- |
|  |
| S. Kruopis Nidoje |
| Gimė | 1960 m. vasario 11 d. (63 metai)Šiauliai |
|  |
| Veikla | dailininkas, tapybos plenerų organizatorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus dailės akademija (Tapybos fakultetas) |
|  |
| Asmeninė svetainė |

**Saulius Kruopis** (g. 1960 m. vasario 11 d. Šiauliuose) – Lietuvos tapytojas, fotomeninikas, tapybos plenerų organizatorius.

Biografija
----------

1971 – 1975 m. S. Kruopis mokėsi Šiaulių m. vaikų dailės mokykloje (diplominis darbas – tapyba aliejumi ant drobės). 1975 – 1980 m. studijavo meninio apipavidalinimo ir meninės fotografijos specialybę Kauno S. Žuko taikomosios dailės technikume (dabar Justino Vienožinskio menų fakultetas) (diplominis darbas – meninės fotografijos paroda Vilniaus parodų rūmuose, vad. M. Dapkus.). 1985 – 1987 m. mokėsi, atliko praktiką Gudyno restauravimo centro tapybos skyriuje, Šaltenio studijoje, Vilniaus Profsąjungų rūmų dailės studijoje. 1987 – 1993 m. studijavo tuometiniame Valstybiniame dailės institute Tapybos fakultete (diplominis darbas: tapybinė kompozicija Motinos tema. Triptikas. Vadovai L. Katinas ir A.Šaltenis). 1988 – 1991 m. – menininkų „EA" grupės narys (vėliau ši grupė vadinosi „Geros blogybės", ir buvo vadovaujama prof. K.Zapkaus (JAV)). Gavo kūrybines stipendijas Vokietijoje, Indijoje, Suomijoje.

Karjera
-------

S. Kruopis nuo 1995 m. – Lietuvos dailininkų sąjungos  narys, nuo 1996 m. – Lietuvos-Indijos draugijos narys, nuo 1999 m. – Nidos menininkų asociacijos „Tiltas" pirmininkas, nuo 1995 m. – tarptautinių Nidos tapybos plenerų  iniciatorius ir vadovas (surengta 13 tarptautinių ekspresionistinės tapybos plenerų).

Apdovanojimai
-------------

* 1990 m.: laimėtas pirmųjų lietuviškų pašto ženklų konkursas
* 2000 m.: Neringos miesto premija
* 2003 m.: „Ogmios pulso" premija
* 2005 m: LDS diplomas „Už kūrybinį indėlį"

Šaltiniai
---------

1. ↑  Narystė LDS[neveikianti nuoroda]
2. ↑  S. Kruopio ekspresionistinės tapybos plenerų antologija[neveikianti nuoroda]

Nuorodos
--------

* Dailininko asmeninė svetainė
* Apie S. Kruopį
* Darbų galerija *Picasa* albume
| **Saulius Macaitis** |
| --- |
| Gimė | 1940 m. liepos 4 d.Saločiai, Pasvalio valsčius |
| Mirė | 2007 m. liepos 28 d. (67 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | kino kritikas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | 1965 m. Maskvos kinematografijos institutas |

**Saulius Macaitis** (1940 m. liepos 4 d. Saločiuose, Pasvalio valsčius – 2007 m. liepos 28 d. Vilniuje) – Lietuvos kinotyrininkas, kino kritikas, redaktorius, knygų apie pasaulio bei Lietuvos kiną autorius.

Biografija
----------

1965 m. baigė kinotyrą Sąjunginiame valstybiniame kinematografijos institute Maskvoje. 1965–1966 m. LSSR MA Istorijos instituto bendradarbis. 1967–1973 m. laikraščio „Literatūra ir menas", žurnalo „Kultūros barai" literatūrinis darbuotojas. 1974–1978 m. žurnalo „Kinas" vyriausiasis redaktorius, 1982–1989 m. bendradarbis. 1989–1990 m. LTSR MA Istorijos instituto, 1990–1995 m. Kultūros ir meno instituto mokslinis bendradarbis. 1993–2007 m. laikraščio „Lietuvos rytas", jo priedo „Mūzų malūnas" kino apžvalgininkas. Rašė straipsnius interneto portale *balsas.lt*.

Kūryba
------

Daugiausia rašė filmų recenzijas, straipsnius apie režisierių ir aktorių meistriškumą, tarptautinius festivalius. Mokėsi trumpų recenzijų meistriškumo iš K. Tynano. Parašė brošiūras: „Henrikas Šablevičius", „Arūnas Žebriūnas", „Raimondas Vabalas", „Algimantas Mockus", „Almantas Grikevičius", „Gediminas Skvarnavičius". Parengė „Kino kalendorių" (su Eustachijumi Aukštikalniu, 1971 m.), kino istorijos leidinį „Ekrane ir už ekrano" (1993 m.). Apžvalginiams kino istorijos straipsniams būdingas profesionalumas, gyvos istorijos sąsajos su dabartimi, informatyvumas; rašymo stilius įtaigus, kandus, ironiškas.

Parašė (su kitais) dokumentinių filmų scenarijų, vedė laidas televizijoje, vaidino filmų epizoduose („Smokas ir Mažylis", 1975 m. rež. Raimondas Vabalas). Turėjo didelės įtakos Lietuvos kino kritikos raidai.

Bibliografija
-------------

* 25 seansai: vienos kartos kino biografija. – Vilnius: Vaga, 1990. – 269 p.: iliustr. – ISBN 5-415-00673-7
* Ekrane ir už ekrano: straipsnių rinkinys. – Vilnius: Regnum, 1993. – 184 p. – ISBN 9986-494-03-6
* 100 žymiųjų pasaulio filmų. – Vilnius: Vaga, 2000. – 318 p.: iliustr. – ISBN 5-415-01478-0
* Šviesos sukurti: profesija: kino aktorius. – Vilnius: Tyto alba, 2002. – 255 p.: iliustr. – ISBN 9986-16-241-6

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Mikalauskas. *Saulius Macaitis*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 667
2. ↑  Skirmantas Valiulis. *Saulius Macaitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 726 psl.
3. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 307 psl.
| **Jonas Mikalojus Rudamina-Dusetiškis** |
| --- |
| Rudaminos |
| Trabų herbas |
| Trabų herbas |
|  |
| Gimė | 1615 m. |
| Mirė | 1651 m. (~36 metai) |
| Tėvas | Petras Rudamina |

**Jonas Mikalojus Rudamina-Dusetiškis** (lenk. *Jan Mikołaj Rudomina-Dusiatski*; 1615 m. – 1651 m. lapkričio 8 d.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras, valstybės veikėjas.

Biografija
----------

Gimė Smolensko kašteliono Petro Rudaminos-Dusetiškio šeimoje. Studijavo Vilniaus universitete, nuo 1635 m. – Krokuvos universitete. 1636 m. tapo Bolonijos universiteto studentu. 

1633 m. Vilniuje buvo išspausdintas vienas pirmųjų Lietuvoje gamtamokslinis leidinys lot. *Illustriora Theoremata et Problemata...*. (Pilnas lietuviškas pavadinimas: *Garsiausios matematikos, optikos, geometrijos ir sferinės astronomijos teoremos bei problemos, Jėzaus draugijos Vilniaus akademijoje Jono Rudaminos-Dusetiškio, Lietuvos bajoro, fizikos ir matematikos studento, viešai skaitytos ir pateiktos 1633 metais Akademijos spaustuvėje*). Tikėtina, kad knygą parašė keli mokslininkai, o Jonas Rudamina-Dusetiškis finansavo jos leidimą ir, pagal tuo metu paplitusią praktiką, buvo įrašytas jos autoriumi.

Valdė Musninkų, Lučajaus, Kamojo, Griškovčiznos ir kitus dvarus. 1639 m. paskirtas Breslaujos vėliavininku, du kartus buvo renkamas deputatu į Lietuvos Vyriausiąjį tribunolą (1640 m. ir 1645 m.). Nuo 1649 m. Breslaujos maršalka ir Usviatų seniūnas. Su husaru pulku dalyvavo 1651 m. žygyje prieš kazokus. Kelyje į Žlobiną susirgo karštine, mirė namuose. Spėjama, kad palaidotas Kamojo bažnyčioje.

Šaltiniai
---------

* Libertas Klimka. *Reikšmingas Lietuvos mokslo kūrinys* // Mokslas Ir Gyvenimas, 1998 m. Nr. 7 Archyvuota kopija 2006-09-27 iš Wayback Machine projekto.

Literatūra
----------

* Пазднякоў В. Рудаміны // Вялікае княства Літоўскае: Энцыклапедыя. У 3 т. Т.2: Кадэцкі корпус – Яцкевіч / Рэдкал.: Г.П. Пашкоў (гал.рэд.) і інш.; Маст. З.Э. Герасімовіч. – Мн.: БелЭн, 2006. – 792 с.: іл. С. 514. ISBN 985-11-0315-2, ISBN 985-11-0378-0 (т. 2)
| Riboflavin-5'-fosfatas |
| --- |
|  |
| Sisteminis (IUPAC) pavadinimas |
| CAS numeris | [146-17-8] |
| Cheminė formulė | C17H21N4O9P |
| Molinė masė | 456,344 g/mol |
| SMILES | CC1=CC2=C(C=C1C)N(C3=NC(=O)NC(=O)C3=N2)CC(C(C(COP(=O)(O)O)O)O)O |
|
| Rūgštingumas (p*Ka*) |  |
| Bazingumas (p*Kb*) |  |
| Valentingumas |  |
| Fizinė informacija |
| Tankis |  |
| Išvaizda |  |
| Lydymosi t° |  |
| Virimo t° |  |
| Lūžio rodiklis (*n*D) |  |
| Klampumas |  |
| Tirpumas H2O |  |
| Šiluminis laidumas |  |
| log P |  |
| Garavimo slėgis |  |
| kH |  |
| Kritinis santykinis drėgnumas |  |
| Farmakokinetinė informacija |
| Biotinkamumas |  |
| Metabolizmas |  |
| Pusamžis |  |
| Pavojus |
| MSDS |  |
| ES klasifikacija |  |
| NFPA 704 |  |
| Žybsnio t° |  |
| Užsiliepsnojimo t° |  |
| R-frazės |  |
| S-frazės |  |
| LD50 |  |
| Struktūra |
| Kristalinė struktūra |  |
| Molekulinė forma |  |
| Dipolio momentas |  |
| Simetrijos grupė |  |
| Termochemija |
| Δf*H*~~o~~298 |  |
| Giminingi junginiai |
| Giminingi |  |
| Giminingi junginiai |  |
| Giminingos grupės |  |

**Riboflavin-5'-fosfatas** (angl. *riboflavin-5′-phosphate*), *flavinmononukleotidas*, FMN (angl. *flavin mononucleotide; FMN*), **E101a** – darinys, gaunamas riboflaviną (vitaminą B2) paveikus fermentui riboflavino kinazei, organizme naudojamas kaip įvairių oksidoreduktazių (pvz. NADH dehidrogenazės) prostetinė grupė.
  
Katalizės cikle vyksta trijų formų – oksiduotos (FMN), semichinoninės (FMNH•) ir redukutos (FMNH2) -
grįžtamieji virsmai.
FMN yra stipresnis oksidatorius negu NAD, gali dalyvauti tiek vieno, tiek dviejų elektronų pernašoje.

Riboflavin-5'-fosfatas yra pagrindinė forma, kurioje riboflavinas būna ląstelėse. Jam pagaminti reikia daugiau energijos, jis yra tirpesnis už riboflaviną.

Panaudojimas
------------

Naudojamas kaip maisto priedas (kodas E101a), naudojamas kaip geltonas maisto dažiklis. Dažnai gaunamas iš transgeninių organizmų.

Chemiškai artimas maisto dažiklis yra natrio riboflavin-5-natrio fosfatas (E106).

Nuorodos
--------

* FMN ebi.ac.uk svetainėje
| **Naemorhedus goral** |
| --- |
| Himalajinis goralas (*Naemorhedus goral*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Porakanopiai  *( Artiodactyla)* |
| Šeima: | Dykaraginiai  *( Bovidae)* |
| Gentis: | Goralai  *( Naemorhedus)* |
| Rūšis: | Himalajinis goralas  *( Naemorhedus goral)* |

 |
| Goralo paplitimo arealas |

**Himalajinis goralas** (*Naemorhedus goral*) – dykaraginių (*Bovidae*) šeimos žinduolis, paplitęs Himalajų pašlaitėse. Sutinkami 900–2750 m aukštyje Butane, šiaurės Indijoje (Sikime, Arunačal Pradeše), pietų Tibete, Nepale, Kašmyre, galbūt šiaurės vakarų Mianmare.

Himalajinis goralas būna 90–130 cm ilgio, sveria 35–42 kg. Kailis pilkas arba pilkai rudas, ties gerkle yra šviesi dėmė, o per nugarą eina tamsus dryžis. Patinai turi nedidelius karčius. Tiek patinai, tiek patelės užsiaugina iki 18 cm ilgio užaugančius, atgal lenktus ragus.

Goralai gyvena nedidelėmis bandomis, sudarytomis iš 4–12 narių. Senesni patinai neretai gyvena pavieniui. Budriausi būna anksti ryte ir vėlai vakare. Maitinasi žolėmis, lapais, minkštosiomis augalų dalimis. Po rytinio ėdimo paprastai prisigeria vandens ir ilsisi ant uolų gulyklų. Goralai labai vikrūs ir greiti, jų spalva juos gerai slepia kalnų, uolų aplinkoje. Išgąsdintas goralas skleidžia šnypščiamus garsus. Išgyvena iki 14–15 metų.

Vietiniai pavadinimai:

* nep. घोरल  = *ghoral*
* asam. গৰাল  = *gorāl*
* tibet. ཁྲི་སྙན་ས་ལེ།  = *khri snyan sa le*

Šaltiniai
---------

1. ↑  Fakhar-i-Abbas, F. Akhtar, T. Mian, A. (2008). Food and Feeding Preferences of Himalayan Gray Goral (Naemorhedus goral bedfordi) in Pakistan and Azad Jammu and Kashmir. Zoo Biology 27 (5): 371–380

Goralų pora. Sikimas
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Cyclopaedia** – visuotinė enciklopedija. Išleido Ephraim Chambers (1680–1740).

Titulinis „Cyclopaedia" puslapis, 1728
Ephraim Chambers 1728 m. Londone išleido tokiu pavadinimu dvitomę enciklopediją *Cyclopedia: or, An universal dictionary of arts and sciences*.

*Cyclopaedia* yra pirmoji anglų kalba išleista enciklopedija; be to ji pirmoji iš visų iki šiol žinomų žinynų pateikė nuorodas į kitus žinyno straipsnius.

*„[…] Chambers is clearly the father of the modern encyclopaedia throughout the world. […] Chambers's Cyclopaedia is particularly remarkable for its elaborate system of cross - references, and for the broadening of Harris's coverage to include more of the humanities"* (Robert Collison, *Encyclopaedias: Their history throughout the ages*).
**Cyclopaedia** remiasi John Harris Lexicon technicum (1704).

Chambers' **Cyclopaedia** laikoma atspirties tašku d'Alembert darbams: norėta parengti „tik" vertimą bei sistematizuoti. Diderot ir d'Alembert atrado nemažai spragų ir todėl papildę sukūrė savąją Encyclopédie.

---
| Česky Tešynasček. *Český Těšín* |
| --- |
|              |
| *Miesto rotušė* |
|  |
| 

Česky TešynasČesky Tešynas

49°44′33″ š. pl. 18°37′0″ r. ilg.﻿ / ﻿49.74250°š. pl. 18.61667°r. ilg.﻿ / 49.74250; 18.61667﻿ (Česky Tešynas)Koordinatės: 49°44′33″ š. pl. 18°37′0″ r. ilg.﻿ / ﻿49.74250°š. pl. 18.61667°r. ilg.﻿ / 49.74250; 18.61667﻿ (Česky Tešynas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Čekijos vėliava Čekija |
| **Kraštas** | Moravijos-Silezijos kraštas |
|  |
| **Meras** | Vít Slováček |
|  |
| **Gyventojų** (2013 m.) | 25 106  |
| **Plotas** | 33,81 km² |
| **Tankumas** (2013 m.) | 743 žm./km² |
| **Altitudė** | 270 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 737 01 |
| **Tinklalapis** | Oficiali svetainė |
|  **Vikiteka** | Česky Tešynas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Čèsky Tèšynas |

**Česky Tešynas** (ček. *Český Těšín* arba *Czech Teschen*; silez. *Czeski Ćeszyń*; lenk. *Czeski Cieszyn*; vok. *Tschechisch-Teschen*) – miestas Karvinos rajone, Moravijos-Silezijos krašte, Čekijoje. Dešiniajame Olsos (dešinysis Oderio intakas) upės krante. Kairėje upės pusėje išsidėstęs Lenkijos miestas Cešynas, kuris senovėje kartu su Česky Tešynu sudarė vieną miestą. Jie buvo atskirti Versalio sutartimi po Pirmojo pasaulinis karo. Bendras abiejų miestų gyventojų skaičius yra maždaug 60 000 žmonių (Tešyne 25 000 ir Cešyne 35 000).

Iki 1918 m. teritorija vadinta *Sachsenberg* pavadinimu, reiškiančiu 'Saksų kalva'. Tuomet tai buvo mažas vakarinis Cešyno priemiestis Cešyno kunigaikštystėje. 1920 m. suteiktos miesto teisės.

Miestų partnerystė
------------------

* Lenkija Cešynas, Lenkija
* Slovakija Rožniava, Slovakija
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Eugenia uniflora** |
| --- |
| Vienažiedė eugenija (*Eugenia uniflora*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Eilė: | Mirtiečiai  *( Myrtales)* |
| Šeima: | Mirtiniai  *( Myrtaceae)* |
| Gentis: | Eugenija  *( Eugenia)* |
| Rūšis: | Vienažiedė eugenija  *( Eugenia uniflora)* |

 |

**Vienažiedė eugenija** (*Eugenia uniflora*) – mirtinių (*Myrtaceae*) šeimos augalų rūšis, paplitusi tropinėje Amerikoje.

Tai iki 8 m aukščio užaugantis krūmas ar nedidelis medis. Auga lėtai. Lapai žali, blizgūs, 4 cm ilgio. Žiedai balti, kvapnūs. Vaisius 2 cm skersmens, rausvas. Skonis priklausomai nuo veislės skiriasi: tamsių spalvų vaisiai saldesni, šviesesnių – rūgštesni. Vaisiuose gausu vitamino C, iš jų gaminama uogienė, želė. Vienažiedė eugenija dažnai auginama soduose, parkuose kaip dekoratyvinis augalas.

Vienažiedės eugenijos žiedai

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vienažiedė eugenija** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Pinus wallichiana** |
| --- |
| Himalajinė pušis (*Pinus wallichiana*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Pušūnai  *( Pinophyta)* |
| Klasė: | Pušainiai  *( Pinopsida)* |
| Šeima: | Pušiniai  *( Pinaceae)* |
| Gentis: | Pušis  *( Pinus)* |
| Rūšis: | Himalajinė pušis  *( Pinus wallichiana)* |

 |

**Himalajinė pušis** (lot. *Pinus wallichiana*, sin. *P. excelsa*, *P. griffithii*) – pušinių (Pinaceae) šeimai priklausanti spygliuočių medžių rūšis. Ši pušų rūšis paplitusi Himalajuose, Karakorumo ir Hindukušo kalnų sistemose, nuo Afganistano rytų iki Junano provincijos Kinijoje, 1 800−4 300 m aukštyje.

Moksliniu pavadinimu rūšis buvo pavadinta Natanielio Valicho (1786−1854) garbei. Jis buvo danų ir anglų chirurgas ir botanikas, kuris tyrinėjo Indijos ir Nepalo augmeniją.

Himalajinės pušies aukštis – 30−50 m. Spygliai 12−18 cm ilgio, lankstūs. Kankorėžiai 16−32 cm ilgio, subrendę tampa gelsvi. Sėklos 5−6 mm ilgio su 20−30 mm ilgio sparneliu.

Pušis visame pasaulyje auginama kaip dekoratyvinis augalas. Ši rūšis atspari šalčiui ir ligoms, bet nemėgsta sauso ir karšto klimato.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ботаника. Энциклопедия „Все растения мира" ред. Д. Григорьев и др. − М.: Könemann, 2006. 683 psl. − 1020 psl. – ISBN 3-8331-1621-8



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Himalajinė pušis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Česlav Olševski** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1961 m. birželio 26 d. (61 metai)Petruliškės, Vilniaus rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Aleksandra |
| Vaikai | Lukas |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Vilniaus rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 
* Lietuvos lenkų sąjunga,
* Lietuvos lenkų rinkimų akcija

 |
|  |
| Alma mater | Lietuvos policijos akademija |

**Česlav Olševski** (g. 1961 m. birželio 26 d. Petruliškėse, Vilniaus rajonas) – Lietuvos ir Vilniaus rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1991 m. baigė Lietuvos policijos akademiją, teisininkas.

2003–2006 m. Vilniaus rajono savivaldybės administracijos direktoriaus pavaduotojas, 2006 m. Vilniaus apskrities viršininko pavaduotojas, 2007–2011 m. Vilniaus rajono savivaldybės mero patarėjas.

Lietuvos lenkų sąjungos ir Lietuvos lenkų rinkimų akcijos Vilniaus rajono skyriaus narys.

2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Vilniaus rajono savivaldybės tarybos narys.

Laimėjo 2016 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimuose.

Sutuoktinė Aleksandra, vaikas Lukas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai - Lietuvos lenkų rinkimų akcija - Iškelti kandidatai Archyvuota kopija 2013-11-10 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-03-01 iš Wayback Machine projekto.
F. K. Vinterhalterio autoportretas su broliu Hermanu (dešinėje), 1840 m.
**Francas Ksaveras Vinterhalteris** (vok. *Franz Xaver Winterhalter*, 1805–1873 m.) – XIX a. vokiečių tapytojas ir grafikas.

Biografija
----------

Francas Ksaveras Vinterhalteris gimė 1805 m. balandžio 20 d. Mencenšvando kaime (pietų Švarcvaldas). Mokėsi Breisgau Freiburge ir Miuncheno dailės akademijoje. Karjeros pradžioje daugiau dirbo su litografija, kopijuodamas senųjų dailininkų kūrinius. 1828 m. jis tapo Sofijos, būsimos Badeno ir Karlsrūjės didžiosios kunigaikštienės piešimo mokytoju. F. K. Vinterhalteris po to visą gyvenimą dirbo valdančiųjų dvaruose ir išgarsėjo valdovų šeimų narių ir aristokratijos portretais. 1834 m. jis persikėlė į Paryžių, kur greitai tapo populiariu karaliaus Liudviko Pilypo dvare, 1841 m. jį pirmą kartą pasikvietė Britanijos karalienė Viktorija (Karališkojoje kolekcijoje sukaupta daugiau nei 100 dailininko paveikslų). Po 1848 m. revoliucijos Prancūzijoje dailininkas sėkmingai dirbo Napoleono III dvare. F. K. Vinterhalteris tapė tradicine, konservatyvia maniera, įpindamas kai kurių bruožų, būdingų romantizmui, bei suteikdamas paveikslams emalę primenantį paviršių. Per 1870–71 m. Prancūzijos-Prūsijos karą ir žlugus Napoleono III valdžiai dailininkas pasitraukė į Vokietiją. Jo brolis Hermanas buvo jo padėjėju ir su kitu asistentu Eduardu Magnusu esant daug užsakymų užbaigdavo portretus. Francas Ksaveras Vinterhalteris mirė 1873 m. liepos 8 d. Frankfurte prie Maino. Jis kūrė piešinius, akvareles. Po mirties dailininko kūryba buvo labiau vertinama kaip dokumentinė, iliustruojanti to meto aristokratiją. Po 1987 m. parodų Londone ir Paryžiuje pradėtas vertinti jo dailės meninis aspektas.

Darbų galerija
--------------

* wikiart.org, kūriniai chronologine tvarka

* „Leonila, Sain-Vitgenštein-Sain princesė" (1843, J. Paul Getty muziejus,  Los Andželas) „Leonila, Sain-Vitgenštein-Sain princesė" (1843, J. Paul Getty muziejus, Los Andželas)
* „Leopoldas I, Belgijos karalius" (1846, Karališkoji kolekcija) „Leopoldas I, Belgijos karalius" (1846, Karališkoji kolekcija)
* „Imperatorė Marija Aleksandrovna" (1857, Ermitažas) „Imperatorė Marija Aleksandrovna" (1857, Ermitažas)
* „Karalienė Viktorija su karūnacijos kostiumu" (1859, Karališkoji kolekcija) „Karalienė Viktorija su karūnacijos kostiumu" (1859, Karališkoji kolekcija)

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Franz Xaver Winterhalter** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Encyclopaedia Britannica
* Ian Chilvers. *The Oxford Dictionary of Art*. Oxford University Press, 2004, p. 763
* Geraldine Norman. *Nineteenth-century Painters and Painting*. University of California Press, 1977, p. 219
**Vienkartinis bloknotas** (kitaip – **Šenono absoliučiai atsparus šifras** arba **Vernamo šifras**) – šifravimo algoritmas, kuriame teksto kodavimui naudojamo rakto ilgis yra lygus paties teksto ilgiui. Kodavimui naudojama modulinė sudėtis.

Vienkartinis bloknotas yra kol kas vienintelis žinomas kriptografijos algoritmas, kurio neįmanoma įveikti, jei laikomasi šių sąlygų:

* Raktas turi būti absoliučiai atsitiktinis. Jis negali būti sugeneruotas pseudoatsitiktinių skaičių generatoriaus ar panašiai.
* Raktas gali būti naudojamas tik vieną kartą (iš čia pavadinimas).
* Raktas turi būti saugiai perduotas užkoduoto pranešimo gavėjui.

Praktikoje vienkartinio bloknoto panaudojimą labai riboja visi šie trys veiksniai, labiausiai – visiškai atsitiktinių raktų generavimas ir perdavimas. Suprantama, kad raktais abi pusės turi apsikeisti skirtingu būdu, nei keičiasi koduotais pranešimais.

Vienkartiniu bloknotu užšifruotą tekstą yra vienoda tikimybė iššifruoti į bet kokį kitą tokio paties ilgio tekstą.

1940 m. šifro nepažeidžiamumą įrodė Claude Shannon.

Nuorodos ir šaltiniai
---------------------

1. ↑  crypto - gram newsletter
Koordinatės: 55°02′ š. pl. 26°04′ r. ilg.﻿ / ﻿55.033°š. pl. 26.067°r. ilg.﻿ / 55.033; 26.067
**Trakų–Kušliškių miškai** – miškingi plotai Švenčionių rajone, 4 km į pietvakarius nuo Švenčionių, tuoj į rytus nuo Sarių. Priklauso Švenčionėlių miškų urėdijos Modžiūnų girininkijai. Plotas – 32,8 km².

Trakų–Kušliškių miškus sudaro Trakų, Kušliškių (Kusliškės), Peršaukščio, Paulinavo, Kunigiškių, Verocijos miškai. Būdingas banguotas paviršius, o dirvožemiai – jauriniai silpnai sujaurėję smėliai, velėniniai jauriniai priesmėliai. Miškai patenka į Žeimenos baseiną: pagrindinės upės – Mera, Saria, Mėžis. Telkšo Sarių, Peršaukščio, Kūno, Akulierių ežerai. Pietryčiuose jungiasi su Gelednios miškais, vakaruose – su Labanoro giria.

Medynų sudėtis:

* pušynai – 77 %
* eglynai – 13 %
* beržynai – 6 %
* baltalksnynai – 3 %
* juodalksnynai – 1 %

Medynų amžius: jaunuolynai 48 %, pusamžiai medynai – 47 %, pribręstantys – 4 %, brandūs – 1 %.

Trakų–Kušliškių miškuose būdinga įprasta gyvūnija: šernai, stirnos, kiškiai, lapės, opšrūs, usūriniai šunys, kiaunės, voverės, bebrai, ondatros. Įsteigtas Kunigiškės kraštovaizdžio draustinis.

Miškuose įsikūrę kaimai: Sariai, Šutai, Juzina, Kusliškė, Trakai, Cegelnia, Petruškos, Matusonys, Šakaliai, Peršaukštis, Kasčiukai, Kunigiškė. Kerta plentas  **102**  Vilnius–Švenčionys–Zarasai .

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Trakų–Kušliškių miškai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 332
F. Žeraro portretas (1890, aut. A. Ž. Gro)
**Fransua Žeraras** (pranc. *François Gérard*, 1770–1837 m.) – Prancūzijos klasicizmo dailininkas.

Biografija
----------

Fransua Paskalis Simonas Žeraras (piln. *François-Pascal-Simon Gérard*) gimė 1770 m. gegužės 4 d. Romoje. Jo tėvas buvo prancūzas, motina − italė. F. Žeraras augo Romoje ir būdamas 12 metų su šeima persikėlė į Paryžių, kur mokėsi pas skulptorių Ogiusteną Pažu (*Augustin Pajou*). Būdamas 16-os metų įstojo mokytis pas pirmaujantį to meto dailininką Ž. L. Davidą. 1791 m. Ž. L. Davidas jį pasirinko asistentu. Po tėvų mirties 1793 m. Fransua Žeraras dirbo knygų iliustravimo srityje padedamas miniatiūristo *Jean-Baptiste Isabey*, kuris 1796 m. užsakė jam savo ir dukters portretą, kuriuo F. Žeraras išgarsėjo. 1798 m. paveikslas „Kupidonas ir Psichė" užtvirtino F. Žeraro autoritetą tarp to meto dailės užsakovų. Dailininkas patraukė Napoleono I dvaro dėmesį, konkuravo su Ž. L. Davidu dėl portretų užsakymų. Tapyboje F. Žeraras imitavo Ž. L. Davido klasicistinį stilių papildydamas paveikslus svajingumo nuotaika. Dailininkas sėkmingai pergyveno visus Prancūzijos revoliucijos perversmus. Po restauracijos karalius Liudvikas XVIII 1819 m. jam suteikė barono titulą. Vėliau jį rėmė Karolis X, kurio valdymo metu dailininkui buvo suteikta galimybė dekoruoti Paryžiaus Panteoną. Fransua Žeraras mirė 1837 m. sausio 11 d. Paryžiuje.

Darbų galerija
--------------

* „Kupidonas ir Psichė" (1798, Luvras)
* „Marija Leticija Ramolino" (1802, privatus rinkinys)
* „Napoleonas Bonapartas, pirmasis konsulas" (1803, Kondė muziejus, Šantiji)
* „Austerlico mūšis" (1810, Versalio rūmai)

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: François Gérard** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Encyclopaedia Britannica
* J. Paul Petty muziejus
| **Cedrus deodara** |
| --- |
| Himalajinis kedras (*Cedrus deodara*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Pušūnai  *( Pinophyta)* |
| Klasė: | Pušainiai  *( Pinopsida)* |
| Šeima: | Pušiniai  *( Pinaceae)* |
| Gentis: | Kedras  *( Cedrus)* |
| Rūšis: | Himalajinis kedras  *( Cedrus deodara)* |

 |

**Himalajinis kedras** (*Cedrus deodara*) – pušinių šeimai (*Pinaceae*) priklausanti spygliuočių medžių rūšis. Paplitusi vakarų Himalajuose (nuo rytų Afganistano iki pietų Tibeto, vakarų Nepalo).

Tai visžalis, spygliuotis medis, kurio aukštis siekia 40-50 m (kartais iki 60 m), kamieno skersmuo iki 3 m. Medžio laja kūgiška, su horizontaliomis šakomis bei žemyn nusvirusiomis šakelėmis. Spygliai 2,5-5 cm ilgio, apie 1 mm storio, susitelkę po 20-30 ant šakelės. Moteriški kankorėžiai 7-13 cm ilgio, 5-9 cm pločio, vyriški – siauri, 4-6 cm ilgio, žiedadulkes skleidžia rudenį. Sėklos subręsta per 12 mėnesių.

Himalajinis kedras auga drėgnuose kalnų šlaituose, 1500-3200 m aukštyje.

Medis sanskrito kalba vadinamas *devadāru* ir reiškia „dievų medis". Įvairių regiono tautų mitologijose tai šventas medis, dievų buveinė. Himalajinis kedras plačiai auginamas kaip dekoratyvinis medis, atsparus šalčiams iki -25 °C. Mediena plačiai naudojama namų (tarp jų Kašmyro plaukiojančių namų), tiltų, kitų statinių statybai. Ajurvedoje šio kedro mediena naudojama smilkalų gamybai, syvai – eteriniams aliejams. Šis aliejus turi antibakterinių, priešgrybelinių savybių, naudojamas aromaterapijai, odos, virškinimo ligų gydimui ir kt.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2010-11-25 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑   Archyvuota kopija 2011-06-18 iš Wayback Machine projekto.

* Spygliai
* Moteriškas kankorėžis
* Himalajinių kedrų miškas. Himačal Pradešas, Indija


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Himalajinis kedras** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Trakų herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 1996-01-23* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Trakų herbas** – Trakų heraldinis simbolis.

Aprašas
-------

Raudoname skydo lauke juodaplaukė bekaklė Jono Krikštytojo galva, veidas kūno spalvos.

Istorija
--------

Spėjamas miesto herbas (XVI a. vid. *Stemmata Polonica* herbynas, Paryžiaus arsenalo biblioteka).
Iki šiol nepavyko nustatyti, kada senoji Lietuvos sostinė gavo savivaldos teises, nes neišliko pirmoji privilegija ar jos nuorašai. Žinoma tik, kad 1441 m. kovo 27 d. Lietuvos didysis kunigaikštis Kazimieras Trakų karaimams suteikė Magdeburgo teises. Trakų miestiečiai krikščionys tokiomis teisėmis jau naudojosi. Manoma, kad šias teisęs jau buvo suteikęs Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas, tik nesutariama kada tai galėjo įvykti. Vieni šaltiniai teigia, kat tai galėjo būti XIV a. pab. kiti nurodo 1409 m.

Jei ir pavyktų rasti Trakų miesto privilegijas, duomenų apie miesto herbą jose nerastume. Tuomet šis miesto atributas nebūdavo fiksuojamas.

Vienintelis šiuo metu Trakų herbo ikonografijos šaltinis - senieji miesto antspaudai. Juose vaizduojama veidu į žiūrovą atsukta šv. Jono Krikštytojo galva. Tai labai retas simbolis Lietuvos miestų herbuose, iki XVI a. antrosios pusės tokį simbolį turėjo tik Trakai, todėl manoma, jog būtent toks herbas buvo pavaizduotas Vilniaus kapitulos XVI a. sudarytame herbyne (dabar saugomas Paryžiaus arsenalo bibliotekoje). Šiame herbyne, tarp miestų simbolių yra raudoname skyde pavaizduota šv. Jono Krikštytojo[reikalingas šaltinis] galva. Deja, prie herbo nerasta duomenų kuriam miestui herbas priklauso.

Manoma, kad tokio herbo pasirinkimą lėmė Lietuvos krikštas, paskatinęs religinę simboliką vartoti visuomeniniame gyvenime. Nuo XVIII a. pradžios miesto magistrato antspauduose šventojo galva imta vaizduota profiliu. Toks miesto herbas išliko iki 1831 m. sukilimo. 1845 m. Rusijos imperijos valdžia suteikė Trakų apskričiai naują herbą, kuriame vaizduoti pilies vartai su kardais. Iki XX a. vidurio toks herbas buvo ir miesto herbu.

Atkuriant istorinį miesto herbą, remtasi išlikusiais seniausiais miesto antspaudais, o spalvoms nustatyti – Paryžiaus arsenalo bibliotekoje saugomų herbynų ir Lietuvos herbų spalvinimo tradicijomis. Istorinį Trakų miesto herbą 1996 m. sausio 23 d. patvirtino Lietuvos Prezidentas.
Franz Klein, 1985 m.
**Franz Klein** (liet. *Francas Kleinas*; 1929 m. rugsėjo 8 d. Zygene, Vokietija – 2004 m. gegužės 27 d. Miunchene, Bavarija) – vokiečių teisininkas, teisėjas, teisėtyrininkas mokestininkas, Vokietijos Federalinio Finansų Teismo (BFH) pirmininkas.

Biografija
----------

1953 m. baigė teisę, išlaikė I valstybinį teisės egzaminą. 1954 m. apgynė disertaciją, teisės mokslų daktaras. 1958 m. išlaikė II valstybinį teisės egzaminą.

Nuo 1960 m. Vokietijos finansų ministerijos tarnautojas, referentas, mokesčių reformos grupės vadovas, nuo 1971 m. ministerinis direktorius, Finansų darbo grupės Rheinland-Pfalz žemės atstovybės (Bonoje) vadovas, nuo jos 1981 m. viršininkas, nuo 1983 m. balandžio 1 d. Bundesfinanzhof teisėjas. Visuomenėje kėlė gyventojų pajamų mokesčio supaprastinimo idėjas (dėl mokesčio sudėtingumo bei „ribinio konstitucingumo"). Greta buvo įgaliotasis Tryro bei Pasau universitetų dėstytojas. Paskelbė daugybę mokslinių straipsnių, *Abgabenordnung* įstatymo komentaro pagrindimo autorius.

Šaltiniai
---------

* 

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Franz Klein** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* BFH informacija Archyvuota kopija 2007-02-21 iš Wayback Machine projekto.
**Hindustaniečiai**, ***hindustaniai*** – sąvoka, kuria kartais nusakomi Indijos gyventojai, kaip gimtąją vartojantys hindustani (hindi bei urdu) kalbos atmainas. Jų arealas aprėpia daugiausia Indo–Gangos žemumą (Utar Pradešas, Madhja Pradešas, Delis, dalis Radžastano, Biharo, Harjanos, Utarakhando, Džharkhando); tai gausiausia etnolingvistinė indų grupė (sudaro 30–40 % Indijos gyventojų). Hindustaniečiai nesudaro jokios tautos, neturi bendros savimonės ir savivardžio. Ši sąvoka XX a. pr. retsykiais naudota Britų Indijos valdininkų, taip pat sutinkama tarybinėje antropologinėje literatūroje. Hindustaniečiai vartoja įvairias rytų ir vakarų hindi tarmes, kurios kartais išskiriamos kaip atskiros kalbos. Dauguma tikinčiųjų – hinduistai (daugiausia vaišnavai), yra didelė musulmonų dalis.

Kai kurios didesnės hindustaniečių tautos arba jiems artimos grupės: maithiliai, avadhiai, bhodžpurai, radžasthaniečiai, čhatisgarhai ir kt.

Verčiasi ariamąja žemdirbyste (kviečiai, soros, miežiai, ankštiniai, pietuose – ryžiai, garstyčios, svėrės, sezamas, cukranendrės, medvilnė), augina gyvulius, dirba pramonės, paslaugų srityse. Amatai – kilimų, medvilninių audinių, muslino audimas, puodininkystė, kalyba.

Būstas kaimuose paprastai statomas iš molio, dengiamas šiaudais arba lapais. Apranga indiška – vyrai dėvi marškinius, dhočius arba siauras kelnes, priekyje užsegamus kaftanus, nešioja turbanus arba baltas kepuraites, moterys – sarius, koftas.

Kaimiškose vietovėse išlikęs susiskirstymas kastomis. Paplitusi klasikinė hindustani muzika, labai gausus žodinės kultūros paveldas, šokiai.

Hindustaniečiai gyvena Indijos kultūros lopšyje – Arjavartoje. Šiame regione II–I tūkstm. pr. m. e. gyvavo vedų civilizacija, sukurtos vedos, puranos, „Mahabharata", „Ramajana". Iškilo daugelis senųjų Indijos miestų – Hastinapura (Delis), Varanasis, Pataliputra (Patna). Šis kraštas buvo Maurijų, Guptų imperijų šerdis. Rytiniame areale kilo budizmas. Nuo XIII a. kraštą užėmė musulmonai, gyventojai patyrė stiprią persų-arabų kultūrų įtaką.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algimantas Prazauskas. *hindustaniečiai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005
2. ↑  *Хиндустанцы*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
Banko buveinė
**Lietuvos valstybinis komercinis bankas** – Lietuvos komercinis bankas, veikęs 1992–1998 m. Steigėjas – Lietuvos Respublikos Vyriausybė.

Istorija
--------

Bankas įsteigtas 1992 m. reorganizavus Lietuvos banko komercinę dalį ir perėmus Lietuvos banko Akmenės, Alytaus, Anykščių, Birštono, Druskininkų, Centrinį, Ignalinos, Jonavos, Kauno, Klaipėdos, Kėdainių, Kretingos, Marijampolės, Mažeikių, Palangos, Panevėžio, Plungės, Rokiškio, Šiaulių, Šilutės, Švenčionių, Tauragės, Telšių, Ukmergės, Utenos, Vilkaviškio ir Žirmūnų skyrius.

1993 m. prijungtas Lietuvos valstybinis komercinis bankas „Vytis". 1994 m. veikė 29 skyriai. 1994–1996 m. buvo pertvarkyta banko vidinė struktūra, taip pat atsirado naujų skyrių.

1998 m. bankas buvo likviduotas, o jo turtas atiteko Lietuvos taupomajam, Turto ir Lietuvos bankams.

Vadovai
-------

* Algimantas Barusevičius – 1992–1993 m. 1993–1996 m.
* Virginijus Rimkūnas – 1993 m.
* Gintautas Čiapas – 1996–1997 m.
* Raimundas Spruntulis – 1998 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Dėl Lietuvos valstybinio komercinio banko įsteigimo
2. ↑  Lietuvos valstybės naujasis archyvas. – F. 106, ap. 1
3. ↑  07 02 Verslo žinios[neveikianti nuoroda]
4. ↑  05 01 Verslo žinios[neveikianti nuoroda]
Franco fon Lenbacho autoportretas, apie 1879 m.
**Francas fon Lenbachas** (vok. *Franz von Lenbach*, 1836−1904 m.) – XIX a. pb. Vokietijos tapytojas, portretistas.

Biografija
----------

Francas Lenbachas gimė 1836 m. gruodžio 13 d. Šrobenhauzene Bavarijoje. Akmendirbio sūnus. Jis mokėsi Landshuto technikos kolegijoje ir po 1851 m. pradėjo dirbti skulptoriaus A. Zikingerio (*Anselm Sickinger*) skulptūros studijoje. Per brolį jis sutiko tapytoją J. B. Hofnerį, kuris supažindino F. Lenbachą su piešimu ir tapyba. 1852−53 m. F. Lenbachas mokėsi Augsburgo politechnikoje, porą mėnesių dirbo tapytojo A. Graflės studijoje ir 1854 m. įstojo mokytis į Miuncheno dailės akademiją. 1857 m. jis tapo garsaus tuo metu istorinio žanro tapytojo Karlo Teodoro fon Piloti mokiniu. Kitais metais jis su mokytoju ir kitais tapytojais keliavo į Romą. Iš Italijos jis parsivežė grupę eskizų ir piešinių, kuriuos naudojo paveikslams kurti (pvz. „Tito arka"). Jo ankstyvieji darbai buvo paveikti mokytojo K. fon Piloti stiliaus.

1860 m. F. Lenbachas pradėjo mokyti Veimaro dailės mokykloje ir kopijavo senųjų meistrų paveikslus daugiausiai rėmėjo, grafo Adolfo Frydricho fon Grafo Šlako užsakymais. Tuo tikslu jis lankėsi Italijoje, Ispanijoje, Vienoje ir Berlyne. 1868 m. viešėjo Tanžere, nutapė paskutinį savo peizažą „Alhambra. Grenada". Po 1868 m. F. Lenbachas atsidėjo išskirtinai portretiniam žanrui, apsigyveno Miunchene. Jis tapo tarptautiniu mastu garsiu portretistu. Jo kūrybinis stilius buvo artimas praeities meistrų, ypač venecijiečių, tapybos stiliui su sodriomis spalvomis ir *chiaroscuro* naudojimu. Toks stilius įtiko to meto pasiturintiems užsakovams. Jis nutapė daugelio to meto žymių ir įtakingų veikėjų portretų, tarp kurių: Vilhelmo I, R. Vagnerio, F. Listo, H. Helmholco ir O. fon Bismarko. Vien pastarojo portretų F. fon Lenbachas nutapė apie 80 vnt. Tarp jo draugų buvo tapytojas Hansas Makartas, rašytojas Paulius Heizė, kompozitorius Richardas Vagneris ir kiti. Jis buvo du kartus vedęs: Magdaleną, grafienę Moltkę, ir Lolo fon Hornštein.

1882 m. F. Lenbachui suteiktas bajorystės rangas. Jis laimėjo Didįjį prizą už tapybą 1900 m. Paryžiuje. Francas fon Lenbachas mirė 1904 m. gegužės 6 d. Miunchene. Jo name Miunchene įsteigtas muziejus.

Darbų galerija
--------------

* „Alhambra. Grenada", 1868 m.
* „Senatoriaus Džovanio Morelio portretas", 1886 m.
* „Otas fon Bismarkas su kirasyro uniforma", 1890 m.
* „Duktės Marion Lenbach portretas", 1901 m.

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Franz von Lenbach** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Peggy Guggenheim muziejaus informacija Archyvuota kopija 2017-09-21 iš Wayback Machine projekto.
* Encyclopaedia Britannica
* Lenbacho namo muziejaus informacija Archyvuota kopija 2017-09-17 iš Wayback Machine projekto.