recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  Banjorai |
| --- |
| Gyventojų skaičius | ~700 000 |
| Populiacija šalyse | Uganda Uganda:~630 000
 Kongo DR:~70 000 |
| Kalba (-os) | njorų |
| Religijos | protestantai, dalis - katalikai |
| Giminingos etninės grupės | kiti bantai |

**Banjorai** arba **njorai** (*Nyoro*, taip pat *Banyoro*, kartais – *Bunyoro* ar *Kitara*) – etninė bantų grupė, gyvenanti vakarų centrinėje Ugandoje. Dalis (~70 000) gyvena Kongo Demokratinėje Respublikoje (buv. Zaire).

Tradicinė ekonomika buvo susieta su dramblių, liūtų, leopardų, krokodilų medžiokle. Dabar užsiima žemės ūkiu – augina paprastus ir tikruosius bananus, soras, sorgus, manijokus, dioskorėjas (jamsus), medvilnę, tabaką ir kavamedžius. Amatai: kalvystė, puodininkystė, demblių pynimas.

Paplitę apvalūs namai. XX a. pab. buvo išlikęs patriarchatas. Turėjo paprotį skustis galvą ir išsimušti 6 priekinius dantis.

Ikikolonijiniais laikais njorai buvo sudarę vieną galingiausių šios Afrikos dalies valstybių – Bunjoro karalystę.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Banjorai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002
**Rolandas Matulis**| Asmeniniai duomenys |
| --- |
| Gimimo data | 1973 m. spalio 4 d. (47 metai) |
| Gimimo vieta | Pasvalys, Lietuva |
| Ūgis | 2,00 m |
| Klubas |
| Dabar žaidžia |  |
| **Pozicija** | Sunkusis kraštasCentro puolėjas |
| Profesionalūs klubai |
| 1994-20132002 | Vilniaus „Sakalai"Kauno „Žalgiris" (skol.) |  |
|  |

**Rolandas Matulis** (g. 1973 m. spalio 4 d. Pasvalyje) – Lietuvos krepšininkas. Jis žaidė sunkiojo krašto ir vidurio puolėjų pozicijose.

Visą savo karjerą praleido Vilniaus „Sakalų" komandoje, buvo vienas jos lyderių.

2002 m. sezone buvo paskolintas Kauno „Žalgiriui" – LKL rinkdavo po 10,3 taškų, atkovodavo po 6 kamuolius.

Baigęs profesionalo karjerą žaidė mėgėjų komandose – Vilniaus „Pazintysxxx.com" (2013–2014 m.), Ignalinos „Ignalina" (2014–2015 m.), Kazlų Rūdos „Regusa" (2016–2017 m.).

Pasiekimai
----------

* 1999 m. LKL bronzos medalio laimėtojas
* 2002 m. LKL vicečempionas

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Sakalų" legendos: „Patys spręsdavome, kuriuos žaidėjus parduoti", basketnews.lt
2. ↑  Rolandas Matulis, basketnews.lt
|  |
| --- |
|  |
| Kolonų „Knido Afroditė", romėniška kopija, restauruota |
| Vatikano muziejai |

|  |
| --- |
|  |
| Ludovisi „Knido Afroditė", romėniška kopija, restauruota |
| Nacionalinis Romos muziejus |

**Knido Afroditė** – neišlikusi antikinė skulptūra, sukurta Praksitelio. Žinoma iš kopijų.

Apie skulptūrą
--------------

Skulptūra buvo sukurta apie 360-330 m. pr. m. e. Tikima, kad jos modeliu buvo Praksitelio meilužė Frynė. „Knido Afroditė" yra pirmoji istorijoje žinoma monumentali nuogos moters statula, kurią galima apžiūrėti iš visų pusių. Plinijus Vyresnysis ją laikė geriausia Praksitelio statula ir geriausia pasaulyje. Ji stovėjo Knido (Mažoji Azija) mieste ir greitai tapo garsia tarp viduržemio jūros tautų, piligrimavimo ir garbinimo vieta. Vėliau statula buvo perkelta į Konstantinopolį ir minima Lauso rūmuose. Statula pražuvo 476 m. Konstantinopolio gaisre.

Statula vaizdavo senovės graikų meilės deivę Afroditę. Statulos atvaizdas žinomas iš senovės Graikijos monetų. Afroditė dešine ranka buvo prisidengusi bikinio sritį. Stovinti ant dešinės kojos, o kairioji buvo atpalaiduota. Afroditės žvilgsnis nukreiptas jai į kairę. Įvairios vėlesnės kopijos, sukurtos pagal „Knido Afroditę", daugiausia romėniškos, vadinamos „Kukliąja Venera" (*Venus pudica*). Nauja variacija buvo įvesta skulptūroje, kai Venera dešine ranka prisidengusi krūtis, o kairiąja − bikinio sritį. Garsiausiais tokio vaizdavimo pavyzdžiais yra „Medičių Venera" ir „Kapitolijaus Venera".

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Knido Afroditė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* britannica.com
* penelope.uchicago.edu
* www.wga.hu

Išnašos
-------

1. ↑  Christine Mitchell Havelock. „The Aphrodite of Knidos and Her Successors: A Historical Review of the Female Nude in Greek Art." University of Michigan Press, − 1995. p. 9
2. ↑  Nacionalinės Vašingtono meno galerijos informacija Archyvuota kopija 2012-10-14 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Christine Mitchell Havelock. „The Aphrodite of Knidos and Her Successors: A Historical Review of the Female Nude in Greek Art." University of Michigan Press, − 1995. p. 10
*Kitos reikšmės – Banketas (reikšmės).*
Schemoje – banketo padėtis gynybinėje sienoje

Banketai su patogiu priėjimu ir nišomis šaudmenims Kauno fortuose:
* Romainiuose
* Domeikavoje

**Banketas** (pranc. *banquette* 'suolas') – supiltas atskiras pylimas ar kitaip įrengta pakopa vidinėje aukšto brustvero pusėje, skirta šauliams patogiai įsitaisyti priešo apšaudymui. Tai fortifikacinio statinio gynybinės sienos vidinėje pusėje žemiau, paprastai neviršijant žmogaus ūgio, įrengtas (supiltas iš grunto, išbetonuotas ir pan.) paaukštinimas patogiam įgulos išsidėstymui ir judėjimui sienos priedangoje. Banketas – svarbi gynybai pylimo ar tvirtovės sienos dalis. Iš šios padėties šauliams patogu apžvelgti kontreskarpą ir priešo pozicijas. 

Priklausomai nuo įtvirtinto statinio konstrukcijos ir paskirties banketai gali būti įrengti ir žemesniame lygyje lygiagrečiai esantiems. Jų plotis gali būti apie 1 m ar daugiau. Šalia išdėstomi lengvieji pabūklai, įrengiamos kitos ugnies pozicijos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Banketo samprata Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto.

Literatūra
----------

* Linas Girlevičius. Vilniaus bastioniniai įtvirtinimai XVII-XVIII amžiuje. Lietuvos

istorijos studijos. Mokslo darbai. Vilnius, 2007. ISSN 
1392-0448
**Bankininkystės sektorius Vokietijoje** yra mažiau išvystytas nei JAV ar Jungtinės Karalystės, nes jose finansų rinkos yra pagrįstos anglosaksiškąja sistema. Vakarų Europoje – Vokietijoje, Prancūzijoje bei Japonijoje visas reikalingas funkcijas atlieka bankai. Pastarosioms šalims būdinga bankinė sistema. Vokietijoje bankai užsiima finansų maklerio ir draudimo įmonių veikla bei teikia investicinių fondų valdymo paslaugas. Jie taip pat aprūpina įmones finansiniais ištekliais, tarpininkauja rinkoje atliekant operacijas ir dalyvauja stambiais akcininkais įmonių veikloje, o anglosaksiška sistema paremta atvira finansinių priemonių apyvarta ir rinka, per kurią pritraukiama didesnė dalis finansavimo. Pastaroji sistema likvidesnė, skaidresnė ir labiau išvystyta nei žemyninė, kuri yra pagrįsta bankais. Kadangi JAV ir JK paplitusi anglosaksiškoji sistema, tai joje į vertybinius popierius investuoja paskiros investicinių fondų valdymo bendrovės, draudimo bendrovės bei privataus kapitalo bendrovės. Vokietijos bankininkystės pramonės turto ir grynos vertės santykio (finansinio sverto) vidurkis 2008 m. siekė 52 prieš 1, o trumpalaikių įsipareigojimų suma sudarė 60 % Vokietijos bendro vidaus produkto arba 167 % valstybės skolos.

Didžiausi bankai
----------------

Didžiausi bankai Vokietijoje, pagal žurnalo *Die Bank* duomenis:

| Vieta | Pavadinimas | Balansinė vertė 2004 m. mln. EUR | Balansinė vertė 2003 m. mln. EUR | Balansinė vertė 2002 m. mln. EUR | Balansinė vertė 2001 m. mln. EUR | Darbuotojų sk. 2004 m. |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | Deutsche Bank AG, Frankfurt am Main | 840.068 | 803.614 | 758.355 | 918.222 | 69.417 |
| 2. | Dresdner Bank AG, Frankfurt am Main | 523.990 | 477.029 | 413.445 | 506.683 | 30.154 |
| 3. | HypoVereinsbank, München | 467.408 | 479.455 | 691.157 | 728.170 | 57.806 |
| 4. | Commerzbank AG, Frankfurt am Main | 424.877 | 381.585 | 422.134 | 501.312 | 32.820 |
| 5. | DZ Bank AG, Frankfurt am Main | 356.234 | 331.723 | 338.255 | 364.645 | 23.307 |
| 6. | Landesbank Baden-Württemberg, Štutgartas | 339.808 | 323.300 | 321.800 | 296.400 | 12.184 |
| 7. | Bayerische Landesbank Girozentrale, Miunchenas | 333.102 | 313.431 | 341.297 | 325.826 | 8.940 |
| 7. | KfW Bankengruppe, Frankfurt am Main | 303.799 | 313.894 | 222.639 | 244.448 | 3.574 |
| 9. | WestLB AG, Diuseldorfas | 253.793 | 256.244 | 265.601 | 264.049 | 7.154 |
| 10. | Eurohypo AG, Frankfurt am Main | 226.928 | 227.220 | 214.976 | 236.743 | 2.728 |

Vokietijos Bundesbankas
-----------------------

*Pagrindinis straipsnis – Vokietijos Bundesbankas*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gitanas Kancerevyčius. Finansai ir investicijos. 2009 m.
2. ↑  The New York Times - The World's Banks Could Prove Too Big to Fail.
3. ↑  100 didžiausių bankų


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RBankininkystė pagal šalis |
| --- |
|  |
| 
JAV · JK · Kinija · Lietuva · Prancūzija · Vokietija · Šveicarija
 |

 |
| Vakarų Viruma*Lääne-Virumaa* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Estijos vėliava Estija |
| **Administracinis centras** | Rakverė |
| **Savivadybės** | 15 |
| **Vadovas** | Einar Vallbaum |
|  |
| **Gyventojų** (2021 m.) | 58 709 |
| **Plotas** | 3 696 km² |
| **Tankumas** (2021 m.) | 16 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | EE-59 |
|  |
| **Tinklalapis** | www.l - virumv.ee |
|  **Vikiteka** | Vakarų VirumaVikiteka |

**Vakarų Viru apskritis** arba **Lenė Viruma** (est. *Lääne-Virumaa*) – viena iš 15 Estijos apskričių, esanti šalies šiaurėje. Išsidėsčiusi šalies šiaurės rytuose, tarp Rytų Viru, Jegevos, Jarvos ir Harju apskričių. Administracinis centras – Rakverė.

Geografija
----------

Šiaurinė apskrities dalis išsidėsčiusi žemumoje, kuri Baltijos glintu leidžiasi į Suomijos įlanką. Likusi dalis yra Pandiverės aukštumoje. Apskričiai priklauso įlankoje esančios nedidelės *Uhtju* ir *Vaindloo* salelės. Vakarų Viru garsėja klinčių telkiniais. Gausu miškų, pelkių, ežerų, upių (svarbiausios *Kunda, Valgejõgi*). Čia įkurtas pirmasis Estijoje *Lahemaa* nacionalinis parkas.

Ekonomika
---------

Svarbiausia ūkio šaka – klinčių gavyba. Taip pat vystoma žvejyba, miškininkystė, žemės ūkis. Alkoholinių gėrimų pramonė (net 3/4 šalies spirito gamybos).

Gyventojai
----------

Dauguma gyventojų susitelkę centrinėje apskrities dalyje. Didesnė gyventojų dalis estai, tačiau nemažai rusų.

Miestai:

* Rakverė,
* Kunda,
* Tapa,
* Tamsalu.

Administracinis skirstymas
--------------------------

**Miestų savivaldybės**:

* Kunda
* Rakverė

**Kaimų savivaldybės (valsčiai):**

* Haljalos valsčius
* Kadrinos valsčius
* Laekverė
* Rakė
* Rakverės valsčius
* Riagaverė
* Semeru
* Tamsalu
* Tapos valsčius
* Vihula
* Vinio valsčius
* Viru Nigulos valsčius
* Veike Marjos valsčius

* 
* 
* 
* 
* 
*

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė

1. ↑  ESTONIA: Counties, Cities and Towns, *citypopulation.de*


|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • REstijos apskritys |
| --- |
|  |
| 
Harju · Hyju · Jerva · Jegeva · Lenė · Pernu · Pelva · Rapla · Rytų Viru · Sarė · Tartu · Vakarų Viru · Valga · Viljandis · Veru | Estija |

 |
Helsinkio universiteto biblioteka
**Helsinkio universiteto biblioteka** (suom. *Helsingin Yliopiston Kirjasto*) – Suomijos nacionalinė biblioteka, didžiausia Suomijos biblioteka.

Istorija
--------

Helsinkio universiteto biblioteka įkurta 1640 m. kartu su Karališkąja Turku akademija (dab. Helsinkio universitetas). 1827 m. biblioteka, turėjusi apie 40 000 tomų, sudegė per Turku miesto gaisrą, išliko apie 800 tomų. 1828 m. kartu su akademija perkelta į Helsinkį.

Fondai
------

Helsinkio universiteto biblioteka turi 2,8 mln. t. knygų, periodinių leidinių, žemėlapių, rankraščių, papirusų, muzikos spaudinių, plakatų, 601 800 mikrofilmų (2004 m.)

Bibliotekoje saugoma 1905–1918 m. išleistų lietuviškų knygų, taip pat yra Vilniaus universiteto bibliotekos knygų, perduotų 1832 m. uždarius Vilniaus universitetą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Helsinkio universiteto biblioteka*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 466 psl.



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Helsinkio universiteto biblioteka** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Koordinatės: 60°10′15.53″ š. pl. 24°57′2.84″ r. ilg.﻿ / ﻿60.1709806°š. pl. 24.9507889°r. ilg.﻿ / 60.1709806; 24.9507889
Koordinatės: 55°54′04″š. pl. 24°24′51″r. ilg.﻿ / ﻿55.90121°š. pl. 24.41411°r. ilg.﻿ / 55.90121; 24.41411

Vanduo tvenkinyje smarkiai nusekęs (2014 m. lapkritis)
Maudynių mėgėjai įsirengę tiltelį
Akmenį žymi betoninis stulpas
**Banionių akmuo** – valstybės saugomas gamtos paminklas, esantis Panevėžio rajone, Paįstrio seniūnijoje, Kliuokmaniškio kaime. Masyvus riedulys stūkso paribyje su Pasvalio rajonu, už 1 km į pietus nuo Vilkiškių, supamas atvirų dirbamų laukų, paniręs nedideliame tvenkinyje. Pasiekiamas iš kelio  **3112**  Pumpėnai–Krikliniai–Smilgiai , pasukus į Liepų gatvę Vilkiškiuose, toliau – žvyrkeliu.

Prie akmens veda 350 m naujai supilto privažiavimo kelio atšaka. Aplinka prie akmens sutvarkyta, pašalinti augę krūmokšniai. Yra pastatytas naujas betoninis paminklą ženklinantis stulpas. Priešingame krante išsaugotas senas medinis kryžius. Įrengtu tilteliu nueinama iki akmens. Krante yra pakyla, manoma, pastatyta mėgėjų nuo jos šokinėti į vandenį.

Lietuvos Respublikos Aplinkos ministerijos paskelbtas saugomu 1999 m. lapkričio 3 d. įsakymu Nr. 345.

Istorija
--------

1979 m. vasarą Vidurio Lietuvos šiaurinėje dalyje ledyninėse nuogulose slūgsojusį didžiulį riedulį aptiko dr. Bronius Karmaza, kuris ten darė areogeologinę nuotrauką. Akmuo gulėjo giliai žemėje. Ši teritorija tuo metu priklausė Pasvalio rajono Kriklinių apylinkei, Banionių kaimui, netoli Svalios ištakų. 1977 m. jį bandė iškelti iš dirbamų laukų Panevėžio melioracijos statybos montavimo valdybos melioratoriai.

Duomenys
--------

Akmens ilgis siekia 6,5–7 m, plotis – 5,5–6 m, jis aukštesnis negu 3 m. Tikslus aukštis nenustatytas, nes akmuo ne visas atkastas. Slūgso duobėje, kurioje susirenka vanduo, iki pusės apsemiantis šį akmenį. Aplink akmenį driekiasi nenuotakios priesmėlingos lygumos vietovaizdis (Mūšos-Nemunėlio moreninė lyguma).

Nuorodos
--------

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras Archyvuota kopija 2021-01-26 iš Wayback Machine projekto.
* Akmenys – gamtos paminklai Archyvuota kopija 2010-01-12 iš Wayback Machine projekto.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RPanevėžio rajono savivaldybės saugomos teritorijos |
| --- |
|  |
| Regioniniai parkai | 
Krekenavos regioninis parkas |
|  |
| Valstybiniai draustiniai | 
Juostos hidrografinis • Naudvario botaninis • Viržonių botaninis • Žaliosios girios botaninis-zoologinis |
|  |
| Savivaldybės draustiniai | 
Sanžilės kraštovaizdžio |
|  |
| Biosferos poligonai | 
Taujėnų-Užulėnio miškų • Žaliosios girios |
|  |
| Gamtos paminklai | 
Akmuo Rapolas • Banionių akmuo |
|  |
| Valstybiniai gamtos paveldo objektai | 
~~Akmenys Mukolas ir Mukoliukas~~ • Akmuo Velnio pėda • Bučių ąžuolas • Užkalnių akmuo • Daniliškio liepų alėja • Barklainių Didysis akmuo • Kalnelio daugiakamienė pušis • Naujamiesčio akmuo • Naujamiesčio ąžuolas • Nauradų akmuo • Pakuodžiupių kadagys • Pažibų liepų alėja • Svirnupio vinkšna • Švenčiuliškių pušis • Vilktupio šaltinis |

 |
| Vakarų Sajanas |
| --- |
| Ergakio kalnagūbris, Vakarų SajanasErgakio kalnagūbris, Vakarų Sajanas |
| **Žemynas** | Azija |
| **Šalys** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Aukščiausias taškas** | Kyzyl Taiga, 3121 m |
| **Uolienos** | skalūnai, kvarcitas, klintis |
| **Kalnodara** | alpinė |
| **Iškasenos** | geležies, vario, kobalto rūdos, nikelis, chromas, švinas ir kt. |

**Vakarų Sajanas** (rus. *Западный Саян*) – kalnų sistema Rusijoje, Pietų Sibire, Krasnojarsko krašte ir Tuvoje; Sajanų kalnų dalis. Nusitęsęs 600 km šiaurės rytų kryptimi, nuo Mažojo Abakano aukštupio iki susidūrimo su Rytų Sajanu ties Udos aukštupiu. Šiaurėje ribojasi su Minusinsko, pietuose – su Tuvos dubuma.

Kalnai sudaryti iš skalūnų, kvarcitų, klinčių. Įdubose – nuosėdinės uolienos. Geležies, vario, kobalto rūdų, nikelio, chromo, švino, cinko, molibdeno, asbesto telkiniai.

Vakarų Sajano vakariniai daliai būdingi siauri aštriaviršūniai kalnagūbriai, suskaidyti upių slėnių. Dauguma kalnagūbrių priklauso vidutinkalniams. Aukštikalnių reljefas būdingas Sajano kalnagūbriui, Kyzyl Taigos masyvui (aukštis 3121 m – aukščiausia Vakarų Sajano vieta), Ergaki kalnagūbriui. Pietuose charakteringos tarpukalnių dubumos (Usos ir Turano-Ujuko).

Klimatas ryškiai kontinentinis, su būdinga ilga ir šalta žiema bei trumpa vėsia vasara. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra (1000–1400 m aukštyje) nuo -20 °C iki -25 °C, dubumose iki -30 °C. Vidutinė liepos temperatūra 10-12 °C, dubumose iki 20 °C. Kritulių kiekis priklauso nuo šlaitų padėties: šiauriniuose šlaituose 400–1200 mm per metus, pietiniuose šlaituose ir dubumose – iki 400 mm.

Upės priklauso Jenisėjaus baseinui: Abakanas, Kantegiras, Alašas, Usas, Ujukas.

Kalnų pašlaitėse vyrauja tamsioji taiga (sibirinės pušys, kėniai, eglės), 1500–1800 m aukštyje – kedrų ir maumedžių retmiškiai. Pietiniai Vakarų Sajano šlaitai padengti kalnų miškastepe. Aukštikalnėms būdingos kalnų tundros, subalpinės ir alpinės pievos, akmenynai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 156–157
Vakarų Saharos vėliava
**Vakarų Sacharos vėliava** buvo įteisinta 1976 metų vasario 27 dieną. Ši vėliava yra naudojama Polisario fronto, kovojančio už šios teritorijos nepriklausomybę nuo Maroko, bei Sahravio Arabų Demokratinės Respublikos (nepripažinta šio teritorinio vieneto vyriausybė).

Šios vėliavos dizainas yra analogiškas daugelio arabų šalių naudojamam spalviniam koloritui bei išdėstymui. Šią vėliavą sudaro keturspalvė: horizontalios spalvos – juoda, balta, žalia, bei kairėje vėliavos pusėje esantis raudonos spalvos lygiašonis trikampis. Baltame vėliavos fone yra pavaizduotas raudonas pusmėnulis ir penkiakampė žvaigždė – islamo simbolis. Šios vėliavos spalvos yra interpretuojamos dvejopai. Pirma jos siejamos su tradiciniu pan – arabiškuoju simbolizmu, tačiau tarp vietinių šios teritorijos gyventojų bei pasipriešinimo kovotojų yra pateikiama visiškai kita interpretacija. Juoda simbolizuoja kelis dešimtmečius trunkančia Maroko okupaciją; balta – viltį, kad kada nors bus pasiekta taika; žalia – viltis, kad vieną dieną pavyks Sacharos dykumą paversti žaliuojančiu kraštu; bei raudona, simbolizuojanti vietinių gyventojų – sahravų – kraują bei netektis per Maroko okupacijos laikotarpį.

Tarptautinei bendruomenei šios teritorijos nepripažįstant suverenia bei esant okupuotai Maroko, oficialioji įteisinta vėliava yra Maroko karalystės.

Ši vėliava yra labai panaši ir kartais maišoma su Jordanijos Hašimitų Karalystės bei Palestinos valstybės vėliavomis.

Nuorodos
--------

* Apie Vakarų Sacharos vėliavą flagspot.net svetainėje

**Afrikos valstybių vėliavos**

|  |
| --- |
| Alžyras · Angola · Beninas · Bisau Gvinėja · Botsvana · Burkina Fasas · Burundis · CAR · Čadas · Dramblio Kaulo Krantas · Džibutis · Egiptas · Eritrėja · Etiopija · Gabonas · Gambija · Gana · Gvinėja · Kamerūnas · Kenija · Komorai · Kongas · Kongo DR · Lesotas · Liberija · Libija · Madagaskaras · Malavis · Malis · Marokas · Mauricijus · Mauritanija · Mozambikas · Namibija · Nigerija · Nigeris · Pietų Afrika · Pusiaujo Gvinėja · Pietų Sudanas · Ruanda · San Tomė ir Prinsipė · Seišeliai · Senegalas · Siera Leonė · Somalis · Sudanas · Svazilandas · Tanzanija · Togas · Tunisas · Uganda · Vakarų Sachara · Zambija · Zimbabvė · Žaliasis Kyšulys
Britų Teritorijos Indijos vandenyne · Majotas · Reunjonas · Šv. Elena |
| **Valstybių atributika:** Valstybinių vėliavų galerija · Herbai |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Juodžemis
**Juodžemis** – stepių, miškastepių ir miško dirvožemis, pasižymintis dideliu derlingumu ir tamsia spalva, artima juodai. Susiformuoja po daugiametėmis žolėmis, miško paklote.
Turi jam būdingą storą puveninį horizontą, patvarią trupininę struktūrą ir daug humuso.

Tamsią spalvą juodžemiui suteikia humusas – organinių liekanų puvenos, kurias dirvožemiui suteikia irdamos žuvusių gyvūnų ir augalų dalys – šaknys, nukritę spygliai, lapai, žievė, šakos.

Žemdirbystės požiūriu, juodžemis yra vienas geriausių dirvožemių tipų. Lietuvoje plačiai naudojamas daržininkystėje, kambarinių augalų auginimui, kapaviečių viršutiniam sluoksniui.

Juodžemis yra tarp tų dirvožemių tipų ar jų komponentų, dažniausiai kasamų prekybai: kaip žvyras, smėlis, molis ir pan. Teigiama, jog juodžemiai užima apie 6% žemės sausumos.

### Klasifikacija

Išskiriamos tokios juodžemio rūšys:

* paprastieji
* nujaurėjusieji
* gilūs trąšieji
* išplautieji
* karbonatiniai
* pievų
* sūrožemiški

Juodžemių skirstymas pagal puveninio horizonto storį:

* labai gilūs (humusingo sluoksnio storis >120 cm),
* gilūs (80-120 cm),
* negilūs (<40 cm).

Įvertinant humuso kiekį dirvožemiai yra skirstomi į trąšius (turi 8-9% humuso), vid. humusingumo (6-7%) ir mažo humusingumo (4-5%).

Literatūra
----------

* Lietuviškoji tarybinė enciklopedija. V tomas, 132 psl. 1979 m.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Vakarų Suomijasuom. *Länsi-Suomen lääni*  šved. *Västra Finlands län* |
| --- |
|  |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| ←  ←  ←  ←  | **1998 – 2010** |  |

 |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Suomijos vėliava Suomija |
| **Administracinis centras** | Turku |
| **Regionai** | 7 |
|  |
| **Gyventojų** | 1 839 581 (2002) |
| **Plotas** | 74 185 km² |

**Vakarų Suomija** (suom. *Länsi-Suomen lääni*, šved. *Västra Finlands län*) – buvusi Suomijos provincija. Šiaurėje ribojosi su Oulu provincija, rytuose su Rytų Suomijos provincija, pietuose su Pietų Suomijos provincija, vakaruose jos krantus skalavo Baltijos jūros Botnijos įlanka. Provincija buvo suformuota 1998 m. sausio 1 d. sujungus Turku ir Porio, Vasos, Vidurio Suomijos provincijas ir šiaurinę Hamės provincijos dalį. Panaikinta 2010 m. sausio 1 d. naikinant visas Suomijos provincijas.

Regionai
--------

Vakarų Suomija buvo padalyta į septynis regionus. Šiuos regionus sudaro 204 savivaldybės. Iš Suomijos provincijų Vakarų Suomija buvo antroji pagal plotą ir gyventojų skaičių.

* Tikroji Suomija
* Vidurio Suomija
* Pirkanma
* Satakunta
* Vidurio Ostrobotnija
* Ostrobotnija
* Pietų Ostrobotnija

|  |  |
| --- | --- |
| **Buvusios Suomijos provincijos (1997-2010 m.)** |  |
| Alandų salos • Laplandija • Oulu • Pietų Suomija • Rytų Suomija • Vakarų Suomija |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Hemopoezė** - kraujo ląstelių gamyba. Forminiai kraujo elementai daugiausia formuojasi kaulų čiulpuose iš daugiagalių kamieninių ląstelių. Daugiagalės kamieninės ląstelės turi savybę diferencijuotis į mažesnių potencinių savybių ląsteles, o šios į kraujo forminius elementus.

Ankstyvosios embriogenezės metu, kai visi gemalo griaučiai yra kremzliniai ir dar nesusiformavę kaulų čiulpai, kraujo ląstelės ima rutuliotis trynio maišo mezenchimoje. Vėliau šių ląstelių raidos vieta tampa kepenų, blužnies hemopoezinis audinys ir epitelinis užkrūčio liaukos audinys. Galutinai prieš vaisiaus gimimą vyraujančią padėtį užima kaulų čiulpai, kuriuose formuojasi visi kraujo forminiai elementai. Įvairių kraujo ląstelių raida po gimimo yra vadinama: eritropoezė, granulopozė, limfopoezė, monocitopoezė. Kraujo poembrioninė gamyba yra tik fiziologinė kraujo regeneracija.

v • a • r **Kraujas** 

Kraujo plazma | Eritrocitai | Trombocitai | Kraujo grupė | Kaulų čiulpai | Antikūnas | Kraujo ligos
  
Leukocitai: · Granulocitai: Neutrofilai | Bazofilai | Eozinofilai · Agranulocitai: Limfocitai (B limfocitai, T limfocitai) | Monocitai | Makrofagai
  
Kraujo donorystė | Kraujo transfuzija
**Lietuvos dailės fondas** – Lietuvos dailininkų visuomeninė organizacija, veikusi 1944–1994 m. 1944 m. Vilniuje įkurtas *TSRS dailės fondo Lietuvos skyrius*, nuo 1957 m. – *LTSR dailės fondas*, nuo 1990 m. – *Lietuvos dailės fonda*s.

Istorija
--------

Lietuvos dailės fondas buvo pavaldus Lietuvos dailininkų sąjungai, jam vadovavo rinkta valdyba. Lietuvos dailės fondą sudarė:

* Trys gamybiniai kombinatai „Dailė" – nuo 1944 m. veikė Kaune, nuo 1946 m. ir Vilniuje, Klaipėdoje
* Salonas „Dailė" Vilniuje (1968–1979 m. prekybos valdyba „Dailė")
* Parduotuvės Vilniuje, Kaune, Klaipėdoje, Šiauliuose, Panevėžyje, Alytuje, Ukmergėje, Marijampolėje, Kėdainiuose, Palangoje, Nidoje, Šventojoje. Kai kurios jų veikė kaip dailės salonai ir turėjo nedideles parodų sales.
* Dailės medžiagų ir įrankių parduotuvės.

Veikla
------

Lietuvos dailės fondas skatino dailininkų kūrybinę veiklą, teikė materialinę paramą, rengė parodas, rūpinosi dailės kūrinių pardavimu, pirko juos ir kaupė į parodinį fondą, skolino depozito teisėmis, leido parodų katalogus ir kita.

1984 m. fonde dirbo – 2270 žmonių, apie 700 jų – pagal autorines sutartis. Pirmasis direktorius – S. Jakštys (1944–1946 m.), paskutinis – Andrius Žibikas (1992–1994 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lietuvos dailės fondas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 204 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Hematitas
**Hematitas** – mineralas, kurio cheminė sudėtis – geležies (III) oksidas Fe2O3. Minerale dažnai būna titano priemaišų.

Pavadinimas kilęs nuo žodžio *hematelos* „kraujas" (hematitas – kraujuotas akmuo). Hematitas yra atsparus dūlėjimui mineralas. Hematito milteliais prisotintas smėlis yra geri natūralūs mineraliniai raudoni dažai, kurie dažnai nepraranda spalvos šviežumo net kaitriausioje saulėje. Priešingai, saulės spinduliai juos apsaugo nuo išblukimo. Nuolat spinduliams veikiant, didėja gamtinių pigmentų kristalinės struktūros pastovumas.

Kietumas pagal Moso skalę – 5,5-6,5. Tankis – 4,9-5,3.

Hematitas – labai dažnas mineralas. Spalva kinta nuo juodos ar pilkos iki rudos ar rausvai rudos.

Kasamas kaip geležies rūda. Mineralas randamas prie karštų versmių, iškrenta iš stovinčio vandens. Taip pat gali susidaryti dūlant kitiems mineralams, be šio mineralo susidaro kiti geležies oksidų mineralai kaip getitas, limonitas ir kiti.
| **Liudvikas Juzefas Krasinskis** |
| --- |
|  |
| Krasinskiai |
| Krasinskių herbas |
| Krasinskių herbas |
|  |
| Gimė | 1833 m.Cechanuvas |
| Mirė | 1895 m. balandžio 22 d. (~62 metai) |
| Tėvas | Augustas Krasinskis |
| Motina | Joana Krasinska |
| Sutuoktinis (-ė) | Eliza Branicka, Magdelena Zaviša |
| Vaikai | Marija Liudvika Krasinska |

Liudviko Juzefo Krasinskio pirmoji žmona Eliza Branicka
Liudviko Juzefo Krasinskio antroji žmona Magdelena Zaviša
**Liudvikas Juzefas Adamas Krasinskis** (1833–1895 m. balandžio 22 d.) – Mykolo Jeronimo Krasinskio proanūkis, grafas, dvaro žemių valdytojas. Buvo taip pat Ispanijos grandu, Austrijos kamerdineriu ir Maltos ordino riteriu.

Šeima
-----

1860 metais vedė Elizą Branicką, o 1882 metų balandžio 27 d. Mariją Magdeleną Zavišą, su kuria turėjo dukterį Mariją Liudviką Krasinską, busimą Adomo Liudviko Čartoriskio žmoną.

Valdė geriausią Lenkijos žirgyną

Išnašos
-------

1. ↑  Віктар Хурсік Белы лебедзь у промнях славы: Магдаліна Радзівіл. – Менск, 2001.

Literatūra
----------

* Віктар Хурсік Белы лебедзь у промнях славы: Магдаліна Радзівіл. – Менск, 2001.

Nuorodos
--------
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Hemolizinė gelta** (angl. *hemolytic jaundice*) – geltos tipas, sukeliamas padidėjusios eritrocitų hemolizės (raudonųjų kraujo kūnelių irimo). Nekonjuguotas bilirubinas atsiranda dėl hemo pigmento, randamo raudonosiose kraujo ląstelėse, skaidymo. Dėl padidėjusio eritrocitų skaidymo padidėja nekonjuguoto bilirubino kiekis kraujyje. Kepenys nepajėgia detoksikuoti per didelio nekonjuguoto bilirubino kiekio kraujyje.

Hemolizinę geltą gali sukelti:

* Maliarija (tropinėse šalyse)
* Genetinės ligos (pjautuvinė anemija, talasemija, sferocitozė, gliukozės 6-dehidrogenazės trūkumas) – gali sukelti padidėjusį eritrocitų irimą, kas veda prie hemolizinės geltos;
* Inkstų ligos (hemolizinis ureminis sindromas);
* Bilirubino metabolizmo sutrikimas (Gilberto sindromas, Crigler-Najjar sindromas).

Ligos atveju ligonio šlapimas būna rusvas, o išmatos tamsiai rudos spalvos.
Raseinių Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia
**Liudvikas Grincevičius** (*Hryncevičius, Hrincevičius*, lenk. *Ludwik Hryncewicz*, 1717 m. – 1783 m. spalio 10 d. Vilnius) – OP, Lietuvos Didžiosios kunigaikštijos architektas, vienuolis.

Biografija
----------

Dominikonas. Mokėsi Italijoje. Nuo 1750 m. dirbo Lietuvos Didžiojoje kunigaikštijoje. 1780-1782 m. dominikonų vienuolyno Raseiniuose prioras. Suprojektavo ir pastatė 1756 m. augustinų vienuolyno bažnyčią Zabialuose prie Babruisko, 1760 m. vadovavo dominikonų vienuolyno ir Šv. Dvasios bažnyčios Vilniuje atstatymui, bažnyčios Virbalyje statybai (1944 m. sugriauta), 1763 m. rekonstravo Švč. Trejybės bažnyčią Drujoje, Raseiniuose – Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčią, pailgino, pastatė vėlyvojo baroko formų pagrindinį fasadą, 1783 m. suprojektavo dominikonų vienuolyno namą. Kūrybiškai derino žymių baroko centrų architektūros tradicijas su vietinės architektūros bruožais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Morta Baužienė. *Liudvikas Grincevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 176 psl.
| **Helmutas Šabasevičius** |
| --- |
| Gimė | 1964 m. spalio 3 d. (58 metai)Ežerėlis, Kauno rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Daiva Šabasevičienė |
|  |
| Veikla | menotyrininkas, šokio istorikas ir kritikas |
| Organizacijos | VDA, LMTA |
|  |
| Išsilavinimas | humanitarinių mokslų dr. doc. |
| Alma mater | 1989 m. VDI |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Vyriausybės kultūros ir meno premija |

**Helmutas Šabasevičius** (g. 1964 m. spalio 3 d. Ežerėlyje, Kauno rajone) – lietuvių menotyrininkas, šokio istorikas ir kritikas.

Biografija
----------

1982–1989 m. studijavo dailės istoriją Lietuvos valstybiname dailės institute. Nuo 1989 m. dirbo Istorijos institute, vėliau – Kultūros ir meno institute. Nuo 1989 m. buvo žurnalo „Krantai" redaktorius, nuo 1995 m. iki dabar yra jo vyriausiasis redaktorius. 1993 m. apgynė humanitarinių mokslų srities menotyros krypties daktaro disertaciją. Nuo 2002 m. – Kultūros, filosofijos ir meno instituto (dabar – Lietuvos kultūros tyrimų instituto) vyresnysis mokslo darbuotojas. Nuo 1993 m. dėsto Vilniaus dailės, nuo 2008 m. – Lietuvos muzikos ir teatro akademijose, nuo 2008 m. – docentas. Nuo 1995 m. meno kultūros žurnalo „Krantai" vyriausiasis redaktorius. Tarptautinės dailės kritikų asociacijos (AICA) ir Lietuvos dailės istorikų draugijos narys.

Moksliniai interesai: Lietuvos baleto istorija, Lietuvos scenografijos istorija, dailės ir teatro ryšiai.

Bibliografija
-------------

* *Šokiu išsakytas gyvenimas: balerinos Leokadijos Aškelovičiūtės kūrybos bruožai* (2008 m.)
* *A concise history of Lithuanian ballet* (2009 m.)

Apdovanojimai
-------------

* 2017 m. Vyriausybės kultūros ir meno premija
* 2019 m. Lenkijos Respublikos Auksinis kryžius už nuopelnus

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Helmutas Šabasevičius. Visuotinė lietuvių enciklopedija. 2018-03-29. Nuoroda tikrinta 2022-01-17.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Santa Fėisp. *Santa Fé* |
| --- |
| *Miestelio bažnyčia* |
|  |
| 

Santa FėSanta Fė

8°30′0″ š. pl. 81°04′20″ v. ilg.﻿ / ﻿8.50000°š. pl. 81.07222°r. ilg.﻿ / 8.50000; 81.07222﻿ (Santa Fė (Panama))Koordinatės: 8°30′0″ š. pl. 81°04′20″ v. ilg.﻿ / ﻿8.50000°š. pl. 81.07222°r. ilg.﻿ / 8.50000; 81.07222﻿ (Santa Fė (Panama)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5) |
|  |
| **Valstybė** | Panamos vėliava Panama |
| **Provincija** | Veragvaso provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 1 107  |
| **Altitudė** | 400 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Santa Fė |

**Santa Fė** (isp. *Santa Fé*) – miestelis vidurio vakarų Panamoje, Veragvaso provincijoje, į šiaurės vakarus nuo Santjago. Įsikūręs Centrinės Kordiljeros kalnuose, senovinio ugnikalnio krateryje. Pro miestelį eina kelias iš Santjago į Karibų jūros pakrantę (Kaloveborą).

Verčiamasi žemės ūkiu, turizmu, tradiciškų indėniškų audinių, skrybėlių panamų gamyba. Santa Fė žymi orchidėjomis, greta kalnuose įsteigtas Santa Fė nacionalinis parkas.

Istorija
--------

Santa Fė įkurta 1558 m. konkistadoro Fransisko Vaskeso. Tai viena seniausių Veragvaso gyvenviečių. Ispanai aplinkinėse upėse plovė auksą. Vėliau, XVII a. Santa Fė nustelbė iškilęs Santjago miestas.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Santa Klara*Santa Clara* |
| --- |
| *Santa Klara. Memorialas Če Gevarai* |
|  |
| 

Santa KlaraSanta Klara

22°24′0″ š. pl. 79°57′0″ v. ilg.﻿ / ﻿22.40000°š. pl. 79.95000°r. ilg.﻿ / 22.40000; 79.95000﻿ (Santa Klara)Koordinatės: 22°24′0″ š. pl. 79°57′0″ v. ilg.﻿ / ﻿22.40000°š. pl. 79.95000°r. ilg.﻿ / 22.40000; 79.95000﻿ (Santa Klara) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5)------ vasaros: (UTC-4) |
|  |
| **Valstybė** | Kubos vėliava Kuba |
| **Provincija** | Vilja Klaros provincija |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1689 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2004) | 237 581  |
| **Altitudė** | 125 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Santa Klara |

**Santa Klara** (isp. *Santa Clara*) – miestas centrinėje Kuboje. Vilja Klaros provincijos centras. 237,6 tūkst. gyventojų (2004 m.). Maisto, tekstilės, elektronikos, statybinių medžiagų pramonė. Las Villas universitetas. Mieste gausu parkų, senamiestyje yra išlikusių kolonijinės architektūros pastatų. Če Gevaros mauzoliejus.

Istorija
--------

Santa Klara įkurta 1689 m. Miestas greitai augo, kadangi tapo svarbiu punktu pusiaukelėje tarp Havanos ir rytų Kubos. 1958 m. gruodžio 31 d. mieste įvyko Santa Klaros mūšis, kuomet revoliucionieriai, vadovaujami Če Gevaros, sumušė armiją ir galutinai palaužė Batistą.

Santa Klaros centras
**Liudvikas Adomas Jucevičius** (1813 m. gruodžio 15 d. Pakėvis, dab. Kelmės raj. – 1846 m. kovo 24 d. Lepelis, dab. Baltarusija) – Lietuvos tautosakininkas, etnografas, literatūrologas, rašęs lenkų kalba. Buvo žemaičių lietuviškojo sąjūdžio dalyvis, literatas ir kraštotyrininkas, aprašęs žemaičių krašto gyvenimą, papročius, pirmasis papasakojęs legendą apie Jūratę ir Kastytį. Slapyvardis – Liudvikas iš Pakėvio (lenk. *Ludwik z Pokiewia*).

Biografija
----------

L. A. Jucevičius gimė Žemaitijos bajorų šeimoje. Tėvai: Dominykas Jucevičius – bežemis Žemaitijos bajoras, tarnavęs Pakėvio dvare, kraštotyrininkas, išgyvenęs 112 metų, ir Ieva Gimbutaitė-Jucevičienė. 1823–1829 m. mokėsi Kražių gimnazijoje, vėliau buvo įstojęs į Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą, bet jo nebaigė. 1838 m. baigė uždaryto Vilniaus universiteto Teologijos fakulteto vietoje įkurtą katalikų Dvasinę akademiją. Po to kunigavo Švenčionyse, 1840–1843 m. Svėdasuose. 1840 m. pakviestas mokyti Adomynės dvarininko maršalkos J. Žurausko vaikus įsimylėjo jo dukterį Malviną, apsisprendė nepalikti vienos moters su būsimu kūdikiu ir metė kunigystę. Tai buvo nepaprastai radikalus žingsnis to meto visuomenėje. Kadangi nebuvo kitų galimybių įteisinti ryšius su Malvina Žurauskaite, Jucevičius perėjo į stačiatikių tikybą kartu su savo išrinktąja ir ją vedė. Šis žingsnis išprovokavo kone visuotinį Jucevičiaus pasmerkimą to meto Lietuvos visuomenėje, buvo traktuojamas kaip politinė išdavystė, perėjimas į tarnybą krašto pavergėjams rusams. Jucevičius turėjo pasitraukti iš Lietuvos į Vitebsko guberniją, kur gavo mokytojo darbą. Likusį gyvenimą jis praleido neturėdamas galimybių tiesiogiai dalyvauti lietuvių tautinio atgimimo judėjime ir jaunas mirė. Buvo palaidotas Lepelio stačiatikių kapinėse. Jucevičiaus asmeninė drama darė jį apkalbų objektu to meto Lietuvos bajorų aplinkoje, netgi jo mirtis buvo sutikta su piktdžiuga.

Kultūrinė ir literatūrinė veikla
--------------------------------

L. A. Jucevičius atstovavo besiformuojantį dvikalbių bajoriškos kilmės Lietuvos inteligentų sluoksnį, kurio kitas žymesnis atstovas Mikalojus Akelaitis. L. A. Jucevičius savo gimtomis kalbomis laikė tiek lietuvių, tiek lenkų kalbą, nors pats save laikė lietuviu, Lietuvos patriotu. Lenkų kalba jis skelbė savo kraštotyrinius ir publicistinius darbus, o lietuvių kalba – iš lenkų kalbos išverstų poezijos kūrinių fragmentus. Vienas pirmųjų vertė Adomo Mickevičiaus kūrinius į lietuvių kalbą. Kita vertus, Jucevičius skelbė lietuvių liaudies dainų lenkiškus vertimus. Savo kūryba Jucevičius atspindėjo to meto Lietuvos bajorijos dalyje ryškėjantį atsigręžimą į lietuvišką kultūrą, tautinio atgimimo tendencijas bei dviem kalbomis grįstos Lietuvos kultūros formavimosi užuomazgas.

Reikšmingiausi L. A. Jucevičiaus darbai: „Mokyti žemaičiai" (1841), „Žemaitijos atsiminimai" (1842), ir „Lietuva" (1846)

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Liudvikas Adomas Jucevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005
2. ↑  Legenda apie Jūratę ir Kastytį *zemaitiuzeme.lt*
3. ↑  Liudvikas Adomas Jucevičius *anykstenai.lt*
Chuano Kolomos parengtų Kapituliacijų tekstas
**Santa Fė kapituliacijos** (isp. *Capitulaciones de Santa Fe*) – sutartis, 1492 m. balandžio 17 d. sudaryta Santa Fė, Granados provincijoje, tarp keliautojo jūrininko Kristupo Kolumbo ir katalikų monarchų, Kastilijos karalienės Izabelės I ir Aragono karaliaus Ferdinando II. Kolumbui buvo suteikti Pasaulinio vandenyno admirolo, vicekaraliaus, generalgubernatoriaus vardai ir garbingas dono titulas, taip pat dešimtadalis visų turtų, kuriuos buvo numatoma gauti iš jo būsimos kelionės į Ost Indiją.[1] Tai buvo įprastas dokumentas XV a. Kastilijoje, sudarytas iš atskirų skyrių, arba *kapitulų* (*capítulos*).[2]

Kai Kolumbo pasiūlymas iš pradžių buvo atmestas, karalienė Izabelė sušaukė dar vieną susirinkimą, sudarytą iš jūreivių, filosofų, astrologų ir kitų ekspertų, kad šis projektas būtų iš naujo nagrinėjamas. Patarėjai laikė absurdiškais Kolumbo apskaičiuotus atstumus tarp Ispanijos ir Ost Indijos. Monarchai taip pat ėmė abejoti, tačiau įtakingi dvariškiai juos įtikino, kad, jei projektas žlugs, jie praras nedaug, ir gaus daug naudos, jei pavyks. Tarp tų patarėjų buvo Toledo arkivyskupas Hernando de Talavera, notaras Luis de Santángel ir kamerheris Juan Cabrero.[1] Karališkajam sekretoriui Chuanui Kolomai (*Juan II Coloma*) buvo liepta suformuluoti *kapituliacijas*. Susitarimui parengti prireikė trijų mėnesių, nes monarchai užsiėmė kitais reikalais. Kapituliacijos buvo užtvirtintos antspaudais Santa Fė karo stovykloje, įrengtoje Granados pakraštyje miesto apgulties metu.

Originalus dokumentas neišlikęs. Ankstyviausia žinoma kopija yra minima 1493 m. Barselonos karūnos išleistuose patvirtinimuose. Juose žodžio „Azija" praleidimas paskatino kai kuriuos istorikus manyti, kad Kolumbas niekada neketino ten vykti, o tik norėjo atrasti naujas žemes. 2009 m. Santa Fė kapituliacijos buvo įrašytos į UNESCO „Pasaulio atminties" registrą.[3]

Šaltiniai
---------

1. 1 2  John Michael Francis, Will Kaufman. *Iberia and the Americas*, ABC-CLIO, 2005, p. 176
2. ↑  Carla Rahn Phillips. *The Worlds of Christopher Columbus*, Cambridge University Press, 1993, p. 133
3. ↑  „Santa Fe Capitulations". *UNESCO*. 2009. Nuoroda tikrinta 2016-08-26.
| Torelavegaisp. *Torrelavega* |
| --- |
|        |
| *Miesto centras* |
|  |
| 

TorelavegaTorelavega

43°21′00″ š. pl. 4°02′00″ v. ilg.﻿ / ﻿43.35000°š. pl. 4.03333°r. ilg.﻿ / 43.35000; 4.03333﻿ (Torelavega)Koordinatės: 43°21′00″ š. pl. 4°02′00″ v. ilg.﻿ / ﻿43.35000°š. pl. 4.03333°r. ilg.﻿ / 43.35000; 4.03333﻿ (Torelavega) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Ispanijos vėliava Ispanija |
| **Regionas** | Kantabrijos regionas Kantabrijos regionas |
| **Provincija** | Kantabrijos provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2018) | 51 687  |
| **Altitudė** | 25 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Torelavega |
|  |
| **Kirčiavimas** | Torelavegà |

**Torelavega** (isp. *Torrelavega*) – miestas šiaurės Ispanijoje, Kantabrijoje, 25 km į pietvakarius nuo Santandero, prie Besajos ir Sachos upelių santakos. Besajos slėnio komarkos centras. Geležinkeliu ir greitkeliu Torelavega jungiasi su Santanderu. Vystoma chemijos, plaušienos, statybinių medžiagų, tekstilės, elektrotechnikos, metalo ir medienos apdirbimo, maisto (pieno, šokolado) pramonė, apylinkėse kasamos geležies, cinko, švino rūdos, vyksta galvijų mugės, plėtojamas turizmas.

Miesto apylinkėse (10 km į šiaurės vakarus) yra paleolitinis Altamiros urvas (pasaulio paveldo objektas), pro Torelavegą eina maldininkų kelio į Kompostelos Santjagą šaka. Yra teatras, 2 aukštosios mokyklos, neogotikinė Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia (1892 m.), pilies liekanos.

Istorija
--------

Miestą XIII a. pab. įkūrė Kastilijos didikas Garsilasas de la Vega I. Iš Vegų pavardės kilo ir miesto pavadinimas („Vegos bokštas"). Viduramžiais tapo svarbiu gyvulininkystės centru. 1895 m. Torelavegai suteiktos miesto teisės.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Torrelavega*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Heterotrofai** (gr. heterone – kitas, kitoks, *trophe* – maitinimasis) – organizmai, kurie jų augimui ir vystymuisi reikalingą anglį išgauna iš organinių medžiagų.

Heterotrofai patys negamina (nesintetina) organinių junginių, o juos gauna iš autotrofų arba kitų heterotrofų. Mitybos grandinėje tokie organizmai vadinami **vartotojais**.

Visi gyvūnai yra heterotrofai, taip pat grybai bei dauguma bakterijų. Kai kurie parazitiniai augalai yra taip pat pavirtę visiškais arba daliniais heterotrofais (bet vabzdžiaėdžiai augalai yra autotrofai, nes iš mitybos vabzdžiais išgauna azotą, ne anglį).

Heterotrofai priklauso nuo autotrofų, nes jie energiją gauna skaidydami organinius junginius, gaunamus su maistu. Mėsėdžiai gyvūnai bendroje sumoje taip pat priklauso nuo autotrofų, nes jų grobis mėsėdžiams reikalingą energiją ir organines ląstelių statybos medžiagas įgyja iš autotrofų.

Kai kurie heterotrofai, išgauna energiją kaip autotrofai (fotosintezės ar neorganinių junginių oksidavimo būdu), tačiau naudoja organinių molekulių skaidymą anglies gavimui.

Heterotrofai skirstomi į dvi grupes:

* Paratrofai (parazitai) – minta gyva organine medžiaga
* Saprotrofai (skaidytojai) – minta negyva organine medžiaga
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Vyriausiasis gubernatorius** (angl. *Governor-in-chief*) - D. Britanijos kolonijinės pareigos. Vyriausiasis gubernatorius valdo ne vieną, o kelias kolonijas, tuo šios pareigos primena generalgubernatorių.

Istorija
--------

Pareigos galėjo atsirasti kaip paprasto gubernatoriaus pareigos, o vėliau, pridedant valdomas teritorijas, virsti vyriausiojo gubernatoriaus pareigomis. Taip kito Siera Leonės gubernatorių (būstinė - Fritaunas) pareigos abiem laikotarpiais, kai egzistavo Britų Vakarų Afrika (1821 m. spalio 17 d. - 1850 m. sausio 13 d. ir 1866 m. vasario 19 d. - 1888 m. lapkričio 24 d.). Prijungtosios teritorijos buvo Gambija, Britų Aukso krantas (dabartinė Gana) ir antrąjį tarpsnį - Lagoso teritorija (vėliau kolonija, dabartinėje Nigerijoje). 

Britų Pietinių Karibų salose šį titulą turėjo Grenados gubernatorius (1762-1802; 1779-1784 neužimta), kiti komponentai buvo Dominika, Sent Vinsentas, Grenadinai ir Tobagas; vėliau, 1833-1960 sausio 1 d. - visos Britų Priešvėjinių salų dalys.
| Santa Fėangl. *Santa Fe* |
| --- |
| *Miesto panorama* |
|  |
| 

Santa FėSanta Fė

35°40′02″ š. pl. 105°57′52″ v. ilg.﻿ / ﻿35.66722°š. pl. 105.96444°r. ilg.﻿ / 35.66722; 105.96444﻿ (Santa Fė (Naujoji Meksika))Koordinatės: 35°40′02″ š. pl. 105°57′52″ v. ilg.﻿ / ﻿35.66722°š. pl. 105.96444°r. ilg.﻿ / 35.66722; 105.96444﻿ (Santa Fė (Naujoji Meksika)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-7)------ vasaros: (UTC-6) |
|  |
| **Valstybė** | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos |
| **Valstija** | Naujoji Meksika Naujoji Meksika |
|  |
| **Meras** | David Coss |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 67 947  |
| **Plotas** | 96,9 km² |
| **Tankumas** (2010) | 701 žm./km² |
|  |
| **Tinklalapis** | santafenm.gov/ |
|  **Vikiteka** | Santa Fė |

**Santa Fė** (angl. *Santa Fe*) – miestas JAV pietvakariuose, Naujosios Meksikos valstijos sostinė.

Istorija
--------

Nuo 1050 iki 1607 m. miestas buvo apgyvendintas indėnų, daugiausia Tevų. 1540 m. pretenzijas į teritoriją pradėjo reikšti ispanai, ir įkūrė Naujosios Meksikos karalystę. Pirmasis generalgubernatorius įkūrė Naujosios Meksikos sostinę Pueblų kultūros teritorijoje. Po jo pasitraukimo iš pareigų, generalgubernatoriumi tapo Don Pedro de Peralta ir 1610 m. perkėlė sostinę į Santa Fė. Pueblo indėnai sukilo prieš kolonistus, 400 jų nužudė, o likusius privertė atsitraukti atgal į Meksiką. Jie kontroliavo miestą iki 1692 m. kai ispanai jį vėl atsiėmė. 1912 m. Santa Fė tapo Naujosios Meksikos sostine.

Nuorodos
--------

* Valstijos puslapis Archyvuota kopija 2006-12-01 iš Wayback Machine projekto.
Hiadės, vaizdas pro teleskopą
**Hiadės** (**Melotte 25**) – nuo priešistorinių laikų žinomas Didžiuosiuose Grįžulo Ratuose esantis padrikasis spiečius. 
Nutolęs tik apie 150 šviesmečių, tai arčiausiai esantis padrikasis spiečius (išskyrus Didžiųjų Grįžulo Ratų spiečių, kuris tiek arti, jog atrodo kaip paskirų žvaigždžių grupė). Visos žvaigždės juda maždaug Betelgeizės kryptimi. Tai gana senas, ne mažiau kaip 730 mln. metų amžiaus spiečius (tokio amžiaus yra jo seniausios žvaigždės). Kaip ir Sietynas, Hiadės minėtos jau Homero ir Hesiodo. 

Daugmaž atitinkantis lietuviškas šios dangaus srities pavadinimas yra *Strėlė*, tačiau Strėlei priklauso taip pat ir čia esantis Aldebaranas. Aldebaranas – daug arčiau esanti žvaigždė, kuri nėra spiečiaus dalis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Frommert, Hartmut; Kronberg, Christine (2007-08-27). „Open Star Clusters". *SEDS*. University of Arizona, Lunar and Planetary Lab. Suarchyvuotas originalas 2008-12-22. Nuoroda tikrinta 2009-01-02.  Nežinomas parametras `|url-status=` ignored (pagalba)
2. ↑  Libertas Klimka (2009). Apie lietuviškąjį žvaigždžių vardyną. Acta humanitarica universitatis Saulensis. T. 8 (2009). 18−27.
ISSN 1822-7309
| **Juozas Vaišnoras** |
| --- |
| Gimė | 1911 m. rugsėjo 16 d.Lipliūnai |
| Mirė | 1972 m. birželio 21 d. (60 metų)Vilnius |
|  |
| Veikla | partinis veikėjas, redaktorius, vertėjas |
| Partija | 1940 m. VKP(b) |
|  |
| Alma mater | 1937 m. Vytauto Didžiojo universitetas |

**Juozas Vaišnoras** (1911 m. rugsėjo 16 d. Lipliūnuose – 1972 m. birželio 21 d. Vilniuje) – partinis veikėjas, redaktorius, vertėjas.

Biografija
----------

1923–1937 m. priklausė Studentų varpininkų sąjungai. 1936–1937 m. redagavo pogrindinį laikraštį „Antifašistas". 1937 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1939–1940 m. bendradarbiavo laikraštyje „Už liaudies teises".

1940 m. liepos mėn. – 1941 m. gegužės mėn. LSSR finansų ministras, finansų liaudies komisaras. 1940–1945 m. VKP(b) narys. 1940–1945 m. LSSR LKT pirmininko pavaduotojas, 1944–1945 m. dar ir Plano komisijos pirmininkas. 1941–1944 m. LSSR LKT nuolatinis atstovas prie SSRS LKT. 1942–1943 m. „Tarybų Lietuvos" redaktorius. 1945–1955 m. kalintas. Nuo 1957 m. dirbo mokslinį ir literatūrinį darbą, išvertė į lietuvių kalbą grožinės ir mokslinės literatūros knygų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Romas Šarmaitis. *Juozas Vaišnoras*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 424