recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 *Šis straipsnis apie automobilių tunelį. Apie to paties pavadinimo geležinkelio tunelį skaitykite straipsnyje Karavankų geležinkelio tunelis.*

**Karavankės automobilių tunelis** (vok. *Karawankentunnel*; slovėn. *Predor Karavanke, Karavanški predor*) – automobilių eismo tunelis, kertantis Alpių Karavankų kalnų grandinę ir jungiantis Austrijos ir Slovėnijos teritorijas. Tunelio ilgis yra 7864 m.

Tunelis pradėtas kasti 1986 m. ir atidarytas 1991 m. birželio 1 d. Jis jungia Austrijos Karavankų kelią (vok. *Karawanken Autobahn*) A11 nuo Filacho su Slovėnijos keliu A2, vedančiu nuo tunelio į Liublianą ir Kranį. Atidarius tunelį nebereikia važiuoti per istorines Loiblo (vok. *Loibl*, slovėn. *Ljubelj*) ir Vurceno perėjas (vok. *Wurzen*, slovėn. *Korensko sedlo*).

XX a. 8-tą dešimtmetį buvo planuota, kad tunelis bus dviejų vamzdžių (vienas dviejų eismo juostų vamzdis kiekviena kryptimi). Tačiau mažesnis, nei tikėtasi eismas planus pakoregavo, ir dabar tunelis tėra vieno vamzdžio (po vieną juostą abiem kryptimis).
  
Tunelį 1987–1991 m. Austrijos valstybės (atstovaujamos Karintijos žemės) užsakymu statė akcinė bendrovė *Tauern Autobahn*. Pradėjus eismą, tunelis buvo vienas saugiausių tunelių, aprūpintas saugos ir stebėjimo sistemomis: avariniais telefonais, dūmų jutikliais, video stebėjimo sistema, šviesinių eismo ženklų valdymo sistema, radijo ir telefonų ryšio stotimis, vėdinimo stebėjimo sistema ir smalkių jutikliais.

Praėjus mažiau kaip mėnesiui po atidarymo 1991 m. liepos pabaigoje, Dešimties dienų karo metu, tunelio Slovėnijos terminalas ir pasienio policijos postas ties Jesenicėmis buvo trumpam užimti Jugoslavijos liaudies armijos šarvuočių padalinio. Čia vyko trumpi, bet intensyvūs susirėmimai, kurių metu Jugoslavijos pajėgoms sraigtasparniais buvo permetami pastiprinimai. Pasienio postas susišaudymų metu buvo smarkiai apgadintas.

Už važiavimą Slovėnijos ir Austrijos autostradomis reikia mokėti, sumokėtą mokestį paliudija vinjetė. Papildomą mokestį ((dabar 6,5 euro už automobilį iki 3,5 tonos) ima už naudojimąsi tuneliu.

2007 m. pabaigoje Slovėnija prisijungė prie Šengeno zonos, todėl pasienio kontrolė nebeatliekama. Intensyvėjant eismui, ypač po 2011 m. birželio mėn. buvo atidarytas antras Tauerno automobilių tunelio vamzdis, tačiau vasaromis savaitgaliais ėmė susidaryti kamščiai. Vėl atsimintas planas tiesti antrąjį tunelio vamzdį.
| **Vytenis Almonaitis** |
| --- |
| Gimė | 1963 m. balandžio 13 d. (60 metų)Kaunas |
| Sutuoktinis (-ė) | Junona Almonaitienė |
|  |
| Veikla | istorikas, leidėjas |
| Organizacijos | Vytauto Didžiojo universitetas |
| Pareigos | dėstytojas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |
| Žinomas (-a) už | mokslo taikomosios ir kraštotyros knygos |

**Vytenis Almonaitis** (1963 m. balandžio 13 d. Kaune) – lietuvių istorikas, leidėjas, žygeivis, humanitarinių mokslų daktaras. Mokslinių tyrinėjimų sritys: Lietuvos valstybės istorija XIV-XV a. a. Lietuvos istorinė geografija XIII-XVI a. Vokiečių ordino pilys Lietuvoje.

Biografija
----------

1981 m. aukso medaliu baigė Kauno 12-ąją vidurinę mokyklą. 1981–1983 m. studijavo Kauno politechnikos institute. 1982–1991 m. buvo Kauno švietimo įstaigų pedagogas. 1983-1989 m. studijavo istoriją Vilniaus universitete. 1990 m. pradėjo dėstyti Vytauto Didžiojo universitete. 1997 m. apgynė mokslų daktaro disertaciją tema „Žemaitijos politinė ir visuomeninė padėtis XIV a. pabaigoje – XV a. pradžioje" (vadovas – prof. Edvardas Gudavičius).

VDU Humanitarinių mokslų fakulteto Istorijos katedros darbuotojas, nuo 2001 m. docentas. Dėstomi dalykai: Prūsijos istorinis likimas, Pagalbiniai istorijos mokslai, Istorijos paminklų tyrimo metodika, Paminklotyrinė praktika, Istorijos paminklų pažinimas ir panauda, Archeologijos paveldas ir turizmas. Parašė Lietuvos istorijos mokslinių veikalų, straipsnių.

Studijų metais pradėjo dalyvauti žygeivių veikloje. 1988–1990 m. buvo Sąjūdžio dalyvis. 2001 m. įkūrė ir vadovavo knygų leidyklai „Keliautojo žinynas". Parengė ir išleido kelionių po Lietuvą vadovų, mokslo taikomojo ir kraštotyrinio pobūdžio knygų (kai kurias su J. Almonaitiene), nustatė keliasdešimties Vakarų Lietuvos vietovių pirmojo paminėjimo istorijos šaltiniuose datas.

Įvertinimas
-----------

* Švietimo ir mokslo ministerijos premijos už mokslo populiarinimo darbus (2004, 2005, 2007)
* Martyno Jankaus premija (2007)

Dalinė bibliografija
--------------------

### Monografijos

* Žemaitijos politinė padėtis 1380–1410 metais – Kaunas, 1998. 206 psl.
* Vakarų Lietuva XIII–XV amžiuje– Kaunas, 2013. 256 psl.

### Mokslo taikomieji ir kraštotyros leidiniai

* Ką šniokščia Jūros rėvos (1994)
* Šiaurės Skalva (2003, 2015)
* Karšuva (2 dalys 2004-2006)
* Vėl šniokščia rėvos (7 dalys, 2010–2012)
* Kauno senamiestis (2012, 2015)
* Pietų Medininkai (2013, 2018)
* Šiaurės Karšuva (2014)
* Pietų Ceklis (2017)
* Pietų Karšuva (2017)

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vytenis Almonaitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
2. ↑  Pagėgių viešoji biblioteka. Vytenis Almonaitis
3. ↑  VDU CRIS. Vytenis Almonaitis
4. ↑  „Keliautojo žinynas"
Suzuki Motor Corporation|  |
| Forma | Visuomeninė organizacija |
| Pramonė | Automobilių |
| Įkurta | 1909 m. |
| Įkūrėjas (-ai) | Michio Suzuki |
| Centrinė būstinė | Hamamacu, Japonija |
| Produkcija | Automobiliai, motociklai, varikliai, keturračiai |
| Pajamos | 856,6 milijonai $ (2008) |
| Darbuotojų | 14 266 (2009) |
| Tinklalapis | GlobalSuzuki.com |

**Suzuki Motor Corporation** (jap. *スズキ株式会社*) – Japonijos kompanija, gaminanti automobilius, motociklus, keturračius ir įvairius variklius. Suzuki pagal pagaminamos produkcijos kiekį per metus yra 9-ta kompanija pasaulyje (2008 m.). Suzuki turi 35 gamyklas 23-jose pasaulio valstybėse.

Japonijos verslininkas Michio Suzuki Suzuki kompaniją įkūrė 1909 m. Verslą kompanija plėtojo gamindama audimo stakles įvairiems Japonijos šilko fabrikams. Pirmuosius 30 metų Suzuki plėtojo šį verslą.

1937 m. M. Suzuki nusprendė, kad jo kompanija turi pradėti kitą verslą ir sugalvojo sukonstruoti mažą automobilį. Per dvejus metus Suzuki pagamino keletą prototipų.

Per Antrąjį pasaulinį karą Suzuki vėl grįžo prie šilko pramonės, tačiau ši iširo 1951 m. Tad po šių įvykių M. Suzuki vėl grįžo prie automobilių pramonės. 1952 m. Suzuki pagamino savo pirmąjį motociklą.

1954 m. Suzuki pakeitė savo pavadinimą į *Suzuki Motor Co.Ltd.*

1997 m. kompanija pagamino 10 milijoninį automobilį.

Šiuo metu daug Suzuki motociklų dalyvauja aukščiausiuose pasaulio čempionatuose – Moto GP, Superbike ir kituose.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Suzuki** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Suzuki Global oficiali svetainė

Šaltiniai
---------

1. ↑  WORLD MOTOR VEHICLE PRODUCTION
Koordinatės: 54°58′57″ š. pl. 25°29′39″ r. ilg.﻿ / ﻿54.98250°š. pl. 25.49417°r. ilg.﻿ / 54.98250; 25.49417

Sužionių miškas į pietus nuo Sužionių
**Sužionių miškas** – miškas pietryčių Lietuvoje, Vilniaus rajono šiaurėje, 12 km į šiaurę nuo Nemenčinės, aplink Sužionis. Priklauso Nemenčinės miškų urėdijai, Sužionių girininkijai. Apima 16,1 km² plotą.

Paviršius lengvai banguotas. Būdingi velėniniai jauriniai glėjiški (kai kur glėjiniai) priesmėliai ir priemoliai. Yra pelkių, šlapynių, pietryčiuose siekia Ilgo ežerą ir Margių durpyną. Šiauriniu pakraščiu teka Kirnė (į Asvejos ež.).

Medynai:

* beržynai: 35 %
* pušynai: 14 %
* baltalksnynai: 13 %
* drebulynai: 11 %
* uosynai: 11 %
* eglynai: 9 %
* ąžuolynai: 5 %
* juodalksnynai: 2 %

Jaunuolynai sudaro 15 % medynų, pusamžiai medžiai 47 %, pribręstantys 26 %, brandūs 12 %.

Sužionių miške sutinkami briedžiai, stirnos, šernai, lapės, usūriniai šunys, kiaunės, voverės, kiškiai.

45 miško kvartale, prie Sužionių, stūkso Sužionių piliakalnis. Greta miško įsikūrę: Sužionys, Vyžukalnis, Barzdžiūnai, Danilava, Pauliukonys, Vilkinė, Giedraitėliai, Batviniškės, Pavarpiai, Rakšonys, Šešelgiškės ir kt.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Sužionių miškas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 138
**Vytauto Didžiojo universiteto Žemės ūkio akademijos biblioteka** – Vytauto Didžiojo universiteto bibliotekos padalinys, seniausia žemės ūkio biblioteka Lietuvoje, Kauno raj. Noreikiškėse, Studentų g. 11.

Istorija
--------

1924 m. įkurta Žemės ūkio akademijos biblioteka Dotnuvoje, 1944 m. liepos mėn. sudeginta besitraukiančių vokiečių, 1944 m. lapkričio mėn, pradėjus veikti akademijai, atkurta ir biblioteka. 1947 m. biblioteka perkelta į Kauną, centrinius žemės ūkio akademijos rūmus Kęstučio gatvėje, 1964 m.– į Noreikiškes, Kauno raj. 1996-2011 m. – Lietuvos žemės ūkio universiteto biblioteka, 2011-2018 m. Aleksandro Stulginskio universiteto biblioteka. Nuo 2019 m. Aleksandro Stulginskio universitetui prisijungus prie Vytauto Didžiojo universiteto – Vytauto Didžiojo universiteto bibliotekos padalinys.

Pradinį fondą (5043 leidiniai) sudarė reorganizuoto Dotnuvos žemės ūkio technikumo biblioteka. 1939 m. turėjo – 30 000 tomų žemės ūkio, gamtos mokslų, grož. ir inform. literatūros lietuvių, vokiečių, rusų, lenkų, prancūzų, anglų ir kt. kalbomis. 1945 m. fondus papildė Žemės ūkio ministerijos ir Žemės ūkio rūmų bibliotekų dokumentai, Lietuvos ir Rusijos aukštųjų mokyklų leidiniai. 1946–1951 m. bibliotekos daugiau kaip 5000 leidinių, išleistų 1918–1940 m. Lietuvoje ir užsienyje, paimta į specialiuosius fondus arba sunaikinta. Atkūrus nepriklausomybę bibliotekai leidinių padovanojo užsienio lietuviai, mokslo ir mokymo įstaigų bibliotekos. Nuo 2002 m. Lietuvos mokslinių bibliotekų asociacijos, nuo 1998 m. – Pasaulinio žemės ūkio bibliotekų tinklo (*Agricultural Libraries Network*, AGLINET) narė.

Fondai
------

Fondus sudaro 519 715 egz. (157 513 pavadinimų), iš jų – 500 050 knygų ir serialinių leidinių, 11 920 rankraščių, 27 garso ir vaizdo, 50 elektronikos, 7170 kt. dokumentų (2007 m.). Biblioteka kaupia ir saugo knygas, periodinius leidinius, norminius dokumentus (standartai, higienos, statybų normos), veikalus apie žemės ūkį, agronomiją, ekonomiką, energetiką, inžineriją, kaimo plėtrą ir sociologiją, miškų, namų, vandens ūkį (žemės ūkio ir technikos leidiniai sudaro 60 % fondų). Veikia 5 skaityklos.

2002 m. bibliotekos patalpose įkurta T. Ivanausko biblioteka – muziejus (1159 egz. ir 991 pavadinimo knyga), joje saugomos T. Ivanausko knygos ir rankraščiai, ornitologijos srities knygų rinkinys (T. Ivanausko 19 knygų ir kt. autorių – 227), XIX a. – XX a. pab. išleistų vertingų ir retų knygų kolekcija, autentiški baldai, paveikslai, suvenyrai, nuotraukos ir kita.

Vedėjai ir direktoriai
----------------------

* Fabijonas Kemėšis – 1924–1934 m.
* Valteris Gaigalaitis – 1934–1940 m.
* Bronius Povilaitis – 1941–1944 m.
* V. Porutis – 1944–1946 m.
* Vladimiras Zubovas – 1946–1947 m.
* J. Žygelytė – 1947–1981 m.
* F. Skirutienė – 1981–1995 m.
* Aušra Raguckaitė – nuo 1995 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lietuvos žemės ūkio universiteto biblioteka*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 354 psl.

Nuorodos
--------

* Lietuvos žemės ūkio universiteto biblioteka
| Kanė |
| --- |
| **Ilgis** | 4,2 km |
| **Baseino plotas** | 6,8 km² |
| **Žiotys** | Kirgas |
| **Šalys** |  Lietuva |

**Kanė** – upelis Žemaitijoje, Akmenės rajone; Kirgo kairysis intakas.

Upelio ištakos yra į pietus nuo Sprogiškės ir Jučių kaimų. Kanė teka miško pakraščiu, įteka į Kirgą 5,8 km nuo jo žiočių (Ventos baseinas). Netoliese santakos driekiasi kelias  **1004**  Akmenė–Agluonai–Laižuva . Kanės vaga sureguliuota, upelis praradęs slėnį.

Upėvardis neaiškios kilmės. Nemažai vietovardžių su šaknimi *kan-* esama Latvijoje. J. Endzelyno žodyne šie vietovardžiai gretinami su latv. *kāne, kāna, kānis* „žąsis". Vietovardžių kilmė gali būti ir finougriška. Antai M. Rudzytė lat. *Kan-upe* kildina iš lyvių k. *kanà* „višta".

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4  *Kanė*. Akmenės krašto enciklopedinis žodynas. Nuoroda tikrinta 2021-10-13.
2. ↑  *Kanė (upė)*. Gamtos katalogas. Nuoroda tikrinta 2021-10-13.
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 146
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Kosta Rikos nacionalinis stadionas |
| --- |
|  |
| Oficialus pavadinimas | Estadio Nacional de Costa Rica |
| Vieta | San Chosė, Kosta Rika |
| Koordinatės | 9°56′11″ š. pl. 84°06′28″ v. ilg.﻿ / ﻿9.93639°š. pl. 84.10778°r. ilg.﻿ / 9.93639; 84.10778Koordinatės: 9°56′11″ š. pl. 84°06′28″ v. ilg.﻿ / ﻿9.93639°š. pl. 84.10778°r. ilg.﻿ / 9.93639; 84.10778 |
| Pradėtas statyti | 2008 m. |
| Atidarytas | 2011 m. kovo 26 d. |
| Savininkas | Kosta Rikos futbolo rinktinė |
| Paviršius | veja |
| Statybos kaina | $110 000 000 |
| Architektas | Anhui Foreign Economic Construction |
| Talpa | 35 175 |
| Lauko matmenys | 105 x 68 m |
| Nuomininkai | Kosta Rika Kosta Rika |

**Kosta Rikos nacionalinis stadionas** (isp. *Estadio Nacional de Costa Rica*) – daugiafunkcis stadionas Kosta Rikos sostinėje San Chosė, La Sabanos parke. Atidarytas 2011 m. ir talpina virš 35 tūkstančių žiūrovų (didžiausias šalyje). Naudojamas daugiausia futbolo rungtynėms.

Šis stadionas pastatytas senojo nacionalinio stadiono, pastatyto 1924 m. vietoje. 2008 m. senasis stadionas sugriautas ir pradėtos naujo stadiono statybos. Statybų darbai buvo finansuojami Kinijos vyriausybės ir vykdomi Kinijos kompanijų. Naujasis Kosta Rikos nacionalinis stadionas atidarytas 2011 m. kovo 26 d. Atidarymo rungtynėse Kosta Rikos futbolo rinktinė sužaidė taikiai (2:2) su Kinijos rinktine.

Šiame stadione savo koncertus surengė Shakira ir „Pearl Jam".
| Sharlto Copley |
| --- |
|  |
|  |
|  |
| Tikras vardas | Sharlto Copley |
|  |
| Gimė | 1973 m. lapkričio 27 d. (47 metai)Pretorija, Pietų Afrikos Respublika |
|  |
| Šalis |  Pietų Afrikos Respublika |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |
|  |  |
|  |  |
| Žymesni vaidmenys |
| Vikusas van der Mervė„9-asis rajonas" |
|  |
|  |

**Šarlto Koplis** (angl. *Sharlto Copley*; g. 1973 m. lapkričio 27 d.) – Pietų Afrikos Respublikos kino prodiuseris, aktorius ir režisierius. Jis prodiusavo bei buvo vienas iš trumpametražių filmų, rodytų Kanų kino festivalyje, režisierių. Bene žymiausią savo vaidmenį atliko Oskarui nominuotame mokslinės fantastikos filme „9-asis rajonas".

Biografija
----------

Gimė Pretorijoje, mokėsi *St. Andrew’s Preparatory School* mokykloje Grejamstaune ir *Redhill School* mokykloje Johanesburge. Jo tėvas dr. Briusas Koplis, buvęs universiteto profesorius, yra holizmo ugdytojas ir multiinstrumentalistas. Motina, Linda Stoks-Kopli (*Linda Stocks-Copley*), Christian Science sektos gydytoja.

Prabėgus metams po mokyklos baigimo, Koplis susipažino su režisieriumi Neill Blomkamp ir dirbo su juo prie daugelio 3D animacijos projektų. Kiek vėliau Koplis atliko pagrindinį vaidmenį Peter Jackson ir Neill Blomkamp filme „9-asis rajonas". Filmavimo metu Koplis improvizavo visuose savo dialoguose. 2010 m. kartu su Liam Neeson, Bradley Cooper ir Quinton Jackson vaidino filme „A komanda". 2013 m. Koplis atliko fiktyvaus kosmonauto Džeimso Korigano, kuris, kartu su likusiais įgulos nariais, skrenda į Jupiterio mėnulį Europą, vaidmenį filme „Europa Report". Tais pačiais metais, kartu su Matt Damon ir Jodie Foster, nusifilmavo dar viename mokslinės fantastikos filme „Eliziejus".

Filmografija
------------

* 2006: *Alive in Joburg*
* 2009: *9-asis rajonas*
* 2010: *The A-Team*
* 2013: *Eliziejus*
* 2013: *Oldboy*
* 2013: *Europa Report*
* 2013: *Open Grave*
* 2014: *Maleficent*

Išnašos
-------

1. 1 2  Marks, Lisa (2010-07-26). „Interview with A-Team star Sharlto Copley". *The Scotsman*. Nuoroda tikrinta 2011-02-21.
2. ↑  „Bruce Copley – Holistic Learning Adds Value" Archyvuota kopija 2013-09-27 iš Wayback Machine projekto. SKF Sweden Evolution Business and Technology Magazine article, 2006-06-07.
3. ↑  „District 9 director Neill Blomkamp". *A.V. Club*. Nuoroda tikrinta 2009-08-16.

Nuorodos
--------

* imdb.com: Sharlto Copley
| **Siuzanė Šultingol. *Suzanne Schulting*** |
| --- |
|  |
| S. Šulting 2018 metais |
| Gimė | 1997 m. rugsėjo 25 d. (25 metai)Groningenas |
| Tautybė | olandė |
|  |
| Veikla | čiuožėja trumpuoju taku |
|  |
| Žinomas (-a) už | olimpinė čempionė |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| (2022 m. duomenys) Olimpinių žaidynių: 3×, 1×, 2×Pasaulio čempionatų: 6×, 1×, 2× |
|  |
|  **Vikiteka** | Suzanne Schulting |

**Siuzanė Šulting** (g. 1997 m. rugsėjo 25 d.) – Nyderlandų čiuožėja trumpuoju taku, olimpinė ir daugkartinė pasaulio čempionė.

Biografija
----------

Siuzanė Šulting gimė 1997 m. rugsėjo 25 d. Groningene. Pradėjo čiuožti nuo 8 metų Herenvene. 

2018 m. Pjongčango olimpinėse žaidynėse ji iškovojo aukso medalį 1000 m distancijoje ir bronzą estafetėje. Už šiuos pasiekimus išrinkta 2018 m. Nyderlandų metų sportininke, apdovanota Oraniečių-Nasau ordinu. 

2019 m. pasaulio čempionate Sofijoje ji laimėjo auksą 1000 m distancijoje ir buvo pripažinta absoliučia pasaulio čempionato nugalėtoja.

2021 m. pasaulio čempionate ji laimėjo visų keturių individualių rungčių bei estafetės aukso medalius ir antrą kartą tapo absoliučia pasaulio čempionato nugalėtoja tarp moterų, tačiau šiame čempionate dėl COVID-19 pandemijos nedalyvavo daugelis pajėgių varžovių.

2022 m. olimpinėse žaidynėse Pekine S. Šulting antrą kartą tapo olimpine čempione 1000 m distancijoje prieš tai pagerinusi rungties pasaulio rekordą. Ji estafetėje iškovojo aukso, 500 m distancijoje – sidabro ir 1500 m distancijoje – bronzos medalius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  isu.html.infostradasports.com
2. ↑  NBC Sports
3. ↑  nbcolympics.com
4. ↑  reuters.com
5. ↑  foxnews.com
6. ↑  nbcolympics
**Kostas Gurevičius** (1898 m. sausio 23 d. Geisteriškių k. Vilkaviškio raj. – 1990 m. rugsėjo 12 d. Marijampolėje) – choro ir orkestro dirigentas, pedagogas.

Biografija
----------

Pirmasis muzikos mokytojas buvo vietos vargonininkas B. Grudzinskas. Nuo 1919 m. groti ir diriguoti mokėsi Marijampolėje pas Joną Bendorių, jam padėjo mokyti „Gabijos" chorą, o vėliau pradėjo savarankiškai vadovauti įvairių organizacijų mėgėjų chorams, dėstyti muziką ir dainavimą kunigų Marijonų gimnazijoje bei Rygiškių Jono gimnazijoje, kur subūrė ir chorus. Moksleivių vasaros atostogų metu tobulinosi muzikos kursuose.

1924 m. visos Lietuvos dainų šventei Kaune parengė tris chorus ir buvo jungtinio choro dirigentas. Šventėje susipažino su Stasiu Šimkumi, kuris jį pakvietė mokytis Klaipėdos muzikos mokykloje. Mokydamasis susipažino su dirigentu Antanu Vaičiūnu ir buvo įtrauktas į Klaipėdos krašto Giedotojų draugijų lietuviškų chorų organizavimo darbą. 1928 m. birželio 22 d. Klaipėdoje pastatytai Šarlio Guno operai „Faustas" parengė chorus. 1930–1933 m. valtorna grojo Valstybės teatro orkestre Kaune.

Nuo 1933 m. dėstė muziką ir dainavimą Vilkaviškio gimnazijoje, vadovavo moksleivių ir suaugusiųjų chorams bei pučiamųjų orkestrui. Vilkaviškio darbo rūmų 52 dalyvių chorą ir Vilkaviškio jaunalietuvių 36 dalyvių chorą parengė 1938 m. dainų šventei Klaipėdoje. Nuo 1939 m. – muzikos mokytojas, chorų ir orkestrų vadovas Marijampolėje.

Pokario metais dėstė muziką Marijampolės mokytojų seminarijoje (vėliau pedagoginė mokykla), organizavo moksleivių chorus, vokalinius ansamblius ir orkestrus, vadovavo įvairiems miesto meno mėgėjų kolektyvams. Padėjo rengti miesto ir rajono dainų šventes ir buvo jų dirigentas. 1960 m. pedagogui suteiktas nusipelniusio mokytojo vardas.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Paminklas Vikipedijai Slubicėse, Lenkijoje
**Paminklas Vikipedijai** – pirmasis pasaulyje paminklas Vikipedijai, skirtas visiems Vikipedijos kūrėjams, 2014 m. spalio 22 d. atidengtas Slubicėse, Lenkijoje.[1]

Beveik trijų metrų paminklo idėjos iniciatorius – Krzysztof Wojciechowski, administracinis Collegium Polonicum (mokslinė-edukacinė institucija Slubicuose) direktorius. Paminklo projektą sukūrė 30-metis armėnų menininkas Mihran Hakobian[2]. Paminklas vaizduoja ant pjedestalo, simbolizuojančio knygas, stovinčias keturias žmonių figūras (dvi moterys ir du vyrai[3]), kurios laiko Vikipedijos logotipą – neužbaigtą iš dėlionės dalių sudarytą gaublį. Ant paminklo pjedestalo yra trys atminimo lentelės lenkų, anglų ir vokiečių kalbomis.

Paminklą finansavo Slubicų miesto savivaldybė. Jo kaina – 62 tūkst. zlotų.[4]

Vikimedijos fondo pranešime spaudai Valdybos pirmininkas Džimis Veilsas teigia: „Kai 2001 m. buvo pradėtas Vikipedijos projektas, negalėjau nė pasvajoti, kad kada nors Vikipedija bus pagerbta paminklu – mes rašėme apie paminklus, fotografavome juos mūsų projekto *Wiki Loves Monuments* konkurso metu, o dabar ir patys turime mūsų paminklą. Tai tikrai ypatinga ir įspūdinga diena ir tikiuosi, kad dabar dėmesio centre yra tie tūkstančiai, kurie redaguoja Vikipediją ir daro ją nemokamu žinių šaltiniu."[5]

  

* Atminimo lentelė
* Paminklo atidengimas
* Paminklas Vikipedijai

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pierwszy taki na świecie – w Słubicach stanął pomnik Wikipedii (lenkų k.) (prieiga 2014-10-27)
2. ↑  Author of Wikipedia’s first monument is Armenian (anglų k.) (prieiga 2014-10-27)
3. ↑  Tak powstaje pomnik Wikipedii (lenkų k.) (prieiga 2014-10-27)
4. ↑  Pierwszy na świecie pomnik Wikipedii odsłonięto w Słubicach (lenkų k.) (prieiga 2014-10-27)
5. ↑  Press releases/First-ever Wikipedia Monument unveiled in Poland (anglų k.) (prieiga 2014-10-27)
Kauno gubernijos informacinė knyga, 1848 m.
**„Pamiatnaja knižka"** (rus. *Памятная книжка* – „atmintinė knygelė, informacinė knyga") – carinės Rusijos imperijos XIX–XX a. informaciniai leidiniai, kurie buvo leidžiami kasmet (arba beveik kasmet) 89 gubernijose ir aprašydavo įvairių viešųjų įstaigų pagrindinę informaciją. Be kitų ypatumų, šie leidiniai turėjo kalendorių ir metraščių ypatybių, todėl buvo sudaromi ir išleidžiami ankstesniųjų metų pabaigoje arba einamųjų metų pradžioje.

Istorija
--------

Atmintinės knygelės buvo leidžiamos nuo 1833 m. iki 1917 m. Dalis jų apimdavo ir dabartinės Lietuvos teritoriją:

* Gardino gubernijos informacinė knyga
* Kauno gubernijos informacinė knyga
* Kuršo gubernijos informacinė knyga
* Suvalkų gubernijos informacinė knyga
* Vilniaus gubernijos informacinė knyga

Kai kurie leidiniai aprašydavo siauras sritis, pavyzdžiui, pedagogiką, išsilavinimą (Vilniaus švietimo apygardos informacinė knyga ir kitos).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Балацкая Н. М. Раздорский А. И. Памятные книжки губерний и областей Российской империи (1833-1917): Сводный каталог-репертуар. – Санкт-Петербург, 2008. // psl. 1–645


|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R„Памятная книжка" – carinės Rusijos gubernijų informacinės knygos 1833–1917 m. |
| --- |
|  |
| Gubernijų informacinės knygos  dabartinės Lietuvos teritorijoje | 
~~Augustavo gubernija~~ – Gardino gubernija – Kauno gubernija – Kuršo gubernija – Suvalkų gubernija – Vilniaus gubernija |

 |
| Paminklinis akmuo Stanislovui Rapolioniui |
| --- |
| Paminklas Stanislovui Rapolioniui, 2016 m. pavasaris |
| 

Paminklinis akmuo Stanislovui RapolioniuiPaminklinis akmuo Stanislovui Rapolioniui

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°10′33″š. pl. 25°02′14″r. ilg.﻿ / ﻿54.175854°š. pl. 25.03727°r. ilg.﻿ / 54.175854; 25.03727Koordinatės: 54°10′33″š. pl. 25°02′14″r. ilg.﻿ / ﻿54.175854°š. pl. 25.03727°r. ilg.﻿ / 54.175854; 25.03727 |

 |
| Vieta | Šalčininkų rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Eišiškių seniūnija |
| Plotas | 101 m² |
| Naudotas | Pastatytas 1986 m. |
| Registro Nr. | 15579 |

**Paminklinis akmuo Stanislovui Rapolioniui** stovi Gornostajiškių kaime, Eišiškių seniūnijoje, Šalčininkų rajone, 0,5 km į šiaurę nuo kelio  **126**  Šalčininkai–Butrimonys–Eišiškės , buvusio Gornostajiškių dvaro sodyboje. Pastatytas atminti vienam lietuvių raštijos pradininkų, kilusiam iš Eišiškių apylinkių, Stanislovui Rapolioniui (1485–1545).

Akmuo yra nacionalinės reikšmės dailės ir memorialinis paminklas, įtrauktas į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas 15579).

Paminklas
---------

Paminklinio akmens autoriai: skulpt. Konstantinas Bogdanas, archit. Rimantas Buivydas, Jūras Balkevičius.

Vertikalus granito akmuo įtaisytas ant trijų laiptų gaubto cokolio. Buvo bronzinių raidžių užrašas: „*Stanislovas Rapolionis/1485-1545*". Akmenyje ištašytoje nišoje įrengta vieta biustui ant pjedestalo. Ji tuščia – šiuo metu bronzinis 43 cm dydžio Rapolionio biustas saugomas Eišiškių Stanislovo Rapolionio gimnazijos muziejuje. Čia kasmet teikiamos Stanislovo Rapolionio premijos, laureatai aplanko Gornostajiškių paminklinį akmenį.

Istorija
--------

Paminklas pastatytas 1986 m. parke priešais Gornostajiškių dvaro rūmus, minint S. Rapolionio 500-ąsias gimimo metines. Jo pastatymo iniciatorius buvo vietos kolūkio pirmininkas, laisvės kovų dalyvis Bronius Skiauterė (1924–2013). Jis prisidėjo prie Gornostajiškių dvaro, jo aplinkos sutvarkymo, nes tai buvo jo vadovaujamo kolūkio „Lenino priesaikai" centras. Paminklui panaudotas apylinkėse rastas riedulys. Prasidėjus Atgimimui paminklinis akmuo buvo nuniokotas, vėliau vėl atstatytas. Baiminantis, kad bronzinis S. Rapolionio biustas gali atsirasti metalo supirktuvėje, jis buvo perkeltas į S. Rapolionio gimnaziją. Pasak buvusio mokyklos direktoriaus Vytauto Dailidkos, biusto kopijos iš akmens idėją kėlė skulptorius K. Bogdanas, tačiau šio sumanymo įgyvendinti nespėjo. 

2016 m. duomenimis, dvaro rūmų pastatas buvo nenaudojamas, užrakintas, aplinka minimaliai prižiūrima. Planuojama, kad LR Seimo paskelbtais 2017 m. Reformacijos metais, minint S. Rapolionio mirties metines (gegužės 13 d.), paminklas prie Gornostajiškių dvaro rūmų bus tinkamai sutvarkytas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Akmuo". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2016-05-15.
2. ↑  Laisvės kovų dalyvį prisimenant Archyvuota kopija 2015-04-21 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Stanislovo Rapolionio premija - žurnalistei Aurelijai Arlauskienei

Nuorodos
--------

* Eišiškių seniūnijos lankytinos vietos Archyvuota kopija 2018-05-03 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 55°15′55″ š. pl. 23°38′34″ r. ilg.﻿ / ﻿55.26528°š. pl. 23.64278°r. ilg.﻿ / 55.26528; 23.64278


|  |
| --- |
| **Pernaravos pagrindinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Pernaravos pagrindinė mokykla herbas|center|100px]] |
|  |
| **Adresas** | J. Juškytės g. 33, Pernarava |
| **Direktorius(-ė)** | Antanas Kišonas |
| **Mokinių skaičius** | 155 |
| **Įkūrimo data** | 1864 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** | 44 |
| **Pedagogų skaičius** | 22 |

Josvainių gimnazijos skyrius Pernaravoje, 2017 m.
**Kėdainių rajono Pernaravos pagrindinė mokykla** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Pernaravoje (Kėdainių raj.), vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 191019787. Steigėjas Kėdainių rajono savivaldybės taryba.

Filialas: Kėdainių raj. Pernaravos pagrindinės mokyklos Paaluonio skyrius.

Istorija
--------

XX a. viduryje minima Pernaravos parapinė mokykla. 1864 m. Pernaravos dvare, privačiame, nepritaikytame mokyklai name įsteigta pradžios mokykla. 1910 m. ši mokykla tapo dviejų komplektų, o 1912 m. pastatytas naujas dvikomplektės mokyklos pastatas, tačiau Pirmojo pasaulinio karo metu mokyklą pavertus ligonine, buvo sunaikintas mokyklos inventorius, mokymo priemonės, biblioteka. 1916–1917 m. vokiečių valdžia vėl atidarė mokyklą, jos mokytoju buvo paskirtas Žemaitės anūkas Stasys Jaras. Mokykloje buvo mokoma vokiškai ir lietuviškai. 1920–1930 m. Pernaravoje dirbo žymi pedagogė ir visuomenininkė Jadvyga Juškytė.

Po Antrojo pasaulinio karo Pernaravos pradžios mokykla tapo vidurine, o 1956 m. išleido ir pirmąją abiturientų laidą. 1969 m. mokykla persikėlė į naują, šviesų ir erdvų pastatą, kuriame yra ir dabar. 2001 m. Pernaravos vidurinės mokyklos pastatas renovuotas, o mokykla reoganizuota į pagrindinę mokyklą.

2013 m. mokykla prijungta prie Josvainių gimnazijos.

Direktoriai
-----------

* Antanas Kišonas

Žymūs mokytojai
---------------

* 1961–1971 m. Jonas Kelevišius

Žymūs mokiniai
--------------

1956–2001 m. Pernaravos vidurinė mokykla išleido 44 abiturientų laidas. Tarp jų:

* Antanas Matulas
* Kęstutis Rimkus

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Karbamidas |
| --- |
|   |
| Sisteminis (IUPAC) pavadinimas |
| CAS numeris | [57-13-6] |
| Cheminė formulė | (NH2)2CO |
| Molinė masė | 60,07 g/mol |
| SMILES | NC(=O)N |
|
| Rūgštingumas (p*Ka*) | 26,9 |
| Bazingumas (p*Kb*) | 13,82 |
| Valentingumas |  |
| Fizinė informacija |
| Tankis |  |
| Išvaizda | bespalviai, bekvapiai kristalai |
| Lydymosi t° | 132,7 °C (susiskaido) |
| Virimo t° | - |
| Lūžio rodiklis (*n*D) |  |
| Klampumas |  |
| Tirpumas H2O | 108 g/100 ml (20 °C)167 g/100 ml (40 °C)251 g/100 ml (60 °C)400 g/100 ml (80 °C)733 g/100 ml (100 °C) |
| Šiluminis laidumas |  |
| log P |  |
| Garavimo slėgis |  |
| kH |  |
| Kritinis santykinis drėgnumas |  |
| Farmakokinetinė informacija |
| Biotinkamumas |  |
| Metabolizmas |  |
| Pusamžis |  |
| Pavojus |
| MSDS |  |
| ES klasifikacija | Toksiškas (**T**) |
| NFPA 704 | 

1
2
0
 
 |
| Žybsnio t° |  |
| Užsiliepsnojimo t° |  |
| R-frazės |  |
| S-frazės |  |
| LD50 |  |
| Struktūra |
| Kristalinė struktūra |  |
| Molekulinė forma |  |
| Dipolio momentas | 4,56 p/D |
| Simetrijos grupė |  |
| Termochemija |
| Δf*H*~~o~~298 |  |
| Giminingi junginiai |
| Giminingi grupė |  |
| Giminingi junginiai |  |
| Giminingos grupės |  |

**Karbamidas, šlapalas, urėja**, **anglies rūgšties diamidas** – bespalviai, bekvapiai tetragoninės singonijos šaldančio skonio kristalai. Gerai tirpsta vandenyje, etilo alkoholyje, skystame amoniake.
  
Kaitinant 150–160 °C temperatūroje atskyla amoniakas ir karbamidas virsta ciano rūgštimi; pastaroji iš dalies polimerizuojasi, sudarydama biuretą. Šildomas vandeninis karbamido tirpalas išskiria NH3 ir CO2. Reaguodamas su nitritine rūgštimi, išskiria azotą:

{\displaystyle \mathrm {\ (NH\_{2})\_{2}CO+2HNO\_{2}\ \longrightarrow \ 2N\_{2}+CO\_{2}+3H\_{2}O} }
Su azoto, druskos, fosforo, oksalo rūgštimis sudaro druskas. Alkilinamas karbamidas sudaro alkilkarbamidą R-NHCONH2, acilinamas – ureidus RCO-NHCONH2, reaguodamas su alkoholiais - uretanus N2NCOOR (čia R – angliavandenilio radikalas), su parafinais ir jų dariniais, pvz. aukštesniaisiais alkoholiais, rūgštimis, esteriais, halogenidais ir nitrilais, sudaro kristališkuosius aduktus. Laboratorijoje gaunamas iš kalio arba natrio cianato ir amonio chlorido arba cianamino hidrolize, pramonėje – iš amoniako ir anglies dioksido:

{\displaystyle \mathrm {\ 4NH\_{3}+2CO\_{2}\ \longrightarrow \ H\_{2}NCOONH\_{4}+(NH\_{2})\_{2}CO+H\_{2}O} }
Karbamidas – žmogaus ir daugumos žinduolių gyvūnų baltymų apykaitos galutinis produktas. Gaminasi kepenyse. Randamas kraujyje (normaliai 18–38 mg/100ml), raumenyse ir kituose audiniuose, seilėse, limfoje, piene. Reguliuoja vandens apykaitą organizme, audinių hidrataciją. Šalinamas pro inkstus ir prakaito liaukas. Sutrikus inkstų funkcijai ir skylant audinių baltymams karbamido daugėja kraujyje (uremija), dirbant sunkų fizinį darbą, sergant cukriniu diabetu, karščiuojant – šlapime.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Pamiutasgren. *Paamiut*, dan. *Paamiut* |
| --- |
| *Pamiuto bažnyčia* |
|  |
| 

PamiutasPamiutas

61°59′44″ š. pl. 49°39′49″ v. ilg.﻿ / ﻿61.99556°š. pl. 49.66361°r. ilg.﻿ / 61.99556; 49.66361﻿ (Pamiutas)Koordinatės: 61°59′44″ š. pl. 49°39′49″ v. ilg.﻿ / ﻿61.99556°š. pl. 49.66361°r. ilg.﻿ / 61.99556; 49.66361﻿ (Pamiutas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Danijos vėliava Danija |
| **Autonomija** | Grenlandija Grenlandija |
| **Savivaldybė** | Sermersukas |
|  |
| **Gyventojų** (2013) | 1 515  |

**Pamiutas** (gren. *Paamiut*) – miestelis Sermersuko savivaldybėje, pietinėje Grenlandijos dalyje, kuriame gyvena 1 817 gyventojų. Pamiutas yra įsikūręs pietinėje Kvanersoto fiordo dalyje.

Istorija
--------

Žmonės šiose vietovėse gyvena maždaug nuo 1500 m. pr. m. e. Pats miestas įkurtas 1742 m. Jo gyventojai užsiėmė kailiadirbyste bei banginių medžiokle, o vėliau ėmė apdirbti muilo akmenis. Šeštajame XX a. dešimtmetyje Pamiuto gyventojai pralobo iš menkių žūklės verslo, kuriuo sėkmingai užsiiminėjo iki 1989 m. kuomet menkių populiacija pakrantėse sumažėjo.

Dabartis
--------

Mieste yra viena įdomiausių Grenlandijos bažnyčių, pastatyta 1909 m. iš medžio, norvegiškuoju stiliumi. Miesto centre yra įsikūręs muziejus, netoliese savo dirbtuves turi dailidė bei stovi druskos sandėlis.

Net ir žiemos metu Pamiuto pakrantės nekausto ledas, todėl vietos gyventojai kartu su savo kaimynais iš Arsuko kaimo gali netrukdomai žvejoti. Rudenį į pakrantes atplaukia ledkalniai, kartu su savimi priviliodami ir ruonių, todėl darbo turi ir medžiotojai.

Transportas
-----------

Pamiutas priklauso Arktinei Umiako linijai, kuria nuolat plaukioja pakrančių laivai. 2007 m. lapkritį Grenlandijos oro uostų valdyba miestelyje pastatė oro uostą. Kompanijos "Air Greenland" lėktuvas STOL skraido į Nuko, Kangilinguto ir Narsarsakvo miestus.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 55°34′ š. pl. 5°15′ v. ilg.﻿ / ﻿55.567°š. pl. 5.250°r. ilg.﻿ / 55.567; 5.250

Salos padėtis
**Aranas** (angl. *Isle of Arran*, škot. gėl. *Eilean Arainn*) – sala Škotijoje, Klaido užutėkyje, tarp Kinteiro pusiasalio vakaruose, Bjuto salos šiaurėje ir Britanijos krantų rytuose. Administraciškai priklauso Šiaurės Eršyrui. Plotas – 432 km² (7-a pagal dydį Škotijoje).

Salos paviršius kalnuotas, aukštis siekia 874 m (Got Felo k.). Pietinė dalis lygesnė. Aranas vulkaninės kilmės, sudarytas iš granito, smiltainio. Vyrauja pievos, durpynai, yra nedidelių giraičių.

2011 m. Arane gyveno 4629 gyventojai. Pagrindinė gyvenvietė – Brodikas. Arane dar XX a. pr. plačiai vartota gėlų kalba, bet dabar praktiškai išnykusi. Verčiamasi daugiausia turizmu. Taip pat vykdoma žvejyba, miškininkystė, alaus gamyba. Sala pasiekiama keltais iš Klonego (Kinteiras) ir Ardrosano. Salą supa kelias, kitas kelias kerta Araną iš rytų į vakarus.

Yra išlikusi XVI a. Brodiko pilis, XIII a. Lochranzo pilies griuvėsiai, bronzos amžiaus Machri Muro akmenų ratai.

Sala gyvenama nuo senovės, čia gausi neolitinių kernų santalka. Nuo VI a. pradėjo steigtis krikščionių misijos. Nuo XI a. priklausė Meno ir salų karalystei. 1266 m. prijungta prie Škotijos.

* Rosos glenasRosos glenas
* Lochranzos pilisLochranzos pilis
* Machri Muro akmenysMachri Muro akmenys
* Blekvoterfuto gyvenvietėBlekvoterfuto gyvenvietė
| **Šamilis Salmanovičius Basajevasrus. *Шамиль Салманович Басаев*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1965 m. sausio 14 d.Vedeno, pietryčių Čečėnijoje |
| Mirė | 2006 m. liepos 10 d. (41 metai)Ingušija |
|  |
| Veikla | čečėnų kovotojas, teroristas, politikas |
|  |
|  **Vikiteka** | Šamilis Basajevas |

**Šamilis Salmanovičius Basajevas** (rus. *Шамиль Салманович Басаев*, 1965 m. sausio 14 d. Vedeno, pietryčių Čečėnijoje – 2006 m. liepos 10 d. Ingušija) – čečėnų kovotojas, teroristas, politikas. Buvo įtrauktas į Jungtinių Tautų Organizacijos, JAV ir Europos sąjungos teroristų sąrašus. Iki mirties buvo labiausiai ieškomas žmogus Rusijoje.

Biografija
----------

Tėvai pavadino Šamiliu, pagerbdami XIX a. avarų kovotoją mulą imamą Šamilį. Jaunystėje žavėjosi Kubos revoliucionieriumi Che Guevara, jo plakatai kabėjo Š. Basajevo kambaryje Maskvoje. Basajevas trumpai studijavo žemėtvarką Maskvoje. Vėliau pradėjo verslą, prekiavo kompiuteriais ir jų dalimis.

Po 1991 m. pučo Maskvoje pagrobė Rusijos lėktuvą bei privertė jį nutūpti Turkijoje, kur žiniasklaidai papasakojo apie padėtį Čečėnijoje. 1994 m. prasidėjus Pirmajam Rusijos-Čečėnijos karui, Š. Basajevas tapo vienu sukilėlių vadų. 1995 m. Š. Basajevas vadovavo vienai pirmųjų ir bene didžiausiai įkaitų paėmimui, Budionovsko ligoninėje (Rusija) įkaitais paėmė per 1000 žmonių (įvykių metu žuvo apie 100 įkaitų).

Labiausiai Š. Basajevas pagarsėjo dalyvaudamas ypač kruvinuose karuose buvusios Sovietų Sąjungos teritorijoje, tokiuose, kaip 1988 m. – 1994 m. Armėnijos-Azerbaidžiano karas dėl Kalnų Karabacho, dalyvavimas pilietiniame Gruzijos kare 1993 m. Abchazijos kareivių apšaudymas Kodorio slėnyje 1998 m. Pirmajame Čečėnijos kare 1994–1996 m. ypač pasižymėjo per 1996 m. Grozno šturmą, kuomet paėmė į nelaisvę ištisą Rusijos armijos garnizoną su visa ginkluote, taip pat dalyvavo 1999 m. islamistų įsiveržime į Rusijos Dagestaną, vėliau ir Antrajame Čečėnijos kare.

Žuvo 2006 m. Ingušijoje per rusų pareigūnų ir karių surengtą specialią operaciją.

Nuorodos
--------

* „Šamilis Basajevas: žiaurusis čečėnų karo genijus"[neveikianti nuoroda] „Sekundė", 2006-07-18 d.
Paminklas „Arka"
**Paminklas vieningai Lietuvai „Arka"** – paminklas, kuris stovi Klaipėdoje, Tiltų ir H. Manto gatvių sankryžoje, šalia Biržos tilto.

Istorija
--------

Idėja pastatyti paminklą kilo klaipėdiečiui Seimo nariui Valentinui Greičiūnui. Paminklas pastatytas Klaipėdoje 2003 m. minint Tilžės akto 85-ąsias ir Klaipėdos krašto susijungimo su Lietuva 80-ąsias metines. Paminklą pašventino Telšių vyskupas Jonas Boruta ir Lietuvos evangelikų liuteronų bažnyčios konsistorijos prezidiumo narys kun. Darius Petkūnas. „Arkos" atidengimo iškilmėse dalyvavo Ministras Pirmininkas Algirdas Brazauskas su žmona Kristina, Seimo Pirmininko pirmasis pavaduotojas Česlovas Juršėnas, Klaipėdos meras Rimantas Taraškevičius, paminklo statymo organizacinis komitetas, žinomi uostamiesčio ir šalies žmonės, miesto gyventojai. Iškilmingos ceremonijos metu šokiu buvo vaizduojama sėkminga Mažosios ir Didžiosios Lietuvos jungtis, skambėjo klaipėdiečių muzikos kūriniai, sukurti miestui.

Aprašymas
---------

Paminklas sveria 150 tonų ir yra 8,5 metro aukščio. Mažoji kolona iš raudonojo granito simbolizuoja Mažąją Lietuvą ir jos kultūrinį paveldą, o pilkoji – Didžiąją Lietuvą. Viršutinė tartum nuskelta paminklo dalis vaizduoja Karaliaučiaus sritį (Kaliningradą), dabar priklausančią Rusijai. Ant paminklo iškalti Ievos Simonaitytės žodžiai: „Esame viena tauta, viena žemė, viena Lietuva". Skulptūros autorius Arūnas Sakalauskas.

* Paminklo statybaPaminklo statyba
* Paminklo atidengimo ceremonijaPaminklo atidengimo ceremonija

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Paminklas vieningai Lietuvai „Arka"** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Paminklas „Arka" – Didžiosios ir Mažosios Lietuvos susijungimo simbolis[neveikianti nuoroda]
2. ↑  KLAIPĖDOS MIESTO LANKOMI OBJEKTAI

Koordinatės: 55°42′38″ š. pl. 21°08′00″ r. ilg.﻿ / ﻿55.71056°š. pl. 21.13333°r. ilg.﻿ / 55.71056; 21.13333
| ***Ponų rasė*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | La Race des seigneurs |
| Kilmės šalis |  Prancūzija Italija |
| Režisierius | Pierre Granier-Deferre |
| Scenaristas (-ai) | Pierre Granier-DeferrePascal Jardin |
| Vaidina | Alain DelonSydne Rome |
| Metai | 1974 |
| Žanras | drama |
| Kalba | prancūzų |
| **IMDb įrašas** |

**Ponų rasė** (pranc.  *La Race des seigneurs*) – 1974 m. sukurta drama.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Alain Delon – Žiuljenas Dando
* Sydne Rome – Krizi
* Jeanne Moreau – Rene
* Claude Rich – Dominykas
* Jean-Marc Bory – Severinas
* Lois Seigner – Grasinas
* Madeleine Ozeray – madam Dando

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Žiujenas Dando, perspektyvus jaunas politikas, turi puikią karjerą ir pretenduoja užimti užsienio reikalų ministro postą, padedamas užkulisinių žaidimų, kuriems vadovauja įtakinga moteris Rene. 

Pačiu nepalankiausiu metu, kuomet siekiamas postas atrodo čia pat, staiga dingsta Žiuljeno meilužė, manekenė Krizi. Bijodamas susikompromituoti, jis priverstas neafišuoti judviejų santykių ir neoficialiai mėginti išsiaiškinti, kur dingo mergina. Aiškėja, kad ši nusprendė jį palikti nepajėgdama varžytis su jo pareigomis ir politine veikla. Kuomet jam galiausiai pavyksta susisiekti su mergina, ši iškelia ultimatumą: arba jis vakare atvyksta pas ją, arba ji išvyksta visiems laikams. Laimingas Žiuljenas tikisi, kad jie susitaikys, tačiau netikėtai jį iškviečia pas šalies prezidentą ir tenka rinktis: politika ar meilė. Žiuljenas vyksta pas prezidentą ir pavėluoja susitikti su Krize.

Filme rodomi 2 laikai: dabartinis ir Žiuljeno prisiminimai, susiję su Krize.
*Kitos reikšmės – Lačplėsis.*
Lačplėsio paminklas Jelgavoje
**„Lačplėsis"** (latv. *Lāčplēsis*, apytikriai reiškia 'lokiažudys') – latvių epinė poema, kurią sukūrė poetas Andrejus Pumpuras, remdamasis latvių tautos padavimais ir legendomis apie galiūną Lačplėsį. Savo žymiausią kūrinį A. Pumpuras parašė Trečiajai Latvijos dainų šventei, vykusiai 1888 m.

Tema
----

Autoriui kūrinio pagrindu tapo nuo vaikystės girdėta legenda apie herojų Lačplėsį, žmogaus ir motinos lokės sūnų, kuris paveldėjo lokio ausis, todėl dar vadintą *Lačausiu*. Jis pasižymėjo milžiniška jėga, dirbo sunkiausius darbus (per Dauguvą valtį irklavo rankomis, arė su lokiu, dirbo velnio malūne ir kt.). Tačiau vėliau žuvo nuo tamsos riterio, kuris nukirto Lačplėsiui ausis, saugojusias visą jo galią. Pagrindinė šešių sakmių epo tema – kova tarp tamsos ir šviesos jėgų. Lačplėsis iš padavimų milžino galiūno paverstas istoriniu herojumi, ginančiu tėvynę nuo priešų. Lačplėsis tapo šventu tekstu latviams kovose už nepriklausomybę.

Įamžinimas
----------

Lapkričio 11 d. yra Latvijos šventinė diena, vadinama Lačplėsio diena, Tėvynės gynėjo diena. 1919 m. šią dieną Latvijos kariuomenė sumušė bermontininkus, puolusius Rygą. Bareljefas su Lačplėsiu įrengtas ant Laisvės paminklo. Už nuopelnus Latvijos nepriklausomybės kare apdovanojama Lačplėsio karo ordinu.

A. Pumpuro kūrinio motyvais vėliau buvo sukurta įvairių kitų kūrinių: nuo Rainio dramos „Ugnis ir naktis" (1905) iki roko operos „Lačplėsis" (1988, aut. Māra Zālīte, Zigmars Liepinš).

* Latvijos pašto ženklas, 1937 m.
* TSRS pašto ženklas, 1989 m.
* Operos atlikėjas Ādolfs Kaktiņš Lačplėsio vaidmenyje
* Lačplėsio „lova"

Šaltiniai
---------

1. ↑  Latvių liaudies pasaka „Lāčausis"

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Lačplėsis (epas)** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Andrejaus Pumpuro Lačplėsis
* The Bear Slayer (anglų k.) Archyvuota kopija 2017-12-01 iš Wayback Machine projekto.
* Epo tekstas (latvių k.)
Ernst & Young biuras Sidnėjus (Australija)
**Ernst & Young** – Jungtinės Karalystės audito bendrovė. Sritys – auditas, mokesčiai, apskaitos tvarkymas. Viena didžiausių audito ir konsultavimo paslaugų kompanijų. Tarptautinis tinklas vienija virš 400 000 žmonių, dirbančių 150 šalių esančiuose 670 biuruose. Tarp audito ir konsultavimo paslaugų kompanijų pasaulyje priskiriama vadinamajam Didžiajam ketvertui.

Ernst & Young Baltic
--------------------

Ernst & Young Baltic yra vienas pirmaujančių audito, mokesčių bei verslo konsultacijų paslaugų tiekėjų Baltijos šalyse (Lietuvoje, Latvijoje ir Estijoje) ir yra tarptautinio „Ernst & Young" tinklo sudedamoji dalis.
Šiuo metu Ernst & Young Baltic dirba virš 500 darbuotojų, iš kurių 240 – Vilniaus biure. Pardavimo pajamos – 64,618 mln. Lt (2009 m. I–III ketvirčiais).
Vadovas nuo 2002 m. Jonas Akelis (g. 1972 m.), „Ernst & Young Baltic" partneris Baltijos šalims.

Pasaulinė struktūra
-------------------

Įmonė geografiškai suskirstyta į tris sritis: Europa, Artimieji Rytai, Indija ir Afrika, Amerika ir Azijos-Ramiojo vandenyno regionas.

2018 m. įmonė pertvarkė kai kurių savo regionų ribas, visų pirma sujungė NVS (veikiančios buvusioje Sovietų Sąjungoje) ir Vidurio ir Rytų Europos (Rytų Europoje) regionus ir sukūrė CESA bloką.

Šaltiniai
---------

1. ↑  "Facts & Figures". Ernst & Young. 30 June 2011
2. ↑  VU Karjeros dienos Archyvuota kopija 2012-01-14 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Ernst & Young Baltic, UAB: 2009 m. I–III ketv. veiklos rezultatai Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑  "Our locations". EY.
5. ↑  "Bogdan Ion becomes Chief Operating Officer of EY's Central and South Eastern Europe and Central Asia Region". *Business Review.* 11 July 2018.

Nuorodos
--------

* Oficiali „Ernst & Young" tinklavietė

v • a • r **Audito įmonių didysis ketvertas** 

Deloitte • Ernst & Young • KPMG • PwC
„Glock 23" su taktiniu šviestuvėliu ir lazeriniu taikikliu.
**Lazerinis taikiklis** – šaunamojo ginklo įtaisas, lengvinantis nusitaikymą. Lazerinis taikiklis skleidžia mažo galingumo matomos šviesos spindulį, kuris numatomo pataikymo vietoje sudaro šviesos dėmelę. Naudojant lazerinį taikiklį, tereikia žiūrėti į taikinį ir taip nukreipti ginklą, kad dėmelė (būsimo pataikymo vieta) būtų reikiamoje vietoje. Kadangi lazerio šviesa labai mažai diverguoja, dėmelė net dideliu nuotoliu lieka maža.

Lazerinis taikiklis uždedamas taip, kad lazerio spindulys būtų nukreiptas lygiagrečiai ginklo vamzdžio ašiai. Kai kurie šiuolaikiniai ginklai turi vidinius lazerinius taikiklius, kurie yra neatskiriama ginklo dalis.

Naudojami lazeriai:

* Raudonieji: paprastai lazeriniuose taikikliuose naudojami raudoni diodiniai lazeriai;
* Infraraudonieji: gali būti naudojamas ir IR lazeris, bet tuomet šaulys turi naudoti ir naktinį taikiklį ar kitokį naktinio matymo prietaisą;
* Žalieji: neseniai kariniams ir policijos ginklams imta gaminti žalius lazerinius taikiklius. Teigiama, kad žalia dėmelė yra lengviau pastebima ryškaus apšvietimo sąlygomis.

Gaminami ir pardavinėjami lazeriniai taikikliai, skirti sportiniams lankams ir arbaletams.

* Pistoletas „T75K1" su lazeriniu taikikliu.
* Lenkiškas armijos pistoletas „WIST-94L" su vidiniu lazeriniu taikikliu.

Nuorodos
--------

1. ↑  Лазерный прицел для арбалета «TFO – TRITIUM / FIBER OPTIC PIN»[neveikianti nuoroda]
| Poopo ežeras |
| --- |
|  |
| Vieta | Bolivija |
| Plotas | ~1000 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1125 km |
| Vidutinis gylis | >1 m |
| Didžiausias gylis | ~3 m |
| Įteka | Desaguaderas |
| Išteka | Lakachauira |

**Poopo ežeras** (isp. *Lago Poopó*, keč. *Puwpu qucha*) – didelis, seklus ir druskingas ežeras centrinėje Bolivijoje, Altiplane. Įeina į Oruro departamento teritoriją.

Ežero vandens lygis smarkiai kinta. Pagrindinis vandens šaltinis (92 %) – iš Titikakos atitekanti Desaguadero upė. Kiti upeliai įteka tik po lietaus. Kai Poopo ežero vandens lygis ypač aukštas, perteklinis vanduo nuteka į Koipasos ir Ujūnio druskos lygumas. Nusekus Titikakai, Desaguaderas neatneša pakankamai vandens, ir Poopas nusenka.

Dėl ežero nenuotakumo ir aridinio klimato, vanduo labai druskingas. Šiaurinė dalis gerokai gėlesnė dėl Desaguadero vandens.

Poopo ežere gyvena 4 vietinės žuvų rūšys: šamažuvė *Trichomycterus*, bei *Orestias* genties karpažuvės. Taip pat įveisti vaivorykštiniai upėtakiai ir neotropinės aterinos. Ežero pakrantėse gyvena 34 rūšių paukščiai, iš jų gausiausi – flamingai.

2015–2016 m. ežeras dėl ilgalaikės sausros visiškai išdžiuvo, palikdamas tik druskožemių plotus. Nors Poopo ežeras taip nusekęs yra ne kartą, tačiau dėl vandens išteklių išnaudojimo drėkinimui spėjama, kad ežeras gali nebeatsikurti.

Šaltiniai
---------

1. ↑
| **Ernestas Dinsbergaslatv. *Ernests Dinsbergs*** |
| --- |
| Gimė | 1816 m. sausio 24 d.Dundagos valsčius |
| Mirė | 1902 m. balandžio 30 d. (86 metai)Ryga |
|  |
| Veikla | latvių rašytojas |

**Ernestas Dinsbergas** (latv. *Ernests Dinsbergs, Dinsbergis*, 1816 m. sausio 24 d. Dundagos valsčius, dab. Talsų savivaldybė – 1902 m. balandžio 30 d. Ryga) – latvių rašytojas.

Biografija
----------

1838–1878 m. mokytojavo Kubelėje (Dundagos valsčius). Dalyvavo jaunalatvių judėjime, bendradarbiavo laikraštyje „Majas Viesi", „Peterburgas Avizes". Vienas pirmųjų latvių dramaturgų (komedija „Gražiausia nosis" 1862 m. pjesės vaikams). Parašė eilėraščių (ir Dundagos tarme), poemą „Maijos rožė" (1890 m.), literatūros teorijos vadovėlį (1890 m.), Visuotinę istoriją (*Vispārīgā vēsture* 2t. 1892–1902 m.), daug įvairių sričių (istorijos, geografijos, mitologijos, etnografijos) mokslo populiarinamųjų knygelių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Silvestras Gaižiūnas. *Ernestas Dinsbergas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 784 psl.