recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Turdus iliacus** |
| --- |
| Baltabruvis strazdas (Turdus iliacus)Baltabruvis strazdas (*Turdus iliacus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Žvirbliniai paukščiai  *( Passeriformes)* |
| Šeima: | Strazdiniai  *( Turdidae)* |
| Gentis: | Strazdai  *( Turdus)* |
| Rūšis: | Baltabruvis strazdas  *( Turdus iliacus)* |

 |
| Binomas |
| ***Turdus iliacus***Linnaeus, 1766 |

**Baltabruvis strazdas** (*Turdus iliacus*) – strazdinių (*Turdidae*) šeimos žvirblinis paukštis.

Paplitimas
----------

Paplitęs Eurazijoje nuo Skandinavijos iki Kolymos slėnio. Gyvena nuo Arkties vandenyno pakrančių šiaurėje iki Tuvos, Sajanų pietuose. Sutinkamas Islandijoje, Fareruose. Žiemoja prie Viduržemio jūros. 

Lietuvoje gausesnis šiaurės rytuose, tačiau dauguma baltabruvių strazdų per Lietuvą tik migruoja.

Lietuvoje kasmet peri 500-1 000 porų.

Elgsena
-------

Gyvena lapuočių ir spygliuočių miškuose, kur gausu krūmų. Laikosi prie miško upių, ežerų, pelkynų. Lizdą krauna neaukštai nuo žemės: ant stuobrio, tarp žemutinių medžių šakų, krūmuose. Deda 5-6 pilkšvai žalsvus kiaušinius. Peri 13 dienų.

Mityba
------

Tarp žolių, samanų, supuvusių lapų ieško vabzdžių, lervų, moliuskų. Kartais gaudo esančius ant šakų ar skraidančius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Lietuvos fauna": Paukščiai 2. Vilnius, „Mokslas", 1991 m.

Baltabruvio strazdo jaunikliai

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Baltabruvis strazdas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Naminės slyvos (*Prunus domestica*) lipai
**Lipai** (rus. *камедь*; angl. *gum*) – stambiamolekuliai vandenyje tirpūs ar jame brinkstantys natūralūs polisacharidai, kuriuos dėl mechaninių pažeidimų ar susirgimų išskiria augalų karniena. Jų daug būna kai kurių augalų sėklų luobelėse.
Net mažų koncentracijų lipų tirpalai yra labai klampūs.

Lipų rūšys
----------

Lipai yra monosacharidų (gliukozės, galaktozės, arabinozės, ramnozės, gliukurono rūgščių) polimerai. Lipais vadinami ir kai kurie bakterijų gaminami polischaridai, kurie gali kauptis kultūros skystyje, kai bakterijos modifikuoja celiuliozę ar krakmolą.

Žinomiausios lipų rūšys:

* gumiarabikas
* agar-agaras
* dekstrinai
* algino rūgštis
* guaranas
* ksantanas
* saldžiosios ceratonijos lipai
* tragakantanas

Panaudojimas
------------

Maisto pramonėje naudojami kaip tirštikliai, geliacijos priedai, emulsikliai ir stabilizatoriai. Kitose pramonės šakose jie naudojami kaip klijai, rišikliai, kristalizacijos lėtikliai, skaidrikliai, dribsnikliai, putų tvarikliai ir kt.

Lipai naudojami maisto, popieriaus ir kitose pramonės šakose kaip klijai, emulsijų ir suspensijų stabilizatoriai, didelio klampumo skysčiai. Kaip maisto produktų klampumo reguliatoriai ir struktūros modifikatoriai skirstomi į tirštiklius bei geliacijos priedus, nors šie skirtumai nėra aiškūs. Kai kurie lipai naudojami keliais būdais.

Medicinoje lipai naudojami kaip gleivės, kurios mažina kitų vaistinių medžiagų sukeliamą sudirginimą ir lėtina įsiurbimą, kaip piliulių ir emulsijų gamybos priedas.
| Lipeckasrus. *Липецк* |
| --- |
|              |
| *Pergalės aikštė* |
|  |
| 

LipeckasLipeckas

52°36′00″ š. pl. 39°34′00″ r. ilg.﻿ / ﻿52.60000°š. pl. 39.56667°r. ilg.﻿ / 52.60000; 39.56667﻿ (Lipeckas)Koordinatės: 52°36′00″ š. pl. 39°34′00″ r. ilg.﻿ / ﻿52.60000°š. pl. 39.56667°r. ilg.﻿ / 52.60000; 39.56667﻿ (Lipeckas) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Lipecko sritis Lipecko sritis |
|  |
| **Meras** | Jevgenija Uvarkina |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 503 216  |
| **Plotas** | 330 km² |
| **Tankumas** (2021) | 1 525 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Lipeckas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Lìpeckas |

**Lipeckas** – miestas Rusijos vakaruose, abipus Voronežo upės, 438 km į pietus nuo Maskvos; Lipecko srities administracinis centras.

Istorija
--------

Lipeckas – viena seniausių Rusios gyvenviečių; minimas XIII a. metraščiuose. 1284 m. miestą sugriovė totoriai. Netoli sugriautojo, Petro I įsakymu XVIII a. pradžioje, 1702 m. prie Lipovkos ir Voronežo upių santakos buvo pastatyta ketaus lydyklų ir ginklų gamyklų. 

Nuo 1779 m. Lipeckas – apskrities centras. 1781 m. Lipeckas gavo miesto herbą.

Nuo 1954 m. Lipeckas yra Lipecko srities administracinis centras. Gavęs srities centro statusą, miestas ėmė vystytis daug dinamiškiau. Per 50 paskutinių metų miesto gyventojų skaičius padidėjo daugiau kaip keturis kartus.

Sportas
-------

* FK Metallurg Lipeck (futbolas)

Nuorodos
--------

* Miesto administracijos svetainė Archyvuota kopija 2012-05-04 iš Wayback Machine projekto. **(**rus.**)**
* Lipeckas Archyvuota kopija 2005-04-03 iš Wayback Machine projekto. **(**rus.**)**
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Solsberisangl. *Salisbury* |
| --- |
| 

SolsberisSolsberis

15°26′9″ š. pl. 61°26′13″ v. ilg.﻿ / ﻿15.43583°š. pl. 61.43694°r. ilg.﻿ / 15.43583; 61.43694﻿ (Solsberis (Dominika))Koordinatės: 15°26′9″ š. pl. 61°26′13″ v. ilg.﻿ / ﻿15.43583°š. pl. 61.43694°r. ilg.﻿ / 15.43583; 61.43694﻿ (Solsberis (Dominika)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-4) |
|  |
| **Valstybė** | Dominikos vėliava Dominika |
| **Apskritis** | Šv. Juozapo parapija |
|  |
| **Gyventojų** (2001) | 2 129  |

**Solsberis** (angl. *Salisbury*) – gyvenvietė vakarinėje Dominikos Sandraugos dalyje, Karibų jūros pakrantėje. 2001 m. visuotinio surašymo metu miestelyje gyveno 2129 žmonės.

Kreolų kalba gyvenvietė buvo vadinama *Barroui*, bet XX a. prasidėjus salos kolonizavimui, pradėtas vartoti angliškas pavadinimas Salisburis. 1929 m. pastatyta Romos katalikų bažnyčia. 6-ame ir 7-ame dešimtmečiuose itin svarbi tapo bananų industrija.

1976 m. rugpjūčio 29 d. Dominikos premjeras Patrick Roland John pasirašė Salisburio deklaraciją, kuri skelbė salos nepriklausomybės idėją, kurią šalis gavo po dvejų metų.
**Pelymo kunigaikštystė** (rus. *Пелы́м*) – mansių (vogulų) genčių sąjunga Vakarų Sibire, gyvavusi nuo XV a. vidurio iki XVI a. pabaigos. Jos teritorija driekėsi už Uralo kalnų, Pelymo, Sosvos ir Lozvos upių baseinuose (dab. Sverdlovsko sritis). Iki prisijungiant prie Rusijos dar vadinta Pelymo valstybe. Kunigaikštystę valdė gentinė aristokratija.

Be pagrindinių sričių aplink sostinę Pelymą (taip vadinama Vogulų kunigaikštystė), sąjungai taip pat priklausė mažesnės mansių kunigaikštystės prie Kondos ir Tavdos upių. Tai buvo Kondos kunigaikštystė, Tabaro kunigaikštystė ir kt.

Svarbiausia Pelymo kaimynė buvo komių Didžiosios Permės kunigaikštystė į vakarus nuo Uralo, su kuria mansiai palaikė prekybinius santykius per Čerdynės kelią. Į šiaurės rytus buvo chantų Kodos kunigaikštystė Obės vidurupyje, į šiaurę – Liapino kunigaikštystė Šiaurės Sosvos baseine. Pietryčiuose, Tobolo upės slėnyje viešpatavo totoriai, sukūrę Sibiro chanatą.

Žinomi kunigaikščiai
--------------------

* Asyka (iki 1483 m.)
* Ablegirimas (XVI a. II pusė)
* Kichekas (iki 1594 m.)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Славянская энциклопедия. Киевская Русь – Московия.- Т.2.- М. 2002.- С.126
| Ruvuma |
| --- |
| **Ilgis** | ~800 km |
| **Baseino plotas** | 150 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | ~700 m³/s |
| **Ištakos** | Didžiojo Rifto slėnis |
| **Žiotys** | Indijos vandenynas |
| **Šalys** | Tanzanija, Mozambikas |

**Ruvuma** (angl. *Ruvuma River*), **Rovuma** (port. *Rio Rovuma*) – upė Rytų Afrikoje, beveik per visą savo ilgį teka Tanzanijos-Mozambiko siena. Prasideda kalvotoje plynaukštėje, stūksančioje tuoj į rytus nuo Njasos ežero. Teka į rytus smiltainio plynaukšte. Aukštutinėje dalyje neretai teka giliu, siauru slėniu. Žemupyje teka pelkėtomis, mišku apaugusiomis vietovėmis, vagoje nemažai salų. Įteka į Indijos vandenyną.

Pagrindinis intakas – Luženda (dešinysis). Sausuoju laikotarpiu upė smarkiai nusenka. Laivuojama atskiruose žemupio ruožuose. Per Ruvumą įrengtas Vienybės tiltas, jungiantis Mozambiką ir Tanzaniją.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 261
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Teodoro Obiang Nguema Mbasogo** |
| --- |
| Pusiaujo Gvinėjos prezidentas |
|  |
| Gimė | 1942 m. birželio 5 d. (80 metų)Akoakanas, Pusiaujo Gvinėja |
| Pusiaujo Gvinėjos prezidentas |
| Ėjo pareigas | 1979 m. rugpjūčio 3 d. –  |
| Ankstesnis | Francisco Macias Nguema |
|  |
| Partija | Pusiaujo Gvinėjos demokratų partija |
|  |
|  **Vikiteka** | Teodoro Obiang Nguema Mbasogo |

**Teodoro Obiang Nguema Mbasogo** (g. 1942 m. birželio 5 d.) – Pusiaujo Gvinėjos prezidentas, einantis šias pareigas nuo 1979 m.

Mbasogo gimė Akoanako miestelyje. Šalies kolonizavimo laikais jis prisijungė prie šalies kariuomenės ir buvo karinės akademijos Saragosoje (Ispanija) narys.

Mbasago prieš tapdamas prezidentu dirbo įvairiuose darbuose – jis buvo Bioko meru, šios salos kalėjimo vadovu ir šalies karinių pajėgų vadu.

Prezidentu jis tapo, kai suorganizavo ir įvykdė pirmojo šalies prezidento Francisco Macias Nguema nuvertimą. Nguema buvo nuteistas mirties bausme ir vėliau sušaudytas.

Tapęs nauju šalies prezidentu Mbasago pareiškė, kad jis stengsis pakelti šalies lygį ir taisys pirmojo prezidento padarytas klaidas.

1982 m. buvo įteisinta naujoji šalies konstitucija, o prezidentas perrinktas naujai septynerių metų kadencijai kaip vienintelis kandidatas. Ta pati istorija pasikartojo ir 1996 bei 2002 m. rinkimuose.

Nors nuo 1991 m. šalyje gali veikti daug partijų, vienintelė tikra partija šalyje yra prezidento prižiūrima Pusiaujo Gvinėjos demokratų partija.

JAV leidžiamo žurnalo "Parade" 2003 metais sudarytame baisiausių šiuolaikinių diktatorių reitinge Teodoro Obiang Nguema Mbasogo užėmė šeštą vietą.

2021 m. lapkritį Teodoro Obiang Nguema Mbasogo per savo partijos kongresą buvo paskirtas kandidatu šeštajai kadencijai 2023 m. rinkimuose.

| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Francisco Macias Nguema** | **Pusiaujo Gvinėjos prezidentas**1979– | Po to:**-** |
**Teodoras Reingardas** (1883 m. birželio 10 d. (pagal senąjį kalendorių – gegužės 29 d.) Ukmergėje – 1947 m. gruodžio 13 d. Bairoite) – jūrų kapitonas.

Biografija
----------

Gimė Ukmergėje, augo Kaune. 1892 m. įstojo į gimnaziją. Jūreivystės mokslus baigė Rusijos karo jūrų mokyklose.

1904–1905 m. dalyvavo Rusijos-Japonijos kare. Grįžus iš karo paskirtas minų kreiserio „Vaivada" vadu. Kaip vyresnysis artileristas (laive paaukštintas iki vyresniojo karininko) – į šarvuotlaivį „Imperatorius Aleksandras II".

Pirmojo pasaulinio karo metu mobilizuotas į Kronštatą. Paskirtas diviziono vadu, vadovaujančiu 8 minų traluotojams. Vėliau perkeltas į sausumos tarnybą Orø saloje.

1916 m. pabaigoje paskirtas kreiserio „Jaroslavna" kapitonu. Juo išbuvo iki 1917 m. balandžio 14 dienos. 1917 m. Rusijoje prasidėjus valdžios perversmui su šeima pasitraukė į Ukrainą. 1920 m. dėl Krymo evakuacijos su broliu pasitraukė į Konstantinopolį. Čia gyveno iki 1922 m. pavasario.

1922 m. balandžio 14 d. grįžo į Lietuvą, apsigyveno Kaune. Įstojo į Lietuvos kariuomenę. Dirbo kariuomenės Artilerijos dirbtuvėse. Jam suteiktas pulkininko leitenanto laipsnis. 1924 m. paskirtas vadovauti Centrinės kariuomenės dirbtuvėms.

Prisidėjo steigiant Lietuvos jūrininkų sąjungą. 1923 m. rudenį, Lietuvos jūrininkų sąjungai iniciavus, Kaune įkurtas Jūrų skyrius. Paskirtas dėstyti specialiąją navigaciją ir fiziką.

1928 m. sausį, siekiant populiarinti jūreivystės klausimus, su bendraminčiais išspausdino pirmąjį jūrinio žurnalo „Inkaras" numerį. Iš viso pasirodė tik trys šio žurnalo numeriai.

Vienas svarbiausių nuopelnų – Lietuvos garlaivių ir prekybos akcinės bendrovės (LIETGAR) įkūrimas. Vokietijos laivininkystės kompanija „Reederei W. Schuchmann" įsikūrusiai bendrovei tuomet perdavė du 1890 m. statytus garlaivius. Vienas pavadintas „Palanga", kitas – „Klaipėda". Apie dvejus metus „Palanga" plaukiojo ir pats Teodoras Reingardas.

1923 m. vasaros pabaigoje LIETGAR bendrovė buvo likviduota. Grįžęs į Kauną įsidarbino Kauno autobusų stotyje. Čia įvedė daug naujovių. Už jas buvo ne kartą apdovanotas. Iki 1940 m. dirbo samdomu statybų inžinieriumi.

1940 m. Sovietų Sąjungai okupavus Lietuvą, buvo įkalintas kalėjime, vėliau – perkeltas į IX Kauno fortą. 1941 m. birželio 24 d. iš jo pabėgo.

1944 m. pasitraukė iš Kauno į Vieną, pas brolį. 1947 m. mirė Vokietijoje.

Lietuvos jūrų muziejuje saugomas išlikęs unikalus jo rankraštis-prisiminimai.

Bibliografija
-------------

* Teodoras Reingardas: Jūrininkas, karininkas, mirtininkas (prisiminimai), Sud.: Juozas Karvelis, 2000.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2015-07-28 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑
3. ↑   Archyvuota kopija 2015-07-13 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑
5. ↑   Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| **Senovės Romos istorija** |
| Priešistorinė Italija |
| Etruskai |
| Didžioji Graikija |
| Romos karalystė |
| Romos respublika |
| Romos imperija |
| Julijų-Klaudijų dinastija > Flavijų dinastija > Nervų-Antoninų dinastija > Severų dinastija > Konstantinų dinastija > Valentinianų dinastija > Teodosų dinastija |
| Vakarų Romos imperija |
| **Italijos istorija** |

**Teodosų dinastija** – romėnų šeima, iškilusi mažėjant Romos imperijos galiai.

Istorija
--------

Flavijus Teodosijus, žymus generolas, apgynęs Britaniją nuo Didžiosios konspiracijos, laikomas dinastijos įkūrėju. Jo sūnus Flavijus Teodosijus tapo Rytų Romos imperatoriumi 379 m. ir trumpam suvienijo Romos imperiją 394-395 m. kai nugalėjo uzurpatorių Eugenijų. Teodosijaus I sūnus Arkadijus paveldėjo Rytų, o Honorijus Vakarų imperiją. Teodosų dinastija susijusi su Valentinianų dinastija, nes Teodosijus I vedė Galą, Valentiniano I dukrą, o jų dukra buvo Gala Placidija. Paskutinis imperatorius Vakaruose, priklausęs dinastijai, buvo Galos Placidijos sūnus Valentinianas III, o Rytuose – Markianas, Teodosijaus II žentas. Vėliau Valentiniano III anūkė ištekėjo už Olibrijaus, o Antemijus buvo Markiano žentas. Dinastijos atstovai priklausė Rytų imperijos aukštuomenei iki VI a. pabaigos.

Atstovai
--------

* Teodosijus I
* Arkadijus
* Honorijus
* Teodosijus II
* Markianas
* Valentianas III
Bronzinis etruskų veidrodis, vaizduojantis Umaele (Kjuzis, ~300 m. pr. m. e.)
**Umaele** – vyriškoji mitologinė etruskų figūra.[1]

Aptiktas etruskų veidrodis, kur Umaele pavaizduotas pasilenkęs ties Urphe (Orfėjo) galva. Ant kito veidrodžio (aptiktas *Castelgiorgio* vietovėje, datuojamas ~300 m. pr. m. e.) Umaele, panašu, vaizduojamas pranašaujantis iš kepenų (veidrodis apgadintas).[1][2] Umaele iš kairės sėdi Turmšas, o iš dešinės stovi Alpnu ir Aplu. Umaele kairė koja pakelta.[2]

Esama įvairių prieštaringų bandymų interpretuoti Umaele vardą ir jo tapatybę. Italų etruskologas Adriano Maggiani Umaele laiko Apolonu, teigia esą jis buvęs pavaizduotas su lanku ir strėline; Umaele vardas suprantamas kaip Apolono atributas (*o Maloes umaele*). Šios mitologinės figūros vardas bandomas sieti ir su senovės graikų kalbos žodžiu *homilaos* („dalyvaujantis diskusijoje"). Galbūt tai atspindi Umaele vaidmenį – aiškinti Urphe pranašystes.[1]

Anot amerikiečių istorikės Nancy Thomson de Grummond, Umaele buvo svarbi mitologinė figūra, siejama su pranašavimais. Aptikti dar du veidrodžiai, vaizduojantys pranašavimo iš kepenų scenas; juose viena pranašautojo koja irgi vaizduojama pakelta. Iš to sprendžiama, jog tokia poza – apeiginis motyvas.[2]

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  Giuliano Bonfante, Larissa Bonfante. The Etruscan Language: An Introduction, Revised Editon, Manchester University Press, 2002, p. 208–209.
2. 1 2 3  Nancy Thomson de Grummond. Etruscan Myth, Sacred History, and Legend. Philadelphia, PA: University of Pennsylvania Museum of Archaeology and Anthropology, 2006, p. 39.
*Kitos reikšmės – Akmenis (reikšmės).*

| Akmenis |
| --- |
| **Ilgis** | 18 km |
| **Baseino plotas** | 53 km² |
| **Ištakos** | prie Spulių |
| **Žiotys** | Įsrutis |
| **Šalys** | Rusija |

**Akmenis** (vok. *Ackmenis, Ackmenisbach*, nuo 1938 m. *Steinbach*) arba ***Serebrianka*** (rus. *Серебрянка*) – upelis Rusijoje, Kaliningrado srityje, Krasnoznamensko ir Nemano rajonuose, Šešupės lygumoje, Įsruties kairysis intakas.

Prasideda laukuose į vakarus nuo Spulių, teka į šiaurę, šiaurės vakarus, ties Leskaminiu įteka į Įsrutį 66 km nuo jos žiočių. Vagos plotis 5 m, gylis 0,5 m. Srovės greitis 0,1 m/s. Vaga aukštupyje reguliuota.

Dabartinės ir buvusios gyvenvietės prie Akmenio: Spuliai, Meškupiai, Griunkrugas, Nyveidė, Ivenbergas, Naujieji Vingerupiai, Frydrichsvaldė, Antakmenėliai, Kamantai, Leskaminis.

Anksčiau vadintas **Agmena** (1595 m. minimas *Agmen*).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Река Серебрянка (Акменис бах)*, Государственный водный реестр. Nuoroda tikrinta 2021-11-29.
2. 1 2 3  Algirdas Rainys, Vilius Pėteraitis, *Akmenis*, Mažosios Lietuvos enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2021-11-29.
3. ↑  Historische Meßtischblätter (TK25), Nr. 1299, Mallwischken, 1936 m.
4. ↑  Historische Meßtischblätter (TK25), Nr. 11100, Schmilgen, 1937 m.
5. ↑  Historische Meßtischblätter (TK25), Nr. 1199, Rautenberg, 1927 m.
| Akmenių pilkapynas |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Akmenių pilkapynasAkmenių pilkapynas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°39′14″š. pl. 22°45′29″r. ilg.﻿ / ﻿55.6539602°š. pl. 22.7581787°r. ilg.﻿ / 55.6539602; 22.7581787Koordinatės: 55°39′14″š. pl. 22°45′29″r. ilg.﻿ / ﻿55.6539602°š. pl. 22.7581787°r. ilg.﻿ / 55.6539602; 22.7581787 |

 |
| Vieta | Kelmės rajonas |
| Seniūnija | Vaiguvos seniūnija |
| Plotas | m |
| Naudotas | II a. - VI a. XV a. - XVIII a. |
| Tirtas | 1967–1968 m. m. |
| Registro Nr. | AV-390 / 17172 / A1314 |

**Akmenių pilkapynas** – pilkapynas Kelmės rajono savivaldybės teritorijoje, Akmenių (Perkūniškės) kaime, Vaiguvos seniūnija, 0,8 km į vakarus nuo kelio iš Kelmės į kelią Vaiguva-Klėtiškė tilto per Kalnyčią, 0,7 km į šiaurės vakarus nuo Akmenių kaimo kapinių, vad. Kapiukais, ir 0,2 km į pietryčius nuo *Perkūniškės pilkapio*, Kražių girininkijos 14 kvartalo ir Lapkalnio miško pietinė dalis, Tytuvėnų miškų urėdija.

Pilkapynas
----------

Išliko 5 apardyti pilkapiai, apjuosti akmenų vainikais. Sampilai 12–13 m skersmens, 0,9–1,2 m aukščio. Keliolika II a. – IV a. dirbinių iš suardytų kapų 1934 m. pateko į Kauno miesto muziejų. 1967–1968 m. Akmenių pilkapyną tyrė Istorijos instituto archeologai (vadovas Mykolas Michelbertas).

Mirusieji laidoti nedeginti, iki 8 kapų sampile. Ištirta 21 II a. – VI a.ir 39 XV a. – XVIII a. kapai. Pirmuosiuose rasta geležinių kirvių, vedegų, ietigalių, peilių, žalvarinių, stiklinių ir emalio papuošalų, antruosiuose – monetų, žalvarinių segių, gintarinis žiedas su herbu. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus ir Vytauto Didžiojo karo muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Mykolas Michelbertas. *Akmenių pilkapynas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 234 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Micromys minutus** |
| --- |
| Pelė mažylė (Micromys minutus)Pelė mažylė (*Micromys minutus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Amniotai  *( Amniota)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Graužikai  *( Rodentia)* |
| Šeima: | Peliniai  *( Muridae)* |
| Gentis: | Pelės mažylės  *( Micromys)* |
| Rūšis: | Pelė mažylė  *( Micromys minutus)* |

 |
| Binomas |
| ***Micromys minutus***Pallas, 1771 |
| PaplitimasPaplitimas |

**Pelė mažylė** (*Micromys minutus*) – pelinių (*Muridae*) šeimos graužikas.

Kūnas oranžiškai rudas, pilvas gelsvai baltas. Kūno ilgis 45-70 mm, svoris 4,5-10 g. Snukutis trumpas. Ausys nedidelės, prie klausos angos yra stambi triskiautė odos raukšlė, kuri esant reikalui, uždaro klausos kanalą. Uodega beveik tokio ilgio kaip kūnas. Uodega raumeninga, pritaikyta apsivynioti apie augalų stiebus ir plonas šakutes.

Lietuvoje dažna. Gyvena laukuose, pievose, paupiuose, kur yra tankių aukštų žolių ir krūmų. Rutulio formos gūžtą įsirengia ant augalų stiebų ir šakučių 50-100 cm aukštyje. Rudenį ir žiemą dažnai gyvena javų ir šiaudų kūgiuose.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pelė mažylė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Pelėkių kaimavietė |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Pelėkių kaimavietėPelėkių kaimavietė

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°03′22″š. pl. 21°15′11″r. ilg.﻿ / ﻿56.056099°š. pl. 21.253041°r. ilg.﻿ / 56.056099; 21.253041Koordinatės: 56°03′22″š. pl. 21°15′11″r. ilg.﻿ / ﻿56.056099°š. pl. 21.253041°r. ilg.﻿ / 56.056099; 21.253041 |

 |
| Vieta | Kretingos rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Darbėnų seniūnija |
| Plotas | 4,188 ha |
| Naudotas | XVII–XVIII a. |
| Žvalgytas | 2011 m. |
| Registro Nr. | u. k. 37961 |

**Pelėkių kaimavietė** (registrinis kultūros paveldo objektas: unikalus kodas 37961) yra šiaurės vakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Pelėkiuose (Darbėnų seniūnija), 2,4 km į rytus nuo kelio  **2310**  Darbėnai–Laukžemė–Senoji Įpiltis , Kulšės dešiniajame krante.

Kaimavietė
----------

Kaimavietė yra kaimo žemių pietrytiniame pakraštyje, upės pakrantėje esančioje aukštumoje, arčiau jos rytinio krašto. Saugoma teritorija stačiakampio plano, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 375 m ilgio ir 110 m pločio. Pietinėje, aukščiausioje vietoje stovi senas medinis kryžius. Iš vakarų pusės kaimavietę juosia nežymi loma, rytų pusėje – Kulšės slėnis, iš kitų pusių – dirbami laukai.

Teritorijos plotas – 4,188 ha.

0,5 km į pietus, kitapus Kulšės upelio yra Pelėkių senosios kapinės, 0,43 km į pietryčius – Auksūdžio senosios kapinės.

Tyrimai
-------

2011 m. kaimavietę išaiškino ir žvalgė Klaipėdos universiteto Baltijos regiono istorijos ir archeologijos institutas (archeologinės ekspedicijos vadovas Vykintas Vaitkevičius). 

Ištirtas bendras 16 m² plotas. Aptiktas ilgalaikių arimų apardytas iki 38 cm storio kultūrinis sluoksnis, kuriame rasta degusių akmenų, molio tinko, kaimiškos žiestos keramikos, augaliniu reljefiniu ornamentu dekoruotų neglazūruotų koklių, puodyninių koklių, pora olandiškų pypkių kotelių fragmentų, porcelianinės pypkės galvutės dalis.

Datuojama XVII–XVIII a.

2014 m. birželio 12 d. registruota nekilnojamųjų kultūros vertybių registre.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vykintas Vaitkevičius, Gintautas Zabiela, Vita Bukantaitė. Archeologijos vertybės projektuojamo dujotiekio trasoje Klaipėdos ir Kretingos rajonuose. – Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 2011 metais. – Vilnius, 2012. – P. 591-592

* Vykintas Vaitkevičius. Projektuojamo dujotiekio dviejose alternatyviose trasose Klaipėdos ir Kretingos rajonuose 2011 m. archeologinių žvalgomųjų tyrimų ataskaita. – T. 1, 2. – Kultūros paveldo centro paveldosaugos biblioteka. – F. 39, ap. 1, b. 2213, 2214

Nuorodos
--------

* Pelėkių kaimavietė, Pelėkių k. Darbėnų sen. Kretingos r. sav. – Kultūros vertybių registras Archyvuota kopija 2020-06-06 iš Wayback Machine projekto.
* Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 2011 metais
| ***Artemisia absinthium*** |
| --- |
| Pelynas (Artemisia absinthium)Pelynas (*Artemisia absinthium*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Astražiedžiai  *( Asteridae)* |
| Šeima: | Astriniai  *( Asteraceae)* |
| Gentis: | Kietis  *( Artemisia)* |
| Rūšis: | Pelynas  *( Artemisia absinthium)* |

 |

**Pelynas**, arba **kartusis kietis, pelūnas, metėlis, kartėlis** (*Artemisia absinthium*) – kiečių (*Artemisia*) genties augalas.

Daugiametis, 60-100 cm aukščio žolinis augalas. Stiebas stačias arba kylantis, kiek briaunotas, lapuotas, prie pamato sumedėjęs, viršūninė dalis šakota, plaukuotas. Lapai pražanginiai, apšepę baltais plaukeliais, pamatiniai 6-9 cm ilgio ir 3-7 cm pločio, 2-3 kartus plunksniškai suskaidyti. Žiedynai – rutuliški, 2,5-5 mm skersmens graižai. Vainikėliai šviesiai geltoni. Lukštavaisis apie 1 mm ilgio, plokščias, neryškiai vagotas. Žydi liepos – rugpjūčio mėn. lukštavaisiai subręsta rugsėjo mėn. Dauginasi sėklomis. Auga dykvietėse, šiukšlynuose, skurdžioje žemėje.

Panaudojimas
------------

Požymiai
Šio augalas yra viena iš stipraus alkoholinio gėrimo – absento, tapusio bohemos simboliu, sudedamųjų dalių. Paplitęs mitas, jog absentas dėl pelynuose esančios medžiagos tujono sukelia haliucinacijas bei psichikos sutrikimus, tačiau tyrimai parodė, jog tujono koncentracija absente yra gerokai per maža tokiam poveikiui.

Naudojamas kaip prieskonis, ypač alkoholiniam gėrimui vermutui.

### Rizikos

1998 metais JAV maisto ir vaistų kontrolės tarnyba įspėjo visuomenę, jog pelynas maisto papilduose gali sukelti nervų sistemos sutrikimus, pasireiškiančius rankų bei kojų tirpimu, mąstymo sunkumais, nesugebėjimu koncentruoti dėmesį bei paralyžiumi.

Vaistinė žaliava
----------------

Vaistinei žaliavai vartojamos iki 25 cm ilgio žydinčios viršūnės. Jos pjaunamos pradėjus augalams žydėti. Žaliavoje yra 0,5-2 % eterinio aliejaus, karčiųjų glikozidų, 142–224 mg% askorbino rūgšties, 31-46 mg% karotino, 4,03-7,68 mg% rauginių medžiagų, organinių rūgščių: obuolių, nikotino, gintaro, vyno.

Vaistinės savybės
-----------------

Pelynas yra labai kartus ir dažnai vartojamas kaip vaistinis augalas. Pagrindinė indikacija – esant virškinamo trakto sutrikimams. Vartojamas liaudies medicinoje nuo tulžies pūslės, kepenų ligų, kirmėlių. Vartojamas sumažėjus apetitui bei sergant kvėpavimo organų ligomis. 1 puodeliui reikia 1/2 šaukštelio žaliavos, gerti kelis kartus per dieną, likus pusei valandos iki valgio. Negalima perdozuoti, nes per didelė pelynų dozė gali sukelti vėmimą ir traukulius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Thujone-attributable effects of absinthe are only an urban legend--toxicology uncovers alcohol as real cause of absinthism, Lachenmeier DW
2. ↑  Supplements Associated with Illnesses and Injuries, 1998 – U. S. Food and Drug Administration Archyvuota kopija 2009-07-07 iš Wayback Machine projekto.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pelynas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Prūsų gentys ir baltai apie 1200 m.
**Prūsų sukilimai** buvo vakarinių baltų genčių bandymai jėga nuversti užkariautojų kryžiuočių valdžią. Galima išskirti du didelius ir tris mažesnius sukilimus, kuriuose senųjų prūsų gentys sukilo prieš kryžiuočius, užėmusius kraštą per XIII a. pradžioje vykusius kryžiaus žygius. Kryžiuočių karinis ordinas, palaikomas popiežių ir krikščioniškos Europos, siekė užkariauti ir atversti į tikrąjį tikėjimą pagonis prūsus. Per pirmuosius dešimtį kryžiaus žygių metų penkios iš septynių pagrindinių Prūsijos genčių pateko į kryžiuočių įtaką. Tačiau prūsai net penkis kartus sukilo prieš savo užkariautojus.

Pirmąjį sukilimą palaikė Pomeranijos kunigaikštis Sventopelkas II. Iš pradžių prūsams sekėsi, tačiau kunigaikštis patyrė eilę karinių pralaimėjimų ir galiausiai buvo priverstas susitaikyti su kryžiuočiais. Nutraukus kunigaikščio Sventopelko paramą prūsams, popiežiaus Inocento IV prelatas vedė derybas dėl taikos sutarties tarp prūsų ir riterių. Tačiau ši sutartis niekada nebuvo gerbiama ir vykdoma, ypač po prūsų pergalės Kriukeno mūšyje 1249 m. pabaigoje.

Antrąjį sukilimą, istoriografijoje vadinamą Didžiuoju prūsų sukilimu, paskatino 1260 m. Durbės mūšis. Tai buvo didžiausias pralaimėjimas, kurį XIII amžiuje patyrė kryžiuočiai. Šis sukilimas buvo ilgiausias, didžiausias ir grėsmingiausias Kryžiuočių ordinui, kuris savo valdžioje sugebėjo išlaikyti vos penkias stipriausias savo pilis. Nepaisant pakartotinių popiežiaus Urbono IV raginimų, riterių pastiprinimas buvo lėtas. Ordino padėtis atrodė blogesnė, tačiau Ordino laimei, prūsams trūko vienybės, bendros strategijos ir pastiprinimas galiausiai pasiekė Prūsiją maždaug 1265 m. Tuo tarpu Prūsų gentys viena po kitos pasidavė ir sukilimas buvo baigtas 1274 m.

Vėliau trys mažesni sukilimai priklausė nuo užsienio pagalbos ir buvo nuslopinti per vienerius ar dvejus metus. Paskutinis 1295 m. sukilimas faktiškai užbaigė kryžiaus žygius į Prūsiją, ir Prūsija tapo pavaldi Kryžiuočių ordinui, o ilgainiui krikščioniška, vokiškai kalbančia teritorija, asimiliavusia vietinius prūsus. Daugybė naujakurių iš skirtingų Vokietijos valstybių, susimaišę su prūsais, lietuviais ir lenkais suformavo naują etnosą, nors teritorija ir toliau buvo vadinama Prūsija.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Didysis prūsų sukilimas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Baranauskas, Tomas (2006-09-22). „Ar priminsime Europai apie Šiaulių mūšį?". Delfi.lt. Nuoroda tikrinta 2007-07-09.
| **Sigutė Valiuvienė** |
| --- |
| Gimė | 1931 m. gegužės 25 d.Šiauliuose |
| Mirė | 2021 m. rugsėjo 5 d. (90 metų)Vilniuje |
| Sutuoktinis (-ė) | Vytautas Valius |
|  |
| Veikla | Lietuvos dailininkė grafikė |
|  |
| Alma mater | Vilniaus dailės institutas |

**Sigutė Valiuvienė** (1931 m. gegužės 25 d. Šiauliuose – 2021 m. rugsėjo 5 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkė grafikė.

Biografija
----------

1956 m. baigė Vilniaus dailės institutą. Lietuvos dailininkų sąjungos narė.

Kūryba
------

Sigutė Valiuvienė. Motinystė, 1975 m. (Vilniaus m. klinikinė ligoninė).
Daugiausia kuria estampus ir knygų iliustracijas vaikystės ir motinystės temomis. Nuo 1956 m. dalyvauja nacionalinėse ir tarptautinėse parodose Baltijos šalyse, Italijoje, Čekoslovakijoje, Japonijoje, Vokietijoje, Prancūzijoje. Apdovanota diplomais knygų meno parodose, grafikos tienalėse Taline.

Svarbesni kūriniai: linoraižinių ciklas „Motina ir vaikas" (1966–1968 m.), „Šeima" I, II, III (1968) „Sodauto" I, II, III (1970 m.), litografijų ciklai „Žvejo vaikai" ir „Vaikai ir miestas" (1963 m.), freskos „Motinystė" (1975 m.), „Lietuvos piliakalnių legendos" (1984 m.) ir kt. Yra sukūrusi ekslibrisų.

Bibliografija
-------------

Žymiausios iliustruotos knygos, eksponuotos tarptautinėse knygos meno parodose:

* Salomėja Nėris. Eglė žalčių karalienė, 1961 m.
* Antanas Vienuolis. Užkeiktieji vienuoliai, 1964 m.
* Ona Miciūtė. Pavasarėlio puokštė, 1969 m.
* Janina Degutytė. Saulėtos dainelės, 1972 m.
* Maironis. Jūratė ir Kąstytis, 1979 m.
* Martynas Vainilaitis. Spalvoti nykštukai, 1986 m.
* Gulbė karalienė, lietuvių liaudies pasaka, 1987 m. – Tokijo leidyklos HOLP SHUPPAN konkursinis užsakymas
* Vytė Nemunėlis. Tėvų nameliai brangūs, 1994 m.

Įvertinimas
-----------

* 1997–1998 m. Lietuvos valstybinė stipendija darbų ciklui „Vilniaus pilies legenda" (pagal Vaižgantą) ir „Milžinkapis" (pagal V.Krėvę).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Sigutė Valiuvienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2023-02-01.
2. ↑   Sigutė Valiuvienė. Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka
| Salantų herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 1996-07-02* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Salantų herbas** – Salantų miesto ir seniūnijos heraldinis atributas.

Aprašas
-------

Sidabriniame skydo lauke ant žalios papėdę sudarančios kalvos žengiantis raudonas gaidys auksiniais snapu ir kojomis, iškištu raudonu liežuviu.

Simbolika
---------

Gaidys – ryto ir Saulės pranašas, daugelyje tautų dėl skaisčių plunksnų ir ugnies spalvos skiauterės laikomas Saulės bei ugnies simboliu, šviesos pergalės prieš tamsą ir budrumo reiškėju. Savo karingumo dėka gaidys pelnė kovos, narsumo ir drąsos įvaizdį. Krikščionybėje gaidys yra prisikėlimo ir Kristaus sugrįžimo Paskutinio teismo dieną simbolis. Vėjarodės pavidalu dažnai iškeltas ant bažnyčių bokštų viršūnių ir anksčiausiai nušviečiamas saulės spindulių, gaidys reiškia tikėjimo Kristumi pergalę prieš tamsos jėgas, be to, yra kvietimo ryto maldai įvaizdis.

Istorija
--------

1996 m. Salantai atšventė 440 metų paminėjimo jubiliejų. Šia proga miestui suteiktas herbas (iki tol miestas istorinio herbo neturėjo). Aptariant naujo herbo idėjas Heraldikos komisijos nariai ir Salantų miesto seniūnija parinko gaidžio simbolį. Herbo etaloną parengė dailininkas Arvydas Každailis, jį Heraldikos komisija aprobavo 1996 m. gegužės 28 d. Herbas patvirtintas 1996 m. liepos 2 d. LR prezidento dekretu Nr. 984.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Salantų miesto herbas. 2012-10-24, Salantiskis.blogsport.com (tikrinta 2021-11-25).
2. ↑
| **Polyporus squamosus** |
| --- |
| Žvynuotoji skylėtbudė (*Polyporus squamosus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Kempiniečiai  *( Polyporales)* |
| Šeima: | Kempininiai  *( Polyporaceae)* |
| Gentis: | Skylėtbudė  *( Polyporus)* |
| Rūšis: | Žvynuotoji skylėtbudė  *( Polyporus squamosus)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Žvynuotoji skylėtbudė** (*Polyporus squamosus*) – skylėtbudžių (*Polyporus*) genties grybų rūšis.

Požymiai
--------

Vaisiakūniai labai dideli. Kepurėlė didelė – 10-30 cm (iki 60 cm) skersmens, vėduokliškai apskrita, gelsva, apaugusi tamsiai rudais, koncentriškai išsidėsčiusiais žvyneliais, kraštai ploni, dažniausiai užsilenkę žemyn. Vamzdeliai gelsvi, gelsvai rudi, iki 1,5 cm ilgio. Poros didelės kampuotos. Kotas trumpas, storas, šoninis, gelsvas, prie pagrindo juodas. Trama balta, mėsinga, sausa, kamštiška, malonaus medienos kvapo.

Sporos eliptiškos, lygios, 10-16 x 4-6 µm dydžio.

Ekologija
---------

Auga gegužės – rugsėjo mėn. parkuose, soduose, alėjose, pakelėse ant ąžuolų, guobų ir kitų lapuočių medžių kamienų, rečiau kelmų. Lietuvoje randama dažnai, vaisiakūniai paprastai auga pavieniui.

Reikšmė
-------

IV kategorijos, valgomi tik jauni, nesumedėję vaisiakūniai. Rekomenduotina rinkti pavasarį, kai trūksta geresnių grybų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vincentas Urbonas. *Grybai*. Vilnius: Mokslas, 1986. p. 70.
**Rytų Europos mokslinių tyrimų institutas** (lenk. *Instytut Naukowo-Badawczy Europy Wschodniej*) − rytų kraštų ir sovietologijos tyrimų centras, veikęs Vilniuje 1930–1939 m. kaip Stepono Batoro universiteto padalinys, tačiau turėjęs autonomiją ir savarankiškumą. Prie šio instituto veikė ir privati Politikos mokslų mokykla (lenk. *Szkoła Nauk Politycznych w Wilnie*). Institutas buvo įsikūręs Vrublevskių bibliotekoje, dabartiniuose LMB rūmuose.

Institutas pradėjo veikti 1930 m. vasario 23 d. Įkurtas Bronislavo Kžyžanoskio iniciatyva. Prezidentu tapo prof. Janas Rozvadovskis, o šiam 1935 m. mirus iki uždarymo Stefan Ehrenkreutz.

Institute leistas „Balticoslavica" biuletenis.

Instituto struktūra
-------------------

Skyriai:

* Filologijos (vedėjas: prof. Janas Otrembskis)
* Ekonomikos (prof. Witold Zawadzki, prof. Witold Staniewicz)
* Teisės istorijos (prof. Stefan Ehrenkreutz)
* Etnologijos skyrius (prof. Cezaria Baudouin de Courtenay Ehrenkreutz Jędrzejewiczowa)
* Fizinės geografijos skyrius (prof. Mečislovas Limanovskis)

Moksliniai referentai:

* Ekonomikos (vedėjas: doc. Stanisław Swianiewicz)
* Politinės sistemos (doc. Wiktor Sukiennicki)
* Baltoslavikos (prof. Erwin Koschmieder)
* Baltijos (doc. Władysław Wielhorski)
* Tautos (dr Seweryn Wysłouch)
* Lietuvos (nuo 1935 m. – Janas Otrembskis)

Literatūra
----------

* Kornat, M. 2003. *Polska Szkoła Sowietologiczna 1930–1939*, Kraków; Wyd. Arcana.
Cerruti|  |
| Forma | Dukterinė įmonė |
| Pramonė | Mada |
| Įkurta | 1967 m. |
| Įkūrėjas (-ai) | Nino Cerruti |
| Centrinė būstinė | 3 Place de la Madeleine, Paryžius, Prancūzija |
| Produkcija | Prabangos prekės |
| Holdingas | Trinity Ltd. |
| Tinklalapis | www.cerruti.com |

**„Cerruti"** – mados namai, stilisto ir mados dizainerio Nino Cerruti įkurti 1967 m. Paryžiuje.

„Cerruti" kuria, gamina ir platina tokias prabangos prekes, kaip džinsai, kvepalai, sportinė apranga, odos gaminiai, laikrodžiai ir aksesuarai. Šios prekės ženklinamos dvejais skirtingais prekiniais ženklais, *Cerruti 1881* ir *18CRR81 Cerruti*.

Nuo 2010 m. gruodžio kompanija priklauso Kinijos bendrovei „Trinity Ltd" („Li & Fung Group").

Istorija
--------

Kompanijos istorija prasidėjo 1881 metais Italijos šiaurinėje dalyje esančiame Bjelos mieste (Pjemontas). Istoriškai susiklostė taip, kad čia susikoncentravo geriausių audinių gamyba. Kompaniją „Lanificio Fratelli Cerruti" įsteigė trys broliai Cerruti: Antonio, Kvintino ir Stefano. Jie šiame mieste atidarė tekstilės gamyklą. Kompanijai sekėsi sunkiai, teko atlaikyti karo sunkumus.

Permainų vėjas papūtė 1955 metais, kai kompanijai pradėjo vadovauti dvidešimtmetis Nino Cerruti. Naujas direktorius įkvėpė kompanijai naują gyvenimą ir nustatė vystimosi kryptį. Jau 1957 metais Nino Cerruti pristatė pirmą savo vyriško stiliaus drabužių kolekciją *prêt-à-porter de luxe*. Tai buvo tikra revoliucija. Nino Cerruti kostiumas „Hitman" turėjo didžiulį pasisekimą. Naujas madingas kostiumas, žinoma, reikalavo tam tikrų aksesuarų, tad Nino Cerruti pasuko ir šia nauja kryptimi. 1967 metais kompanija persikėlė į Paryžių. Labai greit mados namų klientais tapo visas Prancuzijos elitas. 1974 metais „Cerruti" priėmė asistento pareigoms jauną dizainierį Giorgio Armani, kuris vėliau pradėjo kurti savo prekės ženklą. 1976 metais buvo pristatyta linija moterims. Greit „CERRUTI 1881" užkariavo visą Europą.

1980 metais pristatyta pirmoji laikrodžių kolekcija. Laikrodžiai „CERRUTI 1881" panaikino ribas, skiriančias du skirtingus laikrodžių pasaulius: tradicinių, klasikinių ir neįprastų madingų laikrodžių. Tradicinis stilius asocijuojasi su pastovumu, madingumas su pokyčiais.

Nuo 1980 metų „Cerruti" kuria drabužius geriausiems kino filmams. „CERRUTI" drabužiais ir aksesuarais puošiasi Michael Douglas, Jack Nicholson, Tom Hanks, Bruce Willis, Sharon Stone, Harrison Ford ir daugelis kitų. Nuo 1994 metų „Cerruti" oficialus dizaineris garsaus Scuderia Ferrari.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Salantų miesto parkas**Salantų miesto parkas** – Salantų miesto centre esantis parkas, buvęs Salantų dvaro parkas. Įsikūręs ant Salanto upės kranto, žemiau Salantų bažnyčios. Plotas – 8,4 ha. Daugiausia auga savaiminių rūšių klevų, liepų, ąžuolų, beržų, vinkšnų, taip pat kiti lapuočiai, eglės. Iš svetimžemių, daugelis kurių pasodinti XX a. viduryje, vertingesni: dygiosios eglės, platanalapiai klevai, pensilvaniniai uosiai, raudonieji ąžuolai, grakščiosios ir didžialapės liepos.

Salantų kaštonas
Parke auga storiausias Lietuvoje gyvybingas kaštonas, nuo 1999 m. valstybės saugomas gamtos paveldo objektas. 2012 m. Saugomų teritorijų valstybės kadastro duomenimis, jo aukštis – 25,5 m, apimtis 1,3 metro aukštyje – 4,9 m.

Istorija
--------

Manoma, kad dvaro parkui pradžią davė XVII a. didikų Vainų įkurti vaismedžių sodai. XIX a. pirmoje pusėje dvarą valdę Telšių pavieto bajorų maršalka Leopoldas Gorskis ir jo sūnus, Varšuvos universiteto profesorius Konstantinas Gorskis sodus perplanavo ir pavertė parku. Salanto upės slėnyje parko dalis buvo suplanuota geometriškai, su tiesiomis alėjomis, o terasuotame šlaite – kaip mišrus parkas. XX a. viduryje parko pietrytinėje dalyje pastatyta internatinė mokykla, palei Salanto upę esanti dalis parko iškirsta, įrengtas stadionas, bėgimo takai. Parke yra nedideli tvenkiniai, nuo šlaito bėga šaltinis.

Salantų miesto parko šlaitas su šaltiniu2012-2013 metais Salantų regioninio parko direkcija kartu su Valstybine saugomų teritorijų tarnyba prie LR Aplinkos ministerijos įgyvendino projektą „Saugomų teritorijų tvarkymas (II etapas)", kurio metu sutvarkytas Salantų miesto parkas. Be kita ko pastatyta scena su vietomis žiūrovams, suolai, informaciniai stendai, dviračių stovai, įrengta transporto stovėjimo aikštelė prieigose, tilteliai, įrengta apšvietimo sistema, sutvarkyti privažiavimo keliai ir pėsčiųjų takai bei atlikti kiti darbai.
Cerberis Johann Bode *Uranographia* atlase
**Cerberis** (lot. *Cerberus*) – buvęs žvaigždynas, kurį įvedė astronomas Johannes Hevelius. Pirmąkart pavaizduotas šio astronomo 1687 m. atlase.

Žvaigždynas pavadintas pagal graikų mitologijos trigalvę pabaisą Cerberį, sergėjusį požemio pasaulio Hado vartus. Per paskutinį iš savo dvylikos žygdarbių šią pabaisą sučiupęs Heraklis. J. Hevelius atlase Cerberis pavaizduotas su trimis gyvatės galvomis, jį Heraklis laiko sugniaužęs ištiestoje rankoje (graikų mitologijoje Cerberis buvo trigalvis šuo). Su trimis gyvatės galvomis Cerberis buvo vaizduojamas ir vėliau.

Cerberio žvaigždyną sudarė keturios žvaigždės, dabar žymimos *93*, *95*, *102* bei *109 Herculi*.

Apytikriai 1721 m. anglas John Senex sujungė Cerberį su Johann Bayer obels šaka (*Ramus*), pavadindamas *Cerberus et Ramus*. *Cerberus et Ramus* pirmąkart pavaizduotas J. Senex šiaurinės dangaus hemisferos atlase *Stellarum Fixarum Hemisphaerium Boreale*. Čia gyvatės pavaizduotos apsivyniojusios apie šaką. Toks pat vaizdavimas sutinkamas ir 1801 m. Johann Bode *Uranographia* atlase. John Flamsteed *Atlas Coelestis* (1729 m.) nei Cerberis, nei obels šaka nepavaizduoti.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4  Ian Ridpath. *Cerberus*. Star Tales. Nuoroda tikrinta 2021-07-12.
Koordinatės: 56°3′43″ š. pl. 21°34′10″ r. ilg.﻿ / ﻿56.06194°š. pl. 21.56944°r. ilg.﻿ / 56.06194; 21.56944


| Salantų tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Kretingos rajonas) |
| Plotas | 0,045 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1,37 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Įteka | Salantas |
| Išteka | Salantas |

**Salantų tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Kretingos rajone, Salantų miesto šiauriniame pakraštyje. Sudarytas užtvenkus Salanto upę (Minijos intakas) 20,9 km nuo jos žiočių.

Tvenkinio ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 0,62 km, plotis – iki 0,1 km. Altitudė 40,5 m. Krantai aukšti, daugiausia apaugę medžiais. Šiaurinėje pakrantėje įsikūręs Kadagyno kaimas. Vakarine pakrante nutiestas kelias  **2320**  Salantai–Erlėnai–Šaučikiai .

Istorija
--------

Užtvanka, kuri užtvenkė Salantos upę buvo pastatyta 1993 m.

2021 m. pradėta griauti Salantų užtvanka. Prieš tai iš tvenkinio buvo išleista dalis rezervuaro vandens.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑   Archyvuota kopija 2021-09-06 iš Wayback Machine projekto.
*Kitos reikšmės – Salaminas (reikšmės).*

| Salaminas |
| --- |
|  |
|  |
|  |
| Duomenys |
| **Šalis:** | Graikijos vėliava Graikija |
| **Administracinė priklausomybė:** | Atikos periferija, Salos |
| **Didžiausias miestas:** | Salaminas |
| **Jūra:** | Egėjo jūra |
| **Salynas:** | Sarono salos |
| **Koordinatės:** | 37°57′56″ š. pl. 23°29′35″ r. ilg.﻿ / ﻿37.96556°š. pl. 23.49306°r. ilg.﻿ / 37.96556; 23.49306Koordinatės: 37°57′56″ š. pl. 23°29′35″ r. ilg.﻿ / ﻿37.96556°š. pl. 23.49306°r. ilg.﻿ / 37.96556; 23.49306 |
| **Plotas:** | 96,16 km² |
| **Aukščiausias taškas:** | *Mavrovouni* (404 m) |
| **Gyventojų skaičius:** | 39 283 (2011 m.) |
| **Gyventojų tankumas:** | 410 žm./km² |
| Žemėlapis |
|  |

**Salaminas** (sen. gr. Σαλάμις|*Salamis*, gr. Σαλαμίνα|*Salamina*)  – sala, priklausanti Graikijai ir esanti Egėjo jūroje, Sarono įlankoje, 2 km nuo Pirėjo miesto pakrantės ir 16 km į vakarus nuo Atėnų centro. 

Karo laivyno bazė
Paplūdimys
Bažnyčia

Geografija
----------

2011 m. duomenimis, saloje gyveno 39,3 tūkst. gyventojų (iš jų 25,8 tūkst. – salos sostinėje Salamino mieste). Sala priklauso Atikos periferijai. Ji yra populiari Atėnų gyventojų atostogų ir savaitgalių poilsio vieta. 

Salaminas yra uolėtas ir kalnuotas, didžiausias aukštis saloje - 404 m (*Mavrovouni* kalnas). Klimatas subtropinis jūrinis. Pietinėje salos dalyje yra pušynas, kuris yra neįprastas vakarų Atikoje. Salos gyventojai daugiausia dirba žemės ūkio sektoriuje (vystoma sodininkystė), taip pat jūrų pramonėje – (žvejyba, keltai į žemyninę Graikiją, laivų įmonės saloje) arba vyksta dirbti į Atėnus. Saloje įsikūrusi Graikijos karinio jūrų laivyno pagrindinė bazė.

Istorija
--------

VII–VI a. pr. m. e. dėl salos vyko kovos tarp Atėnų ir Megaros.

480 m. pr. m. e. Salamine vyko vienas iš žymiausių Antikos mūšių, kuriame graikai, vadovaujami Temistoklio, nugalėjo Persijos laivyną.

Salaminas taip pat žinomas kaip Ajakso - Homero herojaus, kuris vadovavo salaminiečiams Trojos karo metu - sala.

Garsūs žmonės
-------------

* Ajaksas – legendinis Salamino salos karalius, karvedys.
* Euripidas (480–406 m. pr. m. e.) – senovės graikų dramaturgas, tragikas.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑ . *Salaminas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XX (Rėv-Sal). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Salaminas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Salos svetainė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| Fred Falke |
|  |
| Biografija |
| Kilmė | Prancūzija Prancūzija |
| Žanrai | House, French house |
| Aktyvumo metai | Nuo 2000 m. |
| Įrašų kompanija | Vulture music, Work It Baby |

**Frédérick „Fred" Falke** (arba trumpiau **Fred Falke**, g. 1973 m. sausio 7 d.) – prancūzų house muzikos dj ir prodiuseris.

Pradžioje jis grojo bosine gitara, kol nesusitiko armijoje su kitu atlikėju Alan Braxe, ir nors Falke toliau grojo gitara, tačiau prabėgus metams, po atsitiktinio susitikimo, abu nusprendė dirbti kartu, kurdami elektronine muziką. Jau pirmasis jų kartu išleistas singlas „Intro" 2000 m. tapo labai populiariu, kurį išleido „Vulture music". Abu dirbdami sukūrė dar kelis garsius hitus, kaip „Palladium", „Love lost" ar „Rubicon", bei sukūrė nemažai remixų, tarp kurių buv ir Jamiroquai, Justice, Goldfrapp ir kiti. Abu produktyviai dirbo iki 2008 m. kol abu pasuko savais keliais. Šiuo metu jis bendradarbiauja su kitu prodiuseriu ir geru draugu Kris Menace, kurio įrašų studijai šiuo metu Falke ir priklauso.

Singlai
-------

* „Intro" 2000 m. Su Alan Braxe
* „Palladium" 2002 m. Su Alan Braxe
* „Love Lost" 2003 m. Su alan Braxe
* „Rubicon" 2006 m. Su Alan Braxe

Remiksai
--------

* „Number 1" Goldfrapp 2005 m. su Alan Braxe
* „Only This Moment" Röyksopp 2005 m. su Alan Braxe
* „Runaway" Jamiroquai 2006 m. su Alan Braxe
* „Alright" Jamiroquai 2007 m. su Alan Braxe
* „D.A.N.C.E." Justice 2007 m. su Alan Braxe
* „Pjanoo" Eric Prydz 2008 m.
* „Golden Cage" Whitest Boy Alive 2008 m.
* „I Have A Vision" Roy Davis Jr 2009 m.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Ruvenzorio kalnų nacionalinis parkas |
| --- |
| IUCN II kategorija (nacionalinis parkas) |
| Spiko kalnas Spiko kalnas |
| **Vieta:** | Ugandos vėliava Uganda (Kasesės rajonas) |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** | Kasesė |
| 

Žemėlapis rodantis Ruvenzorio kalnų nacionalinis parkas vietą.Ruvenzorio kalnų nacionalinis parkas

  |
| **Koordinatės:** | 0°22′0″ š. pl. 29°57′0″ r. ilg.﻿ / ﻿0.36667°š. pl. 29.95000°r. ilg.﻿ / 0.36667; 29.95000Koordinatės: 0°22′0″ š. pl. 29°57′0″ r. ilg.﻿ / ﻿0.36667°š. pl. 29.95000°r. ilg.﻿ / 0.36667; 29.95000 |
| **Plotas:** | 998 km² |
| **Įkurtas:** | 1991 m. |
| **Valdymas:** | Ugandan Wildlife Authority |
|  **Vikiteka:** | Ruvenzorio kalnų nacionalinis parkas |
| UNESCO vėliava **UNESCO** | (angl.) (pranc.): 684 |

**Ruvenzorio kalnų nacionalinis parkas** (angl. *Rwenzori Mountains National Park*) – saugoma gamtos teritorija pietvakarių Ugandoje, Ruvenzorio kalnuose. Įkurtas 1991 m. ir apima beveik tūkstančio km² teritoriją.

Nacionalinis parkas yra Kongo DR pasienyje, ribojasi su ten esančiu Virungos nacionaliniu parku. Parke yra aukščiausia Ruvenzorio masyvo dalis su iki 5109 m iškylančiu Stenlio kalnu.

Ruvenzorio kalnų nacionaliniame parke saugoma unikali šio krašto gamta: daug endeminių aukštikalnių augalų rūšių, sutinkamos 89 paukščių, 15 drugių, 4 primatų rūšys. Tarp sutinkamų gyvūnų yra afrikinis miškinis dramblys, paprastoji šimpanzė, damanas, kolobai, baltabarzdė markata, dukeriai, ugandinis turakas (*Ruwenzorornis johnstoni*).

1994 m. nacionalinis parkas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą kaip išskirtinio grožio objektas ir svarbi retų rūšių buveinė. Nuo pat įtraukimo iki 2004 m. buvo pavojaus sąraše dėl prastos teritorijos apsaugos ir karinės veiklos.