recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ramunė Gliebutė-Navickienė** (g. 1954 m. birželio 1 d. Vilniuje) – Lietuvos choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija
----------

Baigusi Kauno 4-ąją vidurinę mokyklą ir vaikų muzikos mokyklą, 1968–1972 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. Jonas Narvidas). 1972–1977 m. choro dirigavimo studijas tęsė LSSR konservatorijoje (doc. Klemenso Griauzdės klasė).

Nuo 1977 m. rudens – Kauno Juozo Gruodžio aukštesniosios muzikos mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo dėstytoja, nuo 1990 m. merginų choro chormeisterė. 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei parengė Kauno prekybos darbuotojų mišrųjį chorą.

1977–1978 m. Kauno politechnikos instituto studentų mišriojo choro „Jaunystė" chormeisterė, 1981–1991 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos (universiteto) studentų mišriojo choro „Daina" chormeisterė, nuo 1992 m. meno vadovė ir dirigentė.

Prasidėjus Lietuvos tautiniam atgimimui ir įvairiems persitvarkymams, vadovė parodė daug sumanumo ir išradingumo, kad išlaikytų ir sustiprintų vieną iš seniausių Lietuvos aukštųjų mokyklų studentų chorą ir parengtų jį 70-mečio jubiliejiniam koncertui. Į kolektyvą sutelkusi arti 80 dainininkų, juos išmokė daug įvairių epochų ir stilių kūrinių, pagyvino koncertinį gyvenimą.

Chorą parengė 1994 m. – I ir 1998 m. – II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Kaune ir Vilniuje, 1995 m. Baltijos respublikų studentų dainų šventei „Gaudeamus-XII" Tartu, 1995, 1996 ir 1997 m. Lietuvos aukštųjų mokyklų rudeniniams festivaliams bei 1998 m. I tarptautiniam studentų chorų festivaliui Vilniuje. „Daina" laureato vardą pelnė 1995 m. X Juozo Naujalio chorų konkurse Raudondvaryje, gražiai pasirodė 1997 m. tarptautiniame studentų mišriųjų chorų konkurse „Juventus" Kaune. Dirigavo 1995 m. Baltijos studentų dainų šventėje „Gaudeamus-XII" Tartu, sudarė ir išleido choro bukletą „Daina" (1997 m.).

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. – Vilnius, 1999.
Senas dvieilis žardas Musteikoje
Didelis žardas Baltarusijoje XX a. pr. (Bytča, Barysavo apylinkės)
**Žardas** – statinys iš karčių, ant kurių džiovinamos linų galvelės, žirniai, vikiai, pupos, šienas.

Senoviniai žardai (iki XX a. pr. naudoti Rytų Aukštaitijoje) buvo kas 25–30 cm į žemę susmeigtų apgenėtomis šakomis eglaičių eilė. Vėliau paplito žardai, sudaryti iš karčių, pakabintų ant statmenai įkastų 3–4 m aukščio stulpų (jų būdavo nuo 2 iki 11). Šitokie žardai būdavo vienaeiliai arba dvieiliai. Vienaeiliuose žarduose per skyles būdavo perkištos kartys, dvieiliuose – apie 70 cm ilgio balžienai (skersiniai); ant jų uždėtos žardkartės prie stulpų rištos susuktų šiaudų grįžtėmis arba žilvičio vytelėmis. Žardo karčių skaičius gali siekti 13. Dideli žardai paspiriami spyriais.

Viršuje nuo lietaus žardą saugo pakloti šiaudai arba stogelis, po žardu įrengiamas gulsčių karčių arba lentų paplatinimas – pažardė (pajuostė, lova). Dideliuose ūkiuose linai džiovinti iš kelių žardų sudarytuose statiniuose – žardinėse. Žardas statomas saulėtoje pievoje, kur neganomi gyvuliai.

Žardai daug kur Lietuvoje buvo naudojami iki XX a. vid. – antros pusės.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Žaginys

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Žardas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Venk–Žvo). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2014
**Teisminė gynyba** - teisinės gynybos rūšis; proceso teisės nuostata, teisės principas.

Lietuvoje yra garantuojama pirminė bei antrinė teisinė pagalba (teisinė konsultacija ir advokato paslaugos).

Civilinis procesas
------------------

Kiekvienas suinteresuotas asmuo turi teisę įstatymų nustatyta tvarka kreiptis į teismą, kad būtų apginta pažeista ar ginčijama jo teisė arba įstatymų saugomas interesas (LR CPK 5 straipsnio 1 dalis „Teisė kreiptis į teismą teisminės gynybos").

Atsisakymas teisės kreiptis į teismą negalioja (LR CPK 5 str. 2 d.).

Teismas imasi nagrinėti civilinę bylą pagal asmens (arba jo atstovo), kuris kreipėsi, kad būtų apginta jo teisė arba įstatymų saugomas interesas, pareiškimą. Įstatymų nustatytais atvejais pareiškimą teismui dėl viešojo intereso gynimo valstybės vardu gali pareikšti prokuroras arba kita įstatymų įgaliota institucija (LR CPK 5 str. 3 d.).

Ieškinio teisenos bylose paduodami ieškiniai, o ypatingosios teisenos ir kitose bylose – pareiškimai ar prašymai (LR CPK 5 str. 4 d.).[1]

Šaltiniai
---------

1. ↑  Civilinio proceso kodekso patvirtinimo, įsigaliojimo ir įgyvendinimo įstatymas. Civilinio proceso KODEKSAS (Data: 2010-09-23. Aktuali 2010-10-26)
**Algirdas Baubinas** (g. 1943 m. gruodžio 12 d. Vaškonys, Švenčionių valsčius) – Lietuvos gydytojas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1970 m. baigė Vilniaus universitetą. 1981 m. medicinos mokslų daktaras.

1970–1978 m. dirbo Epidemiologijos, mikrobiologijos ir higienos institute. Nuo 1978 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1992 m. Higienos katedros vedėjas; nuo 1989 m. profesorius.
Tarptautinės ekologijos ir saugios žmonių veiklos mokslų akademijos (Sankt Peterburgas) narys, 1998 m. Europos universiteto garbės daktaras. 1988 m. vienas Lietuvos našlaičių brolijos kūrėjų.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinio darbo kryptis – visuomenės sveikatos problemos, neigiamų aplinkos veiksnių įtakos gyventojų sveikatai paieška.

Bibliografija
-------------

* Gyvulininkystės objektų ir jų aplinkos higiena, monografija, 1987 m.
* Nutekamųjų vandenų valymas Lietuvos kaime, metodinė priemonė, 1982 m.
* Aplinkos medicina, vadovėlis, vienas autorių, 1997 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Algirdas Baubinas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 713 psl.
**Gustavas Biozė** (vok. *Gustav Boese*; 1878 m. kovo 19 d. Šverine prie Vartos (dab. Skviežina Lenkijos Liubušo vaivadijoje) – 1943 m. Berlyne) – vokiečių tapytojas, vadinamas 
„Klaipėdos krašto namų dailininku".

Biografija
----------

Mokėsi Berlyno dailiųjų amatų mokykloje, vėliau tame pačiame mieste dirbo laisvuoju menininku. Pirmojo pasaulinio karo metais buvo pašauktas į Vokietijos kariuomenę, Karaliaučiuje įgijo pirminį karinį apmokymą. Vėliau jo dalinys buvo dislokuotas Klaipėdoje, o 1916 m. perkeltas į Prancūziją, kur dalyvavo didžiuliame Verdeno mūšyje. Gustavas Biozė buvo sužeistas, po to demobilizuotas. 1919–1924 m. gyveno Klaipėdoje, Kuršių Nerijoje ir kitose vietose prie Kuršių marių. Priklausė Nidos dailininkų kolonijai. 1924 m. išvyko iš Lietuvos Respublikos priklausomybėn perėjusio Klaipėdos krašto, o 1939 m. vėl į jį sugrįžo. Antrojo pasaulinio karo metais su žmona pasitraukė į Berlyną, kur ir mirė. 

Dailininkas buvo pamėgęs Klaipėdos kraštą, peizažai ir klaipėdiškių portretai sudaro jo kūrybinio palikimo didžiąją dalį. Paveikslai išblaškyti po privačias kolekcija, atsidūrusi sunkioje finansinėje padėtyje menininko našlė pokaryje dar nemažai jų iš šeimos rinkinio pardavė. 2011 m. Klaipėdos kraštiečių organizacija AdM savo archyvą perdavė ilgalaikei panaudai Klaipėdos apskrities viešajai I. Simonaitytės bibliotekai, jame yra ir Gustavo Biozės kūrinių.

Šaltiniai
---------

* H. A. Kurschat. *War Memel eine schönes Stadt?* // Memeler Dampfboot Nr. 8, 20. April 1951
* Gustav Boese (1878–1943) der "Hausmaler" des Memellandes // www.memelland-adm.de
* Gustav Boese (1878–1943) // www.kulturforum.info Archyvuota kopija 2016-03-07 iš Wayback Machine projekto.
* Jörnas Barfodas, Nijolė Strakauskaitė. *Nidos kolonijos dailininkai* // Kelionė į prūsiškąjį „Barbizoną" – Klaipėda, 2013; psl. 85 Archyvuota kopija 2021-03-09 iš Wayback Machine projekto.
* Kraštotyra // www.klavb.lt
| **Gustavas Kirchhofas  (vok. *Gustav Kirchhoff*)** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1824 m. kovo 12 d.Prūsijos karalystė, Karaliaučius |
| Mirė | 1887 m. balandžio 17 d. (63 metai)Prūsijos karalystė, Berlynas |
| Tautybė | Prūsas |
|  |
| Veikla | Fizikas |
| Sritis | FizikaChemija |
|  |
| Alma mater | Karaliaučiaus universitetas |
| Žinomas (-a) už | Kirchhofo dėsniai |
|  |
|  **Vikiteka** | Gustav Kirchhoff |

**Gustavas Kirchhofas** (vok. *Gustav Kirchhoff*; 1824 m. kovo 12 d. – 1887 m. balandžio 17 d.) – vokiečių mokslininkas, fizikas, žinomas už savo darbus elektronikos, termodinamikos ir kitose fizikos mokslo srityse. Aktyvus Kirchhofo šiluminės radiacijos tyrimas tiesiogiai lėmė spektroskopijos metodo atsiradimą. Plačiai naudojami Kirchhofo elektrinės grandinės charakteristikos skaičiavimo dėsniai. Už nuopelnus Londono karališkosios draugijos apdovanotas Rumfordo medaliu.

Biografija
----------

Gustavas Kirchhofas gimė Karaliaučiuje, Rytų Prūsijoje, teisininko Frydricho Kirchhofo šeimoje. Dar būdamas jaunas pasižymėjo gabumais matematikos ir fizikos srityse. Lankė tų metų žymių mokslininkų seminarus, o 1847 m. gavo aukštąjį išsilavinimą Karaliaučiaus universitete. Tais pačiais metais pradėjo eiti privatdocento pareigas Berlyne, 1850–1854 m. dėstė Vroclavo universitete, 1875 m. priimtas į Berlyno mokslų akademiją, įkurtą Leibnico.

Savo elektrinė grandinės dėsnius Kirchhofas suformulavo dar 1845 m. būdamas studentas. 1857 m. nustatė, kad elektros signalas juda taip pat nepriklausomai kaip ir šviesos spindulys, o 1861 m. publikavo šiluminės radiacijos tyrimą, atradęs cezį ir rubidį, bei apibrėžė absoliučiai juodo kūno šiluminės radiacijos dėsnį. Nuo 1854 m. su Robertu Bunsenu pradėjo spektroskopijos metodo vystymą. Domėjosi J. Maksvelo veikalais ir optikos klausimais.

Mirė 1887 m. buvo palaidotas Šv. Mato kapinėse, Berlyne, netoli brolių Grimų kapų.

Išnašos
-------

1. ↑  The Biographical Encyclopedia of Astronomers
2. ↑  K.J. Laidlerio ir J.H. Meiserio „Fizikinė chemija".
3. ↑   Mokslinis žurnalas „Apeiron".
4. ↑  ScienceWorld svetainė

Nuorodos
--------

Vikicitatos 

Wikiquote logoWikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***Gustav Kirchhoff***

* Biografijos faktai
|  |
| --- |
| **Medalininkas** |
| CenterGustaf Dyrssen |
| **Medaliai** |
| **Atstovaujant: Švedijos vėliava Švedija** |
| Šiuolaikinė penkiakovė |
| Olimpinės žaidynės |
| **Auksas** | 1920 Antverpenas | Penkiakovė |
| **Sidabras** | 1924 Paryžius | Penkiakovė |
| Fechtavimasis |
| Olimpinės žaidynės |
| **Sidabras** | 1936 Berlynas | Komanda |

**Gustaf Dyrssen** (g. 1891 m. lapkričio 24 d. – m. 1981 m. gegužės 31 d.) – Švedijos karininkas ir šiuolaikinės penkiakovės sportininkas, olimpinis čempionas. Tarptautinės šiuolaikinės penkiakovės sąjungos prezidentas.

Biografija
----------

1914 m. Dyrssen pirmą kartą tapo Švedijos šiuolaikinės penkiakovės čempionu.

Antverpene vykusiose šeštose moderniose 1920 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Dyrssen dalyvavo antrą kartą vykusiose šiuolaikinės penkiakovės varžybose. Šaudymo rungtyje švedas buvo antras, plaukime liko 6-as, fechtavime ir bėgime buvo antras, o jodinėjimo varžybose užėmė šeštą vietą. Susumavus visų rungčių taškus paaiškėjo, jog švedas tapo antruoju istorijoje šiuolaikinės penkiakovės olimpiniu čempionu.

1924 m. vasaros olimpinėse žaidynėse dalyvavo šiuolaikinės penkiakovės ir fechtavimo varžybose. Penkiakovės rungtyje Dyrssen nusileido tik bendrataučiui Bo Lindman ir pelnė sidabro medalį. Komandiniame fechtavime špagomis medalių nepelnė.

1927 m. Dyrssen pirmą kartą tapo Švedijos fechtavimo špagomis čempionu. Nuo 1936 m. iki 1940 m. Švedijos fechtavimo federacijos prezidentas.

1928 m. vasaros olimpinėse žaidynėse dalyvavo fechtavimo varžybose, bet medalių neiškovojo. 1936 m. vasaros olimpinėse žaidynėse dalyvavo individualioje ir komandinėje fechtavimo špagomis varžybose. Komandinėje rungtyje iškovotas sidabro medalis.

Nuo 1948 m. iki 1960 m. ėjo Tarptautinės šiuolaikinės penkiakovės sąjungos prezidento pareigas. Nuo 1952 m. iki 1970 m. Tarptautinio olimpinio komiteto narys.

1957 m. gavo Švedijos karinių pajėgų generolo leitenanto rangą.

Nuorodos
--------

* Olympedia svetainėje

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RŠiuolaikinės penkiakovės olimpinės čempionės vyrų individualiose varžybose  |
| --- |
|  |
| 

* 1912:  Gösta Lillehöök (SWE)
* 1920:  Gustaf Dyrssen (SWE)
* 1924:  Bo Lindman (SWE)
* 1928:  Sven Thofelt (SWE)
* 1932:  Johan Oxenstierna (SWE)
* 1936:  Gotthard Handrick (GER)
* 1948:  William Grut (SWE)
* 1952:  Lars Hall (SWE)
* 1956:  Lars Hall (SWE)
* 1960:  Ferenc Németh (HUN)
* 1964:  Ferenc Török (HUN)
* 1968:  Björn Ferm (SWE)
* 1972:  András Balczó (HUN)
* 1976:  Janusz Pyciak-Peciak (POL)
* 1980:  Anatoli Starostin (URS)
* 1984:  Daniele Masala (ITA)
* 1988:  János Martinek (HUN)
* 1992:  Arkadiusz Skrzypaszek (POL)
* 1996:  Alexander Parygin (KAZ)
* 2000:  Dmitri Svatkovskiy (RUS)
* 2004:  Andrey Moiseyev (RUS)
* 2008:  Andrey Moiseyev (RUS)
* 2012:  David Svoboda (CZE)
* 2016:  Aleksander Lesun (RUS)
* 2020:  Joe Choong (GBR)
 |

 |
|  |
| --- |
| Gurų |
| Paplitimas | Burkina Fasas, Gana, Dramblio Kaulo Krantas, Togas, Beninas |
| Kalbų skaičius | 96 |
| Kilmė | Nigerio-Kongo<Atlanto-Kongo<<Voltos-Kongo<<<Savanų<<<<**Gurų** |
| Geografinis paplitimas |
|  |
| Klasifikacija | Koromfės, Oti-Voltos, Bva, Gurunsių, Kirma-lobių, Dogoso-khe, Doghose-gan |

**Gurų kalbos** – Nigerio-Kongo kalbų šeimos kalbų grupė, priskiriama Voltos-Kongo kalboms. Iš viso suskaičiuojamos 96 kalbos, kuriomis kalbama Afrikos Sudaninio klimato zonoje, dabartiniame Burkina Fase, šiaurinėje Ganoje, Toge, Benine bei šiaurės rytiniame Dramblio Kaulo Krante.

Manoma, kad šios kalbos turėjo daiktavardžio klasių sistemą, kuri vėliau nunyko. Dauguma kalbų toninės. Žinomiausia ir daugiausia vartojama kalba yra mosių kalba. 

Pirmasis gurų kalbas išskyrė Koelle savo 1854 m. veikale *Polyglotta Africana* kaip Šiaurės rytų Aukštutinio Sudano kalbas. Vėliau prancūzai šias kalbas vadino **Voltos kalbomis** (pranc. *langues Voltaïques*).

Klasifikacija
-------------

Išskiriamos šios gurų kalbų grupės (pažymėtos žemėlapyje):

1. Koromfės kalba
2. Oti–Voltos kalbos
3. Bva kalbos
4. Gurunsių kalbos
5. Kirma–lobių kalbos
6. Dogoso–khe kalbos
7. Doghose–gan kalbos

Gurų kalboms kartais priskiriamos ir giminingos senufų, baribų, kulangų, teenų, loma, tiefo, viemo, tusia, vara, natioro kalbos (visos kartu jos vadinamos Savanų kalbomis). Kad išskirti iš pastarųjų, pagrindinės gurų kalbos dar vadinamos **Centrinėmis gurų kalbomis**.

Literatūra
----------

1. ↑  Ethnologue Gurų kalbų sąrašas
| **Gustavas Radbruchasvok. *Gustav Radbruch*** |
| --- |
|  |
| Gustav Radbruch |
| Gimė | 1878 m. lapkričio 21 d.Liubeke |
| Mirė | 1949 m. lapkričio 23 d. (71 metai)Heidelberge, Vokietija |
| Sutuoktinis (-ė) | Lidija Schenk |
|  |
| Veikla | vokiečių teisininkas, teisėtyrininkas, teisės filosofas, profesorius, Reicho teisingumo ministras (Veimaro Respublikoje) |
|  |
| Alma mater | 1898 m. Miuncheno universitetas |

**Gustavas Radbruchas** (vok. *Gustav Radbruch*; 1878 m. lapkričio 21 d. Liubeke – 1949 m. lapkričio 23 d. Heidelberge, Vokietija) – vokiečių teisininkas, teisėtyrininkas, teisės filosofas, profesorius, Reicho teisingumo ministras (Veimaro Respublikoje 1923 m.).

Biografija
----------

Nors buvo linkęs į menus, tačiau nuo 1898 m. tėvo valia studijavo teisę Miuncheno universitete (Miuncheną pasirinko todėl, kadangi jį traukė teatras, vaizduojamieji menai ir bohema, kurie klestėjo tuometinėje Bavarijos sostinėje). Vėliau – Leipcigo universitete, po to – Berlyne (dėstė baudžiamosios teisės reformuotojas Franz von Liszt). Po pirmojo valstybinio egzamino grįžo į gimtąjį Liubeką ir pradėjo teisės referendariatą. 1902 m. apgynė disertaciją (vadovas F. von Liszt) apie priežastingumo teoriją (darbas buvo įvertintas *magna cum laude*), teisės mokslų daktaras Liberalios darbo vadovo pažiūros įtakojo tolesnį jo mąstymą. Tarpininkaujant Listui, 1903 m. apsigyveno Heidelberge, kur 1904 m. apgynė habilitaciją (vadovas Karl von Lilienthal).

1906 m. Manheimo aukštosios prekybos mokyklos įgaliotasis dėstytojas, nuo 1910 m. Heidelbergo universiteto ekstraordinarinis profesorius (baudžiamoji teisė, proceso teisė ir teisės filosofija). Kontaktavo su Max Weber. Ilgalaikiui jo darbai įtakoti neokantizmo. Per Arthur Kronfeld ir Otto Meyerhof susipažino su Leonard Nelson darbais. 1914 m. Karaliaučiaus universiteto (Albertina) ekstraordinarinis profesorius.

1915 m. antrą kartą vedė. Žmona Lidija Schenk.

Darbai
------

* *Gesamtausgabe in 20 Bänden*. Hrsg. von Arthur Kaufmann, Bd. 1: Rechtsphilosophie I, bearb. von A. Kaufmann, Heidelberg 1987;
* *Einführung in die Rechtswissenschaft*. Leipzig 1910; 11. Aufl. besorgt von Konrad Zweigert, Stuttgart 1964;
* *Paul Johann Anselm Feuerbach. Ein Juristenleben*. Wien 1934;
* *Gesetzliches Unrecht und übergesetzliches Recht*, in: SJZ 1946, S. 105 bis 108;
* *Rechtsphilosophie*, Studienausgabe, herausgegeben von Ralf Dreier und Stanley L. Paulson, C. F. Müller, 2. Aufl. Heidelberg 2003.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Die Lehre von der adäquaten Verursachung. Abhandlungen des Kriminalistischen Seminars an der Universität Berlin, NF Bd. 1, H. 3
2. ↑  Der Handlungsbegriff in seiner Bedeutung für das Strafrechtssystem, zugleich ein Beitrag zur Lehre von der rechtswissenschaftlichen Systematik, Verlag J. Guttentag, 1904, Nachdruck WBG, Darmstadt 1967
3. ↑  Gustav Radbruch (*Akten der Reichskanzlei*)
MPLA vėliava
**Angolos išsivadavimo liaudies judėjimas** (**MPLA**, portug.: *Movimento Popular de Libertação de Angola*) – Angolos kairioji socialinės demokratijos krypties politinė partija.

Istorija
--------

Įkurtas 1956 m. Portugalijoje studijuojančių Angolos studentų, apjungus 1953 m įkurtą *Vieningos Angolos afrikiečių kovos partiją* ir 1955 m. Portugalijos komunistų partijos gretose susiformavusią *Angolos komunistų partiją*. 1961 m. pradėjo ginkluotą kovą už šalies išvadavimą. 1962 m. buvo sukurtas *Alžyro išsivadavimo nacionalinis frontas* ir H. Roberto vadovaujama vyriausybė tremtyje Zaire. 1972 m. į judėjimą įsijungus *Angolos nacionalinės nepriklausomybės judėjimui* ir *Angolos laisvės demokratiniam frontui*, buvo sudaryta Angolos išsivadavimo Aukščiausioji taryba, kurios pirmininku tapo H. Robertas, karo tarybos pirmininku MPLA pirmininkas rašytojas Agostinjas Netas.

1973 m. kontroliavo jau 1/3 teritorijos, kurioje atidarė mokyklas, ligonines, sukūrė savivaldybes. 1974 m. Portugalija buvo priversta pripažinti Angolos apsisprendimo teisę ir nutraukti karo veiksmus. 1975 m. lapkričio 11 d. paskelbta šalies nepriklausomybė, prezidentu išrinktas A. Netas.

1979 m. prezidentu tapo Žozė Eduardas dos Santosas. Jis prezidentu buvo renkamas iki 1992 m. Vėliau rinkimų nebuvo įmanoma vykdyti dėl prasidėjusio pilietinio karo. 1992 m. parlamento rinkimuose MPLA gavo 129 iš 227 vietų.

2002 m. MPLA ir UNITA sutarė nutraukti pilietinį karą, tačiau demokratizacijos procesas užtruko. Šiuo metu šalyje praktiškai susiformavo vienpartinė demokratija.

Struktūra
---------

1976 m. Marksizmas – leninizmas buvo paskelbtas judėjimo ideologija, kad būtų galima užsitikrinti TSRS pagalbą. Tačiau atėjęs į valdžią judėjimas pamažu reorganizavosi į socialdemokratinę partiją. Nuo 1983 m. antrasis MPLA pavadinimas yra Angolos darbo partija (*Partido do Trabalho*).

Partijoje veikia moterų (*Organização da Mulher Angolana*), darbininkų (*União Nacional dos Trabalhadores Angolanos*), jaunimo (*Juventude do MPLA*) ir A. Neto pionierių (*Organização dos Pioneiros de Agostinho Neto*) organizacijos.

Socialistų Internacionalo narys stebėtojas nuo 1999 m. tikrasis narys nuo 2003 m.

Nuorodos
--------

Oficiali svetainė
| **Aurelio Cantoni** |
| --- |
| Gimė | 1922 m. gruodžio 12 d.San Lazaras, Italijos karalystė |
| Mirė | 2009 m. gegužės 18 d. (86 metai)Udinė, Italija |
|  |
| Veikla | žurnalistas, poetas, teatro rašytojas |

**Aurelijas Kantonis** (it. *Aurelio Cantoni*, fr. *Lelo Cjanton*, 1922 m. gruodžio 12 d. San Lazaras, Udinės provincija, Italijos karalystė – 2009 m. gegužės 18 d. Udinė, Italija) – friulų žurnalistas, poetas, teatro rašytojas.

Biografija
----------

Gimė San Lazaro kaime Udinės provincijoje. Buvo savamokslis. 1946 m. pradėjo publikuoti eiles italų ir friulų kalbomis, daugiausia jo darbus spausdino Friulų filologijos draugijos žurnalai. Pokario metais buvo aktyvus ir užsiėmė įvairiapuse veikla: buvo Friulio autonomijos aktyvistas, poetas, populiarintojas, teatro rašytojas. 1946 m. Džuzepė Marketis ir Feliksas Markis įkūrė žurnalą „La Patrie dal Friûl" („Tėvynė Friulis"), o A. Kantonis 1948–1953 m. dirbo jo direktoriumi. Pasisakė už friulų poezijos atnaujinimą, skatino išsivaduoti iš P. Coručio įtakos. Buvo vienas iš friulų kultūros draugijos „Risultive – Cortesele di Furlan" steigėjų. A. Kantonis kūrė friulų kultūros centrus, kurie savo veiklą atspindėdavo friulų periodiniuose leidiniuose, stengėsi pritraukti kuo daugiau jaunimo. 1972 m. įkūrė kas ketvirtį leidžiamą žurnalą „Arc", jis buvo leidžiamas iki 1978 m. A. Kantonis palaikė ladynų bendruomenę, vertė iš ladynų į friulų kalbą. Jis dirbo friulų žurnaluose redaktoriumi.

Be poezijos ir žurnalistikos, A. Kantonis pasižymėjo ir kaip teatro rašytojas, jis daugybę kartų už savo veiklą ir literatūrinius darbus buvo apdovanotas įvairiomis premijomis (1947, 1948, 1951 ir kitais metais), apdovanojimai jam skirti ir už regiono ribų. Buvo aktyvus friulų kultūros ir kalbos gynėjas, palaikė Friulų filologijos draugijos rašybos normas. Nuo 1985 m. A. Kantonis organizavo Friulų filologijos draugijos praktinius friulų kalbos kursus.

Sulaukęs 86 m. mirė Udinėje. Palaidotas Senjake greta friulų rašytojo Čino Ermakoros, kaip visada to norėjo.

Išnašos
-------

1. 1 2 3  Anna Bogaro. „CANTONI AURELIO (1922 - 2009)". DIZIONARIO BIOGRAFICO DEI FRIULANI. Nuoroda tikrinta 2021-11-01.

Bibliografija
-------------

* A. Kantonio bibliografija
|  |  |
| --- | --- |
|  | **Straipsnyje yra japoniškas tekstas.**Be tinkamo šrifto tikriausiai vietoj kandži arba kanos matysite klaustukus, kvadratėlius ar kitokius ženklus. |

**Ašikagos klanas** arba **Ašikagos dinastija** (jap. 足利氏 Ashikaga-shi) – viduramžiais Japonijos valdovų šiogūnų II dinastija, valdžiusi 1338-1573 m.

Istorija
--------

Ašikagų herbas
Pradininkas Ašikaga Takaudži. Žymiausias – Ašikaga Jošimicu, kuriam valdant pietinės dinastijos imperatorius 1392 m. abdikavo palikdamas sostą šiaurės dinastijos imperatoriui ir šiogūnas ėmė valdyti visą šalį.

Ašikagų valdžia, išskyrus pirmųjų trijų, buvo nestipri, ją silpnino daimių (kunigaikštysčių) separatizmas. Valdant Jošimasai 1467 m. prasidėjo kova dėl įpėdinystės teisių, peraugusi į šimtmečiui šalį suskaldžiusi karą. Nuo 1490 m. už Ašikagas valdė Hosokavų (1490-1558), Mijoši (1558-1565), Macunagų (1565-1568) šeimos.

Nuo 1378 m. Ašikagų rezidencija buvo Kioto miesto Muromači rajone, Muromači laikotarpiu išaugo prekyba su Kinija, suklestėjo kultūra, sustiprėjo dzenbudizmo įtaka. Paskutinį Ašikagų siogūną 1573 m. nuvertė karvedys Oda Nobunaga.

Ašikagos

|  |  |
| --- | --- |
| **Vardas** | **Valdymo metai** |
| Ašikaga Takaudži 足利 尊氏 | 1338-1358 |
| Ašikaga Jošiakira 足利 義詮 | 1358-1367 |
| Ašikaga Jošimicu 足利 義満 | 1368-1394 |
| Ašikaga Jošimoči 足利 義持 | 1394-1423 |
| Ašikaga Jošikazu 足利 義量 | 1423-1425 |
| Ašikaga Jošinori 足利 義教 | 1429-1441 |
| Ašikaga Jošikacu 足利 義勝 | 1442-1443 |
| Ašikaga Jošimasa 足利 義政 | 1449-1473 |
| Ašikaga Jošihisa 足利 義尚 | 1473-1489 |
| Ašikaga Jošitanė 足利 義稙, kitaip Jošiki Ašikaga 足利 義材 | 1490-1493 ir 1508-1521 |
| Ašikaga Jošizumi 足利 義澄 | 1494-1508 |
| Ašikaga Jošiharu 足利 義晴 | 1521-1546 |
| Ašikaga Jošiteru 足利 義輝 | 1546-1565 |
| Ašikaga Jošihidė 足利 義栄 | 1568 |
| Ašikaga Jošiaki 足利 義昭 | 1568-1573 |
|

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Ašikagos klanas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 110 psl.
**Česlovas Masaitis** (1912 m. kovo 2 d. Kaunas – 2007 m. rugsėjo 7 d. Putnamas, Konektikuto valstija) – Lietuvos matematikas, poetas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas, daktaras.

Biografija
----------

Dar besimokydamas Biržų gimnazijoje anksti išsiskyrė neeiliniais matematikos ir kalbiniais gabumais. 1937 m. baigė Vytauto Didžiojo universiteto Matematikos-gamtos fakultetą. 1956 m. daktaras.

1937–1940 m. Vytauto Didžiojo universiteto Astronomijos katedros bendradarbis, 1940–1944 m. Vilniaus universiteto Matematikos ir gamtos fakulteto dėstytojas. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1945–1947 m. Regensburgo ir Šeinfeldo lietuvių stovyklų komitetų pirmininkas, 1947–1948 m. Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto vykdomosios tarybos narys. Nuo 1948 m. Bendrojo Amerikos lietuvių fondo atstovas Vokietijoje švietimo reikalams, 1948–1949 m. Bendrojo Amerikos lietuvių fondo Miuncheno įstaigos direktoriaus pavaduotojas. 1949 m. persikėlė į JAV. 1950–1953 m. Nazareto koledže (dabar Spaldingo universitetas) Luisvilyje (Kentukio valstija) dėstė astronomiją, matematiką. 1951–1953 m. mokėsi ir dėstė Kentukio universitete Leksingtone, 1953–1956 m. Tenesio universitete Noksvilyje. 1956–1980 m. dirbo Balistinių tyrimų laboratorijoje Aberdine (Merilando valstija). 1957–1969 m. dėstė Delavero universitete, 1963–1973 m. Merilando universiteto medicinos mokykloje. Paskelbė apie 50 taikomosios matematikos straipsnių.

Bendradarbiavo periodiniuose leidiniuose „XX amžius", „Naujoji Romuva", „Židinys", „Kosmosas", „Gamta" (visi Lietuvoje), „Draugas", „Tėviškės žiburiai", „Darbininkas" ir kituose. Lietuvoje išleido poezijos rinkinių. Priklausė Ateitininkų sendraugių sąjungai, 1980–1986 m. centro valdybos pirmininkas. Dalyvavo JAV lietuvių bendruomenės veikloje, 1982–1984 m. Putnamo skyriaus valdybos pirmininkas.

Bibliografija
-------------

* Nuotaikos pėdsakai, 1992 m.
* Sugrįžki, niekad neišėjęs, 1994 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Česlovas Masaitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 370 psl.
| **Hebeloma crustuliniforme** |
| --- |
| Ašarojanti jaunabudė (*Hebeloma crustuliniforme*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Nuosėdiniai  *( Cortinariaceae)* |
| Gentis: | Jaunabudė  *( Hebeloma)* |
| Rūšis: | Ašarojanti jaunabudė  *( Hebeloma crustuliniforme)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Ašarojanti jaunabudė** (*Hebeloma crustuliniforme*) – jaunabudžių (*Hebeloma*) genties grybų rūšis.

Vaisiakūniai vidutinio didumo. Kepurėlė 5-7 (10) cm skersmens, jauna varpelio formos, gaubta, iškili, senesnė paplokščia, lygi, plaušuota, sausa, tik po lietaus lipni, balsva, gelsva. Lakšteliai iš pradžių pilkai rusvi, vėliau geltonai rudi, pakraščiai šviesesni, išmarginti baltais taškeliais, priaugtiniai. Kotas 3-7 (10) cm ilgio, 1,5 cm storio, kepurėlės spalvos, prie kepurėlės su baltais taškeliais, stangrus, vienodo storumo arba į pagrindą storėjantis. Trama pilkšva, nemalonaus kvapo, kartoka.

Auga birželio–spalio mėnesiais miškuose, parkuose, soduose, dažniausiai grupėmis. Lietuvoje labai dažna. Nevalgoma.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vincentas Urbonas. *Grybai*. Vilnius: Mokslas, 1986. p. 158.
a – ašarų liauka  
b – viršutinė ašarų akutė  
c – viršutinis ašarų kanalas  
d – ašarų maišelis  
e – apatinė ašarų akutė  
f – apatinis ašarų kanalas  
g – ašarinis nosies kanalas

**Ašarų liauka** (lot. *glandula lacrimalis*) – migdolo formos porinė liauka, gaminanti ašaras. Ašarų funkcija – drėkinti ir valyti akis, jos pasižymi baktericidinėmis savybėmis. Abiejose akiduobėse, virš išorinio akies kampučio, yra po vieną ašarų liauką.

Įprastai per ašarų liauką yra išskiriama 0,5-1,0 ml ašarų.

Ašarų aparato sandara
---------------------

Ašarų liaukoje išskiriama didesnė *akiduobinė dalis* (*pars orbitalis*) ir mažesnė, arčiau akies esanti *vokinė dalis* (*pars palpebralis*). Ašaros iš liaukos nuteka 5-7 kanalėliais, kaupiasi tarp viršutinio voko ir akies obuolio junginės, ir išteka į akį pro *ašarų akutes* (*puncta lacrimalis*). Ašarų akutės yra vidiniame akies kamputyje, viena ant viršutinio voko, kita ant apatinio. Iš akies ašarų perteklius suteka į *ašarų maišelį* (*saccus lacrimalis*), o iš jo – į *ašarinį nosies kanalą* (*ductus nasolacrimalis*).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Fiziologijos žodynas.* Šiauliai: Liucijus, 2004, 20 p. ISBN 9955-564-63-6.

  

v • a • r **Žmogaus organų sistemos** 

Jutimo organai ← **Akis**  

Ragena -
Odena -
Rainelė -
Vyzdys -
Krumplynas -
Gyslainė -
Tinklainė -
Regos nervas -
Stiklakūnis -
Lęšiukas -
Vokai -
Junginė -
Ašaros
| **Česlovas Iškauskas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1950 m. liepos 12 d. (72 metai)Balbieriškis, Prienų rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Danguolė |
| Vaikai | Andrius |
|  |
| Veikla | žurnalistas, politikos apžvalgininkas |
|  |
| Alma mater | 1976 m. Vilniaus universitetas |

**Česlovas Iškauskas** (g. 1950 m. liepos 12 d. Balbieriškyje, Prienų rajonas) – Lietuvos žurnalistas, politikos apžvalgininkas.

Biografija
----------

1968 m. baigė Balbieriškio vidurinę mokyklą. Neįstojęs į VU lietuvių literatūrą dirbo Prienų rajono laikraštyje „Naujas gyvenimas", tarnavo SSRS kariuomenėje, dirbo Prienų kultūros skyriuje. 1976 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete baigė žurnalistikos specialybę. Nuo 1976 m. Lietuvos radijo politikos komentatorius, nuo 1984 m. Lietuvos radijo ir televizijos politikos apžvalgininkas, kūrė televizijos laidą „Lietuva – pasaulyje, pasaulis – Lietuvoje".

Nuo 1990 m. dienraščio „Lietuvos rytas" apžvalgininkas tarptautiniais klausimais. Po 1992 m. dirbo Lietuvos bankų (Lietuvos banko, „Litimpeks", LTB) sistemoje atstovu spaudai, Ryšių su visuomene departamento direktoriumi, rengė Baltijos TV laidą „Lietuva pasaulyje", nuo 1994 m. vasaros – Tele-3 laidą „Žvelkime atidžiau". 1997 m. TV3 laidos „Akcentai" vedėjas. Nuo 2000 m. kovo mėn. „Žinių radijas" apžvalgininkas. Bendradarbiauja su interneto portalais *alkas.lt*, *balsas.lt*, *delfi.lt*, *geopolitika.lt*, žurnalu „Apžvalga" ir kt.

Bibliografija
-------------

* Neįtikėtina, bet tikra: XX a. istorijos faktai, mitai, įdomybės. – Kaunas: Obuolys, 2012. – 286 p.: iliustr. – ISBN 978-609-403-362-9
* Nuo Žemės iki Mėnulio: šių dienų pasaulis pro istorinę prizmę. – Kaunas: Obuolys, 2013. – 300 p.: iliustr. – ISBN 978-609-403-515-9
* Paaukota Lietuva : nuo Vytauto Didžiojo iki Dalios Grybauskaitės. – Kaunas: Obuolys, 2014. – 346 p.: iliustr. – ISBN 978-609-403-731-3

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 176 psl.
2. ↑

Nuorodos
--------

* Česlovo Iškausko žurnalistinis dienoraštis
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Akanų valstybė:Gyamaan |
| --- |
|  |
| Šalis | Zanzanas, Brong-Ahafas |
| Tautos | **brongai** |
| Laikotarpis | 1450-1895 |
| Miestai | Amanvi, Bonduku |
| Valdovai | Džiamanhene |
|  |
|  |

**Džiamanas** (*Gyaaman* ar *Jamang*) – istorinė valstybė XV–XIX a. egzistavusi Aukso kranto regione, dabartinės Ganos ir Dramblio Kaulo Kranto pasienyje. Jos užimamos teritorijos buvo Džiamano šiaurės rajonas ir Džiamano pietų rajonas (Ganos Brongų-Ahafo regione) ir Bonduku bei Tandos rajonai (Dramblio Kaulo Kranto Zanzano regione). Svarbiausi jos kūrėjai buvo akanai brongai, tačiau valstybėje svarbų vaidmenį vaidino ir kitos etninės grupės, kaip djulai, kulangai, ligbiai, nafanrai.

Raida
-----

Bonduku karalius su sūnumis 1892 m.
Brongai buvo išeiviai iš senesnės Bono valstybės toliau rytuose, iš kurios jie migravo į vakarus. XV a. viduryje įsitvirtinę Bijos aukštupyje, jie nukariavo ir asimiliavo vietos gyventojus kulangus, nafanus, ligbius, hvelus. Čia įsitvirtino vado džiamanhene valdžia. Džiamanhene valdė iš Amanvi gyvenvietės, nors ekonomiškai daug labiau klestėjo Bonduku miestas, kuriame vyravo musulmonų djulų etninė grupė. Svarbūs valstybėje buvo ir keturių provincijų valdytojai, vyriausiojo vado valdžią pripažinę tik nominaliai.

XIX a. Džiamaną nukariavo Ašantis, tačiau netrukus valstybė išsilaisvino, nes Ašantis pralaimėjo britams. 1888 m. Džiamano valdovas Agjemanas pasirašė sutartį su Prancūzija, paversdamas valstybę protektoratu. Tiesa, prancūzai nesugebėjo apginti savo teritorijos, ir Džiamaną 1895 m. nusiaubė Samorio Turės pajėgos. Galiausiai prancūzams pavyko nugalėti Samorio Vasulu imperiją, ir 1897 m. Džiamano likučiai buvo inkorporuoti į Prancūzijos Vakarų Afriką. Džiamanhene išlaikė dvasinę valdžią ir dinastinę liniją brongų tarpe.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RAukso kranto akanų valstybės  |
| --- |
|  |
| Akanai | 
Adansė **·**  Akimas (Abuakva **·**  Bosomė **·**  Kotoku) **·**  Akvamu (Tvifas) **·**  Akvapemas (Anafo **·**  Guanas **·**  Okerė) **·**  Asenas **·**  Ašantis **·**  Brongai (Bonas **·**  Džiamanas **·**  Bono-Tekimanas) **·**  Denkira **·**  Dvabena **·**  Mankesimas **·**  Anji (Indenie **·**  Sanvi **·**  Moronu) **·**  Bauliai |  |
|  |
| Kitos tautos | 
Ga (Akra) **·**  Efutu |

 |
| **Česlovas Norvaiša** |
| --- |
| Gimė | 1935 m. gegužės 7 d. (88 metai)Lietuva Šiauliai |
| Sutuoktinis (-ė) | Jūratė Elena Norvaišienė |
| Vaikai | Neringa |
|  |
| Veikla | Lietuvos gydytojas, šokėjas, treneris |
|  |
| Alma mater | Kauno medicinos institutas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžius |

**Česlovas Norvaiša** (g. 1935 m. gegužės 7 d. Šiauliuose) – Lietuvos gydytojas, šokėjas, treneris.

Biografija
----------

1954 m. baigė Šiaulių Juliaus Janonio vidurinę mokyklą, 1960 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytojas.

1961-1989 m. Kauno radijo gamyklos sanatorijos „Banga" vyriausiasis gydytojas.

Sportinė veikla
---------------

Nuo 1960 m. kartu su Jūrate Norvaišiene pradėjo lankyti Kauno profsąjungų kultūros rūmų pramoginių šokių Vido Kamačio kursus. 1963-1985 m. su J. Norvaišiene Kauno profsąjungų kultūros rūmų pramoginių šokių ansamblio šokėjai. 1965 m. kartu su žmona – Tarptautinio pramoginių šokių konkurso „Gintarinė pora" iniciatorius. 1967-1974 m. pasaulio ir Europos pramoginių šokių čempionatų dalyvis. 1964-1974 m. Lietuvos sportinių šokių čempionas, 1972 m. I TSRS balinių šokių konkurso Maskvoje nugalėtojas, pelnė apdovanojimų tarptautiniuose sportinių šokių konkursuose. Nuo 1974 m. kartu su J. Norvaišiene – Kauno profsąjungų kultūros rūmų ansamblio „Sūkurys" vadovas ir treneris, 1975-1989 m. Lietuvos, TSRS, Bulgarijos, Kazachijos pramoginių šokių rinktinių treneris. Kartu su J. Norvaišiene sukūrė choreografijos dramos spektakliams.

1987-1989 m. TSRS balinių šokių asociacijos prezidentas. 1992-2000 m. Lietuvos sportinių šokių federacijos prezidentas, nuo 2000 m. viceprezidentas, garbės prezidentas.

Choreografija
-------------

* Karlsonas ir vėl pokštauja, 1973 m. Kauno dramos teatras.
* Pelenė, 1977 m. Jaunimo teatras.
* Merė Popins, 1977 m. Kauno dramos teatras.
* Prisikėlimas, 1977 m. Šiaulių dramos teatras.

Įvertinimas
-----------

* 1968 m. Tarptautinės klasės šokėjas;
* 1975 m. Tarptautinės kategorijos sportinių šokių teisėjas;
* 1996 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžius

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Česlovas Norvaiša*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVI (Naha-Omuta). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 518-519 psl.
| **Česlovas Jakimavičius** |
| --- |
| Gimė | 1924 m. spalio 27 d.Panevėžys |
| Mirė | 2009 m. spalio 7 d. (84 metai)Kaunas |
|  |
| Veikla | inžinierius mechanikas, pedagogas |
| Partija | 1958 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1951 m. Kauno politechnikos institutas |

**Česlovas Jakimavičius** (1924 m. spalio 27 d. Panevėžyje – 2009 m. spalio 7 d. Kaune) – Lietuvos inžinierius mechanikas, technologijos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1943 m. baigė Panevėžio I gimnaziją. 1943–1944 m. ir 1945–1946 m. Lietuvos geležinkelio Panevėžio skyriaus kasininkas ir buhalteris. 1944–1945 m. mobilizuotas, 16-osios lietuviškosios divizijos eilėse dalyvavo Antrajame pasauliniame kare.

1951 m. baigė Kauno politechnikos institutą (KPI). 1957 m. Lietuvos žemės ūkio akademijoje apgynė disertaciją „Elektrometalizacinės apsauginės dangos ir jų naudojimo galimybės maisto pramonės įrengimams", technikos mokslų kandidatas.

1952–1994 m. KPI (nuo 1990 m. KTU) dėstytojas, 1960–1967 m. Medienos mechaninės technologijos katedros vedėjas, 1962–1964 m. dar ir Lengvosios pramonės fakulteto dekanas, 1964–1987 m. KPI prorektorius mokymo reikalams. 1961 m. docentas, 1984 m. profesorius.

Mokslinė veikla
---------------

Tyrimų sritis – elektrometalizavimas, medienotyra, mokymo proceso mokslinio organizavimo, profesinio orientavimo, studentų ugdymo problemos. Sukūrė (užpatentuota 1958 m.) elektrometalizavimo oro ir azoto srovėje būdą. 1971–1976 m. kartu su kitais sukūrė ir įdiegė KPI mokymo proceso automatizuotą informacinę sistemą. Spaudoje paskelbė daugiau kaip 50 straipsnių apie mokymo proceso organizavimą, profesinį orientavimą, studentų auklėjimą.

Bibliografija
-------------

* Baldžiaus vadovas (su kitais), 1963 m. 2 leid. 1981 m.
* Studento žinynas, 1971 m.
* Medienos sandara, 1981 m.
* Pirmakursio vadovas (su kitais), 1982 m.
* Medienos mechaninės savybės, 1982 m.
* Medienos fizinės savybės, 1983 m.
* Medienos ydos, 1983 m. 1996 m.
* Medienotyra. – Kaunas: Technologija, 1998 m. 2 leid. 2004 m. 3 leid. 2007 m. – ISBN 9986-13-633-4
* Modifikuota mediena (bendraautorė Inga Juodeikienė). – Kaunas: Technologija, 2008. – ISBN 9955-09-317-X

Įvertinimas
-----------

* 1974 m. LTSR nusipelnęs mokslo ir technikos veikėjas

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  *Česlovas Jakimavičius*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 92
3. ↑
4. ↑  *Česlovas Jakimavičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 476 psl.
**Česlovas Jaseliūnas** (1935 m. kovo 25 d. Kunigiškių k. Vilkaviškio r. – 1985 m. gegužės 13 d. Šiauliuose), pedagogas ir chorvedys.

Biografija
----------

1949 baigė Pajevonio pradžios mokyklą. Vėliau tarnavo sovietinėje armijoje; atlikęs karinę tarnybą, išvyko pas vyriausiąjį brolį Antaną į Narvą (Estija), dirbo vairuotoju, o vakarais mokėsi Ivangorodo (pasienio miestelis netoli Narvos) septynmetėje mokykloje. Ją baigęs, 1960–1964 choro dirigavimo mokėsi Novgorodo (Rusija) aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. Šalionyj). 1976–1981 choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu tęsė Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (vyr. dėst. G. Gokaitės klasė).

1964–1965 Novgorodo 1-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, 1965–1966 Novgorodo vaikų muzikos mokyklos mokytojas. 1967–1970 Novgorodo S. Popovo kultūros namų vyrų choro vadovas. 1967 sąjunginiame meno mėgėjų festivalyje Leningrade choras pelnė laureato vardą, 1970 koncertavo Vengrijoje.

1966–1967 ir 1970–1977 Šakių vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, jaunių ir vyresniųjų klasių moksleivių mišriojo choro, skudučių ir vokalinių ansamblių vadovas. Vaikinų ansamblį parengė 1974 respublikiniam „Dainų dainelės" konkursui, jaunių chorą 1975 respublikinei dainų šventei, o mišrųjį chorą 1977 respublikinei moksleivių dainų šventei.

Taip pat vadovavo Šakių kultūros namų mišriajam chorui, kurį parengė 1975 respublikinei dainų šventei.

1977–1985 C. Jaseliūnas buvo Šiaulių 12-osios sustiprinto muzikos mokymo vidurinės mokyklos mokytojas, vokalinių ir instrumentinių ansamblių, vyresniųjų klasių moksleivių mišriojo choro vadovas. Choras 1983 mokyklinių chorų varžybų Klaipėdoje laureatas. Vaikinų vokalinį ansamblį parengė 1984 respublikiniam „Dainų dainelės" konkursui. 1983 mokykloje įkūrė chorinio dainavimo klasę; ir Šakiuose, ir Šiauliuose įrengė pavyzdingus muzikos mokymo kabinetus. 1984 buvo apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu. 1970–1977 Šakių rajono dainų švenčių vyr. dirigentas. Buvo paskirtas 1985 Šiaulių miesto moksleivių dainų šventės dirigentu, bet netikėta mirtis nutraukė visus jo prasmingus darbus.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| Daugų herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 1998-08-04* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas 1792-04-26* |
|  |
| Ž • A • R |

**Daugų herbas** – Daugų miesto simbolis.

Herbo aprašas
-------------

Sidabriniame skydo lauke ant žalios kalvos (*skydo papėdė*) stovi mėlynais šarvais apsitaisęs karys, dešinėje rankoje laikantis tokios pačios spalvos alebardą, kairėje – mėlyną apvalų skydą, prie juosmens kabo trumpas kalavijas. Kario plaštaka ir veidas natūralios spalvos, sijonas ir antpečiai žali, jų kraštai ir pagražinimai, taip pat šalmo plunksnos, šalmo ir skydo apvadai, diržas – auksiniai, alebardos kotas juodas.

Istorija
--------

Daugų laisvojo miesto herbas 1792 m.
B. Šaliamoro Daugų herbo piešinys ant atvirutės.
Daugams laisvojo miesto teises ir herbą – šarvuotą karį su alebarda – 1792 m. balandžio 26 d. suteikė Stanislovas Augustas. Išliko 1792 m. Daugų privilegijos originalas (LVIA, f. 1135, ap. 1, b. 64) ir jos įrašas Lietuvos Metrikoje su perpieštu miesto herbu (LM, kn. 556,l. 104-105v). Tačiau netrukus miesto savivalda buvo panaikinta ir herbas ilgam užmirštas. XX a. pradžioje jį nupiešė Bronius Šaliamoras , vėliau - Marijanas Gumowskis (*Marijan Gumowski*). Autoriai pakeitė spalvas, be to, B. Šaliamoro piešinyje neliko skydo, o M. Gumowskio – ir kalavijo.

Po 200 metų Daugų istorinis herbas atkurtas. Siekiant lakoniškumo atsisakyta nereikšmingų žemės, sijono spalvų ir atspalvių. Melsva šarvų spalva pakeista į mėlyną, kad geriau derėtų prie sidabrinio herbo lauko.

Daugų herbo (kaip ir Ariogalos) simbolika greičiausiai susijusi su XVIII a. pabaigos politiniais įvykiais. Šarvuotas karys su alebarda, skydu ir kalaviju turėjo saugoti Daugų miestą ir visą kraštą nuo gresiančio pavojaus, ginti miestiečių teises. Manoma, jog kario idėja pasiskolinta iš senosios Trakų kunigaikštystės heraldikos.

Daugų herbas patvirtintas Lietuvos Prezidento 1998 m. rugpjūčio 4 d. Dailininkas Rolandas Rimkūnas.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Daugų vėliava

Išnašos
-------

1. ↑  B. Šaliamoras, *40 ženklų, nr. 38*
2. ↑  Valstybės žinios, 1998, Nr. 71-2071
| **Česlovas Laurinavičius** |
| --- |
| Gimė | 1952 m. rugsėjo 16 d. (70 metų)Kaune |
|  |
| Veikla | istorikas, politologas |
|  |
| Alma mater | 1977 m. Vilniaus universitetas |

**Česlovas Laurinavičius** (g. 1952 m. rugsėjo 16 d. Kaune) – Lietuvos istorikas, politologas, humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

1977 m. baigė Vilniaus universitetą. 1993 m. humanitarinių mokslų daktaras. 1995 m. stažavosi Geteborgo universitete.

1977–1984 m. dėstė Vilniaus universiteto Istorijos fakultete, 1993–2003 m. Vilniaus universiteto Tarptautinių santykių ir politikos mokslų institute. 1993–1996 m. dar ir Vytauto Didžiojo universiteto, nuo 1998 m. Kauno technologijos universiteto dėstytojas; nuo 1994 m. docentas. 1977–1989 m. dirbo LTSR centriniame valstybiniame archyve. Nuo 1989 m. dirba Lietuvos istorijos institute, 1993–1997 m. ir nuo 2001 m. XX a. istorijos skyriaus vedėjas.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinės veiklos sritys – diplomatija, geopolitika.

Bibliografija
-------------

* Lietuvos – Sovietų Rusijos Taikos sutartis 1920 m. liepos 12 d. 1992 m.
* Politika ir diplomatija. Lietuvių tautinės valstybės tapsmo ir raidos fragmentai, 1997 m.
* NATO šaltojo karo metais, NATO vakar, šiandien, rytoj, su R. Lopata, 1999 m.
* Geopolitikos įvadas, bendraautoriai Egidijus Motieka, Nortautas Statkus, 2002 m.
* Geopolitiniai kodai: Tyrimo metodologija, su E. Motieka, N. Statkumi, 2003 m.
* Baltijos valstybių geopolitikos bruožai: XX amžius, 2005 m.

Įvertinimas
-----------

* 2003 m. Ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Riterio kryžius

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Česlovas Laurinavičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 623 psl.
| **Česlovas Liandsbergis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1869 m. vasario 16 d.Rusija Kompanščiznos dvaras, Panevėžio apskritis, Rusijos imperija |
| Mirė | 1946 m. (~77 metai)Rusija Rusija |
|  |
| Veikla | Lietuvos bankininkas, politinis bei visuomenės veikėjas |
|  |
|  **Vikiteka** | Česlovas Liandsbergis |

**Česlovas Liandsbergis** (1869 m. vasario 16 d. Kompanščiznos dvaras, Panevėžio apskritis, Rusijos imperija – apie 1946 m.) – Lietuvos inžinierius, bankininkas, politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Prieš Pirmąjį pasaulinį karą dirbo Vilniaus privataus komercijos banko Bobruisko ir Vilniaus skyriuose, porą mėnesių – lietuviško kredito kooperatyvo valdybos narys. Karo metais darbavosi Lietuvių draugijoje nukentėjusiems dėl karo šelpti.

1917 m. Vilniaus konferencijos dalyvis. Su kitais kūrė Lietuvos prekybos ir pramonės banką, organizavo jo skyrių Kaune, vadovavo Vilniaus skyriui. Lenkams uždarius banko skyrių 1921 m. kalintas Lukiškių kalėjime, vėliau deportuotas į Lietuvą. 1922 m. priimtas Lietuvos banko vyriausiuoju kasininku, kartu su J. Pakniu periminėjo iš iždinių į apyvartą neišleistus litų banknotus, tvarkė pinigų emisijos paskaitą. Vėliau vadovavo banko Klaipėdos, Kybartų skyriams. 1946 m. areštuotas. Tolimesnis likimas nežinomas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos albumas. Janina Markevičaitė, Liudas Gira, Adomas Kliučinskis – Kaunas / Otto Elsner, Berlin, 1921 m.
Koordinatės: 55°59′27″ š. pl. 22°57′56″ r. ilg.﻿ / ﻿55.99083°š. pl. 22.96556°r. ilg.﻿ / 55.99083; 22.96556


| Daugėlių šiaurinis tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Šiaulių rajonas) |
| Plotas | 0,073 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1,2 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Didžiausias gylis | 6 m |
| Įteka | bevardis upelis |
| Išteka | bevardis upelis |

**Daugėlių šiaurinis tvenkinys** – karjero tvenkinys Lietuvoje, Šiaulių rajone, Kuršėnų miesto pietinės dalies Daugėlių rytiniame pakraštyje. Vietinių gyventojų dar vadinamas **Smalinės tvenkiniu**, kadangi rytinėje pakrantėje yra asfaltbetonio gamykla. Sudarytas išeksploatavus molio išteklius ir prisipildžius vandens. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 0,33 km, plotis – iki 0,29 km. Altitudė 97 m. Krantai žemi, vietomis apaugę medžiais ir krūmais. Aplinkui daugiausia plyti pievos ir krūmynai. Šiaurėje išteka upelis į už 0,12 km telkšantį Kuršėnų pietinį tvenkinį (Ventos baseinas). Į pietus už 15 m telkšo Daugėlių pietinis tvenkinys.

Šaltiniai
---------

1. ↑  maps.lt duomenys
| **Česlovas Milvydas** |
| --- |
|  |
| Dūmos deputatas Č. Milvydas, 1906 m. |
| Gimė | 1870 m. |
| Mirė |  ? |
| Tėvas | Viktoras Tomas Milvydas |
| Motina | Jadvyga Milvydienė (Citavičiūtė) |
| Sutuoktinis (-ė) | Karolina Milvydienė (Skausgirdaitė) |
|  |
| Pareigos | Rusijos imperijos Valstybės Dūmos deputatas |
| Partija | Konstitucinė demokratinė partija |
|  |
| Alma mater | Maskvos universitetas |

**Česlovas Milvydas** (1870–1936) – lietuvių advokatas, dirbęs Šiauliuose, Rusijos imperijos Valstybės Dūmos deputatas, Kauno gubernijos atstovas.

Biografija
----------

Č. Milvydas mokėsi Šiaulių gimnazijoje. 1894 m. baigė Maskvos universiteto Teisės fakultetą. Vertėsi advokato praktika Šiauliuose. Turėjo nuosavos žemės. Priklausė Konstitucinei demokratinei partijai.

1906 m. kovo 26 d. buvo išrinktas Kauno gubernijoje į Rusijos imperijos I šaukimo Valstybės Dūmą. Dūmoje priklausė Vakarinių pakraščių grupei. Dirbo pilietinės lygybės bei finansų komisijose. Dalyvavo diskusijose žemės ūkio klausimais.

Apie Č. Milvydo tolesnį likimą, jo mirties datą patikimų žinių neturima.

Literatūra
----------

* Российский государственный исторический архив. – Ф. 1278. – Оп. 1 (1-й созыв). – Д. 20. – Л. 5; Ф. 1327. – Оп. 1. (1905 год). – Д. 143. – Л. 62 об.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. 1 2  / МИЛЬВИД Чеслав Викторович / Česlovas Milvydas (rusų k.) Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto.