recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Hydrocharis morsus-ranae** |
| --- |
| Plūduriuojantysis vandenplūkis (Hydrocharis morsus-ranae)Plūduriuojantysis vandenplūkis(*Hydrocharis morsus-ranae*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Lelijainiai  *( Liliopsida)* |
| Poklasis: | Dumblialaiškiažiedžiai  *( Alismatidae)* |
| Eilė: | Vandenplūkiečiai  *( Hydrocharitales)* |
| Šeima: | Vandenplūkiniai  *( Hydrocharitaceae)* |
| Gentis: | Vandenplūkis  *( Hydrocharis)* |
| Rūšis: | Plūduriuojantysis vandenplūkis  *( Hydrocharis morsus-ranae)* |

 |

**Plūduriuojantysis vandenplūkis** (*Hydrocharis morsus-ranae*) – vandenplūkinių (*Hydrocharitaceae*) šeimos vandenplūkių (*Hydrocharis*) genties augalų rūšis.

Žydi birželio – rugpjūčio mėn. Apdulkinami vabzdžių. Gerai dauginasi ir vegetatyviškai. Vasarą vandenplūkis išaugina gana daug pažastinių ūglių, kurių galuose išauga nauji augalai. Rudenį ilgų ūglių galuose susidaro žiemojantys pumpurai. Jie žiemoja vandens baseino dugne, pavasarį iškyla ir iš jų išauga jauni augalai.

Auga stovinčiame ir lėtai tekančiame vandenyje, upių senvagėse, pakrantėse, tvenkiniuose, grioviuose.

Dekoratyvus augalas, naudojamas vandens baseinų papuošimui. Taip pat auginamas akvariumuose.

Žydintis vandenplūkis
Logo (nuo 2019)
Logo (iki 2019)
**Lietuvos mokslo ir studijų kompiuterių tinklas** (**LITNET**) – Lietuvos akademinis kompiuterių tinklas.

Jungia Lietuvos mokymo, mokslo ir tyrimo institucijas. Teikia duomenų perdavimo ir interneto paslaugas aukštosioms mokykloms, mokslo institutams, kitoms akademinėms įstaigoms, švietimo ir kultūros įstaigoms, bibliotekoms ir muziejams.

Tinklo valdymo centras yra Kauno technologijos universitete.

Istorija
--------

1991 m. spalį tinklas pradėjo veikti. Įrengtas *X.25* palydovinio ryšio kanalas tarp Oslo universiteto ir Matematikos ir informatikos instituto Vilniuje.

Nuo 2000 m. dalyvauja Europos akademiniame tinkle GÉANT. Įgyvendinti keli projekto GN etapai (GN1, GN2, GN3, GN3plus, GN4-1 ir GN4-2). Šiuo metu įgyvendinami GN4-3 ir GN4-3N projektai, prie kurių vykdymo LITNET prisideda tapatybių valdymo produktų kūrimo, kibernetinio saugumo, tinklo plėtros srityse.

LITNET tinklas yra tarptautinių kompiuterių tinklų organizacijų (TERENA, CEENet, FIRST ir kt.) narys, kur atstovauja Lietuvos akademinių įstaigų interesams.

LITNET veiklą remia Švietimo, mokslo ir sporto ministerija, Europos Komisija.

Taryba
------

Aukščiausias LITNET valdymo organas yra Taryba, kurios struktūrą ir nuostatus tvirtina Švietimo, mokslo ir sporto ministerija. Pagrindinis Tarybos tikslas – koordinuoti LITNET programos įgyvendinimą, užtikrinti efektyvią LITNET veiklą.

2022 m. rugpjūčio 9 d. Tarybos pirmininku tapo VU Informacinių technologijų paslaugų centro direktorius Arūnas Stašionis.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑

Nuorodos
--------

* LITNET tinklalapis
Koordinatės: 54°51′44.56″ š. pl. 23°52′5.51″ r. ilg.﻿ / ﻿54.8623778°š. pl. 23.8681972°r. ilg.﻿ / 54.8623778; 23.8681972


| Tirkiliškių dvaras |
| --- |
|  Gyvenamasis namas |
| Vieta | Kalvarijos g. 72,Aleksoto seniūnija, Kaunas |
| Įkurtas | XX a. pradžioje |
| Rūmų stilius | Medinis |
| Bajorų giminės | Martynas Yčas |
| Parkas | Tvenkinys |
| Pastatų būklė | Sunykę arba perstatyti |
| Savininkas | Butų savininkai |

**Tirkiliškių dvaras** – buvusio dvaro sodybos fragmentai, išsidėstę Kalvarijos g. 72, Aleksoto sen. Kaune.

Istorija
--------

Dvaras kūrėsi XX a. pradžioje. 1928 m. dvarą nusipirko žymus XX a. pr. Lietuvos visuomenės veikėjas, teisininkas, politikas Martynas Yčas, kuris 1941 m. emigravo į Braziliją.

Kadaise atokiame Kauno priemiestyje buvusią Tirkiliškių dvaro sodybą per pastaruosius keletą dešimtmečių iš visų pusių apsupo besiplečiančios sodų bendrijos, sodybiniai namai.

Būklė
-----

Vienas iš dvaro sodybos statinių – sandėlis
Iki šių dienų dvarvietėje išlikęs tvenkinys, dvaro dviejų aukštų medinis namas, sandėlis, pirtis, arklidės. Kai kurie iš minėtų pastatų buvo perstatyti, pritaikyti butams ar gamybinėms reikmėms. Taip pat teritorijoje atsiradę ne dvaro laikotarpio (svetimkūnių) pastatų: gyvenamasis namas, transformatorinės pastotės. Neišliko kumetynas, kalvė, tvartas.

Literatūra
----------

* I. Semaškaitė. „Kauno miestas" – Iliustr. // Lietuvos dvarai: dviejų tomų žinynas. – Vilnius, 2009. – t. 1. – p. 26–31.
* I. Semaškaitė „Tirkiliškiai" – Iliustr. // Lietuvos dvarai: enciklopedinis žinynas. – Vilnius, 2010. – p. 420.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos dvarai
* Tirkiliškių dvaras *Dvarai ir pilys* portale[neveikianti nuoroda]
* Tirkiliškių dvaras *kvb.lt* portale
* Tirkiliškių dvaro sodyba Lietuvos dvarų duomenų bazėje (nr.502) Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
| **Tomas Kairiūkštis** |
| --- |
| Gimė | 1925 m. gruodžio 18 d.Tauragė |
| Mirė | 2003 m. sausio 16 d. (77 metai)Vilnius |
| Tėvas | Jonas Kairiūkštis |
| Motina | Elena Kairiūkštienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Stasė Mičelytė |
|  |
| Veikla | gydytojas patologas fiziologas |
| Partija | 1953 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1950 m. Vilniaus universitetas |

**Tomas Jonas Kairiūkštis** (1925 m. gruodžio 18 d. Tauragėje – 2003 m. sausio 16 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytojas patologas fiziologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1950 m. baigęs Vilniaus universitetą dirbo Eksperimentinės ir klinikinės medicinos institute, LSSR mokslų akademijos Eksperimentinės medicinos ir onkologijos institute. 1959 m. dalyvavo Londone vykusiame 4-ajame Europos alergologų kongrese. 1971 m. medicinos mokslų daktaras.

Tyrė kai kuriuos bendruosius nespecifinės terapijos poveikio dėsningumus ir galimus mechanizmus alerginių ir infekcinių alerginių ligų atvejais. Nebūdamas kalbininkas, pasižymėjo plačiu filologiniu išsilavinimu, gerai mokėjo nemažai svetimų kalbų. 1970–1987 m. 10 tomų instituto mokslinių darbų atsakingasis redaktorius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Tomas Kairiūkštis*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 175
2. ↑   Archyvuota kopija 2014-07-14 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  *Tomas Kairiūkštis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
4. ↑  Irena Kostkevičiūtė. In memoriam. Žodis apie Tomą // Literatūra ir menas, 2003-02-07, Nr. 2936[neveikianti nuoroda]
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Lycosidae** |
| --- |
| Pasalūnas (Arctosa sp.)Pasalūnas (*Arctosa* sp.) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Voragyviai  *( Arachnida)* |
| Būrys: | Vorai  *( Araneae)* |
| Šeima: | Plėšriavoriai  *( Lycosidae)* |

 |

**Plėšriavoriai** (*Lycosidae*) – vorų (*Araneae*) šeima.

Pasaulyje žinoma 255 gentys ir 2288 rūšys. Lietuvoje 9 gentys, apie 50 rūšių. Tai tamsių spalvų, su ilgomis kojomis klajojantys medžiotojai. IV kojų pora ilgiausia. Gaudomųjų tinklų nerezga. Išskyrus retas išimtis grobį gaudo ne tinklais, bet prisėlina arba tyko nejudėdami vienoje vietoje, kol auka pati prisiartina ir ją pačiumpa šuoliu. 

Didžiosios rūšys įsirengia žemėje urvelius, kuriuos iškloja verpalais. Šiuose urveliuose vorai dieną slepiasi, o naktį jų priedangoje laukia grobio. Visgi didesnė plėšriavorių dalis yra aktyvūs dieną. 

Aptinkami atvirose ir saulėtose vietose, taip pat vandens telkinių pakraščiuose, kopose, pievose, miškuose, laukuose, daržuose ir soduose. Ypač aktyvūs šiltomis ir sausomis dienomis. Aktyvumas labai priklauso nuo oro sąlygų ir augmenijos, taip pat nuo voro išsivystymo stadijos. Todėl vienoje vietoje galima jų rasti labai daug. Patinėliai aktyvesni per poravimąsi (gegužės mėn.) ir, praėjus po kopuliacijos dviem mėnesiams, žūsta. Patelės žūsta rudenį. Daugumos rūšių jaunikliai peržiemoja, todėl randami anksti pavasarį. Patelės nešiojasi rutuliškus ir truputį suplotos formos kokonus, kurie pritvirtinami prie voratinklinių karpučių. Išsiritusius jauniklius dar savaitę patelės nešiojasi ant savo pilvelio.

  

* Plėšriavorio patelė su kiaušinėliais, apsaugotais kokonuPlėšriavorio patelė su kiaušinėliais, apsaugotais kokonu
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Lanius excubitor**Apsauga: 5(Rs) – Atkurta rūšis |
| --- |
| Plėšrioji medšarkė (Lanius excubitor)Plėšrioji medšarkė (*Lanius excubitor*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Žvirbliniai paukščiai  *( Passeriformes)* |
| Šeima: | Medšarkiniai  *( Laniidae)* |
| Gentis: | Medšarkės  *( Lanius)* |
| Rūšis: | Plėšrioji medšarkė  *( Lanius excubitor)* |

 |
| Binomas |
| ***Lanius excubitor***Linnaeus, 1758 |

**Plėšrioji medšarkė** (*Lanius excubitor*) – medšarkinių (*Laniidae*) šeimos paukštis. 

24-25 cm dydžio, sveria 50-70 g, sparnų plotis išskleidus – 30-36 cm. Kakta ir nugarinė pusė pilkos, pečiai, uodegos kraštai ir apatinė pusė baltos spalvos. Per akis eina juoda juostelė. Sparnai su dviem baltomis juostelėmis.

Lizdą suka medžiuose, krūmuose. Deda 3-7 kiaušinius, kurie išmarginti pilkai rudomis ir pilkomis dėmelėmis. Peri 15 dienų. Jaunikliai lizde išbūna apie 19 dienų. Maitinasi vabzdžiais, įvairiais smulkesniais stuburiniais gyvūnais, stambesnį grobį pasmeigia ant aštrių šakų. Mėgsta tupėti ant medžių, laidų. Balsas grubus, truputį panašus į šarkos „ček-ček…"

Lietuvos plėšriųjų medšarkių populiacija 1999 – 2001 m. buvo 100-150 paukščių. Įtraukta į Lietuvos Raudonąją knygą.

* Lanius excubitor *Lanius excubitor*
* Lanius excubitorLanius excubitor
* Lanius excubitorLanius excubitor

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Plėšrioji medšarkė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Burkštinas |
| --- |
|  Burkštino upelis |
| **Ilgis** | 11,4 km |
| **Baseino plotas** | 36,6 km² |
| **Ištakos** | Aukškalvių miškas |
| **Žiotys** | Akmena |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Burkštinas |

**Burkštinas** (arba ***Žemupis***) – upė Vakarų Lietuvoje, Kretingos rajone; Akmenos kairysis intakas. Prasideda Aukškalvių miške, 1 km į vakarus nuo Žadeikių. Visą laiką teka į vakarus. Vidurupyje upę kerta Klaipėdos–Šiaulių geležinkelis. Įteka į Padvarių tvenkinį 35,1 km nuo Akmenos (Danės) žiočių.

Intakai: Varninis, Raudonupis (kairieji), Dirsupis (dešinysis).

Burkštinas ties Klibiais patvenktas, susidaręs Klibių tvenkinys, žemupys patenka į Padvarių tvenkinio patvanką.

Prie upės yra Klibių kaimas.

Upėvardis nelabai aiškus, bandoma sieti su žodžiu *burkštinas*, reiškiančiu „avinas". Bendrinis žodis *burkštinas* dar gali reikšti „gintaras", „kas riebus, sveikas, žaliūkas", taip pat žolės pavadinimą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos upės: B. Gailiušis, J. Jablonskis, M Kovalenkovienė, Kaunas, Lietuvos energetikos institutas, 2001, str. 618
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Ulagalanda Perumalio šventykla
Šventyklos bareljefas, vaizduojantis koją pakėlusį Trivikramą
**Tirukovilūro Ulagalanda Perumalio šventykla** (tamil. திருக்கோயிலூர் உலகளந்த பெருமாள் கோவில்  = *Tirukkōyilūr ulakaḷanta perumāḷ kōvil*) – Višnaus penktojo avataro Vamanos šventykla Tirukovilūre (tamil. திருக்கோயிலூர்  = *Tirukkōvilūr*, angl. *Tirukkoyilur*), viena iš 108 divja dešų (*tivya tēcam*), alvarų giesmėse šlovintų dieviškųjų buveinių, kurias šrivaišnavai laiko savo svarbiausiomis šventyklomis.

Ši dravidiškos architektūros šventykla Parantakos Čolos I valdymo laikotarpiu (X a. pirmoje pusėje) buvo pastatyta iš molio, o XI a. Radžendra Deva ją perstatė iš granito. Trijų prakarų šventykla prie Tenpenos upės apima 20 tūkst. m² plotą ir garsėja 59 m į viršų šaunančiu radžagopuramu, rytiniame įėjime esančiu vienuolikos aukštų šventyklos bokštu, kuris yra trečias pagal aukštį Tamilnade.

Šventyklos mūlavaras, pagrindinė dievybė, yra į rytus žvelgiantis Ulagalanda Perumalis – tai penktoji Višnaus avatara, jo įsikūnijimas nykštuku Vamana, įgijęs kosminį (višvarūpa) Viešpaties Trivikramos (tamil. திருவிக்கிரமசுவாமி  = *Tiruvikkiramacuvāmi*) pavidalą. Dėl to ši šventovė dar vadinasi Tirukovilūro Šri Trivikramasvamio šventykla). Višnus nykštuku tapo tam, kad trimis žingsniais aprėptų žemę, dangų ir požemio pasaulį ir taip niekais paverstų asurų karaliaus Mahabalio visuotinio viešpatavimo užmačias.

Trivikramos, kurio dešinė koja pakelta iki pečių, skulptūrinis atvaizdas yra 5 m aukščio. Kitaip nei visuotinai priimta, šankhą ir čakrą (šventąją kriauklę ir šventąjį diską) jis laiko atitinkamai dešinėje ir kairėje rankoje.

Višnaus pati Lakšmė šventykloje garbinama kaip Motina (*Tāyār*) Šri Pušpavalė arba kaip Ponia Pūngotai ar Pūngoval (*Pūṅkōtai* ar *Pūṅkōval Nācciyār*).

Šventyklos utsavaras, šventinių procesų dievybė, – Gopala (tamil. கோபாலன்  = *Kōpālaṉ*), arba Krišna. Nors jis ir nėra pagrindinė šventyklos dievybė, dėl šio utsavaro ji buvo šrivaišnavų pripažinta viena iš penkių pančakanna (Krišnaranja) kšetrų. Be to, iš visų 108 divja dešų tik šioje šventykloje yra atskira šventykla Durgai. Kaip tikima, ji čia atkeliavo iš Vindhjos kalnų sergėti šventyklos Viešpačio.

Šrivaišnavų hagiografiją šventyklą taip pat sieja su trimis pirmais alvarais – Poigajalvaru, Bhūtatalvaru ir Pejalvaru – kurie šioje vietoje ieškojo prieglobsčio ir išvydo apsireiškusį Višnų. Tai juos įkvėpė sukurti Višnaus garbei eiles, tapusias pirmosiomis „Keturių tūkstančių posmų dieviškosios prabandhos" (*Nālāyira divya prabhandam*) – vedomis vadinamo vaišnavų tamiliško kanono – giesmėmis.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Viena populiariausių **Burkina Faso sporto šakų** yra futbolas. Taip pat šalyje propaguojamas krepšinis, dviračių sportas, regbis, rankinis ir kitos sporto šakos.

Futbolas
--------

Futbolas šalyje yra pagrindinė sporto šaka. Futbolas žaidžiamas tiek profesionaliu, tiek mėgėjišku lygiu.

Burkina Faso vyrų futbolo rinktinė dalyvavo 9 Afrikos čempionatuose. 2013 m. Afrikos Tautų taurės turnyre šalies futbolininkai tapo vicečempionais, o šalies ekipos lyderis Jonathan Pitroipa tapo geriausiu turnyro žaidėju.

Dviračių lenktynės
------------------

Dviračiai šalyje yra populiarūs ne tik kaip sportas, tačiau kaip ir susisiekimo priemonė. Kasmet nuo 1987 m. šalyje vyksta tarptautinės dviračių lenktynės *Tour du Faso*.

Olimpinės žaidynės
------------------

Burkina Faso sportininkai dalyvavo visose vasaros olimpinėse žaidynėse nuo 1988 m. Tačiau nei vieneriose žaidynėse šalies atletams nepavyko užimti prizinių vietų. Taip pat nė karto šalis nėra dalyvavusi žiemos olimpiadose.
| Išsamus Rusijos imperijos ir gretimų užsienio valdų žemėlapis |
| --- |
| **Tipas** | ~110 žemėlapių serija |
| **Mastelis** | 1 : 840 000 |
| **Geografinė aprėptis** | Rusijos imperija ir gretimos teritorijos |
| Žemėlapių schema 1804 m. pagrindu |
| **Leidybos metai** | 1801–1804 m. |
| **Leidėjas** | Собственное Его Императорского Величества Депо карт |
| **Leidybos šalis** | Rusijos imperija |

**Šimtalapis žemėlapis** (rus. *Столистовая карта*; oficialiai ***Išsamus Rusijos imperijos ir gretimų užsienio valdų žemėlapis***, rus. *Подробная карта Россійской имперіи и близь лежащихъ заграничныхъ владѣній*, sutrumpintai rus. *Подробная карта Россіи*) – išsamus europinės Rusijos imperijos dalies žemėlapis, sudarytas 1801–1804 m. Sudarymo darbams vadovavo Piotras Suchtelenas ir Karlas Opermanas, jį išleido Rusijos caro žemėlapių depas (rus. *Собственное Его Императорского Величества Депо карт*). Žemėlapių serija buvo leidžiama iki 1816 m.

Aprašymas
---------

Prancūzų perleistų žemėlapių schema 1812 m.
Žemėlapis sudarytas 20 varstų masteliu (1 : 840 000 arba 20 varstų angliškajame colyje). 1816 m. serijos leidimas apėmė 109–114 (priklausomai nuo laidos) žemėlapių nuo Lenkijos vakaruose iki Tobolsko rytuose, apėmė ir Lietuvos teritoriją. Tai buvo pirmasis Rusijos daugialapis žemėlapis.

Šimtalapės serijos žemėlapiai, apimantys dabartinę Lietuvą ir Mažąją Lietuvą|  |  |
|  |  |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Подробная карта Российской Империи и близлежащих заграничных владений. Столистовая карта. Etomesto.ru (tikrinta 2021-10-09).
Burmos katė
**Burmos katė** (angl. *Burmese*, taj. แมวเบอร์มีส) – trumpaplaukių kačių veislė. Labai populiari, gerai žinoma visame pasaulyje.

Istorija
--------

Burmos kačių kilmę gaubia paslaptis. Senuose Tailando rankraščiuose minima kačių veislė, garsėjanti žvilgiu tamsiai rudu kailiuku. Greičiausiai būtent šios katės buvo Burmos kačių pirmtakės.

1930 m. iš Birmos į San Franciską buvo atgabenta ruda katytė. Amerikiečiai pamanė, jog tai tamsaus gymio Siamo katė, vėliau paaiškėjo, jog tai buvo Tonkino katė. Ji suporuota su Siamo katinu. Vadoje buvo tamsrudis katinėlis, vėliau suporuotas su motina. Šios vados kačiukai buvo įvairūs, vieni panašūs į Siamo, kiti į Tonkino, treti – į Burmos kates. Kačių augintojai nusprendė išvesti motinos katės tipo ir spalvos veislę.

Vėliau į JAV atvežtos dar kelios Burmos katės, kartais gyvulėliai buvo poruojami ir su Siamo katėmis. XX a. šeštajame dešimtmetyje Burmos katės atkeliavo į Didžiąją Britaniją, iš kur paplito po visą pasaulį.

Pirmosios Burmos katės buvo rudos, tačiau vėliau atsirado ir kitokių spalvų kačiukų. Paaiškėjo, jog šokolado ir neryškius spalvų genus katės atsivežė iš kilmės šalies.

Charakteris
-----------

Tai gero, meilaus būdo katės. Mėgsta būti su žmonėmis, Burmos katėms vienatvė – didelė kančia. Retai pjaunasi tarpusavyje, gerai sutaria su vaikais ir šunimis. Dažnai žaidžia, nenustygsta vienoje vietoje. Protingos, išmintingos, kartais – be galo reiklios ir atkaklios.

Fizinės savybės
---------------

Burmos katės – vidutinio dydžio. Katytės sveria apie 3,5 kg, patinai didesni ir sunkesni. Kūnas raumeningas, tvirtas, nugara tiesi, krūtinė plati. Kojos plonos, letenos ovalios. Smaili uodega poilgė, galas bukas.

Galvos kontūrai apvalūs, apatinis žandikaulis bei smakras tvirti, platūs. Nosis su ryškiu įlinkiu. Ausys šiek tiek pakreiptos į priekį, toli viena nuo kitos, plačios prie pagrindo. Akys didelės, tarp jų didelis tarpas. Apatinis vokas apskritas, viršutinis tiesus.

Kailis tankus, glotnus, plaukas trumpas, plonas ir švelnus. Kailis nuostabiai švyti.

Pilvas visada šviesesnis už nugarą ir kojas, spalvų perėjimai gana subtilūs. Kačiukų iki šešių mėnesių kailiuke gali būti dryžių pėdsakų. Šiaip spalva galutinai susiformuoja sulaukus 1-2 metų amžiaus.

Spalvų būna pačių įvairiausių: ruda, melsva, šokolado, alyvų, rausva, kreminė, cinamono, sidabrinė ir kt.

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Burmos katė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Esther J.J. Verhoef-Verhallen. *Kačių enciklopedija*, vert. Danguolė Žalytė. Vilnius: Aktėja, 2002.
Laktancijus

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Laktancijus** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

**Liucijus Cecilijus Firmianas Laktancijus** (lot. *Lucius Caecilius Firmianus Lactantius*, g. apie 250 m. – m. po 325 m.) – krikščionių rašytojas, retorikas.

Laktancijus buvo apologetas. Apologetai buvo pirmieji rašytojai, kurie, laikydamiesi Evangelijos, stengėsi tiksliai pagal ją aiškinti filosofinius klausimus. Drauge jie buvo pirmieji krikščionių filosofai, asimiliavę graikų filosofijos sąvokas. Taigi ant graikiško pamato jie kūrė savitas krikščioniškas koncepcijas.
Apologetų šaltinis buvo graikų filosofija.

Laktancijus įrodinėjo, jog Dievo vienumas kyla iš Dievo sąvokos, nes tai yra begalinio tobulumo esybės sąvoka, tad neįmanoma ir pamanyti, kad begalinio tobulumo esybių galėtų būti daugiau. Kitas jo argumentas: pasaulio sandara rodo jį esant vieningą, ir tai verčia pripažinti, kad jis yra vienos esybės kūrinys.

Laktancijaus idėjoms turėjo įtakos stoicizmas. Svarbiausiame veikale „Dievo mokslo pagrindai" mėgino susisteminti krikščionybės doktriną. Kituose savo veikaluose „Apie Dievo kūrybą" ir „Apie Dievo pyktį" antikos mitus aiškino euhemerizmo požiūriu. Dėl gražaus kūrinių stiliaus Laktancijus buvo vadinamas krikščionių Ciceronu.

Nuorodos
--------

* Laktancijus **(**angl.**)**
* Katalikų enciklopedija: Laktancijus **(**angl.**)**
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Stomatopoda** |
| --- |
| Vėžys maldininkas (Lysiosquilla maculata)Vėžys maldininkas (*Lysiosquilla maculata*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Potipis: | Vėžiagyviai  *( Crustacea)* |
| Klasė: | Aukštesnieji vėžiagyviai  *( Malacostraca)* |
| Poklasis: | *Hoplocarida*  *( Hoplocarida)* |
| Būrys: | Burnakojai  *( Stomatopoda)* |

 |

**Burnakojai** (*Stomatopoda*) – vėžiagyvių (*Crustacea*) būrys.

Kūnas pailgas, iki 34 cm ilgio. Galvakrūtinę sudaro žandinė galvos dalis, suaugusi su 4 krūtinės segmentais. Pilvelis ilgas, mėsingas. Pilvo kojos gerai išsivysčiusios. Žiaunos yra ant krūtinės ir ant pilvelio kojų. Krūtinės antroji pora kojų stambios, gaudomosios. Paskutinis dygliuotas kojos narelis įsikiša į priešpaskutinį. Pakliuvęs tarp šių narelių grobis retai ištrūksta. Auką nužiūri labai judrios, ant stiebelių išsidėsčiusios facetinės akys. Jos net pasisuka ir seka paskui praplaukiantį gyvūną. Savo auką pačiumpa ypatingai greitai.

Vėžys maldininkas gyvena Viduržemio jūroje, medžioja krevetes.
Lalibelos Šv. Jurgio bažnyčia
**Lalibelos Šv. Jurgio bažnyčia** (amher. ቤተ ጊዮርጊስ = *Bete Giyorgis*) – viena iš vienuolikos monolitinių bažnyčių Lalibelos mieste Etiopijos šiaurėje. Bažnyčia pavadinta XIII a. šventojo Lalibela vardu. 

Bažnyčia buvo iškalta iš klinties rūšies tufo. Skaičiuojama, kad bažnyčia pastatyta XII-XIII a.

1978 m. ši bažnyčia kartu su kitomis dešimt monolitinių uolose iškaltų bažnyčių buvo įtraukta į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą. Lalibelos Šv. Jurgio bažnyčia yra žinomiausia iš visų šių bažnyčių ir yra įtraukta į Aštuntojo pasaulio stebuklo sąrašą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  St. George’s Church, Ethiopia


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R Pasaulio paveldo objektai Etiopijoje |
| --- |
|  |
| Materialusis | 
Lalibelos uolų bažnyčios (1978) · *Simieno nacionalinis parkas* (1978) · Fasil Gebis, Gondaro kraštas (1979) · Omo žemupio slėnis (1980) · Avašo žemupio slėnis (1980) · Aksumas (1980) · Tija (1980) · Harar Džugolas: įtvirtintas istorinis miestas (2006) · Konso kultūrinis kraštovaizdis (2011) | Etiopijos vėliavaEtiopijos vėliava |
|  |
|  Nematerialusis | 
Tikrojo šventojo Kristaus kryžiaus radimo minėjimo šventė (2013) · Fiši šambalaala, sidamų Naujųjų metų šventė (2015) |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 *Kitos reikšmės – Dekapolis (reikšmės).*

| Senovės Sirijos regionas:Dekapolis (Δεκάπολις‎‎) |
| --- |
|  |
| Šalis | Jordanas, Sirija |
| Tautos | aramėjai, amonitai |
| Kalba | graikų |
| Miestai | 10 miestų |
| Ankstesnis pav. | Bašanas, Gileadas, Amonas |
|  |
|  |

**Dekapolis** (gr. Δεκάπολις = *Dekapolis*) – Artimųjų Rytų (Istorinės Sirijos) regionas Helenizmo laikotarpiu, buvęs dabartinės Jordanijos šiaurės vakaruose ir Sirijos pietvakariuose. Jį sudarė 10 savivaldžių labai stipriai helenizuotų miestų, kuriuose buvo vartojama graikų kalba ir kultūra.

Miestai
-------

Dekapolis apėmė didžiąją dalį Gileado (be Perėjos), Amoną ir pietinį Bašaną. Nors miestų sąrašas nebuvo iki galo nusistovėjęs, anot Plinijaus Senojo, jam priskiriami šie miestai:

* Bašane: Hipas, Kapitolijas (Beit Rasas), Kanata;
* Gileade: Gerasa, Gadara (Um Kaisas), Pela, Rafana;
* Amone: Filadelfija;
* Kitur:
	+ Skitopolis – vienintelis miestas į vakarus nuo Jordano, Samarijos regione;
	+ Damaskas – gerokai toliau šiaurėje, todėl dažnai nelaikytas tikruoju Dekapolio nariu;

Raida
-----

Dauguma miestų buvo įkurti graikų, kuomet regionas atiteko Seleukidų imperijai ir buvo valdomas kaip Sirija-Koele provincijos dalis. Iš kitų Sirijos miestų regionas išsiskyrė ypač aukštu helenizacijos lygmeniu, o regionai aplinkui labiau išlaikė savo vietinę arabišką, aramėjišką, Hebrajišką kultūrą. Miestai laikytini graikų kolonijomis, nes sukurti pagal graikų polio modelį.

Nuo II a. pr. m. e. nusilpus Seleukidų imperijai Dekapolyje viešpatavo žydiška Hasmonėjų karalystė, kuri ėmė varžyti miestų teises ir laisves. Todėl 63 m. pr. m. e. Romos imperijos karvedžiui Pompėjui nukariavus šią karalystę, miestai sutiko romėnų valdžią su džiaugsmu ir traktavo ją kaip išlaisvinimą. Roma suteikė miestams dideles laisves, skatino demokratiją, kiekvienas miestas kaldino savo atskirus pinigus. Roma stipriai modernizavo miestus, perstatydama pagal kitų antikinių miestų pavyzdį. Juose išdygo teatrai, aikštės, miestai perplanuoti su tiesiomis gatvėmis.

Kadangi Dekapolis sudarė ryčiausią imperijos dalį, Romai buvo ypač svarbu šiame avanposte skatinti ir puoselėti graikų kultūrą. Todėl, nors miestai niekada nesudarė politinės konfederacijos, tarp jų skatinti prekybiniai mainai, tiesti keliai. Jie niekuomet neprijungti prie Erodo Judėjos karalystė, kaip tai atsitiko su aplinkiniais regionais. Tačiau kai 106 m. į rytus nuo Dekapolio įkurta dar viena provincija – Arabija, regiono reikšmė sumenko. Romėnai nebeskatino bendros tapatybės, vėliau išskaidė miestus tarp trijų skirtingų provincijų. Nepaisant to, miestai išlaikė kitoniškumą aplinkinių tautų atžvilgiu iki arabų užkariavimo. 

VII a. regionui perėjus Rašidunų kalifatui, įvyko sparti krašto islamizacija ir arabizacija. Dauguma miestų buvo sugriauti, tačiau keletas jų (Gerasa-Džerašas ir Skitopolis-Beit Šeanas) išliko iki mūsų dienų, o du iš jų (Filadelfija-Amanas ir Damaskas) yra šiuolaikinių valstybių sostinės.
Lemputė 2013 m.
**Šimtametė šviesa** (angl. *Centennial Light*) yra šiuo metu ilgiausiai pasaulyje (daugiau nei 110 metų) šviečianti kaitrinė lemputė. Ši keturių vatų galingumo, rankomis pūsta, anglies siūlelį turinti lempa maždaug 1890 m. buvo pagaminta Šelbyje, Ohajo valstijoje (JAV). Galima rasti daug tebeveikiančių tokio amžiaus lempučių, bet kitos nebuvo nenutrūkstamai naudojamos. Lemputė keliskart keitė savo vietą ir šiuo metu nuolat šviečia gaisrinės pastate Livermoro mieste, Kalifornijoje (JAV). Dėmesys į jos neįprastą ilgaamžiškumą pirmąkart buvo atkreiptas 1972 m. Ji buvo dažnai minima vėlesnių lempučių kokybės kritikoje, įtariant, jog jų tarnavimo laikas įvairiais būdais tyčia sutrumpinamas.

Lemputė dega beveik visą laiką. 2009 m. duomenimis, ji nebuvo išjungta nė karto per 32 metus. Kai 1976 m. ją reikėjo perkelti į kitą pastatą, tai buvo padaryta kartu su visu laidu, bijant, jog bandymas atsukti patroną gali lemputę sugadinti. Perkėlimas, kurio metu ji nešvietė, truko tik 22 minutes. Šiuo metu lemputė aprūpinta avariniu šaltiniu, kuris ją maitintų, jei pastate dingtų elektra. 2013 m. lemputė užgeso, tačiau atvykęs elektrikas nustatė, jog sugedo ne lemputė o būtent šis avarinis energijos šaltinis. Dėl šio gedimo lemputė nešvietė maždaug septynias valandas. 

Manoma, jog lemputės ilgą amžių sąlygoja jos maža galia bei ištisinis, nenutrūkstamas švietimas. Gaisrininkai, kuriems šiuo metu priklauso lemputė, nusiteikę ją naudoti kol perdegs, nesvarbu kiek tai truktų. Vėlesni planai neaiškūs, bet greičiausiai ji atiteks kokiam nors muziejui. Lemputė įrašyta į Gineso rekordų knygą ir net turi savo svetainę.

Nuorodos
--------

1. ↑  „Century Light Bulb". National Public Radio. 2001-06-10. Nuoroda tikrinta 2007-01-15.
2. ↑  *Mercury News* .
3. ↑  *Light Bulb Methuselahs*, Roadside America
4. ↑  www.centennialbulb.org - oficialus lemputės tinklalapis.
| **Justina Kauneckienė** |
| --- |
| Gimė | 1907 m. kovo 24 d.Skliausčiai, Jurbarko rajonas, Eržvilko seniūnija |
| Mirė | 1964 m. sausio 29 d. (56 metai)Kaunas |
|  |
| Veikla | mokslininkė |
| Sritis | zoologija, entomologija |
|  |
| Išsilavinimas | aukštasis |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Justina Kauneckienė – Kairytė** (1907 m. kovo 24 d. Skliausčiai, Jurbarko rajonas, Eržvilko seniūnija – 1964 m. sausio 29 d. Kaunas) – Lietuvos mokslininkė, zoologė, mokslų daktarė. Buvo Lietuvos gamtos apsaugos draugijos pirmininko pavaduotoja, Aukštojo ir specialaus vidurinio mokslo komiteto Biologijos tarybos, Kauno zoologijos sodo tarybos narė, Kauno gamtos apsaugos draugijos atsakinga sekretorė, Kauno dekoratyvinių paukščių ir žvėrelių draugijos narė.

Biografija
----------

Gimė 1907 m. kovo 24 d. Skliausčių kaime (Jurbarko rajonas, Eržvilko seniūnija). 1926 m. baigė Raseinių valstybinę gimnaziją. 1930-1931 m. dirbo Kaune vaikų darželio auklėtoja, iki 1940 m. dirbo Kauno savivaldybėje raštvede. Po to metus buvo Kauno miesto socialinio aprūpinimo skyriaus viršininke. Pokariu – 1945-1947 m. dirbo Kauno universiteto Medicinos fakulteto Biologijos katedros laborante. Trejus metus, nuo 1948 m. vadovavo Kauno zoologijos muziejui, kuris tuo metu priklauso Lietuvos mokslų akademijos Biologijos institutui. Dėl politinių sumetimų 1951 m. buvo atleista iš direktoriaus pareigų. Tais pačiais metais baigė Vilniaus universiteto Gamtos fakultetą, įgijo biologės – zoologės specialybę. Vėliau iki 1954 m. dirbo Lietuvos miškų institute jaunesniąja moksline bendradarbe. 1954-1962 m. buvo Lietuvos veterinarijos akademijos Zoologijos, botanikos ir darvinizmo katedros asistentė, docentė. Nuo 1962 m. vadovavo šiai katedrai. 1956 m. LMA Biologijos instituto taryboje apgynė biologijos mokslų kandidato disertaciją "Svarbiausieji Lietuvos TSR vaisėdžiai (*Carpocapsa-Laspeyresia*)". 1958 m. buvo suteiktas docentės pedagoginis mokslo vardas. Mirė 1964 m. sausio 29 d. Kaune, palaidota Petrašiūnų kapinėse.

Publikacijos
------------

* "Zoologijos kursas" (išvertė iš rusų kalbos kartu su R. Kazlausku ir A. Mačioniu);
* "Kauno zoologijos sodas" (1960 m.);
* Apie 50 mokslinių straipsnių.

Šaltiniai
---------

* Arnastauskienė Tamara, Jakimavičius Algimantas. Lietuvos zoologai XVIII–XX a. Ekologijos institutas: Vilnius, 1997. ISBN 9986-443-11-3.
**Kumaono žmogėdros**| 
1954 m. „Oxford University Press" leidimo viršelis |
| **Autorius** | Jim Corbett |
| **Šalis** | Jungtinė Karalystė |
| **Žanras** | Kelionės, medžioklė |
| **UDK:** | 639.111.72(540) |
| **Originalus leidimas** |
| **Pavadinimas** | Man-Eaters of Kumaon |
| **Šalis** | Britų Indija |
| **Kalba** | anglų |
| **Leidykla** | Oxford University Press |
| **Išleista** | 1944 m. |
| **Formatas** | Kietais viršeliais |
| **Puslapių** | 233 |
| **OCLC:** | 18594525 |

**Kumaono žmogėdros** (angl. *Man-Eaters of Kumaon*) – gamtininko ir medžiotojo Jim Corbett knyga apie jo 1900–1930 m. ekspedicijas medžioti tigrų žmogėdrų Kumaono regione Utarakhando valstijoje Indijoje. Knygos prototipu buvo 1935 m. Corbett parašytos „Džiunglių istorijos" (angl. *Jungle stories*), 100 kopijų tiražu privačiai išleistos penkios apysakos, skirtos tik jo giminėms, draugams ir pažįstamiems. 1943 m. „Oxford Press" leidyklos Indijos padalinio vadovas ir artimas Corbett draugas R. E. Hawkins įtikino medžiotoją parašyti ir išleisti knygą viešai. Jim Corbett parašė „Kumaono žmogėdras" naudodamas „Džiunglių istorijas" kaip pagrindą. Galutinėje knygoje iš viso buvo jau dešimt istorijų, be tigrų žmogėdrų medžioklės knygoje taip pat buvo autoriaus įžanga su tigrų tapimo žmogėdromis priežasčių nagrinėjimu, pamąstymai apie gamtosaugos svarbą, gyvūnų fotografiją ir kt.

1946 m. „Universal Pictures" įsigijo teises statyti filmą pagal knygą, ir 1948 m. išleido filmą, pavadintą „Kumaono žmogėdra" (angl. *Man-Eater of Kumaon*). Filmo scenarijus tačiau buvo visiškai išgalvotas, ne pagal jokią knygoje aprašytą tikrą istoriją. Filmas buvo nenusisekęs komerciškai ir susilaukė neigiamų atsiliepimų. Pats Jim Corbett pastebėjo, kad „geriausias aktorius buvo tigras".

1986 m. BBC išleido šia knyga paremtą dramą „Indijos žmogėdros" (angl. *Man-Eaters of India*), kurioje Jim Corbett vaidmenį atliko anglų aktorius Frederick Treves.

2002 m. IMAX išleido dokumentinį filmą „Indija: tigro karalystė" (angl. *India: Kingdom of the Tiger*), paremtą šia ir kitomis Corbett knygomis, jame Jim Corbett vaidmenį atliko kanadiečių aktorius Christopher Heyerdahl.

Nuorodos ir šaltiniai
---------------------

1. ↑  Jim Corbett. „My Kumaon: Uncollected Writings". Oxford University Press, 2012 m.
2. ↑  Martin Booth, Carpet Sahib. „A Life of Jim Corbett". Oxford University Press, 1991 m.
**Justinas Kudirka** (1893 m. Griškabūdyje, Šakių raj. – 1983 m. rugsėjo 15 d. Bay Heade, JAV) – vargonininkas, dainininkas (tenoras), pedagogas, chorvedys.

Biografija
----------

Mokėsi Griškabūdžio bažnytkaimio mokykloje, vėliau – Marijampolės gimnazijoje ir Vilniaus mokytojų seminarijoje. 1907–1909 m. vargonuoti mokėsi pas Juozą Naujalį Kaune, giedojo Arkikatedros berniukų chore. Nuo 1909 m. vargonininkavo Vilniaus kunigų seminarijos bažnyčioje, o 1915–1917 m. – Vladivostoke (Rusija).

1917 m. atvykęs į JAV, pradėjo vargonininkauti Dievo Apvaizdos lietuvių parapijoje Čikagoje, Antano Pociaus vadovaujamoje L. van Bethoveno konservatorijoje mokėsi dainuoti. 1919 m. nuvyko į Romą ir Šv. Cecilijos muzikos akademijoje pas prof. Enriko Rozatti studijavo dainavimą.

1921 m. grįžęs į Kauną, keletą metų dainavo Valstybės teatre. Džiuzepės Verdi, Šarlio Guno, Džoakino Rosinio, Artūro Rubinšteino ir kitų kompozitorių operose sukūrė įsimintinų vaidmenų, koncertavo Rygoje, Taline, Berlyne.

1923 m. vėl išvyko į JAV ir debiutavo Studbakerio teatre Čikagoje. Vėliau su pianistu Ignazu Friedmanu koncertavo *Metropolitan Musical Bureau*. 1926 m. dainavo *Sesqui-Centennial* Filadelfijoje. 1926 m. „Victor ir Columbia" gamybos plokštelėse įdainavo 22 kūrinius. 1926 m. įkūrė savo dainavimo studiją Pitstone, PA.

1927–1975 m. buvo Nekalto Prasidėjimo Švč. Panelės Marijos lietuvių parapijos Brighton Parko Čikagoje vargonininkas ir chorų vadovas: suaugusiųjų ir vaikų (berniukų). Mišrusis choras (65 dalyviai) išmoko daug giesmių, mišių, kantatų, ištraukų iš operų ir dainų, pastatė W. R. Herberto operetę „Klaipėdos Julė" ir Juozo Žilevičiaus operetę „Lietuvaitė". Choras organizavo koncertus, dalyvavo radijo laidose, JAV ir Kanados bei Australijos lietuvių dainų šventėse, tautiniuose renginiuose. 1932 m. Čikagos miesto parapijų chorų varžybose laimėjo pirmąją vietą. 1935 m. kovo 3 d. choras surengė metinį koncertą ir turėjo didelį pasisekimą. 1932 m. J. Kudirka subūrė ir vaikų chorą, kuris Čikagos Arkidiecezijos įvertintas aukščiausiu atžymėjimu.

J. Kudirka atliko daug visuomeninių darbų. Nuo 1933 m. – ALRK Vargonininkų sąjungos narys, 1946–1949 m. ir 1954 bei 1956 m. buvo išrinktas Centro valdybos pirmininku. 1956 m. – 1-osios JAV ir Kanados lietuvių dainų šventės Čikagoje vykdomojo komiteto vicepirmininkas, 1957 m. – 1-osios JAV ir Kanados lietuvių tautinių šokių šventės Čikagoje vykdomojo komiteto narys ir dainų švenčių dirigentas. Nemažai rašė spaudoje muzikinio gyvenimo klausimais. 1972 m. išėjęs į pensiją, persikėlė pas brolio šeimą į Bay Headą, ten ir mirė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| **Pranas Kazlauskas** |
| --- |
| kunigas |
| Gimė | 1830 m. |
| Mirė | 1865 m.(?)Tomsko sritis, Sibiras |
| Tėvas | Florijonas Kazlauskas |
| kunigas |
|  |
| Veikla | kunigas, 1863 m. sukilimo dalyvis, Sibiro tremtinys |
| Parašas |
|  |

 **Pranas Kazlauskas** (lenk. *Franciscus Kozlowski*, rus. *Пранцишкус Казловский*, - (1830 – 1865 m. – Lietuvos kunigas, 1859-1863 m. Nemajūnų Šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčios klebonas, 1863 m. sukilimo dalyvis, Sibiro tremtinys.

Biografija
----------

kunigo Prano Kazlausko nuosprendis, kuriuo jis 1864 m. ištremtas į Sibirą, *Lietuvos valstybės istorijos archyve* saugoma Prano Kazlausko ir kt. 1863 m. sukilimo dalyvių byla, fondas 1248, apyrašas 2, byla Nr. 173, lapas 133*.*
Pranas Kazlauskas - gimė 1830 metais. Tėvas – Florijonas Kazlauskas.

1851 m. Pranas Kazlauskas buvo paskirtas (įšventintas) kunigu. Nuo 1859 m. paskirtas  Nemajūnų Šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčios klebonu, buvo šios bažnyčios administratorius. 

Pranui Kazlauskui klebonaujant  Nemajūnų bažnyčioje, svarstyta, kaip pagerinti prastą bažnyčios pastato būklę, t. y. norėta pastatyti naują bažnyčią. 1862 m. patvirtintas mūrinės bažnyčios projektas ir bažnyčia po truputį pradėta mūryti.

1862 m. pab. - 1863 m. pradžioje kunigas Kazlauskas lankydavosi pas bajorą Adomą Bartuševičių Panemunio dvare, kur vyko paruošiamieji 1863 m. sukilimui veiksmai.

Kilus 1863 m. sukilimui, per 1863 m. šv. Velykas  Nemajūnų bažnyčioje buvo giedamos patriotinės dainos.
Dėl dalyvavimo 1863 m. sukilime prieš  Nemajūnų bažnyčios kleboną Praną Kazlauską Trakų politinių tyrimų komisijoje buvo iškelta byla, kunigas buvo suimtas ir tardomas. 

1863 m. lapkričio 27 d. kunigas Pranas Kazlauskas apkaltintas antivyriausybinio turinio, kviečiančių prisidėti prie sukilimo atsišaukimų platinimu taip pat valstiečių kurstymu prisidėti prie sukilimo. Tuo pačiu metu Pranas Kazlauskas atiduotas Karo lauko auditoriatui, kuriame buvo teisiami sukilėliai.

Tardomas, į klausimą, ar ką nors pats įtariantis kaip jį išdavusį, kunigas atsakęs, jog nieko neįtariantis. 

1864 m. Karo lauko auditoriato nuosprendžiu 34 metų amžiaus Nemajūnų bažnyčios klebonas Pranas Kazlauskas nuteistas šešeriems metams katorgos darbų Sibire, iš jo atimtas dvasininko titulas, paskirta viso turimo turto konfiskacija. 

Ištremtas į Sibirą 1864 metais.

Daugiau apie Prano Kazlausko likimą nieko nežinoma.

Literatūra
----------

* Dr. Irma Randakevičienė. „1863 m. sukilimas Trakų apskrityje ir politinių bylų tyrimai".

* Vytautas Kuzmickas. 1863-ieji Verknės ir Nemuno krašte: kovos, viltys ir netektys (I-XIII). , , , , , , ,

* Lietuvos valstybės istorijos archyve saugoma Prano Kazlausko ir kt. 1863 m. sukilimo dalyvių byla, fondas 1248, apyrašas 2, byla Nr. 173.
|  |
| --- |
| **Švabijos istorija** |
| Germanija: Svebai > Alemanai |
| Alemanija |
| *Frankų imperija* |
| Švabijos kunigaikštystė |
| *Šventoji Romos imperija* |
| Konradinai > Hohenštaufenai |
| Švabijos imperinė apygarda |
| *Reino konfederacija > Vokietijos imperija:* |
| Badenas, Viurtembergas, Hohencolernas |
| *Veimaro Respublika:* |
| Badenas, Viurtembergas, Hohencolernas |
| *Trečiasis Reichas* |
| *Vokietija* (Badenas-Viurtembergas) |
| **Svarbiausi regionai:** |
| Badenas, Viurtembergas, Hohencolernas |

**Alemanai** (lot. *Alamanni, Allemanni, Alemanni*) – germanų genčių sąjunga, gyvavusi aplink Maino upę (dab. Vokietija). Susiformavo II a. pab. prie Maino iš įvairių klajojančių karių (daugiausia nuo Elbės kilusių svebų). Dalis alemanų apie 260 m. persikėlė per Alpes. Nuo III a. pab. bandė veržtis į dabartinę Burgundiją–Franš Kontė, tačiau romėnų, valdomų Karakalos, buvo atstumti. V a. apsigyveno dabartinio Elzaso, šiaurės Šveicarijos ir Bavarijos teritorijoje, pasiekė romėnų Noriko provinciją.

Alemanai kariavo su keltų gentimis. Frankų karalius Chlodvigas 497 m. nugalėjo alemanus. VI a. I-oje pusėje jų gyvenamoje teritorijoje įkurta pirmoji Konstanco vyskupija. VII a. antroje pusėje Merovingų įtaka susilpnėjo, tačiau iki 746 m. juos galutinai palaužė Karolis Martelis ir Pipinas Vidurinysis, kurie įkūrė Alemanijos grafystę, po Frankų imperijos padalijimo 843 m. atitekusią Vokietijai.

Nuo alemanų genties kilo prancūziškas Vokietijos pavadinimas *Allemagne*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Alemanai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
| **Pranas Lazutka** |
| --- |
| Gimė | 1917 m. lapkričio 7 d.Baisogala, Novonikolajevsko gubernija |
| Mirė | 2000 m. gruodžio 5 d. (83 metai)Vilnius, Lietuva |
| Vaikai | Vladas Lazutka |
|  |
| Veikla | gydytojas higienistas |
| Partija | 1943 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1941 m. Omsko medicinos institutas |

**Pranas Lazutka** (1917 m. lapkričio 7 d. Baisogaloje, Novonikolajevsko gubernija – 2000 m. gruodžio 5 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytojas higienistas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija
----------

Broliai Stanislovas Lazutka ir Valentinas Lazutka, sūnus Vladas Lazutka.

1941 m. baigė Omsko medicinos institutą. Per Antrąjį pasaulinį karą Ypatingosios Sibiro divizijos ir Šešioliktosios lietuviškosios divizijos chirurgas, sanitarinės tarnybos viršininkas. 1944–1946 m. Vilniaus miesto Sveikatos apsaugos skyriaus vedėjas. 1946–1959 m. LSSR sveikatos apsaugos ministro pavaduotojas; kartu iki 1992 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1985 m. profesorius. 1959–1970 m. Epidemiologijos, mikrobiologijos ir higienos instituto direktorius. 1970–1985 m. dirbo Eksperimentinės ir klinikinės medicinos institute, nuo 1973 m. Toksikologijos laboratorijos vedėjas. 1974 m. medicinos mokslų daktaras.

Tyrė pesticidų naudojimą Lietuvoje, tobulino citocheminių ir toksikologinių tyrimų metodus. Parašė daugiau kaip 50 mokslinių straipsnių.

Bibliografija
-------------

* Kas trukdo vaikams normaliai vystytis, 1962 m.
* Pesticidai ir sveikata, 1969 m.
* Higiena: vadovėlis, vienas autorių, 1966 m.

Įvertinimas
-----------

* 1967 m. LTSR nusipelnęs gydytojas

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Pranas Lazutka*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. - 498
2. ↑  *Pranas Lazutka*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. - 648 psl.
**Aleksiejus (Aleksas) Šimanas** (g. 1906 m. sausio 1 d. Kaune) – Lietuvos sportininkas ir sporto darbuotojas.

Ponas A. Šimanas, pasiekęs bėgime naują Lietuvos rekordą (800 metrų nubėgo per 1:59,5). Aleksandro Čepo šaržas, 1933 m.

Biografija
----------

Aleksandro Šimano, žinomo Lietuvos komunistų partijos veikėjo, brolis. 1930-47 m. daugkartinis šalies bėgimo, čiuožimo ir slidinėjimo čempionas. Atstovavo LGSF (Lietuvos gimnastikos sporto federacijos) Kauno klubą. 1939 m. stažavosi Suomijos Vierumäki lengvosios atletikos mokykloje. Tais pačiais metais Lahtyje įvykusiose varžybose jis pasiekė Lietuvos 5000 m bėgimo rekordą – 15:18,2 min, o 1940 m. varžybose Maskvoje – 1500 m bėgimo rekordą – 4:02,6 s (ankstesnis priklausė taip pat A. Šimanui: – 4:04,8 s ir buvo pasiektas Kaune, per Pirmąją Lietuvos tautinę olimpiadą 1938 m.). Aleksiejus Šimanas buvo ir šalies 3000 m bėgimo rekordininkas – 8:53,6 s (1935 m. Helsinkis, Baltijos šalių pirmenybės).

1931 m. pirmajame Lietuvos greitojo čiuožimo čempionate Šimanas laimėjo penkis sidabro medalius, nusileidęs visose rungtyse tik Kęstučiui Bulotai

1940-41 m. ir 1944-47 m. buvo Lietuvos TSR Kūno kultūros ir sporto komiteto pirmininku. LTSR nusipelnęs kūno kultūros ir sporto darbuotojas. Vienas iš „Žalgirio" sporto draugijos organizatorių. Sporto fotografas.

Išnašos
-------

1. ↑  Lengvoji atletika 1918-1940 m.[neveikianti nuoroda]
2. ↑  LSE - I tomas 1919-1940

Šaltiniai
---------

* Halė, kurioje žaidė Lubinas ir Sabonis, 1939–1989 (sud. Vidas Mačiulis, Vytautas Gudelis). – Kaunas: Respublikinis sporto kombinatas, 1989.
* TLE. IV t. Vilnius, 1988, 200 p.
| Kumelupiaivok.  *Kummehlupchen, Ebenfelde* |
| --- |
| 

KumelupiaiKumelupiai

54°44′36″š. pl. 22°37′46″r. ilg.﻿ / ﻿54.7433°š. pl. 22.6295°r. ilg.﻿ / 54.7433; 22.6295﻿ (Kumelupiai)Koordinatės: 54°44′36″š. pl. 22°37′46″r. ilg.﻿ / ﻿54.7433°š. pl. 22.6295°r. ilg.﻿ / 54.7433; 22.6295﻿ (Kumelupiai) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Kaliningrado sritis Kaliningrado sritis |
| **Rajonas** | Krasnoznamensko rajonas |

**Kumelupiai** (vok. *Kummehlupchen*, nuo 1928 m. *Ebenfelde*) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, 9 km į pietryčius nuo Pilkalnio, 13 km į šiaurės rytus nuo Stalupėnų.

Istorija
--------

Kumelupių kaimo bendruomenė 1931–37 m.
Vienas seniausių kaimų Pilkalnio apskrityje, minimas 1564 m. *Kommellup* vardu kaip nauja gyvenvietė, pavadinta, greičiausiai, pagal pirmojo gyventojo pavardę (*Kummellupys*). Kaip ir visas kraštas, nukentėjo nuo 1709–11 m. maro: 1719 m. iš 19 buvusių sodybų 14 buvo ištuštėjusios. Po maro atkelta kolonistų, daugiausia zalcburgiečių. 1734 m. iš 10 kaime gyvenusių šeimų tik 2 buvo lietuviškai kalbančios (*Druskus*, *Baucks*). 1785 m. Kumelupiai buvo karališkasis valstiečių kaimas su 16 ugniakurų, 1818 m. – valstiečių kaimas su 17 ugniakurų ir 77 gyventojais, 1839 m. – mišrusis kaimas su 16 ugniakurų ir 97 gyventojais.

Iki 1723 m. priklausė Ragainės valsčiaus šaltyšiaus administruojamai Užpjaunių seniūnijai, 1723–1818 m. – Įsruties apskrities Diržkiemio valsčiui, 1818-1945 m. – Pilkalnio apskričiai ir 1874 m. įsteigtam Viliūnų valsčiui. 1928 m. prie kaimo prijungtos Bačkių ir Bačkelių dvaro apygardos.

Iki 1863 m. priklausė Viliūnų evangelikų liuteronų parapijai, vėliau – naujai įkurtai Varnininkų parapijai. Katalikai iki 1930 m. priklausė Bildviečių parapijai, vėliau – naujai įkurtai Šilėnų parapijai. Kaime buvo pradinė mokykla, malūnas. Kaimo pakraščiu tekėjo Briedupė.
Po Antrojo pasaulinio karo išnyko. Nuo 2008 m. buvusio kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko kaimo gyvenvietei.

Gyventojai
----------

|  |
| --- |
|  **Demografinė raida tarp 1905 m. ir 1939 m.** |
| **1905 m.** | **1910 m.** | **1933 m.** | **1939 m.** |
| 88 | 76 | 187 | 195 |
| 

| Demografinės raidos histograma |
| --- |
| 
 |

 |

Be to, Bačkių dvare 1905 m. buvo 90, 1910 m. – 87 gyventojai, Bačkelių dvare 1905 m. – 21, 1910 m. – 23 gyventojai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pilkalnio apskrities gyvenvietės. Mažosios Lietuvos enciklopedija, T.3 (Mec-Rag). Vilnius, Mažosios Lietuvos fondas, Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
2. 1 2  Kumelupiai, GenWiki vok.
3. ↑  Viliūnų valsčius, Teritoriniai pokyčiai Vokietijoje ir vokiečių administruojamose teritorijose 1874-1945 m. vok.
4. ↑  Pilkalnio apskrities kaimų sąrašas (1910 m.) vok.
5. ↑  www.verwaltungsgeschichte.de Pilkalnio apskritis vok.