recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Paru |
| --- |
| Paru Almerino apylinkėse Paru Almerino apylinkėse |
| **Ilgis** | 710 km |
| **Vidutinis debitas** | 490 m³/s |
| **Ištakos** | Tumukumakės kalnai |
| **Žiotys** | Amazonė |
| **Šalys** | Brazilijos vėliava Brazilija |
|  |
|  **Vikiteka** | Paru |

**Paru** (port. *Rio Paru*) – upė šiaurės rytų Brazilijoje, Paros valstijoje; kairysis Amazonės intakas. Prasideda Gvianos plokščiakalnyje, Tumukumakės kalnuose (460 m aukštyje), Surinamo pasienyje. Aukštupyje vadinama ***Rytų Paru*** (*Rio Paru de Este*), siekiant atskirti nuo netoliese ištekančios Vakarų Paru. Teka į pietryčius, pietus. Aukštupys slenkstėtas, gausu krioklių (Mašiturio, Obelisko, Kurokiro, Apapu, Karavaranos, Urukuros, Purakvakvaros). Žemupyje vingiuoja, skaidosi į protakas. Įteka Amazonėn ties Almeirinu.

Didžiausias intakas – Sitarė (dešinysis).

Paru upė Amazonės baseino žemėlapyje
Paru priskiriama prie tamsiavandenių Amazonijos upių. Aukštupio baseine sudarytos Tumukumakės parko bei Rytų Paru indėnų teritorijos. Gyvena indėnai vajanai, apalajai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.
2. ↑  Amazon Basin: Station: Fazenda Paquira, UNH/GRDC
3. ↑  Mapa Político do Estado Pará Archyvuota kopija 2023-09-30 iš Wayback Machine projekto. IBGE, 2009.
4. ↑  Terra Indígena Rio Paru d’Este, *terrasindigenas.org.br*
55°17′18″ š. pl. 20°59′26″ r. ilg.﻿ / ﻿55.28833°š. pl. 20.99056°r. ilg.﻿ / 55.28833; 20.99056

Vaizdas į Mirties slėnį nuo Parnidžio kopos
Kryžius Mirties slėnyje
**Mirties slėnis** (dar vadinamas ***Tylos slėniu***) – pilkųjų kopų masyvas Kuršių nerijoje, 1 km į pietus nuo Nidos, tarp Sklandytojų ir Parnidžio kopų. Slėnis patenka į Kuršių nerijos nacionalinio parko Parnidžio kraštovaizdžio draustinį ir Grobšto rezervatą.

Istorija
--------

Manoma, kad slėnyje XIX a. pabaigoje buvo 1870–1871 m. vykusio Prancūzijos-Prūsijos karo belaisvių prancūzų stovykla. Atsakomąją karo belaisvių stovyklą Nidoje 1918 m. leidinyje mini Klaipėdos istorikas Johanesas Sembritzkis, aprašydamas belaisvių prancūzų darbą tvirtinant Kuršių nerijos krantus. J. Sembritzkis paaiškina, jog ši stovykla įrengta nerijos smėlynuose kaip atsakas prancūzams, vokiečių belaisvių stovyklas įkūrusiems Alžyre. 2001 m. monografijoje „Kuršių nerijos nacionalinis parkas" Jurgis Bučas tvirtina Mirties slėnyje buvus barakų miesteliui, kuriame gyveno 12000 belaisvių. Neatlaikę karščio, epidemijų ir sunkaus darbo tvirtinant krantus bei apželdinant kopas belaisviai mirdavo dešimtimis, o jų kūnai buvo užkasami čia pat, smėlyje. J. Bučo leidinys 2015 m. sudomino Prancūzijos ambasadą Lietuvoje, o 2016 m. slėnyje apsilankė ambasadorius Filipas Žanto ir gynybos atašė pulkininkas leitenantas Alainas Mulia. Apsilankiusieji pabrėžė Mirties slėnio tyrimų svarbą, po dvejų metų išrūpino finansavimą archeologiniams tyrimams bei inicijavo archyvinės informacijos apie buvusią belaisvių stovyklą paieškas. Tačiau archeologiniai tyrimai nebuvo atlikti, ir belaisvių stovyklos buvimo teorija liko nepatvirtinta.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Mirties slėnis*. Mažosios Lietuvos enciklopedija, T. III (Mec–Rag). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
2. ↑  Mirties slėnis Nidoje, *priejuros.lt*
3. ↑  Mirties slėnis Archyvuota kopija 2022-10-08 iš Wayback Machine projekto. *Krašto paveldo gidas*
4. ↑  Mirties slėnis sulauks archeologų desanto
5. ↑  Ar Mirties slėnyje prie Nidos iš tiesų siautė mirtis? Archyvuota kopija 2021-03-02 iš Wayback Machine projekto.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Mirties slėnis (Kuršių nerija)** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
San Fransisko vaizdas 2020 m. gegužės 31 d. paskelbus komendanto valandą; matomos tuščios gatvės
**Komendanto valanda** – ypatingoji padėtis mieste, kuomet nustatytu paros metu (paprastai naktį) gatvėse ir kitose viešose vietose draudžiamas civilių asmenų (arba jų dalies – pvz. nepilnamečių) judėjimas.

Komendanto valanda įvedama susidarius nepaprastajai situacijai – kilus karui, pilietiniams neramumams, po stichinių nelaimių, masinės evakuacijos ir kt. kuomet smarkiai padidėja nusikalstamumas. Tuo metu teritoriją kontroliuoja kariuomenė, policija ar kitos specialiosios tarnybos. Jų tikslas būna užtikrinti gyventojų ir turto saugumą, išvengti bereikalingų aukų.

Dalyje šalių, pvz. Rusijoje, Islandijoje, vietomis JAV teisiškai įvesta komendanto valanda, draudžianti nepilnamečiams vaikščioti naktį be suaugusiųjų. Komendanto valanda nepilnamečiams galioja ir Lietuvoje: 16 metų nesulaukę vaikai lauke gali būti iki 21 valandos, o iki 22 valandos – tik pateikę tėvų pasirašytą raštą, leidžiantį jiems tai daryti. 16-18 metų paaugliai į namus privalo grįžti iki 23 valandos. Šie apribojimai nepilnamečiams būti lauke tęsiasi iki 6 valandos ryto.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2012-07-11 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑
3. ↑
4. ↑  Sprendimas įvesti komendanto valandą piktina ne tik mokinius - Delfi
| **Pierluigi Collina** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1960 m. vasario 13 d. (64 metai)Bolonija, Italija |
| Tautybė | italas |
| Sutuoktinis (-ė) | Gianna |
| Vaikai | 2 dukterys |
|  |
| Veikla | futbolo teisėjas, finansų konsultantas |
|  |
| Išsilavinimas | ekonomika |
| Alma mater | Bolonijos universitetas |

**Pierluidžis Kolina** (*Pierluigi Collina*; g. 1960 m. vasario 13 d. Bolonijoje, Italija) – buvęs tarptautinės kategorijos Italijos futbolo teisėjas, dabar UEFA teisėjų komiteto narys ir tarptautinės futbolo teisėjų asociacijos konsultantas.

Biografija
----------

1984 m. universitete baigė ekonomiką.

Paauglystėje žaidė futbolą gynėjo pozicijoje, bet vėliau buvo įkalbintas tapti teisėju. 3 metus teisėjavo regioninėje lygoje, atliko privalomąją karinę tarnybą. 1988 m. padėjo teisėjauti trečiojoje Italijos lygoje. Maždaug tuo metu Kolina nupliko, taip įgijo „grėsmingą" išvaizdą ir buvo pramintas „Kojaku" (pagal vieno JAV kriminalinio serialo herojų).

Nuo 1991 m. Kolina teisėjavo Serie A. 1995 m. gavo FIFA tarptautinę kategoriją, teisėjavo 5 varžybose 1996 m. Olimpinėse žaidynėse. Šis teisėjas teisėjavo įsimintinam 1999 m. UEFA Čempionų Lygos finalui. Savo laiku Kolina buvo bene žymiausiu pasaulyje futbolo teisėju, įsimenančiu savo išskirtine išvaizda ir griežta teisėjavimo maniera.

Teisėjavo visiems pasaulio ir Europos čempionatams tarp 1998 ir 2004 m. tame tarpe jų atkrintamųjų varžybų etapuose, dažnai ir finaluose. Paskutinis svarbus Kolinos teisėjautas čempionatas – 2004 m. Europos čempionatas. 2005 m. teisėjas pasiekė amžiaus limitą futbolo teisėjams – 45 metus. Paskutinės jo teisėjautos tarptautinės varžybos – Portugalija-Slovakija. Italijos futbolo federacija teisėjų amžiaus limitą perkėlė iki 46 m. kad Kolina dar galėtų teisėjauti Serie A, tačiau teisėjas atsisakė, nes įsivėlė į interesų konfliktą – pasirašė sutartį su Opel bendrove, kuri taip pat buvo ir AC Milan klubo rėmėja.

Baigęs teisėjo karjerą, Kolina prisideda prie rungtynių teisėjavimo konsultavimo, dirba finansų konsultantu.

Parašė autobiografiją *Le Mie Regole del Gioco*.

Pasiekimai
----------

* IFFHS metų geriausias pasaulio futbolo teisėjas (6): 1998, 1999, 2000, 2001, 2002, 2003 m.
* Hulo universiteto garbės daktaro laipsnis „už nuopelnus sporto pasauliui"
* Italijos šlovės galerijos narys: 2011 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Referees' Committee". Nuoroda tikrinta 2 June 2020.
2. ↑  Ukraine trying to revive Crimean champion football club, USA Today (19 June 2015)
3. ↑  „Former Results". IFFHS.de. Suarchyvuotas originalas 2019-09-24. Nuoroda tikrinta 3 December 2017.
4. ↑  „IFFHS – Various Annual Awards".
5. ↑  „Hall of fame, 10 new entry: con Vialli e Mancini anche Facchetti e Ronaldo" [Hall of fame, 10 new entries: with Vialli and Mancini also Facchetti and Ronaldo] (italų). La Gazzetta dello Sport. 27 October 2015. Nuoroda tikrinta 27 October 2015.
| Lampėdžių tiltas |
| --- |
|  |
| Tiltas 2010 m. |
| 

Lampėdžių tiltasLampėdžių tiltas

54°54′24″š. pl. 23°50′03″r. ilg.﻿ / ﻿54.906781°š. pl. 23.834131°r. ilg.﻿ / 54.906781; 23.834131﻿ (Lampėdžių tiltas) |
|  |
| **Vieta** | Kaunas |
| **Ilgis** | 446 m |
| **Aukštis** | 16,8 m  |
| **Pastatytas** | 1995 m. 1997 m. |

Tilto vaizdas iš Marvelės pusės
**Lampėdžių tiltas**, arba **Česlovo Radzinausko tiltas** – magistralės  **A5**  Kaunas–Marijampolė–Suvalkai  ir tarptautinio greitkelio Via Baltica tiltas per Nemuną Kaune, jungiantis Lampėdžius ir Marvelę.

Istorija
--------

Tiltas pradėtas statyti 1980 m. Pirmoji jo dalis atidaryta 1995 m. antroji – 1997 m. Objekto statyba patikėta bendrai Lietuvos ir Latvijos įmonei „Viaduks" pagal projektą, paruoštą Leningrado tiltų tyrinėjimo ir projektavimo institute „Lengiprotransmost" (aut. Vitalijus Kisliakovas). Tiltą iškilmingai atidarė LR Prezidentas Algirdas Brazauskas. 1998 m. pavadintas ilgamečio Kelių statybos tresto valdytojo inžinieriaus Česlovo Radzinausko vardu. 2008 m. kairiajame Nemuno krante užbaigtas transporto mazgas, sujungęs tiltą su Marvelės gatve

Techniniai duomenys
-------------------

Tilto ilgis – 446 m, 6 angų (42,0+63,0+3x84,0+63,0). Sunaudota 6,1 tūkst. t metalo, 19,5 tūkst. m³ gelžbetonio.

Tilto remontas
--------------

Lenta su tilto pavadinimu
Vos 14 metų (nuo 1995 m.) po atidarymo prastovėjęs tiltas (jo rytinė pusė) pareikalavo milijoninių investicijų, nes greitai susidėvėjo dėl panaudotos netinkamos statybos technologijos ir neskaidrios darbų vykdymo eigos. 2010 m. lapkričio mėn. – 2011 m. spalio mėn. vykdytas rytų pusės tilto, kuriuo automobiliai važiuoja link magistralės  **A1**  Vilnius–Kaunas–Klaipėda , remontas. Jo metu sutvarkyti šalitilčio blokai, turėklai, važiuojamoji dalis. Kapitalinio remonto metu pakeista viršutinė tilto dalis, tiltas nudažytas. Darbai užtruko beveik metus, nes prasidėjo vėlai rudenį, o žiemą jie buvo pristabdyti. Darbų kaina – 7,5 mln. litų. Artimiausią sezoną planuojama tvarkyti antrąjį, vakarų pusės tiltą, kuriame bus atlikti analogiški darbai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Tiltai". *liwa.lt*. Suarchyvuota iš originalo 2015-05-08. Nuoroda tikrinta 2016-07-25.
2. ↑
3. ↑  Marvelės transporto mazgo atidarymas// Kauno diena, 2008 m. lapkričio 4 d.
4. ↑  Nuo Č.Radzinausko tilto byra betonas // Kauno diena, 2009 m. kovo 26 d.
5. ↑  Pradėtas Č.Radzinausko tilto remontas // Kauno diena, 2010 m. lapkričio 4 d.
6. ↑  Po remonto atidarytas Č.Radzinausko tiltas // Kauno diena, 2011 m. spalio 13 d.
7. ↑  Č.Radzinausko tilto antros dalies remontas prasidės šį pavasarį // Kauno diena, 2012 m. kovo 13 d.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Lampėdžių tiltas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Česlovo Radzinausko tilto statyba[neveikianti nuoroda]

| Artimiausi tiltai per Nemuną |
| --- |
| prieš srovę: | **Lampėdžių tiltas** | pasroviui: |
| Kėdainių gatvės tiltas | Jurbarko tiltas |
*Apie miestą Bulgarijoje žr. Nikopolis (Bulgarija)*.

| Nikopolisukr. *Нікополь* |
| --- |
|              |
|  |
|  |
| 

NikopolisNikopolis

47°34′00″š. pl. 34°24′00″r. ilg.﻿ / ﻿47.566667°š. pl. 34.4°r. ilg.﻿ / 47.566667; 34.4﻿ (Nikopolis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Ukrainos vėliava Ukraina |
| **Sritis** | Dniepropetrovsko sritis Dniepropetrovsko sritis |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1594 m. |
| **Magdeburgo teisė nuo** | 1780 m. |
| **Meras** | Serhijus Starunas(ukr. *Сергій Старун*) |
|  |
| **Gyventojų** (2009) | 127 336  |
| **Plotas** | 50 km² |
| **Tankumas** (2009) | 2 547 žm./km² |
|  |
| **Pašto kodas** | 53200 |
| **Tel. kodas** | +380 566(2) |
| **Tinklalapis** | Oficiali svetainė |

**Nikopolis** (ukr. *Нікополь*) – srities pavaldumo miestas Dniepropetrovsko srityje, pietinėje Ukrainoje. Miestas išsidėstęs kairiajame Dniepro krante prie Kachovkos marių. Seniausias srities miestas. Nutolęs 99 km į pietvakarius nuo Dnipro. Didelis pramoninis centras. Įkurtas 1594 m. miesto statusas – 1780 m. 127,3 tūkst. gyventojų, gyventojų tankumas 2546 žm./km² (2009 m.). Išvystyta infrastruktūra.

Istorija
--------

Įkurtas 1594 kaip Mykytyno Rihas. m. Nuo 1636 m. gyvenvietėje buvo Zaporožės kazokų sečės valdančioji tvirtovė, būtent Mykytyno Rihe 1648 m. Bohdanas Chmelnyckis išrinktas hetmonu bei prasidėjo kazokų sukilimas prieš Abiejų Tautų Respubliką. 1652 m. susiformavo Čertomlyckio sečė, o miestas buvo pavadintas *Mykytynu*. 1775 m. rusams sutriuškinus Zaporožės Sečę atstatyta tvirtovė pavadinta *Slovjansku*. Apie tvirtovė augusi gyvenvietė 1782 m. pavadinta Nikopoliu.

Švietimas ir kultūra
--------------------

|  |
| --- |
|  **Šią straipsnio dalį reikėtų išplėsti.** |

Ekonomika
---------

|  |
| --- |
|  **Šią straipsnio dalį reikėtų išplėsti.** |

### Pramonė

Mieste gaminama metalo lydiniai, vamzdžiai, kranai, statybinės medžiagos, maisto produktai ir bendrojo vartojimo prekės.

### Susisiekimas

Gera transporto infrastruktūra (geležinkelis, automagistralė, upių uostas) suteikia geras pozicijas regione, kuriame gerai išvystytas žemės ūkis ir mangano rūdos gavyba.

Miestai partneriai
------------------

Nikopolis yra užmezgęs partnerystės ryšius su:

* Gruzija Čiatura, Gruzija

Išnašos
-------

1. ↑  Ukrainos uostų asociacija Archyvuota kopija 2009-04-04 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Oficiali miesto svetainė Archyvuota kopija 2009-02-25 iš Wayback Machine projekto. (ukrainiečių k.)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R Dniepropetrovsko srities miestai |
| --- |
|  |
| Didžiausias miestas: **Dnipras** |
|  |
| Rajono pavaldumo miestai: | 
Apostolovė · Pereščepynė · Pidhorodnė · Pjatychatkai · Verchivcevė · Verchniodniprovskas · Zelenodolskas | Flag of VolynCoat of arms of Dnipropetrovsk Oblast |
|  |
| Srities pavaldumo miestai: | 
Dnipras · Geltonieji Vandenys · Kamianskė · Kryvyj Rihas · Mahanecis · Nikopolis · Novomoskovskas · Pavlohradas · Peršotravenskas · Pokrovas · Synelnykovė · Ternivka · Vilnohirskas |

 |
*Kitos reikšmės – Ugnis (reikšmės).*
Ugnis
**Ugnis** – degimo proceso metu išsiskiriančios įkaitusios, šviečiančios dujos. Kasdieniniame gyvenime ugnies ir liepsnos sąvokos paprastai naudojami kaip sinonimai. Ugnis gali būti įvairių spalvų. Degant anglims ugnis būna raudona. Kitus atspalvius ji įgauna, kai degančiose medžiagose yra kai kurių papildomų elementų. Ugnį dažniausiai visada lydi dūmai. 

Įprastai gesinama vandeniu. Vanduo paliesdamas karštą kūną virsta garais, tuo pačiu atimdamas iš karšto kūno daug šilumos. Susidarę garai užima šimtus kartų didesnį tūrį, negu juos sudaręs vanduo; apsupę degantį kūną, garai atstumia orą, o be oro degimas neįmanomas.

užgesinti ugnį buvo vienas esmingiausių ankstyvųjų žmonių pasiekimų. Ugnis leido termiškai apdoroti maistą, atgrasinti plėšrūnus, suteikė šviesą ir šilumą, ir tokiu būdu leido žmonių populiacijai pasiekti atšiauresnius kraštus. Termiškai apdoroto maisto rasta iš 1,9 mln. metų senumo laikotarpio, bet manoma, kad anksčiausiai ugnis sukontroliuota galėjo būti maždaug prieš 1 mln. metų. Ugnies naudojimas plačiai paplito prieš 100–50 tūkst. metų.

Dėl ugnies svarbos žmonių gyvenime ugnis pradėta garbinti kaip savita esybė (žr. ugnies garbinimas). Ji laikyta tarpininke tarp žmogaus ir dievų (į ją įdėtos aukos sudega ir dūmais kyla į dangų – dievų erdvę), namų sergėtoja (aplink ugnį vykdavo šeimos gyvenimas), saugotoja nuo priešų, apvalanti dvasią. Aplink ugnį vykdavo įvairios religinės apeigos, be jos buvo neįsivaizduojamos šventės, bendruomenės renginiai. Ypatinga ugnies reikšmė buvo iškelta Vedų ir Avestos kultūrose, kur visi ritualai vykdavo tik ugnies pagalba.

Laikui bėgant, žmonės atrado įvairių ugnies panaudojimo ir suvaldymo būdų. Labai svarbus panaudojimas buvo tyčinis miško padegimas naujiems žemdirbystės plotams sukurti (lydiminė žemdirbystė). Namų erdvėje rengti ugniakurai, pradėtos naudoti žvakės. Ugnis pritaikyta kariniams tikslams.

Iki pramonės perversmo, pagrindinis kuras ugniai buvo mediena (malkos), vietomis – džiovintas mėšlas. Vėliau pradėtos naudoti akmens anglys, gamtinės dujos, nafta. Šių medžiagų deginimo proceso metu imta gaminti elektra (šiluminė elektrinė).

Dabar saugumo (dėl gaisrų pavojaus) ir patogumo sumetimais, atvira ugnis buityje (ypač ekonomiškai išsivysčiusiose šalyse) naudojama retai: apšvietimas teikiamas elektros pagalba, šildymas – centralizuotu karšto vandens paskirstymu, maisto paruošimas – dujinių ar elektrinių viryklių pagalba. Žvakės, židiniai, laužai naudojami daugiau kaip simbolinis, emocinis aspektas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Ugnis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 300 psl.

Nuorodos
--------

Vikicitatos 

Wikiquote logoWikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***Ugnis***

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ugnis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* TedEd: Is fire a solid, a liquid, or a gas?

Vikižodynas
**Polina Jančuk**|  |
| Asmeniniai duomenys |
| **Pilnas vardas** | Polina Jančuk  Ковбаса Артем Петрович |
| Gimimo data | 2001 m. balandžio 25 d. (22 metai) |
| Gimimo vieta | Vatutinė, Čerkasų sritis, Ukraina |
| Klubai |
| Dabar žaidžia | MFA Žalgiris-MRU |
| **Numeris** | 23 |
| **Pozicija** | puolėja |
| Profesionalūs klubai\* |
| 20192019–20202020–20212021–202220222022–202420242024– | ŽFK PanteryŽFK JatranėŽFK VoschodŽFK Šahtar DonecʹkMFA Žalgiris-MRUŽFK KryvbasBeylerbeyi SKMFA Žalgiris-MRU | 10 00(0)16 00(7)12 00(7)10 0(25)10 00(4)35 0(50)01 00(1)01 00(5) |
| \* Skaičiuojama tik pasirodymai ir įvarčiai vietinėje lygoje Duomenys 2024 m. kovo 19 d.. |

**Polina Jančuk** (*Поліна Олександрівна Янчук*; g. 2001 m. balandžio 25 d.) – Ukrainos futbolininkė, puolėja. Rungtyniavo Ukrainoje, Lietuvoje, Turkijoje. Kitados atstovavo Ukrainos jaunimo rinktinei, o 2023 m. pakviesta į nacionalinę rinktinę.

Karjera
-------

2019 m. trumpai rungtyniavo ŽFK Pantery, 2019–2020 m. priklausė ŽFK Jatranė. 2020–2021 m. atstovavo ŽFK Voschod. 

2021–2022 m. priklausė ŽFK Šahtar Donecʹk. 2022 m. prasidėjus Rusijai į Ukrainą, čempionatas buvo nutrauktas.

Futbolininkė persikėlė į Lietuvą ir atstovavo MFA Žalgiris-MRU. 2022 m. balandžio 24 d. debiutavo moterų A lygos rungtynėse prieš Šiaulių „Gintrą". 2022 m. gegužės 8 d. pelnė įvartį rungtynėse prieš Gargždų Bangą. Lietuvoje sužaidė dešimt rungtynių moterų a lygoje ir pasižymėjo keturiais įvarčiais. Teko žaisti ir puolėjos, ir saugės pozicijoje.

2022 m. vasarą grįžo į Ukrainą ir rungtyniavo ŽFK Kryvbas. 2022–2023 m. sezone pripažinta geriausia klubo žaidėja. Polina Jančuk pasiekė šalies rekordą, per sezoną įmušusi 36 įvarčius.

2023 m. rudenį pakviesta į Ukrainos studenčių nacionalinę futbolo rinktinę.

2024 m. persikėlė į Turkiją ir atstovavo Beylerbeyi SK.

2024 m. kovo 17 d. MFA Žalgiris-MRU sutriuškino FK Saned rezultatu 21-0. Šiose rungtynėse Polina Jančuk pasižymėjo pelnydama net penkis įvarčius. Pelnė pirmąjį susitikimo įvartį ir rezultatas tapo 1-0. Vėliau dar keturis kartus tiksliai nukreipė į vartus.

Statistika
----------

A lygos statistika

| Sezonas | Klubas | Rungtynės | Įvarčiai | @ |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|
| **2022** | **MFA Žalgiris-MRU** | 10 | 4 |
|
| **2024** | **MFA Žalgiris-MRU** | 2 | 56 | 2024-03-25 |
|

Spalvų reikšmės:

     Ekipa žaidė A lygoje;

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑
7. ↑
8. ↑
9. ↑

Nuorodos
--------

* SOCCERWAY
* SOCCERDONNA
* lietuvosfutbolas.lt
* [ Globalsportsarchive]

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R2024 metų Moterų A lygos komandos ir ankstesni sezonai |
| --- |
|  |
| Moterų A lyga | 
Banga · Gintra · Hegelmann · Saned · Transinvest · Žalgiris-MRU |
|  |
| Sezonai | 
1994 · 1994–1995 · 1995–1996 · 1996–1997 · 1997–1998 · 1998–1999 ·1999 · 2000 · 2001 · 2002 · 2003 · 2004 · 2005 · 2006 · 2007 · 2008 · 2009 · 2010· 2011 · 2012 · 2013 · 2014 · 2015 · 2016 · 2017 · 2018 · 2019 · 2020 · 2021 · 2022 · 2023 · 2024 |

 |
**Markus Howard**|  |
| Asmeniniai duomenys |
| Gimimo data | 1999 m. kovo 3 d. (25 metai) |
| Gimimo vieta | Moristaunas, N. Džersis, JAV |
| Ūgis | 1,78 m |
| Klubas |
| Dabar žaidžia | Vitorijos „Baskonia" |
| **Pozicija** | atakuojantis gynėjas |
| Profesionalūs klubai |
| 2020–20222021–20222022– | Denverio „Nuggets" →Grand Rapidso „Gold"Vitorijos „Baskonia" |  |
|  |

**Markusas Entonis Hauardas** (*Markus Anthony Howard*, g. 1999 m. kovo 3 d.) – Jungtinių Amerikos Valstijų krepšininkas, rungtyniaujantis kaip atakuojantis gynėjas.

Gimė puertorikiečių kilmės šeimoje. Tėvas – krepšinio treneris, brolis – profesionalus krepšininkas Džordanas Hauardas.

Markusas Hauardas žaidė Perio mokyklos (Gilbertas, Arizona) ir Findlio parengiamosios (Hendersonas, Nevada) mokyklų komandose, 2016–2020 m. atstovavo Marketo (*Marquette*) universiteto (Milvokis) komandai „Golden Eagles". 2019–20 m. buvo rezultatyviausias NCAA reguliariojo sezono žaidėjas (vid. 27,8 tšk.). Nors 2020 m. NBA naujokų biržoje nebuvo pašauktas, M. Hauardas sudarė dvišalį kontraktą su Denverio „Nuggets". Rungtyniavo epizodiškai (vid. po 5,6 min. pelnydavo vid. 3,4 taško), buvo skolinamas į G lygą. 2022 m. liepą persikėlė į Europą ir sudarė sutartį su Vitorijos „Baskonia", kur netruko tapti komandos lyderiu.

Markusas Hauardas atstovavo JAV jaunimo rinktinėms 2015 m. Amerikos U-16 ir 2016 m. pasaulio U-17 čempionatuose.

Žaidėjas pasižymi kaip labai geras tritaškininkas – koledže jo tritaškių pataikymo vidurkis siekė 42,7 %, NBA – 34,1 %, Eurolygoje – 40,1 %. 2023–24 m. Eurolygos sezone tai buvo daugiausia tritaškių metęs ir pataikęs žaidėjas.

Laimėjimai
----------

* U-17 pasaulio krepšinio čempionatas – 2016 m. (su JAV rinktine)
* Alfonso Fordo apdovanojimas (2024 m.)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Fbpur pone el ojo en Markus Howard, *elvocero.com*
2. ↑  2019-20 Men’s College Basketball Leaders
3. ↑  „Nuggets sign guard Markus Howard to two-way contract". *nba.com*.
4. ↑
55°45′ š. pl. 24°33′ r. ilg.﻿ / ﻿55.750°š. pl. 24.550°r. ilg.﻿ / 55.750; 24.550
**Gitėnų miškai** – miškai Panevėžio rajono savivaldybės teritorijoje, 6 km į rytus nuo Panevėžio. Plotas 9450 ha, mišku apaugę 7980 ha.

Geografija
----------

Gitėnų miškai priklauso Panevėžio miškų urėdijai, Paežerio, Taruškų, Raguvėlės girininkijoms. Sudaro Gitėnų, Pajuosčio, Paežerio, Rekstino ir Teresdvario miškai. Miškų šiaurinėje dalyje yra Gailių durpynas. Masyvą kerta geležinkelio linijos Panevėžys – Rokiškis ir Aukštaitijos siaurasis geležinkelis.

Gitėnų miškų šiaurinėje dalyje teka reguliuoti Lėvens intakai Ramunis, Gieglaitis, Geležė, pietvakarinėje – Juostos intakai Sėliupis, Taruškų upelis. Diduma miško nusausinta. Paviršius lygus, pelkėtas.

Medynai
-------

Augavietės nederlingos, derlingos ir labai derlingos laikinai užmirkusios, vietomis užmirkusios ir pelkinės. Valstybinės reikšmės miškų 68 %. 97 % miškų yra ūkiniai, 1 % apsauginiai, 2 % spec, paskirties. Kultūrinės kilmės medynų 10 %: beržynų ir eglynų yra po 33 %, pušynų 18 %, juodalksnynų 7 %, uosynų ir drebulynų po 3 %, ąžuolynų 2 %, baltalksnynų 1 %. Jaunuolynai sudaro 25 %, pusamžiai medynai 32 %, bręstantys 19 %, brandūs 24 %. Medynų vidutinis amžius 55 m. bonitetas 1,8, skalsumas 0,7, tūris 194 m³/ha.

Yra stambiųjų kanopinių žvėrių, juodųjų gandrų, erelių rėksnių, vištvanagių, tetervinų, baltnugarių genių, iš augalų – stačiųjų atgirių, dėmėtųjų gegūnių.

Istorija
--------

1944–1947 m. Gitėnų miškuose veikė Lietuvos partizanų būriai: Gitėnų miške Vyčio apygardos būrys, Teresdvario miške – Algimanto apygardos du būriai, Rekstino miške – Algimanto apygardos būrys.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Brukas, Dalius Žygelis. *Gitėnų miškai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 712 psl.
| Sjeverodoneckasukr. *Сєвєродонецьк* |
| --- |
|              |
|  |
|  |
| 

SjeverodoneckasSjeverodoneckas

48°57′š. pl. 38°30′r. ilg.﻿ / ﻿48.95°š. pl. 38.5°r. ilg.﻿ / 48.95; 38.5﻿ (Sjeverodoneckas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Ukrainos vėliava Ukraina |
| **Sritis** | Luhansko sritis Luhansko sritis |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1934 m. |
| **Magdeburgo teisė nuo** | 1958 m. |
| **Meras** | Volodymyras Hrycyšynas(ukr. *Володимир Грицишин*) |
|  |
| **Gyventojų** (2020 m.) | 102 396  |
| **Plotas** | 42,1 km² |
| **Tankumas** (2020 m.) | 2 432 žm./km² |
|  |
| **Pašto kodas** | 94200 — 94299 |
| **Tel. kodas** | +380 6442 |
| **Tinklalapis** | Oficiali svetainė |
|  **Vikiteka** | Sjeverodoneckas |

**Sjeverodonèckas**, **Sjevjerodonèckas** (ukr. *Сє́вєродоне́цьк*), arba **Severodonèckas** (rus. *Северодонецк*) – srities pavaldumo miestas Ukrainoje, Luhansko srityje. Stambus chemijos pramonės centras. Įkurtas 1934, miesto statusą turi nuo 1958 m. 102 396 gyventojai (2020 m. duomenys). Plotas – 42,1 km². Miestas išsidėstęs prie Šiaurinio Doneco ir Borovos upių. Vidutinė metinė temperatūra – +11,0 °C. Išvystyta chemijos, statybinių medžiagų, lengvoji bei maisto pramonė veikia gelžbetonio gamykla. Sjeverodonecke veikia 5 aukštosios mokyklos. Mieste kursuoja autobusai, troleibusai ir maršrutinis taksi, šalia miesto pastatytas aerodromas. Artimiausia geležinkelio stotis Lysyčanske.

2022 m. Rusijos invazijos į Ukrainą metu čia vyko labai įnirtingos kovos, per kurias miestas artilerijos ugnies visiškai sugriautas (80 % pastatų, beveik neliko gyventojų). Ukrainiečiai, užleisdami pozicijas Rusijai, pasakė jog „šio miesto tiesiog nebėra".

Miestų partnerystė
------------------

Sjeverodoneckas yra užmezgęs partnerystės ryšius su:

* Lenkija Jelenia Gura, Lenkija

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2009-02-25 iš Wayback Machine projekto. **(**ukr.**)**

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pasaulio vietovardžių žodynas. – Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006–2014. (VLKK versija)
2. ↑  Peter Beaumont (2022) angl. *there was no city left there*. Last Ukrainian forces in Sievierodonetsk ordered to withdraw. The Guardian
| Medininkų mūšis |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Data | 1320 m. liepos 27 d. |
| Vieta | netoli Medininkų (dab. Varniai). |
| Rezultatas | žemaičių pergalė |

 |
| Konflikto šalys |
|  žemaičiai |  Vokiečių ordinas |
| Vadovai ir kariniai vadai |
| nežinoma |  maršalas Heinrich von Plötzkau † |
| Pajėgos |
| nežinoma | 40 riterių |
| Nuostoliai |
| nežinomi | maršalas, 29 riteriai, į nelaisvę paimtas Sembos fogtas Gerhardas Rude |

**Medininkų mūšis** – mūšis, įvykęs 1320 m. liepos 27 d. tarp Vokiečių ordino ir Medininkų žemės žemaičių kariuomenių netoli Medininkų (dab. Varniai).

Istorija
--------

Vokiečių ordino kariuomenei, kurią sudarė 40 riterių, Klaipėdos įgula, prūsų sembų vitingai, vadas – Vokiečių ordino maršalas Heinrichas Plockė, užpuolus Medininkų žemę ir daliai kryžiuočių pasklidus plėšti apylinkių, žemaičiai netikėtai smogė jų pagrindinėms jėgoms. Žuvo maršalas Heinrichas fon Plockė, 29 riteriai, daug vitingų, į nelaisvę paimtas Sembos fogtas Gerhardas Rude.

Medininkų mūšis sustabdė Vokiečių ordino puolimus į Medininkų žemę iki Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino sudarytų su kryžiuočiais paliaubų (1324–1328 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Edvardas Gudavičius. *Medininkų mūšis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 571 psl.
55°14′20″š. pl. 24°39′55″r. ilg.﻿ / ﻿55.2388°š. pl. 24.6652°r. ilg.﻿ / 55.2388; 24.6652

|  |
| --- |
| **Deltuvos pagrindinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Deltuvos pagrindinė mokykla herbas|center|100px]] |
| Deltuvos pagrindinė mokykla |
| **Adresas** | Vytauto g. 36, Deltuva |
| **Direktorius(-ė)** | Dalia Žuklienė |
| **Mokinių skaičius** | 105 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 19 |

**Ukmergės rajono Deltuvos pagrindinė mokykla** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Ukmergės raj. Deltuvoje, Vytauto g. 36, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190343829. Steigėjas Ukmergės rajono savivaldybės taryba. Filialas: Ukmergės rajono Deltuvos pagrindinės mokyklos Atkočių pradinio ugdymo skyrius.

Renovuota mokykla

Istorija
--------

1957–2001 m. buvo vidurinė mokykla.

2014 m. Deltuvos mokyklai priklausė Jakutiškių skyrius.

Direktoriai
-----------

* Dalia Žuklienė

Nuorodos
--------

1. ↑  Mokyklos išgyvena sudėtingą laikmetį. 2014-01-19, Ukzinios.lt (tikrinta 2022-06-14).

* Deltuvos pagrindinė mokykla
| Margių tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuvos vėliava Lietuva (Vilniaus rajonas) |
| Plotas | 0,135 km² |
| Kranto linijos ilgis | 4,23 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Įteka | Vilnia |
| Išteka | Vilnia, 2 kanalai |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Margių tvenkinys

  |
| **Koordinatės** |  54°39′4″ š. pl. 25°42′21″ r. ilg.﻿ / ﻿54.65111°š. pl. 25.70583°r. ilg.﻿ / 54.65111; 25.70583 |

**Margių tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Vilniaus rajone, 1,5 km į šiaurės rytus nuo Kalvelių. Sudarytas užtvenkus Vilnios upę (Neries intakas) 60,9 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis rytų-vakarų-šiaurės kryptimi – 1,71 km, plotis – iki 0,19 km. Altitudė 165,5 m. Tvenkinio krantai žemi, užpelkėję. Tvenkinį supa Kenos ir Medžioklės miškai. Išteka Vilnia ir 2 kanalai, kurie tiekia vandenį virtinei pasroviui esančių žuvininkystės ūkio tvenkinių.

Tvenkinys įrengtas 1972 m. Iki 1994 m. priklausė valstybiniam Margių žuvininkystės ūkiui, vėliau privatizuotas.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
55°14′19″š. pl. 24°47′23″r. ilg.﻿ / ﻿55.2386°š. pl. 24.789834°r. ilg.﻿ / 55.2386; 24.789834

|  |
| --- |
| **Ukmergės „Šilo" progimnazija** |
| Ukmergės „Šilo" progimnazija herbasUkmergės „Šilo" progimnazija herbas |
| Ukmergės „Šilo"  progimnazija |
| **Adresas** | Miškų g. 45, Ukmergė |
| **Direktorius(-ė)** | Darius Kaplūnas |
| **Mokinių skaičius** | 551 |
| **Įkūrimo data** | 1988 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 43 |

**Ukmergės „Šilo" progimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Ukmergėje, Miškų g. 45, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190342531. Mokyklos patalpose (kairysis priestatas) yra baseinas, kurį Ukmergės sporto centras administruoja nuo 2017 metų.

Mokyklos kompleksas. Iš kairės - įėjimas į baseiną.
Filialai:

* Ukmergės „Šilo" progimnazijos Antakalnio pradinio ugdymo skyrius;
* Ukmergės „Šilo" progimnazijos Krikštėnų pradinio ugdymo skyrius.

Istorija
--------

Mokykla įsteigta 1988 metais **Ukmergės 6-osios vidurinės mokyklos** pavadinimu ir taip vadinosi iki 1998, kol jai buvo suteiktas **„Šilo" vidurinės** mokyklos vardas. 1993-aisiais veiklą pradėjo pradinių klasių korpusas (Vilniaus g. 85). Pastato renovacija pradėta 2009, baigta 2010 metais. Dabartiniame pastate (Miškų g. 45) iki 2011-2012 m. mokslo metų pradžios šioje mokykloje mokėsi 5-12 klasių mokiniai. Nuo šių mokslo metų į tuometę „Šilo" **vidurinę** mokyklą atkeltas šios mokyklos **pradinukų korpusas** (1-4 kl.). Šie mokslo metai buvo paskutiniai, kada buvo išleidžiama abiturientų karta. 2012-2013 mokslo metus įstaiga sutiko kaip **pagrindinė mokykla**. 2018 m. rugsėjį statusas pakeistas į **progimnaziją**.

Direktoriai
-----------

* Leonas Žuklys (1988 - 2019)
* Darius Kaplūnas (2019 - dabar)

Išnašos
-------

1. ↑   Archyvuota kopija 2020-03-29 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑
7. 1 2

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
| Pietupis |
| --- |
| **Ilgis** | 3,4 km |
| **Ištakos** | Pamiškėje prie Virsnio kaimo |
| **Žiotys** | Lėvuo |
| **Šalys** | Lietuvos vėliava Lietuva |

**Pietupis** – upelis šiaurės Lietuvoje, Panevėžio rajone, Karsakiškio seniūnijoje; Lėvens kairysis intakas. Prasideda pamiškėje prie Virsnio kaimo, teka šiaurės vakarų kryptimi mišku, pamiškėmis, kolektyvinių sodų pakraščiais ir dirbamais laukais, įteka į Lėvenį 68,2 km nuo jo žiočių, ties Pagiegalos kaimu. Visa vaga, išskyrus patį žemupį prie žiočių, reguliuota. Įteka bevardis intakas iš Pagiegalos šiaurinio karjero. Žemupyje upelį kerta Panevėžio–Daugpilio kelias. Ties žiotimis, dešiniajame krante, yra valstybės saugomas kultūros paminklas – Pagiegalos kapinynas.

Gyvenvietės prie Pietupio: Virsnis, Startai, Kakūnai, Pagiegala.

Upėvardis siejamas su žodžiu *pietūs* – „pasaulio šalis, kur vidurdienį būna saulė". Galima ir asmenvardinė kilmė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Pietupis (upė)*, Gamtos katalogas. Nuoroda tikrinta 2024-04-11.
2. ↑  „Pagiegalos kapinynas, vad. Švedų kapais". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2024-04-11.
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 257
| Argazio tvenkinys |
| --- |
| Tvenkinys 1979 m.Tvenkinys 1979 m.Tvenkinys 1979 m. |
| Vieta | Rusijos vėliava Rusija |
| Plotas | 113 km² |
| Kilmė | Dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 12 m |
| Didžiausias gylis | 18 m |
| Tūris | 0,966 km³ |
| Įteka | Miasas, Atkusas, Kamenaja |
| Išteka | Miasas |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Argazio tvenkinys

  |
| **Koordinatės** |  55°24′0″ š. pl. 60°34′0″ r. ilg.﻿ / ﻿55.40000°š. pl. 60.56667°r. ilg.﻿ / 55.40000; 60.56667 |

**Argazio tvenkinys** (rus. *Аргазинское водохранилище*) – tvenkinys Rusijoje, Čeliabinsko srityje, į vakarus nuo Čeliabinsko. Sudarytas 1946 m. patvenkus Miaso upę (Tobolo baseinas) Argazio HE užtvanka. Užliejo čia telkšojusį Argazio ežerą. Tvenkinio ilgis 22 km, plotis iki 6 km. Kranto linija labai vingiuota, gausu įlankų. Vandens lygis metų bėgyje svyruoja iki 6 m. Gausu salų. Vandens skaidrumas – 3-4 m. Pakrantės apaugusios pušų ir beržų miškais.

Tvenkinio vanduo naudojamas hidroenergijos gavybai, Čeliabinsko miesto aprūpinimui vandeniu, taip pat žvejybai, rekreacijai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 34
| Novosibirsko tvenkinys |
| --- |
| Saulėlydis prie Novosibirsko tvenkinioSaulėlydis prie Novosibirsko tvenkinioSaulėlydis prie Novosibirsko tvenkinio |
| Vieta | Rusijos vėliava Rusija |
| Plotas | 1082 km² |
| Kilmė | Dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 7 m |
| Didžiausias gylis | 25 m |
| Tūris | 8,8 km³ |
| Įteka | Obė, Berdė |
| Išteka | Obė |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Novosibirsko tvenkinys

  |
| **Koordinatės** |  54°38′0″ š. pl. 82°38′0″ r. ilg.﻿ / ﻿54.63333°š. pl. 82.63333°r. ilg.﻿ / 54.63333; 82.63333 |
|  |
|  Vikiteka | Novosibirsko tvenkinys |

**Novosibirsko tvenkinys** (rus. *Новосибирское водохранилище*), dar vadinamas ***Obės mariomis*** (*Обское море*) – tvenkinys, esantis Rusijoje, Novosibirsko srityje ir Altajaus krašte, Obės upės slėnyje. Ilgis 200 km, plotis iki 17 km.

Susidarė 1957–1959 m. patvenkus Obės upę Novosibirsko HE užtvanka ties Novosibirsko miestu. Tvenkinys sudarytas laivybinėms reikmėms, buitinėms, poilsinėms reikmėms, potvynių valdymui, vystoma pramoninė žvejyba. Vandens lygio metinė svyravymų amplitudė – iki 5 m. Sudarant tvenkinį užlieta keletas kaimų bei Berdsko centras.

Greta tvenkinio įsikūręs Berdskas, Kamenis prie Obės, pietiniai Novosibirsko pakraščiai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 308
81°50′35″ š. pl. 59°14′22″ r. ilg.﻿ / ﻿81.84306°š. pl. 59.23944°r. ilg.﻿ / 81.84306; 59.23944

Flygelio kyšulys ir toliau šiaurės vakaruose esantis bevardis šiauriausias taškas palydovinėje nuotraukoje

Flygelio kyšulysFlygelio kyšulys
Flygelio kyšulys Rusijoje

**Flygelio kyšulys** (rus. *Мыс Флигели*) – kyšulys Rusijoje, Prano Juozapo Žemėje, Rudolfo salos šiaurės rytuose. Laikomas toliausiai į šiaurę nutolusia Rusijos ir Eurazijos sausumos vieta (tačiau faktiškai toliausiai šiaurėje yra bevardis Rudolfo salos šiaurinis krantas).

Kyšulys atrastas 1874 m. balandžio 12 d. Julijaus Pajero ir Karlo Veiprechto ekspedicijos ir pavadintas austrų katrografo Augusto fon Flygelio (*August von Fligely*) garbei. 2003 m. kyšulyje pastatytas maumedinis kryžius.

Šaltiniai
---------

1. ↑   A. Umbreit. *Spitsbergen, Svalbard, Franz Josef Land, & Jan Meyen*. Bradt Travel Guides, 2009.
2. ↑  Обозначена самая северная точка России Archyvuota kopija 2022-07-20 iš Wayback Machine projekto.
| Ruzos tvenkinys |
| --- |
| Ruzos tvenkinio pakraštysRuzos tvenkinio pakraštysRuzos tvenkinio pakraštys |
| Vieta | Rusijos vėliava Rusija (Maskvos sritis) |
| Plotas | 33 km² |
| Kilmė | Dirbtinė |
| Didžiausias gylis | 21,2 m |
| Tūris | 0,216 km³ |
| Įteka | Ruza, Vološnia, Pravaja Pednia |
| Išteka | Ruza |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Ruzos tvenkinys

  |
| **Koordinatės** |  55°47′0″ š. pl. 36°02′0″ r. ilg.﻿ / ﻿55.78333°š. pl. 36.03333°r. ilg.﻿ / 55.78333; 36.03333 |

**Ruzos tvenkinys** (rus. *Рузское водохранилище*) – tvenkinys Rusijoje, Maskvos srities vakaruose, Ruzos upės (Okos baseinas) slėnyje. Užpildytas 1965–1966 m. Ilgis apie 33 km, plotis iki 2 km, giliausia vieta siekia 21,2 m. Tvenkinys telkšo Smolensko-Maskvos aukštumoje, 182,5 m aukštyje virš jūros lygio. Sudarytas 550 m ilgio ir 25 m aukščio užtvankos. Vandens kritimo aukštis 18,5 m.

Tvenkinys užšąla lapkričio pabaigoje, atitirpsta balandžio pabaigoje. Laivuojamas. Tvenkinys įeina į Vazuzos vandens sistemą, vandeniu aprūpinančią Maskvos miestą. Pakrantės lankomos poilsiautojų. Žvejyba (karšiai, lydekos, starkiai, ešeriai, kuojos, pūgžliai, aukšlės, plakiai, vėgėlės).

Šalia Ruzos tvenkinio veikia keltas poilsio namų, stovyklų. Įsikūrę Belianaja Goros ir Ostašiovo kaimai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 361
| Šeksnos tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Rusijos vėliava Rusija |
| Plotas | 1670 km² |
| Kilmė | Dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 4 m |
| Tūris | 6,5 km³ |
| Įteka | Šeksna |
| Išteka | Šeksna |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Šeksnos tvenkinys

  |
| **Koordinatės** |  59°41′0″ š. pl. 38°32′0″ r. ilg.﻿ / ﻿59.68333°š. pl. 38.53333°r. ilg.﻿ / 59.68333; 38.53333 |

**Šeksnos tvenkinys** (rus. *Шекснинское водохранилище*) – tvenkinys Rusijoje, Vologdos srityje, Šeksnos upės slėnyje. Sudarytas 1963–1964 m. patvenkus Šeksną ties Šeksnos gyvenviete hidroelektrinės užtvanka. Tvenkinys yra Volgos-Baltijos vandens kelio dalis. Ilgis šiaurės-pietų kryptimi 167 km, plotis iki 20 km. Metinis vandens lygio svyravimas iki 1,2 m.

Žemiau Šeksnos upės prasideda Rybinsko tvenkinys. Šalia tvenkinio įsikūrę Kirilovo ir Belozersko miestai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 494
| Gieglaitis |
| --- |
| **Ilgis** | 7 km |
| **Ištakos** | Šerniškių pelkė |
| **Žiotys** | Lėvuo |
| **Šalys** | Lietuvos vėliava Lietuva |

**Gieglaitis** – upelis šiaurės Lietuvoje, Panevėžio rajone, Karsakiškio seniūnijoje; Lėvens kairysis intakas. Prasideda Šerniškių pelkėje Gitėnų miškų masyvo viduryje, susiliejus dviems melioracijos grioviams, apie 1 km į šiaurės vakarus nuo Aukštuolių kaimo. Teka mišku ir pamiškėmis vakarų, šiaurės vakarų kryptimis, vėliau dirbamais laukais ir sodybų pakraščiais; žemupyje suka į šiaurę ir įteka į Lėvenį 68 km nuo jo žiočių, ties Pagiegalos kaimu. Visa vaga, išskyrus patį žemupį prie žiočių, reguliuota. Vidurupyje upelį kerta Radviliškio–Daugpilio geležinkelis, žemupyje – Panevėžio–Daugpilio kelias.

Gyvenvietės prie Gieglaičio: Grikienai, Virsnis, Pagiegala.

Upėvardžio ankstesnės lytys \*Giegalas (ar \*Giegalė), \*Giegalaitis, nuo žodžio *giegalas* – „gegalas, naras".

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Gieglaitis (upė)*, Gamtos katalogas. Nuoroda tikrinta 2024-04-11.
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 115
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į patikimus šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Arenalio ežeras |
| --- |
| Arenalio ežero panoramaArenalio ežero panoramaArenalio ežero panorama |
| Vieta | Kosta Rikos vėliava Kosta Rika |
| Plotas | 85 km² |
| Kilmė | dirbtinis |
| Vidutinis gylis | 30–60 m |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Arenalio ežeras

  |
| **Koordinatės** |  10°32′0″ š. pl. 84°56′0″ v. ilg.﻿ / ﻿10.53333°š. pl. 84.93333°r. ilg.﻿ / 10.53333; 84.93333 |
|  |
|  Vikiteka | Arenalio ežeras |

**Arenalio ežeras** (isp. *Lago Arenal*) – tvenkinys Kosta Rikos šiaurėje, didžiausias šalies vandens telkinys. Telkšo Alachuelos ir Gvanakastės provincijose, kalnuose, netoli Arenalio ugnikalnio ir Monteverdės rūko miško. Ilgis 30 km, plotis iki 5 km. Vidutinis gylis – 30–60 m (vandens lygis svyruoja priklausomai nuo metų laiko).

Arenalio ežeras sudarytas 1979 m. Buvo iškeldinti Arenalio ir Tonadoros miestai. Vanduo naudojamas hidroenergijos gamybai, rekreacijai.
| Liptovska Mara |
| --- |
|  |
| Vieta | Slovakijos vėliava Slovakija |
| Plotas | 27 km² |
| Kilmė | dirbtinis |
| Didžiausias gylis | 45 m |
| Tūris | 0,36 km³ |
| Įteka | Vahas |
| Išteka | Vahas |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Liptovska Mara

  |
| **Koordinatės** |  49°05′55″ š. pl. 19°29′20″ r. ilg.﻿ / ﻿49.09861°š. pl. 19.48889°r. ilg.﻿ / 49.09861; 19.48889 |
|  |
|  Vikiteka | Liptovska Mara |

**Liptovska Mara** (svk. *Liptovská Mara*) – tvenkinys šiaurės Slovakijos Žilinos krašte, prie rajono centro Liptovsky Mikulašo. Vandens telkinys sudarytas 1965–1975 m. patvenkus Vaho upę ir užtvindžius 9 kaimus. Tvenkinys pavadintas vieno jų vardu.

Tvenkinio plotas 27 km², didžiausias gylis 45 m, vandens tūris 360 mln. m³. Pagal tūrį tai stambiausias dirbtinis vandens telkinys Slovakijoje. Užtvankos aukštis yra antras šalyje – 45 m. Statybos metu, be gyvenviečių iškėlimo, buvo perkelti geležinkelio ir automobilių kelių ruožai. Pagrindinis tvenkinio statybos tikslas – upės potvynių prevencija ir elektros energijos gamyba. Tvenkinio vanduo suka 198 MWh galios Oravos hidroelektrinės turbinas. Tvenkinio pakrantės ir vaizdingos apylinkės yra populiari turizmo, aktyvaus poilsio ir sporto vieta: maudynės, žūklė, irklavimas, banglentės, skuteriai.

Varpinė prie tvenkinio
Prieš vykdant užtvankos statybos darbus šiame Liptovo istoriniame regione buvo atlikti archeologiniai kasinėjimai Havranoke. Čia buvo atkasta priešistorinė keltų genčių statyta tvirtovė. Buvo surasta ir viduramžių medinė pilis, stovėjusi iki XV a. Abu objektai buvo dalinai atstatyti, įsteigtas atvirame lauke archeologijos muziejus.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2013-11-10 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Vitorijos mūšis |
| --- |
| Vitorijos mūšis |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Data | 1813 m. birželio 21 d. |
| Vieta | į pietus nuo Bilbao, šiaurinė Ispanija |
| Rezultatas | sąjungininkų pergalė. |

 |

**Vitorijos mūšis** – susirėmimas tarp britų ir jų sąjungininkų pajėgų pavaldžių Velingtonui ir prancūzų kariuomenės vadovaujamos Žozefo Bonaparto, 1813 m. Pirėnų karo metu. Po Velingtono pergalės jo kariuomenė spalį iš Pirėnų pusiasalio įsiveržė į Prancūziją.

Padėtis prieš mūšį
------------------

Po Salamankos mūšio Velingtonas ėmė vadovauti jungtinėms britų, portugalų, ispanų pajėgoms. 1813 m. vasarą jis pradėjo žygį per šiaurės Ispanija link Prancūzijos pasienio. Ispanijos karalius Žozefas Bonapartas nusprendė užkirsti jam kelią.

Mūšio eiga
----------

Velingtonas įsakė pulti keturiomis kolonomis aplenkiant abu prancūzų sparnus ir smogiant į centrą. Žozefas Bonapartas įsakė trauktis, tačiau traukimasis virto jo pajėgų triuškinimu. Prancūzai paliko pabūklus ir vežimus, pilnus atsargų ir turto. Tai patraukė nugalėtojų dėmesį ir jie prancūzų nesivijo. 

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vitorijos mūšis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Tadžikijos marios |
| --- |
| Tvenkinio pakrantėTvenkinio pakrantėTvenkinio pakrantė |
| Vieta | Tadžikijos vėliava Tadžikija |
| Plotas | 513 km² |
| Kilmė | Dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 8 m |
| Didžiausias gylis | 25 m |
| Tūris | 4,2 km³ |
| Įteka | Syrdarja |
| Išteka | Syrdarja |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Tadžikijos marios

  |
| **Koordinatės** |  40°17′0″ š. pl. 70°03′0″ r. ilg.﻿ / ﻿40.28333°š. pl. 70.05000°r. ilg.﻿ / 40.28333; 70.05000 |
|  |
|  Vikiteka | Tadžikijos marios |

**Tadžikijos marios** (tadž. *Баҳри Тоҷик*) arba ***Kairakumo tvenkinys*** (tadž. *обанбори Қайроққум*, rus. *Кайраккумское водохранилище*) – tvenkinys Tadžikistano šiaurėje, Sogdo provincijoje, tarp Chudžando vakaruose ir Konibodomo rytuose. Sudarytas 1951 m. ant Syrdarjos upės ties Gulistono (Kairakumo) miestu pastačius Kairakumo hidroelektrinės užtvanką. Užsipildė 1956–1958 m.

Tvenkinio ilgis 55 km, plotis iki 20 km. Vandens lygis svyruoja atsižvelgiant į metų laiką (amplitudė 6,9 m).

Tvenkinio vanduo naudojamas pasėlių drėkinimui; žvejyba. Populiari turistinė Tadžikistano vieta: veikia sanatorijos, poilsio namai, maudyklos. 2016 m. tvenkinys pervadintas į Tadžikijos marias.

Pagrindinės pakrančių gyvenvietės: Gulistonas, Zarzaminas, Džachonzebas, Machramas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 185
2. ↑  Переименование 10 городов и районов, а также Кайраккумского водохранилища. *president.tj.*
55°16′54″š. pl. 20°58′46″r. ilg.﻿ / ﻿55.2817°š. pl. 20.9794°r. ilg.﻿ / 55.2817; 20.9794

Didžioji kopa
Paminklas sklandytojams virš Kuršių Nerijos
**Didžioji kopa** (arba ***Sklandytojų kopa***) – pajūrio kopa, esanti Kuršių nerijoje, didžiajame pustomų kopų kopagūbryje ties Grobšto ragu, į pietus nuo Nidos, netoli Kuršių marių pakrantės. Ilgą laiką buvusi pati aukščiausia kopa Kuršių nerijoje. XX a. pirmojoje pusėje jos aukštis siekė 68 metrus (kitais duomenimis, 70 m), 1984 m. – 60,5 m. Tačiau per XX amžiaus paskutinį dešimtmetį kopos aukštis gerokai sumažėjo ir šiai dienai vos besiekia 50 metrų. Taip atsitiko Neringoje padaugėjus poilsiautojų, kai pasienio zonoje buvo galima laisvai vaikščioti bei praktiškai nebuvo jokių draudimų vaikščioti kopomis bei leistis nuo jų. Žiūrint nuo Saulės laikrodžio, Didžiosios kopos viduryje matosi Lietuvos bei Rusijos Kaliningrado srities teritorijos sieną žymintis pasienio kuolelis.

Sklandytojų kopa nuo Parnidžio kopos

Istorija
--------

1932 m. Pažaislyje įkurta sklandymo mokykla, kuri 1933 m. persikėlė į Nidą. Lietuvos aeroklubas Nidoje buvo įkūręs sklandymo mokyklą, kuri buvo pagrindinė Lietuvos sklandytojų vasaros stovyklavietė, o nuo šios kopos besimokantys sklandytojai kildavo į dangų. Mokykla veikė iki 1939 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Sklandytojų kopa*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXI (Sam–Skl). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2012
2. ↑  „Sklandytojų kopa". Suarchyvuotas originalas 2016-03-07. Nuoroda tikrinta 2016-03-02.
3. ↑  .Kūno kultūros ir sporto departamentas prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės. „Lietuvos kūno kultūros ir sporto istorija". – Vilnius, Margi raštai, 1996. ISBN 9986-09-122-5. // 89 p.

Nuorodos
--------

* Kuršių Nerijos turizmo informacijos svetainė
* Neringos miesto savivaldybės internetinė svetainė
* KNNP internetinė svetainė Archyvuota kopija 2021-03-03 iš Wayback Machine projekto.