recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Vandens kelio trasa Čikagos apylinkėse
**Ilinojaus vandens kelias** (angl. *Illinois Waterway*) – kanalizuotas vandens kelias Jungtinėse Amerikos Valstijose, Ilinojaus valstijoje, jungiantis Didžiuosius ežerus ir Misisipės upę. Prasideda Čikagoje, kur iš Mičigano ežero eina per Čikagos kanalą, tada – per Des Pleinso ir Ilinojaus upes. Ties Graftonu užsibaigia Misisipėje. Ilgis – 526 km.

1848–1849 m. buvo įrengtas Ilinojaus–Mičigano kanalas, bet 1900 m. pakeistas Čikagos kanalu. Pasikeitė ir kryptis – pirmuoju kanalu vanduo tekėjo iš Ilinojaus upės į Mičigano ežerą, o paskesniu – priešingai.

Įrengti 8 šliuzai. Ilinojaus vandens keliu daugiausia gabenami sunkieji kroviniai – akmens anglis, chemikalai, naftos produktai (link Čikagos), kukurūzai, sojos (link Naujojo Orleano, daugiausia eksportui).

* Lokporto šliuzasLokporto šliuzas
* O'Brajeno šliuzasO'Brajeno šliuzas
* Čikagos kanalasČikagos kanalas
* Laivyba Ilinojaus upėjeLaivyba Ilinojaus upėje

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 163
**Matheus Araujo**| Asmeniniai duomenys |
| --- |
| **Pilnas vardas** | Matheus de Araújo Pinto |
| Gimimo data | 2002 m. vasario 14 d. (21 metai) |
| Gimimo vieta | Brazilija |
| Ūgis | 176 cm |
| Klubai |
| Dabar žaidžia |  |
| **Pozicija** | puolėjas |
| Jaunimo klubai |
| –2021 | Ituano FC |
| Profesionalūs klubai\* |
| 20212021–  2023– | Ituano FCAtletico Mineiro → *Dainava (skol.)* | 0? 0(?)0? 0(?)30 0(0) |
| \* Skaičiuojama tik pasirodymai ir įvarčiai vietinėje lygoje Duomenys 2024 m. sausio 26 d.. |

**Mateušas Araužas** (*Matheus de Araújo Pinto*; g. 2002 m. vasario 14 d.) – futbolininkas iš Brazilijos, puolėjas.

Karjera
-------

Futbolininko karjerą pradėjo gimtinėje. Priklausė Ituano Futebol Clube jaunimo ekipoms.

2021 m. gegužę perėjo į Atletico Mineiro.

### DFK Dainava

2023 m. kovo 25 d. buvo paskelbta, kad nuomos pagrindais rungtyniaus Alytaus „Dainavos".

Debiutavo 2023 m. balandžio 5 d. rungtynėse prieš „Sūduvos" klubą.

2024 m. sausio mėn. tapo žinoma, kad futbolininkas paliko Alytaus klubą.

Statistika
----------

A lygos statistika

| Sezonas | Klubas | Rungtynės | Įvarčiai |
| --- | --- | --- | --- |
| **2023** | **„Dainava"** | 30 | 0 |
|

Spalvų reikšmės:

     Ekipa žaidė A lygoje;

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑

Nuorodos
--------

* SOCCERWAY
* alyga.lt svetainė
* Transfermarkt
* lietuvosfutbolas.lt
* Globalsportsarchive
| **Nerijus Maliukevičius** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1954 m. rugpjūčio 25 d. (69 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | radijo ir televizijos žurnalistas, redaktorius, vertėjas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Nerijus Maliukevičius** (g. 1954 m. rugpjūčio 25 d. Vilniuje) – Lietuvos radijo ir televizijos žurnalistas, redaktorius, vertėjas, Lietuvos radijo ir televizijos komisijos administracijos direktorius.

Biografija
----------

1972 m. baigė Vilniaus S. Nėries vidurinę mokyklą, 1977 m. Vilniaus universiteto Filologijos fakultete – anglų kalbą ir literatūrą.

1985–1987 m. Lietuvos radijo žinių redakcijos vyriausias redaktorius. 1988–1989 m. LKP Vilniaus m. rajono komiteto sekretorius, 1989–1990 m. – Lietuvos TVR komiteto pirmininko pavaduotojas, 1990–1992 m. – Lietuvos radijo direktorius, savaitraščio „Lithuanian Weekly" vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, 1993–1995 m. – Lietuvos Respublikos Prezidento atstovas spaudai. 1995–1997 m. Lietuvos televizijos Naujienų redakcijos direktorius, nuo 1997 m. – Lietuvos radijo ir televizijos Užsienio ir ryšių su visuomene skyriaus vedėjas,  nuo 2002 m. – Lietuvos radijo ir televizijos komisijos administracijos direktorius.

Bibliografija
-------------

* Džeromas Selindžeris, *Apsakymai ir apysakos*, sudarė ir išvertė. Vyturys, 1990 m.
* J. Salinger. *Franė ir Zujis*, išvertė. Alma littera, 2006 m. ISBN 9955243147
* J. Salinger. *Aukščiau gegnes, dailidės*, išvertė. Baltos lankos, 2010 m. ISBN 978-9955-23-412-8
* *Radijas ir Televizija Lietuvoje – 2002*: audiovizualinės politikos apžvalga, sudarė. Vilnius: Lietuvos radijo ir televizijos komisija, 2003 m. ISBN 9955534362
* *Radio and Television in Lithuania: Comprehensive Guide to Broadcasting Sector*, sudarė. Vilnius: Lietuvos radijo ir televizijos komisija, Petro Ofsetas, 2004 m. ISBN 9955534710
* N. Maliukevičius. *Rusijos informacijos geopolitikos potencialas ir sklaida Lietuvoje*. Vilnius: Vilniaus universiteto leidykla. 2008.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 311 psl.
| Tuapsė*Туапсе* |
| --- |
|              |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

TuapsėTuapsė

44°06′00″ š. pl. 39°05′00″ r. ilg.﻿ / ﻿44.10000°š. pl. 39.08333°r. ilg.﻿ / 44.10000; 39.08333﻿ (Tuapsė)Koordinatės: 44°06′00″ š. pl. 39°05′00″ r. ilg.﻿ / ﻿44.10000°š. pl. 39.08333°r. ilg.﻿ / 44.10000; 39.08333﻿ (Tuapsė) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Kraštas** | Krasnodaro kraštas Krasnodaro kraštas |
| **Rajonas** | Tuapsės rajonas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1838 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2016) | 63 058  |
| **Plotas** | 33,4 km² |
| **Tankumas** (2016) | 1 888 žm./km² |
| **Altitudė** | 44 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Tuapsė |

**Tuapsė** (rus. *Туапсе*) – miestas Rusijoje, Krasnodaro krašte, uostamiestis Juodosios jūros pakrantėje, prie Tuapsės upės žiočių, Kaukazo papėdėje; rajono centras. Transporto mazgas: geležinkelio stotis prie linijos į Sočį, plentai į Novorosijską, Sočį, Apšeronską. Naftos perdirbimo, maisto (duonos, mėsos) pramonė, laivų remontas. Turizmas, kurortai. Veikia krašto, Tuapsės gynybos muziejai, teatras.

Gyventojai
----------

2010 m. 75,2 % Tuapsės gyventojų buvo rusai, 8,5 % – armėnai, 1,9 % – ukrainiečiai, 1,3 % – adygai (čerkesai).

Istorija
--------

1838 m. rusai prie Tuapsės žiočių pastatė karinį įtvirtinimą, kurį pavadino Aleksėjaus Veliaminovo garbei. Netrukus tvirtovę sugriovė čerkesai šapsugai. 1857–1859 m. veikė turkų tvirtovė, bet vėliau užimta rusų. 1864 m. per Tuapsės uostą iš Čerkesijos į Osmanų imperiją išsikraustė didelė dalis čerkesų. 1864 m. įkurta Veliaminovskajos stanica. 1896 m. gyvenvietė pervadinta į Tuapsę, o 1916 m. tapo miestu, tais pačiais metais ją pasiekė geležinkelis. Miestas buvo smarkiai apgriautas per II pasaulinį karą.

Sportas
-------

* FK Tuapsė (futbolo klubas);

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Tuapse (Tuapsė)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 176 psl.
2. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 433
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Dniepro-Bugo (arba Karališkasis) kanalas** (blrs. *Дняпроўска-Бугскі канал* rus. *Днепровско-Бугский канал*) – Baltijos ir Juodąją jūras sujungiantis laivybinis kanalas Baltarusijoje, Bresto srityje. Nutiestas tarp Pinos (Pripetės intakas, Dniepro baseinas) ir Muchaveco upių (Bugo intakas, Vyslos baseinas). Bendras ilgis – 244 km.

Kanalo geografinė padėtis
Statytas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Bresto vaivadijos žemėse nuo 1775 iki 1783 m. paskutinio Abiejų Tautų Respublikos valdovo Stanislovo Augusto Poniatovskio iniciatyva. Jis 1784 m. rugsėjo mėnesį asmeniškai dalyvavo iškilmingame kanalo, kuriam šio įvykio garbei buvo suteiktas „Karališkasis" pavadinimas, atidaryme.

II pasaulinio karo metu Dniepro-Bugo kanalas sugriautas. Vėliau atstatytas. Yra 10 šliuzų. Kanalu vyksta laivyba tarp Baltijos ir Juodosios jūrų uostų. 1997 m. pradėta kanalo modernizacija.
|  Toubou |
| --- |
| Gyventojų skaičius | 350 tūkst. |
| Populiacija šalyse |  Čadas,  Nigeris,  Libija |
| Kalba (-os) | tubų |
| Religijos | islamas |
| Giminingos etninės grupės | kanuriai, zaghavai |

**Tubai** (sen. tub. „uolų žmonės", taip pat *Tibu*, *Tibbu*, *Tebu*, *Tubu*, *Tebou*, *Umbararo*) – šiaurės Čado, pietų Libijos, šiaurės rytų Nigerio ir šiaurės vakarų Sudano tauta. Jie kalba tubų kalba, kuri priklauso Nilo-Sacharos kalbų šeimai, Sacharos kalbų pogrupiui. Dauguma jų gyvena Tibesčio kalnyne, kuris senąja tubių kalba vadinamas *Uolietais kalnais* (nuo jų kilo ir tautos pavadinimas). Jų yra apie 350 tūkst. dauguma musulmonai. Daugelis klajokliai gyvulių augintojai, nors dabar didžioji dauguma gyvena pusiau sėsliai. Visuomenės sistema paremta klanais, kurie valdo oazes, ganyklas ir šulinius. Tauta dalinama į dvi giminingas grupes: tedus ir dazas. Daugelis Čado lyderių buvo tubai, tarp jų prezidentai Goukouni Oueddei ir Hissène Habré.

Šaltiniai
---------

1. ↑  MacMichael, Harold: *A history of the Arabs in the Sudan and some account of the people who preceded them and of the tribes inhabiting Darfur*. 1922.
2. ↑  *Tubai (Tibai)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 176 psl.
| Opolėlenk. *Opole* |
| --- |
|              |
| *Opolės senamiestis* |
|  |
| 

OpolėOpolė

50°40′00″ š. pl. 17°56′00″ r. ilg.﻿ / ﻿50.66667°š. pl. 17.93333°r. ilg.﻿ / 50.66667; 17.93333﻿ (Opolė)Koordinatės: 50°40′00″ š. pl. 17°56′00″ r. ilg.﻿ / ﻿50.66667°š. pl. 17.93333°r. ilg.﻿ / 50.66667; 17.93333﻿ (Opolė) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Lenkijos vėliava Lenkija |
| **Vaivadija** | Opolės vaivadija Opolės vaivadija |
|  |
| **Miesto prezidentas** | Ryszard Zembaczyński |
|  |
| **Gyventojų** (2014) | 120 146  |
| **Plotas** | 96,55 km² |
| **Tankumas** (2014) | 1 244 žm./km² |
| **Altitudė** | 176 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 45-001 iki 45-910 |
| **Tinklalapis** | Opole |
|  **Vikiteka** | Opolė |
|  |
| **Kirčiavimas** | Opòlė |

 *Kitos reikšmės – Opolė (reikšmės).*
**Opolė** (lenk. *Opole*, vok. *Oppeln*, ček. *Opoli*) – miestas-apskritis pietvakarių Lenkijoje, prie Odros upės; vaivadijos centras. Aukštutinės Silezijos istorinis centras. Svarbus automobilių kelių ir geležinkelių centras, upių uostas. Išplėtota energetikos, maisto, cemento, baldų, siuvimo pramonė. Veikia zoologijos sodas, dramos, šokio, lėlės teatrai, trys muziejai, šiuolaikinio meno galerija, technologijos universitetas, dvasinė seminarija. Rengiamos įvairios mugės.

Istorija
--------

Miestas ėmė kurtis apie X a. kaip slavų gyvenvietė *Pasieka* saloje Odros upėje. Nuo XI a. Piastų kunigaikštystės centras. XIII a. Pasieka saloje pastatyti mūriniai kunigaikščių rūmai. 1254 m. Opolė gavo miesto teises. Nuo 1327 m. priklausė Čekijai, nuo 1526 m. Habsburgų monarchijai. 1645-1665 m. kaip užstatas atiduota Vazoms. XVI–XVII a. sparčiai augo Opolės ūkis. Nuo 1742 m. priklausė Prūsijai. XIX a. dar labiau sustiprėjo miesto pramonė, ypač nutiesus geležinkelį. 1921 m. Tautų Sajungai surengus plebiscitą, Opolė liko Vokietijai. Antrojo pasaulinio karo metais mieste ir šalia jo veikė daug koncentracijos stovyklų, dėl miesto vyko smarkūs mūšiai. 1945 m. Opolė perduota Lenkijai.

Architektūra
------------

Senamiestis taisyklingo plano su turgaus aikšte. Išliko gotikinių pilių bokštai, gynybinių miesto sienų griuvėsiai, XV a. šv. Kryžiaus Išaukštinimo katedra, pranciškonų ir dominikonų vienuolynai. XVII a. pabaigos Jėzuitų kolegija, šv. Aleksiejaus, šv. Sebastijono bažnyčos, kelis kartus perstatyta miesto rotušė.

Miestų partnerystė
------------------

* Lietuva Alytus
* Vokietija Bona
* Prancūzija Dižonas
* Vokietija Ingolštatas
* Italija Karara
* Serbija Kragujevacas
* Suomija Kuopijas
* Vokietija Miulheimas
* Vokietija Potsdamas
* Vengrija Sėkešfehėrvaras

Sportas
-------

* OKS Odra Opole (futbolo klubas),
* Miesto stadionas, kurio talpa 4 250 žiūrovų.

Šaltiniai
---------

1. Główny Urząd Statystyczny, dane za rok 2014, stan na 01.01.2014.
2. ↑  Główny Urząd Statystyczny, dane za rok 2014, stan na 01.01.2014.
3. Główny Urząd Statystyczny, dane za rok 2014, stan na 01.01.2014.
4. ↑  Główny Urząd Statystyczny, dane za rok 2014, stan na 01.01.2014.
5. ↑  *Opole (Opolė)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVII (On-Peri). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2010. 40 psl.
| **Tukididas** |
| --- |
|  |
| Tukidido biustas, saugomas Karališkajame Ontarijo muziejuje, Toronte |
| Gimė | ~ 471–455 m.pr.m.e m.Alimose |
| Mirė | ~ 404 m.pr.m.e – 393 m. pr. m. e. m. |
|  |
| Veikla | istorikas |
|  |
|  **Vikiteka** | Tukididas |

**Tukididas iš Atėnų** (gr. Θουκυδίδης ὁ Ἀθηναῖος, Thukydides ho Athenaios) – senovės Graikijos istorikas, gimęs apie 471–455 m. pr. m.e Alimose (gr. Άλιμος), aristokratų šeimoje, mirė apie 404 m. pr. m.e – 393 m. pr. m. e.

Jo mirties data nėra tiksliai žinoma, o tik bandoma nustatyti pagal paties Tukidido įrašus jo knygoje „Peloponeso karas". Tukididas savo raštuose paminėjo įtvirtinimų, jungiančių Atėnus su Pirėjo miestu, liekanų apžiūrą (o šie įtvirtinimai buvo sugriauti 404 m. pr. m. e. Spartos karvedžio Lisandro (gr. Λύσανδρος) vadovaujamos kariuomenės), tačiau neužsiminė apie jų atstatymą 393 m. pr. m. e. todėl manoma, kad Tukididas mirė tarp 404 m. pr. m.e ir 393 m. pr. m. e.

Jo tėvas Oloras buvo kilęs iš Trakijos, kurioje šeima valdė aukso kasyklą.

Peloponeso karo metu (431 m. pr. m.e – 404 m. pr. m.e) Tukididas buvo paskirtas *Thasos* salos strategu. Tačiau jam nespėjus laiku atvykti į pagalbą apgultam Amfipoliui, buvo ištremtas iš šalies dvidešimčiai metų, kuriuos praleido Trakijoje bei Peloponese, pasišvęsdamas monografijos „Peloponeso karas" rašymui. Į Atėnus Tukididas grįžo tik karui pasibaigus.

Monografijoje „Peloponeso karas" Tukididas įvykius aprašo nuosekliai, metai po metų, pradėdamas nuo 411 m. pr. m.e ir labiausiai susitelkdamas ties konflikto eiga bei priežastimis. Skirtingai negu Herodotą Tukidido nedomino nei geografinis, nei etnografinis veikalo aspektai. Monografiją jis rašė norėdamas būsimiems politikams suteikti objektyvių žinių apie įvykius, kurių amžininku ir dalyviu jis buvo. Jo veikalas buvo gerai žinomas ir kruopščiai studijuojamas ilgus šimtmečius Romos imperijoje net iki pat jos žlugimo.

XV amžiuje Florenciją bei Veneciją užplūdus pabėgėliams iš osmanų užimto Konstantinopolio, veikalas vėl buvo prisimintas, išverstas į lotynų kalbą ir 1502 m. išspausdintas.

Šiame veikale Tukididas novatoriškai sprendė religingumo problemą, visiškai atmesdamas betarpišką dievų ir orakulų poveikį istorijos tėkmei. Aprašomus įvykius jis gretina su išvadomis, ir grindžia jas remdamasis šaltiniais bei sulyginimais. Vis tik šaltinius jis vertino ypač kritiškai, labai kruopščiai rinko informaciją ir atsakingai rekonstravo praeities įvykius. Jis siekė maksimalaus kūrinio objektyvumo. Šie Tukidido darbuose pritaikyti moksliniai medžiagos pateikimo elementai tapo gairėmis tolimesniam istorijos mokslo vystymuisi. Tukidido „Peloponeso karas" – istorinis šaltinis, padaręs didelę įtaką net šiuolaikinei istoriografijai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Tukididas (Thoukydidēs)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 184 psl.

Nuorodos
--------

* 
* 
* Archyvuota kopija 2013-04-07 iš Wayback Machine projekto.
* Archyvuota kopija 2009-06-25 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Irtyšiaus–Karamajaus–Urumčio kanalas netoli savo pradžios
**Irtyšiaus–Karamajaus–Urumčio kanalas** (kin. 引额济克(乌)工程, pinyin: *Yǐn-É-jì-Kè (Wū) gōngchéng*) arba ***projektas 635*** – kanalų ir vandens saugyklų sistema Sindziange (Kinija). Ja nukreipiamas vanduo iš Irtyšiaus upės, priklausančios Arkties vandenyno baseinui, į keletą nenuotakių baseinų vidurio-šiaurės Sindziange. Vanduo naudojamas drėkinimui, pramoninėms, buitinėms reikmėms.

Dar XX a. viduryje TSRS buvo rengiami planai vandeningas Arkties vandenyno baseino upes nukreipti į sausringus Vidurinės Azijos kraštus (Sibiro upių nukreipimas), tačiau darbai taip ir nepradėti, sukurtas tik gana nedidelis Irtyšiaus–Karagandos kanalas. Tuo tarpu Kinija po 1990 m. taip pat pradėjo rengti planus drėkinti sausringus Sindziango kraštus. 2000 m. projektas buvo pradėtas, o 2008 m. vandenys jau pasiekė Karamajų.

Pagrindinė kanalo vaga yra 134 km ilgio, prasideda Projekto 635 tvenkinyje, Irtyšiaus aukštupyje, Burultokajaus apskrityje. Tada vanduo teka pietų, pietvakarių kryptimi, akveduku kerta Urungu upę, toliau šakojasi į rytinę ir vakarinę vagas. Vakarinė vaga eina šiaurės vakarine Džungarijos lygumos riba, akveduku kerta Baijango upę, prateka Karamajaus miestą ir užsibaigia Ajkulos tvenkinyje. Rytinė vaga yra 420 km ilgio, daug kur teka tuneliais, kerta Gurbantiungiuto dykumos pakraštį, paskui šakojasi į Urumčį ir Fukangą, užsibaigia tvenkinių sistemomis.

Planuojama taip pat nukreipti Irtyšiaus intako Burkino, įtekančio į upę žemiau kanalo pradžios, vandenis į Irtyšiaus–Karamajaus–Urumčio kanalo sistemą. Kazachstanas kaltina Kiniją, kad dėl šio projekto ženkliai sumažėjo vandens Irtyšiuje šios šalies teritorijoje.
Reino–Maino–Dunojaus kanalas ties Altendorfu
Laivyba Reino–Maino–Dunojaus kanalu ties Freištatu
**Reino–Maino–Dunojaus kanalas** (vok. *Rhein-Main-Donau-Kanal*) – laivybinis kanalas pietų Vokietijoje, Bavarijoje; jungia Reino intaką Mainą su Dunojumi. Sujungia ne tik Reiną su Dunojumi, bet ir Šiaurės jūrą su Juodąja jūra, atveria priėjimą prie jūrinių kelių centrinės Europos valstybėms. Ilgis 171 km, didžiausias plotis 55 m, gylis 4 metrai. Įrengta 16 šliuzų.

Prasideda ties Bambergu – nuo Maino intako Regnico žiočių. Kanalas eina tiek pačia Regnico upe, tiek greta įrengta dirbtine vagą, toliau – viena Regnico ištakų Rednicu. Kiek žemiau Roto krypsta į pietryčius, kerta Frankonijos Albo kalnus, prie Ditfurto susilieja su Dunojaus intaku Altmiuliu, nuo Ditfurto iki Kelheimo eina Altmiulio slėniu, toliau – vaga. Su Dunojumi susijungia ties Kelheimu. Didžiausi uostai: Bambergas, Forchheimas, Erlangenas, Fiurtas, Niurnbergas.

Kanalo žemėlapis
Reino–Maino–Dunojaus kanalu plaukia iki 2500 t talpos laivai. Gabenamos daugiausia maistas ir pašarai, žemės ūkio, miškų produkcija, rūdos ir metalo laužas, geležis, plienas ir kiti metalai, trąšos, statybinės medžiagos, nafta ir jos produktai.

Kanalas pradėtas kasti 1837 m. Bavarijos karaliaus Liudviko I iniciatyva. 1960–1992 m. rekonstruotas.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  Rimantas Krupickas. *Maino–Dunojaus kanalas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008
2. ↑  Wasser- und Schifffahrtsdirektion Süd: Verkehrsbericht 2010 Archyvuota kopija 2012-02-01 iš Wayback Machine projekto.
Vilemas van de Polis
**Vilemas van de Polis** (ol. *Willem van de Poll*; 1895 m. balandžio 13 d. Amsterdame – 1970 m. gruodžio 10 d. ten pat) – Nyderlandų spaudos fotografas, vienas žinomiausių savo laikmečio fotografijos meistrų.

Biografija
----------

Studijavo ir 1919 m. baigė žinomą fotografų mokyklą – Vienos *Graphische Lehr-und Versuchsanstalt*. Pirmoji nuotrauka spaudoje pasirodė 1920 m. – ją paskelbė Vokietijos dienraštis „Berliner Tageblatt". Vilemas van de Polis fotografu dirbo įvairiose darbovietėse: koncernuose „Philips", „KLM", „Unilever"; taip pat Nyderlandų ginkluotose pajėgose ir karališkosios šeimos namų tarnyboje. Kaip laisvai samdomas spaudos fotografas keliavo po pasaulį: pabuvojo Islandijoje (1934 m.) ir Egipte (1935 m.), darbavosi Berlyne ir Paryžiuje (1935 m.). Buvo nuplaukęs ir į Nyderlandų užjūrio kolonijas. Vertingos jo fotografijų serijos iš 1934 m. išvykos į Lenkiją. Šioje šalyje V. van de Polis nuotraukose ne tik įamžino valstybės politikus bei menininkus, bet ir lankėsi provincijoje. Anuo metų lenkų valdomame Vilniuje fotografavo Aušros Vartus, Lukiškių turgų; susitaręs su pareigūnais – Lenkijos ir Lietuvos pasieniečius prie Vievio bei kt. (2014 m. Varšuvoje buvo surengta jo darbų paroda, daugumą fotografijų varšuviečiai pamatė pirmą kartą). 

Fotografijas publikavo žinomos naujienų agentūros „Schostall" (Paryžius/Viena/Milanas), „Associated Press" (Berlynas) ir „Blackstar" (Niujorkas). Galiausiai pradėjo ir pats rašyti straipsnius į garsius leidinius „The Mirror", „Panorama", „Berliner Zeitung Illustrierte". V. van de Polis buvo pasižymėjęs fotoportretų meistras, turėjęs profesionalų supratimą apie šviesos ir šešėlių žaismą nuotraukuose. Dauguma fotodarbų atlikti su *Contessa Nettel* kamera, negatyvai saugomi stiklo negatyvuose 9X12 cm. 

Fotografas buvo tris kartus vedęs. Prieš mirtį kurį laiką gyveno Šveicarijoje, šioje valstybėje ilgą laiką buvo saugomas ir jo archyvas. 1988 m. sukauptus foto rinkinius palikuonys perdavė Olandijos nacionaliniam archyvui.

Nuotraukos iš kelionės į Vilniaus kraštą
----------------------------------------

* Lenkų pasieniečiai patruliuoja sieną su Lietuvą
* Pasienio karininkas kalbina vietinius gyventojus
* Sulaikomas sienos pažeidėjas
* Keliautojas kerta Lenkijos–Lietuvos demarkacinę liniją
* Lukiškių turgus (1)
* Lukiškių turgus (2)
* Lukiškių turgus (3)
* Trakų centre

Šaltiniai
---------

* Willem van de Poll (1895–1970)
* Willem van de Poll
* „Zwyczajny 1934" – przedwojenna Polska okiem holenderskiego fotografa

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Willem van de Poll** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Kelionės į Lietuvos–Lenkijos pasienį nuotraukos (1934 m.)
* Vilniaus fotografijos (1934 m.)
|  |
| --- |
| **Marijampolės „Ryto" pagrindinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Marijampolės „Ryto" pagrindinė mokykla herbas|center|100px]] |
| Marijampolės „Ryto" pagrindinė mokykla |
| **Adresas** | Mokyklos g. 22, Marijampolė |
| **Direktorius(-ė)** | Vladas Klasavičius |
| **Mokinių skaičius** | 573 |
| **Įkūrimo data** | 1977 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 53 |

**Marijampolės „Ryto" pagrindinė mokykla** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Marijampolėje, Mokyklos g. 22, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190453670.

Filialas: Marijampolės „Ryto" pagrindinės mokyklos Baraginės pagrindinio ugdymo skyrius.

Istorija
--------

Marijampolės 7-oji vidurinė mokykla įsteigta 1977 m. 2001 m. pavadinta „Ryto" vidurine mokykla. 1999 m. įvestas pagilintas anglų ir vokiečių kalbų mokymas nuo 5 kl. matematikos pagilintas mokymas nuo 9 kl. 2001 m. – ankstyvasis anglų kalbos mokymas 2-oje klasėje. Dirba priešmokyklinio ugdymo grupė. 11-12 klasėse organizuojamas profilinis mokymas.

2010 m. birželio mėn. atidarytas mokyklos istorijos muziejus. 2010 m. rugsėjo 1 d. mokykla reorganizuota į Marijampolės „Ryto" pagrindinę mokyklą. Nuo 2011 m. rugsėjo mėn. įdiegtas elektroninis dienynas.

Direktoriai
-----------

* 1977 m. Feliksas Petrauskas
* 1992 m. Vytautas Vaivada bei Remigijus Kartanas
* 1997 m. Antanas Mikuckis
* 2003 m. Vladas Klasavičius

Mokiniai
--------

Per 25 metus mokykla išleido 24 moksleivių laidas – per 1000 abiturientų, iš jų 10 aukso ir 16 sidabro medalininkų. Nuo 1994 m. įteikti 6 atestatai su pagyrimu, tarp jų Irmantas Laukaitis, Simona Launikonytė.

* Mindaugas Kliučinskas, akušeris-ginekologas
* Alanas Petrauskas, „Pharma Algorithms" prezidentas
* Darius Songaila, krepšininkas, Lietuvos vyrų krepšinio rinktinės žaidėjas
* Ramūnas Stepanauskas, ekologas, JAV

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
| Piliūnų piliakalnis |
| --- |
| Piliūnų piliakalnis iš pietvakarių |
| 

Piliūnų piliakalnisPiliūnų piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°42′9.3″ š. pl. 23°15′21.4″ r. ilg.﻿ / ﻿54.702583°š. pl. 23.255944°r. ilg.﻿ / 54.702583; 23.255944Koordinatės: 54°42′9.3″ š. pl. 23°15′21.4″ r. ilg.﻿ / ﻿54.702583°š. pl. 23.255944°r. ilg.﻿ / 54.702583; 23.255944 |

 |
| Vieta | Vilkaviškio rajonas |
| Seniūnija | Pilviškių seniūnija |
| Aukštis | 4 m |
| Plotas | 11x14 |
| Naudotas | I tūkstantmetis - II tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1954 |
| Registro Nr. | AR1424/ 22993, 22994, 3700/A247KP |

**Piliūnų piliakalnis su gyvenviete**, žinomas ir *Pilių* vardu – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 22994) Vilkaviškio rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurė nuo Piliūnų, Pilviškių seniūnija. Pasiekiamas plentu  **187**  Gižai–Pilviškiai  Sausbaliuose pasukus į dešinę šiaurės rytų–rytų kryptimi ir pavažiavus 2,8 km, yra į dešinę pietuose nuo kelio, prieš pat Rausvės upelį.

Iš šiaurės vakarų
Aikštelė

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas Rausvės kairiojo kranto kyšulyje, netoli santakos su Šešupe. Aikštelė trikampė, orientuota rytų – vakarų kryptimi, 11 m ilgio, 14 m pločio vakariniame gale. Jos vakariniame krašte supiltas 30 m ilgio, 2 m aukščio, 22 m pločio pylimas 2,5 m aukščio išoriniu šlaitu. Šlaitai statūs, 4 m aukščio.

Piliakalnio rytinė, pietinė ir šiaurinė pusės nuplautos Rausvės. Piliakalnis dirvonuoja, šlaitai apaugę praretintais juodalksniais.

Vakarinėje papėdėje, 0,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta lygios ir grublėtos keramikos.

Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 4000 m².

Tyrimai
-------

1954 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Rasta lipdytinės keramikos lygiu ir neryškiai grublėtu paviršiumi. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Pilviškių piliakalnis 3,5 km | Dulinčiškių piliakalnis 38 km | Griešių piliakalnis 10 km |  |
| Kudirkos Naumiesčio piliakalnis 27 km |  |  |
| Misviečių piliakalnis 22 km  Šukių piliakalnis 23 km | Naujienėlės piliakalnis 26 km | Piliakalnių piliakalnis (Marijampolė) 6,5 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 137 (Nr. 589)

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.206.
* Jonas Balčiūnas, Bronius Dakanis, Arūnas Strazdas. Archeologijos paminklų žvalgymas 1992 ir 1993 metais // Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1992 ir 1993 metais. Vilnius, 1994. p. 291.
* Jonas Basanavičius. Apie senovės Lietuvos pilis // Rinktiniai raštai. V. 1970. P.97.
* Petras Tarasenka. Lietuvos archeologijos medžiaga. Kaunas, 1928, p. 214.
* Petras Tarasenka. Užnemunės krašto piliakalniai. V. 1997. P.168-169.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Piliūnai
**Panevėžio balsas** – Panevėžio miesto dienraštis, einantis nuo 1941 m. balandžio 12 d. Panevėžyje, Nemuno g. 73.

Istorija
--------

Laikoma, kad tai atkurtas 1924 m. įsteigtas savaitraštis „Panevėžio balsas", nors jo vietoje 1935–1940 m. ėjo „Panevėžio garsas", o 1941–1944 m. – „Panevėžio apygardos balsas". Nuo 1941 m. iki 1990 m. liepos mėn. vadinosi „Panevėžio tiesa".

1941 m. ir 1944–1950 m. ėjo kaip Panevėžio miesto ir apskrities laikraštis, 1950–1962 m. – miesto ir Panevėžio rajono laikraštis. Nuo 1962 m. balandžio mėn. iki 1990 m. kovo mėn. – LKP Panevėžio miesto komiteto ir miesto Liaudies deputatų tarybos organas. 1990–1993 m. laikraščio steigėja ir leidėja buvo Panevėžio miesto taryba, nuo 1994 m. – UAB „Panevėžio balsas".  Nuo 2003 m. gruodžio mėn. savininkais tapo AB „Ekranas" generalinis direktorius Eimutis Žvybas ir su šia bendrove susiję asmenys. 2007 m. bendrovę perpirko JAV kapitalo bendrovė „ALRO media"  2009 m. gegužės mėn. dienraštį įsigijo Darius Gudelis. Leidžia UAB „Panevėžio dienraštis".

1941 m. ir 1944 m. buvo leidžiamas kartą per savaitę, 1945–1957 m. – 2-3 kartus per savaitę, nuo 1958 m. eina kaip dienraštis 5 kartus per savaitę. Spausdino Panevėžio spaustuvė, 1982 m. pavadinta „Varsa", 1993 m. – AB „Panevėžio spaustuvė". Tiražas 1941 m. – 3000 egz. 1961 m. – 10 000 egz. 1981 m. – 30 000 egz. 1991 m. – 33 500 egz. 1997 m. – 12 500 egz. 2009 m. 11 600 egz. Spausdinamas Latvijos spaustuvėje „Poligrafijas Grupa Fenster, Ltd".

Rašo apie miesto politinį, ekonominį ir kultūrinį gyvenimą, informuoja apie svarbiausias Lietuvos ir užsienio naujienas, analizuoja miesto problemas.

Redakcija
---------

Redakcijoje dirbo: L. Banelis, Marius Glinskas, Liuda Jonušienė, Giedrė Kazlauskaitė, Zita Kukuraitienė, Elena Mezginaitė, Romualdas Narečionis, Genė Silickienė, Juozas Šikšnius, A. Venskūnas, M. Vepštienė, J. Žalgevičiūtė.

Redaktoriai
-----------

* A. Kacas – 1941 m.
* M. Taurinskas – 1944 m.
* J. Antanavičius – 1944–1950 m.
* A. Bajorūnas – 1950–1955 m.
* Alfonsas Dagelis – 1956–1982 m.
* Vladas Kalvėnas – 1982–1991 m.
* Arnoldas Simėnas – 1991–1996 m.
* Jonas Sabalys – 1996–1997 m.
* Bronislovas Matelis – 1997–2000 m.
* Vytautas Tavoras – 2000–2003 m.
* Erikas Petkevičius – 2003–2007 m.
* Audronė Filimanavičienė-Tamašauskaitė – 2007–2009 m.
* Jurgita Butkaitytė – nuo 2009 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 373 psl.
2. ↑  Perpirktas „Panevėžio balsas" turi naują vadovą. Verslo žinios, 2003 12 17 Archyvuota kopija 2015-02-08 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  „Panevėžio balsas" turi naują šeimininką. Verslo žinios, 2007 05 28, Nr. 98, 14p. Mano verslas Archyvuota kopija 2015-02-08 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑  Gudelis nusipirko „Panevėžio balsą". Verslo žinios, 2009 05 20, Nr. 94, 8p. Archyvuota kopija 2015-02-08 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Skaitmenintas Panevėžio apskrities kultūros paveldas („Panevėžio tiesa" 1944–1990)
* Panevėžio balsas
Sąmokslininkai
**1605 m. Parako sąmokslas** – provincinės Anglijos katalikų grupuotės, vadovaujamos Roberto Keitesbio, nepavykęs bandymas nužudyti Anglijos karalių Jokūbą VI bei sunaikinti Parlamentą.

Priešistorė
-----------

Sąmokslą paskatino 1604 m. įvykdytos parodomosios katalikų mirties bausmės. Laikoma, kad Anglijos katalikai buvo nusivylę naujojo Anglijos karaliaus Jokūbo VI tęsta katalikų persekiojimo politika.

Sąmokslas
---------

Buvo planuota susprogdinti [[|Lordų Rūmai|Lordų rūmus]], tai yra Anglijos parlamento pastatą, per parlamento atidarymo ceremoniją 1605 m. lapkričio 5 d. Tai turėjo būti preliudija visuotinio maišto, kurio metu karaliaus Jokūbo IV devynerių metų amžiaus duktė princesė Elizabeta kaip katalikė turėjo būti pasodinta į Anglijos karaliaus sostą. Keitesbis ėmėsi planuoti sąmokslą po to, kai sužlugo viltys, kad karalius Jokūbas IV užtikrins šalyje didesnę religinę toleranciją. Prie Keitesbio prisijungė kiti sąmokslininkai: John Wright, Thomas Wintour, Thomas Percy, Guy Fawkes, Robert Keyes, Thomas Bates, Robert Wintour, Christopher Wright, John Grant, Sir Ambrose Rookwood, Sir Everard Digby ir Francis Tresham. Foksas buvo atsakingas už sprogmenis.

Sąmokslas buvo išaiškintas, kai 1605 m. spalio 26 d. valdžios atstovai gavo anoniminį laišką, perspėjantį apie gresiantį sąmokslą. 1605 m. lapkričio 5 d. apie vidurnaktį, apieškant Lordų rūmus, buvo aptiktas ir suimtas Gajus Foksas, saugojęs 36 statines parako, kurio būtų užtekę parlamento pastatą paversti griuvėsiais. Daugelis sąmokslininkų, supratę, kad jų sąmokslas žlugo, pabėgo iš Londono. Vėliau daugelis jų buvo suimti, išskyrus Keitesbį, kuris žuvo per susišaudymą. 1606 m. sausio 27 d. 8 sąmokslininkai, įskaitant ir Gajų Foksą, buvo nuteisti mirties bausme ketvirčiuojant.

Parako sąmokslo metinės yra prisimenamos deginant laužus, ypač sudeginant Gajaus Fokso iškamšą arba atvaizdą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Parako sąmokslas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVII (On-Peri). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2010. 459 psl.
Išplautžemis Vokietijoje
**Išplautžemiai** (*Luvisols*) – vidutinio klimato zonos dirvožemių sistematinė grupė, ypač paplitusi Viduržemio jūros tipo klimato srityse. Dažniausiai susiformuoja lygesnio paviršiaus, drėgno ir vėsaus klimato su sausringu periodu sąlygomis. Pagrindinis išplautžemių bruožas – arginis horizontas, t. y. didesnė molio koncentracija dirvožemio viršuje, nei apačioje. Išplautžemiai skirstomi į 5 pogrupius: karbonatinguosius, paprastuosius, pajaurėjusius, stagninius ir glėjiškuosius.

Bendras išplautžemių plotas pasaulyje sudaro apie 6,5 mln. km². Būna kartu su balkšvažemiais, palvažemiais, rudžemiais. Paplitę Rytų Europos lygumoje, dalyje Vakarų Sibiro lygumos, JAV šiaurės vakaruose, Vidurio Europoje, taip pat Australijoje, Viduržemio jūros regione. Subtropikuose ir tropikuose dažniausiai susidaro jaunuose dirvožemio sluoksniuose. Lietuvoje išplautžemiai yra vyraujanti (apie 21 % dirvožemio dangos) dirvožemių grupė. Susidaro moreninėse nuogulose, jų pH vidutiniškai rūgštus, gilesniuose horizontuose – neutralus arba šarmiškas.

Daugelis išplautžemių derlingi, tačiau dumblingi išplautžemiai gali greitai eroduoti dėl sunkiosios technikos arba drėgmės pertekliais. Stačiuose šlaituose būtina erozijos kontrolė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Luvisols, ISRIC
2. 1 2 3 4  Algirdas Juozas Motuzas. *išplautžemiai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005
3. 1 2  World reference base for soil resources 2014, FAO.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Išplautžemiai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Pasaga
**Pasaga** – U raidės formos metalo gaminys, kuriuo kaustomos arklio ar kito darbinio gyvulio (asilo, mulo) kanopos. Pasagos gaminamos iš minkšto plieno su grifais arba be jų. Arkliui dažnai vaikščiojant kietais paviršiais raginė kanopos dalis greitai nudyla ir ėjimas gyvūnui gali sukelti diskomfortą ar skausmą. Pasaga stabdo kanopos dilimą ir apsaugo koją nuo skausmingų sutrenkimų į gruntą. Pasagos parenkamos pagal kanopos dydį. Žiemą į pasagą prikalama spyglių, kad koja geriau sukibtų su snieguotu ar apledėjusiu paviršiumi. Arkliai pasagomis kaustomi nuo dvejų metų.

Nors apsaugos arklio kanopoms žinomos nuo pat arklių domestikacijos, pasagos atsirado kur kas vėliau. Tiksli pasagų atsiradimo vieta ir laikotarpis nėra žinomi. V a. frankų kunigaikščio kape rasti pasagomis kaustyto arklio likučiai. Rašytiniuose šaltiniuose minimos nuo 910 m. Pasagų gamyba Europoje suklestėjo XIV a. Lietuvoje ankstyviausios pasagos žinomos iš XII a. dažniau naudotos nuo XVI a. Iki XX a. vidurio valstiečiai dažniausiai dirbdavo nekaustytais arba tik priekinėmis kojomis kaustytais arkliais.

Pasaga nuo seno laikoma sėkmės, gerovės simboliu ir kabinama ant durų. Tačiau būtina, kad pasagos galai būtų į viršų, žemyn nukreipta pasaga neša nelaimes. Ypač geru ženklu laikyta rasti pamestą pasagą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Pasaga*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVII (On-Peri). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2010. 528-529 psl.
Tautų grupės, gyvenusios Italijos pusiasalyje.   Ligūrai
  Venetai
  Etruskai
  Piceniai
  Umbrai
  Lotynai
  Oskai
  Mesapiai
  Graikai
**Umbrai** – italikų gentis iš Senovės Italijos laikų. Dabartinis Umbrijos regionas dabar apgyvendintas italų ir yra mažesnis už umbrų gyventas sritis. Kalbėjo umbrų kalba.

Dauguma umbrų miestų buvo įkurti IX–IV a. pr. m. e. ant gerai ginamų kalvų.

Religija
--------

VI–IV a. pr. m. e. umbrai statydavo kaimo šventoves, kur aukodavo dievams. Ten buvo rasta bronzinių apžadinių, turinčių žvėrių ar deivių išvaizdą. Tarp umbrų dievybių buvo Feronija, Valencija, Minerva Matusija ir Klitumnas. 1444 m. Gubijo mieste buvo rastos Iguvino lentos, sukurtos III ar II a. pr. m. e. kuriuose aprašyti ritulai, susiję su gyvulių aukojimu.

Politika
--------

Du vyrai ėjo *uhtur* pareigas ir prižiūrėjo ritualus. Tarp kitų civilinių pareigybių buvo *marone*, kuri buvo žemesnė už *uhtur*, ir religinės pareigos *kvestur*. Umbrų visuomenė tikriausiai buvo susiskirsčiusi pagal karinį rangą. Augusto laikais 4 umbrų didikai tapo senatoriais. Imperatoriaus Nervos šeima kilusi iš Umbrijos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Umbrai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 354 psl.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RSenovės Italijos tautos |
| --- |
|  |
| Italikai | 
 Ekvai **·**  Fidėnai **·**  Hernikai **·**  Lotynai (Faliskai **·**  Sikulai) **·**  Oskai (Aurunkai **·**  Ausonai **·**  Kampanai **·**  Marukinai **·**  Peligniai **·**  Sabinai) **·**  Samnitai (Brutijai **·**  Frentaniai **·**  Lukaniai) **·**  Picėnai **·**  Umbrai (Marsai, Volskai) **·**  Vestinai |  |
|  |
| Kiti indoeuropiečiai | 
Keltai (Insubrai **·**  Leopontijai **·**  Orobijai) **·**  Venetai (Histrai **·**  Liburnai) **·**  Japygai (Mesapiai **·**  Peucetijai **·**  Daunijai) |
|  |
| Tirsėnai | 
 Etruskai **·**  Retai |
|  |
| Neidentifikuoti | 
 Elymai **·**  Euganėjai **·**  Karnai  **·**  Protosardinai (Korsai **·**  Balariai **·**  Jolėjai) **·**  Ligūrai **·**  Sikanai |

 |
| **Vaclovas Juodpusis** |
| --- |
| Gimė | 1938 m. kovo 28 d. (85 metai)Kapėnai, Viekšnių valsčius |
| Vaikai | Ilva Leda (g. 1978) Karolina Anda (g. 1981), |
|  |
| Veikla | muzikologas, radijo, televizijos ir spaudos darbuotojas |
|  |
| Alma mater | Lietuvos konservatorija |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * Vlado Jakubėno premija;
* Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino 1-ojo laipsnio medalis
* Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino Riterio kryžius (2009)
 |

**Vaclovas Juodpusis** (g. 1938 m. kovo 28 d. Kapėnuose, Viekšnių valsčius) – Lietuvos muzikologas, radijo, televizijos ir spaudos darbuotojas.

Biografija
----------

1962 m. baigė Lietuvos konservatoriją, K. Griauzdės muzikos teorijos klasę.

1959–1960 m. Lietuvos radijo muzikos redaktorius. 1961–1967 m. Lietuvių kalbos ir literatūros instituto vyr. laborantas, Fonogramų kabineto vedėjas. 1967–1968 m. savaitraščio „Kalba Vilnius" muzikos redaktorius, 1968–1986 m. Lietuvos televizijos Muzikos redakcijos vyresnysis, 1974–1976 m. vyriausiasis redaktorius, 1976–1986 m. – šios redakcijos vyresnysis redaktorius. 1986–1991 m. Kultūros ministerijos Repertuaro redakcinės kolegijos narys. 1989–1996 m. laikraščio „Muzikos barai" vyr. redaktorius.  1992–2001 m. Kultūros ministerijos vyr. specialistas muzikai. Nuo 2003 m. S. Vainiūno namų direktorius. 1991–2002 m. Lietuvos radijo laidos „Tautiečių balsai" autorius ir vedėjas. 2005 m. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymu jam suteiktas meno kūrėjo statusas.

Mokslinė veikla
---------------

Užrašė 4000 liaudies dainų melodijų. Redagavo „Lietuvių liaudies dainyno" t. 3-4, 10, 14 ir parengė šio dainyno t. 7 ir 13, „Lietuvių tautosakos" t. 3 ir 5 melodijas. Harmonizavo lietuvių liaudies dainų chorams ir balsui su fortepijono pritarimu.

Sudarė ir parengė J. Indros, J. Pakalnio, V. Jakubėno, A. Kačanausko, A. Mikulskio, A. Belazaro, G. Gudauskienės vokalinės muzikos rinkinių, parengė melodijų knygoms, tarp jų – J. Dovydaičio „Lietuvių liaudies pasakos su dainuojamais intarpais" (1997 ir 2000 m.), „Muzikos barų kalendorių" (1991–1998 m.), „Muzikos kalendorių" (1999–2005 m.). Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių apie muziką ir muzikus autorius.

Bibliografija
-------------

* Juozas Pakalnis, monografija, 1972 m.
* Čiurlionio ansamblis 1949–1991. Onos Mikulskienės dienoraštis, 2005 m.

Įvertinimas
-----------

* 1993 m. – Vlado Jakubėno premija;
* 1998 m. – Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino 1-ojo laipsnio medalis;
* 2008 m. – Tautinių mažumų ir išeivijos departamento prie LR Vyriausybės aukso garbės ženklas „Už nuopelnus";
* 2008 m. – Kultūros ministerijos publicistikos premija.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 196 psl.
2. ↑  *Vaclovas Juodpusis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

  

**Vadavietė** – vieta, iš kurios karinio vieneto vadas valdo savo vienetą, vadovauja jo veiksmams. Vadavietėje būna vadas, štabas ar pagrindinė jo dalis, valdymo būrio ar panašaus padalinio kariai. Vadavietė aprūpinta žemėlapiais, ryšių (šiais laikais – ir informacine telekomunikacijų) įranga.

Be pagrindinės vadavietės neretai dar būna atsarginės vadavietės; taip pat priešakinės (prie pat fronto linijos), judriosios (įrengiamos valdymo mašinose), pagalbinės (įrengiamos, kai valdymas iš pagrindinės vadavietės neįmanomas ar nepatikimas), stebėjimo. Vykstant manevriniam karui vadavietės dažniausiai būna laikinos. Kuo stambesnio karinio vieneto vadavietė, tuo ji labiau kapitalinė. Iš anksto parengtose pozicijose (pvz. įtvirtintuose rajonuose) vadavietės paprastai būna taip pat įrengiamos iš anksto. Itin kapitaliai įrengiamos visų ginkluotųjų pajėgų ir jų rūšių (sausumos kariuomenės, laivyno ir kt.) pagrindinės ir atsarginės vadavietės. Stambiose valstybėse jos įrengiamos taip, kad atlaikytų ir branduolinio ginklo smūgius.

Nuotolis nuo vadavietės iki valdomų dalinių ir padalinių priklauso nuo štabo lygio (armijos, korpuso, divizijos, brigados, pulko ar smulkesnis štabas), situacijos, atliekamų užduočių. Svarbus ne tik ryšys su pavaldžiais daliniais, bet ir su aukštesniais štabais, kaimyniniais daliniais.

Vadavietė įrengiama taip, kad vado ir štabo darbas būtų kuo patogesnis ir kad ji būtų kiek įmanoma apsaugota nuo galimo artilerijos ar raketų apšaudymo, antskrydžio, komandosų ar panašių priešo dalinių užpuolimo. Neretai vadavietė yra įtvirtinimų rūšis – ji įrengiama bunkeryje, požeminiuose statiniuose, žeminėse ir pan. užmaskuojama.

Nedideli daliniai (pvz. batalionas) paprastai turi pagrindinę ir atsarginę vadavietes. Jei iš jų vadovauti nebegalima, vadavietė gali būti perkelta į žemesnio dalinio vadavietę (pvz. į vienos iš kuopų), kol vėl neįrengiama atskira bataliono vadavietė.

Nedidelių dalinių ar padalinių vadavietės gali būti įrengiamos transporto priemonėse. Pvz. kuopos ar baterijos vadavietė gali būti štabo šarvuotyje. Tokios štabo mašinos paprastai turi papildomą ryšių įrangą, stalus žemėlapiams ir kt.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vadavietė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 494 psl.
| Laumenas |
| --- |
|  |
| Vieta | Švenčionių raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,242 km² |
| Kranto linijos ilgis | 2,24 km |
| Kilmė | ledyninis |
| Vidutinis gylis | 3,1 m |
| Didžiausias gylis | 6,8 m |
| Išteka | bevardis upelis |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Laumenas

  |
| **Koordinatės** |  55°0′4.19″ š. pl. 25°40′39.37″ r. ilg.﻿ / ﻿55.0011639°š. pl. 25.6776028°r. ilg.﻿ / 55.0011639; 25.6776028Koordinatės: 55°0′4.19″ š. pl. 25°40′39.37″ r. ilg.﻿ / ﻿55.0011639°š. pl. 25.6776028°r. ilg.﻿ / 55.0011639; 25.6776028 |

**Laumenas** – ežeras rytų Lietuvoje, Švenčionių rajone, 5,5 km į šiaurės vakarus nuo Pabradės, Labanoro-Pabradės girios apsuptyje. Ežero ilgis šiaurės vakarų-pietryčių kryptimi 0,81 km, plotis iki 0,4 km. Altitudė 139,6 m. Giliausia ežero vieta (6,8 m) yra pietvakariuose. Ežeras ledyninės kilmės, rininis; šiaurėje yra įlanka. Krantai 2-3 aukščio, ardomi, šiaurės vakarinis galas žemas ir pelkėtas. Pakrantės apaugusios mišku (Varnėnų, Palaumenio miškai). Ežero dugnas lygus. Vakaruose pelkėta protaka jungiasi su Rėdžios ežeru (Žeimenos upės intako Dubingos baseinas).

Prie Laumeno šiaurvakarinio kranto šliejasi Palaumenio kaimas. Yra įrengta poilsiavietė pietrytinėje pakrantėje.

Vandenvardis kildinamas nuo žodžio *laumė*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Valdas Šimčikas. *Laumenas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 492
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 183–184
Gipsažemio profilis
**Gipsažemiai** (*Gypsisols*) – sistematinė automorfinių karbonatingų dirvožemių grupė, susidariusi įvairiose dykumų uolienose. Turi gipsinį arba kietą gipsinį diagnostinį horizontą. Paviršiuje būna 3–5 cm storio palvai pilka kieta plutelė (apie 0,7 % humuso), sucementuota gipso ir karbonatų mišinio. Po ja gelsvai rudas apie 10 cm storio šarminės reakcijos pilkšvasis A horizontas, pereinantis į rusvą kietą prizmiškos ar gruntiškos struktūros karbonatinį horizontą. Giliau – gipsinis horizontas, kuriame, be gipso, gali būti ir kitų lengvai tirpstančių kalcio, magnio, natrio druskų.

Gipsažemiai paplitę sausringose vietose, užima apie 1000 mln. ha pasaulio ploto. Paplitę Jungtinių Amerikos Valstijų pietvakariuose, Centrinės Azijos ir Kazachijos lygumose, Artimuosiuose Rytuose, Libijos ir Namibo dykumose, pietų ir vidurio Australijoje.

Gipsažemis Namibijoje
Gipsažemiai nederlingi. Auga kserofitai (druskės, saksaūlai, kiečiai, eglūnai). Viršutinis 30 % horizonto gali būti naudojamas nereiklių kultūrų auginimui (smulkūs javai, liucerna, medvilnė ir kt.). Drėkinami būna derlingi, tinka javų, vaismedžių auginimui, tačiau gipsas greitai išplaunamas, dirvožemis suslūgsta, išsigraužia gilios vagos. Dideli gipsožemių plotai naudojami ganymui.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Juozas Motuzas. *gipsažemiai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004
2. 1 2  World reference base for soil resources 2014, FAO.
Šviesolaidžiai
**Šviesolaidis** – labai plonos (apie 1/200 mm skersmens) stiklo gijos ar gijų kabelis. Tai cilindrinis dielektrinis bangolaidis, kuriuo dėl visiško vidaus atspindžio išilgai ašies perduodama šviesa.

Šviesolaidžių gamyba ir taikymas
--------------------------------

Šviesolaidžiai dažniausiai gaminami iš stiklo (aukštos kokybės silicio oksido SiO2). Kartais įmaišant nežymų kiekį priemaišų, dažniausiai B, Ti, Ge ir pan. Technikoje šviesolaidžiais perduodama informacija, tikrinamas branduolinio reaktoriaus vidus, jie naudojami sunkiai prieinamoms vietoms apšviesti ir apžiūrėti. Medicinoje jais tiriamas skrandis, plaučiai ir kiti vidaus organai.

Šviesolaidžio sandara
---------------------

* apvalkalas
* apsauginis sluoksnis

Skaidulinių šviesolaidžių tipai
-------------------------------

Šviesolaidžių tipai.
* daugiamodžiai
	+ laiptinio lūžio rodiklio
	+ gradientinio lūžio rodiklio
* vienamodžiai
* poliarizaciją išlaikantys

Šviesolaidžių pranašumai
------------------------

* didelis šviesos nešantysis dažnis leidžia perduoti didelį informacijos kiekį
* dideli atstumai
* atsparumas trikdžiams

Nuorodos
--------

* Optikos skaidulų asociacija
* Kaip gaminami šviesolaidžiai (video) Archyvuota kopija 2016-03-07 iš Wayback Machine projekto.
* Knygos šviesolaidžių tematika
* Šviesolaidžių technologijos
|  |
| --- |
| **BrO-12** |
|  |
| BRO-12 2003 m. Lietuvos pašto ženkle |
|  |
| Tipas | treniruočių sklandytuvas |
| Gamintojas | Simferopolio aviacijos dirbtuvės |
| Kūrėjas | Bronius Oškinis |
| Pagaminta vnt. | >120 |

**BrO-12** – medinės konstrukcijos aukštasparnis treniruočių sklandytuvas, sukonstruotas Broniaus Oškinio 1959 m.

B.Oškinio sumanymu šis sklandytuvas skirtas paleisti išvilktuvu ir galėti pasiekti termikus. Sklandytuvas turėjo būti nebrangus, tinkamas masinei gamybai, kad jį įsigyti galėtų kiekvienas sklandymo klubas. B.Oškinis pritaikė sklandytuvams iki tol nenaudotą naujovę – pakabinamus užsparnius ir eleronus, kurie labai padidina sparnų keliamąją galią.

BrO-12 prototipas buvo pastatytas 1957 m. Kauno Sklandymo stoties dirbtuvėse. Mechaninio išvilktuvo traukiamas, jis pakildavo į 400–500 m aukštį, o pučiant smarkesniam vėjui – dar aukščiau. Joks kitas sklandytuvas tiek pakilti tada nesugebėdavo. Maskvoje buvo nuspręsta gaminti BrO-12 serijomis.

BrO-12 gamintas Simferopolio aviacijos dirbtuvėse, kur jų 1959–1961 m. buvo pagaminta apie 120 vienetų. Šiose dirbtuvėse nuo 1953–1963 m. serijomis gamino tik Lietuvos konstruktorių sklandytuvus: Broniaus Oškinio – BrO-9, BrO-11 ir BrO-12 bei Balio Karvelio BK-6.

Lietuvoje 1959-61 metais iš viso skraidė apie 20 šio tipo sklandytuvų. Tarybų Sąjungoje nusprendus gaminti metalinės konstrukcijos sklandytuvus, BrO-12 netrukus nukonkuravo įžymieji čekų dviviečiai „Blanikai".

Konstrukcija
------------

BrO-12 kabinos stiklas sklandytoją dengė tik iš priekio – nukrypimą nuo tiesaus skridimo pilotas tuojau pat pajusdavo pūstelėjus vėjui pro kiaurus šonus. Sėdynė tinka skraidyti su parašiutu *ПНЛ-45*.

Sparnai vieno lonžerono, dengti 1,0-1,5 mm storio fanera ar perkeliu, lakuoti ir poliruoti.

Techniniai duomenys
-------------------

| Charakteristika | vertė |
| --- | --- |
| Ekipažas | 1 |
| Ilgis | 5,9 |
| Sparnų ilgis | 12 m |
| Aukštis | 1,50 m |
| Sparnų apkrova | 21,7 kg/m² |
| Sparnų plotas | 11,3 m² |
| Tuščioji masė | 160 kg |
| Skrydžio masė | 245 kg |
| Variklis | nėra |
| Traukos jėga | nėra |
| Tūpimo greitis | 45 km/h |
| Kreiserinis greitis | 60 km/h |
| Aerodinaminė kokybė | 20 |

Nuorodos
--------


* Sklandytuvas BrO-12
* БРО-12