recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Barencburgasnorv. *Barentsburg* |
| --- |
| *Gyvenvietės vaizdas* |
|  |
| 

BarencburgasBarencburgas

78°04′00″ š. pl. 14°13′00″ r. ilg.﻿ / ﻿78.06667°š. pl. 14.21667°r. ilg.﻿ / 78.06667; 14.21667﻿ (Barencburgas)Koordinatės: 78°04′00″ š. pl. 14°13′00″ r. ilg.﻿ / ﻿78.06667°š. pl. 14.21667°r. ilg.﻿ / 78.06667; 14.21667﻿ (Barencburgas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Norvegijos vėliava Norvegija |
| **Apskritis** | Svalbardas Svalbardas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1920 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2011) | 435  |
|  |
|  **Vikiteka** | Barencburgas |

**Barencburgas** (norv. *Barentsburg*, rus. *Баренцбург*) – antra pagal dydį Norvegijai priklausančio Svalbardo salyno gyvenvietė. Yra Špicbergeno salos vakarinėje pakrantėje, 55 km į vakarus nuo Longjyrbieno. Barencburge gyvena rusai ir ukrainiečiai, pagal 1920 m. Svalbardo sutartį Rusija įgijo teisę naudotis Svalbardo gamtiniais resursais. Veikia akmens anglių kasybos bendrovė „Arktikugol" (po 2006 m. gavyba praktiškai sustojo), rengiami moksliniai tyrinėjimai, vystomas turizmas. Yra uostas, viešbutis, Rusijos konsulatas, stačiatikių cerkvė, meteorologijos stotis, muziejus, šiluminė elektrinė. Gyvenvietė žymi toliausiai šiaurėje esančiu geležinkeliu (į šachtą), bei toliausiai šiaurėje esančiu paminklu Leninui. Susisiekimo sausuma su Longjyrbienu nėra – iki jo galima patekti laivu (vasarą) arba sraigtasparniu.

Istorija
--------

Apie 1920 m. Barencburgą įkūrė (pavadino pagal keliautoją Viljamą Barencą) ir anglis pradėjo kasti olandai. 1932 m. jie kasyklą perleido TSRS.

* Barencburgo gatvėBarencburgo gatvė
* Paminklas LeninuiPaminklas Leninui
* CerkvėCerkvė
* UostasUostas
* Rusijos konsulatasRusijos konsulatas
| Ižma |
| --- |
| Ižma ties Ust Uchta Ižma ties Ust Uchta |
| **Ilgis** | 531 km |
| **Baseino plotas** | 31 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 270 m³/s |
| **Ištakos** | Timano kalvagūbris |
| **Žiotys** | Pečiora |
| **Šalys** | Rusijos vėliava Rusija (Komijos Respublikos vėliava Komijos Respublika) |

**Ižma** (rus. *Ижма*, kom. *Изьва*) – upė Rusijoje, Komių respublikoje; Pečioros kairysis intakas. Prasideda Timano kalvagūbryje. Teka į šiaurę, šiaurės vakarus miškinga Pečioros žemuma. Žemupyje krantai pelkėti. Vagoje pasitaiko slenksčių, akmeningų ruožų. Įteka į Pečiorą ties Ust Ižmos kaimu.

Didžiausi intakai: Uchta (kairysis), Ajuva, Sėbisė (dešinieji).

Laivuojama 321 km ruože, nuo Sosnogorsko. Užšąla lapkričio–gegužės laikotarpiu. Prie Ižmos įsikūręs Sosnogorsko miestas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 162
| Gynėvė |
| --- |
|  Gynėvė į rytus nuo Ariogalos |
| **Ilgis** | 36 km |
| **Baseino plotas** | 125 km² |
| **Vidutinis debitas** | 0,66 m³/s |
| **Ištakos** | Raseinių rajonas |
| **Žiotys** | Dubysa |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Gynėvė |

**Gynėvė** – upė Raseinių rajone; Dubysos kairysis intakas. Prasideda 12 km i šiaurės rytus nuo Betygalos, prie Šetkaimio. Teka į pietus pietryčius pradžioje per Paliepių mišką, vėliau Lapkalnio mišku. Vidurupyje labai vingiuoja. Dalį kelio teka riba su Kėdainių rajonu. Žemupyje pasuka į pietvakarius, kerta  **A1**  Vilnius–Kaunas–Klaipėda . Įteka į Dubysą 18 km nuo jos žiočių, 6 km į pietus nuo Ariogalos, ties Padubysiu.

Intakai: Upytė, Gynėvaitė, Vaičupelis, Šolupis, Dargupys, Daugupys. (kairieji), Lendrė, Šliaupė, Daugupys, Rūdynas, Skrandupys, Bernaupis, Prūdupis, Degutravis, Griaužravis, Švelnupys. (dešinieji). Vidutinis nuolydis 215 cm/km. Žemupio slėnis gilus. Prie Plikių (2 km nuo žiočių) yra 42,6 ha drėkinimo Plikių tvenkinys.

Upės pavadinimas kildinamas nuo *gynėti* („vyti, raginti, varyti") bei *ginti* („varyti, raginti").

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Plantago** |
| --- |
| Plaukuotasis gyslotis (Plantago media)Plaukuotasis gyslotis (*Plantago media*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Astražiedžiai  *( Asteridae)* |
| Eilė: | Gyslotiečiai  *( Plantaginales)* |
| Šeima: | Gyslotiniai  *( Plantaginaceae)* |
| Gentis: | Gyslotis  *( Plantago)* |

 |

**Gyslotis** (*Plantago*) – gyslotiečių (*Plantaginales*) eilės gyslotinių (*Plantaginaceae*) šeimos augalų gentis.

Genties pavadinimas kildinamas iš lotynų kalbos žodžio *planta* – letena ar padas, nes prie žemės prisiploję lapai primena kojų padų pėdsakus.

Daugelis genties augalų yra žolės, tačiau yra keletas puskrūmių, išaugančių iki 60 cm aukščio, rūšių. Tai daugiametis augalas, turintis belapius žiedynkočius, o lapai susitelkę į skrotelę. Lapai turi po 3-5 paraleliai einančias gyslas. Lapai, priklausomai nuo rūšies, gali būti platūs arba siauri. Žiedai sutelkti varpo pavidalo žiedyne. Vaisius – dėžutė.

Gentyje yra apie 200 rūšių, paplitusių beveik visame Žemės rutulyje. Lietuvoje auga šios rūšys:

* Plačialapis gyslotis (*Plantago major*)
* Plaukuotasis gyslotis (*Plantago media*)
* Siauralapis gyslotis (*Plantago lanceolata*)
* Smiltyninis gyslotis (*Plantago psyllium*, sin. *Plantago arenaria*)

Visos jos turi gydomųjų savybių.
**Čelanas** (rus. *Челан*) – buvusi miško kirtėjų gyvenvietė Cagan Dabano kalnagūbrio priekalniuose, Chorinsko rajonas, Buriatija.

Lietuviai
---------

1948 m. birželio mėn. iš TSRS okupuotos Lietuvos į buriatų kaimelį miške ištremta apie 150, kitais duomenimis – daugiau, šeimų. Tremtiniai apgyvendinti japonų karo belaisvių buvusio lagerio barakuose. Kirto mišką, genėjo ir degino šakas, krovė rąstus, gabeno juos prie Udos upės, plukdė sielius, rinko sakus, statė barakus kitose kirtavietėse (Chalsanas, Chara Kutulas, Šanatskas ir kitur). Iškirtus miškus aplink Čelaną 1950–1952 m. ten perkelti ir tremtiniai. Čelanas sunyko. 1948–1958 m. Čelano kapinėse palaidota daug lietuvių ir iš kitų kirtaviečių. 1989–1990 m. į Čelaną iš Kauno, Šiaulių, Panevėžio buvo nuvykusios kelios buvusių tremtinių, 2000 m. – bendrijos „Lemtis" ekspedicijos. Daugelio lietuvių palaikai parvežti į Lietuvą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aldona Juodvalkytė. *Čelanas (Buriatija)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 299 psl.

Koordinatės: 51°40′46″š. pl. 108°54′17″r. ilg.﻿ / ﻿51.6793679°š. pl. 108.9047241°r. ilg.﻿ / 51.6793679; 108.9047241
|  |
| --- |
| **Aukštaitijos profesinio rengimo centras** |
| [[Vaizdas:|Aukštaitijos profesinio rengimo centras herbas|center|100px]] |
| Aukštaitijos profesinio rengimo centras |
| **Adresas** | Technikumo g. 2, Alanta |
| **Direktorius(-ė)** |  |
| **Mokinių skaičius** | 418 |
| **Įkūrimo data** | 1959 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 45 |

**Aukštaitijos profesinio rengimo centras** (iki 2019 m. ***VšĮ Alantos technologijos ir verslo mokykla***) yra Molėtų rajone, Alantos miestelyje, šalia Alantos dvaro ir Virintos upės (buv. Naujasodyje). Įmonės kodas 191176774.

Istorija
--------

Žemės ūkio mokykla įkurta 1959 m. Alantos dvaro rūmuose. Septintame – aštuntame dešimtmetyje pagal individualų projektą pastatytas mokymo kompleksas, kuriame yra aktų ir sporto salės, moderniai įrengtos auditorijos, kabinetai ir laboratorijos. Mokykloje mokosi 500 moksleivių ir studentų, dirba beveik 50 pedagogų. Išleista daugiau nei 3000 absolventų.

Įrengti bendrabučiai. Teikiamos specialybės: staliaus, statybininko, kasininko, virėjo, barmeno, automobilių remontininko, prekybininko, draudimo konsultanto, vairuotojo-ekspeditoriaus.

2002 m. Alantos žemės ūkio mokykla tapo Alantos technologijos ir verslo mokykla, 2003 m. liepos 1 d. – viešąja įstaiga Alantos technologijos ir verslo mokykla. 2007 m. gegužės 3–5 d. Alantos technologijos ir verslo mokykloje vyko XIX respublikinė geografų olimpiada.

2019 m. prijungta Anykščių technologijos mokykla, įstaiga tapo Aukštaitijos profesinio rengimo centru.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aukštaitijos profesinio rengimo centras. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-04-28).
2. ↑  Istorija. Alantostvm.lt (tikrinta 2022-04-28).
3. ↑  Bus reorganizuojamas Panevėžio profesinio rengimo centras. 2019-04-30, Aina.lt (tikrinta 2022-04-28).

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
* Sąrašas:Lietuvos profesinio mokymo įstaigos
**Gysingės vilkas** buvo žmogėdra vilkas, apie 1820-uosius, Švedijoje, Gysingėje užpuolęs ir nužudęs daugybę vaikų.

Užpuolimai
----------

Tarp 1820 m. gruodžio 30 d. ir 1821 m. kovo 27 d. Gysingės vilkas užpuolė 31 kaimo gyventoją, iš jų 12 žuvo. Užpuolimai įvyko prie Gysingės kaimo (dab. Sandvikenas). Visi žuvę gyventojai buvo nuo 3 iki 15 metų, išskyrus 19-metę moterį.

Vilkas buvo nužudytas 1821 m. kovo 27 d. istoriniai šaltiniai tvirtina, jog Gysingės vilkas 1817 m. buvo laikytas nelaisvėje. Nelaisvėje laikyti vilkai yra linkę nebijoti žmonių, todėl dažniau juos puola.

Populiariojoje kultūroje
------------------------

Incidentas buvo ekranizuotas BBC seriale „Manhunters", serija parodyta 2005 m. gruodžio 16 d. Vis dėlto, epizode buvo vaizduojami du vilkai, filmavimui buvo pasirinkti Čekoslovakijos vilkšuniai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Linnell, John. „Danger From Wolves". *Wolf Song of Alaska*. Suarchyvuotas originalas September 29, 2011.
2. ↑  Norsk institutt for naturforsking, report, pg. 24. "The fear of wolves: A review of wolf attacks on humans" Archyvuota kopija 2020-08-02 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  IMDb. "The Man-Eating Wolves of Gysinge"
| **Lui Šarlis Antuanas Dezėpranc. *Louis Charles Antoine Desaix*** |
| --- |
|  |
| L. Š. A. Dezė Egipte |
| Gimė | 1768 m. rugpjūčio 17 d.Ayat-sur-Sioule, Overnė |
| Mirė | 1800 m. birželio 14 d. (31 metai)prie Marengo |
|  |
| Veikla | Prancūzijos divizijos generolas, Napoleono karų dalyvis |
|  |
|  **Vikiteka** | Louis Charles Antoine Desaix |

**Lui Šarlis Antuanas Dezė** (pranc. *Louis Charles Antoine Desaix*; 1768 m. rugpjūčio 17 d. Ayat-sur-Sioule – 1800 m. birželio 14 d. prie Marengo) – divizijos generolas (1793 m.), Napoleono karų dalyvis, vienas geriausių Napoleono Bonaparto karvedžių.

Biografija
----------

Gimė 1768 m. Ayat-sur-Sioule vietovėje, Prancūzijos Overnė provincijoje. Kilęs iš senos kilmingos dvarininkų šeimos. Mokėsi karališkoje karo mokykloje. 1783 m. tapo pėstininkų leitenantu. Revoliucijos šalininkas. Pasisakė prieš tai, kad iš Prancūzijos karaliaus Liudviko XVI būtų atimta karūna, dėl to buvo suimtas ir du mėnesius kalinamas kalėjime.

1792–1797 m. kovėsi Reino armijos gretose. Būdamas labai narsus, greitai darė karjerą. Pišegriu prie Lauterburgo tiesiog mūšio lauke paskyrė Dezė brigados generolu. Nuo 1796 m. vadovavo Moro armijos centrui, nuo 1797 m. – Reino armijos centrui. 1798 m. kartu su Napoleonu Bonapartu dalyvavo Egipto ekspedicijoje, vadovavo divizijai.

Dezė statula Klermon-Ferane
1800 m. grįžo į Prancūziją ir iš karto Bonaparto buvo iškviestas žygiui į Italiją. Išgirdęs artilerijos kanonadą, Dezė su savo kareiviais įsiveržė į mūšio lauką prie Marengo. Taip jis išgelbėjo mūšį, kurį Napoleonas jau buvo bepralaimįs. Būtent tame mūšyje L. Dezė ir žuvo, kai jį kliudė muškietos šūvis. Dezė buvo geras Bonaparto draugas, po šių kautynių, švęsdamas vieną iš didžiausių savo gyvenime triumfų, Bonapartas su ašaromis pasakė: *„Kokia puiki būtų ši diena, jeigu aš šiandien galėčiau apglėbti Dezė"*- *Kodėl man negalima verkti?*… – suaimanavo Napoleonas mūšio įkarštyje, kai jam pranešė, kad Dezė ką tik nukrito nuo žirgo negyvas.

Napoleonas Bonapartas jį laikė vienu geriausių Prancūzijos karo vadų. Sakoma, kad tai vienas iš dviejų atvejų, kad kariai matė verkiantį Napoleoną Bonapartą. Antrą kartą tai buvo kai 1809 m. žuvo jo kitas maršalas Žanas Lanas.

Nuorodos
--------
| Gystus |
| --- |
|  Išdžiūvusi Gystaus vaga Kauno–Jurbarko plento pašlaitėje |
| **Ilgis** | 10,7 km |
| **Baseino plotas** | 26,6 km² |
| **Ištakos** | Šilaitynės miškas |
| **Žiotys** | Nemunas |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Gystus |

**Gystus** – upelis Lietuvoje, Jurbarko rajone; Nemuno dešinysis intakas. Prasideda Šilaitynės miške, į pietus nuo Šilaitynės kaimo. Teka laukais į pietvakarius, pietus. Žemupyje giliu slėniu nusileidžia į Nemuno slėnį, kerta plentą  **141**  Kaunas–Jurbarkas–Šilutė–Klaipėda  ir įteka į šį 155,7 km nuo jo žiočių, 1,5 km į vakarus nuo Veliuonos. Ties šia santaka viduramžiais buvusi vokiečių pilis Bajerburgas.

Vandeningas upelis rudenį. Priekyje Kauno–Jurbarko plento pralaida
Intakai: Šerupė, Salasupis, Noreikupis (dešinieji).

Aukštupio vaga ištiesinta. Sausomis vasaromis išdžiūsta. Prie Gystaus įsikūrę Aukštrakio, Pelučių, Gystėnų, Naujokų kaimai. Pakrantėje stūkso Antkalnės ir Veliuonos II piliakalniai.

Upėvardžio kilmė neaiški. Bandoma sieti su *gysti* (*gysta, gydo* – „giedoti") arba *gysti* (*gysta, giso* – „gesti ugniai, silpti, rimti").

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 117
Koordinatės: 54°44′07″š. pl. 25°04′57″r. ilg.﻿ / ﻿54.7353°š. pl. 25.0825°r. ilg.﻿ / 54.7353; 25.0825


|  |
| --- |
| **Čekoniškių pagrindinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Čekoniškių pagrindinė mokykla herbas|center|100px]] |
|  |
| **Adresas** | Čekoniškių g. 3, Čekoniškės |
| **Direktorius(-ė)** | Vaclovas Grinas |
| **Mokinių skaičius** | 119 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 20 |

**Vilniaus rajono Čekoniškių pagrindinė mokykla** – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniaus raj. Čekoniškėse, vykdžiusi pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lenkų kalba. Įstaigos kodas 191318024. Dabar tai Buivydiškių pagrindinės mokyklos skyrius.

Istorija
--------

Poilsio vieta prie mokyklos
Mokykla 2017 m.
Įkurta 1923 m. Mazūriškių kaime (1 km nuo Čekoniškių kaimo). Iš pradžių tai buvo pradinė mokykla, turėjusi tik keturias klases. Patalpos buvo mažos, visų klasių mokiniai mokėsi kartu. Mokykla buvo šildoma krosnimi. Mokykloje mokiniai mokėsi lenkų kalba. Po Antrojo pasaulinio karo mokykla persikėlė į kitą pastatą – dvarą.

1951 m. vietoj pradinės atsirado septynmetė mokykla, kurioje buvo mokoma lenkų kalba. Mokinių buvo daug, 25–30 kiekvienoje klasėje, nes atėjo mokiniai iš kitų kaimyninių mokyklų. Septynmetėje mokykloje mokslai nebuvo privalomi, mokėsi tik tie, kurie turėjo gabumų ir noro.

1961 m. Švietimo ministerijos įsakymu septynmetė Mazūriškių mokykla pervadinta į devynmetę Mazūriškių mokyklą, o 1965 m. gautas leidimas priestatui Čekoniškėse, todėl vyresnės klasės persikelia į Čekoniškes.

Kai 1965–1985 m. mokyklai vadovavo Jan Jastremski, jo dėka mokykla pradėjo augti, t. y. buvo bandoma įkurti vidurinę mokyklą (kasmet po 1 klasę: 1969 m. – 8 klasę, 1970 m. - 9 klasę, 1971 m. - 10 klasę, 1972 m. – 11 klasę). 1972 m. buvo išleista pirmoji vidurinės mokyklos abiturientų laida.

2018 m. prijungta prie Buivydiškių pagrindinės mokyklos kaip jos skyrius.

Direktoriai
-----------

* 1965–1985 m. - Jan Jastremski;
* 1985–1988 m. - Viktor Levon (Vilniaus rajono švietimo skyriaus darbuotojas, fizikas);
* 1988–1992 m. - Michal Siniavski;
* Dabar - Vaclovas Grinas.

Nuorodos
--------

1. ↑  Vilniaus r. Čekoniškių pagrindinė mokykla. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-04-26).
2. ↑  Buivydiškių pagrindinės mokyklos Čekoniškių pradinio ugdymo skyrius. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-04-26).

* Mokyklos tinklalapis
**„Alytaus tekstilė"** – buvusi didžiausia tekstilės įmonė Lietuvoje ir didžiausia įmonė Alytuje, Šiauriniame pramonės rajone. Įkurta 1969 m. bankrutavo 2007 metais.

Istorija
--------

Medvilnės kombinatas Alytuje buvo įkurtas 1969 m. Kombinate vyko visas medvilninių gaminių gamybos ciklas. Į įmonę atveždavo medvilnės pluoštą, čia jį verpdavo, ausdavo, margindavo, taurindavo ir siūdavo. Iš įmonės išvažiuodavo gatavi gaminiai. Daugiausia – patalynė. 1980 m. pradžioje Alytaus medvilnės kombinate dirbo apie 6 tūkst. darbuotojų.

1980 m. atidaryti anksčiau kombinatui priklausę kultūros rūmai – dabar Alytaus miesto savivaldybės kultūros ir komunikacijos centras. 1989 m. birželio 10 d. Lietuvos komunistų partijos 60-mečio medvilnės kombinato pavadinimas pakeistas į „Alytaus medvilnės kombinatas", tai buvo padaryta kolektyvo sprendimu. 1993 m. po reorganizacijos, Alytaus medvilnės kombinatas pervadintas į akcinę bendrovę „Alytaus tekstilė".

Dėl globalizacijos (išausti 1 toną medvilnės Alytuje kainavo 106, Kinijoje – 40 eurų) gamyba iš Alytaus buvo iškelta į trečiąsias šalis ir be darbo liko daugiau nei tūkstantis darbuotojų. Bendrovės pamatus galutinai pakirto 1998 m. įvykęs pardavimo sandoris su Singapūro „Tolaram Group". Po privatizavimo dalis darbuotojų išėjo patys, dalis buvo atleisti. 2001 m. panaikinti paskutiniai (iš 200 buvusių) bendrovės įsteigti kultūros darbuotojų etatai, nuo 2002 m. dėl finansinių priežasčių nustojo veikusi rūmų kavinė. 2007 m. paskelbus „Alytaus tekstilės" bankrotą, atleisti 1 tūkst. 89 darbuotojai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Alytaus tekstilei – bankrotas
2. ↑  Alytus: pramonės miestas be pramonės Archyvuota kopija 2016-06-24 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Alytus: pramonės miestas be pramonės Archyvuota kopija 2016-06-24 iš Wayback Machine projekto.
* Medvilnės kombinatas keitė pavadinimus, bankrutavo, tačiau verslas jo patalpose atsigauna Archyvuota kopija 2014-07-08 iš Wayback Machine projekto.
* Alytaus tekstilei – bankrotas
Koordinatės: 7°14′ š. pl. 134°18′ r. ilg.﻿ / ﻿7.233°š. pl. 134.300°r. ilg.﻿ / 7.233; 134.300

Čelbačebo salos
**Čelbačebo salos** (*Chelbacheb*) arba **Uolų salos** (angl. *Rock Islands*) – nedidelis salynas Mikronezijoje, Palau valstybėje, tarp Kororo ir Peleliu salų. Administraciškai priklauso Kororo valstijai. Čelbačebo salas sudaro 250–300 mažų klintinių salelių, kurių bendras plotas siekia 47 km². Dauguma šių salelių negyvenamos, tankiai apaugusios tropine augmenija, dalis jų turi vaizdingus balto smėlio paplūdimius. Salas supa koralų rifas, sudarantis žydraspalves lagūnas. Dalyje salų susidarę meromiktiniai ežerai, iš kurių didžiausias – Medūzų ežeras (Eil Malko s.).

Svarbiausios Čelbačebo salos yra Ngeruktabelis, Ulongas, Eil Malkas, Ngeteklou, Ongaelis, Bukrairongas ir kt.

Čelbačebo salos yra svarbiausias turistinis Palau objektas, ypač pamėgtas povandeninio nardymo entuziastų.

* Salyno karštovaizdisSalyno karštovaizdis
* Viena iš saleliųViena iš salelių
* Medūzų ežerasMedūzų ežeras

Šaltiniai
---------

1. ↑  Island direcrory. *Islands of Palau* Archyvuota kopija 2012-02-04 iš Wayback Machine projekto.

|  |  |
| --- | --- |
| UNESCO vėliava | UNESCO pasaulio paveldasObjekto nr. 1386  (anglų k.) • (prancūzų k.) |

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R Pasaulio paveldo objektai Mikronezijoje |
| --- |
|  |
| Mikronezijos Federacinių Valstijų vėliava Mikronezijos Federacinės Valstijos | 
Nan Madolis: rytų Mikronezijos ceremoninis centras (2016) |
|  |
| Palau vėliava Palau | 
Uolų salų pietinė lagūna (2012) |
|  |
| Maršalo Salų vėliava Maršalo salos | 
Bikinio atolo branduolinių bandymų vieta (2010) |

 |
*Kitos reikšmės – Švč. Mergelės Marijos bažnyčia.*
Koordinatės: 54°24′00″š. pl. 24°00′39″r. ilg.﻿ / ﻿54.3999°š. pl. 24.0107°r. ilg.﻿ / 54.3999; 24.0107

|  Alytaus Švč. Mergelės Marijos Krikščionių Pagalbos bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilkaviškio |
| **Dekanatas** | Alytaus |
| **Savivaldybė** | Alytaus miestas |
| **Gyvenvietė** | Alytus |
| **Adresas** | Jurgiškių g. 4 |
| **Pastatyta** | 2001 m. |

**Alytaus Švč. Mergelės Marijos Krikščionių Pagalbos bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Alytuje. Tai naujausia Alytaus bažnyčia. Pradėta statyti 1991 m. pastatyta 2001 m.

Istorija
--------

Apie naujos bažnyčios Alytuje statymą pradėta rūpintis 1988 m. Tada įkurtas Alytaus Vidzgirio religinės bendruomenės bažnytinis komitetas. Jos nariai tuo metu priklausė vienintelei Alytaus mieste Vilkaviškio vyskupijos šv. Angelų Sargų parapijai. Šios parapijos klebonas buvo kun. Pranas Račiūnas. 1989 m. spalio 30 d. Alytaus dekanu ir šv. Angelų Sargų parapijos klebonu paskiriamas kunigas salezietis Petras Dumbliauskas, kuris suteikė parapijai „Švč. M. Marijos Krikščionių Pagalbos" titulą ir rūpinosi parapijos namų statyba.

1991 m. spalį pradėti naujos bažnyčios statybos pirmieji darbai tiesiant komunikacijas, įrengiant kolektorių po Jurgiškių gatve, statant gelžbetoninius šulinius, tiesiant elektros kabelį. 1992 m. spalį įvyko bažnyčios kertinio akmens pašventinimas. 1993 m. gegužės 30 d. kunigas Leonas Jakimavičius paskirtas parapijos klebonu. Paskyrimo tikslas – kurti naujai įsteigtos parapijos bendruomenę ir statyti Dievo namus – bažnyčią. Paskyrimo metu jau buvo išrinktas naujai bažnyčiai statyti sklypas ir pradėta statyti parapijos namai – klebonija. Alytaus Marijos Krikščionių Pagalbos parapijoje pirmos mišios, pirmieji pakrikštyti kūdikiai ir pirmos sutuoktos poros buvo Alytaus Likiškėlių vidurinės mokyklos sporto salėje. 1995 m. birželį išbetonuotas pirmasis naujosios bažnyčios pamatų polius. Darbus vykdė AB „Alvista".

2001 m. rugpjūčio 26 d. naujai pastatytą bažnyčią, mišias aukojant 23 kunigams, pašventino ir konsekravo vyskupas Juozas Žemaitis.

Architektūra
------------

Bažnyčios eksterjero stilius būdingas skandinaviškoms bažnyčioms. Bažnyčios projekto autoriai – architektai Kęstutis Kisielius, Kęstutis Pempė, Gytis Ramunis.

Nuorodos
--------

* Parapijos puslapis Archyvuota kopija 2014-12-19 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 54°22′ š. pl. 24°4′ r. ilg.﻿ / ﻿54.367°š. pl. 24.067°r. ilg.﻿ / 54.367; 24.067

Dainų slėnio estrada (šalia Baltosios rožės tilto)
Vidzgirio miškas
**Alytaus miškas** – miškas į pietus nuo Alytaus, Nemuno kairiajame krante.

Geografija
----------

Alytaus miškas priklauso Alytaus miškų urėdijos Alytaus girininkijai. Miško vakarinė dalis vadinama Vidzgiriu, yra Vidzgirio draustinis. 94 % miško yra ekosistemų apsaugos ir rekreaciniai, 6 % – apsauginiai. Paviršius išraižytas Nemuno link ištįsusių stačiašlaičių griovų. Vidzgirio pakraščiu į Nemuną teka Kirmija. Šiaurinėje dalyje yra pakėlus vandens lygį iš pelkės susidaręs Dailidės ežeras. Plotas 940 ha, mišku apaugę 781 ha. Valstybinės reikšmės miškų plotas 938 ha.

Medynai
-------

Augavietės nederlingos normalaus drėgnumo, derlingos ir labai derlingos normalaus drėgnumo ir šlaitinės. Kultūrinės kilmės medynų 5 %, pušynų 31 %, ąžuolynų 25 %, eglynų 21 %, Beržynų 12 %, skroblynų 5 %, liepynų 3 %, juodalksnynų, drebulynų, baltalksnynų, maumedynų, uosynų 3 %. Jaunuolynai sudaro 6 %, pusamžiai medynai 29 %, pribręstantys 16 %, brandūs 49 %. Medynų vidutinis amžius 91 m. bonitetas 1,6, skalsumas 0,65, tūris 261 m /ha. Našiausių medynų tūris -500 m³/ha, maumedynų 700 m³/ha. Kasmet priauga 43 m³/ha.

Istorija
--------

Vidzgirio vakariniame pakraštyje, prie Kirmijos žiočių, yra Radžiūnų piliakalnis. Antrojo pasaulinio karo metais Alytaus miške nužudyta daugiau, kaip 100 000 karo belaisvių ir civilių gyventojų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Atvers įvažiavimą į Alytaus Dainų slėnį
2. ↑  Algirdas Brukas, Andrius Kuliešis. *Alytaus miškas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 348 psl.
| **Lui Antuanas de Sen Žiustaspranc. *Louis Antoine de Saint-Just*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1767 m. rugpjūčio 25 d.Paryžiuje |
| Mirė | 1794 m. liepos 28 d. (26 metai) |
|  |
| Veikla | Didžiosios Prancūzų revoliucijos veikėjas |
|  |
|  **Vikiteka** | Louis Antoine de Saint-Just |

**Lui Antuanas de Sen Žiustas** (pranc. *Louis Antoine de Saint-Just*; 1767 m. spalio 25 d. – 1794 m. liepos 28 d.) – Didžiosios Prancūzų revoliucijos veikėjas, pagrindinis karaliaus Liudviko XVI kaltintojas ir teroro ideologas.

Biografija
----------

Gimė Decize miestelyje, dabartinio Njevro departamento pietuose, tuomet Burgundijoje kavalerijos karininko šeimoje. Mokėsi Suasono kolegijoje, 1788 m. baigė Reimso universitetą. 1789 m. išleido Prancūzijos monarchiją ir aristokratiją, jų papročius kritikuojančią satyrinę poemą „Organt".

Prasidėjus Prancūzijoje revoliuciniams įvykiams, juose aktyviai nedalyvavo. Po pažinties su žurnalistu ir revoliucijos veikėju C. Desmoulins, grįžo į tėvų namus jau palaikydamas revoliucines idėjas. 1790 m. pažymint pirmąsias revoliucijos metines susipažino su M. Robespjeru. Netrukus tapo nacionalinės gvardijos būrio vadu, įsitraukė į politinę veiklą. 1792 m. tapo jauniausiu Konvento deputatu, išrinktu nuo Enos departamento. Buvo vienas aktyviausių montanjarų, labai geras oratorius. 1792 m. lapkričio 13 d. Konvente pasakė kalbą, kuri jį išgarsino. Kalboje Sen Žiustas apkaltino Liudviką XVI, įvardijo jį prancūzų priešu, su kuriuo būtina kuo skubiau susidoroti. 1793 m. sausio 15 d. balsavo už mirties bausmę karaliui Liudvikui XVI. Prisidėjo prie 1793 m. Prancūzijos Konstitucijos rengimo. Prieš pat išvejant žirondistus iš Konvento, 1793 m. gegužę, tapo Visuomenės gelbėjimo komiteto nariu. Tapo artimu M. Robespjero bendražygiu. Nuo 1794 m. vasario 19 d. iki gegužės 5 d. buvo Konvento pirmininku. Remiantis jo pasiūlymu, Konventas priėmė Ventôse dekretą, kuriuo revoliucijos priešų žemės turėjo būti konfiskuojamos ir perduodamos revoliucijos rėmėjams. Dekretas buvo įgyvendintas tik keletą mėnesių. Rėmė Jakobinų vykdytą teroro politiką ir susidorojimą su Dž. Dantono rėmėjais. Pasisakė už baudimą mirties bausme visų, kurie entuziastingai nerėmė revoliucijos. 1794 m. birželį prisidėjo prie Prancūzijos kariuomenės pergalių Belgijoje. 1794 m. liepą, nuvertus M. Robespjerą, buvo suimtas ir giljotinuotas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *de Saint-Just Louis Anoine (Lui Antuanas de Sen Žiustas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XX (Rėv-Sal). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011. 635 psl.
Koordinatės: 23°06′42″ p. pl. 134°54′01″ v. ilg.﻿ / ﻿23.11167°š. pl. 134.90028°r. ilg.﻿ / 23.11167; 134.90028

Lagūna tarp Aukenos ir Mangarevos
Mangarevos rifo žemėlapis
**Aukena** (pranc. *Aukena, Ao-Kena*) – sala Ramiajame vandenyne, Prancūzijos Polinezijos rytuose, Gambjė salyne, 5 km į pietryčius nuo Mangarevos. Plotas – 1,3 km².

Aukena yra nedideliame salyne, apsuptame koralų rifo ir lagūnos. Sala vulkaninė, 2,5 km ilgio ir 0,5 km pločio. Aukštis siekia 198 m.

2017 m. Aukenoje gyveno 25 žmonės (daugiausia – mangarevai). Yra Šv. Rapolo katalikų bažnyčia (1839 m.), XIX a. katalikų misijos, apžvalgos bokšto griuvėsiai.

* Šv. Rapolo bažnyčiaŠv. Rapolo bažnyčia
* Misijos griuvėsiaiMisijos griuvėsiai
* Apžvalgos bokštasApžvalgos bokštas
* Aukena XIX a. atlaseAukena XIX a. atlase

Šaltiniai
---------

1. ↑  Recensement de 2017 – Répartition de la population de la Polynésie française par îles, *Institut de la statistique de la Polynésie française* (ISPF)


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Aukena** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Fort Makmaris*Fort McMurray* |
| --- |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

Fort MakmarisFort Makmaris

56°43′0″ š. pl. 111°22′0″ v. ilg.﻿ / ﻿56.71667°š. pl. 111.36667°r. ilg.﻿ / 56.71667; 111.36667﻿ (Fort Makmaris)Koordinatės: 56°43′0″ š. pl. 111°22′0″ v. ilg.﻿ / ﻿56.71667°š. pl. 111.36667°r. ilg.﻿ / 56.71667; 111.36667﻿ (Fort Makmaris) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-7)------ vasaros: (UTC-6) |
|  |
| **Valstybė** | Kanados vėliava Kanada |
| **Provincija** | Alberta Alberta |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1870 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2011) | 61 374  |
| **Plotas** | 59,8 km² |
| **Tankumas** (2011) | 1 026 žm./km² |
| **Altitudė** | 260 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Fort Makmaris |

**Fort Makmaris** (angl. *Fort McMurray*) – miestas vidurio Kanadoje, šiaurės rytų Albertoje, 435 km nuo Edmontono, prie Atabaskos ir Skaidriavandenės (Klirvoterio) upių santakos. Miestą supa dideli miškų masyvai (auga daugiausia baltosios eglės, smulkiadantės, balzaminės tuopos, popieržieviai beržai). Svarbus naftos gavybos centras (aplinkiniuose Atabaskos naftinguosiuose smėlynuose išgaunama nafta, gamtinės dujos). Taip pat kertami miškai, verčiamasi turizmu. Yra oro uostas, plentas į Edmontoną.

Nors Fort Makmaris įsikūręs itin atokiai, čia būstas itin brangus, į miestą keliasi gyventojai iš visos Kanados, ypač Niufaundlando.

Istorija
--------

Iki XVIII a. šiame krašte vyravo kri indėnai. XIX a. pradėti steigti europiečių prekybiniai taškai prie Atabaskos upės. 1870 m. kaip toks prekybinis taškas įkurtas ir Fort Makmaris. 1915 m. gyvenvietę pasiekė geležinkelis, o ~1930 m. pradėta naftos gavyba. 1947 m. suteiktos miesto teisės. 1967 m. atidaryta nauja naftos bendrovė, miestas ėmė sparčiai vystytis.

2016 m. gegužę miesto apylinkėse siautėjo gaisrai, evakuota ~80 tūkst. gyventojų.

Šaltiniai
---------

1. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

FAST jūrų pėstininkai saugo Basros naftos terminalą.
**FAST** (*Fleet Antiterrorism Security Team* 'Laivyno priešteroristinio saugumo grupė') – specialiosios paskirties JAV Jūrų pėstininkų korpuso Saugumo pajėgų pulko (angl. *Security Force Regiment*) dalinys, kurio kariai gali būti greitai permetami į bet kurioje pasaulio vietoje esančius JAV priklausančius objektus saugumui pagerinti. FAST dalinys įkurtas 1987 m. dabar jame yra apie 500 jūrų pėstininkų. 

FAST jūrų pėstininkai permetami Jūrų pėstininkų korpuso vado (angl. *Commandant of the Marine Corps*) ar Laivyno operacijų vado (angl. *Chief of Naval Operations*) nuožiūra, kai reguliarūs saugumą užtikrinantys jūsų pėstininkai krizinėje situacijoje negali palaikyti reikiamo saugumo.

FAST kuopos veikia kaip ribotos trukmės ekspedicinės saugumo pajėgos, skirtos ginti gyvybiškai svarbius laivyno ir valstybės objektus. FAST priešakiniai būriai bazuojasi Žemės rutulio vietose, kur yra JAV laivyno vadavietės. O JAV teritorijoje nuolat budi didesnės pajėgos, kurios gali būti permestos į reikiamą pasaulio vietą. 
  
FAST komandos buvo panaudotos 1989 m. gruodžio įsiveržime į Panamą, po 1998 m. rugpjūčio mėn. įvykusių JAV ambasadų sprogdinimų Kenijoje ir Tanzanijoje, 2000 m. spalį, kai Jemene buvo sprogdintas JAV eskadrinis minininkas USS „Cole" (DDG-67), 

Visos FAST kuopos aprūpintos naujaisiais ginklais.
Australijos pusdykumės
Vidutinių platumų pusdykumė Maroke
**Pusdykumė** – aridinio klimato kraštų landšaftas, kuris turi gana retą augaliją. Vidutinių platumų juostose pusdykumės yra tarp stepių ir dykumų, tropinėse – tarp savanų ir dykumų.

Pusdykumės susidaro sauso žemyninio klimato kraštuose, kur kritulių iškrinta mažiau, nei gali išgaruoti. Pagal substratą skirstomos į uolingąsias, smėlingąsias, žvirgždingąsias ir liosingąsias. Būdingas stiprus dūlėjimas ir denudacija. Dūlėjimo produktai (druskos ir kt.) ne išplaunami, o kaupiasi dirvoje. Dirvožemiai – šviesiai kaštoniniai, rudžemiai, pilkžemiai, dažnai įdruskėję; humuso juose nėra daug (2–4 %).

Apaugę 30–40 % pusdykumių paviršiaus ploto. Daugiausiai auga žolės, puskrūmiai, krūmai, medžių pasitaiko retai. Augalai prisitaiko tiek prie sausros, tiek prie šalčio. Dauguma jų 2–3 mėnesius vegetuoja, yra plaukuoti, dygliuoti, apsitraukę vaškinėmis apnašomis, kai kurie (sukulentai) turi storus, mėsingus stiebus arba lapus. Vieni pusdykumių augalai vandens garina mažai, kiti kaupia druskas. Gausu efemerų, pagalvėlinių formų. Augmenija įvairiose vietose labai skirtinga, ji priklauso nuo mikroreljefo, dirvožemio sudėties ir drėgmės kiekio. Pavyzdžiui, druskinguose, sausuose dirvožemiuose dominuoja burnotinių šeimos augalai (kochija, druskė, balandūnė), drėgnesniuose – kiečiai, ašuotės, miglės, kai kurios eraičino rūšys, auga kai kurios tuopos, šilkmedžio, akacijos rūšys.

Iš gyvūnų paplitę graužikai (starai, šokliai, žiurkėnai), plėšrūnai (korsakas), daug roplių (vėžliai). Dažniausiai gyvūnai aktyvūs naktį, smulkieji nuolat gyvena podirvyje, kiti turi itin ilgas kojas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Pusdykumė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIX (Pre-Reu). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011
2. ↑  *Pusdykumė*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, IX t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1982. T.IX: Pintuvės-Samneris
**Garanganzė**, dar vadinama pagal etnonimą **Jekių karalystė** arba pagal vienintelį valdovą **Msirio karalystė** – trampalaikė Užsachario Afrikos gentinė konfederacija, kuri gyvavo 1856-1891 m. istoriniame Kazembės regione: dabartinės KDR Katangos provincijos pietuose ir Zambijos Luapulos bei Vario Juostos provincijose.

Istorija
--------

Msirio sostinė Bunkėja. Ant kuolų pamautos priešų galvos
Iki Garanganzės įsikūrimo teritorijose viešpatavo stipri Kazembės imperija, kurioje hegemoniją turėjo Mvata Kazembė, valdęs teritoriją iš Luapulos slėnio. Pasinaudodamas imperijos vidaus nesutarimais ir išorine grėsme iš kaimyninės Lundos, gabus njamvezių vergų pirklys Msiris įgijo įtaką šiaurinėse imperijos teritorijose. Padėjęs sangams apsiginti nuo Lundos, jis tapo sosto paveldėtoju, paskelbė nepriklausomybę nuo Kazembės ir įsitvirtino sangų mieste Bunkėjoje.

Msiriui pavyko įgyti hegemoniją bveik visame Kazembės regione: seniau Kazembei mokėję duoklę vasalai dabar ją ėmė mokėti Msiriui. 1872 m. nužudžius Mvata Kazembe VIII, Kazembės valdovai, nors ir išsaugojo dinastiją, buvo visiškai priklausomi nuo Msirio. Be to, Msiris nukariavo pietines Lubos imperijos teritorijas.

Msirio karalystė paėmė kontrolę Pietinės Afrikos prekyboje, įtvirtindamas prekybos kelius tiek su rytine parante (Zanzibaru), tiek su vakarine (Portugalų Vakarų Afrika). Karalystė kontroliavo pagrindinius Afrikos vario telkinius, bet taip pat eksportavo dramblio kaulą, vergus, paraką. Karalystėje pagrindinė valdžia priklausė njamvezių pirklių (dar vadinamų jekių) etninei grupei, kuri sudarė tik labai mažą gyventojų procentą.

Karalystėje lankėsi europiečiai. Vienas pirmųjų buvo vokiečių mokslininkas Paul Reichard, 1884 m. siekęs atrasti kelią per Pietinę Afriką. Vėliau čia lankėsi misionieriai, kurių kai kurie apsigyveno šalyje, tačiau negalėjo skelbti savo tikėjimo. 1890 m. Sesilis Rodas, siekdamas išplėsti savo įtaką Afrikoje, nesėkmingai pasiuntė pasiuntinį, siekdamas prisijungti Msirio imperiją, tačiau pastarasis buvo išvytas. 1891 m. Belgijos karaliaus pasiuntinys Paul Le Marinel pasiekė Msirio sostinę ir bandė įtikinti jį pripažinti Belgijos valdžią, tačiau nesėkmingai.

Galiausiai 1891 m. su tuo pačiu tikslu iš Zanzibaro išsiųstas belgų pasiuntinys William Grant Stairs, kuris kartu vedėsi nemažą kariuomenę. Msiriui atsisakius pripažinti belgų valdžią ir pabėgus iš sostinės, Stairs kareiviai jį pavijo ir nušovė, kaip ir jo sūnų. Msirio galva buvo nukirsta ir pamauta ant kuolo.

Tais pačiais metais buvusi karalystės teritorija buvo padalinta tarp Belgijos ir Britų imperijos, pirmajai pasiimant didžiąją dalį. Msirio įpėdiniu paskelbtas jo sūnus Mukanda-Bantu, kuriam palikta valdyti tik teritorija Bunkėjoje. Čia iki mūsų dienų tęsiasi iš Msirio kildinama tradicinė valdovų linija Mvami Mvenda.

Nuorodos
--------

* Afrikos savanų valstybės
* Bajekiai
| Palmyra |
| --- |
|  |
|  |
| 

PalmyraPalmyra

 |
| Koordinatės | 34°33′36″ š. pl. 38°16′02″ r. ilg.﻿ / ﻿34.56000°š. pl. 38.26722°r. ilg.﻿ / 34.56000; 38.26722Koordinatės: 34°33′36″ š. pl. 38°16′02″ r. ilg.﻿ / ﻿34.56000°š. pl. 38.26722°r. ilg.﻿ / 34.56000; 38.26722 |
| Vieta | Sirija (Homso gubernija) |
| Regionas | Senovės Sirija |
| Istorija |
| Pastatytas | II tūkst. pr. m. e. |
| Sugriautas | 273 m. |
| Tauta | aramėjai |
| Informacija |
| Vikiteka |  **Vikiteka**Vikiteka |
| UNESCO vėliava **UNESCO** | (angl.) (pranc.): 23 |

**Palmyra** arba **Tadmoras** (arab. تدمر) − buvęs miestas (dabar Palmyros oazė) Sirijoje, Sirijos dykumoje; 215 km į šiaurės rytus nuo Damasko.

Palmyra tiriama nuo XVIII a. pabaigos. Atkasta dalis antikinio miesto, turėjusio stačiakampį gatvių tinklą, griuvėsių: centrinės gatvės fragmentų su didžiulėmis korintinėmis kolonadomis, arkos su didžiąja kolonada, Baalio šventyklos, agoros, teatro, miesto gynybinių sienų su vartais. Už miesto sienų buvusiame nekropolyje rasta bokštinių (su gausiomis įkapėmis, mirusiųjų skulptūrų portretais), požeminių kapų, mauzoliejų, daug antkapinių reljefų. Palmyros šiaurės vakarinėje dalyje yra Diokletiano stovykla su Vėliavų šventykla.

1980 m. Palmyra įtraukta į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.

Istorija
--------

Palmyra pirmą kartą minima II tūkstantmečio pr. m. e. pirmoje pusėje. Ji buvo svarbus karavanų prekybos ir amatų centras. 

II tūkstantmečio pr. m. e. pabaigoje Palmyrą sugriovė Asirija, o X a. pr. m. e. ją atstatė Izraelio karalius Saliamonas.

Nuo 64 m. pr. m. e. Palmyra buvo romėnų Sirijos provincijos miestas ir turėjo autonomiją. Labiausiai Palmyra klestėjo I–III amžiuje.

Palmyros karalienė Zenobija (*Zenobia Septimia*) organizavo prieš romėnus sukilimą ir užėmė Vakarų Aziją, Egiptą, bet 272 m. pralaimėjo imperatoriui Aurelianui. 273 m. romėnai Palmyrą užėmė ir sugriovė.

Palmyros panorama

Nuorodos
--------

* Palmyra (anglų k.)

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R Pasaulio paveldo objektai Sirijoje |
| --- |
|  |
| 
Senovinis Damasko miestas (1979) · Senovinis Bosros miestas (1980) · Palmyros vietovė (1980) · Senovinis Alepo miestas (1986) · Krak de Ševaljė ir Saladino citadelė (2006) · Senoviniai šiaurės Sirijos kaimai (2011) | Sirijos vėliavaSirijos vėliava |

 |
**Palmyra Briedienė-Navickaitė** (g. 1950 m. vasario 27 d. Griciūnų k. Kupiškio r.) – muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija
----------

1967 m. baigė Kupiškio vidurinę mokyklą, 1969–1973 m. choro dirigavimo mokėsi Panevėžio J. Švedo pedagoginėje muzikos mokykloje (dėst. M. Sasnauskienė). 1973–1978 m. choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (vyr. dėst. R. Misiukevičiaus klasė).

Nuo 1973 m. Biržų vaikų muzikos mokyklos mokytoja, chorų ir vokalinių ansamblių vadovė. Jaunių chorą parengė 1975 m. respublikinei dainų šventei, 1993 m. Lietuvos jaunimo mažajai dainų šventei, 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje bei 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei – chorų konkurse pelnė laureato vardą. Vokaliniai ansambliai – daug kartų „Dainų dainelės" respublikinių konkursų laureatai ir diplomantai.

Be pedagoginio darbo, P. Briedienė vadovauja Biržų įvairių įstaigų moterų ir vyrų vokaliniams ansambliams, kurie „Sidabrinių balsų" konkursuose pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų. Dirigavo Biržų, Kupiškio, Pasvalio ir Panevėžio rajonų dainų šventėse. Turi vyresniosios muzikos mokytojos kvalifikacijos kategoriją.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| Barima-Vainisangl. *Barima-Waini* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Gajanos vėliava Gajana |
| **Administracinis centras** | Mabaruma |
| **Tarybų skaičius** | 2 |
|  |
| **Gyventojų** (2012) | 27 643 |
| **Plotas** | 20 339 km² |
| **Tankumas** (2012) | 1,36 žm./km² |

**Barima-Vainis** (angl. *Barima-Waini*) – vienas iš 10-ies Gajanos regionų. Yra šalies šiaurės vakaruose, ribojasi su Atlanto vandenynu, Venesuela. Įeina į Guajana Esekiba regioną, į kurį pretenduoja Venesuela. Administracinis centras – Mabaruma.

Iki 1980 m. teritorija vadinosi Šiaurės Vakarų apskritimi. Dabar vadinima pagal pagrindines regiono upes – Barimą ir Vainį.

Auginami kavamedžiai, manijokas, duonmedžiai, pupelės, kukurūzai, vaisiai. Išgaunamas auksas, deimantai. Seniau vyktyta mangano metalurgija.

Svarbiausios gyvenvietės: Mabaruma, Santa Rosa, Port Kaituma, Metjūz Ridžas, Moravana, Tovakaima, Koriabas, Hosororas, Arakaka ir Moruka.

Kaimyninės tarybos
------------------

* I-1 Barima
* I-2 Vainis

Šaltiniai
---------

1. ↑  GUYANA, *citypopulation.de*


|  |  |
| --- | --- |
| **Gajanos regionai** |  |
| Barima-Vainis | Pomerūnas-Supenamas | Esekvibo salos-Vakarų Demerara | Demerara-Mahaika | Mahaika-Berbisas | Rytų Berbisas-Koranteinas | Kujunis-Mazarunis | Potaras-Siparunis | Aukštutinis Takutu-Aukštutinis Esekvibas | Aukštutinė Demerara-Berbisas |
| **Louis-Michel Lepeletierpranc. *Louis-Michel Lepeletier*** |
| --- |
|  |
| Louis-Michel Lepeletier |
| Gimė | 1760 m. balandžio 29 d.Paryžius |
| Mirė | 1793 m. sausio 20 d. (32 metai)Paryžius |
| Palaidotas (-a) | Panteonas (Paryžius) |
|  |
| Veikla | Prancūzijos politikas, teisininkas |
| Partija | Jakobinai |
|  |
|  **Vikiteka** | Louis-Michel Lepeletier |

**Lui Mišelis Lepeletjė de Sen Faržo** (pranc. *Louis-Michel Lepeletier de Saint-Fargeau*, 1760 m. balandžio 29 d. Paryžius – 1793 m. sausio 20 d. ten pat) – Prancūzijos politikas, teisininkas, pedagogas.

Biografija
----------

1789 m. išrinktas bajorų deputatu į Generalinius luomus. Prancūzijos revoliucijos įvykių veikiamas prisijungė prie Trečiojo luomo deputatų. 1790 m. išrinktas Steigiamojo susirinkimo pirmininku balsavo už aristokratų titulų panaikinimą.

Nuo 1792 m. Konvento narys. 1793 m. balsavo už mirties bausmę Liudvikui XVI. Bausmės išvakarėse rojalistų nužudytas.

Veikla
------

Lepeteljė nužudymas
Sudarė Nacionalinį švietimo planą, numatantį įvesti visuotinį nemokamą mokslą 5–12 m. berniukams ir 5–11 m. mergaitėms, įkurti valstybės išlaikomus nacionalinius ugdymo namus su internatais. Plane buvo pabrėžiamas pasaulietinis mokymo turinys, fizinio darbo reikšmė. Planą Prancūzijos revoliucijos veikėjas Maksimiljanas Robespjeras 1793 m. liepos 13 d. pateikė tvirtinti Konventui, bet šis jo nepriėmė. Lepeletjė švietimo reformos projektas turėjo įtakos demokratinės pedagoginės minties raidai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lui Mišelis Lepeletjė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 21 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Garbės ordino (Rusija) ženklas
Garbės ordino (Rusija) juostelė
**Garbės ordinas** (rus. *орден Почёта*) – Rusijos Federacijos valstybinis apdovanojimas, įsteigtas 1994 m. kovo 2 d.

Ordino statutas
---------------

Garbės ordinu piliečiai apdovanojami už aukštus pasiekimus valstybės valdymo, gamybos, mokslinių tyrimų, socialinėje ir kultūrinėje, visuomeninės veiklos ir labdaros srityse, kurie leido žymiai pagerinti žmonių gyvenimo sąlygas, už nuopelnus ruošiant aukštai kvalifikuotus kadrus, augančios kartos auklėjimą, teisingumo ir viešosios tvarkos palaikymą.

Garbės ordino ženklas nešiojamas kairėje krūtinės pusėje. Turint kitų apdovanojimų, jis nešiojamas po ordino „Už karinius nuopelnus".

Vyresnis ordinas yra ordinas „Už jūrinius nuopelnus", jaunesnis – Draugystės ordinas.

Ordino aprašas
--------------

Ordino ženklas gaminamas iš mėlynai emaliuoto sidabro. Jis yra aštuonkampio kryžiaus formos, jo centre – apvalus baltu emaliu padengtas medalionas, kuriame yra reljefinis Rusijos Federacijos herbo atvaizdas, aprėmintas lauro vainiku.
  
Ordino ženklo skersmuo – 42 mm. Antrojoje ženklo pusėje – ordino ženklo numeris.

Ordino ženklas ausele ir grandele pakabintas ant penkiakampės plokštelės, aptrauktos Garbės ordino juosta. Garbės ordino juosta yra 24 mm šilkinio muaro juosta, mėlyna, su siaura (2,5 mm pločio) balta juostele prie dešinio (žiūrovo požiūriu) krašto (atitraukta per 5 mm).
Romos kurija
**Lotynų bažnyčia** – Romos Katalikų Bažnyčios (Katalikų Bažnyčios) dalis. Ji apibūdinama kaip savarankiška dalinė bažnyčia (lot. *ecclesia particularis*). Daline bažnyčia, tai yra vyskupija (ar eparchija) laikoma krikščionių bendruomenė, tikėjimu ir sakramentais suvienyta su konsekruotu apaštalų įpėdiniu – savo vyskupu. Yra įvairios kitos katalikiškos dalinės bažnyčios, pvz. Ukrainos graikų apeigų katalikų bažnyčia, Sirų–Malabaro bažnyčia. Viena nuo kitos jos skiriasi savo liturgija (ceremonijos, drabužiai, giesmės, kalba), atsidavimo tikėjimui tradicijomis, teologija, kanonų teise, dvasininkais, tačiau visos jos išpažįsta tą patį katalikų tikėjimą ir vienybę su Romos vyskupu, popiežiumi.

Vakarų ir Rytų katalikų bažnyčios
---------------------------------

Lotynų bažnyčia iš jų yra didžiausia, pagal tikinčiųjų skaičių didesnė už visas kitas kartu sudėjus. Jos ištakos – Vakarų Europoje ir Šiaurės Afrikoje, t. y. teritorijoje, kurioje kadaise išsilavinę žmonės suprato lotynų kalbą ir ją vartojo. Dar ši bažnyčia pavadinama Vakarų bažnyčia. Visos kitos autonominės dalinės bažnyčios, kurių iš viso yra 23, kūrėsi toliau į rytus, todėl žinomos bendru pavadinimu – Rytų katalikų bažnyčios. Kadangi dabar žmonės lengvai keliauja ir įsikuria įvairiose šalyse, tai ir šios bažnyčios iš Rytų yra pasklidę po pasaulį. Visuotinę Katalikų bažnyčią sudaro lotynų apeigų bažnyčios ir Rytų katalikų bažnyčios, išpažįstančios rytų liturgines apeigas. Praktikoje tai pasireiškia taip, kad tos bažnyčios, bendradarbiaudamos su popiežiumi ir visiškai priimdamos katalikiškąją doktriną, turi savąją hierarchinę struktūrą ir savą kanoninę teisę.

Plačiausiai paplitusios lotynų bažnyčioje apeigų formos: Romos, Ambraziejaus (Milano), mosarabų (ispanų), Bragos (portugalų), kartuzianų, karmelitų, dominikonų (vienuolių ordinų) ir kt. Rytų katalikų bažnyčiose praktikuojamos Aleksandrijos, Antiochijos (arba Vakarų Sirijos), Armėnijos, Bizantijos ir chaldėjų (arba Rytų Sirijos) apeigos.

Lotynų bažnyčios kunigams privalomas celibatas, tuo tarpu Rytų bažnyčiose kunigu gali būti įšventintas vedęs vyras. Lotynų bažnyčios vyskupus tvirtina popiežius Romos kurijos teikimu, o Rytų bažnyčiose sinodai išsirenka vyskupus savo teritorijoje, o popiežius tik formaliai patvirtina atsiųsdamas pritarimo laišką. Popiežius gali ir vetuoti tokius sprendimus, bet taip nutinka labai retai. Mažesnių Rytų bažnyčių vyskupai patvirtinami popiežiaus kaip ir lotynų bažnyčiose, tik Romos kurijos Rytų bažnyčių kongregacijos siūlymu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kiekviena dalinė Bažnyčia yra katalikiška
2. ↑  Katalikybė, Struktūra

Nuorodos
--------

* Kardinolas Sandri. Katalikų Bažnyčia nesutampa su lotynų apeigų Bažnyčia
| Palma Sorjanas*Palma Soriano* |
| --- |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

Palma SorjanasPalma Sorjanas

20°12′0″ š. pl. 75°59′0″ v. ilg.﻿ / ﻿20.20000°š. pl. 75.98333°r. ilg.﻿ / 20.20000; 75.98333﻿ (Palma Sorjanas)Koordinatės: 20°12′0″ š. pl. 75°59′0″ v. ilg.﻿ / ﻿20.20000°š. pl. 75.98333°r. ilg.﻿ / 20.20000; 75.98333﻿ (Palma Sorjanas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5)------ vasaros: (UTC-4) |
|  |
| **Valstybė** | Kubos vėliava Kuba |
| **Provincija** | Kubos Santjago provincija |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1775 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2005) | 124 585  |
| **Altitudė** | 150 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Palma Sorjanas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Pálma Sorjãnas |

**Palma Sorjanas** (isp. *Palma Soriano*) – miestas pietryčių Kuboje, Kubos Santjago provincijoje, į šiaurės rytus nuo Kubos Santjago, abipus Kauto upės aukštupio. Pro miestą eina Kubos Santjago–Bajamo geležinkelis ir Centrinis Kubos plentas. Vystoma maisto (cukraus, kavos, gaiviųjų gėrimų), baldų, statybinių medžiagų pramonė. Palma Sorjano apylinkėse auginamos cukranendrės, kava, kakava, vaismedžiai. Mieste veikia istorijos muziejus, Švč. Rožinio Dievo Motinos bažnyčia, teatras, yra Chosė Marti parkas (anksčiau čia buvo jo kapas).

Istorija
--------

Gyvenvietė pradėjo kurtis 1775 m. Pavadinta žemvaldžio Santjago Soriano garbei. Miestu Palma Sorjanas tapo 1825 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Palma Soriano*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVII (On-Peri). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2010