recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  Karakalpakai |
| --- |
|  |
| Gyventojų skaičius | 550 000 |
| Populiacija šalyse |  Uzbekija, Turkmėnija, Kazachstanas |
| Kalba (-os) | karakalpakų |
| Religijos | musulmonai sunitai |
| Giminingos etninės grupės | kazachai, nogajai, totoriai ir kitos tiurkų kipčiakų grupės tautos |

**Karakalpakai** (karakalpak. *Qaraqalpaq*) – Uzbekijoje prie Aralo jūros gyvenanti tiurkų tauta. Jie turi savo autonomiją, Karakalpakiją. Kalba tiurkų šeimai priklausančia karakalpakų kalba. Tikintieji – daugiausia musulmonai sunitai.

Tradiciškai verčiasi pusiau klajokline gyvulininkyste (galvijų auginimu), drėkinamąja žemdirbyste, žvejyba. Amatai: medžio drožyba, kilimų audimas, siuvinėjimas, juvelyrinių dirbinių gamyba, odos apdirbimas. Tradicinis būstas – jurta.

Karakalpakai turi gausų folklorą – dainų, pasakų, legendų, žodinių ir rašytinių epų (žymiausi – „Keturiasdešimt merginų", „Alpamyšas", „Koblan"). Išlaikę tradicinės aprangos elementus, muzikos instrumentus.

Karakalpakų protėviai buvo masagetų ir sakų gentys, VII-II a. pr. m. e. gyvenusios į pietus nuo Aralo jūros. VI-VIII a. jos buvo smarkiai paveiktos tiurkų genčių. Karakalpakų tauta pradėjo formuotis VIII-X a. kuomet dalis pečenegų ir ogūzų susiliejo su kipčiakais, atsikėlusiais nuo Irtyšiaus, perėmė jų kalbą. XIV–XV a. pab. etnogenezei įtaką padarė nogajai. Karakalpakai rašytiniuose šaltiniuose minimi nuo XVI a. pab.

Nuorodos
--------

* www.karakalpak.com **(**angl.**)**
* Karakalpak Turks and Karakalpakistan of Today Archyvuota kopija 2005-11-16 iš Wayback Machine projekto. **(**angl.**)**

1. ↑  *Karakalpakai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Serija*Seria* |
| --- |
| 

SerijaSerija

4°36′0″ š. pl. 114°20′0″ r. ilg.﻿ / ﻿4.60000°š. pl. 114.33333°r. ilg.﻿ / 4.60000; 114.33333﻿ (Serija (Brunėjus))Koordinatės: 4°36′0″ š. pl. 114°20′0″ r. ilg.﻿ / ﻿4.60000°š. pl. 114.33333°r. ilg.﻿ / 4.60000; 114.33333﻿ (Serija (Brunėjus)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+8) |
|  |
| **Valstybė** | Brunėjaus vėliava Brunėjus |
| **Regionas (daerah)** | Belaitas |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 21 082  |

**Serija** (malaj. *Seria*) – miestas Brunėjuje, Belaito rajone, Pietų Kinijos jūros pakrantėje, 16 km į vakarus nuo Kvala Belaito, prie Serijos upės žiočių. Praeina Muaros–Kvala Belaito kelias. Yra aerodromas, naudojamas naftos bendrovės „Brunei Shell" reikmėms, nebeveikiantis geležinkelis į Badasą. Serija yra Brunėjaus naftos pramonės centras. Piečiau esančiose džiunglėse vykdoma naftos ir gamtinių dujų gavyba. Mieste yra naftos saugyklos, „Brunei Shell" būstinė. Veikia saulės elektrinė. Yra mečetė, ligoninė, stovi paminklas pirmajam milijardui barelių naftos.

Istorija
--------

Gyvenvietė pradėjo kurtis 1929 m. atradus naftos. Pradžioje vadinta *Padang Berawa*. Oficialiai įkurta 1936 m.
**Hidraulinis uolienų ardymas** (kitaip *hidraulinis skaldymas*, *hidraulinis plėšymas*) – gelmių išteklių tyrimo ir naudojimo būdas, kai gręžinyje, dirbtinai sukėlus didelį slėgį, uolienų storymėje atveriami plyšiai ir į juos įspaudžiamas vandens, smėlio ar dirbtinių kietų dalelių ir cheminių medžiagų mišinys, siekiant padidinti uolienų storymės laidumą ir produktyvumą[1].

Hidraulinio ardymo naudojimas
-----------------------------

Hidraulinis ardymas padidina uolienų laidumą ir tuo pačiu gręžinio produktyvumą. Iš natūraliai laidžių uolienų (tradicinių telkinių) naftą ar dujas galima išgauti ir be hidraulinio ardymo, bet čia šis metodas taikomas skatinti angliavandenilių pritekėjimą, padidinti sluoksnio produktyvumą. Išsklaidytieji angliavandeniliai yra nelaidžiose uolienose, tad jų žvalgybai ir gavybai būtinas hidraulinio ardymo metodas. Tie plyšiai gali būti atverti tik tiksliai parinktame uolienų sluoksnio intervale. Aukštas pumpuojamo mišinio slėgis per į gręžinį įleistus specialius vamzdžius veikia parinktą uolienų storymę, ir uolienų sluoksnis supleišėja. Uolienoms suardyti naudojamas vanduo maišomas su smėliu, kad smėlis neleistų plyšiams susiglausti. Iš cheminių medžiagų pagrindinė yra gelis – vandens tirštikis – primenantis kisielių, jame smėlis plūduriuoja, nesėda į dugną. Kitos cheminės medžiagos skirtos pagerinti gelio slydimą, padidinti klampumą, stabdyti molio mineralų brinkimą, reguliuoti gėlinės medžiagos gyvavimo trukmę. Pumpuojamas į sluoksnį skystis turi būti tirštas tiek laiko, per kurį padaromas plyšys ir į jį įpumpuojamas smėlis. Vėliau jis šias savybes turi prarasti, nes kitaip nuimant slėgį sluoksnyje, smėlis sugrįš kartu su grįžtamuoju skysčiu[1].

Skalūnų dujų pramonė
--------------------

Būdas išlaisvinti dujinius angliavandenilius iš skalūninės uolienos atrastas XIX a. pabaigoje, hidraulinio ardymo technika buvo sukurta 1947 metais. Sukūrus hidraulinio ardymo technologiją (angl. *fracturing*, *fracking*), JAV 2002–2003 metais prasidėjo komercinė dujų gavyba, išaugusi iki skalūnų dujų revoliucijos JAV. 

Europos Parlamentas nusprendė, jog hidraulinio ardymo uždraudimas nėra ES kompetencija ir valstybės narės šį klausimą sprendžia savarankiškai[2]. Šiuo metu penkios valstybės narės yra paskelbusios moratoriumą arba draudimą hidrauliniam ardymui: Prancūzija, Nyderlandai, Liuksemburgas, Čekija ir Bulgarija. Rumunija, savo ruožtu, sustabdė anksčiau paskelbtą moratoriumą[3].

Šaltiniai
---------

1. 1 2
2. ↑
3. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Hidrografija** (Senovės graikų kalba ὕδωρ *hydor*, „vanduo" ir γράφω *graphō*, „rašyti") – hidrologijos mokslo šaka, tirianti įvairių vandens telkinių (ežerų, upių, vandenynų, jūrų ir kt.) fizines savybes. Taip pat hidrografija bando numatyti visus vandens telkinių pasikeitimus laiko perspektyvoje.

Hidrografijos istorija prasidėjo, kuomet keliautojai vandens telkiniais ruošė vandens žemėlapius, gerinant individualias keliones. Dažnai tai buvo daroma asmeniškai ir kartais laikytasi slaptumo standartų, ypač tų, kurie žemėlapius naudojo prekybai ar karo reikmėms.

1795 m. Jungtinėje Karalystėje buvo įkurta Jungtinės Karalystės hidrografijos taryba, kuri ėmėsi kataloguoti turimus vandens kelių žemėlapius. Pirmasis hidrografas tapo škotų geografas Alexander Dalrymple. Šiai organizacijai vadovaujant Thomas Hurd 1808–1823 m. laikotarpyje buvo profesionaliai pradėta kataloguoti žemėlapiai ir jie paskelbti viešai. 1834 m. pirmą kartą buvo pristatyta atmintinė keliautojui vandeniu.

Hidrografijos visuomenę vienija Tarptautinė hidrografijos organizacija, įkurta 1921 m.
| ***Ajuga pyramidalis***Apsauga: 2(V) – Pažeidžiama rūšis |
| --- |
| Stačioji vaisgina (Ajuga pyramidalis)Stačioji vaisgina (*Ajuga pyramidalis*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Notreliažiedžiai  *( Lamiidae)* |
| Šeima: | Notreliniai  *( Lamiaceae)* |
| Gentis: | Vaisgina  *( Ajuga)* |
| Rūšis: | Stačioji vaisgina  *( Ajuga pyramidalis)* |

 |
| Binomas |
| ***Ajuga pyramidalis***L. |

**Stačioji vaisgina** (*Ajuga pyramidalis*) – notrelinių (*Lamiaceae*) šeimos vaisginų (*Ajuga*) genties augalų rūšis. Dar žinoma kaip **kėgelinė vaisgina**. Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

Biologija
---------

Iliustracija iš *Atlas der Alpenflora*
Tai daugiametis, 10–30 cm aukščio žolinis augalas. Stiebas status, šiurkščiai gauruotas. Skroteliniai lapai atvirkščiai kiaušiniški, plaukuoti, su lapkočiais, lygiakraščiai arba nežymiai karbuoti, prisiglaudę prie žemės.

Pažiedės kiaušiniškos, neskiautėtos, lygiakraštės. Žiedynas keturbriaunis, piramidės pavidalo, tankus; jo menturiai dažniausiai iš 6 žiedų. Žiedai maži, 10–13 mm ilgio, bekočiai. Taurelė penkiadantė, jos danteliai apaugę pasišiaušusiais plaukeliais, apatinė dalis beveik plika. Vainikėlis žydras ar šviesiai mėlynas, gauruotas. Jo viršutinė lūpa dviskiautė, o apatinė – triskiautė. Kuokelių 4, jų koteliai pliki.

Žydi gegužės–birželio mėnesiais. Vaisiai – riešutėliai, rutuliški, maždaug 1,5 mm ilgio, raukšlėti, neretai apaugę pasišiaušusiais plaukeliais. Dauginasi sėklomis.

Paplitimas ir augavietės
------------------------

Paplitusi Europoje. Lietuvoje gana reta.

Auga šviesiuose miškuose, sausose pievose, pamiškėse, šlaituose, viržynuose.

Apsauga ir grėsmės
------------------

Į Lietuvos saugomų augalų sąrašus rūšis įrašyta nuo 1962 m. Grėsmę kelia augaviečių užaugimas krūmais, medynų tankėjimas, mindymas, skynimas.

Nuorodos
--------

* Stačiosios vaisginos mokslinis lotynų kalba pavadinimas ir sinonimai Theplantlist.org Archyvuota kopija 2020-07-22 iš Wayback Machine projekto. svetainėje (anglų k.)
* Nature Gate (anglų k.)

Literatūra
----------

* Lietuvos TSR Flora, Lietuvos TSR mokslų akademija (dab. Lietuvos mokslų akademija), Vilnius, Mokslas, 1980, V t. 286–287 p.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Stačioji vaisgina** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Lietuvos raudonoji knyga. Red Data Book of Lithuania, Vilnius, Lututė, 2007, 505 p. ISBN 978-9955-692-71-3
| **Clitocybe sinopica** |
| --- |
|  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Baltikiniai  *( Tricholomataceae)* |
| Gentis: | Tauriabudė  *( Clitocybe)* |
| Rūšis: | Pavasarinė tauriabudė  *( Clitocybe sinopica)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Pavasarinė tauriabudė** (lot. *Clitocybe sinopica*) – baltikinių (*Tricholomataceae*) šeimos, tauriabudžių (*Clitocybe*) genties grybų rūšis.

* **Augimo vieta**

Spygliuočių miškai, dažniausiai senos ugniavietės, gaisravietės.

* **Augimo laikas**

Pavasaris, vasara (retai).

* **Pagrindiniai požymiai**

Vaisiakūniai raudonai rudi, trama stipraus miltų kvapo.

Vaisiakūniai nedideli. Kepurėlė 3–6 cm skersmens, paplokščia, netaisyklingai įdubusi, piltuvėlio formos, smulkiai plaušuota, pakraščiai užsilenkę žemyn, raudonai ruda, rudai oranžinė. Lakšteliai kreminiai, rusvi, toli nuaugę kotu. Kotas 3–6×05,–1,5 cm, elastingas, dažnai sulinkęs, kreivas, plaušuotas, kepurėlės spalvos. Trama balsva, sena – rusva, tampri, stipraus miltų kvapo, nekarti. Sporos 7–10×5–6 μm.

**Būdingi požymiai:** vaisiakūniai tamprūs, kepurėlė netaisyklingai įdubusi, kotas kreivas, lakšteliai nuaugtiniai, dygsta tik pavasarį.

Auga pavieniui, grupelėmis, pušynuose, rečiau eglynuose, dažniausiai laužavietėse. Valgoma. Tinka pušies sodinukams apkrėsi, užsodinant degvietes.

Literatūra
----------

**Lietuvos grybų atlasas**, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 117 psl.
1522 m. Loreno Frajaso žemėlapis, kuriame į šiaurę nuo Himalajų pažymėta Serika (*Serica Regio*)
**Serika** (sen. gr. Σηρικά) – senovės graikų vadinta šalis Rytų Azijoje, kur gyvenusi tauta vadinta seriais (sen. gr. Σῆρες).

Pasak Ptolemėjaus, vakaruose ji ribojosi su Skitija ir tęsėsi su Imeono kalnų (Pamyro-Hindukušo), šiaurės rytuose ribojosi su nežinomais kraštais, rytuose su Kinija, pietuose su Indija. Tuo tarpu Plinijus Vyresnysis teigia Seriką besitęsus rytuose iki jūros, bei mini Serikos vandenyną. Už šiuos autorius dar anksčiau serius mini Ktesijus (V a. pr. m. e.). Pomponijaus Melos pasakojimu, seriai gyvenę tarp Indijos ir Skitijos ir pagarsėję kaip prekijai. Jų žemių šiaurėje stūkso rytiniai Anibio (*Annibi*) ir Auksakijų (*Auxacii*) (=Altajaus) kalnų pakraščiai. Jų žemių viduje iškilę Asmirėjų (*Montes Asmiraei*) kalnai, o arčiau pietinių sienų – Kasijų kalnai (*Casii Montes*) bei Taguro (*Thagurus*) kalnai, kurie tęsiasi iki Bautisijaus (*Bautisus*) upės. Toliau į rytus stūkso Otorokoro (*Ottorocorras*) masyvas – toliausiai rytuose esanti Emodžio (*Emodi*) kalnų dalis, kurią Ptolemėjus vadina Serikos kalnais. Autoriai mini keletą Serikos upių, kurias identifikuoti sudėtinga.

Pasak Amiano Marcelino Serikos klimatas geras ir palankus, ten gausu galvijų, medžių ir visokių vaisių. Tačiau Serika visų labiausiai garsėjanti savo šilku. Teigiama, kad nuo šilko ir kilęs Serikos pavadinimas. Taip pat Serikoje kasami visokie brangakmeniai, geležis, gaminami kailiai. Pasak Pausanijaus – seriai atsiradę sumišus indams ir skitams. Plinijus rašo, kad seriai neįprastai aukšti, mėlynų akių, raudonų plaukų ir šiurkštaus balso, neserga ir yra labai ilgaamžiai. Pasak Amiano, miestų Serikoje nedaug, bet jie turtingi ir dideli (Ptolemėjus tarp jų išvardina Serą, Isedoną, Troaną ir kt.).

Ptolemėjus išvardina tokias serių gentis: anibiai (*Annibi*), zizigai (*Zizyges*), damniai (*Damnae*), pialiai (*Pialae*), eichardai (*Oechardae*), garenajai (*Garenaei*), nabanai)*Nabannae*), isedonai (*Issedones*), toraniai (*Throani*), asparakai (*Asparacae*), etaguriai (*Ethaguri*), batajai (*Batae*), otorokorai (*Ottorocorrae*).

II a. krikščionių autorius Origenas mini, kad seriai, kaip skitai ir Libijos klajokliai nesimeldžia jokiam dievui. Tai, matyt, reiškia, kad jų religija buvusi šamanistinė, jai nereikėję šventyklų ir atvaizdų.

Dabartinių autorių Serika siejama su Tarimo baseino tautomis. Šiame krašte savo karalystes turėjo indoeuropiečiai tocharai, kinų vadinti juežiais (pagrindinė jų valstybė buvo Loulanas).

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  SERICA. *Dictionary of Greek and Roman Geography, illustrated by numerous engravings on wood*. William Smith, LLD. London, 1854.
2. 1 2  Raoul McLaughlin. *The Roman Empire and the Silk Routes: The Ancient World Economy & the Empires of Parthia, Central Asia & Han China*. Pen and Sword, 2016.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 55°56′20″š. pl. 23°38′01″r. ilg.﻿ / ﻿55.9390°š. pl. 23.6335°r. ilg.﻿ / 55.9390; 23.6335

|  Stačiūnų šv. Lauryno bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Šiaulių |
| **Dekanatas** | Pakruojo |
| **Savivaldybė** | Pakruojo rajonas |
| **Gyvenvietė** | Stačiūnai |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1811 m. |

 *Kitos reikšmės – Šv. Lauryno bažnyčia.*
**Stačiūnų šv. Lauryno bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Stačiūnų kaime, Obelės (Kamajos dešiniojo intako) kairiajame krante. Liaudies architektūros formų.

Parapijoje veikia Vismantų koplyčia.

Istorija
--------

Pirmoji koplyčia pastatyta 1668 m. Ji 1729 m. sugriuvo ir netrukus buvo atstatyta. Vėlesnė statyta 1765 m. Į Stačiūnus 1779 m. paskirtas kunigas; koplyčia tapo filija. Metrikų knygos rašytos nuo 1780 m. Bažnyčiai 1781 m. dovanotas vienas valakas žemės. 1811 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia.

Architektūra
------------

Bažnyčia liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, su bokšteliu ir pusapvalia apside. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame stovi medinė varpinė. Stačiūnų kapinėse palaidotas kunigas, istorikas Petras Veblaitis.

Galerija
--------

* Bažnyčia 2015 m.Bažnyčia 2015 m.
* Šoninis fasadasŠoninis fasadas
* VarpinėVarpinė
* Šventoriaus vartaiŠventoriaus vartai
* ŠventoriusŠventorius
* Smailės kryžiusSmailės kryžius

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Stačiūnų šv. Lauryno bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Karolis V Miulbergo mūšio metu |
| --- |
|  |
| Menininkas | Ticianas |
| Metai | 1548 |
| Meno kryptis | renesansas |
| Medžiagos, technika | aliejinis paveikslas, drobė |
| Matmenys | 335 x 283 cm |
| Miestas (vieta) | Madridas |
| Muziejus | Prado muziejus |

**Karolis V Miulbergo mūšio metu** (kitaip **Raito Karolio V portretas** arba **Karolis V ant žirgo**) – italų renesanso tapytojo Ticiano (apie 1485–1576) paveikslas. Yra Prado muziejaus Madride kolekcijoje.

Apie paveikslą
--------------

Paveikslas skirtas Šv. Romos imperatoriaus ir Ispanijos karaliaus Karolio V pergalei prieš protestantus prie Miulbergo miesto Brandenburge paminėti. Paveiksle Karolis V pavaizduotas kaip paprastas riteris, „tikrojo tikėjimo" gynėjas (abu, imperatorius Karolis V ir dailininkas Ticianas, atstovavo katalikišką kryptį prieš protestantišką Europos religinių karų metu). Kartu pabrėžiamas jo imperatoriškasis didingumas − Karolis V vaizduojamas vienu riteriu mūšio lauke, nepavaizduoti nei priešininkai, nei sava kariuomenė. Imperatoriaus ietis dešinėje rankoje gali simbolizuoti jo tvirtumą, turėti aliuzijų su Šv. Jurgio ginklu ir Šv. Liongino ietimi. Tarp paveikslo atpažįstamų įkvėpimo šaltinių: Raito Marko Aurelijaus statula ir Diurerio graviūros, vaizduojančios riterius, ypač „Riteris, mirtis ir velnias".

1548 m. Ticianas iš Venecijos išvyko į Augsburgą, kur kūrė imperatoriaus Karolio V ir imperijos Reichstago dalyvių portretus. Miulbergo mūšis įvyko 1547 m. balandžio 24 d. Jame imperijos pajėgos įveikė protestantų Šmalkaldeno Lygos pajėgas. Abiejų pusių pajėgos siekė apie po 50 000 karių. Paveikslą tikriausiai užsakė Marija Austrė, Karolio V sesuo, nes paveikslas žymimas jos kolekcijose ir po Marijos mirties 1558 m. perėjo į Ispanijos karaliaus Pilypo II rankas. Paveikslas buvo eksponuojamas įvairiose Ispanijos karalių rezidencijose Madride iki 1827 m. kai įtrauktas į Prado muziejaus ekspoziciją. Paveiksle Ticianas pavaizdavo imperatorių išjojantį iš miško vakaro šviesoje. Dailininko meistriškumas atsiskleidžia Karolio V šarvų spindesio ir vakaro dangaus vaizdavime. Paveikslo įtaką patyrė Rubensas, Antonis van Deikas ir Diegas Velaskesas, kurdami raitų valdovų portretus. Pasak E. Panofsky, paveikslas yra „pirmas nepriklausomas, ne alegorinis, ne ceremoninis raitelio portretas".

Susiję kūriniai
---------------

* Raito Marko Aurelijaus statula (II a.)
* „Riteris, mirtis ir velnias" (1513, aut. Diureris)
* „Raitas imperatorius Karolis V" (1620, aut. Antonis van Deikas)

Nuorodos
--------

* Ypač aukštos raiškos internetinė paveikslo reprodukcija
* Prado muziejaus svetainė
* Išplėstinė informacija Prado muziejaus svetainėje
* The Guardian
* wga.hu
| **Erophila verna** |
| --- |
| Pavasarinė ankstyvė (*Erophila verna*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Dilenijažiedžiai  *( Dilleniidae)* |
| Šeima: | Bastutiniai  *( Brassicaceae)* |
| Gentis: | Ankstyvė  *( Erophila)* |
| Rūšis: | Pavasarinė ankstyvė  *( Erophila verna)* |

 |

**Pavasarinė ankstyvė** (*Erophila verna*, sin. *Draba verna*) – bastutinių (*Brassicaceae*) šeimos, ankstyvių (*Erophila*) genties augalas.

Smulkus, vienmetis, 2-5 (20) cm aukščio žolinis augalas. Stiebas vienas, kartais keli, belapis, stačias arba kylantis. Stiebų pamatinėje dalyje yra lapų skrotelė. Lapai bekočiai arba susiaurėjusiu į trumpą lapkotį pamatu, plaukuoti, pailgi, į viršūnę smailėjantys, dažniausiai dantyti, ypač prie viršūnės. Žiedynai kekiški. Žiedkočiai laibi, pliki. Taurėlapiai kartais plaukuoti. Vainiklapiai 4, balti, giliai, beveik iki pusės įskelti, ilgesni už taurėlapius, iki 4 mm ilgio. Vaisius – plačiai elipsiška, 5-10 mm ilgio ir 3,5 mm pločio ankštarėlė; sėklos kiekviename lizde išsidėsčiusios dviem eilėmis, rusvos, rutuliškos. Vaiskočiai iki 2 cm ilgio.

Žydi nuo kovo iki gegužės mėn. Sėklos subręsta kovo pabaigoje. Birželio mėn. vegetacija jau pasibaigia. Auga pakelėse, dykvietėse, pasėliuose, pušynų, ypač jaunuolynų, aikštelėse, lengvesniuose dirvožemiuose.

Literatūra
----------

Pavasarį žydintys augalai, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1985, 14 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pavasarinė ankstyvė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Koordinatės: 55°16′03″š. pl. 21°58′06″r. ilg.﻿ / ﻿55.267523°š. pl. 21.968447°r. ilg.﻿ / 55.267523; 21.968447

|  Sartininkų evangelikų liuteronų bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Tikėjimo srovė** | liuteronai |
| **Savivaldybė** | Tauragės rajonas |
| **Gyvenvietė** | Sartininkai |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 1934 m. |

**Sartininkų evangelikų liuteronų bažnyčia** – evangelikų liuteronų maldos namai, pašventinti 1934 m. stovintys Sartininkų kaime, Žygaičių seniūnijoje, Tauragės rajone.

Bažnyčioje pamaldos vyksta kiekvieno mėnesio 2-ąjį sekmadienį.

Bažnyčios interjeras
Bažnyčia primena gyvenamąjį namą. 2017 m.

Istorija
--------

Pirmieji Sartininkų parapijos maldos namai stovėjo gretimame Margiškių kaime. Manoma, kad pamaldos čia vyko XIX a. viduryje ar pradžioje. Į Sartininkus atvažiuodavo sakytojai ir kunigai iš Tauragės, esančios už 23 km. Vietos centru tapus Sartininkų bažnytkaimiui, liuteronai nusprendė čia pasistatyti savo maldos namus. Įsigijusi žemės sklypą, parapija pasistatė naują bažnyčią. Pastatą surentė ir atliko vidaus įrengimo darbus vietos meistrai iš Skiržemių kaimo, Žemaičių Naumiesčio. Statybos išlaidas (iš viso 7000 litų) padengė patys parapijiečiai, kurie dosniai aukojo, nors ir nebuvo turtingi. Suolai, altorius ir kiti bažnyčios baldai buvo pargabenti iš senųjų, Margiškiuose buvusių, maldos namų. Naujoji bažnyčia pašventinta 1934 m. 

Bažnyčios pastatas sėkmingai išgyveno per II Pasaulinį karą, tačiau jo metu parapija prarado savo archyvą ir biblioteką. 1944 m. prie Sartininkų prisijungė Natkiškių parapija, kurios bažnyčią susprogdino vokiečiai.

1950 m. Sartininkų parapijoje buvo 500 tikinčiųjų. Nuo 1941 m. parapiją aptarnavo vyskupas Jonas Kalvanas ir diakonas Artūras Timpa. 1995–2000 m. jos kunigu buvo vyskupas Jonas Viktoras Kalvanas. 2017 m. duomenimis, čia kunigavo Mindaugas Dikšaitis, kartu aptarnavęs ir Tauragę, Šilalę.

Architektūra
------------

Bažnyčios statinys tinkuoto mūro, stačiakampio plano, savo forma panašus į gyvenamąjį namą. Bokštelis įrengtas pietrytiniame gale. Maldų patalpa užima apie pusę statinio. Erdvus šventorius aptvertas metaline tvora.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Sartininkų evangelikų liuteronų bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Sartininkų parapija Archyvuota kopija 2015-10-27 iš Wayback Machine projekto.
| ***MILF*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | MILF |
| Kilmės šalis |  Prancūzija Belgija |
| Režisierius | Axelle Laffont |
| Vaidina | Virginie Ledoyen  Marie-Josee Croze  Axelle Laffont |
| Metai | 2018 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 101 min. |
| Kalba | prancūzų |
| **IMDb įrašas** |

**MILF** – 2018 m. sukurta komedija apie tris drauges, kurios atostogų metu užmezga romanus su gerokai jaunesniais vyrais. Vieną pagrindinių vaidmenų atlieka filmo režisierė Axelle Laffont, o epizodinį – jos ir režisieriaus Seržo Hazanavičiaus duktė Mitty Hazanavicius.

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Sonia, Cecilė ir Eliza – trys draugės, perkopusios savo keturiasdešimtmetį, vyksta į Pietų Prancūziją, kur ketina padėti Cecilei parduoti jai priklausantį vasarnamį ir tuo pačiu paatostogauti. Čia jos sutinka vos dvidešimties sulaukusius vaikinus Žiuljeną, Polą ir Markusą (pastarasis nuo vaikystės pažįsta Cecilę), dirbančius vietiniame plaukimo klube. Jie kartu praleidžia daug laiko ir pažintis perauga į vasaros romaną.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Virginie Ledoyen – Cecilė
* Marie-Josee Croze – Sonia
* Axelle Laffont – Eliza
* Wael Sersoub – Polas
* Matthias Dandois – Žiuljenas
* Victor Meutelet – Markus
* Florence Thomassin – Kristina
* Mitty Hazanavicius – Nina

Šaltiniai
---------

1. ↑  „'MILF': Film Review". *Hollywood Reporter*. 2018-05-29. Nuoroda tikrinta 2020-07-01.
|  |
| --- |
| **MO-1** |
|  |
|  |
|  |
| Tipas | Sklandytuvas |
| Gamintojas | Gabrielius Miliūnas |
| Kūrėjas | Gabrielius Miliūnas  Bronius Oškinis |
| Gamybos metai | 1936, 1938 m. |
| Pirmas skrydis | 1936 m. pavasaris |
| Pradėtas naudoti | 1936 m. |
| Baigtas naudoti | po 1940 m. |
| Būsena | Nenaudojamas |
| Pagrindiniai naudotojai | Nidos sklandymo mokykla  Šaulių sklandymo būrelis |
| Pagaminta vnt. | 3 |

**MO-1** – 1936 m. sukurtas Broniaus Oškinio ir Gabrieliaus Miliūno konstrukcijos vienvietis, mokymams skirtas sklandytuvas.

Sklandytuvą jo autorius ir statytojas G. Miliūnas kūrė neseniai pagaminto pirmojo lietuviško B. Oškinio konstrukcijos sklandytuvo T-1 (BrO-1) pagrindu. Medinės konstrukcijos su plieninės vielos atatompomis, iš dalies drobe dengtam orlaiviui panaudoti tolimesnės T-1 modifikacijos – T-2 sparnai. Nuo T-2 sklandytuvas naujasis skyrėsi lengvesniais sparnų spyriais su papildomais spyreliais.

Dėl bendro autorių darbo sklandytuvo pavadinimas sudarytas iš abejų konstruktorių inicialų (**M**iliūnas ir **O**škinis).

MO-1 buvo konstruojamas siekiant papildyti pradiniam sklandytojų rengimui skirtų T-1 tipo sklandytuvų parką. Lygiaigrečiai kurta modifikacija MO-2 skyrėsi tik aerodinaminiu apatiniu kabinos gaubtu, kurį nuėmus MO-2 nesiskyrė nuo MO-1.

Sulaužytas sklandytuvas MO-I prie Nidos sklandytuvų angaro
1936 m. pavasarį pagaminti du MO-1 buvo naudojami Nidos sklandymo mokykloje. Dar vieną šio tipo sklandytuvą G.Miliūnas 1938 m. pagamino šaulių sklandytojų būreliui.

Techniniai duomenys
-------------------

|  |  |
| --- | --- |
| Sparnų mojis | 11,25 m |
| Sparnų plotas | 16 m² |
| Proilgis | 7,8 |
| Tuščio sklandytuvo svoris | 90 kg |
| Skridimo svoris | 160 kg |
| Sparnų apkrova | 10 kg/m² |
| Aerodinaminė kokybė | 11 |
| Žemėjimo greitis | 1,1 m/s |
| Geriausias sklendimo greitis | 40 km/h |

Šaltiniai
---------

* (LT) B.Oškinio ir G.Miliūno sklandytuvas MO-1, Plieno sparnai, 2008.
* (LT) B.Oškinio ir G.Miliūno sklandytuvas MO-2, Plieno sparnai, 2008.
* (LT) T-4. Aviacijos istorija, Aviacija pradedantiems, 2009.

Išnašos
-------

1. ↑  B.Oškinio ir G.Miliūno sklandytuvas MO-2, Plieno sparnai, 2008.
|  |
| --- |
| **MO-2 Perkūnas** |
|  |
|  |
| Tipas | Sklandytuvas |
| Gamintojas | Alfredas Gysas |
| Kūrėjas | Gabrielius Miliūnas  Bronius Oškinis |
| Gamybos metai | 1936 m. |
| Pagrindiniai naudotojai | Lietuvos aeroklubas |
| Pagaminta vnt. | 1 |
| Vieneto kaina | 1000 Lt |
| Prototipas | MO-2 |

**MO-2 „Perkūnas"** – 1936 m. Alfredo Gyso pagamintas vienvietis, lavinimuisi skirtas sklandytuvas su parasolio tipo sparnais, Broniaus Oškinio ir Gabrieliaus Miliūno konstrukcijos „MO-2" modifikacija. „Perkūnas" buvo pastatytas pagal MO-2 brėžinius, tačiau jo fiuzeliažas buvo papildomai sustiprintas motorizuotam išvilkimui.

Šį sklandytuvą 1936 m. pradžioje A.Gysas statė privačiai, tuo pat metu dirbdamas G. Miliūno dirbtuvėse, kur Lietuvos aeroklubo (LAK) užsakymu buvo statomi 6 sklandytuvai (po du MO-1, MO-2, MOG).

1936 m. vasarą LAK iš A.Gyso šį sklandytuvą nupirko už 1000 Lt.

Nors orlaivis buvo statomas tikintis, jog jis bus naudojamas išvelkant autoišvilktuvu, o ne skrydžiams nuo kopų ar šlaitų, didesnę dalį laiko „Perkūnas" praleido Nidoje, o ne Kaune, kur buvo eksploatuojamas LAK automobilis „Cadillac" su išvilkimo rite.

Techniniai duomenys
-------------------

|  |  |
| --- | --- |
| Sparnų mojis | 11,25 m |
| Sparnų plotas | 16 m² |
| Proilgis | 7,8 |
| Tuščio sklandytuvo svoris | 100 kg |
| Skridimo svoris | 175 kg |
| Sparno apkrova | 11 kg/m² |
| Aerodinaminė kokybė | 13,5 |
| Žemėjimo greitis | 1,0 m/s |
| Didžiausias sklendimo greitis | 45 km/h |

Šaltiniai
---------

* (LT) Ramoška, G. B.Oškinio ir G.Miliūno sklandytuvas MO-2, Plieno sparnai, 2008.
* (LT) T-4. Aviacijos istorija, Aviacija pradedantiems, 2009.
| Bagdatisბაღდათი |
| --- |
|  |
|  |
| 

BagdatisBagdatis

42°4′30″ š. pl. 42°49′30″ r. ilg.﻿ / ﻿42.07500°š. pl. 42.82500°r. ilg.﻿ / 42.07500; 42.82500﻿ (Bagdatis)Koordinatės: 42°4′30″ š. pl. 42°49′30″ r. ilg.﻿ / ﻿42.07500°š. pl. 42.82500°r. ilg.﻿ / 42.07500; 42.82500﻿ (Bagdatis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+4) |
|  |
| **Valstybė** | Gruzijos vėliava Gruzija |
| **Regionas** | Imeretija |
|  |
| **Gyventojų** (2014) | 3 707  |
| **Altitudė** | 200 m |

**Bagdatis** (gruz. ბაღდათი) – miestas Imeretijos regione, vakarų Gruzijoje. Per miestą teka Chanisckalis (kairysis Rionio intakas). Nutolęs maždaug 170 km į vakarus nuo Tbilisio ir 25 km į pietus nuo Kutaisio. 3707 gyventojų (2014 m. duomenys). Išvystyta medienos pramonė. Mieste yra Vladimiro Majakovskio muziejus bei nacionalinis teatras.

Istorija
--------

1940–1990 m. vadintas *Majakovskiu* (poeto Vladimiro Majakovskio garbei). 1981 m. suteiktos miesto teisės.

Šaltiniai
---------

1. Cites & towns of Georgia
2. ↑  Cites & towns of Georgia
| Cheneral Roka*General Roca* |
| --- |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

Cheneral RokaCheneral Roka

39°02′0″ p. pl. 67°35′0″ v. ilg.﻿ / ﻿39.03333°š. pl. 67.58333°r. ilg.﻿ / 39.03333; 67.58333﻿ (Cheneral Roka)Koordinatės: 39°02′0″ p. pl. 67°35′0″ v. ilg.﻿ / ﻿39.03333°š. pl. 67.58333°r. ilg.﻿ / 39.03333; 67.58333﻿ (Cheneral Roka) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Argentinos vėliava Argentina |
| **Provincija** | Rio Negro provincija Rio Negro provincija |
| **Departamentas** | Cheneral Rokos departamentas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1879 m. rugsėjo 1 d. |
|  |
| **Gyventojų** (2001) | 78 275  |
| **Altitudė** | 227 m |
|  |
| **Tinklalapis** | www.generalroca.gov.ar |
|  **Vikiteka** | Cheneral Roka |

**Cheneral Roka** (isp. *General Roca*) – miestas Argentinoje, šiaurinėje Patagonijoje, Rio Negro provincijoje, į rytus nuo Neukeno, Negro upės slėnyje. 78,2 tūkst. gyventojų.

Istorija
--------

Miestas įkurtas generolo Lorenzo Vintter 1879 m. vykdant „Dykumos užkariavimą". 1899 m. miestą sugriovė Negro potvynis, todėl vėliau atstatytas 5 km nuo upės. Pavadintas Argentinos prezidento Julio Roca garbei.

Ekonomika
---------

Cheneral Rokos miestas įsikūręs Negro upės aukštutiniame slėnyje (*Valle Alto*). Svarbus irigacinio žemės ūkio centras. Apylinkėse auginami obuoliai, kriaušės, vynuogės ir kiti vaisiai. Pramonė susijusi su vaisių apdirbimu ir eksportu. Mieste vyksta kasmetinė nacionalinė obuolių šventė.

Susisiekimas
------------

Cheneral Roka yra 1200 km nuo Buenos Airių, 513 km nuo Viedmos. Automobilių keliai į Neukeną, Viedmą, *El Cuy, Puelches*. Per miestą eina Bahija Blankos – Sapalos geležinkelis. Yra vietinis oro uostas.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2021-05-01 iš Wayback Machine projekto.
* www.interpatagonia.com/General Roca
* www.welcomeargentina.com/General Roca
| Bėčionių piliakalnis |
| --- |
| Piliakalnis 2014 m. gruodžio mėn. |
| 

Bėčionių piliakalnisBėčionių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°13′12.5″ š. pl. 25°35′57.5″ r. ilg.﻿ / ﻿54.220139°š. pl. 25.599306°r. ilg.﻿ / 54.220139; 25.599306Koordinatės: 54°13′12.5″ š. pl. 25°35′57.5″ r. ilg.﻿ / ﻿54.220139°š. pl. 25.599306°r. ilg.﻿ / 54.220139; 25.599306 |

 |
| Vieta | Šalčininkų rajonas |
| Seniūnija | Dieveniškių seniūnija |
| Aukštis | 4-17 m |
| Plotas | 40x20 |
| Naudotas | I tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1951, 1955, 1968 |
| Registro Nr. | AR147 / 1935 /A1040P |

**Bėčionių piliakalnis** – piliakalnis Šalčininkų rajono savivaldybės teritorijoje, į vakarus nuo Bėčionių, Dieveniškių seniūnija, Dieveniškių istorinis regioninis parkas. Piliakalnis pasiekiamas iš plento  **104**  Šalčininkai–Dieveniškės–Krakūnai  pervažiavus Gaują pasukus į dešinę vakarų kryptimi ir pavažiavus 400 m, yra dešinėje šiaurėje.

Piliakalnis 2016 m. gegužės mėn.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, Gaujos dešiniajame krante. Aikštelė ovali, pailga rytų – vakarų kryptimi, 40x20 m dydžio. Šlaitai vidutinio statumo, nuo 4 m aukščio pietuose iki 17 m aukščio.

Piliakalnis apardytas bulviarūsių, dirvonuoja.

Pietų – pietryčių papėdėse, 0,5 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta brūkšniuotos ir lygios keramikos.

Tyrimai
-------

1951 m. ir 1955 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas, 1968 m. – Mokslinė metodinė taryba. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 2,1 ha. Fizinio apsaugos zonos pozonio plotas 13900 m².

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Tetervinų piliakalnis 35 km | Kurmelionių piliakalnis 17 km | Ščepanovičių piliakalnis 19 km |  |
| Eišiškių piliakalnis 37 km |  |  |
| Gorodiščės piliakalnis 40 km | Lydos pilis 40 km | Trobų piliakalnis 22 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 39 (Nr. 75).

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.107
* Lietuvos piliakalniai: atlasas. Vilnius, 2005, t. 2, p. 420-421.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Bėčionių piliakalnis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Bėčionys
Koordinatės: 62°09′18″ š. pl. 19°30′01″ r. ilg.﻿ / ﻿62.15500°š. pl. 19.50028°r. ilg.﻿ / 62.15500; 19.50028

Botnijos įlanka žemėlapyje
**Botnijos įlanka** (suom. *Pohjanlahti*, šved. *Bottniska viken*) – šiaurinė Baltijos jūros dalis, įsiterpusi tarp Suomijos rytuose ir Švedijos vakaruose. Nuo Baltijos jūros ją skiria Alandų salos.

Plotas – 117 000 km², ilgis – 725 km, plotis – 80-240 km, vidutinis gylis – 60 m, didžiausias gylis – 295 m.

Botnijos įlanka 1830 m.
Botnijos įlanka yra pats šiauriausias sūrokas baseinas Europoje. Dėl pastovaus sausumos kilimo iš vandens išlenda vis nauji šcherai. Matavimai parodė, kad Botnijos įlankos šiaurinėje dalyje sausuma pakyla maždaug 90 cm per šimtą metų, o pietinėje – 20 cm. Kilimo priežastis yra 3 kilometrų storio ledo sluoksnis ledynmetyje savo svoriu spaudęs žemės plutą. Didžiausias, apie 1 000 m įspaudas teko šiaurinei įlankos daliai. Kilimas vyksta iki šių dienų, ir apskaičiuota, kad sausuma dar kils apie 150 m ir maždaug po 2 000 m Botnijos įlanka virs ežeru. Analogiška situacija, tik didesniu mastu stebima Šiaurės Amerikoje, Didžiųjų ežerų rajone.

Įlankos druskingumas stipriai mažėja iš pietų į šiaurę. Jeigu pietinėje dalyje jis atitinka Baltijos jūros druskingumą, tai šiaurinėje dalyje jis toks mažas, kad nejaučiamas druskos skonis ir gyvena gėlavandenės žuvys.

Botnijos įlankos istorija glaudžiai susijusi su artimiausiomis valstybėmis. 600 metų laikotarpyje (iki 1809 m.) Suomija ir Švedija sudarė vieną imperiją. Šios šalys iki šios vienija bendrą kultūros paveldą. Tai atveria galimybes kurti bendras regiono plėtros perspektyvas aplink Botnijos įlanką. Pagrindiniai plėtros planai numatomi šiauriniame įlankos lanke. Botnijos lankas atlieka tarpinį vaidmenį tarp dviejų jūrų – Baltijos ir Barenco ir yra svarbus transporto koridorius.

Pagrindiniai uostai:

* Suomijos: Rauma, Poris, Vasa, Kokola, Oulu, Kemis.
* Švedijos: Jevlė, Hiudiksvalis, Sundsvalis, Umėjas, Liuleo.

Upės
----

* Kemijokis
* Kokemeenjokis
* Oulujokis
* Dalelvenas
* Jusnanas
* Junganas
* Indalselvenas
* Ongermanelvenas
* Umeelvenas
* Šelefteelvenas
* Piteelvenas
* Liuleelvenas
* Kalikselvenas
* Torniojokis

Miestai
-------

* Oulu
* Poris
* Rauma
* Vasa
* Liuleo
* Umeo
* Herniosandas
* Sundsvalis
* Jevlė
* Jakobstadas

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Sausumos kilimas



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Botnijos įlanka** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Vanduo ir garai yra tos pačios cheminės medžiagos skirtingos agregatinės būsenos.
**Cheminė medžiaga** – chemijoje vadinama bet kokia medžiaga, turinti tik jai būdingą cheminę sudėtį, natūralus arba pagamintas cheminis elementas ar jų junginys. Lietuvių kalboje terminas „cheminė medžiaga" dažnai naudojama vien turint omeny chemikalus. Ta pačia prasme kaip cheminė medžiaga, naudojamas pavadinimas „medžiaga".

Cheminių medžiagų pavyzdžiai: vanduo, druska, cukrus, deguonis, gyvsidabris.

Dauguma cheminių medžiagų turi tris agregatines būsenas: kietą, skystą ir dujinę, ir pereina iš vienos būsenos į kitą, atitinkamai kintant temperatūrai ar slėgiui.

Skiriamos dvi pagrindinės cheminių medžiagų grupės – cheminiai elementai ir cheminiai junginiai. Cheminiai elementai yra medžiagos, kurios negali būti suskaidomos arba transformuojamos įprastais cheminiais procesais. Cheminiai junginiai – medžiagos, sudarytos iš kelių ar daugiau cheminių elementų, susietų tarpusavyje cheminiais ryšiais.

Cheminių medžiagų nereikėtų painioti su mišiniais, kuriuos sudaro kelios ar daugiau sumaišytų cheminių medžiagų. Tačiau dažnai medžiagos egzistuoja mišiniuose, pvz. dirvožemis, sviestas, mediena.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Žemieji Tatrai
**Žemieji Tatrai** (svk. *Nízke Tatry*) – Karpatų kalnų dalis vidurio Slovakijoje, tarp Tatrų šiaurėje (atskirti Vaho ir Poprado slėniais) ir Slovakijos Rūdinių kalnų pietuose (atskirti Hrono slėniu). Nusidriekę iš vakarų į rytus 80 km. Aukštis – iki 2043 m (Diumbjero k.). Kitos svarbios viršūnės yra Chopokas (2024 m), Derešė (2004 m), Kraliova Holia (1946 m). Kalnai sudaryti iš klinties, dolomito, granito, gneiso. Paplitę karstiniai reiškiniai, gausu urvų.

Kalnų šlaituose auga plačialapių miškai, aukščiau – spygliuočių miškai. Įsteigtas Žemųjų Tatrų nacionalinis parkas.

Aukščiausios viršukalnės
------------------------

Diumbjeras ir jo fone Chopokas su Chabenecu
Keturios viršukalnės yra aukštesnės nei 2000 m virš jūros lygio.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| * Diumbjeras (2043 m)
* Štiavnica (2025 m)
* Chopokas (2024 m)
* Derešė (2004 m)
* Skalka (1980 m)
* Chabenecas (1955 m)
* Kraliova Holia (1948 m)
* Kotliska (1940 m)
* Krupova Hola (1927,5 m)
* Zaklukas (1914,5 m)
* Polana (1889,7 m)
* Boras (1887,6 m)
* Konskė (1882,3 m)
* Stredna Hola (1875,9 m)
* Bana (1859,1 m)
 |  | * Žiarska Hola (1840,5 m)
* Orlova (1840 m)
* Besna (1807,4 m)
* Bartkova (1790,2 m)
* Velky Gapel (1776,5 m)
* Velka Chochula (1753 m)
* Krakova Hola (1751,6 m)
* Durkova (1750 m)
* Ludarova Hola (1731,6 m)
* Velky bok (1727 m)
* Velka Vapenica (1691 m)
* Latiborska Hola (1643 m)
* Andrejcovas (1520 m)
* Chabenecas (1515,5 m)
 |

Reginiai
--------

Žemieji Tatrai žiemos metu
Demanovo slėnis
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

*„Urėdas" nukreipia čia, apie kitas šios sąvokos reikšmes žiūrėkite urėdas (reikšmės)*
**Miškų urėdas** – valstybės pareigūnas, vadovaujantis miškų urėdijos veiklai kaip įmonės vadovas ir be to turintis tam tikrus administracinius įgaliojimus valstybinio miškų ūkio srityje.

Funkcijos
---------

Miškų urėdas atsako už tai, kad miškų urėdija vykdytų jai pavestus uždavinius – organizuoti miškų urėdijoms priskirtų miškų priežiūrą ir apsaugą, vykdyti jų atkūrimo kontrolę.

Taip pat užtikrina, kad:

1. lėšos, skirtos miškų urėdijai išlaikyti ir sąmatose numatytoms priemonėms finansuoti, būtų racionaliai ir taupiai naudojamos, laiku būtų atsiskaitoma su biudžetu ir socialinio draudimo įstaigomis;
2. užtikrina miškų urėdijos apskaitos ir atskaitomybės tvarkymą, finansinių ir statistinių ataskaitų teisingumą, įsiskolinimų likvidavimą; tvirtina miškų urėdijos struktūrinių padalinių nuostatus;
3. tvirtina miškų urėdijos vidaus struktūrą ir pareigybių sąrašą, neviršydamas metinio darbo užmokesčio fondo;
4. skiria pareigoms ir atleidžia iš pareigų miškų urėdijos valstybės tarnautojus.

Miškų urėdo pavaduotojai
------------------------

Miškų urėdas turi 1–2 pavaduotojus: vienas, pvz. komercijai, kitas (jei tokia pareigybė yra) – dažniausiai miškininkystės reikalams. Visus šiuos pareigūnus skiria ir atleidžia Generalinė miškų urėdija.

Miškų urėdo pavaduotojai tiesiogiai atsiskaito miškų urėdui.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Miškų urėdas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Tamplieriai garbina Bafometą
**Bafometas** – neaiškios kilmės žodis, pirmą kartą pavartotas Tamplierių proceso protokoluose (XIV a. pr.). Šiam tamplierių simboliui stojant į ordiną reikšta pagarba jį bučiuojant.

Inkvizicija inkriminavo Tamplierių ordinui kaltinimus erezija, satanistinėmis praktikomis ir kt. Tarp kaltinimų buvo ir tai, kad tamplieriai esą garbina galvos pavidalo stabą, kurį jie vadina *Bafometu*. Templieriai buvo kaltinami ir polinkiu į islamą, o Bafometas kildinamas iš Mahometo.

XIX a. prancūzų okultistas Elifasas Levi sukūrė alegorinę figūrą – pabaisą su vyro lyties organu ir moteriškomis krūtimis, demono sparnais ir ožio kanopomis bei galva; tarp ragų vaizduojamas žibintas. Patį pavidalą Levi veikiausiai pasiskolino iš Taro kortų. Šį įvaizdį okultistas vadino „Mendeso Ožiu" (vesdamas paralelę su ožiagalve egiptiečių dievybe, garbinta Mendeso mieste). Levi tapatino jį ir su tamplierių Bafometo stabu – taip Mendeso Ožiui prigijo pavadinimas „Bafometas". Levi taip pat pavadino šią figūrą „Šabašo Ožiu" – *šabašas* reiškia raganų sueigą (jose esą ožio pavidalu apsireiškia Šėtonas. Žodis *šabašas* kilo iš hebr. ‏šabat‏‎, judaizme reiškiančio šabo šventę.

Ant Mendeso Ožio kaktos Levi pavaizdavo pentagramą (neapverstą) – anot jo, šviesos simbolį. Dvi Ožio rankos rodo į baltą ir juodą mėnulius. Levi aiškinimu, tai simbolizuoja *Chesed* (hebr. *malonė*) ir *Gevurah* (hebr. *rūstybė*) – dvi kabalistinės Dievo emanacijų schemos sefiras, du Dievo atributus. Šių aspektų dermė (ir vyriško bei moteriško prado sąjunga) – mistiko siekinys, todėl Levi vadina Mendeso Ožio rankų padėtį hermetizmo ženklu.

Kaltinimą, kad masonai garbina Bafometą, apipavidalintą kaip Mendeso Ožys, ir viską, ką jis reiškia krikščionių propogandistų akimis, veikiausiai paskatino Leo Taxil’io garsioji antimasoniškoji antis. 1894 m. Leo Taxil’is suvaidino atsivertimą į katalikybę, tapo veikliausiu katalikų propagandistu, o vėliau atskleidė savo apsimetimą ir kai kurias klastotes (tuo neva klibindamas neseniai paskelbtą popiežiaus neklystamumo dogmą). Taxil’io plunksnai priskiriama citata, katalikų propagandos pateikta kaip Albert’o Pike’o, masonybės teoretiko: „Taip, Liuciferis yra dievas. Deja, Adonajus (vienas iš žydų ir krikščionių Dievo vardų) – taip pat Dievas. […] Taigi satanizmo doktrina yra eretiška. Tikroji ir tyroji filosofinė religija – tai tikėjimas Liuciferį, – lygų Adonajui. Ir Liuciferis – Šviesos Dievas, Gėrio Dievas – vardan žmonijos kaunasi su Adonajumi – Dievu Tamsos ir Blogio".

Šaltiniai
---------

* JAV Indianos valstijos laisvųjų mūrininkų tekstas apie Taxil’io antį Archyvuota kopija 2008-05-11 iš Wayback Machine projekto..
* Čia pateikiamas visai kitas citatos šaltinis ir liudijama, kad pats taxil’is trumpą laiką buvo masonų ložės narys Archyvuota kopija 2009-12-06 iš Wayback Machine projekto..
Bafino Žemė iš kosmoso
**Bafino Žemė** (pranc. *Terre de Baffin*, angl. *Baffin Land*; inu. ᕿᑭᖅᑖᓗᒃ  = *Qikiqtaaluk*) – didžiausia sala Kanadoje, Kanados Arktiniame salyne, Nunavuto teritorijoje. Plotas 507 451 km². Salos ilgis 1 500 km, plotis 200–700 km. Tai penkta pagal dydį sala pasaulyje. Iš pietų skalauja Hadsono sąsiauris, iš rytų – Deiviso sąsiauris ir Bafino jūra, iš vakarų – Fokso baseinas, Butijos įlanka ir Lankasterio sąsiauris.

Šiaurinė dalis, vadinamoji Kokbarno žemė, padengta ledyno. Salos krantai aukšti, statūs, dėl to sunkiai prieinami. Rytiniai krantai aukštesni, labai išraižyti, apledėję, vakariniai – žemi mažiau vingiuoti. Per salą driekiasi 3 kalnynai, kurių aukščiausios viršūnės siekia virš 2000 m (didžiausias aukštis 2591 m; *Penny* kalnai). Kalnų viršūnes dengia ledynai (Barneso, *Penny* ledyniniai kupolai ir kt.). Vakaruose ir pietvakariuose plyti pelkėtos žemumos. Pietinėje Bafino žemės dalyje yra du dideli ežerai – Netilingo ir Amadjuako. Klimatas poliarinis, drėgnas. Vyrauja tundra.

Istorija
--------

Pirmieji žmonės, inuitų protėviai, saloje pasirodė apie 2000 m. pr. m. e. XI a. pr. salą pasiekė vikingai – Bafino žemė tapatinama su islandų sagose minimu Helulandu. 1576 m. salą atrado anglų jūrininkas Martinas Frobišeris; pavadinta (XVII a.) ją tyrusio jūrininko V. Bafino vardu. Politiniu atžvilgiu sala nuo 1879 m. yra Kanados dalis.

Gyventojai
----------

Apie 11 000 gyv. (2007), daugiausia inuitų. Verčiamasi medžiokle, žvejyba. Pagrindinė gyvenvietė – Ikaluitas.

Gamtiniai ištekliai
-------------------

Yra geležies, cinko, švino rūdų, sidabro, akmens anglių.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  *Baffin Island*, The Canadian Encyclopedia, 2015-03-04. Nuoroda tikrinta 2021-01-02.
2. 1 2 3 4  *Baffino Žemė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002
**Marija Mačiulienė** (g. 1929 m. kovo 25 d. Kaune) – Lietuvos dailininkė monumentalistė.

Biografija
----------

Vyras Algimantas Mačiulis. 1955 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1968–1985 m. dėstė Vilniaus dailės mokykloje.

Kūryba
------

Sukūrė mozaikos portretų („Kipras Petrauskas", su M. A. Mackelaite, 1957 m. „Barbora" 1971 m. „Merginos portretas" 1976 m. „Teodoras Grotus", „Pranciškus Norvaiša", abu 1979 m. „Jeronimas Stroinovskis", 1983 m.), lauko akmens, smaltos mozaikos kompozicijų visuomeniniams interjerams. Ankstyviesiems kūriniams būdingas dekoratyvumas, kontūrinis piešinys (Gydomosios fizinės kultūros ir klimato terapijos parko Druskininkuose vartų mozaika, 1962 m. mozaika Elektrėnų vidurinės mokyklos interjere, 1963 m. „Pavasaris" viešbutyje „Sputnik" Maskvoje, 1967 m.), vėlyvajai kūrybai – ekspresija, subtilūs spalvų niuansai („Darbo džiaugsmas" administracinio pastato eksterjere Alksniupiuose, 1978 m. „Vakaras" gamyklos „Elfa" profilaktoriume Vilniuje, 1982 m. „Žemė ir kosmosas" Alksniupių vidurinės mokyklos, 1983 m. „Pašto istorija" centrinio pašto Lydoje, 1990 m. interjeruose). Sukūrė piešinių, gobelenų, metalo dirbinių, tapybos kūrinių. Nuo 1957 m. dalyvauja parodose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Marija Mačiulienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 758 psl.
| Jarmuko kultūra |
| --- |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  | **6400 m. pr. m. e. – 6000 m. pr. m. e.** |  |

 |  |
|  |
|  |
| **Dab. valstybės** | Izraelis, Jordanija |
| **Gyvenvietės** | Šaar HaGolanas |
|  |
| **Amžius** | Neolitas, Bronzos amžius |
|  |

**Jarmuko kultūra** arba **Nahr al-Jarmuko kultūra** – neolito ir ankstyvojo bronzos amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta pagal 1943 m. anglų ekspedicijos ir 1948–1952 m. M. Stekeliso tyrinėtą Šaar Bagolano (Jordano upės slėnis) gyvenvietę prie Jarmuko upės.

Arealas
-------

Jarmuko kultūra 5600–5000 m. pr. m. e. buvo paplitusi dabartinėse Izraelio ir Jordanijos teritorijose.

Kultūra
-------

Jarmuko kultūrai būdinga keramika, puošta įspaustu eglutės ornamentu, pjautuvai dantytais ašmenimis ir schematiškos akmeninės antropomorfinės figūrėlės. Žmonės gyveno pusiau žeminių tipo pastatuose. Vertėsi gyvulininkyste ir žemdirbyste, taip pat žvejyba ir medžiokle. Naudojo titnaginius kaplius, įtveriamus dalgius, strėlių antgalius, gremžtukus, akmenines girnas, akmeninius kirvius su nugludintais ašmenimis. Keramika grubi – molis su susmulkintų šiaudų ir smėlio priemaišomis, paviršius gludintas, puoštas eglutės ornamentu; būdingi plokščiadugniai puodai. Kultūra priskiriama ankstyviesiems žemdirbiams ir gyvulių augintojams.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Jarmuko kultūra*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 569 psl.