recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Remtis |
| --- |
| Vieta | Plungės raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,175 km² |
| Kranto linijos ilgis | 2,68 km |
| Kilmė | ledyninis |
| Įteka | Mišupė, 4 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Mišupė |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Remtis

  |
| **Koordinatės** |  55°58′17″ š. pl. 21°47′50″ r. ilg.﻿ / ﻿55.97139°š. pl. 21.79722°r. ilg.﻿ / 55.97139; 21.79722Koordinatės: 55°58′17″ š. pl. 21°47′50″ r. ilg.﻿ / ﻿55.97139°š. pl. 21.79722°r. ilg.﻿ / 55.97139; 21.79722 |

**Remtis** – ežeras vakarų Lietuvoje, Plungės rajone, apie 7 km į šiaurės vakarus nuo Plungės. Ežero ilgis rytų–vakarų kryptimi 0,94 km, plotis iki 0,3 km. Altitudė 112,8 m. Telkšo rinoje. Krantai daugiausia žemi ir pelkėti, šiaurinis – status ir aukštas, pietvakarinis – lėkštesnis. Apyežerė apaugusi krūmynais. Visos pakrantės užžėlusios, priėjimas blogas, pelkėtas. Remtis – sparčiai užželiantis ežeras, vanduo drumstas, padengtas vandens augmenija. Iš rytų į vakarus ežerą prateka Minijos intakas Mišupė (Mišės ežeran).

Remtyje sugaunama karšių, yra lydekų, lynų, ešerių, karosų. Apyežerėse gyvena vandens paukščiai (antys, garniai, kormoranai, gulbės), gervės, bebrai.

Remčio apylinkėse yra šie kaimai: Vydeikiai, Surbliai, Jodėnai.

Vandenvardis *Remtis* (*Remtė*) siejamas su žodžiu *ramti* („rimti"), t. p. latv. *remdet* („raminti, malšinti").

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Remtis*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 531
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 272
| Gelužis |
| --- |
| Vieta | Prienų raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,292 km² |
| Kranto linijos ilgis | 3 km |
| Įteka | Guostė, 4 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Guostė |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Gelužis

  |
| **Koordinatės** |  54°36′30″ š. pl. 24°24′15″ r. ilg.﻿ / ﻿54.60833°š. pl. 24.40417°r. ilg.﻿ / 54.60833; 24.40417Koordinatės: 54°36′30″ š. pl. 24°24′15″ r. ilg.﻿ / ﻿54.60833°š. pl. 24.40417°r. ilg.﻿ / 54.60833; 24.40417 |

**Gelužis** – ežeras Lietuvoje, Prienų rajono rytuose, 5 km į šiaurės rytus nuo Stakliškių. Ilgis šiaurės rytų-pietvakarių kryptimi 1,22 km, plotis iki 0,45 km. Altitudė 161,9 m. Krantai daugiausia statūs, pietrytinis – žemas ir pelkėtas. Ežero krantai daugiausia apaugę medžiais. Pietuose ežerą supa Gilužio miškas, šiaurėje plyti pievos. Per Gelužį iš Veršiuko į Guostaus ežerą teka Guostės upelis (Verknės intakas).

Prie ežero buvo įsikūręs Pagelužės kaimas. Šiauriau įsikūrę Užuguosčio ir Palapiškių kaimai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Gelužis*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 596
| **Saulius Ambrazas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1957 m. lapkričio 5 d.Kaunas |
| Mirė | 2010 m. rugpjūčio 30 d. (52 metai) |
| Tėvas | Vytautas Ambrazas |
|  |
| Veikla | kalbininkas |
|  |
| Alma mater | 1981 m. Vilniaus universitetas |

**Saulius Ambrazas** (1957 m. lapkričio 5 d. Kaune – 2010 m. rugpjūčio 30 d.) – Lietuvos kalbininkas, habilituotas humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

Tėvas Vytautas Ambrazas. 1981 m. baigė Vilniaus universitetą. 1981–1984 m. mokėsi Vilniaus universiteto aspirantūroje, 1984 m. apgynė daktaro disertaciją „Veiksmų pavadinimai (*nomina actionis*) senojoje lietuvių kalboje", filologijos mokslų kandidatas. 1995 m. apgynė monografiją „Daiktavardžių darybos raida. Lietuvių kalbos veiksmažodiniai vediniai", habilituotas humanitarinių mokslų daktaras.

Nuo 1984 m. dirbo Lietuvių kalbos institute, iš pradžių jaunesnysis, vėliau vyresnysis, nuo 1995 m. Kalbos istorijos ir dialektologijos skyriaus vyriausiasis mokslo darbuotojas. Mokslinių žurnalų „Archivum Lithuanicum" ir „Baltų filologija" redaktorių kolegijų narys. Nuo 2000 m. Lietuvių kalbos instituto tarybos ir Vytauto Didžiojo universiteto Senato narys.

Mokslinė veikla
---------------

Tyrė lietuvių kalbos vardažodžių darybą. 1993 m. redagavo italų kalbininko Pjetro Dinio parengtą J. H. Lizijaus „Mažąjį katekizmą". 1995–2000 m. vadovavo senųjų lietuviškų raštų kompiuterinio banko kūrimui.

Bibliografija
-------------

* *Daiktavardžių darybos raida*, monografija, 2 d. 1993–2000 m.
* *Lietuvių kalbos atlasas*, vienas rengėjų, t. 3, 1991 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Sabaliauskas. *Saulius Ambrazas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. - 426 psl.
2. ↑   Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
| Girelės I tvenkinys |
| --- |
| Vaizdas nuo plentoVaizdas nuo plentoVaizdas nuo plento |
| Vieta | Kaišiadorys, Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,189 km² |
| Kranto linijos ilgis | 2,78 km |
| Kilmė | Dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 2,1 m |
| Didžiausias gylis | 3,8 m |
| Tūris | 0,0003988 km³ |
| Įteka | L-1, 2 bevardžiai upeliai |
| Išteka | L-1 |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Girelės I tvenkinys

  |
| **Koordinatės** |  54°50′44.49″ š. pl. 24°25′30.02″ r. ilg.﻿ / ﻿54.8456917°š. pl. 24.4250056°r. ilg.﻿ / 54.8456917; 24.4250056Koordinatės: 54°50′44.49″ š. pl. 24°25′30.02″ r. ilg.﻿ / ﻿54.8456917°š. pl. 24.4250056°r. ilg.﻿ / 54.8456917; 24.4250056 |

**Girelės I tvenkinys** – tvenkinys Kaišiadorių miesto pietinėje dalyje, šalia kelio  **142**  Kaišiadorys–Žiežmariai  (iš rytų pusės). 1974 m. įrengtas ant L-1 upelio (Lomenos intakas), už 1,3 km nuo jo žiočių. Šiaurinėje pakrantėje auga Triliškių miškas, įrengtas pažintinis takas, poilsiavietė. Pietinėje pakrantėje įsikūrusi kolektyvinių sodų bendrija. Pasroviui už kelio  **142**  Kaišiadorys–Žiežmariai  iškart telkšo Girelės II tvenkinys.

Duomenys
--------

Tvenkinio kodas – 12050340, priklauso Neries mažųjų intakų (su Nerimi) baseinui. Vandens telkinio ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,82 km, plotis – iki 0,53 km. Altitudė 82,9 m. Krantai neaukšti, sausi. Žemių užtvankos keteros altitudė – 103,45 m, užtvankos ilgis – 530 m, plotis – 16 m, vandens pertekliaus pralaida – šachtinė. Skaičiuotinis užtvankos debitas – 1,68 m³/s.

Šaltiniai
---------

1. ↑  LR upių ir tvenkinių klasifikatorius. 2.Tvenkiniai Archyvuota kopija 2014-02-01 iš Wayback Machine projekto.

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos tvenkiniai
* Girelės I tvenkinys
Koordinatės: 54°39′38″ š. pl. 24°13′35″ r. ilg.﻿ / ﻿54.66056°š. pl. 24.22639°r. ilg.﻿ / 54.66056; 24.22639

| Surmius |
| --- |
|  |
| Vieta | Prienų raj. Lietuva |
| Plotas | 0,152 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1,53 km |
| Įteka | 3 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Surmia |

**Surmius** (arba **Vilkų ežeras**) – ežeras vidurio Lietuvoje, Prienų rajone, apie 9 km į šiaurės rytus nuo Jiezno, Dukurnonių kaimo rytinėje dalyje. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,56 km, plotis – iki 0,37 km. Altitudė 111,2 m. Krantai daugiausia aukšti, vakarinis ir šiaurrytinis apaugę medžiais. Aplink ežerą plyti pievos, vietomis dirbami laukai. Ežero ŠR dalyje išteka Surmia (dešinysis Kamainės intakas, Alšios upės baseinas). Šalia įsikūręs dar ir Steponiškių kaimas.

Pietvakariniame ežero krante stūkso Paukščių piliakalnis.

Vandenvardis *Surmiùs* neaiškios kilmės. Sąsaja su *surma* (< turk. *zurna*) mažai tikėtina. Mėginama sieti su ide. *\*sermo-* „upė, tekėjimas", skr. सर्म = IAST: *sarma-* „tekantis, srūvantis").

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 321
| **Palmira Krupenkaitė** |
| --- |
| Gimė | 1952 m. gruodžio 24 d. (71 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | žurnalistė, redaktorė |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Palmira Krupenkaitė** (g. 1952 m. gruodžio 24 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė.

Biografija
----------

1975 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete baigė žurnalistikos specialybę.

1976–1977 m. dirbo Vilniaus elektros matavimo technikos gamyklos laikraščio „Impulsas" redakcijoje. 1977–1989 m. – žurnalo „Mokslas ir technika" visuomenės mokslų skyriaus redaktorė. Nuo 1989 m. žurnalo „Už ir prieš" atsakingoji sekretorė; 1991 m. žurnalas pasivadino „Taip ir ne", 1993–1996 m. šio žurnalo vyr. redaktorė ir UAB „Už ir prieš" direktorė. 1996–1999 m. žurnalo „Vadovo pasaulis" vyr. redaktorė. Daugiausia rašė Lietuvos ir užsienio socialinėmis, ekonominėmis ir politinėmis temomis.  Vėliau laikraščio „Lietuvos žinios" Užsienio žinių redakcijos redaktorė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 249 psl.
Koordinatės: 55°35′59″š. pl. 23°11′59″r. ilg.﻿ / ﻿55.599852°š. pl. 23.199791°r. ilg.﻿ / 55.599852; 23.199791


|  Tytuvėnų kapinių šv. Juozapo koplyčia |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Kelmės rajonas |
| **Gyvenvietė** | Tytuvėnai |
| **Adresas** | Miško g. 4 |
| **Statybinė medžiaga** | akmenų mūras |
| **Pastatyta** | 1827 m. |

**Tytuvėnų kapinių šv. Juozapo koplyčia** – viena iš kelių koplyčių, esančių Tytuvėnų miestelyje, Kelmės rajone. Koplyčia stovi katalikų kapinėse, jų šiaurės rytiniame pakraštyje, centrinio tako ašyje. Netoliese, 250 m į vakarus nuo šios koplyčios (už kapinių teritorijos) stovi Riomerių mauzoliejinė koplyčia.

Katalikų kapinės – didžiausios miestelyje. Kapinių koplyčia pastatyta miesto gyventojo Juozapo Kaminsko rūpesčiu. Tai - keturkampis pastatas, 7,5x8,5 m dydžio, 9 m aukščio, iš akmens mūro, dengtas skarda. Joje palaidota Kaminskų šeima. Priekinės sienos pamato akmenyje (dešinėje nuo įėjimo durų) iškalta 1827 m. data. Koplyčia sutvarkyta, joje vyksta pamaldos per Visus šventuosius.

Žmonės pasakoja, kad iš bažnyčios į šią koplyčią veda požemiai.

2011 m. Šiluvoje vienuolių benediktinių rūpesčiu buvo aptikta ir įsigyta italų darbo šv. Juozapo skulptūra. Miestelio seniūnijos ir rėmėjų dėka skulptūra buvo atgabenta į kapinių koplyčią Tytuvėnuose. Čia iki šiol nebuvo nei vardą atitinkančio paveikslo, nei skulptūros. Koplyčioje ta pačia proga buvo pakabinti Švč. Mergelės Marijos, Jėzaus ir kiti šventųjų paveikslai.

Koplyčios remontas 2023 m.
--------------------------

Verslininko Jono Jagmino rūpesčiu, 2023 m. vėlinių išvakarėse kapinių koplyčia buvo iš pagrindų suremontuota: pakeistas stogas, langai, durys, grindys, lubos, laiptai į balkoną, balkonas, sutvarkytos vidaus ir išorės sienos, restauruotas paveikslas. Tytuvėnų Švč. Mergelės Marijos Angelų Karalienės bažnyčioje Šiaulių vyskupas Eugenijus Bartulis aukojo šv. mišias, dėkojo geradariams. Iš bažnyčios iškilminga procesija nuėjo į kapines, kur vyko atnaujintos koplyčios pašventinimas. Pašventinimo akte patvirtintas šv. Juozapo vardo suteikimas koplyčiai. Ant koplyčios sienos pritvirtinta atminimo lenta su įrašu apie mecenato indėlį.

Galerija
--------

* Kapinių vartai. Tako gale – koplyčiaKapinių vartai. Tako gale – koplyčia
* Koplyčia kapinėse. Priekyje, už kapinių – Riomerių koplyčiaKoplyčia kapinėse. Priekyje, už kapinių – Riomerių koplyčia

Šaltiniai
---------

1. ↑  Tytuvėnus laimina šv. Juozapas *xxiamzius.lt*
2. ↑  Tytuvėnų kapinių šv. Juozapo koplyčios šventinimas *siauliuvyskupija.lt*
3. ↑  Tytuvėnai dėkojo mecenatui už koplyčios prikėlima *ukininkopatarejas.lt* 2023-10-31
4. ↑  Ir suremontavo, ir pašventino *biciulis.net*

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Tytuvėnų kapinių šv. Juozapo koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Infoturas Malonių keliu„" Kelmės r. atkarpa *siauliurajonas.lt* Archyvuota kopija 2024-02-02 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 55°30′35″ š. pl. 23°26′32″ r. ilg.﻿ / ﻿55.50972°š. pl. 23.44222°r. ilg.﻿ / 55.50972; 23.44222

| Praviršulis |
| --- |
| Vieta | Radviliškio raj. Lietuva |
| Plotas | 0,72 km² |
| Kranto linijos ilgis | 3,18 km |
| Vidutinis gylis | 1 m |
| Didžiausias gylis | 4,3 m |
| Išteka | Duburiai |

**Praviršulis** – ežeras vidurio Lietuvoje, Radviliškio rajone, apie 7,5 km į pietus nuo Šaukoto. Ežeras telkšo Praviršulio tyrelio botaninio-zoologinio draustinio viduryje, pelkių apsuptyje. Ilgis iš vakarų į rytus 1,07 km, plotis iki 0,92 km. Altitudė 115,7 m. Gylis siekia 4,3 m. Krantai užpelkėję, žemi, apaugę medžiais ir krūmais, vietomis ardomi.

Ežero dugne slūgso molingas sapropelis, pakraščiuose – durpės. Pakrantės apžėlusios meldų ir viksvų sąžalynais.

Iš Praviršulio pietuose išteka Luknės intakas Duburas (Duburiai).

1967 m. ežeras ir apylinkės paskelbti vandens paukščių draustiniu, o nuo 1969 m. – botaniniu-zoologiniu draustiniu.

Literatūra
----------

Praviršulis: monografija (sud. Daiva Šeškauskaitė, Bernd Gliwa). – Kaunas: Lututė, 2009. – 112 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-37-079-6

1. ↑  *Praviršulis*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 435
| Utenykštis |
| --- |
| Utenykščio pietinis galas ties įtaku iš BaltelioUtenykščio pietinis galas ties įtaku iš BaltelioUtenykščio pietinis galas ties įtaku iš Baltelio |
| Vieta | Utenos raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,864 km² |
| Kranto linijos ilgis | 6,36 km |
| Kilmė | ledyninis |
| Vidutinis gylis | 4,32 m |
| Didžiausias gylis | 9,9 m |
| Tūris | 0,0039 km³ |
| Įteka | Minčia, bevardis upelis |
| Išteka | Būka |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Utenykštis

  |
| **Koordinatės** |  55°26′52″ š. pl. 26°1′1″ r. ilg.﻿ / ﻿55.44778°š. pl. 26.01694°r. ilg.﻿ / 55.44778; 26.01694Koordinatės: 55°26′52″ š. pl. 26°1′1″ r. ilg.﻿ / ﻿55.44778°š. pl. 26.01694°r. ilg.﻿ / 55.44778; 26.01694 |

**Utenykštis** – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Utenos rajone, apie 11,5 km į rytus nuo Tauragnų, tuoj į pietryčius nuo Uteno ežero. Įeina į Aukštaitijos nacionalinį parką. Ežeras netaisyklingo trikampio formos, su plačia įlanka rytuose ir siaura, ilga įlanka vakaruose. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius 1,72 km, plotis iki 1 km, vidutinis plotis 0,55 km. Altitudė 147,4 m. Telkšo rininiame duburyje. Vakarinis krantas žemas, pelkėtas, o rytinis gan aukštas. Šiaurės rytinėje dalyje yra 0,66 ha sala. Utenykštį supa Minčios giria. Ežerą gausiai maitina požeminiai vandenys, todėl jo vandens lygis per metus svyruoja neženkliai – 40 cm.

Į Utenykštį pietryčiuose įteka upelis iš Baltelio ežero, o vakaruose (iš Lašmens įlankos) į Baluošą išteka Būka (Žeimenos baseinas). Taip pat 40 m ilgio protaka (Minčios upe) šiaurės vakaruose jungiasi su Utenu.

Šiaurinėje ežero pakrantėje įsikūręs Aukštaglynio kaimas. Rytiniu krantu eina riba su Ignalinos rajonu.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2014-11-01 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  *Utenykštis*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 390–391
| Vaikėsas |
| --- |
| Vieta | Utenos raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,408 km² |
| Kranto linijos ilgis | 3,65 km |
| Kilmė | ledyninis |
| Vidutinis gylis | 3,7 m |
| Didžiausias gylis | 4,0 m |
| Tūris | 0,0016 km³ |
| Išteka | Ligaja |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Vaikėsas

  |
| **Koordinatės** |  55°31′27″ š. pl. 25°48′47″ r. ilg.﻿ / ﻿55.52417°š. pl. 25.81306°r. ilg.﻿ / 55.52417; 25.81306Koordinatės: 55°31′27″ š. pl. 25°48′47″ r. ilg.﻿ / ﻿55.52417°š. pl. 25.81306°r. ilg.﻿ / 55.52417; 25.81306 |

**Vaikėsas** arba **Vaikesas** – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Utenos rajone, 7 km į pietus nuo Daugailių. Nusidriekęs iš vakarų į rytus 1,3 km, plotis – iki 0,45 km. Altitudė 194,5 m. Giliausia vieta yra 4 m gylio. Pietinis krantas žemas, pelkėtas (Ežero raistas), o šiaurinis aukštas. Yra 2 miškingos salos (0,52 ha ir 0,01 ha), kurių bendras plotas 0,53 ha. Ežero dugnas padengtas sapropelingu moliu. Iš pietų ir rytų prieina Ruzgiškių miškas, kitose pakrantėse plyti pievos ir dirbami laukai, šiaurvakarinėje pakrantėje auga miškelis. Rytuose iš Vaikeso išteka Ligaja (į Sylio ežerą, Šventosios upės baseinas).

Prie ežero įsikūrę Našloniškių, Ruzgiškių ir Kubilių kaimai. Veikia kaimo turizmo sodyba. Ežero pavadinimas sietinas su liet. *veikus* – „greitas, skubus; stiprus, smarkus".

Neįtvirtinta gyvenvietė yra Vaikeso ežero saloje. Ji užima visą 90x32 m dydžio salą, pailgą RV kryptimi, kiek iškilusiais kraštais. 1973 m. Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (vad. J. Markelevičius) ištyrė 10 m² plotą gyvenvietės P dalyje, rado 60 cm storio kultūrinį sluoksnį su lipdyta lygiu paviršiumi ir grublėta keramika, geležies šlaku. Neįtvirtinta gyvenvietė datuojama I t-mečiu. Radiniai saugomi Lietuvos nacionaliniame muziejuje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vaikėsas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 412
2. ↑
3. ↑
| Čiaunas |
| --- |
|  |
| Vieta | Utenos raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,347 km² |
| Kranto linijos ilgis | 7,71 km |
| Didžiausias gylis | 8 m |
| Įteka | 5 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Pašilės upelis (Daglėjus) |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Čiaunas

  |
| **Koordinatės** |  55°43′46″ š. pl. 25°38′59″ r. ilg.﻿ / ﻿55.72944°š. pl. 25.64972°r. ilg.﻿ / 55.72944; 25.64972Koordinatės: 55°43′46″ š. pl. 25°38′59″ r. ilg.﻿ / ﻿55.72944°š. pl. 25.64972°r. ilg.﻿ / 55.72944; 25.64972 |

**Čiaunas** – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Utenos rajono šiaurėje, 4 km į pietus nuo Jūžintų, Rokiškio rajono paribyje (šiaurvakarinė ežero dalis yra Rokiškio rajone). Ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 1,26 km, plotis iki 0,7 km. Altitudė 136 m. Giliausia vieta – 8 m.

Ežeras susidarė duburį išgulėjus ledo luistui. Krantai statūs, aukšti, tik šiaurės rytinis pelkėtas. Kranto linija labai vingiuota. Šiaurinėje ežero dalyje yra 4 salos (11,5 ha, 0,16 ha, 0,12 ha ir 0,09 ha). Didžiausioje saloje plyti Mažionių pelkė. Šiaurinė ežero dalis labai užžėlusi vandens augalija, užankanti. Šiaurrytinėje ir vakarinėje pakrantėse auga miškeliai, kitose pakrantėse daugiausia plyti pievos ir dirbami laukai. Šiaurės rytuose išteka Daglėjaus upelis į Daglėjėlio ežerą (Šventosios baseinas).

Į rytus nuo ežero įsikūręs Mažionių kaimas, vakarinėje pakrantėje – Pilkėnai, pietinėje – Martinčiūnai. Vakarine pakrante eina kelias  **3607**  Čelkiai–Jūžintai–Užpaliai .

Ežero pavadinimas sėliškas (< \**Kiaunas*), siejamas su liet. *kiaunė*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Čiaunas (Utenos r.)*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 353
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 77
Koordinatės: 55°34′50″ š. pl. 25°52′54″ r. ilg.﻿ / ﻿55.58056°š. pl. 25.88167°r. ilg.﻿ / 55.58056; 25.88167

| Pelakys |
| --- |
| Vieta | Utenos raj. Lietuva |
| Plotas | 0,20 km² |
| Kranto linijos ilgis | 3,81 km |
| Kilmė | ledyninis |
| Išteka | Kriaukės |

**Pelakys** – ežeras rytų Lietuvoje, Utenos rajone, 3 km į pietryčius nuo Daugailių. Ilgis pietvakarių – šiaurės rytų kryptimi 1,5 km, plotis iki 0,31 km. Altitudė 173,9 m. Ežeras pratįsas, galuose yra ilgos, siauros įlankos. Prie rytinio kranto yra 0,15 ha salelė. Krantai statūs, aukšti, sausi, daugiausia apaugę medžiais. Apyežerėje plyti pievos, dirbami laukai, pietuose – miškas. Ežeras pietuose Kriaukių upeliu jungiasi su Kibenėlių ežerėliu ir su Šavašos upe (Šventosios upės baseinas).

Prie Pelakio yra šie kaimai: Papelėkė, Žadavainiai, Šiožiniai.

Vandenvardis galėtų būti kilęs tiek iš žodžio *pelekas*, tiek būti sudurtinis *pel-* (< *palios*) + *akis* ('ežerėlis, akivaras').

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Pelakys*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 343
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 253
Koordinatės: 55°30′15″ š. pl. 25°36′19″ r. ilg.﻿ / ﻿55.50417°š. pl. 25.60528°r. ilg.﻿ / 55.50417; 25.60528

| Dauniškis |
| --- |
|  |
| Vieta | Utenos raj. Lietuva |
| Plotas | 0,129 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1,6 km |
| Įteka | bevardis upelis |
| Išteka | R-1 |

**Dauniškis** – ežeras rytų Lietuvoje, Utenos mieste, Dauniškio gyvenamajame rajone. Ilgis šiaurės – pietų kryptimi 0,68 km, plotis iki 0,28 km. Altitudė 104,5 m. Krantai žemi, pelkėti, tik pietvakarinis sausas. Pakrantės užžėlusios. Ežero dugnas padengtas dumblu. Šiaurėje išteka R-1 upelis, įtekantis į Rašę (Vyžuonos baseinas). Aplink ežerą įrengtas Dauniškio poilsio ir pramogų parkas. Vasaros metu ežere veikia šviečiantis-grojantis fontanas.

Fontanai Dauniškio ežere, horizonte – Utenos Šv. Mergelės Marijos, Kankinių Karalienės koplyčia.
Rytiniame krante stovi Utenos Šv. Mergelės Marijos, Kankinių Karalienės koplyčia.

Etimologija
-----------

Vandenvardis *Daũniškis* kilęs iš pavardės *Daunys*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Dauniškis*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 400
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 82
| Gelūžė |
| --- |
| Gelūžė nuo pietinio krantoGelūžė nuo pietinio krantoGelūžė nuo pietinio kranto |
| Vieta | Vilniaus m. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,259 km² |
| Kranto linijos ilgis | 2,87 km |
| Įteka | G-1 |
| Išteka | S-2 |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Gelūžė

  |
| **Koordinatės** |  54°42′15″ š. pl. 25°9′30″ r. ilg.﻿ / ﻿54.70417°š. pl. 25.15833°r. ilg.﻿ / 54.70417; 25.15833Koordinatės: 54°42′15″ š. pl. 25°9′30″ r. ilg.﻿ / ﻿54.70417°š. pl. 25.15833°r. ilg.﻿ / 54.70417; 25.15833 |

**Gelūžė** – ežeras Lietuvoje, Vilniaus miesto savivaldybės vakaruose esančioje Pilaitės seniūnijoje.

Tai giliausias ir švariausias ežeras Pilaitės apylinkėse. Ilgis šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi 0,93 km, plotis iki 0,44 km. Altitudė 145 m. Yra nedidelė salelė prie pietinio kranto (0,07 ha). Kranto linija gan lygi, jos ilgis 2,87 km. Rytiniai ir vakariniai krantai aukšti. Aplinkui daugiausia plyti pievos. Per Gelūžę į Baltiešos ežerą prateka Neries baseinui priklausantis upelis Varnė (G-1 – S-2).

Prie ežero kuriasi Padekaniškių ir Vilkeliškių gyvenamieji rajonai, stūkso Vilkeliškių piliakalnis. Pietine pakrante eina riba su Vilniaus rajonu, įsikūręs Vilkeliškių kaimas.

Sportas
-------

Gelūžės ežere nuo 1967 m. veikia pagrindinė Lietuvos vandens slidžių sporto bazė, kuri šiuo metu vienintelė šalyje. 2010 m. LR aplinkos ministerija nebeleido sportuoti ežere. 2013 m. draudimas atšauktas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Gelūžė*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 596
2. ↑  Seimo komitetas nežinios neišsklaidė Archyvuota kopija 2015-04-13 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Su slidėmis – nuo kalno ir vandeniu
| Juodis |
| --- |
| Juodis nuo vakarinio krantoJuodis nuo vakarinio krantoJuodis nuo vakarinio kranto |
| Vieta | Šilas (Vilniaus m.), Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,091 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1,7 km |
| Įteka | A-2 |
| Išteka | A-2 |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Juodis

  |
| **Koordinatės** |  54°46′54″ š. pl. 25°26′31″ r. ilg.﻿ / ﻿54.78167°š. pl. 25.44194°r. ilg.﻿ / 54.78167; 25.44194Koordinatės: 54°46′54″ š. pl. 25°26′31″ r. ilg.﻿ / ﻿54.78167°š. pl. 25.44194°r. ilg.﻿ / 54.78167; 25.44194 |

**Juodis** – nedidelis ežeras šiaurės rytinėje Vilniaus miesto dalyje, apie 0,5 km į pietus nuo Balžio ežero Tapelių kraštovaizdžio draustinyje. Prie ežero esanti Vilniaus miesto dalis – Šilas.

Juodis priklauso Neries mažųjų intakų (su Nerimi) baseinui (Antavilio upelio baseinui). Ežero hidrologinis nr. 12030091, plotas – 9,1 ha. Vandens telkinys savo forma ištįsęs šiaurės-rytų kryptimi 0,73 km, plotis iki 0,17 km. Altitudė 135,8 m. Ežeras telkšo Antavilio ir Kairėnų miškų apsuptyje, maitinamas tarp Balžio ir Tapelių ežero pratekančio A-2 upokšnio. Krantai aukštoki, tik šiaurinis krantas žemas ir pelkėtas.

Ežero pavadinimas kilo nuo žodžio *juodas, juoda*.

Juodžio šiaurinis galas

Šaltiniai
---------

1. ↑  LR ežerų klasifikatorius Archyvuota kopija 2014-01-24 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Vilniaus miesto ežerai
* Apie Juodį Gamtos katalogo portale
*Kitos reikšmės – Akis (ežeras).*

| Akis |
| --- |
| Akies ežeras iš pietinės pusėsAkies ežeras iš pietinės pusėsAkies ežeras iš pietinės pusės |
| Vieta | Vilniaus m. Lietuva |
| Plotas | 0,0064 km² |
| Kranto linijos ilgis | 0,33 km |
| Didžiausias gylis | 4,7 m |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Akis

  |
| **Koordinatės** |  54°46′46″ š. pl. 25°20′18″ r. ilg.﻿ / ﻿54.77944°š. pl. 25.33833°r. ilg.﻿ / 54.77944; 25.33833Koordinatės: 54°46′46″ š. pl. 25°20′18″ r. ilg.﻿ / ﻿54.77944°š. pl. 25.33833°r. ilg.﻿ / 54.77944; 25.33833 |

**Akis** – ežeras pietryčių Lietuvoje, Vilniaus mieste, Verkių seniūnijoje. Telkšo Verkių regioniniame parke, šalia Verkių Riešės, 0,6 km į pietus nuo Balsio ežero. Akis telkšo giliame duburyje, supamame Verkių miško. Ežeras netaisyklingo apskritimo formos, 0,1 km skersmens. Altitudė 109,9 m. Ežeras nenutekantis, priklauso Riešės upės baseinui (Neries intakas).

Žuvys: karosai, lynai, saulažuvės, gružliai.

Ežerėvardis kildinamas nuo žodžio *akis* („aketė, kiaurymė beužaugančiame liūne").

* Vaizdas į ežerą iš vakarų Vaizdas į ežerą iš vakarų

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
*Kitos reikšmės – Salų ežeras.*
 *Kitos reikšmės – Ilgys.*
Koordinatės: 55°48′17″ š. pl. 25°23′12″ r. ilg.﻿ / ﻿55.80472°š. pl. 25.38667°r. ilg.﻿ / 55.80472; 25.38667

| Dviragis |
| --- |
| Dviragis nuo Salų miestelioDviragis nuo Salų miestelioDviragis nuo Salų miestelio |
| Vieta | Rokiškio raj. Lietuva |
| Plotas | 3,17 km² |
| Kranto linijos ilgis | 21,2 km |
| Kilmė | rininis |
| Vidutinis gylis | 3,1 m |
| Didžiausias gylis | 5,9 m |
| Įteka | Krylių upelis, Ardamėlių upelis, Šaltupys, 6 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Ilgė |

**Dviragis**, **Ilgys** arba **Salų ežeras** – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Rokiškio rajono savivaldybės teritorijoje, Šventosios baseine, 6 km į vakarus nuo Kamajų. Ežero šiaurės vakariniame pakraštyje yra didelė sala (plotas 65,9 ha, kranto linijos ilgis 3,48 km), kurioje įsikūręs Salų miestelis.

Plotas 317 ha. Ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius 6,2 km, didžiausias plotis 1,8 km, vidutinis plotis 500 m. Paviršiaus altitudė 91,5 m. Didžiausias gylis 5,9 m, vidutinis gylis 3,1 m. Baseino plotas 52,9 km². Ežeras patvenktas.

Ežeras rininis. Pietvakariuose yra ilga siaura įlanka. Kranto linija labai vingiuota, jos ilgis 21,2 km. Šiaurės vakarų krantas žemas, pelkėtas. Šlaitai aukšti, 10–15 m, statūs. Ežero šiaurės vakaruose yra 4 salos, iš viso 66,3 ha. Didžiausioje saloje įsikūręs Salų miestelis. Su krantu rytuose ji jungia tiltas, vakaruose – pylimas. Įteka Krylių, Ardamėlių ir dar keletas upelių, išteka Jaros intakas Ilgė. Pratakumas 138 %. Dubens dugną dengia dumblas. Atabradas siauras, smėlingas, pietryčiuose – dumblingas. Vandens skaidrumas vasarą 0,4-0,8 m.

Dviragyje sugaunama 14 žuvų rūšių: kuojos, karšiai, lydekos, lynai, karosai, raudės, vėgėlės, kirtikliai, pūgžliai, gružliai, starkiai, plakiai, aukšlės, ešeriai.

Aplink ežerą įsikūrę Vaitkūnų, Krylių, Rimšionių, Urlių, Davainiškio, Verksnionių kaimai, o ežero saloje (su pakrante jungiasi rytuose tiltu, o vakaruose pylimu) Salų miestelis. Veikia 4 kaimo turizmo sodybos, pietinėje pakrantėje yra stovyklavietė. Salos pietinėje pakrantėje yra buvusio Salų dvaro sodyba ir parkas, yra įrengta poilsio zona.

Per salą eina kelias  **3606**  Petrošiškis–Salos–Gučiūnai .

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Dviragis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 256 psl.
2. ↑  *Dviragis*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 480
**Pasvalio spaustuvė** – spaustuvė, veikusi 1949–1983 m. Pasvalyje.

Istorija
--------

Įsteigta 1948 m. kartu su Pasvalio apskrities laikraščio „Stalino vėliava" redakcija. 1949 m. sausio 8 d. išėjo pirmasis laikraščio numeris. 1951–1953 m. Pasvalio spaustuvėje spausdinti ir MTS laikraščiai: Pumpėnų – „Tarybinis traktorininkas", Pasvalio – „Laukų stachanovietis". 1951 m. spaustuvė ir redakcija gavo naujas patalpas.

1960 m. Pasvalio spaustuvė tapo Biržų spaustuvės dalimi. 1961 m. gautas linotipas, kiek vėliau – 2 plokščios spausdinimo mašinos. 1961 m. vietoje „Stalino vėliavos" ėmė eiti rajono laikraščio „Pasvaliečių darbas", nuo 1962 m. leidžiamas pavadinimu „Darbas". Nuo 1963 m. Pasvalio „Darbas" spausdintas Biržuose. 1976 m. Pasvalio spaustuvė kartu su Biržų poligrafijos įmone prijungta prie Panevėžio spaustuvės.

Nuo 1982 m. „Darbas" buvo spausdinamas ofsetu Panevėžyje, o renkamas Pasvalyje. 1983 m. „Darbą" imta rinkti ir spausdinti Panevėžio spaustuvėje „Varsa". 1983 m. Panevėžio spaustuvės Pasvalio skyrius uždarytas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 379-380 psl.
| Ovsenkos tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuvos vėliava Lietuva (Kaišiadorių rajonas) |
| Plotas | 0,176 km² |
| Kranto linijos ilgis | 3,56 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 2,3 m |
| Didžiausias gylis | 4,4 m |
| Įteka | Laukysta, Babranka |
| Išteka | Laukysta |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Ovsenkos tvenkinys

  |
| **Koordinatės** |  54°52′41″ š. pl. 24°36′14″ r. ilg.﻿ / ﻿54.87806°š. pl. 24.60389°r. ilg.﻿ / 54.87806; 24.60389Koordinatės: 54°52′41″ š. pl. 24°36′14″ r. ilg.﻿ / ﻿54.87806°š. pl. 24.60389°r. ilg.﻿ / 54.87806; 24.60389 |

**Ovsenkos tvenkinys** arba **Ausiankos tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Kaišiadorių rajone, 1,5 km į šiaurės rytus nuo Žaslių miestelio. Sudarytas užtvenkus Laukystos upę (Neries intakas) 22,6 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus – 0,88 km, plotis – iki 0,24 km. Altitudė 104 m. Šiaurrytinėje dalyje yra 0,5 km ilgio įlanka, į kurią įteka Babranka. Šiaurinė tvenkinio dalis pylimu atskirta nuo pagrindinės tvenkinio dalies. Priešsroviui iškart telkšo Beicūnų tvenkinys, pasroviui už 0,9 km – Mančiūnų tvenkinys. Aplinkui plyti dirbami laukai. Į šiaurę įsikūręs Mančiūnų kaimas.

Tvenkinys įrengtas 1973 m. Priklauso žuvininkystės ūkiui.

Šaltiniai
---------

1. ↑

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
| Garajis, Ilgys |
| --- |
| Garajis iš Lietuvos pusėsGarajis iš Lietuvos pusėsGarajis iš Lietuvos pusės |
| Vieta | Rokiškio raj. Lietuvos vėliava Lietuva Jekabpilio savivaldybė, Latvijos vėliava Latvija |
| Plotas | 0,89 km² |
| Kranto linijos ilgis | 9,02 km |
| Kilmė | rininis |
| Vidutinis gylis | 2,4 m |
| Didžiausias gylis | 3,4 m |
| Įteka | 8 bevardžiai upeliai |
| Išteka | bevardis upelis |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Garajis, Ilgys

  |
| **Koordinatės** |  59°9′50″ š. pl. 25°31′50″ r. ilg.﻿ / ﻿59.16389°š. pl. 25.53056°r. ilg.﻿ / 59.16389; 25.53056Koordinatės: 59°9′50″ š. pl. 25°31′50″ r. ilg.﻿ / ﻿59.16389°š. pl. 25.53056°r. ilg.﻿ / 59.16389; 25.53056 |

**Garajis** arba **Ilgė, Ilgys, Štukų ežeras** (latv. *Ilzu ezers, Garais ezers*) – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Rokiškio rajone, bei Latvijoje, Jekabpilio savivaldybėje, 3,5 km į šiaurę nuo Onuškio. Lietuvoje yra ~41,2 ha ežero.

Išsidriekęs rytų-vakarų kryptimi 2,97 km, plotis siekia 0,52 km. Altitudė 96,7 m. Gylis iki 3,4 m. Ežero dubuo rininės kilmės. Dalis pietinio ir šiaurrytinio krantų aukšti, kitur – žemesni, vietomis pelkėti, apaugę medžiais ir krūmais. Kranto linija vingiuota, jos ilgis 9 km. Pakrantės kalvotos, Lietuvos pusėje plyti dirbami laukai, Latvijoje – daugiausia apaugę miškais. Ežere yra 3 miškingos salos, kurių plotai 0,45 ha, 0,36 ha ir Latvijoje 0,12 ha. Iš Garajo ežero išteka upelis į Vyžuoną (Nemunėlio baseinas).

Netoli pietinio ežero kranto įsikūręs Ilzenbergo kaimas ir Ilzenbergo dvaro sodyba, prie pietrytinio – Alksnių kaimas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Garajis*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 575
**Lauma** – didžiausia apatinio trikotažo gamybos bendrovė Latvijoje. Būstinė Liepojoje.

Istorija
--------

Įkurta 1971 m. nuo 1988 m. eksportuoja produkciją į Europos šalis. 1994 m. tapo akcine bendrove, privatizuota. 2006 m. įsigijo Prancūzijos nėrinių įmonę „Desseilles" ir Baltarusijos siuvimo fabriką „Milavica". Nuo 2006 m. priklauso Estijos siuvimo bendrovei „PTA Gntpp".

Antrinės bendrovės
* *Lauma Lingerie*, kuria, gamina ir parduoda gaminius,
* *Lauma Fabrics*, gamina ir tiekia audinius,
* *Desseilles*, gamina elastinius nėrinius,
* mažmeninės prekybos tinklas Rusijoje „*Linret*", būstinė Maskvoje,
* siuvimo fabrikas Baltarusijoje „Milavica" (Minskas) - pasiuva – 15% bendrovės produkcijos
* Parduotuvė Liepojoje ir parduotuvė-salonas Rygoje.

2005 m. bendrovės apyvarta 23,8 mln. latų, 83% produkcijos eksportuota į daugiau kaip 20 šalių. 2006 m. dirbo 1500 darbuotojų.

Produkcija
----------

Gamina moterišką apatinį trikotažą, jam skirtus audinius, namų tekstilės (užuolaidos, staltiesės) ir sveikatos priežiūros gaminius (elastinis tvarstis, diržai radikulitui gydyti, pristatomi su prekiniu ženklu „Lauma Medical"), naudoja bendrovės „Du Pont" elastinius siūlus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lauma*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 617 psl.

Nuorodos
--------

* Svetainė[neveikianti nuoroda]
| **Leonardas Pranas Aleksiejūnas** |
| --- |
| Gimė | 1939 m. gegužės 27 d.Meldiniai, Rozalimo valsčius |
| Mirė | 2024 m. sausio 10 d. (84 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | žurnalistas |
|  |
| Alma mater | 1964 m. Vilniaus universitetas |

**Leonardas Pranas Aleksiejūnas** (1939 m. gegužės 27 d. Meldiniuose, Rozalimo valsčiuje – 2024 m. sausio 10 d. Vilniuje) – Lietuvos imtynininkas, žurnalistas.

Biografija
----------

1964 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos-filologijos fakulteto žurnalistikos specialybę.

1964–1975 m. „Komjaunimo tiesa" redakcijos korespondentas, skyriaus vedėjas. 1976–1997 m. savaitraščio (nuo 1996 m. žurnalas) „Gimtasis kraštas" skyriaus vedėjas. Daugiausia rašė užsienio lietuvių gyvenimo, sporto temomis. Nuo 1997 m. buvo laisvas žurnalistas.

Penkis kartus buvo Lietuvos sambo čempionas (1964 – iki 60 kg, 1966–1969 – iki 58 kg). Pirmasis treneris Pranciškus Eigminas. Buvo Lietuvos sambo imtynių federacijos prezidiumo narys. Nuo 1967 m. buvo Auklėjimo ir propagandos, žiniasklaidos komisijos pirmininkas, vėliau – komunikacijos vadovas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Mirė sporto žurnalistas, imtynininkas Leonardas Aleksiejūnas. LŽS. 2024-01-14. Nuoroda tikrinta 2024-01-14.
2. ↑  Lietuvos sporto bendruomenėje – netektis: mirė buvęs imtynininkas ir žurnalistas L. Aleksiejūnas. lrytas.lt. 2024-01-14. Nuoroda tikrinta 2024-01-14.
3. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 18 psl.
4. ↑  LEONARDAS PRANAS ALEKSIEJŪNAS. Lietuvos sporto enciklopedija. 2022-05-01. Nuoroda tikrinta 2024-01-14.
| **Leonardas Valaitis** |
| --- |
| Gimė | 1936 m. rugpjūčio 2 d. (87 metai)Kupreliškiai, Pilviškių valsčius, Vilkaviškio apskritis |
|  |
| Veikla | žurnalistas, satyrikas, poetas |
|  |
| Alma mater | Lietuvos veterinarijos akademija |

**Leonardas Valaitis** (g. 1936 m. rugpjūčio 2 d. Kupreliškiai, Pilviškių valsčius, Vilkaviškio apskritis) – Lietuvos žurnalistas, satyrikas, poetas.

Biografija
----------

1954 m. baigė Marijampolės 1-ąją vidurinę mokyklą, 1959 m. – Lietuvos veterinarijos akademiją, įgydamas zooinžinieriaus specialybę. Studijavo žurnalistiką Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete.

1959 m. Valstybinio televizijos ir radijo komiteto Kauno vyr. transliacijų redakcijos žinių redaktorius. 1960–1972 m. Lietuvos radijo žinių reporteris Vilniuje, radijo ir televizijos Propagandos redakcijos vyresnysis redaktorius, „Panoramos" redaktorius, 1972–1980 m. – Lietuvos televizijos Literatūros ir meno redakcijos vyriausias redaktorius. 1980–1994 m. laikraščio „Vakarinės naujienos" redakcijos skyriaus vedėjas. 1995 m. dienraščio „Lietuva" bendradarbis, nuo 1995 m. laikraščio „Privatus seklys" korespondentas.

Bibliografija
-------------

* Kelmai ir kelmučiai, satyriniai eilėraščiai, 1973 m.
* Gyvačių trauktinė, satyriniai eilėraščiai, 1978 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 545 psl.
| **Leonas Braziulis** |
| --- |
| Gimė | 1941 m. spalio 9 d. (81 metai)Norvaišiai, Pakruojo valsčius |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius, kraštotyrininkas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Leonas Braziulis** (g. 1941 m. spalio 9 d. Norvaišiai, Pakruojo valsčius) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, kraštotyrininkas.

Biografija
----------

1963 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistiką.

1963–1994 m. laikraščio „Tiesa" redakcijos laiškų ir masinio darbo informacijos ir sporto skyrių literatūrinis darbuotojas, sporto, informacijos bei kultūros skyrių vedėjas, atsakingasis sekretorius ir redaktoriaus pavaduotojas bei atsakingasis sekretorius–redaktoriaus pavaduotojas. 1994–1995 m. dienraščio „Lietuva" atsakingasis sekretorius, 1995 m. rugpjūčio–spalio mėn. dienraščio „Diena" atsakingasis sekretorius. Nuo 1995 m. dienraščio „Lietuvos rytas" priedo „Sostinė" atsakingasis sekretorius, 1997–2005 m. dienraščio „Lietuvos rytas" atsakingojo sekretoriaus pavaduotojas. Daugiausia rašo sporto, automobilizmo, etnokultūros, kraštotyros bei gamtosaugos temomis.

Bibliografija
-------------

* *Pajūrio pušys*, Vilnius: Vaga, 1983 m.
* *Lietuvos valsčiai: Lygumai. Stačiūnai*, vienas autorių, Vilnius: Versmė, 2001 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 73 psl.
| **Leonas Jonikas** |
| --- |
| Gimė | 1891 m. balandžio 10 d.Apvaršuva, Laukuvos valsčius |
| Mirė | 1969 m. lapkričio 3 d. (78 metai)Čikaga |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius, JAV lietuvių visuomenės veikėjas |

**Leonas Jonikas** (slapyvardis *Laukuviškis*, 1891 m. balandžio 10 d. Apvaršuvoje, Laukuvos valsčius – 1969 m. lapkričio 3 d. Čikagoje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, JAV lietuvių visuomenės veikėjas.

L. Joniko kapas Laukuvoje

Biografija
----------

1911 m. atvyko į JAV. Dirbo plieno liejykloje, anglių kasyklose, automobilių gamykloje, 1931–1969 m. – laikraščio „Vilnis" redakcijoje. Dalyvavo Amerikos lietuvių kongreso, įkurto 1936 m. veikloje. Nuo 1946 m. Lietuvių meno sąjungos sekretorius. 1950–1951 m. – žurnalo „Liaudies menas" redaktorius. Sudarinėjo ir redagavo „Vilnies" kalendorius. Daugiausia rašė tarptautiniais klausimais.

Bibliografija
-------------

* *Mes – už naują pasaulį*, publicistika, 1975 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 192 psl.
| **Leonidas Miasinasrus. *Леонид Фёдорович Мясин* vok. *Léonide Massine*** |
| --- |
|  |
| Leonidas Miasinas 1914 m. |
| Gimė | 1895 m. rugpjūčio 8 d.Maskva |
| Mirė | 1979 m. kovo 15 d. (83 metai)Borkenas, Vokietija |
|  |
| Veikla | – rusų baleto artistas, baletmeisteris |
|  |
|  **Vikiteka** | Leonidas Miasinas |

**Leonidas Miasinas** (rus. *Леонид Фёдорович Мясин*, vok. *Léonide Massine*, 1895 m. rugpjūčio 8 d. Maskva – 1979 m. kovo 15 d. Borkenas, Vokietija) – – rusų baleto artistas, baletmeisteris.

Biografija
----------

1912 m. baigęs Maskvos teatro mokyklą iki 1914 m. šoko Maskvos Didžiajame teatre. 1914–1921 m. ir 1924–1928 m. Sergejaus Diagilevo trupės „Rusų baletas" artistas ir baletmeisteris, 1932–1942 m. trupės „Ballets Russes de Monte Carlo" baletmeisteris, 1938–1942 m. ir meno vadovas. Nuo 1926 m. šoko JAV, nuo 1947 m. dirbo ir gyveno daugiausia Europoje.

Sukūrė apie 100 įvairaus žanro baletų, daugelyje jų šoko. Vienas pirmųjų pradėjo kurti baletus pagal simfoninę muziką. Pagrindinės kūrybos temos – meilė, likimas, aistros, lengvabūdiškumas; baletams būdinga klasikinio šokio, akrobatikos, įvairių tautų folkloro, „commedia dell arte" elementai. Sukūrė choreografiją filmams baletams „Raudoni bateliai", 1948 m. „Hofmano pasakos" 1951 m. abiejų režisieriai M. Povelas, E. Presburgeris, „Neapolietiška karuselė" 1954 m. režisierius E. Džianinis), juose vaidino.

Choreografija
-------------

* E. Sati. Paradas (1917 m.
* Stebuklinga krautuvėlė, 1919 m. pagal Dž. Rosinio, O. Respigio muziką,
* L Stravinskis. Lakštingalos giesmė, Šventasis pavasaris, abu 1920 m.
* V. Dukelskis. Zefyras ir Flora, 1925 m.
* G. Aurikas. Jūreiviai, 1925 m.
* Lemties ženklai, 1933 m. (Piotras Čaikovskis. V simfonija),
* Septintoji simfonija, 1938 m. Mėnesienos sonata, 1944 m. abu pagal L. van Bethoveno muziką.
* Raudona ir juoda, 1939 m. (Dmitrijus Šostakovičius. 1-oji simfonija).
* Dmitrijus Šostakovičius. Leningrado simfonija, 1945 m.

Bibliografija
-------------

* Mano gyvenimas balete / My Life in Ballet, 1968 m.
* Miasinas apie choreografiją / Massine on Choreography, 1976 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aliodija Ruzgaitė. *Leonidas Miasinas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 35 psl.
| **Levas Davidovičius Trockisrus. *Лев Давидович Троцкий*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1879 m. spalio 26 d.arba lapkričio 7 d. Janovkoje, Chersono gubernija, Rusijos imperija |
| Mirė | 1940 m. rugpjūčio 21 d. (60 metų)Coyoacán Meksiko miesto pietinėje dalyje |
|  |
| Veikla | marksistinis revoliucionierius, sovietinis politikas, veikėjas, savo veikla kaip Karlas Marksas, Frydrichas Engelsas ir V. I. Leninas laikomas mokslinio socializmo pradininku. L. Trockis žinomas kaip Raudonosios armijos įkūrėjas, bandęs karinį diktatą įvesti ir žemės ūkyje. |
|  |
|  **Vikiteka** | Levas Trockis |
| Parašas |
|  |

**Levas Davidovičius Trockis** (taip pat *Leo Trockis*; rus. *Лев Давидович Троцкий*; tikrasis vardas **Leiba Davidovičius Bronšteinas**; rus. *Лейба Давидович Бронштейн*, 1879 m. spalio 26 d. arba lapkričio 7 d. Janovkoje, Rusijos imperija – 1940 m. rugpjūčio 21 d. Meksika) – tarptautinio darbininkų ir komunistinio judėjimo veikėjas, marksizmo teoretikas, sovietinis politikas.

Biografija
----------

Levas Trockis vaikystėje
Levas Bronšteinas buvo penktas vaikas Davido Leontjevičiaus Bronšteino (1843–1922) ir Anos (Anetos) Lvovnos Bronštein šeimoje. Vaikystėje kalbėjo rusiškai ir ukrainietiškai, o ne jidiš.

Studijavo Odesos universitete. 1898 m. buvo pašalintas iš universiteto. 1898–1902 m. sėdėjo kalėjimuose ir buvo tremtyje. 1902 m. iš Sibiro pabėgo į Angliją, ten bendradarbiavo su rusų revoliucionieriais. Už dalyvavimą 1905 m. Rusijos re­voliucijoje suimtas ir ištremtas į Sibirą, iš kur 1907 m. pabėgo į Austriją. Vėliau gyveno įvairiuose Europos ir Amerikos mies­tuose. 

1917 m. grįžo į Rusiją ir liepos mėnesį įstojo į bolševikų partiją. Po Spalio perversmo tapo Tarybų Rusijos užsienio reikalų liaudies komisaru, publikavo caro vyriausybės ir Laiki­nosios vyriausybės slaptas sutartis su Antantės šalimis, vedė de­rybas su vokiečiais dėl taikos pasirašymo. 1918 m. kovo 14 d. buvo pa­skirtas karinių reikalų liaudies komisaru, suorganizavo Raudonąją armiją. 1918–1925 m. Tarybų Rusijos karo tarybos pirmininkas.

Už tai, kad 1926 m. sudarė opozicinį bloką prieš J. Staliną ir jo politiką, 1927 m. buvo pašalintas iš partijos ir ištremtas į Kazachstaną, o 1929 m. – iš TSRS. 1932 m. jam ir jo šeimos nariams buvo atimta TSRS pilietybė. Likusį gyvenimą praleido Turkijoje, Prancūzijoje, Norve­gijoje, o nuo 1937 m. persikėlė į Meksiką. 1938 m. Paryžiuje įkūrė IV Inter­nacionalą. 

Parašė daug veikalų rusų, vokiečių, prancūzų ir anglų kalbomis. Nužudytas smūgiu į kaukolę ledo kirtikliu slaptojo agento Ramono Merkaderio, pasiųsto Sovietų Sąjungos, labiausiai tikėtina įsakius J. Stalinui.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Государственная власть СССР. Высшие органы власти и управления и их руководители. 1923–1991 гг./ Сост. В. И. Ивкин. – М.: «Российская политическая энциклопедия» , 1999 г.
2. ↑  *Gintaras Mitrulevičius. Trockij Lev (Levas Trockis), tikr. Leiba Bronštein*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 150-151 psl.
3. ↑
| **Levonas II arm. Լեւոն Ա Մեծագործ** |
| --- |
| Kilikijos armėnų valstybės karalius |
|  |
| Rubenidų dinastija |
| Gimė | 1187 m. |
| Mirė | 1219 m. (~32 metai) |
| Kunigaikštis Levonas II |
| Valdė | 1187–1198 m. |
| Pirmtakas | Rubenas III |
| Karalius Levonas I |
| Valdė | 1198–1219 m. |
|  |
|  **Vikiteka** | Levonas II |
| Parašas |
|  |

**Levonas II** (arm. Լեւոն Ա Մեծագործ, 1187 m. – 1219 m.) – Kilikijos armėnų valstybės kunigaikštis (1187–1198 m.) ir pirmasis karalius (1198–1219 m.).

Biografija
----------

Rubenidų dinastijos. Sostą paveldėjo iš brolio Rubeno III. Atsikratė vasalinės priklausomybės nuo Bizantijos imperijos. Šv. Romos imperijos imperatoriaus Henriko VI remiamas 1198 m. popiežiaus Celestino III legato karūnuotas. Kovodamas su gretimomis musulmonų valstybėmis išplėtė Kilikijos armėnų valstybės teritoriją, stiprino ryšius su Vakarų Europos (Prancūzija ir kt.) ir kryžininkų įkurtomis valstybėmis (Kipras, Antiochija ir kt.). Sudarė prekybinių sutarčių su Venecija, Genuja ir kt. miestais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Levonas II*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 57 psl.
**Liaudies instrumentų orkestras** – muzikos atlikėjų instrumentininkų kolektyvas, griežiantis autentiškais arba modifikuotais liaudies muzikos instrumentais jam specialiai sukurtus arba aranžuotus kūrinius.

Orkestrai
---------

Liaudies instrumentų orkestrai gali būti vienarūšių instrumentų ir mišrus. Kai kada liaudies instrumentų orkestruose greta liaudies instrumentų vartojami ir profesionaliosios muzikos instrumentai. Liaudies instrumentų orkestrų instrumentinę sudėtį, repertuarą ir atlikimą lemia tautos muzikinės kultūros ypatumai, įvairios sudėties liaudies instrumentų kolektyvus nuo seno turėjo daugelis tautų. 

Daug liaudies muzikos ansamblių atsirado XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje, kai ėmė formuotis daugelio tautų nacionalinė savimonė.

Lietuvoje
---------

Lietuvių liaudies instrumentų orkestro sudėtis: kanklės (aukštosios, bosinės, kontrabosinės), birbynės (aukštosios, tenorinės, kontrabosinės), lamzdeliai, skudučiai, daudytės, ragai, skrabalai su kelmu ir kiti instrumentai; rečiau vartojamas džingulis, būgnas ir kiti. Iki 1940 m. vyravo autentiški liaudies instrumentai. 

1940 m. įkūrus liaudies dainų ir šokių ansamblį (vadovas Jonas Švedas) buvo pradėta modifikuoti autentiškus liaudies muzikos instrumentus (kankles, birbynes, lamzdelį) išplečiant jų technines ir raiškos galimybes. Sukurta naujų, netradicinių instrumentų (bosinės ir kontrabosinės kanklės, tenorinės ir bosinės birbynės ir kt.), tobulinta liaudies instrumentų orkestrų grupių sudėtis, siekta jų darnaus skambesio. 1977–1983 m. veikė Lietuvos RTV liaudies muzikos instrumentų orkestras, jo įkūrėjas ir vadovas Romualdas Apanavičius. 

Liaudies instrumentų orkestrus turi dainų ir šokių ansambliai, tarp jų – „Lietuva", Lietuvos muzikos ir teatro akademija, Klaipėdos universitetas, muzikos mokyklos. 

Žymiausi liaudies instrumentų orkestrų vadovai: Romualdas Apanavičius, Pranciškus Budrius, Lionginas Gadliauskas, Edvardas Jauniškis, Pranas Stepulis, Justinas Strimaitis, Juozas Švedas, Pranas Tamošaitis, Vytautas Tetenskas, Regina Vaišnorienė, Irena Vaitkevičiūtė, Algirdas Vyžintas. 

Muzikos liaudies muzikos instrumentų orkestrams sukūrė Valentinas Bagdonas, Vidmantas Bartulis, Algimantas Bražinskas, Zita Bružaitė, V. Juozapaitis, Vytautas Klova, Anatolijus Lapinskas, Jonas Švedas ir kiti.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rytis Urniežius. *Liaudies instrumentų orkestras*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 72 psl.
| **Libanijasgr. Λιβάνιος, Libanios** |
| --- |
|  |
| Libanijas |
| Gimė | 314 m.Antiochija |
| Mirė | 393 m. (~79 metai)Antiochija |
|  |
| Veikla | graikų retorius |

**Libanijas** (gr. Λιβάνιος, Libanios, lot. *Libanius*, apie 314 m. Antiochija – 393 m. Antiochija) – graikų retorius, sofistas.

Biografija
----------

Mokėsi Atėnuose pas Zenovijų, Diofantą. savo mokyklą įkūrė Konstantinopolyje, bet dėl intrigų 344 m. turėjo persikelti į Nikomediją. Dėstė Nikėjoje, nuo 354 m. Antiochijoje.

Išliko apie 60 kalbų įvairiomis temomis – autobiografiniai dalykai, filosofiniai samprotavimai, politikos klausimai, Antiochijos ir kitų vietovių šlovinimas, kai kurios susijusios su imperatoriais Julijonu Apostata, Teodosijumi I Didžiuoju, Konstantinu I.

Veikale „Pratybos" pateiktos mokomosios kalbos mitologijos ir antikos istorijos temomis, veikale „Pratimai – mitai, chrijos" (užduotą temą nagrinėjančios kalbos), gnomos, tezės, palyginimai, medžiaga peikimo ir šlovinimo kalboms. Išliko jam priskiriamas laiškų rašymo vadovas ir apie 1500 laiškų, iš jų daug klaidingai priskiriama Libanijui.

Sekė Elijaus Aristido kalba ir stiliumi, mokėsi iš Demosteno, Isokrato, Platono ir Tukidido.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Dalia Dilytė. *Libanijas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 92 psl.