recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Zigmas Venckus** |
| --- |
| Gimė | 1924 m. liepos 14 d.Vainutas, Tauragės apskritis |
| Mirė | 2003 m. gruodžio 8 d. (79 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | choro dirigentas, pedagogas, kompozitorius |
|  |
| Alma mater | 1966 m. LSSR konservatorija |

**Zigmas Venckus** (1924 m. liepos 14 d. Vainute, Tauragės apskritis – 2003 m. gruodžio 8 d. Vilniuje) – Lietuvos choro dirigentas, pedagogas, kompozitorius.

Biografija
----------

Mokydamasis Šilutėje ir Tauragėje, iš mokytojų S. Gečo ir Jono Adomaičio pramoko ir muzikos. 1945 m. vargonuoti mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje (dėst. Juozas Karosas), vėliau Vilniaus muzikos mokykloje (dėst. Konradas Kaveckas). 1947–1949 m. choro dirigavimą studijavo Vilniaus konservatorijoje (doc. K. Kavecko klasė), 1950–1953 m. Lietuvos valstybinėje konservatorijoje studijavo muzikos teoriją ir kompoziciją (doc. Antano Račiūno klasė). 1966 m. neakivaizdiniu būdu baigė LSSR konservatoriją (vyr. dėst. Klemenso Griauzdės choro dirigavimo klasė).

Studijuodamas dainavo Lietuvos valstybinio radijo komiteto vokaliniame ansamblyje. 1955–1968 m. Lietuvos valstybinio radijo ir televizijos komiteto vaikų choro ir vokalinių ansamblių vadovas. Kolektyvai padarė daug įrašų, nemažai koncertavo ir populiarino naujas dainas. 1959–1964 m. vadovavo Vilniaus miesto Vykdomojo komiteto vyrų ir moterų vokaliniams ansambliams, 1964–1976 m. Respublikinės bibliotekos moterų vokalinio ansamblio „Romuva" (1964 m.) vadovas. Pastarasis kolektyvas daug koncertavo, pirmųjų ir kitų prizinių vietų pelnė respublikiniuose konkursuose. 1967–1991 m. Lietuvos sveikatos apsaugos ministerijos Ketvirtosios valdybos respublikinės ligoninės moterų ir vyrų vokalinių ansamblių vadovas. Šie kolektyvai dalyvavo koncertuose, pirmųjų ir kitų prizinių vietų pelnė „Sidabrinių balsų" respublikiniuose konkursuose.

Nuo 1966 m. LSSR konservatorijos (muzikos akademijos) Choro dirigavimo katedros vyr. dėstytojas, nuo 1981 m. e. doc. pareigas, nuo 1984 m. docentas – dėstė dirigavimą ir partitūrų skaitymą. Sukūrė nemaža dainų vaikų chorams ir vokaliniams ansambliams, harmonizavo liaudies dainų. Išpopuliarėjo jo harmonizuota lietuvių liaudies daina vaikų chorui „Oi tu ąžuolėli", ne kartą skambėjusi ir dainų šventėse. Z. Venckaus dainos dažnai skamba „Dainų dainelės" respublikiniuose konkursuose. Nemaža jo dainų išleista Lietuvoje, o keturios dainos mišriajam chorui pateko į leidinį „Baltic series" (išleista 1995 m. Santa Barbaros leidykloje – JAV). Pedagogas sudarė daug dainų rinkinių vaikų chorams ir vokaliniams ansambliams.

Z. Venckus buvo respublikinių dainų švenčių konsultantas, 1964 m. I respublikinės moksleivių dainų šventės ir Šilutės rajono dainų švenčių dirigentas, chorų ir vokalinių ansamblių apžiūrų bei konkursų žiuri narys. 1975 m. pedagogas apdovanotas Kultūros žymūno ženklu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. – Vilnius, 1999.
| **Zigmas Starkus** |
| --- |
| Gimė | 1892 m. spalio 12 d.Rusija Rudamina, Seinų apskritis, Rusijos imperija |
| Mirė | 1944 m. lapkričio 24 d. (52 metai)Rusija Sibiras |
| Lietuvos Respublikos Seimo atstovas |
| Lietuvos vidaus reikalų ministras |
|  |
| Veikla | Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Lietuvos darbo federacija  Lietuvos krikščionių demokratų partija |
|  |
| Alma mater | Maskvos universitetas |

**Zigmas Pranas Starkus** (1892 m. spalio 12 d. Rudamina, Seinų apskritis, Rusijos imperija – 1944 m. lapkričio 12 d. Sibiras. Kitais duomenimis – sušaudytas 1942 m. rugpjūčio 25 d. Sverdlovske, Rusija) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Mokėsi Rudaminos pradžios mokykloje, 1912 m. baigė Marijampolės gimnaziją, 1917 m. – Maskvos universiteto Gamtos fakultetą.

Studijų metais įsitraukė į ateitininkų veiklą. Po karo grįžęs į Lietuvą aktyviai dalyvavo valstybės kūrimo procese. 1918–1920 m. vidaus reikalų viceministras.

1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas II (Kauno) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos darbo federacijos frakcijai, įėjusiai į Lietuvos krikščionių demokratų partijos bloką. Steigiamajam Seimui referavo Lietuvos valstybės konstitucijos projektą. 1922 m. lapkričio 13 d. – 1923 m. kovo 13 d. Pirmojo Seimo, 1923 m. birželio 5 d. – 1926 m. birželio 2 d. Antrojo Seimo, 1926 m. birželio 2 d. – 1927 m. balandžio 12 d. Trečiojo Seimo atstovas. 1922–1924 m. Žemės reformos valdybos pirmininkas. 1924 m. liepos 8 d. – 1925 m. sausio 27 d. X Antano Tumėno ministrų kabinete vidaus reikalų ministras. 1925 m. spalio 2 d. – 1926 m. gegužės 2 d. Valstybės kontrolierius. 1936 m. – Lietuvos banko valdybos direktorius, vėliau – banko valdytojo pavaduotojas.

1923–1936 m. dienraščio Rytas atsakingasis redaktorius.

1941 m. birželio 14 d. suimtas ir ištremtas į Sibirą, mirė nuo bado. Kitais duomenimis – sušaudytas 1942 m. rugpjūčio 25 d. Sverdlovske, Rusija

Literatūra
----------

* Starkus Zigmas, Trumpos Steigiamojo Seimo narių biografijos su atvaizdais, Klaipėda, 1924, p. 56;
* Starkus Zigmas, Lietuvių enciklopedija, Boston, 1963, t. 28, p. 456;
* Lietuvos gyventojų genocidas, t. 1: 1939–1941, Vilnius, 1992, p. 766;
* Veilentienė A. Starkus Zigmas Pranas, Lietuvos Steigiamojo Seimo (1920–1922 metų) narių biografinis žodynas, sud. A. Ragauskas, M. Tamošaitis, Vilnius, 2006, p. 351–353;
* Veilentienė A. Starkus Zigmas Pranas, Lietuvos Respublikos Seimų I (1922–1923), II (1923–1926), III (1926–1927), IV (1936–1940) narių biografinis žodynas, sud. Aivas Ragauskas, Mindaugas Tamošaitis, Vilnius, 2007, p. 476–480.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žydrūnas Mačiukas. Steigiamojo Seimo atstovai. Seimas
2. ↑  1923, gruod. 15 (Nr. 1)–1928, spal. 3 (Nr. 246); 1928, gruod. 1 (Nr. 247)–1931, spal. 12 (Nr. 230); 1932, saus. 16 (Nr. 1)–1936, birž. 10 (Nr. 127)[neveikianti nuoroda]
| **Hansas Masalskis** |
| --- |
| Gimė | 1924 m. gegužės 23 d.Klaipėda |
| Mirė | 2006 m. balandžio 19 d. (81 metai)Hanoveris |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Vokietijos architektas, žurnalistas, visuomenės veikėjas. |

**Hansas Masalskis** (g. 1924 m. gegužės 23 d. Klaipėda – 2006 m. balandžio 19 d. Hanoveris) – Lietuvos ir Vokietijos architektas, žurnalistas, visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Teta – Ieva Simonaitytė. Iki 1939 m. mokėsi Klaipėdos Vytauto Didžiojo gimnazijoje. 1943 m. paimtas į Vermachtą tarnavo tankų daliniuose. Po karo studijavo architektūrą, dirbo architektu Hanoveryje. 1971 m. įkūrė „Vokiečių-lietuvių literatūrinę draugiją", kurioje būrėsi lietuvių kalba ir literatūra besidomintys žmonės, jai pirmininkavo iki 1998 m. 1980-1991 m. redagavo žurnalą „Nemuno kraštas".

Daug nuveikė tyrinėdamas Jurgio Zauerveino gyvenimą ir veiklą. Dalyvavo rengiant Mažosios Lietuvos enciklopediją.

Bibliografija
-------------

* *Dr. Georg Sauerwein – sein Leben und Wirken*. Witzenhausen, 1971, 1981 m.
* *Paskutinis Lietuvių literatūros draugijos narių sąrašas*: publikacija / parengė Domas Kaunas, Hansas Masalskis. Knygotyra, 1998, t. 34, p. 207.
* *Das Sprachgenie Georg Sauerwein– Eine Biographie*. Igel Verlag, Oldenburg, 2003 m. ISBN 3896211579
* *Kleine Geschichte Litauens im Zusammenhang mit seinen Nachbarn - Mit zahlreichen Bildern und Dokumenten*. Taschenbuch, Schardt, 2005 m. ISBN 3898411826

Šaltiniai
---------
Gastrafetas
**Gastrafetas** (gr. γαστραφέτης 'pilvo lankas') – didelis senovės graikų apgulties arbaletas. Manoma, kad gastrafetai buvo išrasti apie 400 m. pr. m. e. Gastrafetus I m. e. a. aprašė graikų rašytojas Heronas iš Aleksandrijos savo veikale Belopoeica ('Katapultų daryba').

Gastrafeto pagrindinė dalys yra sudėtinis lankas. Lankas sulenkiamas ir templė įtempiama gastrafeto priekį atrėmus į žemę ir pilvu visa jėga spaudžiant pilvo formą atitinkančią atramą gastrafeto gale. Taip užtaisantysis gali užtaisymui panaudoti didesnę jėgą nei atveju, kai temptų vien rankomis.

Detalių piešinių ar archeologinių radinių nėra išlikę, bet Herono aprašymas pakankamai detalus, kad būtų galima rekonstruoti gastrafeto sandarą.

Nuorodos
--------

1. ↑  [J. G. Landels (1978): „Engineering in the Ancient World" London: Chatto & Windus]


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Gastrafetas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* УСТРОЙСТВО И КЛАССИФИКАЦИЯ МЕТАТЕЛЬНЫХ МАШИН. skyrelis Гастрафет
* (gastrafeto brėžinys)[neveikianti nuoroda]
* Der Gastraphetes (Armbrust) Archyvuota kopija 2007-03-24 iš Wayback Machine projekto.
| Talaso sritis*Талас областы* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Kirgizijos vėliava Kirgizija |
| **Administracinis centras** | Talasas |
| **Rajonų skaičius** | 4 |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 270 994 |
| **Plotas** | 11 446 km² |
| **Tankumas** (2021) | 24 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | KG-T |

**Talaso sritis** (kirg. *Талас областы*) yra Kirgizstano sritis. Srities administracinis centras – Talasas. Srities plotas – 11 400 km². Tai mažiausią plotą turinti sritis šalyje.

Vėlyvaisiais tarybiniais laikais Talaso sritis buvo prijungta prie Ču srities.

Geografija
----------

Sritį iš šiaurės ir vakarų supa Kazachstanas, o iš pietvakarių Uzbekistanas. Kaimynines sritis – Ču ir Džalal-Abado nuo Talaso srities skiria Talaso Alatau kalnai.

Talaso sritis yra Tianšanio masyvo vakaruose, Naryno ir Talaso tarpupyje. Aukštis iki 4482 m. Klimatas žemyninis; vidutinė sausio temperatūra -6 °C, liepos +20 °C. Per metus vidutiniškai iškrenta ~300 mm kritulių.

Ekonomika
---------

Verčiamasi daugiausia ganykline gyvulininkyste (avys, galvijai, arkliai), slėniuose – drėkinamąja žemdirbyste (kviečiai, miežiai, tabakas). Veikia Kirovo hidroelektrinė. Kasamos polimetalų rūdos.

Tautinė sudėtis
---------------

* kirgizai – 91,9 %
* kurdai – 2,45 %
* rusai – 1,92 %
* kazachai – 1,34 %
* uzbekai – 0,78 %
* turkai – 0,68 %
* kiti – 0,95 %

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Rajonai:

* Bakai Atos rajonas
* Kara Buro rajonas
* Manaso rajonas
* Talaso rajonas

2009 m. srityje buvo 1 miestas (Talasas), 1 miesto tipo gyvenvietė (Maimakas) ir 90 kaimų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  KYRGYZSTAN, *citypopulation.de*
2. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 416

Nuorodos
--------

* Talaso srities administracijos oficiali svetainė Archyvuota kopija 2007-09-30 iš Wayback Machine projekto. **(**rus.**)**

|  |  |
| --- | --- |
| **Kirgizijos sritys** |  |
| Batkeno sritis | Ču sritis | Džalalabato sritis | Isyk Kulio sritis | Naryno sritis | Ošo sritis | Talaso sritis | Biškekas | Ošas |
| Alytus II |
| --- |
| Vietovė prijungta prie miesto 1915 m. |
| Alytaus Šv. Angelų Sargų bažnyčia |
|  |
| 

Alytus IIAlytus II

 |
| **Koordinatės** | 54°23′49″š. pl. 24°03′22″r. ilg.﻿ / ﻿54.397°š. pl. 24.056°r. ilg.﻿ / 54.397; 24.056﻿ (Alytus II)Koordinatės: 54°23′49″š. pl. 24°03′22″r. ilg.﻿ / ﻿54.397°š. pl. 24.056°r. ilg.﻿ / 54.397; 24.056﻿ (Alytus II) |
|  |
| **Apskritis** | Alytaus apskrities vėliava Alytaus apskritis |
| **Savivaldybė** | Alytaus miesto savivaldybės vėliava Alytaus miesto savivaldybė |

**Alytus II** (arba ***Alytaus senamiestis***) – Alytaus miesto dalis, esanti kairiajame Nemuno krante. Dabartinis miesto centras, rotušės aikštė. Yra miesto sodas, Alytaus miesto teatras, kraštotyros muziejus, Alytaus Šv. Angelų Sargų bažnyčia, A. Matučio muziejus, „Nikės" paminklas. Su Alytumi I jungia Antano Juozapavičiaus tiltas (prie jo stovi paminklas A. Juozapavičiui atminti) ir Baltosios rožės tiltas.

Kartais Alytumi II vadinamas visas Alytus, esantis kairiajame Nemuno krante.

Istorija
--------

Alytus II ėmė kurtis XV a. pabaigoje. 1670 m. čia pastatyta medinė Alytaus Šv. Angelų Sargų bažnyčia, įsteigta parapija. Po ATR padalijimų Alytus II 1795–1807 m. įėjo į Prūsijos karalystės provinciją – Naująją Rytų Prūsiją, 1815–1915 m. priklausė Lenkijos karalystei, o tuo metu Alytus I priklausė Rusijos imperijai. XIX–XX a. sandūroje dėl tvirtovės ir kareivinių statybų Alytus II išaugo.

1915 m. Alytus II ir Alytus I sujungti į vieną miestą – Alytų.

Gyventojai
----------

* 1886 m. – 149 namai, 843 gyventojai
* 1897 m. – 2010 gyventojų

Šaltiniai
---------

1. ↑  Alytaus istorija. Visuotinė lietuvių enciklopedija (tikrinta 2023-02-25).
2. ↑  Alytus – apie gyvenvietę. Minitrips.lt (tikrinta 2021-10-27).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai reikia daugiau nuorodų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai įrašydami tinkamas išnašas ar nuorodas į šaltinius. |

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šį biografinį straipsnį reikėtų sutvarkyti pagal Vikipedijos standartus.**Jei galite, prašome sutvarkyti šį straipsnį. Tik tada bus galima ištrinti šį pranešimą.Priežastys, dėl kurių straipsnis laikomas nesutvarkytu, aiškinamos straipsnyje Nesutvarkyti straipsniai.  |

Nerijaus Baublio vitražas "Ugninis raitelis"Nerijaus Baublio vitražas "Ugninis raitelis" Trakų salos pilyje 2015 m.
**Nerijus Baublys** (g. 1976 m. sausio 10 d. Panevėžyje) – Lietuvos dailininkas vitražistas.

**Biografija**
--------------

Autorius piešia nuo 11 metų. Pirmasis mokytojas tapytojas Kazimieras Naruševičius paskatino stoti į meno mokyklą. 1991 m. baigė Panevėžio dailės mokyklą. 2001 m. baigė Vilniaus dailės akademiją, įgijo vitražo specialybės magistro laipsnį. Nuo 2013 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.

**Albumai**
-----------

2016 m. autorius ir jo darbai pristatomi Rimanto Dichavičiaus chrestomatijoje „Laisvės paženklinti" III tomas.

2016 m. vitražas „Šv. Jurgis ir drakonas" pristatomas Trakų istorijos muziejaus albume „Šventasis Jurgis – (ne)užmirštas Lietuvos globėjas".

Šaltiniai
---------

1. ↑

1. Rimantas Dichavičius „Laisvės paženklinti" III tomas. Dailininkai atkurtai Lietuvos valstybei. – Vilnius: UAB „Balto print", 2016. 276-283 psl.
2. Trakų istorijos muziejaus „Šventasis Jurgis – (ne)užmirštas Lietuvos globėjas", 2016. Parodos katalogas. Trakų salos pilis 2016 04 23 - 2016 07 31. 247 psl.
Koordinatės: 54°38′51″ š. pl. 24°56′50″ r. ilg.﻿ / ﻿54.64750°š. pl. 24.94722°r. ilg.﻿ / 54.64750; 24.94722



| Nerespinka |
| --- |
| Nerespinka nuo pėsčiųjų tilto |
| Vieta | Trakų r. Lietuva |
| Plotas | 0,096 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1,7 km |
| Didžiausias gylis | 5,8 m |

**Nerespinka** (arba ***Narakampis***) – ežeras Lietuvoje, Trakų rajone, Trakų miesto rytinėje pusėje. Pagal Lietuvos upių, ežerų ir tvenkinių kadastro duomenis (2019 m.), Nerespinkos ežeras yra Lukos ežero dalis. Ilgis iš rytų į vakarus 0,67 km, plotis iki 0,25 km. Altitudė 148,7 m. Krantai žemi, pelkėti, užžėlę vandens augmenija. Vakaruose protaka jungiasi su Galvės ir Lukos ežerų sąlaja. Rytiniame Nerespinkos krante įsikūrę Varnikai, stūkso Varnikų piliakalnis, visai šalia telkšo ežerėlis Akis. Ties vakariniu galu ežerą kerta pėsčiųjų tiltas. Šiaurine pakrante eina kelias  **4751**  Ostruvka - Varnikai .

Šaltiniai
---------

1. ↑  Leparskienė, Lina. *Ežeras: dialogas tarp Trakų miesto ir gamtos*. „Liaudies kultūra", 2015 IV, Vilnius
Koordinatės: 55°29′46″š. pl. 25°37′03″r. ilg.﻿ / ﻿55.4962°š. pl. 25.6175°r. ilg.﻿ / 55.4962; 25.6175

|  |
| --- |
| **Utenos Krašuonos progimnazija** |
| Utenos Krašuonos progimnazija herbasUtenos Krašuonos progimnazija herbas |
| Utenos Krašuonos progimnazija |
| **Adresas** | Utena |
| **Direktorius(-ė)** | Rolandas Gruodinskas |
| **Mokinių skaičius** | 470 |
| **Įkūrimo data** | 1990 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 57 |

**Utenos Krašuonos progimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Utenoje, V. Kudirkos g. 5, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190182692. Steigėjas Utenos rajono savivaldybės taryba.

Filialai:

* Utenos Krašuonos progimnazijos Tauragnų Eugenijos Šimkūnaitės skyrius (nuo 2010 m.)
* Utenos Krašuonos pagrindinės mokyklos Biliakiemio skyrius (iki 2012 m.)
* Utenos Krašuonos progimnazijos Kuktiškių skyrius (nuo 2012 m.)

Istorija
--------

Utenos 7-oji vidurinė mokykla pastatyta 1990 m. pradėjo veikti 1991 m. kovo 1 d. 1992–1993 m. 47 klasėse mokėsi 1022 mokiniai, veikė 23 būreliai. 1994 m. mokykla pavadinta Krašuonos vidurine mokykla. 1995 m. mokėsi 948 mokiniai.

Aktyvėjo kultūrinis ir sportinis mokyklos gyvenimas, įkurtas mokyklos etnografinis muziejus (istorijos mokytojos Vanda Baranauskienė ir Lilija Jovarienė). 1996 m. sukurta mokyklos emblema. 1997 m. mokyklą baigė paskutinė 5-oji abiturientų laida. Nuo 1997 m. rugsėjo 1 d. mokykla reorganizuota į Krašuonos pagrindinę mokyklą. 2009 m. pradėta mokyklos rekonstrukcija. 2012 m. rugsėjo 1 d. tapo progimnazija. 2021 m. prijungta Saldutiškio pagrindinė mokykla kaip skyrius.

Direktoriai
-----------

* 1990 m. Povilas Simanavičius
* 1994 m. Rolandas Gruodinskas

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
| Ensasvok. *Enns* |
| --- |
|        |
| *Miestelio reginys* |
|  |
| 

EnsasEnsas

48°7′0″ š. pl. 14°52′0″ r. ilg.﻿ / ﻿48.11667°š. pl. 14.86667°r. ilg.﻿ / 48.11667; 14.86667﻿ (Ensas (miestas))Koordinatės: 48°7′0″ š. pl. 14°52′0″ r. ilg.﻿ / ﻿48.11667°š. pl. 14.86667°r. ilg.﻿ / 48.11667; 14.86667﻿ (Ensas (miestas)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Austrijos vėliava Austrija |
| **Žemė** | Aukštutinės Austrijos žemė |
|  |
| **Meras** | Franz Stefan Karlinger |
|  |
| **Gyventojų** (2016 m.) | 11 738  |
| **Plotas** | 33,4 km² |
| **Tankumas** (2016 m.) | 351 žm./km² |
| **Altitudė** | 281 m |
|  |
| **Tinklalapis** | www.enns.at |
|  **Vikiteka** | Ensas |

**Ensas** (vok. *Enns*) – miestelis Aukštutinės Austrijos žemėje, Austrijoje. Per miestą teka Ensas, kuris skiria Aukštutinę nuo Žemutinės Austrijos žemės. Miestelio plotas – 33,4 km²: 12,8 % padengta miškais, 64,1 % naudojama žemės ūkiui.

Ensas yra vienas iš pirmųjų Austrijos miestų, kuriam buvo suteiktos miesto teisės. Originalus dokumentas, datuotas 1212 m. balandžio 22 d. laikomas Enso muziejuje. Ši data taip pat pavaizduota ant miesto bokšto, kuris yra Enso simbolis.

Pirmoji gyvenvietė prie Enso upės žiočių atsirado prieš 4000 metų. Apie 400 m. pr. m. e. vietovėje apsigyveno keltai, kurių Noriko karalystė 15 m. e. metais buvo įtraukta į Romos imperijos sudėtį.

Galerija
--------

* Bokšto fragmentasBokšto fragmentas
* BokštasBokštas
* CentrasCentras
* PilisPilis
**Audronė Burakovienė-Kriaučiūnaitė** (g. 1955 m. lapkričio 14 d. Ramygaloje, Panevėžio r.) – kultūros darbuotoja ir chorvedė.

Biografija
----------

Pas P. Zabielą privačiai mokėsi griežti akordeonu, o vėliau lankė vaikų muzikos mokyklą. Baigusi Ramygalos vidurinę mokyklą, 1973–1977 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus kultūros mokykloje (dėst. K. Rimkevičius), vėliau vienerius metus choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. B. Jankausko klasė).

Nuo 1977 m. Širvintų rajoninių kultūros namų metodininkė, vėliau meno vadovė, nuo 1990 m. Širvintų rajono savivaldybės kultūros skyriaus vedėja.

Vadovavo įvairiems vokaliniams ansambliams, 1980 m. subūrė mišrųjį vokalinį kvartetą, kuris 1980 m. respublikiniame „Sidabrinių balsų" konkurse pelnė laureato vardą, o 1985 m. analogiškame konkurse diplomą. Jos vadovaujamam moterų vokaliniam ansambliui 1988 m. suteiktas „Širvintos" vardas. Kolektyvas dalyvavo vokalinių ansamblių konkursuose „Ratnyčėlė" Druskininkuose, pasirodė televizijos laidoje, 1988 m. kartu su Vilniaus vyrų choru „Varpas" lankėsi Šiaurės Korėjoje – koncertavo Pchenjane.

Nuo 1977 m. A. Burakovienė talkino Širvintų rajoninių kultūros namų mišriajam chorui, vėliau tapo jo meno vadove ir dirigente. Choras parengtas 1985 m. respublikinei dainų šventei, 1990 m. Lietuvos tautinėje šventėje dalyvavo vyrų choro grupė, 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje parengė Širvintų kultūros namų kamerinį mišrųjį chorą. Choras dalyvavo 1995 ir 1997 m. Baltijos ir Šiaurės šalių chorų festivaliuose Rygoje ir Gotlande (Švedija). Lietuvoje choras koncertuoja, gieda bažnyčiose, dalyvauja įvairiuose kultūros renginiuose. A. Burakovienė atgaivino Širvintų rajono dainų šventes ir joms diriguoja.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Audrų vandenynas yra Mėnulio matomosios pusės šiaurės vakaruose ir vakaruose
**Audrų vandenynas** (lot. *Oceanus Procellarum*, centro koordinatės 18° š. pl. 57° v. ilg.﻿ / ﻿18°š. pl. 57°r. ilg.﻿ / 18; 57) – didžiausia Mėnulio lyguma (Mėnulio jūra), esanti matomosios Mėnulio pusės šiaurės vakaruose ir vakaruose.

Audrų vandenynas yra netaisyklingos formos sustingusios lavos lyguma. Jo vakariniai kraštai yra aiškiai apriboti aukštikalnėmis, tačiau rytinių pakraščių ribos su Lietų ir Salų jūromis neapibrėžtos. Skersmuo 2568 km, apytikslis plotas 2 290 000 km². Audrų vandenyno šiaurėje yra Rasos įlanka (*Sinus Roris*), pietuose vandenynas susisiekia su Pažinimo ir Drėgmės jūromis. Vandenyno rytinėje pusėje yra labai šviesus Aristarcho krateris. Tarp Mėnulio matomosios pusės vakarinės ribos ir pietvakarinio vandenyno pakraščio įsiterpęs pažymėtinas tamsus krateris Grimaldis.

Nėra aišku, kaip susidarė Audrų vandenynas. Viena versija, jis yra labai seno hipotetinio milžiniško smūginio baseino dalis, kuris susidarė dar neataušus Mėnulio plutai. Šio baseino žymės esą buvo sunaikintos vėlesnių bombardavimų ir erozijos. Kita versija, Audrų vandenynas yra lava užlieta smūginių baseinų ir kraterių virtinė, tačiau tokiu atveju jame turėtų būti atpažįstamos žiedinės struktūros, ir įžvelgta jų vandenyno šiaurėje. Dar kita versija, vandenynas susidarė po Lietų jūros smūginio baseino susidarymo persiliejus lavai į baseino išorinį žiedą. Pagal šią versiją, išsiliejusios lavos kiekis turėtų būti milžiniškas. Ketvirta versija, vandenynas susidarė dėl tektoninių poslinkių Mėnulio plutoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Moore, Patrick; Rees, Robin. *Patrick Moore's Data Book of Astronomy*. Cambridge University Press, 2014, p. 48
2. ↑  Byrne, Charles. *Lunar Orbiter Photographic Atlas of the Near Side of the Moon*. Springer Science & Business Media, 2010, p. 101
3. ↑  *Moon's largest plain is not an impact crater*, nature.com, 01 October 2014
**Stantien & Becker** – gintaro gavybos bendrovė, įkurta 1857 m. Klaipėdoje. Didžiausia to meto Rytų Prusijos industrinės gamybos įmonė.

Bendrovės darbuotojai, barakai, dirbtuvės, garlaivis ir kt. uosto įrenginiai Gintaro įlankoje
Įmonė įkurta Vilhelmo Štantieno iniciatyva. Iš pradžių verslininkas eksploatavo jam priklausiusį sklypą ties Priekule, kur būta tik nedidelių gintaro klodų. Vėliau pastarajam kompaniją palaikė pirklys iš Dancigo Moritzas Bekeris. 1862 m. judviejų įkurta įmonė sudarė sutartį su Prūsijos valdžia ir gavo leidimą kasti gintarą Kuršių mariose ties Gintaro įlanka šalimais esančios Juodkrantės. Per 3 dešimtmečius vien tik Gintaro įlankoje buvo iškasta apie 2500 t gintaro.

Palmininkų gintaro kasykla
Bendrovės veikla persikėlė į Sembą, kur dar 1867 m. pradėjo kontroliuoti garsiąją Palvininkų gintaro radimvietę. Po 1870 m. įmonės būstinė jau buvo perkelta į Karaliaučių. 1899 m. V. Štantienas pardavė visą savo verslą ir nuosavybę Prūsijos valstybei už 8 mln. markių. Įmonės rankose tuomet liko tik Bohemijoje 1893 m. įsteigta aukso kasykla, veikusi gerokai menkesniu mastu.

Įmonė daugiausia prekiavo žaliava, bet Palangoje buvo įsteigusi ir savo apdirbimo fabriką, o Dancige nusipirkusi L. Perlbach gintaro apdirbimo įmonę. Vėliau prisidėjo prie gintaro apdirbimo įmonių Austrijoje, Anglijoje ir Osmanų imperijoje įsteigimo. Milžiniška kompanija, kuri vien Juodkrantėje įdarbino iki tūkstančio žmonių, o produkciją realizavo pasauliniu mastu: įmonės atstovybės buvo įkurtos ne tik didžiausiuose Europos sostinėse ar JAV, bet ir Kinijoje, Japonijoje, pietryčių Azijoje, Pietų Amerikoje, Egipte.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4  *Stantien & Becker*. Mažosios Lietuvos enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-12-09.
2. 1 2 3 4  „Moricas Bekeris ir „Stantien & Becker" gintaro karalystė Juodkrantėje". *LRT*. 2019-12-29. Nuoroda tikrinta 2022-12-09.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Stanley Cohen
**Stenlis Koenas** (angl. *Stanley Cohen*, 1922 m. lapkričio 17 d. Brukline, Niujorke – 2020 m. vasario 5 d. Nešvilyje, Tenesyje) – JAV biochemikas ir zoologas, Nobelio fiziologijos ir medicinos premijos laureatas.

Biografija
----------

1943 m. baigė Bruklino koledžą, 1948 m. Mičigano universitete įgijo daktaro laipsnį. 1953–1959 m. Vašingtono universiteto (Saint Louisas) Zoologijos katedroje kartu su Rita Levi-Montalcini tyrė augimo biochemijos procesus. Nuo 1959 m. Vanderbilto universiteto Medicinos mokykloje Nešvilyje (Tenesio valstija) bendradarbis, nuo 1967 m. profesorius. Tęsė augimo faktorių tyrimus, atrado ir ištyrė epidermio augimo faktorių (EOF), nustatė, kad jį sudaro polipeptidas iš 53 aminorūgščių.

Įvertinimas
-----------

1983 m. su Rita Levi-Montalcini gavo Kolumbijos universiteto Luizos Gros Horvic premiją (*Louisa Gross Horwitz Prize*), o 1986 m. abu apdovanoti Nobelio fiziologijos ir medicinos premija ir Nacionaliniu mokslo medaliu.
**Konstantinas Jasiukaitis** (slapyvardžiai: *Artojo Vaikas*, *Laidokas*, *K. Pamūšis*, *Papartis*, *Jonas Užgirietis*, *P. Būtėnas*, *K. Janonis* ir kt. 1882 m. balandžio 16 d. Laboruose, Pakruojo rajonas. – 1941 m. rugpjūčio 4 d. Utenoje) – knygnešys, spaudos darbuotojas, revoliucinis veikėjas, rašytojas.

Biografija
----------

Mokėsi Mintaujos gimnazijoje, nuo 1900 m. gyveno Šiauliuose, bendradarbiavo laikraščiuose „Ūkininkas", „Varpas", „Vilniaus žinios", „Lietuvos ūkininkas", „Darbininkų balsas", „Skardas", „Žarija", rašė dramas, feljetonus, pamfletus.

Nuo 1902 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 1905–1907 m. įvykių dalyvis, 1905–1906 m. – „Naujosios Gadynės" redaktorius, 1906 m. dirbo laikraščio „Vilniaus žinios" redakcijoje. 1906 m. rugsėjo 18 d. areštuotas, kalintas. 1907–1912 m. gyveno Šveicarijoje, Prancūzijoje, Vokietijoje, Italijoje, epizodiškai studijavo Fribūro, Briuselio universitetuose, bendravo su rusų socialdemokratais. Gyvendamas Kaprio saloje bendravo su Maksimu Gorkiu.

Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, 1915–1917 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje. 1918 m. grįžęs į Lietuvą nuo visuomeninės veiklos nutolo. 1922–1940 m. – Panevėžio ligonių kasos direktorius, 1924–1926 m. redagavo laikraštį „Panevėžio balsas".

Kūryba
------

1900–1906 m. kūrybą – apsakymus, feljetonus, literatūros kritikos straipsnius daugiausia spausdino žurnaluose „Ūkininkas", „Varpas", savaitraščiuose „Rygos naujienos", „Žarija". Apsakymuose smerkė socialinę nelygybę; būdinga didaktika, yra natūralizmo bruožų. Pjesėje „Alkani žmonės" pavaizdavo 1905–1907 m. revoliucijos įvykius, aukštino revoliucinę kovą. Parašė atsiminimų („Sodžiaus mokykla", „Mintaujos laikai", „Šiauliuose", „Panevėžys ir Šiauliai", išsp. 1959 m.), 1914 m. – libretą M. Petrausko operetei „Šienapjūtė".

Bibliografija
-------------

* Griuvėsiuose, apysaka, 1913 m.
* Alkani žmonės, drama, 1908 m.
* Raštai 2 T. 1959 m.
* Rinktinė, Vilnius, 1984 m.

Nuorodos
--------

* Muziejus – memorialinė sodyba – Panevėžys, Velžio kelias 21.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Eligijus Daugnora. *Konstantinas Jasiukaitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 581 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 9°26′ š. pl. 170°01′ r. ilg.﻿ / ﻿9.433°š. pl. 170.017°r. ilg.﻿ / 9.433; 170.017

Atolo palydovinė nuotrauka (Votjė dešinėje, Erikubas kairėje)
**Votjė** (marš. *Wōjjā*) – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Maršalo Salose, Ratako salų grandinės centrinėje dalyje. Atolas yra tarp Maloelapo pietryčiuose, Ailuko šiaurėje ir Likiepo šiaurės vakaruose; tuoj į pietus nuo Votjė yra Erikuibo atolas.

Atolas netaisyklingos formos, išsitęsęs iš rytų į vakarus 45 km, plotis siekia 18 km. Rifas pietuose ir vakaruose turi pertrūkių. Įvairiose atolo žiedo vietose yra 75 salelės, iš kurių didžiausios yra Votjė, Ormedas, Anelidžikas, Ožkų sala ir kt. Atolo sausumos plotas 8,18 km², lagūnos plotas 624 km². Tai vienas didžiausių (pagal bendrą plotą) Maršalo Salų atolų.

Atolą 1542 m. pastebėjo Rui Lopeso de Viljaloboso ekspedicija. Ispanų šaliniuose jis minimas kaip *Los Corales* („Koralų salos") arba *San Esteban*. XIX a. veikė vokiečių prekybinis postas. XX a. vid. čia buvo svarbus karinis aerodromas, veikė japonų karinė bazė.

2006 m. Votjė atole gyveno 880 gyventojų. Jie susitelkę Votjė salelėje, kurioje yra lėktuvų nusileidimo takas, prieplauka, aukštoji mokykla, 4 bažnyčios, keletas parduotuvių, restoranas. Taip pat gyvenama Vedmedžo salelė. Kitos negyvenamos, naudojamos kopros rinkimui.
| **Konstantinas Adomas Čartoriskis** |
| --- |
|  |
| Čartoriskiai |
| Čartoriskiai (herbas) |
| Čartoriskiai (herbas) |
|  |
| Gimė | 1773 m. spalio 28 d.Pulavai |
| Mirė | 1860 m. balandžio 23 d. (86 metai)Viena, Austrija |
| Tėvas | Adomas Kazimieras Čartoriskis |
| Motina | Izabelė Fleming |
| Sutuoktinis (-ė) | Anelė Radvilaitė  Marija Dzieržonovska |
| Vaikai | *Su Anele Radvilaite:*  Adomas Konstantinas Čartoriskis  *Su Marija Dzieržonovska:*  Aleksndras Romanas Čartoriskis  Marija Zuzana Čartoriska  Konstantinas Čartoriskis  Marija Čartoriska  Jurgis Konstantinas Čartoriskis |
|  |
|  **Vikiteka** | Konstantinas Adomas Čartoriskis |

**Konstantinas Adomas Čartoriskis** (lenk. *Konstanty Adam Czartoryski*, 1773 m. spalio 28 d. Pulavai – 1860 m. balandžio 23 d. Viena, Austrija) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras, didikas, Čartoriskių herbo kunigaikštis, Abiejų Tautų Respublikos ir Lenkijos karalystės valstybės ir karinis veikėjas.

Biografija
----------

Konstantinas Adomas Čartoriskis
Konstantino Adomo Čartoriskio žmona Anelė Radvilaitė
Kilęs iš Lietuvos didikų Čartoriskių giminės. Tėvas Adomas Kazimieras Čartoriskis, motina rašytoja Izabelė Fleming. Brolis Adomas Jurgis Čartoriskis, sesuo rašytoja Marija Viurtembergietė.

Šeima
-----

1802 m. m. vedė, žmona Anelė Radvilaitė, Mykolo Jeronimo Radvilos duktė. Sūnus Adomas Konstantinas Čartoriskis. 1810 m. vedė antrą kartą, žmona Marija Dzieržonovska, vaikai: Aleksndras Romanas Čartoriskis, Marija Zuzana Čartoriska, Konstantinas Čartoriskis, Marija Čartoriska, Jurgis Konstantinas Čartoriskis

Valstybės tarnyba
-----------------

1809 m. Varšuvos kunigaikštystės kariuomenės pulkininkas, vadovavo regimentui. 1812 m. Kartu su Lenkijos kariuomene dalyvavo Napoleono žygyje prieš Maskvą, Napoleono generalinis adjutantas. 1815 m. Lenkijos Kongreso karalystės kariuomenės brigados generolas. 1816 m. panaikinus karalystę trumpai caro rūmuose Sankt Peterburge tarnavo caro generaliniu adjutantu. Vėliau rūpinosi savo turtais, o 1828 m. persikėlė į Vieną.

Nuorodos
--------

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RLDK didikų giminės |
| --- |
|  |
| Lietuvių kilmės | 
Alšėniškiai • Astikai • Bilevičiai • Čartoriskiai • Daugirdai • Daumantai Siesickiai • Drazdauskai • Giedraičiai • Gelgaudai • Goštautai • Hlebavičiai • Kęsgailos • Manvydai • Naruševičiai • Nagurskiai • Olelkaičiai • Pacai • Radvilos • Sakaičiai • Sudimantaičiai • Zaleskiai |
|  |
| Rusėnų kilmės | 
Chodykinai • Chodkevičiai • Iljiničiai • Oginskiai • Ostrogiškiai • Puzinai • Sapiegos • Strutinskiai • Tiškevičiai • Valavičiai • Višnioveckiai |
|  |
| Vokiečių kilmės | 
Pliateriai • Tyzenhauzai |
|  |
| Totorių kilmės | 
Glinskiai |
|  |
| Lenkų kilmės | 
Kiškos • Kosakovskiai • Potockiai |
|  |
| Italų kilmės | 
Karpiai • Morikoniai |
|  |
| Portugalų kilmės | 
Goesai |

 |
Partijos logotipas
**Kroatijos socialdemokratų partija** (**SDP**, kroat. *Socijaldemokratska Partija Hrvatske*) – pagrindinė Kroatijos kairioji politinė partija.

Pirmoji socialistinė – *Kroatijos ir Slavonijos socialdemokratų partija* buvo įkurta 1894 m. siekiant socialinių ir politinių laisvių ir Kroatijos valstybingumo, ji kovojo prieš fašizmą, tačiau sėkmė jos nelydėjo.

1990 m. išryškėjus *Kroatijos komunistų sąjungoje* reformistiniam sluoksniui, pradėta galvoti apie socialdemokratų partijos atkūrimą. Tai buvo įgyvendinta tik 1994 m. pasibaigus pilietiniam karui ir susijungus dviem socialdemokratinėms partijoms.

Parlamento rinkimuose koalicijoje su liberalais ir Istrijos demokratų asamblėja gavo 2000 m. – 53, 2003 m. – 34 vietas iš 151. 2000–2003 m. Kroatijos ministras pirmininkas buvo Ivica Račanas.

2003 m. SDP turėjo daugumą daugiau, kaip pusėje savivaldybių ir 27 merus.

2003 m. SDP buvo 25 000 narių, susibūrusių į 20 apskričių organizacijų ir 122 miestų skyrius, t. y. – 80 % savivaldybių.

SI narė nuo 1999 m. lapkričio 8 d.

Pirmininkai:

* 1997 m. Antounas Vujičius,
* 2000 m. Ivica Račanas.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
**Alfonsas Kazlauskas** (g. 1937 m. spalio 30 d. Panemunės k. (Šakių raj.)) – muzikos mokytojas ir chorvedys.

Biografija
----------

Pirmąsias muzikos žinias gavo iš tėvo vargonininko ir muzikos mokytojo. Baigęs Kazlų Rūdos vidurinę mokyklą, 1957–1961 m. muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (diriguoti mokė Antanas Jozėnas). Kurį laiką choro dirigavimą dar studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (prof. Konrado Kavecko klasė).

Nuo 1961 m. rudens – Kauno 22-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, moksleivių choro vadovas. 1964–1966 m. – Kauno vaikų muzikos mokyklos akompaniatorius.

Nuo 1962 m. – Kauno profsąjungų kultūros rūmų berniukų choro „Varpelis" chormeisteris, 1979–1983 m. – meno vadovas ir dirigentas. Toliau plėtojo kolektyvo kūrybinį ir koncertinį gyvenimą; be daugelio klasikinių ir šiuolaikinių kūrinių, 1981 m. birželio 5 d. Kauno filharmonijoje berniukai atliko V. A. Mocarto Mišias C-dur. „Varpelį" A. Kazlauskas parengė 1980 m. respublikinei dainų šventei – konkurse pelnė antrąją vietą, Baltijos respublikų berniukų chorų 1981 m. sąskrydžiui Tartu, 1982 m. berniukų chorų šventei Kaune. 1982 m. respublikiniame chorų konkurse „Dainuoja darbo Lietuva" berniukai laimėjo antrąją vietą. Jie koncertavo Kaune, Vilniuje, Klaipėdoje, Palangoje, 1982 m. – Rygoje ir Veimare (Vokietija), dalyvavo kompozitoriaus Viktoro Kuprevičiaus gimimo 80-ųjų metinių minėjimo jubiliejiniame koncerte (1981 m. sausio 26 d.).

1963–1966 m. chorvedys buvo Kauno 3-osios ligoninės moterų choro vadovas, 1969–1971 m. – mišriojo choro „Kauno audiniai" meno vadovas ir dirigentas. Kolektyvą parengė 1970 m. respublikinei dainų šventei, surengė keletą koncertų, su juo lankėsi Bulgarijoje. Kurį laiką vadovavo Kauno mokytojų mišriajam chorui, buvo Kauno politechnikos instituto studentų dainų ir šokių ansamblio „Nemunas" ir „Jaunystė" mišriojo choro chormeisteris, Juozo Naujalio meno vidurinės mokyklos akompaniatorius.

1984–1992 m. – Lietuvos žemės ūkio akademijos studentų mišriojo choro „Daina" meno vadovas ir dirigentas. Chorą išmokė nemaža įvairių kūrinių, dažnai koncertavo, parengė 1985 m. respublikinei dainų šventei, 1990 m. – Lietuvos tautinei dainų šventei, 1988 m. – Baltijos respublikų studentų dainų šventei „Gaudeamus-X" Vilniuje ir 1991 m. „Gaudeamus-XI" – Rygoje, koncertavo Lenkijoje ir Bulgarijoje. Chorą tada lankė apie 50 merginų ir 26 vaikinai. Be chorų, chorvedys apie 10 metų vadovavo Lietuvos veterinarijos akademijos moterų ir vyrų vokaliniams ansambliams ir kitiems Kauno miesto meno mėgėjų kolektyvams.

A. Kazlauskas – Kauno miesto dainų švenčių dirigentas, 1981 m. – Baltijos respublikų berniukų chorų sąskrydžio Tartu (Estija) ir 1991 m. – Baltijos studentų dainų šventės „Gaudeamus-XI" Rygoje (Liepojoje) dirigentas.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| **Alfonsas Misiukas-Misiūnas** |
| --- |
| Gimė | 1900 m. sausio 6 d.Bajoruose, Kupiškio raj. |
| Mirė | 1996 m. rugsėjo 3 d. (96 metai)Vilniuje |
| Palaidotas (-a) | Rokantiškių kapinės |
|  |
| Veikla | Lietuvos fizikas, fizikos ir matematikos mokslų daktaras. |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * 1937 m. – Didžiojo Lietuvos Kunigaikščio Gedimino 4-ojo laipsnio ordinas
 |

**Alfonsas Misiukas-Misiūnas** (1900 m. sausio 6 d. Bajoruose, Kupiškio raj. – 1996 m. rugsėjo 3 d. Vilniuje) – Lietuvos fizikas, fizikos ir matematikos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1929 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą ir 1929–1940 m. mokė matematikos Rokiškio gimnazijoje. 1946 m. baigė Vilniaus universitete fiziką ir ėmėsi mokslinio darbo. 1949 m. apgynė vieną pirmųjų fizikos ir matematikos mokslų kandidato (dabar – mokslų daktaro) disertaciją tema "Cu-Al kieto tirpalo elektrinė varža" (vadovas Povilas Brazdžiūnas). Toliau tęsė mokslinį ir pedagoginį darbą Vilniaus universitete. Docentas nuo 1951 m.

1966–1974 m. vadovavo Astronomijos ir plazmos fizikos katedrai, 1974–1978 m. buvo pirmasis Astronomijos ir kvantinės elektronikos katedros vedėjas. Paruošė kelis mokslų daktarus.

Palaidotas Rokantiškių kapinėse.

Mokslinė veikla
---------------

Alfonsas Misiukas-Misiūnas plėtojo atomų spektroskopijos tyrimus, paskelbė darbų apie temperatūros poveikį spektro linijų plėtrai.

Įvertinimas
-----------

* 1937 m. – Didžiojo Lietuvos Kunigaikščio Gedimino 4-ojo laipsnio ordinas už pedagoginį darbą.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  J. Jasevičiūtė, J. Slavėnas. Kvantinės elektronikos katedra. Dvidešimt penkeri darbo metai. Vilnius: Vilniaus universitetas, 1999. – 44 p.
2. 1 2 3  *In memoriam: Alfonsas Misiukas-Misiūnas*. Fizikų žinios, 1996, Nr.11.
| **Alfonsas Knistautas** |
| --- |
| Gimė | 1921 m.Mosėdis, Mosėdžio vls. Kretingos apskr. |
| Mirė | 1949 m. vasario 7 d. (~28 metai)Žibininkai, Palangos vls. Kretingos apskr. |
|  |
| Veikla | Lietuvos partizanas |
| Pareigos | Kardo rinktinės štabo viršininkas ir žvalgybos skyriaus viršininkas |

2009 m. atstatyta partizanų žeminė Žibininkuose, kurioje 1949 m. buvo įsikūręs Kardo rinktinės štabo viršininkas A. Knistautas
**Alfonsas Knistautas** (slap. **Jablonskis Jonas, Ragūnas, Baltrus, Antanas**, 1921 m. Mosėdžio mstl. Mosėdžio vls. Kretingos apskr. – 1949 m. vasario 7 d. Žibininkų k. Palangos vls. Kretingos apskr.) – Lietuvos partizanas, Lietuvos laisvės armijos Žemaičių apygardos Kardo rinktinės štabo viršininkas ir žvalgybos skyriaus viršininkas.

Biografija
----------

Kitur nurodoma, kad gimė 1926 m. Kretingoje. 1941–1944 m. dirbo vertėju Vilniaus policijoje. 1944 m. apsigyveno Laukžemės k. Darbėnų vls. Kretingos aps. tapo LLA Vanagų būrių nariu, 1944 m. spalio mėn. drauge su Juozu Kėkštu pasitraukė į Vaineikių miškus. Nuo 1945 m. sausio mėn. gyveno legaliai, dirbo Darbėnų progimnazijos direktoriumi, dalyvavo Klevo kuopos, priklausiusios Alkos rinktinei, veikloje, skatino gimnazistus rašyti rašinius į partizanų laikraščius.

1945 m. gegužės mėn. išėjo į mišką. Kartu su K. Kontrimu–Kontautu–Tėvu–Monte, J. Kėkštu–Druliu–Kaupu ir kitais 1945 m. rudenį įkūrė Kardų (Kardo) rinktinę, organizavo jos veiklą. Nuo 1945 m. lapkričio 15 d. rinktinės štabo informacijos ir agitacijos skyriaus viršininkas, nuo 1946 m. kovo mėn. rinktinės štabo viršininkas ir žvalgybos skyriaus viršininkas.

1947 m. perėjo į Narimanto (Palangos) kuopą. 1949 m. vasario 7 d. kartu su adjutantu Stasiu Lisausku, Šarūno būrio vadu Pranu Budriu. partizanais Vytautu-Vitaliu Dauginčiu, Vytautu Griciumi ir Broniumi Saliu MGB kareivių ir Palangos stribų buvo apsuptas žeminėje Vilimo kalne, Žibininkų miške. Kautynių metu prasiveržė iš apsupties žiedo, tačiau persekiojamas buvo nušautas Žibininkų kaime.

Vardas įamžintas 1995 m. prie žeminės pastatytame paminkle žuvusiems partizanams atminti.

Žibininkų paminklas partizanams atminti (1995) m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Visą laiką tikėjau, kad Lietuva bus laisva. – XX amžius – 2003, Nr. 14
2. ↑  V Partizanų kovų raida. – Partizanai.org[neveikianti nuoroda]
3. ↑  LLA Žemaičių legiono Kardo rinktinės vado Kontauto 1945-11-15 įsakymas Nr. 1; LLA Žemaičių apygardos Kardo rinktinės vado J. Drulio ir štabo viršininko J. Jablonskio 1946-11-09 įsakymas Nr. 11; LLA Žemaičių apygardos Kardo rinktinės štabo Žvalgybos skyriaus viršininko J. Jablonskio 1947-01-29 raportas Nr. 13 Žemaičių apygardos štabui. – Laisvės kovų archyvas. – Kaunas, 1993. – T. 7. – P. 8, 19–21, 35–36
4. ↑  Lietuvos ypatingasis archyvas. – F. K-1, ap. 3. – B. 1237. – L. 151. – B. 1243. – L. 154. – B. 1244. – L. 38, 45–46

Nuorodos
--------

* Diana Jomantaitė. Prie atkurto bunkerio susirinko gyvi istorijos liudininkai. – Pajūrio naujienos – 2010, rugsėjo 25
* Partizanų žeminės atidarymas
**Alfonsas Gudzevičius** (1928 m. vasario 11 d. Šarkėnuose, Taujėnų valsčius – 2009 m. spalio 15 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkas, meninių baldų restauratorius.

Biografija
----------

1955–1959 m. mokėsiKauno S. Žuko taikomosios dailės technikume, 1959–1965 m. studijavo Estijos dailės institute Taline. 1953–1955 m. dirbo Kauno baldų kombinate, 1965–1977 m. Telšių taikomosios dailės technikume, 1969–1977 m. direktorius. 1977–2001 m. Lietuvos dailės muziejaus, 1981–2001 m. Prano Gudyno restauravimo centro meninių baldų restauratorius, aukščiausios kategorijos restauratorius, restauratorius ekspertas.

Sukūrė medinių baldų komplektų („Medžiotojų svetainei" 1972 m. „Senovė" 1975 m.). 1984 m. restauravo Tiškevičių rūmų Kretingoje, 1986 m. – Trakų istorijos muziejaus, 1993 m. – Mykolo Žilinsko, 1996 m. Gelvonų dvaro baldų kolekcijas, 1985 m. – paveikslo „Sapiegų Madona" (Vilniaus arkikatedra) medinį pagrindą. Valdovų rūmų baldų atrankos komisijos narys.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Irena Dobrovolskaitė. *Alfonsas Gudzevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 262 psl.
| **Alfonsas Kalnius** |
| --- |
| Gimė | 1907 m. sausio 23 d.Auksūdys, Darbėnų vls. Telšių aps. Kauno gub. |
| Mirė | 1981 m. birželio 7 d. (74 metai)Kaunas |
|  |
| Veikla | Kalbininkas, tekstologas, pedagogas |
| Sritis | Lingvistika |
|  |
| Alma mater | Vytauto Didžiojo universitetas (1938 m.) |

**Alfonsas Kalnius** (1907 m. sausio 23 d. Aukūdžio k. Darbėnų vls. Telšių aps. Kauno gub. – 1981 m. birželio 7 d. Kaune) – Lietuvos kalbininkas, tekstologas, pedagogas.

Biografija
----------

Mokėsi Plungės vidurinėje mokykloje, Telšių gimnazijoje, Telšių kunigų seminarijoje, studijavo lituanistiką ir pedagogiką Vytauto Didžiojo universitete, kurį baigė 1938 m. tobulinosi Vienoje.

1934-1963 m. mokytojavo Kauno vidurinėse mokyklose, 1941-1944 m. buvo švietimo valdybos inspektorius.

1938 m. dalyvavo rengiant „Lietuvių kalbos rašybos vadovėlį", 1943 m. – „Lietuvių kalbos sintaksę", 1947 m. redagavo vyskupo Motiejaus Valančiaus literatūrinio kūrinio „Palangos Juzė" 1947 m. leidimą, 1948 m. sudarė autografais paremtus rašytojos Žemaitės „Raštus" (T. 1-4), drauge su kitais parengė „Lietuvių kalbos rašybos žodyną".

Skelbė straipsnius lietuvių kalbos ir jos dėstymo klausimais „Tautos mokykloje", „Židinyje", „Akademike", „Gimtojoje kalboje", domėjosi vaikų kalbos problemomis, rašė atsiminimus.

Šaltiniai
---------

* Mažoji lietuviškoji tarybinė enciklopedija. – Vilnius, 1968. – T. 2. – P. 30
* Algirdas Sabaliauskas. Kalnius Alfonsas. – Lietuvių kalbos enciklopedija. – Vilnius, 1999. – P. 304
* Vytautas Vanagas. Kalnius Alfonsas. – Lietuvių literatūros enciklopedija. – Vilnius, 2001. – P. 216
* Vytautas Vanagas. Lietuvių rašytojų sąvadas. – Vilnius, 1996. – P. 261

Nuorodos
--------

* Kretingos personalijų žinynas[neveikianti nuoroda]
* Kalnius, Alfonsas[neveikianti nuoroda]
| Juodausių piliakalnis |
| --- |
| Juodausių piliakalnio valstybės paminklo ženklo liekanos |
| 

Juodausių piliakalnisJuodausių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°15′27″ š. pl. 24°50′01″ r. ilg.﻿ / ﻿55.25750°š. pl. 24.83361°r. ilg.﻿ / 55.25750; 24.83361Koordinatės: 55°15′27″ š. pl. 24°50′01″ r. ilg.﻿ / ﻿55.25750°š. pl. 24.83361°r. ilg.﻿ / 55.25750; 24.83361 |

 |
| Vieta | Ukmergės rajonas |
| Seniūnija | Lyduokių seniūnija |
| Aukštis | 17 m |
| Plotas | 18x12 |
| Priešpilis | gyvenvietė |
| Naudotas | I tūkstantmečio I p. |
| Žvalgytas | 1970 |

**Juodausių piliakalnis** – piliakalnis Ukmergės rajono savivaldybės teritorijoje, Juodausių kaimo (Lyduokių seniūnija) ir Šventosios bei Duburėlio santakos, Šventosios kairiajame krante.

Piliakalnis
-----------

Dalis piliakalnio nuslinkusi į Šventąją. Iš pietvakarių ir pietryčių jį juosia Duburėlio, iš šiaurės vakarų - Šventosios slėniai, šiaurės rytuose yra aukštuma. Šlaitai statūs, apgriuvę, iki 17 m aukščio. Išlikusi -18 m ilgio ir 12–13 m pločio aikštelės rytinė dalis. Išliko įtvirtinimų žymių - aikštelės šiaurės rytų gale yra pylimas (jo aukštis nuo aikštelės 3, 6 m, iš išorės - 4, 5 m), už jo buvo negilus griovys ir antrasis pylimas, išliko 0,5 m aukščio ir 25 m ilgio pylimėlis.

Tyrimai
-------

Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1970 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. Piliakalnio šiaurės rytų papėdėje yra senovės gyvenvietės, datuojamos I tūkstantmečio pirmąja puse, liekanų, rasta lipdytos brūkšniuotu ir grublėtu paviršiumi keramikos. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

Juodausių piliakalnis iš rytų pusėsJuodausių piliakalnis iš rytų pusės

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Upytės piliakalnis 59 km | Svirnų piliakalnis 14 km | Vargulių piliakalnis 25 km  Antatilčių piliakalnis 8 km |  |
| Ukmergės piliakalnis 7 km |  | Berzgainių piliakalnis 14 km |
| Vaitkuškio piliakalnis 7 km  Sukinių piliakalnis 17 km | Pavydžių piliakalnis 10 km  Bartkūnų piliakalnis 12 km | Mateikiškių piliakalnis 11 km |

Nuotarukos
----------

* Juodausių piliakalnis iš pietryčių pusėsJuodausių piliakalnis iš pietryčių pusės
* Juodausių piliakalnis iš vakarų pusėsJuodausių piliakalnis iš vakarų pusės

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Juodausių piliakalnis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 10 psl.

Nuorodos
--------

* Juodausių piliakalnis
| **Nematus leucotrocha** |
| --- |
|  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Būrys: | Plėviasparniai  *( Hymenoptera)* |
| Šeima: | Tikrieji pjūkleliai  *( Tenthredinidae)* |
| Gentis: | *Nematus*  *( Nematus)* |
| Rūšis: | Juodųjų serbentų geltonasis pjūklelis  *( Nematus leucotrocha)* |

 |

**Juodųjų serbentų geltonasis pjūklelis** (*Nematus leucotrocha*) – tikrųjų pjūklelių (Tenthredinidae) šeimos vabzdys.

Pažeidžia juoduosius serbentus ir agrastus. Lietuvoje išsivysto dvi šio pjūklelio generacijos. Kokonai žiemoja žemėje. Pirmosios generacijos pjūkleliai kenkia birželio mėn. o antrosios – liepos, rugpjūčio mėnesiais. Žalą daro lervos. Jos žalios spalvos su smulkiomis tamsiomis dėmelėmis ar taškeliais. Galva šviesiai žalia su tamsiai dėmėtu ar taškuotu piešiniu. Kūno pirmas ir galinis segmentai gelsvi. Lervos turi 20 kojų. Jos labai ėdrios, iš apgraužtų lapų lieka tik gyslos. I generacija paprastai būna negausi. Uogų nokimo metu išsirita antrosios kartos suaugėliai pjūkleliai. Jie masiškai skraido liepos mėn. II dekadoje. Pjūkleliai suaugėliai maitinasi skėtinių augalų žiedų nektaru ir pernokusių uogų sultimis. Šios kartos pjūklelių patelės deda kiaušinėlius. Kartais ant vieno lapo randama 15-103 kiaušinėliai. Kiaušinėlius deda ant apatinės lapų pusės, pagal gyslas. Lervos iš kiaušinėlių išsirita liepos mėn. III dekados pabaigoje. Jos labai ėdrios, dažnai augalai lieka visai be lapų. Jų pažeisti augalai labai nusilpsta. Kai kurių veislių krūmai po tokio intensyvaus pažeidimo rudenį pražysta. Dalis pažeistų augalų žiemą stipriai pašąla.

Gausiausiai šių pjūklelių ant serbentų būna nokstant uogoms, kai negalima naudoti jokių kovos priemonių. Todėl jau gegužės mėn. reikia stebėti pirmosios kartos suaugėlius ir nustatyti jų gausumą bei gyvybingumą.

Kovos priemonės
---------------

Pastoviai purenant dirvą po krūmais, sunaikinami kokonai.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Sodininko žinynas 1987. Vilnius, Lietuvos KP CK leidykla, 1987, 138 psl.