recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Žuis de Fora*Juiz de Fora* |
| --- |
|              |
| *Miesto panorama* |
|  |
| 

Žuis de ForaŽuis de Fora

21°41′20″ p. pl. 43°20′40″ v. ilg.﻿ / ﻿21.68889°š. pl. 43.34444°r. ilg.﻿ / 21.68889; 43.34444﻿ (Žuis de Fora)Koordinatės: 21°41′20″ p. pl. 43°20′40″ v. ilg.﻿ / ﻿21.68889°š. pl. 43.34444°r. ilg.﻿ / 21.68889; 43.34444﻿ (Žuis de Fora) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Brazilijos vėliava Brazilija |
| **Regionas** | Brazilijos Pietryčių regionas |
| **Valstija** | Minas Žeraisas Minas Žeraisas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1851 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 517 872  |
| **Altitudė** | 715 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Žuis de Fora |

**Žuis de Fora** (port. *Juiz de Fora*) – miestas pietryčių Brazilijoje, Minas Žeraiso valstijoje, 260 km į pietus nuo Belo Horizontės, 189 km į šiaurę nuo Rio de Žaneiro, prie Paraibunos upės. Yra oro uostas, pro miestą eina Belo Horizontės–Rio de Žaneiro geležinkelis. Mašinų gamybos, maisto, tekstilės, odos ir avalynės pramonė. Prekybinis žemės ūkio regiono (kavos auginimas, gyvulininkystė) centras.

Yra universitetas, muziejus, filharmonija, nemažai *Art Nouveau* ir *Art Déco* architektūros pastatų.

Istorija
--------

Gyvenvietė pradėjo kurtis XIX a. pr. prie kelio iš Rio de Žaneiro į Minas Žeraiso kasyklas. 1851 m. Žuis de Forai suteiktas miesto statusas. 1889 m. ant Paraibunos upės pastatyta pirmoji hidroelektrinė Lotynų Amerikoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 150
**Dalia Gaspariūnienė-Kremenskaitė** (g. 1958 m. vasario 13 d. Panevėžyje) – choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija
----------

Mokėsi Panevėžio 2-ojoje vidurinėje mokykloje ir vaikų muzikos mokykloje (K. Klygienės smuiko klasė). 1973–1977 m. choro dirigavimo mokėsi Panevėžio J. Švedo pedagoginėje muzikos mokykloje (dėst. N. Afanasjeva). Mokyklą baigusi su pagyrimu, 1977–1983 m. choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. J. Barausko klasė).

1977–1986 m. Lietuvos aklųjų draugijos Panevėžio tarprajoninių kultūros namų mišriojo choro ir vokalinio ansamblio vadovė. Choras rengė koncertus Lietuvos aklųjų draugijos klubuose, dalyvavo miesto ir regiono dainų šventėse, propagavo lietuvių liaudies dainas. 1980 m. minėtuose kultūros namuose įkūrė vaikų muzikos studiją, kurioje vaikai buvo mokomi skambinti fortepijonu, groti akordeonu, solfedžiuoti ir dainuoti chore. Šis choras koncertavo Panevėžyje, Šiauliuose, Kaune ir kitur, dalyvavo vaikų šventėse. 1982–1986 m. Panevėžio J. Švedo pedagoginės muzikos mokyklos dėstytoja ir merginų choro „Obelėlė" chormeisterė. Tuo metu dainavo ir Švietimo darbuotojų mišriajame chore „Nevėžis", buvo šio kolektyvo chormeisterė.

Nuo 1988 m. Panevėžio miesto savivaldybės Kultūros ir meno skyriaus vyr. specialistė.

Nuo 1987 m. Panevėžio akcinės bendrovės „Lietkabelis" mišriojo choro „Čiūto" meno vadovė ir dirigentė. Chorą išmokė daug lietuvių ir užsienio klasikų kūrinių, taip pat giesmių, kasmet su juo surengia po 10-15 koncertų, dalyvavo 1990 m. Lietuvos tautinėje dainų šventėje Vilniuje, 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėse Kaune ir Vilniuje, daugelyje kitų kultūros renginių: 1993 ir 1996 m. J. Bendoriaus mišriųjų chorų festivalyje Marijampolėje, 1997 m. Aukštaitijos dainų šventėje Zarasuose. Konkursuose bei festivaliuose choras pelnė ir prizinių vietų, padarė įrašų Lietuvos radijui. 1988 m. koncertavo Jugoslavijoje (Belgrade), 1989 m. Ukrainoje (Kijeve), 1993 m. Lenkijoje, Slovakijoje, Čekijoje ir Vengrijoje. „Čiūto" gieda bažnyčiose ir dalyvauja sakralinės muzikos renginiuose.

D. Gaspariunienė – įvairių kultūros renginių organizatorė, Panevėžio miesto dainų švenčių dirigentė, 1997 m. Aukštaitijos krašto dainų šventės Zarasuose dirigentė.

1986 m. pagimdė pirmagimį sūnų Domantą, 1989 m. – dukrą Karilę, 1991 m. – sūnų Vismantą.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Saturno gamtiniai palydovai Dionė ir Enceladas
**Palydovas** – bet koks gamtinis objektas, tam tikra orbita skriejantis apie kitą už save didesnį (astronominį) objektą – mėnuliai, kometos, asteroidai, žvaigždės ar galaktikos.

Saulės sistemoje yra šešios planetarinės palydovų sistemos, turinčios 205 žinomus gamtinius palydovus.

Skirstymas
----------

Anksčiau palydovai buvo skirstomi į gamtinius ir dirbtinius:

* Gamtiniai – mėnuliai, kometos, asteroidai, žvaigždė ar galaktikos,
* Dirbtiniai – žmogaus į palydovo orbitą paleisti kūnai (paprastai – kosminės stotys, ryšio įrenginiai ir pan.).

### Gamtiniai palydovai

Dabar kalbant apie palydovus dažniausiai turima galvoje mėnuliai – planetų palydovai (pvz. Žemės Mėnulis yra Žemės palydovas). Tačiau palydovo sąvoka yra santykinė. Planeta savo ruožtu yra žvaigždės palydovas. Palydovu gali būti ir dvinarės ar sudėtingesnės žvaigždžių sistemos dalis – mažesnės masės žvaigždė arba mažesnės masės galaktika, skriejanti apie masyvesnę.

Dauguma palydovų skrieja arti planetos pusiaujo plokštumos. Jų elipsines orbitas trikdo planetos nesferiškumas, kiti palydovai, žiedai, Saulė. Dauguma palydovų skrieja aplink planetas ta pačia kryptimi, kuria planetos skrieja aplink žvaigždę. Atvirkščia kryptimi skrieja dažniausiai maži ir nutolę palydovai (tokiais gali būti kadaise planetų traukos paveikti asteroidai). Daugumos didesnių ir artimesnių planetų palydovų apsisukimo apie ašį ir apskriejimo aplink planetą periodai sutampa – jie skrieja atsigręžę į planetą visada ta pačia puse. Palydovus taip suktis privertė planetos traukos potvyninės jėgos. Dėl šių jėgų palydovų nebūna labai arti planetos ir jie neturi savų palydovų.

### Dirbtiniai palydovai

*Pagrindinis straipsnis – Dirbtinis palydovas*.
Dirbtiniai palydovai gali būti labai įvairūs. Paprasčiausiu dirbtiniu palydovu tampa bet koks kietas kūnas, atsidūręs orbitoje (pvz. nuo kosminės stoties atsiskyrusi detalė, tarkime, varžtas). Tačiau paprastai dirbtiniais palydovais laikomi specialiai į orbitą paleisti įtaisai, o „netyčiniai" palydovai laikomi kosmoso šiukšlėmis (taršos forma).

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Palydovas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Vikižodynas 

Laisvajame žodyne yra terminas **palydovas**

Šaltiniai
---------

1. 1 2  *Palydovas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVII (On-Peri). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2010


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RSaulės sistemos objektai |
| --- |
|  |
| 

 |
|  |
| 
Saulė · planetos · Merkurijus · Venera · Žemė · Marsas · Jupiteris · Saturnas · Uranas · Neptūnas |
|  |
| 
nykštukinės planetos: Cerera · Plutonas · Haumėja · Makemakė · Eridė · palydovai: Mėnulis · Marso · Jupiterio · Saturno · Urano · Neptūno · Plutono · Haumėjos · Disnomija |
|  |
| 
Asteroidų žiedas · asteroidai: Vesta · Paladė · Higėja · meteoroidai · kometos · transneptūniniai objektai · Koiperio juosta · kentaurai · plutoidai · damokloidai · Hilso debesis · Orto kometoidų debesis · Saulės vėjas |

 |
16 langelių chromatinė ir 10 langelių diatoninė lūpinės armonikėlės.
**Lūpinė armonikėlė** – armonikų šeimai priklausantis muzikos instrumentas, liežuvėlinis pneumatinis idiofonas su laisvaisiais liežuvėliais be specialių rezonatorių. Šio instrumento garsas sukuriamas svyruojant skirtingo ilgio metalinėms plokštelėms. Paprastai jos instrumento korpuse išdėstytos dviem eilėmis, kad viena eilė skambėtų pučiant orą, kita – siurbiant orą. Lūpinės armonikėlės – vienas iš labiausiai prieinamų muzikos instrumentų, jų kaina prasideda nuo kelių eurų. Turint bazines muzikines žinias grojimo lūpine armonikėle pagrindų galima išmokti per kelias dienas, tačiau profesionaliam atlikimui reikia daug įgūdžių.

Pagal savo sandarą skiriamos oktavos, tremolo, chromatinės ir bliuzo lūpinės armonikėlės. Kiekvienos jų turi savo specifinį panaudojimą. Griežiama solo, kaimo kapelose, ansambliuose.

Lūpinės armonikėlės būna diatoninės (Richterio, Knitlingeno, Vienos sistemų) ir chromatinės (pastovioji, arba fortepijoninė, chromonika, arba diatoninė chromatinė su perjungikliu). Norint groti diatoninėmis lūpinėmis armonikėlėmis skirtingomis tonacijomis, paprastai reikia kelių instrumentų – kiekvienos su skirtingu toniniu centru. Dėl šios priežasties kokybiškos diatoninės lūpinės armonikėlės gaminamos visomis tonacijomis, kad nebūtų apribotos atlikėjų galimybės. Su chromatinėmis lūpinėmis armonikėlėmis galima groti įvairesnėmis tonacijomis, nes jų derinimas yra chromatinis. Diatoninės lūpinės armonikėlės būna vienpusės, dvipusės, šešiapusės; kiekviena lūpinės armonikėlės pusė suderinta kitokia tonacija. Tačiau tarp populiariosios muzikos ir ypač bliuzo atlikėjų populiariausios yra mažoro diatoninės lūpinės armonikėlės.

Paprastai lūpinių armonikėlių grojimo diapazonas yra 3 oktavos. Richterio sistemos lūpinė armonikėlė dažniausiai suderinta C‑dur, G‑dur, F‑dur arba a‑moll tonacija. Pučiant orą skamba pastovieji laipsniai, siurbiant – nepastovieji. Šios sistemos lūpinės armonikėlės turi 20–22 balsus. Knitlingeno sistemos lūpinės armonikėlės būna įvairaus diapazono (turi 40, 48, 56 balsus). Chromatinių lūpinių armonikėlių grojimo diapazonas gali šiek tiek viršyti 4 oktavas.

Tarp žinomiausių lūpinių armonikėlių atlikėjų yra Sonny Boy Williamson II, Little Walter, Sonny Terry, Big Walter Horton, Bob Dylan ir kt. Vienas didžiausių visų laikų chromatinės lūpinės armonikėlės virtuozu laikomas Laris Adleris. Tar žymių moderniųjų lūpinių armonikėlių atlikėjų – Philip Achilles, taip pat Toots Thielemans ir Stevie Wonder. Žymesni lietuvių muzikantai: Audronė Žemaitienė, P. Petrauskas, P. Janušaitis, J. Paleckas, Irena Cimnalomskienė, A. Barkauskas.

Istorija
--------

Lūpinę armonikėlę sukonstravo Chr. F. Bušmanas 1821 m. Berlyne ir pavadino ją lūpine eolina (vok. *Mundäoline*). Lūpinės armonikėlės (anksčiau vadintos vargonėliais) pradėjo plisti nuo XIX a. vidurio.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4 5 6  Albertas Baika. *Lūpinė armonikėlė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008
*Kitos reikšmės – Šv. Ignaco Lojolos bažnyčia.*
Koordinatės: 55°13′15″š. pl. 25°06′01″r. ilg.﻿ / ﻿55.2208°š. pl. 25.1003°r. ilg.﻿ / 55.2208; 25.1003

|  Želvos šv. Ignaco Lojolos bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Kaišiadorių |
| **Dekanatas** | Širvintų |
| **Savivaldybė** | Ukmergės rajonas |
| **Gyvenvietė** | Želva |
| **Adresas** | Molėtų g. 1 |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1892 m. |

**Želvos šv. Ignaco Lojolos bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Želvos miestelyje, Želvos upelio dešiniajame krante. Pastatyta 1892 m. kunigo Antano Stapulionio ir parapijiečių rūpesčiu. Savo forma primena gyvenamąjį namą.

Istorija
--------

Želva 1586 m. dovanota Vilniaus universitetui (jėzuitams). Jėzuitai 1753 m. pastatė bažnyčią, kuri 1755 m. sudegė. Bažnyčios metrikų knygos buvo išlikusios nuo 1778 m. 1849 m. Želva prijungta prie Telšių (Žemaičių), 1926 m. – prie Kaišiadorių vyskupijų. 1881 m. bažnyčia sudegė. Atstatyta ir jau baigiama įrengti bažnyčia 1887 m. vėl sudegė. Kunigas Antanas Stapulionis su parapijiečiais 1892 m. pastatė dabartinę medinę. Senosios bažnyčios medžiaga buvo parduota Žemaitkiemio katalikams.

Bažnyčioje sumontuoti garsaus lietuvių meistro Jono Garalevičiaus pagaminti vargonai. 1909–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. Apie 1922 m. įsteigta parapija. 1932 m. klebonas Stanislovas Švėgžda bažnyčią perdažė. 1953–1954 m. kunigas Jonas Mintaučkis su parapijiečiais ją atnaujino. Klebonas Pranas Cibulskas 1949 m. areštuotas ir ištremtas. Po 10 m. grįžo į Lietuvą invalidas. Nuo 1968 m. iki mirties klebonavo Jonas Tomkus (1924–1989; palaidotas šventoriuje).

Architektūra
------------

Bažnyčia savo forma primena gyvenamąjį namą, su 2 bokšteliais (vienas fasade, kitas ant apsidės stogo). Vidus 3 navų, atskirtų kolonomis. Prieš bažnyčią stovi akmenų mūro klasicistinė varpinė su aukštu kryžiumi. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame yra kapinės.

Želvos parapijos klebonas aptarnauja gretimame kaime esančią Skuolių koplyčią.

Galerija
--------

* Bažnyčios varpinėBažnyčios varpinė
* Bažnyčios galinė dalisBažnyčios galinė dalis
* Šventoriaus vartaiŠventoriaus vartai
* Signatūrinio varpo bokštelisSignatūrinio varpo bokštelis
* Bažnyčios smailės kryžiusBažnyčios smailės kryžius
* Varpinės kryžiusVarpinės kryžius

Šaltiniai
---------

1. ↑  Želvos šv. Ignaco Lojolos bažnyčia. Ukmergeinfo.lt (tikrinta 2022-02-16).
| Lūžų akmuo |
| --- |
|  |
| 

Lūžų akmuoLūžų akmuo

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°38′32″ š. pl. 25°51′06″ r. ilg.﻿ / ﻿55.64222°š. pl. 25.85167°r. ilg.﻿ / 55.64222; 25.85167Koordinatės: 55°38′32″ š. pl. 25°51′06″ r. ilg.﻿ / ﻿55.64222°š. pl. 25.85167°r. ilg.﻿ / 55.64222; 25.85167 |

 |
| Vieta | Zarasų rajonas |
| Seniūnija | Antalieptės seniūnija |
| Naudotas | I–II tūkstantmetis |
| Žvalgytas | 1971 |
| Registro Nr. | AR1477 / 5687 / A983 P |

Lužų akmuo
Lužų akmens aprašas
**Lūžų akmuo** – mitologinis akmuo Zarasų rajono savivaldybės teritorijoje, netoli Antalieptės, Lūžų miško 60 kvartale, Šavašos dešiniajame krante, Antalieptės seniūnija, Gražutės regioninis parkas.

Manoma, kad tai XVI–XVII a. buvusios senovės šventvietės liekana.

Akmuo
-----

Lūžų dubenėtas akmuo yra apie 1,2 km į pietvakarius nuo Lūžų piliakalnio ir pilkapyno. Rausvos spalvos stambiagrūdžio granito akmuo yra 1,25 x 1,3 m pločio ir 70–75 cm aukščio, jo šonai ties viduriu aptašyti, yra 3 cm pločio griovelių žymių. Akmens viršutinėje plokštumoje iškaltas 49 x 52 cm skersmens ir 5–8 cm gylio dubuo, kurio pakraščiuose yra 1,75 cm pločio ir 0,5–0,8 cm gylio griovelis. 1971 m. aplink akmenį Istorijos institutas (tyrimų vadovas Vytautas Urbonavičius) ištyrė 10,5 m² plotą. Nustatyta, kad akmuo buvo prie duobės pakraščio, jo apačia rėmėsi į akmens nuoskalas. Duobėje rasta 15 cm storio degėsių sluoksnis, po juo – akmens nuoskalų klojinys. Manoma, čia iki XVI–XVII a. buvo šventykla.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vykintas Vaitkevičius. *Lūžų akmuo*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 719 psl.

* Kultūros vertybių registras (Lūžų senovės kulto vieta)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Dali** (kinų kalba: 大理 *Dàlǐ*, bajų kalba: *Darllit*) – istorinė valstybė, klestėjusi X-XIII a. dab Kinijos pietvakariuose (dab. Junanio, pietų Sičuano ir gretimose provincijose).

Susikūrimas
-----------

Dali valstybė susikūrė 937 m. vietoj seniau šiose srityse klestėjusios Nanzhao. Ją sukūrė bajų tautos atstovas *Duan Siping*, sukilęs prieš nusmukusią vyriausybę. Taip pradėta *Duan* dinastija. Valstybė išlaikė senąsias Nanzhao teritorijas, o jos sostinė buvo Dali miestas prie prie Erhai ežero.

Raida
-----

|  |
| --- |
| **Junano istorija** |
| Junano priešistorė |
| Dian |
| *Han imperija* |
| Nandžongas, Cuan klanas |
| Nandžao |
| Dali imperija |
| *Mongolų imperija* |
| *Ming imperija* (Tusi) |
| *Čing imperija:* |
| Pantajų sukilimas (Pingnanas) |
| *Kinijos Respublika* > *KLR:* |
| Junano provincija |

Dali valdovai iš Duan dinastijos buvo prisiekę budistai, ir daug jų atsisakydavo savo sosto vardan vienuoliško gyvenimo. Po 1044 m. miestiečių maišto sostinėje, atėjus į valdžią *Duan Silian* (段思廉), valdžioje vis labiau įsigalėjo *Gao* (高) giminė. 1094 m. *Gao Zhisheng* privertė imperatorių marionetę tapti vienuoliu, ir pats uzurpavo sostą. Jis valstybę pervardijo į **Dadžong** (大中 *Dazhong*).

Tačiau 1094 m. būdamas mirties patale, savo sūnums jis liepė grąžinti valdžią *Duan* giminei. Taip valstybė buvo vėl pervardinta ir tapo Vėlyvąja Dali. Po ilgo ir ramaus *Duan Zhengyan* (段正厳）valdymo (1108-1147), kurį laiką šalyje kilo politiniai neramumai ir maištai.

Ekonomika ir kultūra
--------------------

Dali karalystės rūmų scena, tapyta XII a. Pažymėtinos tik šiai karalystei būdingos kepurės, rūmų valdininkų skiriamasis ženklas, nežinotos Kinijoje
Dali valstybė klestėjo arbatos kelio dėka. Šis kelias jungė Kiniją, Mianmarą ir Tibetą, ir juo buvo gabenama druska bei arbata. Tuo metu išpopuliarėjo Junanio arbatos, kurios buvo gaminamos fermentuojant, taigi, išrastos raudonųjų ir juodųjų arbatų rūšys, išpopuliarėję Indijoje ir Tibete.

Dali Rytų Azijoje tiekė ir marmurą, kurio didžiulės kasyklos buvo netoli sostinės. Iki pat dabar kinų kalboje marmuras vadinamas "Dali akmeniu".

Klestinti valstybė leido vystytis vietinių tautų, - bajų, i, našių, hani kultūroms. Tuo metu susiormavo savitos šių tautų rašto sistemos, suklestėjo vietinės pagoniškos religijos.

Žlugimas
--------

1253 m. Mongolų chano Hubilajaus kariuomenė su 100.000 karių apsupo sostinę Dali. Dėl vieno išdaviko, jie galėjo prasismelkti į miestą, tačiau paskutinis imperatorius *Duan Xingzhi* pabėgo. Vėliau jis susitaikė su mongolais ir buvo paskirtas Junano vietininku. Dali valstybę pakeitė mongolams pavaldi Liangvang valstybė, kurioje Duan dinastija išlaikė įtaką.
|  |
| --- |
| Marie Taglioni |
|  
Marie Taglioni |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Marie Taglioni |
| Gimė | 1804 m. balandžio 23 d.Stokholmas, Švedija |
| Mirė | 1884 m. balandžio 24 d. (80 metų)Marselis, Prancūzija |
| Veikla | šokėja, baletmeisterė, pedagogė |
| Aktyvumo metai | 1822–1847 |

**Marie Taglioni** (1804 m. balandžio 23 d. Stokholmas, Švedija – 1884 m. balandžio 24 d. Marselis, Prancūzija) – italų šokėja, baletmeisterė, pedagogė.
Viena garsiausių romantizmo epochos šokėjų, padariusi didelę įtaką Europos šokio raidai.

Biografija
----------

Marie Taglioni gimė Stokholme, Švedijoje italų choreografo Philippe Taglioni ir švedų šokėjos Sophie Karsten šeimoje. Mokėsi pas: Philippe Taglioni – Viena, Jean-Francois Coulon – Paryžius. 1832 Londone ištekėjo už grafo Gilbert de Voisins, tačiau po trejų metų išsiskyrė. Su grafu susilaukė sūnaus. 1847 Taglioni atsisveikina su scena. 1870–1871 metais, karo metu, moteris praranda visą turtą ir yra priversta užsidirbti pragyvenimui mokydama pramoginių šokių. Romantinės scenos žvaigždė mirė 1884 metais Marselyje.

Veikla
------

### Svarbiausi pasirodymai

* 1822 birželio 10 debiutuoja Vienoje, spektaklyje: „La Réception d'une jeune nymphe à la cour de Terpsichore"
* 1826 pasirodo Vokietijoje, Štutgarte ir Miunchene spektaklyje: „Danina" (sukuria pagrindinį vaidmenį)
* 1827 šoka Paryžiuje, spektaklyje „Le Sicilien"

  

Taip pat Paryžiuje šoko:

* 1829 – „La Belle au bois dormant" („Miegančioji gražuolė")
* 1830 – „Le Dieu et la bayadère "
* 1832 – „La Sylphide" („Silfidė")

Nuo 1837 iki 1842 šoko Sankt Peterburge:

* 1838 – „Miranda", „La Gitana"
* 1839 – „L'Ombre"
* 1842 – „Queen of the Elfrides "

1847 surengė paskutinį pasirodymą.

### Pedagoginis darbas

Marie Taglioni dėstė:

* Emma Livry

### Kūriniai

1860 – „Le Papillon", vienintelis Marie Taglioni kaip choreagrafės kūrinys, skirtas jos mokinei Emma Livry.  

„Le Papillon" („Drugelis") – dviejų veiksmų „fantastinis baletas". Choreaografija – Marie Taglioni, muzika – Jacques Offenbach.
Libretas – Jules-Henri Vernoy de Saint-Georges (1861), pakeitė Marius Petipa (1874).

Šokio stilius
-------------

Kartu su tėvu Philippe Taglioni šokėja sukūrė naują šokio stilių. Taglioni šokyje atsirado puantai, dideli šuoliai ir nauja balerinos išvaizda – baltos tunikos, panašumas į fantastines būtybes. Šokis tapo bendravimo su žiūrovais priemone. Šokio pagalba Marie atskleisdavo savo sielą, parodė kiek daug reiškia artisto individualybė. Puantų ir šuolio dėka šuolis atrodė labai lengvas. Šokis su puantais tapo svarbiausia moterų šokio savybe. Iki Taglioni toks šokis buvo pateikiamas kaip triukas. Marie Taglioni pirma pradėjo rodyti dideles pozas, prailgino kūno linijas („atidarinėjo" griežtas rankų pozicijas).

Įamžinimas
----------

1855 Johann Strauss II (Jaunesnysis) iš baletų kuriuose šoko Marie muzikos sukūrė **Taglioni Polka**.

Šaltiniai
---------

1. Šokio žodynas
2. „Baleto menas", Vytautas Grivickas. Leidykla „Atkula".
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Lūšnynų milijonierius**| 
2009 m. Alma littera lietuviško leidimo viršelis |
| **Autorius** | Vikas Swarup |
| **Šalis** | Indija |
| **Žanras** | romanas |
| **UDK:** | 891.4-3 |
| **Originalus leidimas** |
| **Pavadinimas** | Q & A |
| **Šalis** | JAV |
| **Kalba** | anglų |
| **Leidykla** | Doubleday |
| **Išleista** | 2005 m. |
| **Formatas** | Kietais ir minkštais viršeliais |
| **Puslapių** | 389 |
| **ISBN:** | Kietais viršeliais: 0385608144 |
| **ISBN-13:** | K. viršeliais: 9780385608145 |
| **Pirmasis lietuviškas leidimas** |
| **Pavadinimas** | Gyvenimo lošimas |
| **Leidykla** | Alma littera |
| **Išleista** | 2008 m. |
| **Vertėjas** | Ugnius Keturakis |
| **Formatas** | Kietais viršeliais |
| **Puslapių** | 272 |
| **ISBN-13:** | 978-9955-24-956-6 |
| Pirmą sykį Doubleday knygą išleido iškart dviem variantais, kietais ir minkštais viršeliais. |

**Lūšnynų milijonierius** (angl. *Q & A*) – indų rašytojo Viko Svarupo romanas, išleistas 2005 metais. 2008 m. režisierius Danny Boyle pagal romaną pastatė filmą „Lūšnyno milijonierius" (angl. *Slumdog Millionaire*). 2009 m. filmas pelnė keturis Auksinio gaublio apdovanojimus bei 8 Oskarų apdovanojimus.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Knyga pasakoja apie vargšą lūšnynuose gyvenantį vaikiną vardu Tomas, kuris gauna progą sudalyvauti indiškame televizijos šou variante "Kas nori tapti milijonieriumi?" ir jį netikėtai laimi, gaudamas pagrindinį prizą. Didelei vaikino nelaimei, policija mano, kad jis laimėjo prizą apgaulės būdu, taigi jis pradeda pasakoti savo istoriją kaip jis laimėjo pagrindinį prizą. Jam taip pat padeda gabi advokatė. Taip jis po truputį pasakoja įdomias savo gyvenimo istorijas ir tai, kaip jis pasiryžo sudalyvauti šiame šou.
Koordinatės: 54°34′22″š. pl. 23°21′36″r. ilg.﻿ / ﻿54.572803°š. pl. 23.360009°r. ilg.﻿ / 54.572803; 23.360009

|  |
| --- |
| **Marijampolės suaugusiųjų ir jaunimo mokymo centras** |
| Marijampolės suaugusiųjų ir jaunimo mokymo centras herbasMarijampolės suaugusiųjų ir jaunimo mokymo centras herbas |
| Marijampolės suaugusiųjų ir jaunimo mokymo centras |
| **Adresas** | Parko g. 9, Marijampolė |
| **Direktorius(-ė)** | Julija Lapinskienė |
| **Mokinių skaičius** |  |
| **Įkūrimo data** | 1945 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 25 |

**Marijampolės suaugusiųjų ir jaunimo mokymo centras** – savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Marijampolėje, Parko g. 9, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas suaugusiems. Įstaigos kodas 291814110.

Filialas – Marijampolės suaugusiųjų mokymo centro Marijampolės pataisos namų skyrius.

Istorija
--------

1920 m. prie pažangios krypties Marijampolės realinės gimnazijos buvo suorganizuoti vakariniai darbo jaunimo bendrojo lavinimo kursai. 1945 m. mieste atidaryta Suaugusiųjų gimnazija, vėliau pertvarkyta į Darbo jaunimo vidurinę mokyklą. Čia mokėsi žmonės, kuriems mokslą teko nutraukti karo ar sunkiais pokario metais. Taip susiformavo Marijampolės Suaugusiųjų vidurinė mokykla, prie kurios 1991 m. prijungtas Pataisos namų konsultacinis punktas. 1993 m. Suaugusiųjų vidurinės mokyklos bazėje įsteigtas Marijampolės Suaugusiųjų mokymo centras, kuriame vyko formalus ir neformalus mokymas bei profesinis mokymas. 2006 m. centras persikėlė iš Kauno g. 113 į Parko g. 9 naujas erdvias patalpas, pagerėjo mokymo bazė, modernizuoti kabinetai, atnaujinta biblioteka. 2013 m. rugsėjo 1 d. įkurtas muziejus. Marijampolės suaugusiųjų mokymo centras vėliau tapo Marijampolės suaugusiųjų ir jaunimo mokymo centru. 2022 m. centrą numatoma uždaryti Marijampolės savivaldybės tarybos 2022 m. kovo 28 d. sprendimu Nr. 1-107.

Direktoriai
-----------

* Julija Lapinskienė

Nuorodos
--------

1. ↑  Aktuali informacija. Archyvuota kopija 2022-04-24 iš Wayback Machine projekto. 2022-04-07, Marijampolessjmc.lt (tikrinta 2022-04-24).

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2022-04-24 iš Wayback Machine projekto.
Lietuvos studento pažymėjimas (LSP)
**Studento pažymėjimas** - oficialus dokumentas, patvirtinantis aukštosios mokyklos studento statusą. Suteikia teisę naudotis aukštosios mokyklos biblioteka, inventoriumi, naudojamas laikant egzaminus, studijų šalies viešojo transporto lengvatomis bei įvairiomis tik studentams skirtomis nuolaidomis. Galioja studijų metu.

Lietuvos studento pažymėjimas
-----------------------------

*Pagrindinis straipsnis – Lietuvos studento pažymėjimas*.
Lietuvos studento pažymėjimas (LSP) – tai vienintelis oficialus Lietuvos aukštosios mokyklos studento statusą įrodantis dokumentas. Šiuo metu LSP gamina vienintelė studentų interesams nacionaliniu lygmeniu atstovaujanti organizacija - Lietuvos studentų sąjunga. Galioja visam studijų laikotarpiui. Pasibaigus studijoms, lieka pažymėjimo turėtojui - privaloma grąžinti tik anksčiau laiko nutraukus studijas.

Vokietija
---------

Studento pažymėjimas (vok. *Studentenausweis*, dar *Studierendenausweis*, 'studijuojančiojo pažymėjimas' arba *Studienausweis* - 'studijų pažymėjimas') paprastai galioja vieną semestrą arba trimestrą ir turi būti atnaujintas. Naudojamas ir kaip važiavimo bilietas („Semesterticket"; pažymėjime būna įrašas „*Fahrausweis*" ir pan.). Įprastai galioja tik pateikus oficialų asmens dokumentą su nuotrauka. Pasibaigus studijoms, lieka pažymėjimo turėtojui.

Nuorodos
--------

* Lietuvos studento pažymėjimas (LSP)
| **Marijona Fergizienė** |
| --- |
| Gimė | 1940 m. balandžio 30 d. (83 metai)Katkūnuose |
| Sutuoktinis (-ė) | Stanislovas |
| Vaikai | Laimas |
|  |
| Veikla | pedagogė |
|  |
| Alma mater | Šiaulių universitetas |

**Marijona Fergizienė** (g. 1940 m. balandžio 30 d. Katkūnuose) – Lietuvos pedagogė.

Biografija
----------

1958 m. baigė Joniškėlio vidurinę mokyklą, 1960 m. – Klaipėdos pedagoginę mokyklą, įgijo pradinių klasių mokytojos specialybę. 1964–1969 m. neakivaizdžiai studijavo Šiaulių pedagoginiame institute, įgijo pradinio mokymo pedagogikos ir metodikos išsilavinimą.

1960–1963 m. dirbo Laiškalnio pradinės mokyklos mokytoja. 1963–1965 m. buvo Šaltinių aštuonmetės mokyklos pradinių klasių mokytoja. 1965–1979 m. dirbo Lietuvos vidaus reikalų ministerijos Nepilnamečių reikalų inspekcijos inspektore. 1985–1990 m. Šiaulių pradinės mokyklos mokytoja, 1990–1995 m. – Piktagalio pradinės mokyklos mokytoja. 1995–2000 m. dirbo Eitminiškių pradinės mokyklos mokytoja.

Šaltiniai
---------

1. ↑
| **Oxyopidae** |
| --- |
| Lūšiavoris su kiaušinėlių kokonu |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Voragyviai  *( Arachnida)* |
| Būrys: | Vorai  *( Araneae)* |
| Šeima: | Lūšiavoriai  *( Oxyopidae)* |

 |
| Paplitimas |

**Lūšiavoriai** (*Oxyopidae*) – vorų (*Araneae*) šeima.

Pasaulyje žinomos 9 gentys ir 408 rūšys, iš jų labai daug gyvena tropikuose. Europoje paplitusios tik trys rūšys. Vorų visos 8 akys išsidėsčiusios keturiomis skersinėmis linijomis. Turi nepaprastai gerą regėjimą. Kojos apaugusios ilgais dygliais. Kūnas raudonai rudos spalvos, su baltų plaukelių raštu.

Vorai aktyvūs dieną, gaudomųjų tinklų neverpia, grobį pagauna šuoliu. Gyvena ant žemesnių augalų šiltose ir atvirose vietose. Patelės rutulio formos balto šilko kiaušinėlių kokoną padeda augalų viršūnėse ant stambesnių šakelių išsišakojimų. Lytiškai subręsta po 2 metų. 

Lietuvoje 1 rūšis:

* Raštuotasis lūšiavoris (*Oxyopes ramosus*)

Nuorodos
--------

* Lynx spiders. Family Oxyopidae, tekstas su nuotr.
* Lynx Spiders (Oxyopidae), nuotraukos
* Family Oxyopidae – Lynx Spiders, tekstas su nuotr.
Britų duetas Autechre, kurio muzika yra dažnai apibūdinama kaip IDM.
**IDM** (angl. '**'I**ntelligent **D**ance **M**usic*, intelektuali šokių muzika) – elektroninės muzikos žanras, išsivystęs iš XX a. 9–10 dešimtmečių šokių muzikos. Būdingi IDM bruožai yra keisti, neįprasti garsai bei nekonkretus ritmas, kitų žanrų (drum and bass, ambient, house, techno ir kt.) elementų panaudojimas. Nepaisant pavadinimo, pagal šią muziką šokti sunku arba neįmanoma.*

Žanro pavadinimas kildinamas iš 1993 m. rugpjūčio mėn. sukurtos „Intelligent dance music" el. pašto grupės, skirtos aptarti daugiausiai Rephlex Records ir Warp Records įrašų kompanijos leidžiamą muziką. Manoma, kad grupės pavadinimas buvo įkvėptas 1992 m. išleisto rinkinio „Artificial Intelligence" („Dirbtinis intelektas"), kuriame buvo atlikėjų, siejamų su IDM, kūriniai. Vėliau terminas išplito apibūdinant įvairią eksperimentinę šokių muziką.

IDM ankstyvuoju laikotarpiui buvo dažniausiai kuriamas naudojantis ritmo mašinas, sintezatorius ir kitus elektroninius muzikos instrumentus, kontroliuojamus MIDI protokolu, o vėliau vis dažniau pasitelkiant kompiuterines muzikos programas, kaip kad Cubase, Reaktor, Renoise, Logic Pro ir kt.

Žinomiausi atlikėjai, kuriems taikytas šis terminas, yra Aphex Twin, Future Sound of London, Orbital, The Orb, Boards of Canada, Autechre, Apparat, B12, LFO, Bjork ir kiti.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Sfetcu, N. (2014). Dance Music, p. 146
2. ↑  Fintoni, L. (2022). Bedroom Beats & B-sides: Instrumental Hip Hop & Electronic Music at the Turn of the Century. Velocity Press
3. ↑  Sfetcu, N. (2014). Dance Music, p. 147

Nuorodos
--------

* Artificial Intelligence – rinkinys, įkvėpęs IDM žanro pavadinimą
Koordinatės: 55°4′51″ š. pl. 22°43′20″ r. ilg.﻿ / ﻿55.08083°š. pl. 22.72222°r. ilg.﻿ / 55.08083; 22.72222


| Kalnėnų karjeras |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Jurbarko rajonas) |
| Plotas | 0,596 km² |
| Kranto linijos ilgis | 9,14 km |
| Kilmė | dirbtinė |

**Kalnėnų karjeras** – karjero tvenkinys Lietuvoje, Jurbarko rajone, Jurbarko miesto vakarinėje dalyje. Sudarytas išeksploatavus smėlio ir žvyro išteklius ir prisipildžius vandens. Tvenkinio ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 3,17 km, plotis – iki 0,4 km. Altitudė 12,8 m. Pietinis krantas labai užpelkėjęs, stūkso Kalnėnų miškas, šiaurinis krantas status, apaugęs medžių ir krūmų ruožu. Šiaurine pakrante eina kelias  **141**  Kaunas–Jurbarkas–Šilutė–Klaipėda , kuris ties rytiniu tvenkinio galu susikerta su keliu  **198**  Jurbarkas–Skaudvilė . Prie rytinio ir prie šiaurvakarinio (Smukučių karjeras) krantų esančiuose karjeruose tebevyksta smėlio ir žvyro kasyba. Tvenkinys nenutekantis, priklauso Mituvos upės baseinui. Vakarinėje pakrantėje įsikūręs Smukučių kaimas. Šiaurinėje pakrantėje yra įrengta poilsiavietė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  maps.lt duomenys
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Metalurgijoje kietumas matuojamas diurometru.
**Kietis**, kitaip *kietumas* – kietos medžiagos savybė priešintis kito, už jį kietesnio, kūno įsmigimui, įspaudimui. Nuo šios savybės priklauso medžiagų tinkamumas apdirbti pjovimu (pjauti, tekinti, gręžti, frezuoti ir kt.).

Terminai *kietumas* ir *kietis* skiriasi savo vartosena. *Kietumas* reiškia tiesiog savybę priešintis kitų kūnų įsiskverbimui, įsmigimui. Tuo tarpu *kietis* yra kietumas, išmatuotas konkrečiais vienetais.

Matavimo būdai
--------------

### Brinelio būdas

Metalų kietumas dažniausiai nustatomas Brinelio būdu. Metalo bandinys dedamas po presu ir į jį įspaudžiamas plieninis grūdintas rutuliukas. Jis bandinio paviršiuje palieka duobutę. Išmatavus duobutės skersmenį, lentelėje surandamas bandinio kietumo skaitmeninis dydis.

### Rokvelo būdas

Matuojant medžiagos kietį šiuo būdu, į medžiagos paviršių įspaudžiama deimantinė prizmė. Matuojamas įspaudimo gylis.

### Šoro būdas

Matuojant metalo kietį Šoro būdu naudojamas skleroskopas. Matavimas nesudėtingas: iš nustatyto aukščio paleidžiamas kristi kietas plieninis rutuliukas. Metalo kietumas nustatomas pagal nuo bandinio atšokusio rutuliuko pakilimo aukštį. Šis būdas geras tuo, kad nepažeidžia bandomo metalo paviršiaus. Šoro būdu galima nustatyti ir pagamintos detalės kietumą.

### Vikerso būdas

Vikerso metodu panaudojant mažą apkrovą, dažniausiai matuojami plonų sluoksnių, negiliai užgrūdintos, cementuotų ir azotinių paviršių kietumas. Į metalo paviršių spaudžiama keturšonė deimantinė piramidė.

### Moso skalė

Kietumui kaip medžiagos gebėjimui priešintis brėžimui matuoti naudojama Moso skalė.
Pasaulio šalys su savo TCAO kodų pradžiomis.
**TCAO oro uostų kodas** (angl. *ICAO airport code*) – kodas, sudaromas iš keturių raidžių ir Tarptautinė civilinės aviacijos asociacijos naudojamas žymėti pasaulio oro uostus. Šie kodai viešinami 7910 dokumente ir yra naudojami oro eismo kontrolės centrų visame pasaulyje.

TCAO oro uostų kodai padeda aviacijos naudotojams sudarant skrydžių maršrutus. TCAO kodu taip pat žymimos ir kitos vietos, pavyzdžiui, meteorologinės stotys, skrydžių aptarnavimo centrai ir oro erdvės kontrolės centrai.

TCAO yra skirtingi nei IATA kodai. Pastarieji naudojami bagažui žymėti, skrydžių tvarkaraščiams ir rezervacijoms atlikti.

TCAO oro uostų kodai yra sudaromi iš 4 raidžių. Pirmoji raidė žymi regioną, antroji – šalį, o likusios dvi yra skirtingų oro uostų raidės. Pavyzdžiui, Paryžiaus Šarlio de Golio tarptautinis oro uosto kodas LFPG šifruojamas taip: L raidė rodo pietų Europos regioną, F – Prancūziją, o PG yra Šarlio de Golio oro uosto raidės. Lietuvai yra suteiktas EY kodas (pavyzdžiui, Vilniaus oro uosto kodas yra EYVI).

TCAO kodai nėra sudaromi su pirmomis I, J, X ar Q raidėmis, nors Jezero krateris Marse simboliškai pažymėtas JZRO kodu.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Tarptautinė civilinės aviacijos organizacija
* IATA oro uosto kodas

Šaltiniai
---------

1. ↑  „NASA's Ingenuity Mars Helicopter Succeeds in Historic First Flight".
Vršičiaus perėja Slovėnijoje
**Kalnų perėja** – įduba, slėnis, žemesnė vieta kalnuotoje teritorijoje, tinkama kirsti kalnų grandinę, dažniausiai iš upių slėnių. Per perėjas paprastai driekiasi automobilių keliai, geležinkeliai, pėsčiųjų takai. Nuo senovės laikų perėjos vaidindavo labai svarbų vaidmenį, kadangi jos jungdavo kalnų atskirtas tautas, jomis eidavo prekybiniai keliai. Ir dabar perėjos yra strategiškai svarbios vietos, todėl sutrikdžius susisiekimą jomis, įveikti kalnų masyvą gali prireikti daug daugiau laiko ir pastangų.

Aukščiausios kalnų perėjos pasaulyje yra Himalajuose: Marsimik La (5582 m), Semo La (5565 m), Chardung La (5359 m). Kitos svarbios perėjos: Kilikijos Vartai, Chaibero perėja, Didžiojo Sen Bernaro perėja, Tarptautinė Los Libertadoreso perėja.

Iš visų kalnynų daugiausia perėjų turi Alpės, kur jų žinoma per 100.

Išnašos
-------

1. ↑  Lietuvių enciklopedija, 22 t. Lietuvių enciklopedijos leidykla, Bostonas, JAV, 1960.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kalnų perėja** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Hygrophorus penarius**Apsauga: 1(E) – Prie išnykimo ribos |
| --- |
| Kietoji guotė (*Hygrophorus penarius*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Guoteniniai  *( Hygrophoraceae)* |
| Gentis: | Guotė  *( Hygrophorus)* |
| Rūšis: | Kietoji guotė  *( Hygrophorus penarius)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Kietoji guotė** (lot. *Hygrophorus penarius*) – guoteninių (*Hygrophoraceae*) šeimos, guočių (*Hygrophorus*) genties grybų rūšis, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

* **Augimo vieta**

Lapuočių miškai, ypač ąžuolynai su skroblo, liepos priemaiša, parkai.

* **Augimo laikas**

Vasara, ruduo.

* **Pagrindiniai požymiai**

Vaisiakūniai balsvai gelsvi, kietos konsistencijos.

Vaisiakūniai mėsingi, vidutinio dydžio. Kepurėlė 4–8 (12) cm skersmens, iškili, vėliau - išgaubta, paplokščia, su buku gūbreliu, mėsinga, balsva, sena - gelsva, dramblio kaulo spalvos. Lakšteliai reti, stori, balti, nuaugtiniai. Kotas 3–6 (8)×1–2 cm, pamatinėje dalyje nusmailėjęs, baltas, kreminis, prie lakštelių baltai plaušuotas, taškuotas. Trama balta, kieta, be ypatingo kvapo, malonaus skonio. Sporos 6–9×4–5 μm. 

**Būdingi požymiai:** masyvūs, baltos, kreminės spalvos vaisiakūniai, dygsta tik lapuočių miškuose, mėgsta kalkingus ąžuolynus. 

Auga pavieniui ar po kelis vaisiakūnius, mėgsta atviresnes, nepavėsingas vietas. Šilumamėgė. Reta. Valgoma. Saugoma.

Literatūra
----------

**Lietuvos grybų atlasas**, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 95 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kietoji guotė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Kalnų dviratis** (angl. *mountain terrain bike*, **MTB**) – dviratis, pagal savo paskirtį ir konstrukciją dažniausiai skirtas važinėti kalnuotomis ir nelygiomis vietovėmis. Tai yra vienas populiariausių dviračio tipų jaunimo ir dviračiais sportuojančių asmenų tarpe. Lietuvoje kalnų dviračių sportas taip pat greitai populiarėja.

Ypatumai
--------

Kalnų dviračiai dažniausiai būna sustiprintu rėmu, miniklio velenas yra aukščiau nuo žemės nei kitų tipų dviračiuose, kas padidina dviračio pravažumą. Tiesus arba šiek tiek lenktas ir platus vairas, patikimi stabdžiai (dažniausiai diskiniai). Dauguma šio tipo dviračių komplektuojama su priekine amortizuojančia šake, o kiti dar turi ir galinį amortizatorių (pilnos amortizacijos dviračiai arba angl.  *Full Suspension*). Standartiškai ratai būna 26" dydžio, o padangos – plačios ir su grubiu protektoriumi, todėl jis lengviau valdomas ir manevringesnis, važiuojant sunkesnio pravažumo vietovėmis. Šiuo metu jau išpopuliarėjo 29" bei 27,5" rato dydžio kalnų tipo dviračiai. MTB dviračiai dažnai turi didelį pavarų skaičių (21-33) ir komplektuojami su priekiniu ir galinių pavarų perjungėjais, kas leidžia pasirinkti optimalią pavarą skirtingo kalnuotumo vietovėse. Tam tikroms trasoms ir paskirčiai modeliai yra komplektuojami ir su dviem žvaigždėmis priekiniame žvaigždžių bloke, dėl ko pavarų skaičius sumažėja iki 20-22, tačiau dviračio svoris tampa mažesnis, lengviau ir greičiau pasirenkama optimali pavara. Šiuolaikinis kalnų kroso (angl.  *Cross Country, XC*) dviratis gali sverti 8-12 kg.

Aukštos kokybės dviračio kainą lemia ne tik jo techninės charakteristikos, bet ir įvairios smulkmenos, specifiniai sprendimai ar net išradimai, kurie įtakoja komfortą, kokybę ir saugumą. Pagamintas iš aukštesnio lygio komponentų, lengvesnis ir tuo pačiu patvaresnis dviratis nebus tokio pat kainų lygio kaip kiti pigūs rinkoje sutinkami dviračiai, nors vizualiai jie ir atrodys panašiai. Čia net nekalbama apie vadinamus prekybos centrų („supermarketinius") pigiausius dviračius, kurie gali neatitikti tam tipui keliamų techninių standartų ar net saugumo reikalavimų ir kelti pavojų suklaidintiems jų pirkėjams.

Kalnų dviratininkas.
Pagal dviračio amortizaciją MTB dviračiai dar skirstomi į:

* Kalnų dviratis be amortizuojančios šakės (angl. *Rigid*);
* Standžios galinės pakabos kalnų dviratis (angl. *Hardtail*);
* Pilnos amortizacijos kalnų dviratis (angl. *Full suspension*).

Privalumai:

* Pritaikytas įveikti sunkiai pravažiuojamas vietoves;
* Geras sukibimas su kelio danga dėl ko lengva manevruoti nelygiose vietovėse;
* Tinkamiausias pasirinkimas sportui ir varžyboms raižytose vietovėse;
* Modelių tipas tinkamas jaunimui, norinčiam važinėti agresyviai ir sportiškai.

Trūkumai:

* Sėdėsena ant dviračio yra sportinė – kūnas pasviręs į priekį, didelis krūvis rankoms;
* Nepatogu važiuoti ilgas turistines keliones, nes greičiau pavargsta rankos ir nugara;
* Grubios ir plačios padangos sukelia papildomą garsą ir didesnį pasipriešinimą minant.
Kietaviškių gausa, UAB|  |
| Įkurta | 1987 m. |
| Centrinė būstinė | Lietuva, Kietaviškių km. |
| Aptarnaujama teritorija | 20 ha auginamo ploto |
| Produkcija | daržovės |
| Pajamos | 5–10 mln. eurų (2017 m.) |
| Darbuotojų | 258 (2018 m. rugsėjis) |
| Tinklalapis |  |

**Kietaviškių gausa** – 1987 m. šalia Elektrėnų esančiame Kietaviškių kaime įkurtas didžiausias daržovių augintojas Baltijos šalyse, kuriame sukurtos 258 darbo vietos.[reikalingas šaltinis] 20 hektarų užimančiame šiltnamių komplekse kasmet užauginama per 8000 tonų daržovių – pomidorų, agurkų ir salotų vazonėliuose.[reikalingas šaltinis] Po 2016 m. atliktos modernizacijos  šiltnamiuose įvesta šviesos kultūra, kurios dėka įmonės direktoriaus Mindaugo Pupienio nuomone, pirmą kartą Lietuvos istorijoje šviežios daržovės vartotojams prieinamos bet kuriuo metų laiku.

Kietaviškių gausa, UAB šiltnamis

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑   Archyvuota kopija 2018-09-19 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* „Kietaviškių gausa" svetainė (lietuvių, anglų k.)
| Kalnų gamtinis rezervatas |
| --- |
| IUCN Ia kategorija (gamtos rezervatas) |
| **Vieta:** | Naujosios Vilnios seniūnija, Vilnius, Lietuvos vėliava Lietuva |
| 

Žemėlapis rodantis Kalnų gamtinis rezervatas vietą.Kalnų gamtinis rezervatas

  |
| **Koordinatės:** | 54°40′12″ š. pl. 25°20′48″ r. ilg.﻿ / ﻿54.67000°š. pl. 25.34667°r. ilg.﻿ / 54.67000; 25.34667Koordinatės: 54°40′12″ š. pl. 25°20′48″ r. ilg.﻿ / ﻿54.67000°š. pl. 25.34667°r. ilg.﻿ / 54.67000; 25.34667 |
| **Plotas:** | 0,647 km² |
| **Įkurtas:** | 1998 m. |
| **Valdymas:** | Verkių-Pavilnių parkų direkcija |

**Kalnų gamtinis rezervatas** – saugoma gamtos teritorija Vilniuje, Naujosios Vilnios seniūnijoje, Pavilnių regioniniame parke. Apima plotą tarp Aukštojo Pavilnio pietuose ir rytuose, Ribiškių vakaruose ir Vilniaus–Naujosios Vilnios geležinkelio linijos šiaurėje. Įsteigtas 1998 m. gruodžio 10 d. ir skirtas išsaugoti tam tikru požiūriu natūraliausią Pavilnių regioninio parko gamtinę ekosistemą, apimančią raiškią šaltiniuotų erozinių vėduoklių ir atragių zoną (Rasų-Ribiškių kalvynas) su eglynų bei ąžuolynų bendrijomis, gausia smulkiųjų žinduolių ir drugių fauna.

Kalnų gamtiniame rezervate (vienas mažiausių Lietuvoje) auga tamsūs eglynai su išretėjusia žoline danga, sutinkama nemažai paprastųjų ąžuolų, klevų, liepų ir drebulių, pasitaiko ąžuolynų fragmentų, taip pat baltalksnių ir juodalksnių medynų. Plačialapių medžių ir eglynų bendrijose gausu smulkiųjų žinduolių bei drugių rūšių.

Draustinio teritorijoje draudžiama bet kokia ūkinė, rekreacinė veikla, jis skirtas tik moksliniams tyrimams bei pažintiniam lankymuisi.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2014-08-19 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑   Archyvuota kopija 2014-08-16 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 54°45′36″š. pl. 24°35′36″r. ilg.﻿ / ﻿54.75997°š. pl. 24.593308°r. ilg.﻿ / 54.75997; 24.593308

|  |
| --- |
| **Elektrėnų sav. Kietaviškių progimnazija** |
| Elektrėnų sav. Kietaviškių progimnazija herbasElektrėnų sav. Kietaviškių progimnazija herbas |
| Elektrėnų sav. Kietaviškių progimnazija |
| **Adresas** | Saulės g. 3, Kareivonys |
| **Direktorius(-ė)** | Ramunė Matonienė |
| **Mokinių skaičius** | 125 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 28 |

**Elektrėnų sav. Kietaviškių progimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Elektrėnų savivaldybėje, Kareivonyse, Saulės g. 3, vykdanti ikimokyklinio, priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio (I dalies) ir neformaliojo švietimo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190595189. Steigėjas Elektrėnų savivaldybės taryba.

Istorija
--------

1922 m. įkurta Kietaviškių pradžios mokykla. 1922–1933 m. mokykla buvo keturių skyrių, o nuo 1934 m. – šešių skyrių.

2020 m. rugsėjo 1 d. mokykla tapo progimnazija.

Direktoriai
-----------

* Ramunė Matonienė.

Išnašos
-------

1. ↑  *LCVA fondo 1788 pažyma* Archyvuota kopija 2022-02-17 iš Wayback Machine projekto.. Archyvai.lt. Nuoroda tikrinta 2022-02-17.
2. ↑  Girtų ligonių ilgesys ir pusės velnio veiklos. Etaplius.lt. Nuoroda tikrinta 2022-02-17.

Nuorodos
--------

* Svetainė
| **Marijona Čilvinaitė** |
| --- |
| Gimė | 1900 m. rugpjūčio 6 d.Upynoje, Kaltinėnų valsčius |
| Mirė | 1995 m. birželio 28 d. (94 metai)Kaltinėnuose, Šilalės rajonas |
| Palaidotas (-a) | Kaltinėnų kapinėse |
|  |
| Veikla | Lietuvos etnografė, kraštotyrininkė, bibliotekininkė |
|  |
| Išsilavinimas | Šiaulių gimnazija |
| Alma mater | Lietuvos universitetas |

**Marijona Čilvinaitė** (1900 m. rugpjūčio 6 d. Upynoje, Kaltinėnų valsčius – 1995 m. birželio 28 d. Kaltinėnuose, Šilalės rajonas) – etnografė, kraštotyrininkė, bibliotekininkė, daugelio kraštotyrininkų mokytoja.

Biografija
----------

1925 m. baigė Šiaulių gimnaziją. 1925–1928 m. studijavo Lietuvos universitetete. Dirbo Kauno, Vilniaus universitetų bibliotekose, 1948–1963 m. – Respublikinėje bibliotekoje Kaune.

Kraštotyros veikloje dalyvavo nuo 1925 m. Lietuvos kraštotyros draugijos Kauno miesto skyriaus sekretorė. Dar studijų metais parašė darbą „Vestuvių papročiai Upynos apylinkėse".

Dalyvavo Šiaulių kraštotyros draugijos rengiamose ekspedicijose, užrašinėjo etnografinę medžiagą, rinko senienas, tvarkė, sistemino medžiagą, ją ir dalį asmeninio archyvo (57 apyrašai) perdavė Šiaulių Aušros muziejui ir kitoms mokslo įstaigoms.

Šiauliuose leistame žurnale „Gimtasai kraštas" paskelbė 25 publikacijas. Dalyvavo respublikinėse kraštotyros darbų parodose, pelnė laureatės vardą, apdovanota diplomais. 1964 m. Lietuvos kraštotyros draugijos garbės narė.

Literatūra
----------

* Kazimieras Račkauskas (sudarytojas). Marijona Čilvinaitė: Bibliografija. V.: Paminklų apsaugos ir kraštotyros draugija, 1980.
* Silvija Vėlavičienė. Marijona Čilvinaitė – bibliotekininkė ir kraštotyrininkė // Bibliotekų darbas. 1980. Nr. 8.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Marijona Čilvinaitė Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka
2. ↑  Marijonos Čilvinaitės biografija[neveikianti nuoroda]
**Dalia Miklovienė-Šilgalytė** (1960 m. balandžio 12 d. Kirkilų k. Kelmės r.), muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija
----------

Mokėsi Graužikų aštuonmetėje, Kelmės 1-ojoje vidurinėje ir vaikų muzikos mokykloje (kankliuoti pas I. Jankuvienę, griežti akordeonu pas A. Lipeiką). 1980–1983 choro dirigavimo mokėsi Šiaulių aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. R. Lukošienė ir D. Vaičiulionienė). 1988–1993 choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos muzikos akademijoje (prof. P. Gylio, doc. T. Šumsko ir dėst. D. Puišio klasės).

1983–1987 Kelmės 2-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja ir vaikų choro vadovė.

Nuo 1987 rudens Kelmės vaikų muzikos mokyklos mokytoja, nuo 1994 vyresnioji mokytoja ir direktoriaus pavaduotoja.

Nuo 1988 mokyklos jaunių choro vadovė – jį parengė 1994 I Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje, 1996 Vilniaus jaunimo menų šventei ir 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventei. Choras dalyvauja koncertuose ir gieda bažnyčiose. Chorvedė vadovauja moksleivių vokaliniam ansambliui (parengia „Dainų dainelės" konkursams) ir mokytojų vokaliniam ansambliui, organizuoja muzikos mokytojams metodinius seminarus.

1988–1991 mokytoja buvo Kelmės kultūros centro mišriojo choro chormeisterė, nuo 1991 rudens kartu su A. Krutkevičiumi meno vadovė ir dirigentė. Choras parengtas 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei ir 1994 I Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje, dalyvavo pasaulietinės ir bažnytinės muzikos festivaliuose Estijoje (Haapsalu mieste), Pakruojyje, Kelmėje ir Šiauliuose, 1997 Baltijos ir Šiaurės šalių chorų festivalyje Gotlande (Švedija). Choras rengia koncertus ir gieda bažnyčiose.

D. Miklovienė buvo 1992 ir 1993 Kelmės rajono dainų švenčių vyr. dirigentė, o vėliau dirigentė.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.