recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Kitos reikšmės – Pakalniškių piliakalnis (reikšmės).*

| Pakalniškių piliakalnis (Kaunas) |
| --- |
| Vaizdas nuo Vaišvydavos |
| 

Pakalniškių piliakalnis (Kaunas)Pakalniškių piliakalnis (Kaunas)

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°51′21.9″ š. pl. 24°1′8.6″ r. ilg.﻿ / ﻿54.856083°š. pl. 24.019056°r. ilg.﻿ / 54.856083; 24.019056Koordinatės: 54°51′21.9″ š. pl. 24°1′8.6″ r. ilg.﻿ / ﻿54.856083°š. pl. 24.019056°r. ilg.﻿ / 54.856083; 24.019056 |

 |
| Vieta | Kauno rajonas |
| Seniūnija | Samylų seniūnija |
| Aukštis | 27 m |
| Plotas | 36x22 m |
| Naudotas | I tūkstantmetis - II tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1913 m. |
| Tirtas | 2006 m. |
| Registro Nr. | AR336K |

**Pakalniškių piliakalnis** yra Kauno rajone, kairiajame Nemuno krante, į rytus nuo dabartinės Zuikinės, Girionyse. Pasiekiamas iš Didžiosios g. Vaišvydavoje (apie 300 m). 2022 m. šalia išaiškintas Girionių piliakalnis.

Jis buvo supiltas netoli buvusio Pakalniškių kaimo, kuris atsidūrė Kauno marių dugne pastačius Kauno hidroelektrinę. Šiuo metu piliakalnis yra Kauno marių pakrantėje, atlikti piliakalnio sutvirtinimo ir tvarkymo darbai. Apžvalginis Pakalniškių ekologinis takas (3 km).

Legendos pasakoja, kad ant piliakalnio buvusi garsaus valdovo Vaišvydo medinė pilis, saugojusi nuo priešų. Tačiau kartą išdavikų padedami priešai pilį sugriovė iki pamatų ir po to ji nebebuvo atstatyta. Iki 1958 m. piliakalnio papėdėje buvo Pakalniškių kaimas, vėliau iškraustytas dėl Kauno HE statybos. Manoma, kad ant piliakalnio yra išlikusios I pasaulinio karo apkasų liekanos.

* Rodyklė prie Didžiosios ir Garšvės gatvių sankryžos VaišvydavojeRodyklė prie Didžiosios ir Garšvės gatvių sankryžos Vaišvydavoje
* Piliakalnio papėdė marių pakrantėjePiliakalnio papėdė marių pakrantėje
* Takas piliakalnio įkalnėjeTakas piliakalnio įkalnėje

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pakalniškių piliakalnis (Kaunas)** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Pakalniškių piliakalnis
* Patvirtintas Pakalniškių piliakalnio su priešpiliu ir gyvenviete apsaugos specialusis planas
*Kitos reikšmės – Šv. Liudviko bažnyčia.*
Koordinatės: 54°45′56″š. pl. 23°43′35″r. ilg.﻿ / ﻿54.7656°š. pl. 23.7264°r. ilg.﻿ / 54.7656; 23.7264

|  Veiverių šv. Liudviko bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilkaviškio |
| **Dekanatas** | Prienų |
| **Savivaldybė** | Prienų rajonas |
| **Gyvenvietė** | Veiveriai |
| **Adresas** | Kauno g. 39A |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | 1853 m. |
| **Stilius** | neorenesansas |

**Veiverių šv. Liudviko bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Veiverių miestelyje, prie kelio  **230**  Mauručiai–Vinčai–Puskelniai . Parapijoje yra Skausmo kalnelio koplyčia.

Bažnyčios interjeras

Istorija
--------

Veiveriuose iki 1782 m. pastatyta koplyčia. Jos vietoje Aukštosios Fredos dvaro savininkas Juozas Godlevskis 1818 m. pastatė medinę bažnyčią. Ji buvo Zapyškio parapijos filija, aptarnavo Zapyškio

J. Godlevskis 1853 m. pastatė dabartinę bažnyčią. Ją 1887 m. konsekravo Seinų pavyskupis Juozapas Olekas. 1907 m. įsikūrė „Žiburio" draugijos skyrius (pirmininkas kunigas A. Skaržinskas), įsteigta biblioteka – skaitykla. 1909–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. 1912 m. pastatyti to skyriaus namai. Juose įsikūrė parduotuvė ir arbatinė.

Per Pirmąjį pasaulinį karą bažnyčia nuniokota, nugriauta dalis bokšto. Remontuoti pradėta 1922 m. Bažnyčią 1934–1935 m. atnaujino kunigas Mykolas Krupavičius: paaukštintas bokštas, bažnyčia padidinta, išdažyta, sutvirtintos lubos, įdėtos naujos grindys. Darbus baigė kunigas Juozas Šalčius (1900–1988 m.), (6 metus kalėjo Karagandoje). Po Antrojo pasaulinio karo kunigas Antanas Pangonis pastatė mūrinę kleboniją. Valdžia ją nusavino.

Architektūra
------------

Bažnyčia neorenesansinė, stačiakampio plano, vienabokštė, su apside. Šventoriaus tvora metalinių statinių (cokolis mūrinis).

Galerija
--------

* 2014 m. kovą2014 m. kovą
* 2018 m. vasarį2018 m. vasarį
* Galinė dalisGalinė dalis
* Vaizdas į vargonusVaizdas į vargonus
* Signatūrinis varpelisSignatūrinis varpelis
* Bokšto kryžiusBokšto kryžius
* Kryžius prie vartųKryžius prie vartų

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Veiverių šv. Liudviko bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Veiverių šv. Liudviko parapija
*Šis straipsnis apie Burkina Faso miestą. Apie to paties pavadinimo valstybę skaitykite straipsnyje Uagadugu (valstybė).*

| Uagadugupranc. *Ouagadougou* |
| --- |
| *Miesto centras* |
|  |
| 

UagaduguUagadugu

12°21′26″ š. pl. 1°32′7″ v. ilg.﻿ / ﻿12.35722°š. pl. 1.53528°r. ilg.﻿ / 12.35722; 1.53528﻿ (Uagadugu)Koordinatės: 12°21′26″ š. pl. 1°32′7″ v. ilg.﻿ / ﻿12.35722°š. pl. 1.53528°r. ilg.﻿ / 12.35722; 1.53528﻿ (Uagadugu) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+0) |
|  |
| **Valstybė** | Burkina Faso vėliava Burkina Fasas |
| **Regionas** | Centrinis regionas (Burkina Fasas) |
| **Provincija** | Kadiogo provincija |
|  |
| **Meras** | Armand Béouindé |
|  |
| **Gyventojų** (2015) | 2 200 000  |
| **Plotas** | 219,3 km² |
| **Tankumas** (2015) | 10 032 žm./km² |
| **Altitudė** | 1 001 m |
|  |
| **Tinklalapis** | mairie-ouaga.bf/ |
|  **Vikiteka** | Uagadugu |

**Uagadugu** (pranc. *Ouagadougou*, anksčiau *Wagadugu*) – miestas vidurio Burkina Fase, šalies sostinė ir didžiausias miestas bei Kadiogo provincijos administracinis centras. Tai verslo centras, geležinkeliu susisiekia su Abidžanu (Dramblio Kaulo Krante, per jį – su Atlanto vandenynu), keliais – su Niamėjumi (Nigerio sostine), yra didžiausias šalyje oro uostas.

Uagadugu regione auginami gyvuliai, grūdinės kultūros, medvilnė, daržovės, taukmedis. Yra granito ir lignito telkinių. Pramonė: medvilnės, tekstilės, maisto, gėrimų, aprangos, muilo, kilimų, metalo dirbinių. Mieste yra Uagadugu universitetas (įkurtas 1969 m.), keletas mokslo institutų, stadionas, mosių vado rūmai.

Mieste yra didžiausias turgus Vakarų Afrikoje. 2003 m. jis sudegė, tačiau po to atstatytas ir atnaujintas.

Istorija
--------

Uagadugu – vienos iš istorinių mosių valstybių, – Uagadugu, – sostinė, egzistavusi nuo XIII a. Iš pradžių joje, kaip ir kitose mosių miestuose valstybėse, rezidavo valdovas, tituluojamas *naba*. Vėliau, Uagadugu iškovojus hegemoniją mosių žemėse, Uagadugu tapo svarbiausiu miestu, o jo valdovas pradėtas tituluoti *moro naba* (t. y. imperatoriumi).

1896 m. miestą užėmė prancūzai, jis 1919–1932 ir 1947–1960 m. buvo Aukštutinės Voltos (kolonijinis Burkina Faso pavadinimas) protektorato administracinis centras. Gavus nepriklausomybę, tapo valstybės sostine.

2016 m. sausio 15 d. ginkluoti vyrai užpuolė Capuccino restoraną ir Splendid viešbutį miesto centre. 30 žmonių žuvo, 56 sužeisti. Iš viso 176 įkaitai buvo išlaisvinti, kai vyriausybės ginkluotosios pajėgos šturmavo statinį. Trys užpuolikai buvo nušauti.

Sportas
-------

* AS Douanes (Uagadugu) – futbolo klubas;
* Rail Club du Kadiogo – futbolo klubas;

Miestai partneriai
------------------

* Prancūzija Grenoblis, Prancūzija
* Kanada Kvebekas, Kanada
* Kuveitas Kuveitas, Kuveitas
* Prancūzija Lionas, Prancūzija
* Italija San Miniatas, Italija
* Taivanas Taipėjus, Taivanas
* Italija Turinas, Italija

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Uagadugu** – kelionių gidai, susiję su straipsniu |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Burkina Faso attack: At least 29 dead, scores freed after hotel siege
| **Jonas Nekrašius** |
| --- |
|  |
| Jonas Nekrašius ekslibriso parodos atidaryme |
| Gimė | 1949 m. rugpjūčio 18 d. (73 metai)Šiauliuose |
| Sutuoktinis (-ė) | Janina |
|  |
| Veikla | Lietuvos teisininkas, buvęs teisėjas, kultūrologas, fotografas, keliautojas |
| Organizacijos | Šiaulių universitetas |
|  |
| Alma mater | Charkovo juridinis institutas |
|  |
|  **Vikiteka** | Jonas Nekrašius |

**Jonas Nekrašius** (g. 1949 m. rugpjūčio 18 d. Šiauliuose) – teisininkas, advokatas, buvęs teisėjas, Pakruojo rajono apylinkės teismo pirmininkas, kultūrologas, kraštotyrininkas, fotografas, keliautojas.

Biografija
----------

1967 m. baigė Šiaulių 2-ąją vakarinę vidurinę mokyklą, 1967–1969 m. mokėsi Šiaulių 13-oje profesinėje techninėje mokykloje (įgijo tekintojo specialybę). 1969–1973 studijavo Charkovo juridiniame institute (Ukraina), baigęs įgijo teisininko specialybę.

1973–1974 m. Joniškio rajono žemės ūkio valdybos juriskonsultas. 1974–1975 tarnavo Tarybinėje Armijoje. Nuo 1975 m. iki 1976 m. Molėtų rajono apylinkės teismo teisėjas-stažuotojas, 1976–1979 m. Šalčininkų rajono liaudies teismo teisėjas, 1979–1992 m. Pakruojo rajono apylinkės teismo pirmininkas. Nuo 1992 m. Šiaulių advokatų kontoros advokatas, nuo 2002 m. advokato Jono Nekrašiaus kontoros advokatas. Šiaulių universiteto Humanitarinio fakulteto Filosofijos katedros dėstytojas.

Nuo 2005 m. Lietuvos advokatų tarybos narys.

Žmona Janina (g. 1950 m.).

Kūryba
------

Dalyvavo ekslibriso, grafikos, fotografijos ir mail art’o (laiško meno) parodose Belgijoje, Japonijoje, Ispanijoje, Olandijoje, JAV ir kitose šalyse. Keliolikos fotografijų konkursų kelionių ir turizmo tema diplomantas ir prizininkas. Tarptautinių ekslibriso konkursų Šiauliuose organizatorius, Ekslibrisų muziejaus ordanizatorius ir vadovas.

Knygų „Keliant teisinę kultūrą" (1982), "Teismas eina" (1983), „Priima teisėjas" (1988), „Žmogus atėjo į teismą" (1988), „Ex libris. Dailininkas Gerardas Bagdonavičius" (1998), "Ex libris. Mikalojaus Daukšos "Postilei" – 400" (1999), "Fluxus: šiuo atveju" (kartu su G. Mažeikiu, 2002), „Minčių namai" (2003), „Gubernija. Ex libris. Saulės žiedu nuo 1665" (kartu su D. Dragūnu, 2006) ir kitų leidinių autorius ir sudarytojas, apie 1500 populiarių str. žinučių apie teisę, dorovę, antropologiją, kultūrą, meną, keliones, įžymius žmones autorius. 2012 m. įteikta Mato Šalčiaus premija.

Fotografijos parodos
--------------------

* 1983 m. „Iš įdomių kelionių sugrįžus" (Pakruojis)
* 1999 m. „Laiko ženklai", „Afrikos dienoraštis" (Šiauliai)
* 2001 m. „Nepalas – Himalajų širdis" (Šiauliai)
* 2001 m. „Budos ženklai" (Vilnius)
* 2001 m. „Kelionė po Egiptą amžių sandūroje" (Šiauliai)
* 2002 m. „Nuo Žiemgalos iki Himalajų" (Pasvalys, Pakruojis, Šiauliai)
* 2003 m. „Šveicarijos Alpės. Materhorno papėdėje" (Vilnius, Šiauliai, Klaipėda)
* 2003 m. „Nuo Žiemgalos iki Himalajų" (Vilnius)
* 2003 m. „Paliekame ar grįžtame?" (Šiaulių dailės galerija, kartu su J. Bindoku ir A. Musneckiu)
* 2004 m. „Šiaurės keliu" (Vilnius)
* 2004 m. „Kelionių ženklai" (Šiauliai)

Šaltiniai
---------

1. ↑  CV[neveikianti nuoroda] („Tūkstantmečio žmonės ")
Koordinatės: 56°17′0″ š. pl. 22°58′17″ r. ilg.﻿ / ﻿56.28333°š. pl. 22.97139°r. ilg.﻿ / 56.28333; 22.97139


| Pakalniškių karjeras |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Akmenės rajonas) |
| Plotas | 0,111 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1,59 km |
| Kilmė | dirbtinė |

**Pakalniškių karjeras** – karjero tvenkinys Lietuvoje, Akmenės rajone, 6,5 km į pietryčius nuo Naujosios Akmenės. Sudarytas išeksploatavus klintis ir prisipildžius vandens. Tvenkinio ilgis iš vakarų į rytus – 0,45 km, plotis – iki 0,29 km. Altitudė 72 m. Krantai žemi, tik rytinis ir pietinis krantai aukšti. Krantai ištisai apaugę medžiais ir krūmais. Tvenkinį supa Pakalniškių miškas. Pietinėje pakrantėje už miško įsikūręs Pakalniškių kaimas. Vakarine pakrante eina kelias  **154**  Šiauliai–Gruzdžiai–Naujoji Akmenė , į kurį įsijungia kelias  **1014**  Alkiškiai–Menčiai–Pakalniškiai . Šalia įsijungimo vietos yra paplūdimys. Tvenkinys nenutekantis, priklauso Dabikinės upės baseinui.

Šaltiniai
---------

1. ↑  maps.lt duomenys
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| Lahų kalba |
| Kalbama | Kinija, Mianmaras, Tailandas, Laosas, Vietnamas |
| Kalbančiųjų skaičius | 577 000 |
| Kilmė | Kinų-tibetiečių Tibetiečių-mjanmų  Lolų   Vidurio lolų    **Lahų** |
| Oficialus statusas |
| Oficiali kalba | Lacango lahų autonominė apskritis (Junanas, Kinija) |
| Kalbos kodai |
| ISO 639-3 | lhu |

**Lahų kalba** – tibetiečių-birmiečių kalbų grupės kalba, vartojama lahų tautybės žmonių, gyvenančių Kinijoje, Tailande, Laose ir Mianmare. Kalbančiųjų skaičius viršija pusę milijono.

Kinijoje lahų kalba vartojama ne tik lahų, bet kaip *lingua franca* ir kitų Junano tautelių. Kalba dėstoma mokyklose, leidžiami laikraščiai, transliuojamos radijo laidos. Tačiau Tailande kalba vartojama ne taip plačiai, nėra mokoma mokyklose, nes didelė dalis ten gyvenančių lahų yra nelegalai, pabėgę iš Mianmaro.

Kinijoje išskiriami du pagrindiniai dialektai: juodųjų lahų (juo grįsta bendrinė kalba) ir geltonųjų lahų.

Nuorodos
--------

* lhu Duomenys apie kodu „lhu" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*
Koordinatės: 55°46′19″š. pl. 23°50′46″r. ilg.﻿ / ﻿55.7719°š. pl. 23.8460°r. ilg.﻿ / 55.7719; 23.8460

|  |
| --- |
| **Pakalniškių pagrindinė mokykla** |
| Pakalniškių pagrindinė mokykla herbasPakalniškių pagrindinė mokykla herbas |
| Pakalniškių pagrindinė mokykla |
| **Adresas** | Ateities g. 2, Pakalniškiai |
| **Direktorius(-ė)** | Saulius Čepaitis |
| **Mokinių skaičius** | 148 |
| **Įkūrimo data** | 1921 m. |
| **Uždarymo data** | 2020 m. |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 17 |

**Radviliškio rajono Pakalniškių pagrindinė mokykla** – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Radviliškio raj. Pakalniškiuose, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190676189. Steigėjas Radviliškio rajono savivaldybės taryba.

Filialas – Radviliškio r. Pakalniškių pagrindinės mokyklos Pociūnų skyrius

Istorija
--------

1921 m. Šeduvos savivaldybės sekretoriaus Kazimiero Plungės rūpesčiu įkurta Pakalniškių pradinė mokykla. Trūkstant mokytojų, jis pats ryžosi imtis mokytojo darbo ir nuo 1921 m. kovo mėn. Kazimieras Plungė paskiriamas mokyklos vedėju. Mokiniai nuo mokyklos įkūrimo iki 1987 m. mokėsi karčiamos patalpose. Kazimieras Plungė jau nebedirbdamas Pakalniškių pradinėje mokykloje buvo išrūpinęs sklypą naujai tipinei mokyklai statyti, tačiau kilęs Antrasis pasaulinis karas neleido jo užmojo įgyvendinti. Remiantis išlikusiais istoriniais duomenimis nuo 1921m. iki 1987 m. (1921-1923 mokslo metų, 1924-1925 mokslo metų, 1929-1947 mokslo metų bei 1960-1961 mokslo metų duomenų neišliko) mokykloje vedėjavo bei mokytojavo 29 mokytojai, ją baigė 45 laidos (apie 400 mokinių).

1987 m. rugsėjo 1 d. Pakalniškių pradinės mokyklos ir Dambavos devynmetės mokyklos mokinius skambutis sukvietė į naujai pastatytą mokyklą - Pakalniškių devynmetę mokyklą. Mokykla buvo pastatyta tuometinio Šeduvos tarybinio ūkio - technikumo direktoriaus Alberto Stasiulio iniciatyva. Mokyklos statymo procese dalyvavo Dambavos devynmetės mokyklos direktorius Romas Povilianskas,vėliau paskirtas Pakalniškių devynmetės mokyklos direktoriumi. 

1995 m. reorganizuota į pagrindinę mokyklą. 2004 m. prie mokyklos prijungtas Pociūnų skyrius. 2020 m. Pakalniškių mokykla uždaryta.

Direktoriai
-----------

* 1987 m. - 2005 m. Romas Povilianskas
* 2005 m. - 2012 m. Saulius Čepaitis
* 2012 m. - 2019 m. Asta Varkulevičienė.

Nuorodos
--------

1. ↑  Radviliškio r. Pakalniškių pagrindinė mokykla. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-06-19).

* Mokyklos svetainė Archyvuota kopija 2020-12-04 iš Wayback Machine projekto.
| **Vytautas Petras Knašys** |
| --- |
| Gimė | 1937 m. gegužės 13 d. (86 metai)Garliava, Kauno apskritis |
| Sutuoktinis (-ė) | Dalia |
| Vaikai | Valdas, Rasa, Milda |
|  |
| Veikla | agronomas, politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 1961 m. SSKP, 1996 m. Tėvynės sąjunga |
|  |
| Alma mater | 1961 m. Lietuvos žemės ūkio akademija |

**Vytautas Petras Knašys** (g. 1937 m. gegužės 13 d. Garliavoje, Kauno apskritis) – Lietuvos agronomas, partinis, politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1945–1947 m. mokėsi Radviliškio vidurinėje mokykloje, 1947–1952 m. Garliavos vidurinėje mokykloje, 1952–1956 m. Aukštosios Fredos sodininkystės-daržininkystės technikume. 1956–1961 m. studijavo Lietuvos žemės ūkio akademijoje, mokslinis agronomas.

1961–1965 m. Vytėnų sodininkystės-daržininkystės bandymų stoties eksperimentinio ūkio, 1965–1967 m. Samališkės bandymų stoties, 1967–1989 m. jos bazėje įkurto Žemdirbystės instituto Vėžaičių filialo direktorius. 1971 m. žemės ūkio mokslų kandidatas. 1979 m. vyr. mokslinis bendradarbis. 1989–1990 m. LSSR žemės ūkio ministras.

1990–1991 m. Kazimiros Prunskienės Vyriausybėje – LR žemės ūkio ministras. 1991–1996 m. įvairių ministerijos padalinių vadovas, žemės ūkio bendrovės direktorius, laikraščio „Valstiečių laikraštis" ir Lietuvos radijo apžvalgininkas. 1996–2000 m. LR Seimo narys. 1996–1998 m. Gedimino Vagnoriaus Vyriausybėje – LR žemės ir miškų ūkio ministras. 1998 m. skirta valstybinė pensija. Vėliau VšĮ „Kaimo verslo projektai" valdybos pirmininkas.

1961–1990 m. SSKP narys, nuo 1989 m. LKP CK narys. Nuo 1996 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) narys. Trakėnų žirgų asociacijos prezidentas. 2005 m. VIII pasaulio krepšinio veteranų pirmenybių bronzos medalio laimėtojas.

Yra parašęs apie 100 mokslinių straipsnių, brošiūrų ir knygų.

Žmona Dalia, vaikai Valdas, Rasa, Milda.

Bibliografija
-------------

* Vėžaičiai – žemės ūkio mokslo centras Žemaitijoje. – Vilnius, 1970. – 31 p.
* Agronomo žinynas (su kitais), 1974 m.
* Kada ir kaip kalkinti rūgščias dirvas. – Vilnius, 1976. – 30 p.
* Agrochemiko žinynas (su kitais), 1984 m.
* Dirvožemių kalkinimas. – Vilnius, 1985. – 264 p.

Įvertinimas
-----------

* 1978 m. LTSR nusipelnęs agronomas
* 1979 m. LSSR valstybinė premija
* 2006 m. ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Komandoro kryžius

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2014-07-14 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  *Vytautas Knašys*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 346
3. ↑
4. ↑  1996–2000 m. kadencijos Seimo narys
5. ↑
6. ↑
7. ↑


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**–** | **Lietuvos žemės ūkio ministras**1990–1991 m. | Po to:**Rimvydas Raimondas Survila** |
| Prieš tai:**Vytautas Einoris** | **Lietuvos žemės ūkio ministras**1996–1998 m. | Po to:**Edvardas Makelis** |
| Gūvainių piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Gūvainių piliakalnisGūvainių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°29′57.2″ š. pl. 22°2′58″ r. ilg.﻿ / ﻿55.499222°š. pl. 22.04944°r. ilg.﻿ / 55.499222; 22.04944Koordinatės: 55°29′57.2″ š. pl. 22°2′58″ r. ilg.﻿ / ﻿55.499222°š. pl. 22.04944°r. ilg.﻿ / 55.499222; 22.04944 |

 |
| Vieta | Šilalės rajonas |
| Seniūnija | Kvėdarnos seniūnija |
| Aukštis | 6–10 m |
| Plotas | 60x40 |
| Naudotas | I tūkstantmetis |
| Registro Nr. | 11840 / 383/1 |

**Gūvainių piliakalnis** – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 11840; laikinosios apskaitos registro Nr. 383/1) Šilalės rajono savivaldybės teritorijoje, 1 km į šiaurės vakarus nuo Gūvainių kaimo, Kvėdarnos seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Žąsinalis – Gūvainiai, už 450 m pavažiavus į kairę, į pietvakarius ir praėjus pro lauko pakraštyje stovinčią sodybą – yra lauko kyšulyje, už daubos, apaugęs medžiais.

Piliakalnis
-----------

Mažai žinomas kiek netipinis Žemaitijos piliakalnis, įrengtas Jūros upės kairiajame krante, jos ir į ją įtekančio bevardžio upeliuko santakoje esančiame kranto kyšulyje. 60x40 m dydžio aikštelė pailga pietryčių – šiaurės vakarų kryptimi, trikampio formos, kampais į šiaurę, vakarus ir pietryčius. Šiaurinėje – šiaurės rytinėje pusėse piliakalnį nuo gretimų aukštumų skiria natūraliai susiformavusi, upių vandens išplauta iki 4 m gylio, 20–30 m pločio griova į rytų pusę platėjančiu ir nuolaidėjančiu dugnu. Šlaitai į Jūrą bei bevardį upelį vidutinio statumo, 6–10 m aukščio.

Aikštelės šiaurės rytinis kraštas erodavęs, šiaurės vakariniame pakraštyje 1941 m. iškasta didelė doto, priklaususio Molotovo linijai, duobė. Piliakalnis apaugęs lapuočiais medžiais ir krūmais. Piliakalnio chronologija neaiški (I tūkstantmetis ?). 

Apie piliakalnį žinomi 2 padavimai. Piliakalnio pietrytinėje papėdėje yra pėduotas akmuo Alkakmenis, vadinamas Pilaviniu, Pilviniu, Velnio akmeniu (unikalus objekto MC kodas 11932).

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Norgėlų piliakalnis 20 km | Padievaičio piliakalnis 2 km | Pavėžio piliakalnis 2 km  Treigių piliakalnis 14 km |  |
| Gedikų piliakalnis 19 km  piliakalnis 14 km |  | Kazokų piliakalnis 19 km  Rubaičių piliakalnis 11 km |
| Vanagių piliakalnis 26 km  Žakainių piliakalnis 22 km | Lileikėnų piliakalnis 7 km  Pakisio piliakalnis 8 km | Rubinavo piliakalnis 9 km |

Šaltiniai
---------


* Gintautas Zabiela. Lietuvos medinės pilys. Vilnius. 1995
* Gintautas Zabiela, Vykintas Vaitkevičius Nežinomi Lietuvos piliakalniai // Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1994 ir 1995 metais. Vilnius, 1996, p. 342–343.

Nuorodos
--------

* Lietuvos piliakalniai. Gūvainių piliakalnis Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
Vėliavų pakėlimas „John Frum" krovinių kulte Tanos saloje
Ceremoninis kryžius „John Frum" krovinių kulte Tanos saloje 1967 m.
**Krovinių kultas** – bendras pavadinimas daugybės susijusių Melanezijos religinių judėjimų, kuriuos vienijo bendras tikėjimas magiška vakarietiškų prekių galia. Pasak krovinių kulto, visi šie daiktai sukurti protėvių dvasių, tačiau baltieji žmonės nesąžiningai juos pasisavino.

Norėdami „atgauti" vakarietiškas prekes, kulto nariai atlikinėdavo ritualus, panašius į matytą vakariečių elgesį. Žinomiausi pavyzdžiai yra oro uostų, radijo aparatų ir kt. imitacijos, padarytos iš kokoso riešutų, akmenų ir panašių medžiagų. Buvo tikima, kad šie daiktai pritrauks lėktuvus, pilnus krovinių. Jie garbino simbolinius amerikiečius, John Frum ir Tom Navy.

Šiuo metu dauguma istorikų ir antropologų teigia, kad krovinių kultas yra neteisingas terminas, taikomas daugybei skirtingų kultų. Tačiau jis plačiai paplitęs ir vartojamas iki šiol.

Populiariojoje kultūroje
------------------------

Krovinių kultas gana išsamiai aprašytas fantastinėje Lario Naiveno ir Stiveno Barnso knygoje „Svajonių parkas" – krovinių kultu grįstas šioje knygoje pavaizduotas vaidmenų žaidimas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gerhard Schlatter: *Südsee/Australien*. In: *Metzler Lexikon Religion. Gegenwart – Alltag – Medien.* J.B. Metzler, Stuttgart/Weimar 2005, Bd. 3, S. 406.
2. ↑  Mercer, Phil (2007-02-17). „Cargo cult lives on in South Pacific". *BBC Online*.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Krovinių kultas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Lahoiskasblrs. *Лагойск*, rus. *Логойск* |
| --- |
|        |
| *Šv. Kazimiero bažnyčia* |
|  |
| 

LahoiskasLahoiskas

54°12′0″ š. pl. 27°51′0″ r. ilg.﻿ / ﻿54.20000°š. pl. 27.85000°r. ilg.﻿ / 54.20000; 27.85000﻿ (Lahoiskas)Koordinatės: 54°12′0″ š. pl. 27°51′0″ r. ilg.﻿ / ﻿54.20000°š. pl. 27.85000°r. ilg.﻿ / 54.20000; 27.85000﻿ (Lahoiskas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Baltarusijos vėliava Baltarusija |
| **Sritis** | Minsko sritis Minsko sritis |
| **Rajonas** | Lahoisko rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2022) | 15 442  |
|  |
|  **Vikiteka** | Lahoiskas |

**Lahòiskas**  (blrs. *Лагойск*; arba ***Logoiskas***, rus. *Логойск*) – miestas vidurio Baltarusijoje, 36 km į šiaurę-šiaurės rytus nuo Minsko; rajono centras. Per miestą eina respublikinė automagistralė M3 (Minskas-Vitebskas). Apylinkėse aptiktas Lahoisko krateris.

Istorija
--------

Gyvenvietė žinoma nuo XI a. Likę dvi XI–XIII a. senovinės gyvenvietės. 1505 m. gyvenvietę sudegino totoriai. Miestas pradėjo augti, kai 1567 m. Bazilis Tiškevičius čia įkūrė Lahoisko ordinaciją ir jame įsikūrė viena gausiausių Tiškevičių giminės šakų. XIX a. Tiškevičiai dvaro vietoje ant upės kranto pasistatė rūmus, kurie sugriauti Antrojo pasaulinio karo metais. Pagrindinė peizažinio parko alėja nuo rūmų vedė į pagrindinę miestelio gatvę ir baigėsi turgaus aikšte. XIX a. Lahoiskas buvo miestelis ir dvarvietė, Barysavo apskrities Lahoisko valsčiaus centras.

1938 m. gavo miesto tipo gyvenvietės, 1998 m. – miesto teises.

Galerija
--------

* Napoleonas Orda, Tiškevičių rūmaiNapoleonas Orda, Tiškevičių rūmai
* Tiškevičių rūmų griuvėsiaiTiškevičių rūmų griuvėsiai

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pasaulio vietovardžių žodynas. – Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006–2014. (VLKK versija)
2. ↑  *Łohojsk*. Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich, T. V (Kutowa Wola — Malczyce). Warszawa, 1884, 682 psl. **(**lenk.**)**

* Lahoisko svetainė
* Nuotraukos
Armėnijos TSR vėliava (1952 m. - 1991 m.) Proporcijos: 1:2.
**Armėnijos TSR vėliava** (piln. *Armėnijos Tarybų Socialistinės Respublikos vėliava*) – respublikinė vėliava, stačiakampė, trispalvė sudaryta iš trijų horizontalių juostų: viršutinės raudonos, vidurinės mėlynos (1/4 vėliavos aukščio) ir apatinės raudonos. Viršutiniame kairiame kampe auksiniai kūjis ir pjautuvas, virš jų kiaura auksinė penkiakampė žvaigždė.

Vėliavą 1952 m. gruodžio 17 d. įteisino Armėnijos TSR Ministrų Taryba.

Istorija
--------

Armėnijos TSR vėliava (1922 m.)
Armėnijos TSR vėliava (1936 m. - 1940 m.)
Armėnijos TSR vėliava (1940 m. - 1952 m.)
Pirmoji vėliava buvo raudonos spalvos su auksiniu užrašu *CCPA* (rus. *Социалистическая Советская Республика Армения*). Ji įteisinta Armėnijos Tarybų suvažiavime 1922 m. vasario 2 d. Tokia vėliava egzistavo tik vieną mėnesį, nes Armėnija (tuo metu vadinosi *Tarybų Socialistinė Respublika Armėnija*) susijungus su Azerbaidžano TSR ir Gruzijos TSR buvo įkurta Užkaukazės Tarybų Federacinė Socialistinę Respublika, kuri turėjo savo Užkaukazės TFSR vėliavą.

1937 m. kovo 23 d. IX-me Armėnijos Tarybų suvažiavime priimta nauja konstitucija ir Tarybų Socialistinė Respublika Armėnija pervadinta į Armėnijos Tarybų Socialistinę Respubliką. Tuo metų baigė egzistavimą Užkaukazės TFSR ir visos trys respublikos buvo įtrauktos į TSRS sudėtį. Buvo sukurta ir nauja Armėnijos TSR vėliava - raudoname fone viršutiniame kairiame kampe auksiniai kūjis ir pjautuvas, virš jų kiaura auksinė penkiakampė žvaigždė, po jais *ATSR* (Armėnijos TSR) užrašas armėnų rašmenimis.

1940 m. vėliavoje pasikeitė auksinis užrašas, kuris tiksliau atspindėjo respublikos pavainimą (arm. *Xайкакан советакан социалистикан респоблика*). Tokia vėliava buvo naudota iki 1952 m. gruodžio 17 d. kai Armėnijos TSR Ministrų Taryba įteisino naująją (raudona-mėlyna-raudona) vėliavą.

Konstrukcija
------------

Spalvos
-------

Neoficialiai mėlyna spalva simbolizavo Sevano ežerą ir respublikos upes.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Armėnijos TSR herbas

Nuorodos
--------

1. ↑  [ (rus. *k.*)

  


 **TSRS vėliavos**

| **Tarybų Sąjungos vėliava** | **Sąjunginių respublikų vėliavos** | **Panaikintų sąjunginių respublikų vėliavos** |
| --- | --- | --- |
|  |
| 
**Tarybų Sąjungos vėliava**
Infolentelė: žiūrėti • aptarti • redaguoti | * Baltarusija **Baltarusijos TSR vėliava**
* Moldavija **Moldavijos TSR vėliava**
* Rusija **Rusijos TFSR vėliava**
* Ukraina **Ukrainos TSR vėliava**
* Kazachstanas **Kazachijos TSR vėliava**
* Moldavija **Kirgizijos TSR vėliava**
* Tadžikija **Tadžikijos TSR vėliava**
* Turkmėnija **Turkmėnijos TSR vėliava**
* Uzbekija **Uzbekijos TSR vėliava**
* Armėnija **Armėnijos TSR vėliava**
* Azerbaidžanas **Azerbaidžano TSR vėliava**
* Gruzija **Gruzijos TSR vėliava**
* Estija **Estijos TSR vėliava**
* Latvija **Latvijos TSR vėliava**
* Lietuva **Lietuvos TSR vėliava**
 | * **Abchazijos TSR vėliava**
* **Chorezmo TSR vėliava**
* **Galicijos TSR vėliava**
* **Lietuvos-Baltarusijos TSR (Litbelo) vėliava**
* **Užkaukazės TFSR vėliava**
* **Karelijos-Suomijos TSR vėliava**
 |
| Lahoro tvirtovė
*Tvirtovė ir Šalmaro sodai Lahore* \* |
| --- |
| Pasaulio paveldo sąrašas |
| 

---

 |
| **Vieta** |  Pakistanas |
| **Tipas** | Kultūrinis |
| **Kriterijus** | i, ii, iii |
| Pasaulio paveldo emblema **Nuoroda** | (angl.) (pranc.): 171 |
| **Regionas**\*\* | Azija ir Ramusis vandenynas |
| **Įrašymo istorija** |
| **Įrašas** | 1981  (5 sesija) |
| 

Lahoro tvirtovė šalies/regiono žemėlapyje

 |
|  **Vikiteka:** | Lahoro tvirtovė |
| \* Pavadinimas, koks nurodytas UNESCO sąraše.\*\* Regionas pagal UNESCO skirstymą. |

**Lahoro tvirtovė** (urd. شاهی قلعہ = *Shahi Qila*) – citadelė Pakistano didmiestyje Lahore (Pandžabo provincija). Įkurta aptvertojo Lahoro miesto šiaurės vakaruose, yra trapecijos formos ir užima 20 ha plotą.

Manoma, kad pirmoji karališkoji rezidencija Ravio pakrantėje pastatyta XII a. Guridų valdovui Mohamadui Guri. Vėliau ši tvirtovė būdavo užimama įvairių armijų, keletą kartų sugriauta ir atstatyta. Dabartinis pastatas buvo pradėtas statyti valdant didžiajam Mogolų vadovui Akbarui. Po jo mirties darbai buvo tęsiami valdant Akbaro sūnui Džahangyrui. 1617–1618 m. baigta rūmų statyba, 1614–1625 m. raudonu smiltainiu nudažytos sienos. Valdant Džahanšachui Lahoro tvirtovė pertvarkyta iš gyvybinės pilies į rezidencinę. Jam valdant pastatyti veidrodžių rūmai ir audiencijų salė savo dekoro įmantrumu neatsiliko nuo Delio ir Agros rūmų. Žlugus Mogolų imperijai rūmai buvo apleisti, XIX a. juose įsikūrė sikhų valdovas Radžitas Singhas. 1846 m. Lahoro tvirtovę užėmę anglai pradžioje čia įsirengė gynybinį fortą, bet vėliau apgriovė ir apleido. XX a. vid. pradėta tvirtovės restauracija.

Už tvirtovės, į kurią veda paradiniai Alamgirio vartai, sienų yra svarbiausi architektūriniai šedevrai – Veidrodžių rūmai ir Perlų mečetė, pastatyti XVII a. vid. naudojant tokias egzotiškas Indijai medžiagas kaip Alepo stiklas.

1981 m. Lahoro tvirtovė ir Šalimaro sodai įtraukti į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

* Alamgirio vartaiAlamgirio vartai
* Audiencijų salėAudiencijų salė
* Koridorius į miegamuosiusKoridorius į miegamuosius
* Naulachos paviljonasNaulachos paviljonas

Veidrodžių rūmai
Vienos iš lagūnos susiformavimo hipotezių schema 
**Lagūna** (it. *laguna*, iš lot. *lacus* – *ežeras*) – negili įlanka, kurią nuo gilesnės jūros skiria nerija, rifas ar atolas. Su jūra jungiasi siauru sąsiauriu (arba keliais sąsiauriais), todėl lagūnos vandens druskingumas, dugno nuosėdos, flora ir fauna skiriasi nuo jūros. Būdamos gana izoliuotos, dažnai sunkiai prieinamos, lagūnos pasižymi savitais biotopais, todėl daug didžiųjų lagūnų paskelbtos saugomomis teritorijomis, jas saugo 1971 m. pasirašyta Ramsaro konvencija. Skiriamos dvi pagrindinės lagūnų rūšys: pakrančių lagūnos ir atolų lagūnos.

Lagūnų pavyzdžiai: Kuršių marios, Aistmarės, Venecijos lagūna, Patoso lagūna, Sivašas. Didelių lagūnų yra Meksikos įlankos krantuose, Nilo deltoje. Būdingi lagūninių miestų pavyzdžiai – Venecija, Porto Alegrė.

Juodojoje jūroje lagūnos vadinamos limanais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Tarptautinių žodžių žodynas, p. 281. Vilnius, Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985 m.
2. 1 2  Rimas Žaromskis. *Lagūna*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007
3. ↑  Romas Pakalnis. *Ramsaro konvencija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIX (Pre-Reu). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011
4. ↑  *Lagoon*, Encyclopaedia Britannica. Nuoroda tikrinta 2020-11-26.
5. ↑  *Limanas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008
**Tonas** – geologinis neoproterozojaus eros periodas, prasidėjęs prieš 1 mlrd. metų ir pasibaigęs prieš 850 mln. m. Šio laikotarpio ribos nustatytos Tarptautinės stratigrafijos komisijos, remiantis radiometriniu datavimu, o ne pagal uolienų sluoksnius, kaip daugelio kitų periodų.

Tono periodu egzistavo Rodinijos superkontinentas, kurį supo Mirovijos vandenynas. Prasidėjo procesai, dėl kurių šis kontinentas vėliau suskilo (riftų formavimasis bei plokščių skėtimasis). Dėl plokščių skėtimosi formavosi vidinės jūros. Ten, kur kadaise būta vidinių jūrų ar vandenyno pakrančių, rasta stromatolitų.

Šiuo laikotarpiu vyravo gana žemos temperatūros. Kaip spėjama, vidutinė temperatūra galėjo būti 10 °C žemesnė nei dabar, ypač centrinėse žemyno srityse.

Buvo aptikta tono periodu datuojamų daugialąsčių dumblių fosilijų. Jokių gyvūnų fosilijų (atspaudų), priskirtinų šiam geologiniam periodui, rasta nebuvo. Visgi, tai nebūtinai reiškia, kad tuo metu gyvūnai dar neegzistavo, nes fosilijų galėjo neišlikti dėl to, kad tuometiniai gyvūnai buvo maži ir sudaryti iš minkštųjų audinių. Aptikti galimi smulkių gyvūnų veiklos pėdsakai, kurie galėjo būti palikti į kirmėles panašių gyvūnų, savo dydžiu (apie 5 mm pločio) ir sudėtingumu prilygstančių sliekams.

Tono periodu deguonies lygis atmosferoje buvo žemesnis nei vėlesniais kriogenio bei ediakario periodais, todėl sąlygos sudėtingesnių gyvybės formų evoliucijai nebuvo palankios. Organizmų įvairovė apsiribojo vienaląsčiais grybais, bakterijomis, archėjomis, kai kuriais daugialąsčiais dumbliais ir galbūt primityviais gyvūnais. Tikėtina, jog šios gyvybės formos gyveno tik tose sausumos vietose, kurios buvo prie pat vandens šaltinių. Kadangi dar neegzistavo ozono sluoksnis, iš esmės sausuma nebuvo tinkama gyvybei dėl jai pražūtingų ultravioletinių spindulių. Mikroorganizmai telkėsi į stambias, didelio tankio kolonijas („mikrobų kilimėlius").

Dažniausios šiam periodui priskiriamos fosilijos – akritarchai. Tai daugiausia įvairių nežinomų organizmų bei planktoninių dumblių liekanos. Tono periodu akritarchų įvairovė pirmą kartą gerokai išaugo. Išskyrus nedidelį sumažėjimą per kriogenio apledėjimus, ji išliko panaši visą neoproterozojaus erą.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4 5  What is the Tonian Period? (Wisegeek.com)
2. 1 2  Neoproterozoic Era (Essayweb.com) Archyvuota kopija 2011-08-30 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Seilacher, A. Bose, P.K. and Pflüger, F. A (1998). „Animals More Than 1 Billion Years Ago: Trace Fossil Evidence from India". *Science* **282** (5386): 80–83. Bibcode:1998Sci...282...80S. PMID 9756480. doi:10.1126/science.282.5386.80.  `|first2=` missing `|last2=` in Authors list (pagalba); `|first3=` missing `|last3=` in Authors list (pagalba)
4. ↑  Heinrich D. Holland: *The oxygenation of the atmosphere and oceans.* In: *Phil. Trans. R. Soc.* B, vol. 361, 2006, p. 903–915
Kubanka
Vermachto kazokas vermachto uniforma (kilpinėse sukryžiuotos pikos) su kubanka
**Kubanka** (rus. *кубанка*) – vyriška kailinė kepurė (žema papacha) su plokščiu audekliniu (gelumbė ar aksomas) viršumi. Viršus dažniausiai raudonas.
Anksčiau buvo labai populiarios Kubanėje, Kaukaze ir Vidurio Azijoje.

Kazokų kubankos
---------------

Kubankos buvo uniforminės Kubanės ir Tereko kazokų kariuomenių kepurės. Pavadinimas (rus. *кубанка* atsirado Pirmojo pasaulinio karo metais.
Dono kazokų kubankų viršus raudonas, Astrachanės kazokų – geltonas, Tereko kazokų – mėlynas.

Kubankos viršus paprastai tradiciškai turi dvi baltas linijas, sudarančias kryžių. Kubankos viršus paprastai susiuvamas iš keturių elementų, ir siūlėse tarp jų įsiūtas apvadas ir sudaro kryžių.

Antrojo pasaulinio karo metais kubankos buvo kai kurių kazokų dalinių vermachte dalis.

Dabartinėje Rusijos Federacijoje kubankos yra rejestrinių kazokų uniformos dalis.

* Vermachto kazokai. Dalis jų – su kubankomis.Vermachto kazokai. Dalis jų – su kubankomis.
* Vokiečių ir kazokų karininkai Varšuvoje sukilimo metuVokiečių ir kazokų karininkai Varšuvoje sukilimo metu
* Dabartinės Volgos kazokų kariuomenės uniformos. Į dešinįjį variantą įeina kubanka.Dabartinės Volgos kazokų kariuomenės uniformos. Į dešinįjį variantą įeina kubanka.

TSRS ir Rusijos Federacijos uniforminės kubankos
------------------------------------------------

Tarybų Sąjungoje kubankos ir jų tipo kepurės buvo ne tik kazokų, bet ir kai kurių žinybų uniformų dalis. Pvz. kubankos įėjo į NKVD eilinio ir seržantų personalo žieminę aprangą (pagal TSRS NKVD 1943 m. vasario 18 d, įsakymą Nr. 126),

Dabartinėje Rusijoje kubankos irgi naudojamos kaip uniformų elementas. Jos įeina, pvz. į Rusijos Federalinės veterinarinės ir fitosanitarinės priežiūros tarnybos žiemines moteriškas uniformas. Tiesa, nuo įprastinių kubankų skiriasi tuo, kad viršus ne audeklinis, o kailinis.

Pramoninio siuvimo kubankos
---------------------------

Kailinė kubankos dalis būdavo siuvama iš juodų ar kitokių spalvų karakulio kailiukų. Visas kailis turėjo būti vienodas – vienodo formos karakulio garbanėlės, plaukai vienodų spalvos ir žvilgesio. Visi kailio plaukai turėjo gulėti iš kairės dešinėn. Pamušalas būdavo šilkinis, tokios pat spalvos kaip ir kailis.

Kubankos buvo gaminamos nuo 54, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62 ir 63 dydžių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Форма казачьих частей вермахта
2. ↑  Форменная одежда и знаки различия государственных служащих центрального аппарата и территориальных органов Россельхознадзора (2011 г.)

Nuorodos
--------

* Кубанка (шапка). In:
* Положение о Пластунской Кубанке в ПВПК «Доброволец». Archyvuota kopija 2014-03-13 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 55°58′40″ š. pl. 22°57′21″ r. ilg.﻿ / ﻿55.97778°š. pl. 22.95583°r. ilg.﻿ / 55.97778; 22.95583


| Gūragių šiaurinis tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Šiaulių rajonas) |
| Plotas | 0,19 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1,71 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Didžiausias gylis | 15 m |
| Išteka | bevardis upelis |

**Gūragių šiaurinis tvenkinys** – karjero tvenkinys Lietuvoje, Šiaulių rajone, Kuršėnų pietiniame pakraštyje. Vietinių gyventojų dar vadinamas **Gūragių didžiuoju karjeru**. Tvenkinio ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,59 km, plotis – iki 0,51 km. Altitudė 94,5 m. Krantai daugiausia apaugę medžiais ir krūmais, šiaurėje ir rytuose aukštoki. Vakaruose išteka bevardis 20 m ilgio upelis į Guragio upę 0,06 km nuo jos santakos su Venta. Šiauriniu pakraščiu eina geležinkelis Kužiai – Kretinga, rytuose stūkso Padarbos miškas, pietvakariuose – Šilelių miškas. Į pietus už 50 m telkšo Gūragių pietinis tvenkinys.

Šaltiniai
---------

1. ↑  maps.lt duomenys
| **Marcinas Bielskis** |
| --- |
|  |
|  |
|  |
| Gimė | 1495 m.Bialoje netoli Pajenčno, Seradzo žemėje, Lenkija |
| Mirė | 1575 m. gruodžio 18ten pat |
| Vaikai | Joachimas Bielskis |
|  |
|  **Vikiteka** | Marcinas Bielskis |

**Marcinas Bielskis** (*Bielski, Wolski*, 1495 m. Bialoje netoli Pajenčno, Seradzo žemėje, Lenkija – 1575 m. gruodžio 18, ten pat) – lenkų istoriografas, poetas ir vertėjas.

Lietuvių kultūros istorijai svarbi jo *Kronika wszytkiego świata*, dariusi įtakos Motiejui Strijkovskiui. Iki Livonijos karo ši knyga išėjo 2 kartus: 1551 ir 1554. Maskvos valstybei užpuolus Lietuvą, pasirodė trečias, papildytas, *Kronikos* leidimas (1564). Jame yra informacijos apie Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, Livoniją, pateikta po pavyzdį tų kalbų, kuriomis šnekėjo Maskvos agresiją patyrusios šalys, būtent: latvių, švedų, estų ir lietuvių. Pirmomis trimis kalbomis Bielskis užrašė poterių *Tėve mūsų* pradžią, o lietuviškai pateikė frazę, kuria norėjo paneigti lietuvių kalbos kilmės iš lotynų teoriją: „Isgaleta Jauesti Kitristas velino / Kuri saua sutrine Lampse velina". Pacituotas sakinys – vertimas lotyniškos frazės: „Superatus hodie astus demonis, cum ipse sit cum suis demonibus ambiciosus" („Nugalėta jau šiandien velnio gudrystė, nors jis su savo demonais ir trokšta garbės"). Lietuviškas Bielskio sakinys yra ketvirtas iš eilės spausdintas lietuviškas tekstas po Martyno Mažvydo leidinių.

Nuorodos
--------

Lietuvių literatūros enciklopedija Archyvuota kopija 2007-01-05 iš Wayback Machine projekto.

1. ↑  Bielski/ Marcinas Bielskis. *VLE*
| Symas |
| --- |
| Symo žemupys Symo žemupys |
| **Ilgis** | 694 km |
| **Baseino plotas** | 31 600 km² |
| **Vidutinis debitas** | 175 m³/s |
| **Ištakos** | Vakarų Sibiro lyguma |
| **Žiotys** | Jenisiejus |
| **Šalys** | Rusija |

**Symas** (rus. *Сым*) – upė Rusijoje, Krasnojarsko krašte; Jenisiejaus kairysis intakas. Prasideda ir teka į rytus per pelkėtą Vakarų Sibiro lygumą. Įteka į Jenisiejų ties Kryvliako gyvenviete.

Intakai: Kukočia, Pulvanondra, Purčė, Engelčesas, Jačendra, Oksymas, Nerungda, Listviažnaja, Pietų Lunčesas, Kolčiumas (dešinieji), Untugla, Topka, Irapčima, Močia, Momoktus, Dogyldas, Čafamas, Kildenčesas, Kenelčesas (kairieji). 

Upė sudaro daugybę senvagių ir meandrų. Užšąla spalį ar lapkričio pradžioje, atitirpsta gegužę. Laivuojama 218 km nuo žiočių ruože. Prie Symo upės įsikūrusios gyvenvietės yra Symas ir Maiskojė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 411
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Titas Lukrecijus Karas** |
| --- |
|  |
| Titas Lukrecijus Karas |
| Gimė | 97 m. pr. m. e. |
| Mirė | 55 m. pr. m. e. |
|  |
| Veikla | Romėnų poetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Titas Lukrecijus Karas |

**Titas Lukrecijus Karas** (lot. *Titus Lucretius Carus*; 97–55 m. pr. m. e.) buvo vienas didžiausių romėnų poetų.

Parašė didaktinę poemą „Apie daiktų prigimtį" (nebaigta), kurioje dėstė ateistines pažiūras – Demokrito atomistika ir Epikūro teiginiais paremtą pasaulio vaizdą. Jo kūrinį išleido Ciceronas, po paties autoriaus savižudybės.

Lukrecijaus pažiūros
--------------------

Lukrecijus teigė, kad pasaulio kaita vyksta pagal amžinus dėsnius. Nėra jokios galimybės į pasaulio raidą kištis antgamtinėms jėgoms, taip pat neegzistuoja ir pomirtinis gyvenimas.

Greta kosmologijos taip pat dėsto mintis apie atomistiką, mokslą apie sielą ir jusles, meteorologiją.

Pirmąkart rašo apie gamtoje esančias nematomas sėklas – ligų priežastis. Jos susidaro dirvoje, ore.
Vikingų laivas
**Drusuo** arba **Drūsas** (vok. *Truso*) – prekybinė gyvenvietė ir uostas prūsų pagudėnų žemėje, Elbingo (Lenkija) miesto pietiniame pakraštyje, Drūsens ežero rytiniame krante.

Istorija
--------

Apie 890 m. anglosaksų pirklys ir keliautojas Vulfstanas uostą vadino Truso. VII a. - VIII a. čia buvusi vikingų prekybos kolonija. Vulfstanas mini buvus uostą, į kurį užsukdavę įvairiausių kraštų laivai ir pirkliai. VIII a. - X a. pirmoje pusėje Drusuo buvo prūsų prekybos centras prie kelio iš Baltijos ir Aismarių į Vyslą. Spėjama, kad buvęs svarbus druskos prekybos centras. Manoma, kad apie X a. vidurį Druso uostą nustelbė Dancigas.

Archeologija
------------

Uosto archeologinius tyrimus tuometiniame Hansdorfo dvare (*Gut Hansdorf*) 1897-1920 m. atliko vokiečių archeologai. Nustatyta, kad uostas apėmė apie 20 ha plotą. 1980 m. tyrimus tęsė lenkų archeologas Marekas Jagodzinskis.

Rasti keli turtingi VII a. - IX a. prūsų kapinynai. Juose išliko VIII a. Gotlando ir IX a. - X a. pirmosios pusės Vidurio Švedijos papuošalų, puošnia apranga palaidotų žirgų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Adolfas Tautavičius. *Drusuo*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 162 psl.

Literatūra
----------

* Wilhelm Gaerte. Urgeschichte Ostpreußens, Gräfe und Unzer, Königsberg 1929
* Georg Gerullis. Die altpreußischen Ortsnamen, Berlin, Leipzig 1922
* Marija Gimbutas. The Balts. London: Thames and Hudson, 1963
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Titas Tacijus** (*Titas Tatijus*, *Titus Tatius*; m. 748 m. pr. m. e.) – legendinis sabinų Kureso (*Cures*) miesto karalius pagal senovės Romos tradiciją.

Titas Tacijus po sabinių pagrobimo užpuolė Romą ir, padedamas išdavikės Tarpėjos (*Tarpeia*), užėmė Kapitolijų. Sabinės moterys įtikino Tacijų ir Romulą susitaikyti ir po to jie pakaitomis bendrai valdė romėnus ir sabinus. Pagal susitarimą Roma išlaikė savo pavadinimą, o visi jos gyventojai buvo vadinami *romėnais*, tuo tarpu visa bendruomenė buvo vadinama 'kviritais *(*Quirites*), sabinai tapo valstybės dalimi, jie buvo priimami į gentis ir kurijas.*
  
Susitarimas galiojo penkerius metus, jis pasibaigė žuvus Tacijui, kurį iš keršto nužudė Laviniumo (*Lavinium*) gyventojai. Toliau Romą valdė tik Romulas, ir Tacijaus pagal tradiciją nelaiko vienu iš septynių Romos karalių.

Pagal T. Momseną Tacijaus mirties istorija primena istorinį kraujo keršto uždraudimo perpasakojimą. Tacijus, kai kuriais aspektais primenantis Remą, yra eponiminis religinės Titijų kolegijos herojus. Titijus apie kolegiją pateikė du tradicinius aiškinimus – (a) kolegiją įkūrė pats Tacijus tam, kad išsaugotų sabinų kultą Romoje, (b) kolegiją įkūrė Romulas tam, kad pagerbtų Tacijų, ant kurio kapo kolegijos nariai kiekvienais metais atlikdavo aukojimą. Kolegija buvo nustojusi veikti respublikos laikų pabaigoje, ji vėl atgaivinta Augusto laikais ir egzistavo iki II a.
| **Michailas Maksimovičiusukr. *Михайло Олександрович Максимович*** |
| --- |
|  |
| Michailas Maksimovičius |
| Gimė | 1804 m. rugsėjo 1 d.Tymkivščina, Poltavos sritis |
| Mirė | 1873 m. lapkričio 22 d. (69 metai)Michailova Gora, Poltavos sritis |
|  |
| Veikla | rašytojas, botanikas, istorikas, archeologas, tautosakininkas |
| Organizacijos | Kijevo universitetas |
| Pareigos | rektorius |
|  |
| Alma mater | Maskvos universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Michailas Maksimovičius |

**Michailas Maksimovičius** (ukr. *Михайло Олександрович Максимович*, 1804 m. rugsėjo 15 d. Tymkivščina, dab. Boguslavecas, Poltavos sritis – 1873 m. lapkričio 22 d. Michailova Gora, Poltavos sritis) – ukrainiečių rašytojas, botanikas, istorikas, archeologas, tautosakininkas.

Biografija
----------

1823 m. baigė Maskvos universitetą. 1833 m. daktaras. 1823-1834 m. Maskvos universiteto botanikos dėstytojas, nuo 1833 m. profesorius, 1834-1844 m. pirmasis Kijevo universiteto rektorius. Nuo 1871 m. Ukrainos mokslų akademijos narys.

1830-1834 m. Maskvoje leido almanachą „Dennica", 1840-1850 m. Ukrainoje – „Kyevljanin", 1859-1864 m. – „Ukraynec". Bendravo su A. Puškinu, N. Gogoliu, T. Ševčenka. Kūrė poeziją rusų ir ukrainiečių kalba.

Mokslinė veikla
---------------

Istorijos veikaluose kritikavo normaniškąją Kijevo Rusios kilmės teoriją ir to meto rusų istorikų teiginį, kad jos gyventojai buvę didžiarusiai. Pirmasis išskyrė vadinamąjį lietuviškąjį Ukrainos istorijos laikotarpį parengdamas M. Hruševskio XX a. pradžioje išplėtotą bendrąją Ukrainos istorijos schemą. Tyrė Ukrainos kazokų ir jų sukilimų istoriją. Vienas ukrainiečių archeologijos pradininkų. Išvertė į ukrainiečių kalbą „Sakmė apie Igorio žygį", išleido senosios raštijos paminklus „Rusų Tiesa", „Būtųjų laikų pasakojimas" ir kitus.

Bibliografija
-------------

* Малороссийские песни, Москва, 1827 р.
* Про системи рослинного царства, 1827 р.
* Основи ботаніки, тт. 1-2, 1828-31 р.
* Роздуми про природу, 1831 р.
* Украинские народные песни, Москва, 1834 р.
* История древней русской словесности, 1839 р.
* Украинские стрелы древнейших времен, 1868 р.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Michailas Maksimovičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 113 psl.
| Syhendžas  *Seahenge* |
| --- |
| **Vieta:** | Vošo įlanka, Norfolkas, Anglijos vėliava Anglija |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** | Old Hanstantonas, Holme-next-the-Sea |
| 

Žemėlapis rodantis Syhendžas  Seahenge vietą.Syhendžas  *Seahenge*

  |
| **Koordinatės:** | 52°58′05″ š. pl. 00°31′17″ r. ilg.﻿ / ﻿52.96806°š. pl. 0.52139°r. ilg.﻿ / 52.96806; 0.52139Koordinatės: 52°58′05″ š. pl. 00°31′17″ r. ilg.﻿ / ﻿52.96806°š. pl. 0.52139°r. ilg.﻿ / 52.96806; 0.52139 |

**Syhendžas** (angl. *Seahenge*) – priešistorinis monumentas Norfolko grafystėje, Jungtinėje Karalystėje. Medžio plokščių ratas su apversto medžio šaknimis rato centre monumentas veikiausiai buvo naudojamas ritualinėms apeigoms. Pastatytas 21 a. pr. m. e. ankstyvuoju bronzos amžiaus laikotarpiu.

Syhendžą sudarė 55 ąžuoliniai kamienai išsidėstę apvalios formos apkase. Visi stiebai išdėstyti žieve nuo rato centro. Moksliniai tyrimai parodė, kad visi kamienai buvo kirsti tuo pačiu metu pavasarį ar ankstyvą vasarą. Originaliai pastatytas šalia sūrių pelkynų, bet dėl kintančio Vošo įlankos kraštovaizdžio XX a. Syhendžas jau buvo plaunamas jūros. Dėl to monumentas pradėjo greitai irti. 1998 m. nepaisant vietinių protestų monumentas buvo iškastas ir perkeltas į Lino muziejų, Kings Line. Visos dalys užkonservuotos ir nuo 2008 m. viešai eksponuojamos muziejuje.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Stounhendžas
* Vudhendžas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Seahenge King's Lynn, England
2. ↑  Explor Norfolk Seahenge