recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Kazimieras Jasėnas** |
| --- |
| Gimė | 1867 m. rugsėjo 18 d.Velžiai, Kauno gub |
| Mirė | 1950 m. lapkričio 15 d.Liepoja |
| Tėvai | Simeonas Jasėnas ir Ieva Linkaitė |
|  |
| Veikla | Romos katalikų kunigas, prelatas, dailėtyrininkas. |
|  |
| Alma mater | Kauno kunigų seminarija |

**Kazimieras Jasėnas** (1867 m. rugsėjo 18 d. Velžiai, Kauno gub. – 1950 m. lapkričio 15 d. Liepoja) – Romos katalikų kunigas, prelatas, dailėtyrininkas.

Biografija
----------

Gimė 1867 m. rugsėjo 18 (30) d. Velžių kaime tuometiniame Kiburių valsčiuje (Saločių parapija), ūkininkų Simeono ir Ievos Linkaitės Jasėnų šeimoje. Vyriausias iš šešių vaikų, turėjo du brolius - Joną ir Simoną, bei tris seserys - Agotą, Oną ir Emiliją. 1880 m. neturėdamas ir trylikos tapo našlaičiu - mirė tėvas. Po metų motina ištekėjo už to paties kaimo ūkininko Vincento Pažemecko, su kuriuo užaugino dar du vaikus - Adomą ir Ievą.
Lankė rusišką Kiemėnų pradžios mokyklą. 1877 - 1884 mokėsi Mintaujos gimnazijoje. 1885 m. įstojo į Kauno kunigų seminariją, kurią 1889 m. baigė su pagyrimu ir ruošėsi tolimesnėms studijoms Peterburgo dvasinėj akademijoj. Bet seminarijos gydytojas neleido tęst studijų dėl silpnos sveikatos. 1890 įšventintas kunigu. 1890 -1892 m. vikaras Tryškiuose, 1892-1893 m. Mintaujoje, 1893-1896 Laminių (Lyvenhofo) klebonas, Tukumo mieste pastatydino koplyčią, vėliau tapusią bažnyčia. 1896-1902 m. Brunavos klebonas, ten pastato mūrinę bažnyčią.1902–1944 m. Mintaujos klebonas, čia 1906 m baigė statyti anksčiau pradėtą statyti raudono mūro kryžminio plano neoromaninę bažnyčią. 1930 m. monsinjoras, 1948 m. apaštališkasis protonotaras. Mokytojavo Mintaujos ir kitose Latvijos gimnazijose, dėstė Rygos universitete. Rūpinosi katalikiška, švietėjiška veikla, platino draudžiamą lietuvių spaudą. Dalyvavo veikloje Lietuvių ir latvių vienybės draugijos, 1902–1944 m. pirmininkas, Latvijos lietuvių sąjungos, 1937–1944 m. pirmininkas.

Parašė biografinę apybraižą apie dailininką Antonio da Correggio (1934 m.), pjesių, dramų, straipsnių žurnaluose „Židinys", „Vairas", „Naujoji Romuva" bei užsienio spaudoje. Parengė *Bažnytinio meno istoriją* (neišliko).

Bibliografija
-------------

* Patarėjas lietuviams katalikams svetur, 1915 m.
* Visuotinė meno istorija, 3 t. 1923-1938 m.
* Didžiosios Prancūzų Revoliucijos vaizdai, 1935 m.
* Estetikos reikšmė etiniame žmogaus gyvenime, 1935 m.
* Iš meno priešaušrio, 1939 m.

Įvertinimas
-----------

* 1929 m. 4 laipsnio Trijų Žvaigždžių ordinas (Latvija)
* 1930 m. Gedimino 3 laipsnio ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Justas Jasėnas. *Kazimieras Jasėnas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 577 psl.

Nuorodos
--------

* Vytautas Braziulis. Prelatas Kazimieras Jasėnas
*
| **Maks Veberangl. *Max Weber*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1881 m. balandžio 18 d.Balstogė, Rusijos imperija |
| Mirė | 1961 m. spalio 4 d. (80 metų)Great Neck, Niujorko valstija, JAV |
|  |
| Veikla | Dailininkas |
|  |
|  **Vikiteka** | Max Weber (dailininkas) |

*Apie vokiečių ekonomistą, teisininką ir sociologą žr. Max Weber*.
**Maksas Veberis** (angl. *Max Weber*) (1881 m. balandžio 18 d. Balstogėje, Rusijos imperijoje – 1961 m. spalio 4 d. Great Neck, Niujorko valstija) − žydų kilmės JAV dailininkas. Tapė kubizmo stiliumi, senatvėje pradėjo kurti žydiška tematika.

Biografija
----------

Maksas Veberis gimė 1881 m. balandžio 18 d. Balstogėje. Būdamas 10 metų kartu su tėvais emigravo į JAV. 1905 m. išvyko į Paryžių, kur studijavo menų mokykloje. Bendravo su Pablo Picasso, Henri Matisse, Henri Rousseau ir kitais to meto Paryžiaus menininkais. 1909 m. grįžo į JAV, kur buvo vienas iš kubizmo pradininkų šioje šalyje. Jis laikomas vienu iš žymiausių JAV kubizmo stiliaus atstovu. 1930 m. Niujorko Šiuolaikinio meno muziejus atidarė jo darbų ekspoziciją. Tai buvo pirma JAV piliečio darbų ekspozicija šiame muziejuje.

Darbų galerija
--------------

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*

Nuorodos
--------

* Biografija (angl.) Archyvuota kopija 2009-01-05 iš Wayback Machine projekto.;
* Dailininko darbai.

Literatūra
----------

* Harnsberger, R.S. (2002). Four artists of the Stieglitz Circle: a sourcebook on Arthur Dove, Marsden Hartley, John Marin, and Max Weber [Art Reference Collection, no. 26]. Westport, CT: Greenwood Press.
* North, P. (1991). Max Weber: the cubist decade, 1910-1920. Atlanta: High Museum of Art.
* North, P. (1996). Max Weber: Max Weber's women. New York: Forum Gallery.
* Rubenstein, D.R. (1980). Max Weber: a catalogue raisonné of his graphic work. Chicago: University of Chicago Press.
* Werner, A. (1975). Max Weber. New York: Abrams.
*Kitos reikšmės – Sosva (reikšmės).*

| Sosva |
| --- |
| Sosva ties Sosvos gyvenviete Sosva ties Sosvos gyvenviete |
| **Ilgis** | 635 km |
| **Baseino plotas** | 24 700 km² |
| **Vidutinis debitas** | 150 m³/s |
| **Ištakos** | Uralo kalnai |
| **Žiotys** | Tavda |
| **Šalys** | Rusija (Sverdlovsko sritis) |

**Sosva** (rus. *Сосьва*) – upė Rusijoje, Sverdlovsko srityje; viena iš Tavdą sudarančių upių (Irtyšiaus baseinas). Prasideda Šiaurinio Uralo kalnuose. Aukštupyje prateka Denežkino Akmens draustinį. Teka į pietryčius per pelkėtą Vakarų Sibiro lygumą. Žemupyje pasuka į šiaurės rytus, sudaro meandras. Susilieja su Lozva ir sudaro Tavdą.

Intakai: Šegultanas, Vagranas, Didžioji Volčianka, Languras, Turja, Kakva, Lialia, Molva, Negla, Kalinka, Vorobina. Užšąla lapkričio pabaigoje, atitirpsta balandį. Vidurupyje ir žemupyje metinis vandens lygio svyravimas 5–6 m. Sosva laivuojama 333 km nuo žiočių ruože. Pagrindinė gyvenvietė prie upės – Sosva.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 399
Koordinatės: 70°40′ š. pl. 162°43′ r. ilg.﻿ / ﻿70.667°š. pl. 162.717°r. ilg.﻿ / 70.667; 162.717

Lokių salos
**Lokių salos** arba ***Medvežjės salos*** (rus. *Медвежьи острова*, jak. *Эһэлээх арыылар*) – šešių salų grupė Rytų Sibiro jūroje, į šiaurę nuo Kolymos upės žiočių. Priklauso Rusijai, Jakutijai (Žemutinės Kolymos ulusas). Bendras plotas – 60 km². Sudaro šios salos: Krestovskis, Leontjevo sala, Četyriochstolbovojus, Puškariovo sala, Lysovo sala, Andrejevo sala.

Salos sudarytos iš granito, molingų skalūnų, skardingais krantais. Aukštis iki 273 m (Krestovskio s.). Būdinga akmenuotoji arktinė tundra (auga samanos, šiurės, nedidelės žolės). Gyvena šiauriniai elniai, gausu pelių, užklysta lokiai, vilkai, lapės.

1710 m. Lokių salas atrado Jakovas Permiakovas, plaukęs iš Lenos į Kolymą. 1740 m. Krestovskio salą pasiekė Dmitrijus Laptevas. Vėliau salos buvo tyrinėtos keliaujant šunų kinkiniais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 277
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Antanas Ramonas
**Antanas Ramonas** (1947 m. lapkričio 30 d. Kurmiai, Klaipėdos rajonas – 1993 m. spalio 30 d. Vilnius) – Lietuvos prozininkas ir eseistas.

Biografija
----------

Pagal dokumentus gimęs 1948 m. sausio 1 d. Baigė Vilniaus universitetą, kur studijavo anglų kalbos bei literatūros kursus. Dirbo Meno muziejuje ir žurnalo „Metai" redakcijoje. Palaidotas Bernardinų kapinėse.

Kūrybos bruožai
---------------

Jis pats yra „vidinės emigracijos" rašytojas. Daugiausia jo tekstų yra nostalgiški ir elegiški kūriniai. Pagrindinės kūrybos temos – miesto kraštovaizdžiai, mus supanti aplinka, pojūčiai, gyvenimo prasmė. Autorius savo kūriniuose daugiau dėmesio kreipia į detales, dažnai jo kūryboje galima rasti filosofinių klausimų. Jo proza paprasta ir nesunki, lengvai skaitoma.

1984 ir 1988 metais išėjo du jo novelių rinkiniai ir apysaka „Balti praėjusios vasaros debesys". Pirmasis jo kūrinių rinkinys „Šiaurės vėjas" apdovanotas Antano Jonyno premija kaip geriausias prozos debiutas. Po autoriaus mirties išleistas ir kitas novelių bei apsakymų rinkinys „Mikelis", kurio pagrindiniu veikėju tapo Vasilijus Aleksejevičius Rotkirchas.

Bibliografija
-------------

* Šiaurės vėjas (novelės). – Vilnius: Vaga, 1984.
* Lapkričio saulė (novelės). – Vilnius: Vaga, 1989.
* Balti praėjusios vasaros debesys (apysaka). – Panevėžys: Baltoji varnelė, 1991.
* Ramybės kalva. – Vilnius: 7 meno dienos, 1997.
* Vilniaus legendos (pasakos), 2001.
**Antanas Rekašius** (1928 m. liepos 24 d. Pavandenėje – 2003 m. spalio 4 d. Vilniuje) – Lietuvos kompozitorius, pedagogas.

Biografija
----------

Baigęs vidurinę mokyklą įstojo į Vilniaus universiteto Teisės fakultetą, tačiau, jausdamas pašaukimą muzikai, baigė Vilniaus Tallat-Kelpšos muzikos mokyklos kompozicijos klasę. Vėliau studijas tęsė Lietuvos valstybinės konservatorijos (dabar – Lietuvos muzikos ir teatro akademija) prof. Juliaus Juzeliūno kompozicijos klasėje. 1959–1969 m. Kauno Juozo Gruodžio muzikos mokykloje dėstė kompoziciją.

Kūryba
------

Sukūrė 9 simfonijas, 7 koncertus įvairiems instrumentams su orkestru, 12 baletų, iš jų pastatyti penki. Ryški jo kūrybos sritis – muzika vaikams: dainų ciklai, fortepijoninės pjesės. Jo muzika buvo atliekama JAV, Italijoje, Prancūzijoje, Suomijoje, Švedijoje, Vokietijoje, Vengrijoje ir daugelyje kitų šalių. Žymiausi darbai:

* Šviesos baladė, opera – oratorija, 1969 m. pastatyta Kaune, Maskvos teatrų komisijos apdovanota antrąja premija
* Gęstantis kryžius, baletas, 1963 m. pastatytas ir Maskvos didžiajame operos ir baleto teatre
* Aistros, baletas, 1968 m.
* Amžinai gyvi, baletas, 1982 m. pastatytas ir Maskvos didžiajame operos ir baleto teatre
* Aura, baletas, 1985 m.
* Medėja, baletas, 1996 m.

Įvertinimas
-----------

* Lietuvos nusipelnęs meno veikėjas
* Lietuvos liaudies artistas

Nuorodos
--------

* Antanas Rekašius. Visi kūriniai
* Interviu by Bruce Duffie, Kovas 31, 1986

Šaltiniai
---------

1. ↑  Antanas Rekašius. In memoriam[neveikianti nuoroda]
**Adomas Petrauskas** (1914 m. spalio 6 d. Uoginių k. Kupiškio raj. – 2004 m. gruodžio 11 d.) – Lietuvos kraštotyrininkas, muziejininkas.

Biografija
----------

Gimė 1914 m. Uoginių kaime. Uoginiuose praėjo trijų Petrauskų giminės kartų gyvenimas. Adomo prosenelis nusipirko vieną valaką žemės ir pasiliko Uoginiuose. Prosenelis žemę paliko sūnui Jokūbui Petrauskui. Senelio troboje prieš pasaulį išvydo ketvirtas Petrauskų šeimos vaikas – sūnus Adomas.

Ketverius metus lankė Uoginių pradžios mokyklą. 1935–1936 m. tarnavo Lietuvos kariuomenės Pirmajame husarų Lietuvos Didžiojo Etmono Jonušo Radvilos pulke. Iki 1948 m. dirbo ūkio darbus. Daug laiko praleisdavo klajodamas ir meškeriodamas Pyvesos upės pakrantėse, giedodamas Antašavos bažnyčios chore, vaidindamas kaimo jaunimo renginiuose, spektakliuose.

Sovietinė kolektivizacija pakeitė šviesuolio gyvenimą. Ne savo noru 1948 m. išrinktas Uoginių kolūkio pirmininku. Teko dirbti brigadininku, staliumi, bitininku.

Adomo Petrausko muziejus
Kraštotyra susidomėjo anksti. Rinko įdomesnius apylinkės akmenis, kuriais išpuošė savo sodybą, trobos kambarius. Sukaupė nemažai senovinių buities daiktų, fotografijų, spaudinių. 1969 m. savo sodybos klėtelėje įkūrė muziejų (Adomo Petrausko muziejus), kuris greitai tapo vienu lankytinų objektų Kupiškio krašte. 1996 m. sukauptas vertybes padovanojo Kupiškio rajono savivaldybei. Fondus sudaro daugiau kaip 3800 raštijos, fotografijos, dailės, buities, gamtos eksponatų. A. Petrauskas yra Kupiškio rajono Garbės pilietis.
Mirė 2004 m. palaidotas kaimo kapinaitėse.

Nuorodos
--------

* „*Visas gyvenimas arba Adomo Petrausko turtai Uoginių kaime"*
* „Adomas Petrauskas – muziejaus įkūrėjas"
* Adomo Petrausko muziejus ir Uoginių kaimo amatų centras. Kupiškio etnografijos muziejus Archyvuota kopija 2020-03-19 iš Wayback Machine projekto.
* „Adomo Petrausko muziejaus jubiliejus"
* Adomas Petrauskas 1989 m. (video)
Koordinatės: 54°50′57″š. pl. 23°10′10″r. ilg.﻿ / ﻿54.8493°š. pl. 23.1695°r. ilg.﻿ / 54.8493; 23.1695


|  |
| --- |
| **Griškabūdžio gimnazija** |
| Griškabūdžio gimnazija herbas |
|  |
| **Adresas** | Alyvų g. 4, Griškabūdis |
| **Direktorius(-ė)** | Arūnas Šalnaitis |
| **Mokinių skaičius** | 463 |
| **Įkūrimo data** | 1819 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 40 |

**Šakių rajono Griškabūdžio gimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Griškabūdyje (Šakių raj.), Alyvų g. 4, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190820757.

Filialai:

* Griškabūdžio vid. mokyklos Patašinės pradinio ugdymo skyrius;
* Griškabūdžio vid. mokyklos ikimokyklinio ugdymo skyrius „Pumpurėlis";
* Griškabūdžio vid. mokyklos Degutinės pradinio ugdymo skyrius.

Istorija
--------

1819 m. Griškabūdyje veikė parapinė mokykla su 40 mokinių, kuri 1841 m. pertvarkyta į valdišką. Mokykla 1840 m. sudegė, ją atstačius 1860 m. mokytojavo Čivinskas. Spaudos draudimo laikais vaikus mokė lenkų ir rusų kalba. Griškabūdyje buvo ir kunigo Varankos mokykla. Joje buvo du skyriai. Žinių apie šios mokyklos veiklą neišliko. Tik XIX a. pabaigoje „Ūkininkas" rašė: „Griškabūdžio mokytoją Gylį iškėlė į Naumiestį, o į jo vietą iš Naumiesčio atkėlė Katilių. Gylys buvo blogas mokytojas, aklai tarnavo carinei valdžiai…" Tik panaikinus spaudos draudimą atgijo ir mokykla. Tačiau trūko patalpų, mokytojų, vadovėlių, priemonių.

1923 m. pradėta statyti Griškabūdžio pradžios mokykla. 1930–1931 m. jos trijuose komplektuose mokėsi 161, o po poros metų – 142 mokiniai. 1944–1945 m. keturi mokytojai jau mokė 109 vaikus. 1947 m. atidaryta progimnazija, kurioje mokėsi 170 mokinių, nuo tų metų pradėta rašyti išsamią mokyklos kroniką. 1948–1949 m. progimnazija pertvarkyta į gimnaziją, kiekvienais metais atidarant vis naujas klases. 1952 m. išleista pirmoji vidurinės mokyklos laida.

Mokinių ir mokytojų mokykloje nuolat daugėjo. 1969–1970 m. mokykloje mokėsi 413 mokinių, dirbo 24 mokytojai. 1975 m. mokykla įsikūrė naujai pastatytuose rūmuose. Atidarytas mokinių bendrabutis, įrengta valgykla, žemės ūkio darbų klasė, mokyklos stadionas, gerai aprūpinami ir tvarkomi mokyklos kabinetai. 1975–1976 m. mokykloje mokėsi 540 mokinių, dirbo 28 mokytojai. Vėliau mokinių skaičius mokykloje mažėjo. 1998–1999 m. mokėsi 354 mokiniai, dirbo 30 mokytojų, 1999–2000 m. mokėsi 390 mokinių, dirbo 34 mokytojai. 2000–2001 m. mokėsi 421 mokinys, dirbo 34 mokytojai.

2003 m. mokykla turėjo 3 pradinių mokyklų skyrius: Bliuviškių, Degutinės ir Patašinės. 2004 m. mokyklos skyriumi tapo Griškabūdžio vaikų darželis „Pumpurėlis". 2005 m. panaikintas Bliuviškių skyrius. 2018 m. prijungta Paluobių mokykla-daugiafunkcis centras.

Direktoriai
-----------

* A. Pranaitienė, S. Bulota, S. Bieliauskas, A. Kepalavičiūtė, A. Bagušinskas;
* 1987 m. Arūnas Šalnaitis.

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
|  |
| --- |
| Soul Stealer |
|  |
| Biografija |
| Kilmė | Vilnius, Lietuva |
| Žanrai | Heavy metal |
| Aktyvumo metai | 2003–dabar |
| Įrašų kompanija | Ledo Takas Records |
| Nariai |
| Jeronimas MiliusEnrikas SlavinskisKęstutis ŽigėŠarūnas Venckus |

**Soul Stealer** – Lietuvos heavy metal grupė iš Vilniaus.

Biografija
----------

Grupė susikūrė 2003 m. ir tuomet vadinosi „**Soul Brothers**". Jos muzikinį kelią žymi daugiau nei pusšimtis koncertų įvairiuose Lietuvos miestuose. 2005 m. „Soul Brothers" kartu su grupe „Thundertale" dalyvavo heavy metal ture per šalį. 2005–2006 m. muzikantai sugrojo daugelyje festivalių bei konkursų: „Naujas kraujas", „Durys", „Roko naktys", „Brodvėjus Star", „Helloween 2005", „A.LT 2006", „Kilkim žaibu VII". Konkurse „Eurorock" 2006 m. užėmė 3 vietą.

2007 m. grupė veiklą pristabdė, o po metų pertraukos grįžo nauju pavadinimu – „Soul Stealer". 2008 m. vasarį ketvertas sukirto rankomis su leidėjais „Ledo Takas Records" ir jau balandžio 21 d. pasirodė debiutinis albumas „Soul Stealer". Grojo Vokietijoje prestižiniame festivalyje Wacken Open Air.

Gitaristas Enrikas Slavinskis taip pat groja grupėse „Obtest" bei „Degradatonia", būgnininkas Šarūnas Venckus – grupėje „SBS", o grupės veidas Jeronimas Milius 2008 m. atstovavo Lietuvai tarptautiniame „Eurovizijos" dainų konkurse.

Nariai
------

* Jeronimas Milius – vokalas
* Enrikas Slavinskis – gitara
* Kęstutis Žigė – bosinė gitara
* Šarūnas Venckus – būgnai

### Buvę

* Vytautas Diškevičius – klavišininiai
* Vaidotas Segenis – būgnai

Diskografija
------------

* Soul Stealer (2008 m.)
* Feel The Steal (2010 m.)

Šaltiniai
---------

1. ↑  .

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Soul Stealer** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Grupės puslapis Myspace svetainėje
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Antanas Pociejus** |
| --- |
|  |
| Pociejai |
| Herbas „Waga" |
| Herbas „Waga" |
|  |
| Mirė | 1749 m. vasario 16 d. |
| Tėvas | Kazimieras Aleksandras Pociejus |
| Motina | Ana Tereza Letov |
| Sutuoktinis (-ė) | Rozalija Zagorovskaitė |
| Vaikai | Liudvika Gonorata Pociejutė |

**Antanas Pociejus** (m. 1749 m. vasario 16 d.) – LDK valstybinis ir karinis veikėjas, Lietuvos didysis stovyklininkas (1715–1729 m.) ir Lietuvos didysis sargybinis (1729–1748 m.), Valkavisko, Siražo, Radomyslo ir Žiežmarių seniūnas.

Biografija
----------

Lietuvos bajorų Pociejų giminės atstovas, herbo „Waga" savininkas. Vitebsako vaivados Kazimiero Aleksandro Pociejaus (1666–1728) ir Anos Terezos Letov vyresnysis sūnus. Jaunesnieji broliai – Lietuvos didysis sargybinis Aleksandras Pociejus (m. 1771) ir Rogačiovo seniūnas Mykolas (m. 1787).

Tarnavo LDK armijoje. 1715 metais gavo Lietuvos didžiojo stovyklininko pareigybę, o 1729 metais buvo paskirtas Lietuvos didžiuoju sargybiniu. 1730-ais metais dalyvavo magnatų kovoje dėl paveldėjimo kunigaikštienės Karolinos Liudvikos Radvilaitės ir jos paveldėtojų („Neuburgo dvaras"). 1733 metais Antanas Pociejus elekciniame seime palaikė Stanislovo Leščinskio kandidatūrą į Lenkijos karaliaus sostą. Vadovaujant 8-tūkstantinei armijai priešinosi Augustui III, kariavo su Rusijos kariuomene, kuri nustatinėjo Augusro III valdžią Abiejų Tautų Respublikoje. 1735 po Stanislovo Leščinskio pralaimėjimo buvo priverstas emigruoti, bet 1736 metais grįžo į tėvynę ir susitaikė su Augustu III.

Šeima ir vaikai
---------------

1726 metais vedė Rozaliją Zagorovskaitę (m. po 1755), nuo santuokos su kuria turėjo vienintelę dukterį:

* Liudvika Gonorata Pociejutė (m. apie 1786), nuo 1740 metų Kijevo vaivados Stanislovo Liubomirskio (1704–1793) žmona.

Nuorodos
--------

* А. Грицкевич, / / Великое княжество Литовское: Энциклопедия. В 3 т. Т.2: кадетский корпус – Яцкевич / Редкол.: Г. П. Пашков (гал.рэд.) И др..; Маст. З. Э. Герасимович. – Мн.: БелЭн, 2006. −792 С.: Ил. С. 420. ISBN 985-11-0315-2 , ISBN 985-11-0378-0 (т. 2)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Adomas Poninskis** |
| --- |
| Poninskiai |
| Poninskių herbas |
| Poninskių herbas |
|  |
| Gimė | 1759 m. |
| Mirė | 1816 m. (~57 metai) |
| Tėvas | Adomas Poninskis |
| Motina | Žozefa Liubomirska |
| Sutuoktinis (-ė) | Felicija Tžeciak |
| Vaikai | Kazimieras, Konstantinas |

Kunigaikštis **Adomas Poninskis**  (1758/1759-1816) − ATR karinis ir valstybinis veikėjas, ATR-Rusijos (1792) karo ir Tado Kosciuškos (1794) sukilimo dalyvis.

Biografija
----------

Kilo iš bajorų Poninskių giminės, herbo „Lodzia" savininkas. Karūnos didžiojo iždininko ir seimo maršalkos, kunigaikščio Adomo Poninskio vyresnysis sūnus nuo santuokos su kunigaikštyte Žozefa Liubomirska. 

Adomas Poninskis karinę tarnybą pradėjo Mažosios Lenkijos liaudiees kavalerijos pirmoje brigadoje. Rotmistro laipsnyje dalyvavo ATR-Rusijos (1792) kare. Už karinę drąsą gavo Virtuti Militari ordiną. Rugpjūčio 18 d. gavo majoro laipsnį. Po rusų karių ir Targovicos konfederacijos pergalės atsistatydino ir pasitraukė iš karinės tarnybos.

1793 metais Adomas Poninskis buvo išrinktas pasiuntiniu į Gardino seimą, kuris pripažino Antrąjį ATR padalijimą. 

1794 metų kovą kunigaikštis Adomas Poninskis palaikė Tado Kosciuškos sukilimą. 1794 metų balandžio 4 d. dalyvavo Raslavicės mūšyje, kur išsiskyrė ir buvo sužeistas. Suformavo ir vadovavo pėstininkų pulkui. 

1794 metų balandžio 24 d. nuo Tado Kosciuškos gavo generolo-majoro laipsnį, buvo paskirtas septintos divizijos vadu ir veikė Liubline. 1794 metų birželio 6 d. išsiskyrė Ščekocinų mūšyje, o po to Varšuvos pirmos gynybos metu. gy. Už derybas su austrauis Adomas Poninskis nuo Tado Kosciuškos gavo grieżtą papeikimą. 1794 metų spalio 10 d. dalyvavo Maciejovicės mūšyje. Adomas Poninskis vadovavo divizijai (3500 žm.), su kuria mūšio metu turėjo užpulti Rusijosds armiją iš užnugario. Tačiau Tadas Kosciuška patyrė pilną pralaimėjimą ir nesulaukė Poninskio smūgio į priešo užnugarį. Buvo apkaltintas Lenkijos armijos pralaimėjimu ir Kosciuškos paėmimu į nelaisvę. Išvažiavo iš Lenkijos ir gyveno Stanislovo Felikso Potockio rūmuose, Tulčine. Vėliau buvo istorikų reabilituotas.

Literatūra
----------

* *Тарас А. Е.* «Анатомия ненависти. Русско-польские конфликты в XVIII−XX вв.», Минск, «Харвест», 2008 ISBN 978-985-16-1774-2
* *H. P. Kosk* Generalicja polska t. 2 wyd. Oficyna Wydawnicza «ajaks» Pruszków, 2001.
| „Adomas Mickevičius ant Ajudago kalno" |
| --- |
|  |
| Menininkas | Valentas Vankavičius |
| Metai | 1827–1828 m. |
| Meno kryptis | portretas |
| Medžiagos, technika | drobė, aliejus |
| Matmenys | 148 x 125 cm |
| Miestas (vieta) | Varšuva |
| Muziejus | Varšuvos nacionalinis muziejus |

**Adomas Mickevičius ant Ajudago kalno** (lenk. *Portret Adama Mickiewicza na Judahu skale*) – 1827–1828 m. sukurtas dailininko Valento Vankavičiaus paveikslas, vaizduojantis poetą Adomą Mickevičių.

Nuo 1925 m. šis paveikslas eksponuojamas Varšuvos nacionaliniame muziejuje.

Aprašymas
---------

Paveikslas yra romantizmo stiliaus. Adomas Mickevičius pavaizduotas Bairono poza atsirėmęs į Ajudago kalno olą Kryme, žvelgiantis į Juodąją jūrą. Ant pečių poetui užmesta čerkesų avikailio burka, kaukaziečių drabužis.

Portreto tema ir pavadinimas kilo iš Adomo Mickevičiaus paskutinio Krymo sonetų sonatos „Ajudagas" arba „Ant Judo uolos" pirmosios eilutės.

Portretą pripažino kritikai ir pats poetas Adomas Mickevičius. Kūrinio pasisekimas buvo toks didelis, kad laikui bėgant Valentas Vankavičius nutapė keletą paveikslo kopijų, tik mažesnių dydžių.

Dailininkas Valentas Vankavičius bendravo su Adomu Mickevičiumi studijų Vilniaus universitete metais. Portretą Vankavičius nutapė po to, kai su Mickevičiumi susitiko Sankt Peterburge. Tuo metu Adomas Mickevičius Valentą Vankavičių pristatė Aleksandrui Puškinui. Vankavičius ėmėsi tapyti ir Puškino portretą, tačiau šaltiniuose išlikęs tik portreto eskizas.

1828 m. paveikslo „Adomas Mickevičius ant Ajudago kalno" originalas buvo eksponuojamas parodoje Sankt Peterburgo Dailės akademijoje, kurios absolventas buvo Valentas Vankavičius. Tais pačiais metais dailininkas padarė portreto litografiją.

Kai Valentas Vankavičius 1829 m. grįžo į Minską, dėl šio paveikslo jis jau buvo žinomas tarp lietuvių, gudų ir lenkų dailininkų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Adomas Mickevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009
2. ↑  Portret Adama Mickiewicza na Judahu skale, a description by the National Museum, Warsaw.
3. ↑   Stefan Kozakiewicz: Malarstwo polskie. T. 3: Oświecenie, klasycyzm, romantyzm. Warszawa: Oficyna Wydawnicza „Auriga", Wydawnictwa Artystyczne i Filmowe w Warszawie, 1976, s. 288.
4. 1 2  Валеры БУЙВАЛ. „MAESTRO ВАЛЕНЦІ" Да 200-годдзя з дня нараджэння Валенція Ваньковіча (1800–1842)", Nasha Vera, no. 1(11), 2000.
5. ↑   Шунейка, Я. На Вяршыні натхнення «Міцкевіч на скале Аюдаг». – Мінск: 1994. – № 7—8. – С. 129–131.
|  |
| --- |
| Lokomotyvas GpGarinis lokomotyvas *Gp* Antrojo pasaulinio karo metais |
| Istorija |
| Valstybė | Čekoslovakijos vėliava Čekoslovakija  Lietuvos vėliava Lietuva |
| Metai | 1939 m. |
| Gamintojas | Škoda |
| Nustotas naudoti | 1969 m. |
| Pagamintų vienetų | 6 |
| Pirmtakas | Vokiškas 03 |
| Operatoriai | Lietuvos geležinkeliai |
| Techninė informacija |
| Konstrukcija | Garvežys |
| Maksimalus greitis | 130 km/h |
| Variklis | garo variklis |
| Vėžė | 1435 mm vėžė |

Išlikusi lokomotyvo *Gp* 399.005 gamyklinė lentelė Geležinkelio muziejuje Slovakijoje
**Gp** – greitaeigis garinis lokomotyvas, Lietuvos geležinkelių užsakymu suprojektuotas ir pagamintas „Škodos" gamykloje Pilzene (Čekoslovakija). Iš viso buvo išleisti šeši tokio tipo garvežiai, sukurti vokiškos serijos *03* pavyzdžiu. Užsakovą lokomotyvai pasiekė 1939 m. (kitais duomenimis 1940 m. sausį).

Istorija
--------

Pagal tarptautinį konkursą užsakyti garvežiai Lietuvos teritorijoje buvo naudojami atkarpoje Virbalis–Kaunas–Šiauliai–Joniškis. Pastarajame mieste keleiviniai ir pašto vagonai bei vagonas–restoranas buvo perimami Latvijos geležinkelių. Po to, sulaukęs tos pačios sudėties vagonų sąstato iš Rygos, lokomotyvas *Gp* jį traukdavo atgal ir Eitkūnuose perduodavo vokiečių traukiniui D 1/2.

1940 m. Lietuvos geležinkelių įmonė kartu su visu turtu perėjo į TSRS geležinkelių ministerijos pavaldumą. 1941 m. šalį okupavo nacistinės Vokietijos kariuomenė. Šeši lokomotyvai *Gp* buvo rekvizuoti, ir Reichsbano kontora Rygoje juos 1943 m. atidavė Hamburgo geležinkelio įmonei, kuri tais pačiais metais juos pardavė Čekijos įmonei ČMD–BMB. 

Pokaryje garvežiai liko Čekoslovakijoje ir buvo priskirti Prahos, Dečino bei Brno depams. Dėl didelių ašinių apkrovų jų eksploatacija šioje šalyje buvo ribojama, o ir projektinį 130 km/h greitį neleido išvystyti tuometinės šalies geležinkelių naudojimo taisyklės. 1969 m. lokomotyvai *Gp* buvo nurašyti.

Šiuo metu yra išlikęs tik vienas garvežio *Gp* egzempliorius – kaip firmos „Škoda" 1000–tasis pagamintas lokomotyvas (gamyklinis numeris 399.005) jis saugomas *Bratislava východ* geležinkelių muziejuje Slovakijoje.

Literatūra
----------

* Autorenkollektiv. *Katalog der historischen Eisenbahnfahrzeuge auf slowakischem Gebiet* – Bratislava, 2001
* Helmut Griebl. *ČSD Dampflokomotiven* – Wien: Verlag Slezak, 1969
* Herman Gijsbert Hesselink, Norbert Tempel. Eisenbahnen im Baltikum – Münster: Verlag Lok–Report, 1996 ISBN 3921980518

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Lokomotyvas Gp** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Nuorodos
--------

* Istorinė nuotrauka
* Išlikusio lokomotyvo fotografijos
* Garvežys Daugpilyje (1942 m. nuotrauka)
| ***Adomas ir Ieva*** |
| --- |
|  |
| Pavadinimas | Adamo ed Eva, la prima storia d'amore |
| Kilmės šalis |  Italija Ispanija |
| Režisierius | Vincent GreenJohnny Wilder |
| Metai | 1983 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 91 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Adomas ir Ieva, pirmosios meilės istorija** (it. *Adamo ed Eva, la prima storia d'amore*) – 1983 m. Italijoje sukurta drama, kurioje laisvai interpretuojama Adomo ir Ievos istorija.

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Išvaryti iš Edeno, Adomas ir Ieva klajoja po pasaulį, kur sutinka kitus žmones. Primityvioji Juka nori, kad jie poruotusi su jos gentainiais ir taip pagerintų rasę, tačiau Adomas ir Ieva pabėga nuo jų ir susiduria su agresyvia kuntų gentimi, kurios vadas įsimyli Ievą ir ją pagrobia, taip pažeisdamas vietinius papročius. Bėgant juos užpuola kanibalai, tačiau Adomas juodu išgelbėja. Ievai kyla dilema – pasirinkti Adomą ar kuntų vadą. Galiausiai ji pasirenka Adomą ir jiedu vėl leidžiasi į klajones, ieškodami sau vietos apsistoti.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Mark Gregory – Adomas
* Andrea Goldman – Ieva
* Angel Alcazar
* Constantino Rossi
* Liliana Gerace
* Andrea Aureli

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Adam ed Eva". *davinotti.com*. Nuoroda tikrinta 2021-12-23.
|  |
| --- |
| Souad Massi |
|  
Masi 2007 m. Jordanijoje |
| Biografija |
| Gimė | 1972 m. rugpjūčio 23 d. (50 metų) |
| Kilmė | Alžyras Alžyras, Alžyras |
| Žanrai | World, folk, rokas, fado, baladė |
| Kūrinių kalbos | arabų, prancūzų, anglų, kabilų |
| Veikla | vokalistė, dainų autorė |
| Instrumentai | vokalas, gitara, udas |
| Aktyvumo metai | 1989- |
| Įrašų kompanija | Island Records |
| Svetainė | Oficiali svetainė |

**Suad Masi** (سعاد ماسي; g. 1972 m. rugpjūčio 23 d.) – Alžyro dainininkė, dainų autorė, gitaristė, dabar gyvenanti Prancūzijoje.

Masi kilo iš skurdžios berberų (kabilų) šeimos, gyvenusios šalies sostinėje Alžyre. Paraginta vyresniojo brolio pradėjo mokytis groti gitara, dainuoti. Trumpai grojo flamenko grupėje, bet šis muzikos stilius jai nebuvo pakankamai įdomus. Paskutiniojo XX a. dešimtmečio pradžioje prisijungė prie Alžyro politinio roko grupės Atakor. Ji grupėje dainavo 7 metus, išleido 2 populiarumo susilaukusius albumus. Dėl politinių dainų tekstų Masi susilaukė grasinimų mirtimi, todėl 1999 m. paliko grupę ir išvyko į Paryžių, kur pradėjo solinę karjerą. Išleido 3 albumus, kuriems būdingos melancholiškos baladės, su flamenko, arabų ir kabilų folkloro motyvais. Masi albumas *Mesk Elil* 2006 m. laimėjo Prancūzijos geriausio world muzikos albumo apdovanojimą.

Diskografija
------------

* *Raoui* (2001 m.)
* *Deb* (2003 m.)
* *Mesk Elil* (2005 m.)
* *Live acoustique* (2007 m.)

Nuorodos
--------

* Souad Massi svetainėje Last.fm
Gendalfas|  
Gendalfas Fangorno miške |
| Kiti vardai | Mitrandiras
Olorinas
Gendalfas Pilkasis (vėliau - Gendalfas Baltasis) |
| Rasė | Majaras |
| Kieno pusėje | Žmonės |
| Knyga (-os) | Hobitas
Žiedų valdovas: Žiedo brolija
Žiedų Valdovas: Dvi Tvirtovės
Žiedų valdovas: karaliaus sugrįžimas |

**Gendalfas** (anglų ***Gandalf***) – Dž. R. R. Tolkino trilogijos Žiedų valdovas ir knygos Hobitas veikėjas. Jis – Majaras, vienas iš istarų (burtininkų). Gendalfas nuo seno pažįsta Grafystės hobitus, padeda jiems. Kai hobitui Frodui Beginsui prireikia gabenti Vieną Žiedą ir jį sunaikinti – Gendalfas pasisiūlo būti vienu iš Brolijos narių. Jis dar yra vadinamas Mitrandiru (anglų *Mithrandir*).

Gendalfo žygiai
---------------

Knygoje „Hobitas" Gendalfas sušaukė nykštukus ir pasikvietė hobitą Bilbą Beginsą, kad šie išvaduotų Deilo miestą nuo siautėjančio slibino Smogo. „Žiedų valdove" Gendalfas Morajos kasyklose kovėsi prieš Balrogą žūtbūtinėje kovoje, kol abu nukrito į bedugnę. Tačiau Gendalfas nemirė, ir iš *Gendalfo Pilkojo* tapo *Gendalfu Baltuoju*. Burtininkas taip pat išvadavo karalių Teodeną nuo piktų Sarumano kerų ir Grimos Šliužburnio melo.

Išnašos
-------

1. ↑  *Gandalf*. Britannica Online Encyclopedia. Nuoroda tikrinta 2021-05-23.
2. ↑  Michael D. C. Drout (2007), *J.R.R. Tolkien Encyclopedia: Scholarship and Critical Assessment*, Taylor & Francis, p. 19, ISBN 978-0-415-96942-0
3. ↑  Janet Brennan Croft; Donald E. Palumbo & C.W. Sullivan III (2007), *Tolkien and Shakespeare: Essays on Shared Themes and Language*, McFarland, p. 50, ISBN 978-0-7864-2827-4
| Tamisarissuom. *Tammisaari*  šved. *Ekenäs* |
| --- |
|        |
| *Miesto gatvė* |
|  |
| 

TamisarisTamisaris

59°58′0″ š. pl. 23°26′0″ r. ilg.﻿ / ﻿59.96667°š. pl. 23.43333°r. ilg.﻿ / 59.96667; 23.43333﻿ (Tamisaris)Koordinatės: 59°58′0″ š. pl. 23°26′0″ r. ilg.﻿ / ﻿59.96667°š. pl. 23.43333°r. ilg.﻿ / 59.96667; 23.43333﻿ (Tamisaris) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Suomijos vėliava Suomija |
| **Provincija** | Pietų Suomija |
| **Regionas** | Ūsima |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1564 |
|  |
| **Gyventojų** (2008) | 14 754  |

**Tamisaris** (suom. *Tammisaari*) arba ***Ekenesas*** (šved. *Ekenäs*) – miestas pietų Suomijoje. Ūsimos regionui priklausančiame mieste 81 % gyventojų yra švediškai kalbantys, o 17 % šneka suomių kalba.

Istorija
--------

XIII a. prasidėjo čia gyvenusių genčių kolonizacija ir užkariavimas. Švedai rengė religinius, grobiamuosius karus, vėliau regione papilto katalikybė ir švedų kalba.

1564 m. laikomi miesto įkūrimo metais. Po Rusijos-Švedijos karo 1809 m. Suomijos didžioji kunigaikštystė buvo prijungta prie Rusijos ir miestas atiteko rusams.

1917 m. gruodžio 6 d. Suomija paskelbė nepriklausomybę ir miestas nuo to laiko priklauso Suomijai.

Sportas
-------

### Futbolas

* Ekenäs IF, futbolo klubas.
* „Ekenäs Centrumplan" futbolo stadionas.

Galerija
--------

* Miesto panorama iš paukščio skrydžioMiesto panorama iš paukščio skrydžio
* Miesto bažnyčiaMiesto bažnyčia
* Vietovės žemėlapisVietovės žemėlapis
* Sunnan IISunnan II

Nuorodos
--------

* Raseborgs stads webbplats
Čiuožimas pačiūžomis ant užšąlusio ežero Austrijoje.
**Čiuožimas ant ledo** – judėjimas ledu su pačiūžomis. Tai daroma dėl įvairių priežasčių – laisvalaikiu, sportiniu principu, keliaujant ir treniruojantis. Čiuožimas ledu galimas specialiai paruoštomis trasomis lauke ar viduje ir natūraliai susidariusiomis sąlygomis (sušąlusiu vandeniu, ežerais ar upėmis).

Oksfordo universiteto tyrimas parodė, jog pirmieji čiuožimai ledu vyko Suomijoje daugiau nei prieš 3000 metų. Pirmosios pačiūžos buvo nusmailinti kaulai, prikabinti prie kojų. Pirmosios pačiūžos su pridėtais ašmenimis buvo išrastos Nyderlanduose XIII–XIV amžiuje.

Vėliau čiuožimas ledu populiarėjo ir tapo ne tik laisvalaikio ar kelionių priemone, bet ir sporto šaka. 1772 m. Londone buvo išleista mokomoji dailiojo čiuožimo knyga. Joje aprašomos pirmosios čiuožimo formos. Knyga išskirtinai rašyta tik vyrams, nes moterys čiuožimu neužsiiminėjo XVIII a.

Tarptautinė čiuožimo sąjunga buvo įkurta 1892 m. Nyderlanduose ir yra laikoma viena seniausių pasaulio sporto organizacijų. 1896 m. buvo surengtos pirmosios oficialios dailiojo čiuožimo varžybos Sankt Peterburge. Pirmuoju pasaulio čempionu tapo vokietis Gilbert Fuchs.

Čiuožiant ant ledo vyksta įvairių sporto šakų varžybos, pvz. ledo ritulys, ringetė, greitasis čiuožimas, dailusis čiuožimas ir kt.; Nyderlanduose populiarus Vienuolikos miestų turas – čiuožimo ultramaratonas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  The first humans travelling on ice: an energy-saving strategy?
|  |
| --- |
| Aukštumų marių kalba *Кырык мары йӹлмӹ* |
| Kalbama | Rusija (Marijos Respublika, Žemutinio Naugardo sritis, Kirovo sritis) |
| Kalbančiųjų skaičius | 36 800 |
| Vieta pagal kalbančiųjų skaičių | į šimtuką nepatenka |
| Kilmė | Uralo Finougrų  Finų   Volgos finų    Marių     **Aukštumų marių** |
| Rašto sistemos | kirilica |
| Oficialus statusas |
| Oficiali kalba |  Marijos Respublika |
| Kalbos kodai |
| ISO 639-1 | - |
| ISO 639-2 | - |
| ISO 639-3 | mrj |

**Aukštumų marių kalba** (*Кырык мары йӹлмӹ*) – finougrų kalbų šeimos kalba, vartojama aukštumų marių, gyvenančių Rusijoje, Marių Respublikos vakariniuose rajonuose, bei gretimuose Kirovo ir Žemutinio Naugardo sričių rajonuose. Paprastai laikoma viena iš dviejų marių kalbos tarmių (su pievų marių kalba). Kalbančiųjų skaičius – 36,8 tūkst. žmonių.

Patarmės
--------

Aukštumų marių kalba turi dvi patarmes: aukštumų (dešiniakrantėje Volgos pusėje) ir miškų (kairiakrantėje Volgos pusėje). Bendrinė kalba remiasi aukštumų patarmės Jelasovo šnekta.

Raštas
------

Kalba užrašoma kirilicos pagrindu sukurtu raidynu:

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| А а | Ӓ ӓ | Б б | В в | Г г | Д д | Е е | Ё ё |
| Ж ж | З з | И и | Й й | К к | Л л | М м | Н н |
| О о | Ӧ ӧ | П п | Р р | С с | Т т | У у | Ӱ ӱ |
| Ф ф | Х х | Ц ц | Ч ч | Ш ш | Щ щ | Ъ ъ | Ы ы |
| Ӹ ӹ | Ь ь | Э э | Ю ю | Я я |   |   |   |

Naudojimas
----------

Aukštumų marių kalba leidžiami laikraščiai „Žerė" ir „Jemdiu Ly!", literatūrinis žurnalas „U Sem", veikia vietinė radijo stotis.

Nuorodos
--------

* mrj Duomenys apie kodu „mrj" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*

WikipediaWikipedia
Vikipedija ***Aukštumų marių kalba***
Polis Kagamė
**Polis Kagamė** (pranc. *Paul Kagame*; g. 1957 m. spalio 23 d. Gitaramoje) – Ruandos prezidentas, Ruandos Patriotų Fronto (RPF) įkūrėjas, majoras. Suvaidino svarbų vaidmenį nutraukiant Ruandos genocidą. Tutsis, katalikas.

Biografija
----------

1959 m. dėl tutsių priespaudos su tėvais pasitraukė į Ugandą. 1979 m. įstojo į Nacionalinio Pasipriešinimo Armiją, kuri 1985 m. užėmė valdžią šalyje. Tais pačiais metais Kagamė iš tutsių karių suformavo RPF. 1990–1991 m. bandė įsiveržti į gimtąją Ruandą. 1994 m. jo pastangomis nutrauktas genocidas, o pats Kagamė tapo viceprezidentu ir gynybos ministru. 1998 m. aktyviai rėmė demokratinį judėjimą Kongo DR. 2003 m. pirmuose pokariniuose rinkimuose išrinktas Ruandos prezidentu.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prieš tai:**Pasteur Bizimungu** | **Ruandos prezidentas**2000 m. kovo 24 d. - | Po to:**???** |

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Paul Kagame** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Paul Kagame. Visuotinė lietuvių enciklopedija (tikrinta 2022-01-19).
*Kitos reikšmės – Švč. Mergelės Marijos bažnyčia.*
Koordinatės: 54°52′5.09″ š. pl. 23°58′24.59″ r. ilg.﻿ / ﻿54.8680806°š. pl. 23.9734972°r. ilg.﻿ / 54.8680806; 23.9734972

|  Aukštosios Panemunės Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilkaviškio |
| **Dekanatas** | Aleksoto |
| **Savivaldybė** | Kauno miestas |
| **Gyvenvietė** | Kaunas |
| **Adresas** | Vaidoto g. 9 |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | 1859 m. |
| **Stilius** | neorenesansas |

**Aukštosios Panemunės Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Kaune, Aukštojoje Panemunėje, prie Sėmenos žiočių. Prie bažnyčios, 250 m į pietvakarius yra Panemunės kapinės. Parapijoje veikia Viršužiglio koplyčia, taip pat Šv. Pijaus X brolijos (katalikų tradicionalistų) koplyčia.

Bažnyčios interjeras. Erdvę dalija medinės kolonos

Istorija
--------

Simono Siručio rūpesčiu 1763 m. pastatyta mūrinė šv. Simono ir Judo bažnyčia. Dėl blogų pamatų po 11 metų jos siena ėmė griūti.

1780 m. pastatyta nauja medinė šv. Karolio bažnyčia ir į ją perkeltos pamaldos. Didžiosios Panemunės dvaro sodybos savininkas sumažino bažnyčiai skirtus procentus, todėl klebonas Rokas Bučinevskis 1837 m. iškėlė bylą, kurią 1848 m. laimėjo. To paties klebono iniciatyva 1859 m. pastatyta mūrinė bažnyčia. Klebono Jurgio Staugaičio rūpesčiu 1882 m. padidinta, pakeistas frontonas.

1911–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. 1917 m. įsteigtos Panemunės kaimo kapinės.

2003 m. šalia bažnyčios šventoriaus esančioje pievelėje ėmė kurtis „meilės simbolių parkelis" – nedideli akmenys su vardais ir užrašais apie meilę, dažniausiai paliekami bažnyčioje susituokusių porų.

Architektūra
------------

Bažnyčia neorenesansinė, stačiakampio plano, bebokštė, su šoninėmis zakristijomis. Vidus 3 navų, atskirtų medinėmis kolonomis. Priekiniame fasade aukštai iškeltas trikampis frontonas. Virš įėjimo durų yra gulsčias sandrikas, aukščiau įstatytas puslankio formos langas. Šoninėse sienose įrengta po tris aukštus arkinius langus. Presbiterija atskirta triumfo arka. Greta yra šoniniai altoriai. Pagrindiniam ir kitiems altoriams būdinga neogotikinė puošyba.

Šventoriaus tvora metalinė, su mūriniais stulpais. Vartai turi tris arkines angas su trikampiu stogeliu, yra derantys su bažnyčios architektūra. Šventoriaus tvoros kampuose pastatytos koplytėlės. Už šventoriaus ribų stovi buvusi varpinė (veikusi tarpukaryje).

Galerija
--------

* Bebokštė bažnyčiaBebokštė bažnyčia
* Tvora metalinė, su mūriniais stulpaisTvora metalinė, su mūriniais stulpais
* Galinėje dalyje – viena iš šoninių zakristijųGalinėje dalyje – viena iš šoninių zakristijų
* Centrinis altoriusCentrinis altorius
* Vidurinė navaVidurinė nava
* VargonaiVargonai
* Buvusi varpinė šalia šventoriausBuvusi varpinė šalia šventoriaus

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Aukštosios Panemunės Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Parapijos svetainė
* Aukštosios Panemunės Švč. Mergelės Marijos Vardo parapija (vyskupijos inf.)
| **Paula Strasberg** |
| --- |
| Gimė | 1909 m. kovo 8 d.Niujorkas, Jungtinės Amerikos Valstijos JAV |
| Mirė | 1966 m. balandžio 29 d. (57 metai)Niujorkas, Jungtinės Amerikos Valstijos JAV |
|  |
| Veikla | aktorė, vaidybos dėstytoja |

**Pola Strasberg** (angl. *Paula Strasberg*, gimusi kaip *Pearl Miller*, 1909 m. kovo 8 d. Niujorkas, JAV – 1966 m. balandžio 29 d. Niujorkas, JAV) – amerikiečių teatro aktorė. Ji tapo aktoriaus ir dėstytojo Ly Strasbergo antrąja žmona ir aktorių Džono Strasbergo bei Siuzanos Strasberg motina, taip pat ji buvo Merlinos Monro vaidybos dėstytoja ir patikėtinė.

Biografija
----------

Gimė kaip Perl Miler (*Pearl Miller*) žydų šeimoje, Brodvėjuje debiutavo 1927 m. suvaidinusi pjesėje „Lopšinė" („The Cradle Song"). Po dvejų metų ištekėjo už savo pirmojo vyro Hario Steino (*Harry Stein*), su juo išsituokė 1935 m. vaikų juodu neturėjo. Iki 1948 m. suvaidindama spektaklyje „Aš ir Molė" („Me and Molly"), teatruose ji jau buvo atlikusi daugiau kaip 20 vaidmenų. Iki gyvos galvos būdama Aktorystės studijos narė, kitą dieną po pirmosios santuokos nutraukimo 1935 m. ji ištekėjo už Ly Strasbergo.

Vėliau dėl narystės JAV komunistų partijoje ji buvo įtraukta į juodąjį sąrašą, bet jos vyras šios partijos narys nebuvo ir nesklandumų savo karjeroje nepatyrė. Iki pat Merlinos Monro mirties 1962 m. Pola Strasberg, pakeitusi Natašą Laites, buvo tapusi Merlinos Monro vaidybos dėstytoja ir patikėtine.

Polos Strasberg vaikai, Siuzana Strasberg (1938–1999) ir Džonas Strasbergas (g. 1941 m.), irgi buvo aktoriai. Siuzana savo mamą apibūdino kaip „skanėstų [gamintojos], vaistininkės ir žydės motinos derinį".

Sulaukusi 57-erių metų, P. Strasberg nuo kaulų čiulpų vėžio mirė 1966 m. balandžio 29 d. Bet Izraelio ligoninėje Manhatane. Palaidota Vestčesterio kalvų kapinėse Heistingso prie Hadsono kaime, Niujorko valstijoje. Liko vyras, du jųdviejų vaikai ir jaunesnioji sesuo Beatrisė (*Beatrice*).

Nuorodos
--------

* P. Strasberg internetinėje Brodvėjaus duomenų bazėje (*anglų k.*)
* P. Strasberg internetinėje filmų duomenų bazėje (*anglų k.*)

Išnašos
-------

1. ↑  P. Strasberg svetainėje „Find a Grave". Nuoroda tikrinta 2023-03-08
2. ↑  „Paula Strasberg Dies". *The Sarasota Herald-Tribune*. 1966-05-02. p. 43. Nuoroda tikrinta 2023-03-08.
3. ↑  Meyers, Jeffrey (2012-01-19). *The Genius and the Goddess: Arthur Miller and Marilyn Monroe*. University of Illinois Press; 1st edition. p. 155. ISBN 9780252078545.
4. ↑  Harry Stein reference, ancestrylibrary.com; nuoroda tikrinta 2023-03-08.
5. ↑  Summers, Anthony (1986). *Goddess: The Secret Lives of Marilyn Monroe*. New American Library. p. 173. ISBN 0-451-40014-3.  Nežinomas parametras `|url-access=` ignored (pagalba)
6. ↑  Profile, cursumperficio.net; nuoroda tikrinta 2023-03-08.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Žeimelio herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 1997-01-15* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Žeimelio herbas** – Žeimelio miestelio ir seniūnijos heraldinis atributas.

Aprašas
-------

Heraldinis skydas padalintas į du laukus: priekinis mėlynas su sidabriniu raktu, galiniame sidabriniame lauke, du raudoni kairieji kaspinai.

Istorija
--------

Miestelis istorinio herbo neturėjo. Žeimelis iš seno žinomas kaip tranzitinis miestelis, per kurį buvo vežamos prekės į Bauskę, Rygą, Mintaują. 1828 m. buvo pastatyta Šv. Petro ir Pauliaus bažnyčia.

Lietuvos heraldikos komisija atsižvelgė į šiuos miestelio bruožus ir nutarė herbe pavaizduoti raktą, kaip pasienio simbolį, bei turintį sąsają su šv. Petro atributika ir raudonus kaspinus, kurie primena pasienio stulpą, bei nurodo jog miestelis yra Lietuvos pasienyje.

Žeimelio herbas patvirtintas Lietuvos Prezidento 1997 m. sausio 15 d. Etalono autorius – dailininkas Albertas Gurskas.
| Medaliai |
| --- |
|
| Vyrų buriavimas |
| **Atstovaujant:  Vokietija**  |
| Olimpinės žaidynės |
| **Bronza** | 2020 Tokijas | Nacra 17 |

**Paul Kohlhoff** (g. 1999 m. rugpjūčio 24 d. Kylyje) – Vokietijos buriuotojas sportiniais katamaranais, olimpinis prizininkas. Sportininkas varžosi dviviečių Nacra 17 katamaranų klasėje.

Biografija
----------

2014 m. pasaulio čempionate užimta 31-a vieta. Savo debiutinėse 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Khlhoff poroje su Carolina Werner startavo Nacra 17 varžybose. Duetas užėmė 13-ą vietą.

2017 m. poroje su Alica Stuhlemmer varžėsi pasaulio čempionate. Vokiečių duetas užėmė 5-ą vietą.

2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėseStuhlemmer startavo mišrių porų Nacra 17 katamaranų varžybose. Vokietijos sportininkai laimėjo vieną iš dvylikos plaukimų, o finaliniame etape buvo aštunti. Susumavus visus baudos taškus paaiškėjo jog Vokietijos komanda pelnė bronzos medalius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Olympedia Profile". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2021 m. rugpjūčio 28 d.
| **Aleksandras Kabanelis** |
| --- |
|  |
| Aleksandro Kabanelio autoportretas (1852 m. Fabrė muziejus, Monpeljė) |
| Gimė | 1823 m. rugsėjo 29 d.Monpeljė |
| Mirė | 1889 m. sausio 23 d. (65 metai)Paryžius |
|  |
| Veikla | tapytojas |
|  |
|  **Vikiteka** | Alexandre Cabanel |

**Aleksandras Kabanelis** (pranc. *Alexandre Cabanel*, 1823 m. rugsėjo 29 d. – 1889 m. sausio 23 d.) – XIX a. Prancūzijos tapytojas, akademistas. Jo paveikslas „Veneros gimimas" laikomas vienu garsiausių XIX a. akademinio meno kūrinių.

Biografija
----------

Aleksandras Kabanelis gimė 1832 m. lapkričio 20 d. Monpeljė. Mokėsi Paryžiaus aukštojoje dailės mokykloje (*École des Beaux-Arts*), 1845 m. laimėjo mokyklos „Romos prizą", skiriamą jauniesiems dailininkams, ir tobulinosi Romoje. Kabanelis buvo sėkmingas to meto Prancūzijos tapytojas. Tapė scenas klasikinės mitologijos motyvais ir portretus, iškilo iki mėgstamiausio Napoleono III dailininko. 1863 m. jis tapo Aukštosios dailės mokyklos profesoriumi. Tais pačiais metais sukūrė paveikslą „Veneros gimimas", kuris sukėlė sensaciją Paryžiaus „Salone". Paveikslą įsigijo Napoleonas III savo privačiai kolekcijai. Paveikslas tapo vienu būdingiausių ir žymiausių XIX a. akademinio meno pavyzdžių. Emilis Zola kritikavo paveikslą vadindamas Veneros kūną bekūniu ir bekrauju, pagamintu iš rožinio ir balto marcipanų. Kartu su Viljamu Bugro Kabanelis aktyviai priešinosi impresionistų priėmimui į akademinio Paryžiaus „Salono" kasmetines parodas. Aleksandras Kabanelis mirė 1889 m. sausio 23 d. Paryžiuje.

Galerija
--------

* „Veneros gimimas" (1863, Orsė muziejus, Paryžius) „Veneros gimimas" (1863, Orsė muziejus, Paryžius)
* „Catharine Lorillard Wolfe portretas" (1876, Metropoliteno meno muziejus, Niujorkas) „Catharine Lorillard Wolfe portretas" (1876, Metropoliteno meno muziejus, Niujorkas)

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Alexandre Cabanel** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Allison Lee Palmer. *Historical Dictionary of Romantic Art and Architecture*. Scarecrow Press, 2011, p. 53.
* Orsė muziejaus svetainė Archyvuota kopija 2014-11-10 iš Wayback Machine projekto.