recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Georg Philipp Telemann** |
| --- |
|  |
| Georgas Filipas Telemanas |
| Gimė | 1681 m. kovo 24 d. |
| Mirė | 1767 m. birželio 25 d. (86 metai) |
|  |
| Veikla | žymus vokiečių kompozitorius |
|  |
|  **Vikiteka** | Georg Philipp Telemann |

**Georgas Filipas Telemanas** (*Georg Philipp Telemann*; 1681–1767) – žymus vokiečių kompozitorius. Būdamas dinamiška asmenybė, jis aktyviai koncertavo, suburdavo orkestrus ir jiems vadovaudavo, uoliai rūpinosi savo kūrinių leidyba.

Telemanas buvo savamokslis muzikas, tačiau dar vaikas grojo keliais instrumentais ir būdamas 12 metų parašė savo pirmąją operą. Rimtesnė jo muzikinė veikla prasidėjo Leipcige. Ten jis 1701 m. įkūrė studentų muzikinę draugiją „Collegium Musicum", po dvidešimties metų suvaidinusią svarbų vaidmenį J. S. Bacho veikloje. G. F. Telemanas buvo susijęs su Leipcigo operos teatru, kuris taip pat iš esmės gyvavo studentų pastangomis. Jis tarnavo dvaro muzikantu Eizenache ir bažnyčios muzikantu Frankfurte prie Maino. Tačiau svarbiausią tarnybą, kurioje išbuvo daugiau kaip 40 metų, Telemanas gavo 1721 m. Hamburge – pačiame Vokietijos muzikinio gyvenimo centre. Jis tapo miesto muzikos direktoriumi ir buvo atsakingas ne tik už penkių didžiausių bažnyčių muziką, bet ir už visą miesto koncertinį gyvenimą. Be to, jis perėmė vadovavimą operos teatrui ir aprūpindavo kantatomis Frankfurtą bei orkestrine muzika kelis dvarus. Vėliau šias pareigas perėmė K. F. E. Bachas.

G. F. Telemanas sukūrė mažiausiai 1500 bažnytinių kantatų ir apie 1000 orkestrinių siuitų, daugiau kaip 40 operų bei pasijų ir daug kamerinės muzikos įvairiausios sudėties ansambliams. G. F. Telemanas buvo niekinamai vadinamas grafomanu, o jo kūryba laikoma į plačiąsias mases orientuota vartotojiška muzika – ne tokia kaip išliekamąją vertę turintys J. S. Bacho kūriniai. Tačiau šiuo atveju liko nepastebėta naujovėms atvira G. F. Telemano dvasia, lėmusi tai, kad jis buvo vienas iš drąsiausių tų laikų kompozitorių – mėgdžiojo visus tuolaikinius stilius, bet jungdamas juos išliko originalus. Jis nuolat žengė koja kojon su greitai kintančiu XVIII a. muzikiniu skoniu ir dar 7-ame amžiaus dešimtmetyje, būdamas jau senyvo amžiaus, rašė taip pat madingai kaip ir to meto jaunoji karta. Laisvas, fantazijos kupinas G. F. Telemano kūrybos stilius stipriai paveikė tolesnę vokiečių operos raidą. Telemano gabumai ypač išryškėjo kuriant komiškas scenas (komiška opera „Pimpinone", 1725). Vėlesnėms kartoms pavyzdžiu tapo ir jo oratorijos „Dienos dalys" (1755), Teismo diena„ (1762) bei dramatinė solinė kantata „Ino" (1765). Jo kamerinėje muzikoje esminę vietą užima trys ansamblinių siuitų ir sonatų ciklai „Užstalės muzika„ (1733), kurie buvo žinomi visoje Europoje, be to, per 1737–1738 m. kelionę į Paryžių sukurti „Paryžiaus kvartetai".
| Sėmena |
| --- |
|  Sėmena ties Rokeliais |
| **Ilgis** | 10,7 km |
| **Baseino plotas** | 33,4 km² |
| **Ištakos** | Patamulšėlio apylinkės |
| **Žiotys** | Nemunas |
| **Šalys** | Lietuva |

**Sėmena** – upelis Lietuvoje, Kauno rajone ir Kauno miesto pietrytiniame pakraštyje; Nemuno kairysis intakas. Prasideda šalia nedidelių tvenkinių prie Patamulšėlio kaimo. Laukais teka į šiaurės rytus. Trumpu ruožu teka Dubravos miškų pakraščiu. Toliau teka Kauno teritorija palei Rokelius, Prendzeliavą. Pačiame žemupyje pasuka į šiaurės vakarus ir teka Panemunės šilu. Įteka į Nemuną 216,7 km nuo jo žiočių, Panemunėje.

Intakai: Burbulis, Muraškinė, Garšvė (visi dešinieji).

Aukštupio vaga sureguliuota. Įrengta pora mažų tvenkinių.

Upėvardis galimai kilęs iš žodžių *sėmena* („kuolinga, sėjikas, žiurlys", t. p. „pūdymėlis"), *sėmenys* („linų sėklos"), tačiau tikėtiniau, kad tai pakitęs pavadinimas nuo *\*Samanė* (kilo nuo *samana*).

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.

Nuotraukos
----------

* Sėmena ties Vaišvydavos plentu
* Sėmena ties Panemune
Didžiosios Bahamos vaizdas iš kosmoso
**Didžioji Bahama** − viena iš šiauriausių Bahamų salų dalis, esanti už 90 km nuo Floridos krantų. Administracinis centras − Friportas.

Didžiosios Bahamos sala yra ketvirta pagal dydį Bahamose, iš maždaug 700 čia esančių salų.

Didžiosios Bahamos plotas 1373 km². Gyventojų − 75 000 (2007). Salos ilgis iš šiaurės į pietus 194 km, plotis − 27 km.

Nuo 1996 m. administraciniu lygiu sala padalinta į tris rajonus: *Friporto*, *Rytų Didžiąją Bahamą* ir *Vakarų Didžiąją Bahamą*.

Istorija
--------

Nuo 1670 m. sala priklausė D. Britanijai. Tačiau piratai čia dar karaliavo apie pusę šimtmečio, kol buvo sutramdyti.

Iki XX a. vidurio Didžiojoje Bahamoje gyveno apie 500 gyventojų ir tai buvo viena silpniausiai išvystytų Bahamų salų. 

1955 m. sala įgijo stabilų pajamų šaltinį, kai čia verslo ėmėsi finansininkas *V. Grouvas* (*Wallace Groves*). Matydami Kubos pasisekimą, kaip turistinio maršruto turtingiems amerikiečiams, verslininkai ėmė vystyti Didžiosios Bahamos salą. 

Nuo 2004 m. Didžioji Bahama tapo antra tankiausiai Bahamose apgyvendinta sala.

Nuorodos
--------

* Didžioji Bahama (anglų k.)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Talpa** |
| --- |
| Kurmis (Talpa europaea)Kurmis (*Talpa europaea*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Vabzdžiaėdžiai  *( Insectivora)* |
| Šeima: | Kurminiai  *( Talpidae)* |
| Gentis: | Kurmiai  *( Talpa)* |

 |

 *Šis straipsnis apie gyvūnų gentį. Apie kaimą Klaipėdos rajone skaitykite straipsnyje Kurmiai (Klaipėda).*
**Kurmiai** (*Talpa*) – kurminių (*Talpidae*) šeimos vabzdžiaėdžių gyvūnų gentis, kuriai priklauso labai plačiai paplitę gyvūnai.

Kūnas pailgas, kaklas trumpas, snukis ištįsęs ir iš viršaus palinkęs į apačią. Galūnės labai sutrumpėjusios ir pritaikytos rausti. Priekinės letenos plačios, su galingais nagais. Akys rudimentinės. Kailis trumpas, tankus, juodos, tamsiai rudos, rečiau tamsiai pilkos spalvos. Kūnas 9-18, uodega – 1,5-3,4 cm ilgio.

Gausiai paplitę miškų ir miškastepių zonoje. Pirmenybę teikia drėgniems, bet ne užpelkėjusiems dirvožemiams, kuriuose lengva rausti. Po žeme įsirengia sudėtingą maitinimosi ir gyvenamųjų tunelių sistemą. Rausdamas gilius tunelius į žemės paviršių išstumia žemės kauburėlius – kurmiarausius. Aktyvūs ištisą parą, labai ėdrūs. Didžiausią maisto dalį užima sliekai ir kiti bestuburiai, tarp jų nemažai žemės ir miškų ūkių kenkėjų.

Per metus patelė atveda viena vadą.

Rūšys
-----

* Sibirinis kurmis (*Talpa altaica*)
* Aklasis kurmis (*Talpa caeca*)
* Kaukazinis kurmis (*Talpa caucasica*)
* Kurmis (*Talpa europaea*). Gyvena Lietuvoje.
* *Talpa levantis*
* *Talpa occidentalis*
* Talpa romana
* Balkaninis kurmis (*Talpa stankovici*)
* Persinis kurmis (*Talpa streeti*)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 74°20′ š. pl. 112°42′ r. ilg.﻿ / ﻿74.333°š. pl. 112.700°r. ilg.﻿ / 74.333; 112.700

Salos padėtis
**Didžioji Begičevo sala** (rus. *Большой Бегичев*) – sala Laptevų jūroje, prie Chatangos įlankos žiočių, Begičevo salų grupėje. Priklauso Rusijai, Jakutijai. Plotas – 1800 km². Salos ilgis 61 km, plotis 57 km. Vakaruose 7 km pločio Pionieriaus sąsiauris skiria nuo Mažosios Begičevo salos. Už 14 km į šiaurę yra Persimainymo sala. Nuo pietinio salos taško iki žemyno yra 9 km.

Centrinę salos dalį užima Kiriako aukštuma, siekianti 201 m aukštį. Žemumose gausybė ežerų, tankus upių tinklas (ilgiausia – Ilistaja, 34 km). Plyti tundra, gausu kriogeninių darinių (pingai, termokarstiniai ežerai). Pakrantėje driekiasi smėlio nerijos. Gyvena poliarinės lapės, šiauriniai elniai, yra jūrų vėplių gulyklos.
| **Cedrus libani** |
| --- |
| Libano kedras (*Cedrus libani*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Pušūnai  *( Pinophyta)* |
| Klasė: | Pušainiai  *( Pinopsida)* |
| Šeima: | Pušiniai  *( Pinaceae)* |
| Gentis: | Kedras  *( Cedrus)* |
| Rūšis: | Libano kedras  *( Cedrus libani)* |

 |

**Libano kedras** (*Cedrus libani*) – pušinių šeimai (*Pinaceae*) priklausanti spygliuočių medžių rūšis. Paplitusi rytinių Viduržemio jūros pakrančių kalnų šlaituose (Libane, Turkijoje, Sirijoje, Kipre).

Tai visžalis, spygliuotis medis, kurio aukštis siekia iki 40 m, kamieno skersmuo iki 250 cm. Jauno medžio laja kūgiška, vėliau tampa paplokščia, su horizontaliomis šakomis. Spygliai 5-30 mm ilgio, susitelkę po 15-45. Kankorėžiai subręsta kas antrais metais, nuo apvaisinimo iki sėklų susidarymo praeina 12 mėnesių. Subrendę kankorėžiai būna 8-12 cm ilgio, 4-6 cm pločio.

Libano kedras gausiausiai auga 1000–2000 m aukštyje, kur sudaro grynus miškus arba persimaišo su juodąja pušimi, kilikiniu kėniu bei kadagiais.

Libano kedro mediena nuo senovės naudojama laivų, namų, rūmų statybai. Egiptiečiai naudojo medžio sakus mumifikacijai, o pjuvenų rasta faraonų kapuose. Medis Biblijoje minimas 76 kartus. Dėl intensyvaus kedrų kirtimo per istorijos bėgį, išliko tik nedidelės jų giraitės. Jau Romos imperatorius Hadrianas buvo nurodęs saugoti kedrų giraites Libane. Dabar vyksta šių medžių atsodinimas.

Libano kedras yra Libano nacionalinis simbolis, vaizduojamas ant šalies vėliavos ir herbo.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2010-11-08 iš Wayback Machine projekto.

* Kedrų giraitė LibaneKedrų giraitė Libane
* Moteriški kankorėžiaiMoteriški kankorėžiai
* Dekoratyvinė veislėDekoratyvinė veislė

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Libano kedras** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Vapniarkaukr. *Вапнярка* |
| --- |
|              |
| *Vapniarkos geležinkelio stotis* |
|  |
| 

VapniarkaVapniarka

48°32′00″š. pl. 28°45′00″r. ilg.﻿ / ﻿48.533333°š. pl. 28.75°r. ilg.﻿ / 48.533333; 28.75﻿ (Vapniarka)Koordinatės: 48°32′00″š. pl. 28°45′00″r. ilg.﻿ / ﻿48.533333°š. pl. 28.75°r. ilg.﻿ / 48.533333; 28.75﻿ (Vapniarka) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Ukrainos vėliava Ukraina |
| **Sritis** | Vinycios sritis Vinycios sritis |
| **Rajonas** | Tomašpilio rajonas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1870 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 7 316  |
| **Plotas** | 13 km² |
| **Tankumas** (2021) | 563 žm./km² |
|  |
| **Pašto kodas** | 24240—244 |
|  **Vikiteka** | Vapniarka |

**Vapniarka** (ukr. *Вапнярка*) – miesto tipo gyvenvietė Ukrainoje, Vinycios srityje, 19 km nuo Tomašpilio. Pradėjo kurtis, 1870 m. pastačius geležinkelio stotį. 2021 m. mieste gyveno 7 316 gyventojų.

Istorija
--------

Antrojo pasaulinio karo metais, prasidėjus operacijai „Barbarosa", Vapniarką administravo Rumunija. Nuo 1941 m. spalio 22 d. iki 1944 m. kovo mėn. ji buvo įtraukta į Padniestrės guberniją ir tapo Rumunijos žydų bendruomenės narių koncentracijos stovyklos vieta.

1941 m. spalio mėn. rumunai Vapniarkoje įkūrė koncentracijos stovyklą. Tą mėnesį į šią vietą buvo atvežta tūkstantis žydų, daugiausia iš Odesos miesto. Apie 200 žmonių mirė nuo dėmėtosios šiltinės epidemijos, kiti buvo išvežti iš stovyklos dviem būriais, saugomi Rumunijos žandarmerijos kareivių, ir sušaudyti.

Išnašos
-------

1. ↑  Чисельність наявного населення України на 1 січня 2021 Archyvuota kopija 2022-02-14 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Jukatano pusiasalis iš kosmoso
**Jukatanas** (isp. *Yucatan*) – maždaug 181,3 tūkst. km² ploto Centrinės Amerikos pusiasalis, skiriantis Meksikos įlanką nuo Karibų jūros. Pusiasalyje yra trys Meksikos valstijos: Jukatanas, Kampečė ir Kintana Roo, Belizo šiaurinė pusė ir dalis Gvatemalos. Didžiausi miestai: Merida, Kampečė, Belizas. Gyventojai – daugiausia majų palikuonys.

Gamta
-----

Pusiasalis plyti žemumose, iki 150 m virš jūros lygio. Šiaurėje ir vakaruose tęsiasi smėlėtas Kampečės krantas (apie 240 km ilgio), rytiniame krante yra uolų, pietuose – nedidelių salų ir užutėkių. Upės teka tik į rytus į šiaurės vakarus nuo Gvatemalos.

Didelę teritorijos dalį dengia tropiniai miškai. Kai kur, ypač pietinėje pusiasalio dalyje, džiunglės tokios tankios, kad vadinamos „šešių žingsnių džiunglėmis" (atstumas iki „horizonto"). Pusiasalį dažnai niokoja uraganai.

Geologija
---------

Jukatano šiaurės vakaruose prieš 65 mln metų (kreidos ir paleogeno periodų sandūroje) įsirėžė stambus meteoritas, kurio kritimo vietoje dabar yra Čiksulubo (isp. *Chicxulub*) krateris. Maždaug 10 km skersmens meteorito išmuštos astroblemos skersmuo siekia 180 km. Manoma, kad šios katastrofos sukeltas poveikis – klimato atšalimas dėl atmosferoje tvyrančių dulkių ir degimo produktų, žemės drebėjimai ir cunamis – lėmė dinozaurų išnykimą (kreidos-terciaro masinis rūšių išnykimas).

Istorija
--------

*Pagrindinis straipsnis – Majai*.
Jukatanas – garsių civilizacijų lopšys. Visas šis pusiasalis sudarė dalį kultūrinio-istorinio Majos regiono. Taigi čia klestėjo majų civilizacija. Majai paliko gausybę archeologinių artefaktų: Čičen Icos, Tikalio, Ušmalio ir Tulumo miestus, daug piramidžių (teokalių), kelių ir kt.

Jukatano pusiasalį ilgokai (nuo X amžiaus) valdė ir toltekai, kurie buvo kilę iš Centrinės Meksikos regiono.

Pirmieji europiečiai, pasiekę Jukatano pakrantę, buvo ispanai Fransisko Ernadesas de Kordoba (*Francisco Hernandez de Cordova*) ir Chuanas de Grichalba (*Juan de Grijalva*) 1517 m. Po dešimties metų, 1527 m. ispanai, vadovaujami Fransisko de Monticho (*Francisco de Montijo*) užkariavo Jukataną ir jo administraciniu centru padarė senovinį To miestą, kurį pervadino Merida. Dėl įtakos Jukatanui ilgai varžėsi Naujoji Ispanija (dabartinė Meksika) ir Gvatemala, kol 1822 m. galutinai atiteko Meksikos jurisdikcijai.

1847 m. Jukatano žemvaldžiai (*jutakekai* – Jukatano pusiasalio kreolai, save vertinę kaip atskirą tautą) mėgino iškovoti pusiasaliui politinę nepriklausomybę nuo centrinės valdžios ir apginklavo majus, kurie nukreipė ginklus prieš žemvaldžius. Taip prasidėjęs Jukatano kastų karas (*Guerra de Castas*) su permaininga sėkme tęsėsi iki 1901 m. o pavieniai ginkluoti konfliktai – dar keliasdešimt metų.

Literatūra
----------

* M. Peselis. Užmirštasis Kintana Roo pasaulis. Vilnius, 1977.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Neftejuganskas*Нефтеюганск* |
| --- |
|              |
| *Neftejugansko uostas* |
|  |
| 

NeftejuganskasNeftejuganskas

61°06′0″ š. pl. 72°36′0″ r. ilg.﻿ / ﻿61.10000°š. pl. 72.60000°r. ilg.﻿ / 61.10000; 72.60000﻿ (Neftejuganskas)Koordinatės: 61°06′0″ š. pl. 72°36′0″ r. ilg.﻿ / ﻿61.10000°š. pl. 72.60000°r. ilg.﻿ / 61.10000; 72.60000﻿ (Neftejuganskas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+5)------ vasaros: (UTC+6) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Apygarda** | Chantų Mansija Chantų Mansija |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1961 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 119 900  |
|  |
|  **Vikiteka** | Neftejuganskas |

**Neftejuganskas** (rus. *Нефтеюганск*) – miestas Rusijoje, Tiumenės srityje, Chantų Mansių autonominės apygardoje, Obės upės saloje, prie Jugano Obės protakos. Yra upių uostas. Praeina Chanty Mansijsko-Surguto plentas. Už 42 km į pietus yra Pyt Jachės geležinkelio stotis prie Tiumenės-Žemutinio Urengojaus geležinkelio.

Neftejuganskas – svarbus naftos gavybos centras. Veikia bendrovė „Juganskneftegaz" (seniau priklausė „Jukos"). Taip pat maisto, statybų pramonė.

Veikia muziejus, lėlių teatras, kinoteatras „Jugan", viešoji biblioteka, menų galerija, kultūros centras.

Istorija
--------

Gyvenvietė pradėjo kurtis 1961 m. pradėjus naftos gavybą Jugano telkinyje. 1966 m. įkurta naftos ūkio valdybos įmonė „Juganskneft", iš kurios vėliau išsivystė „Jukos". 1967 m. Neftejuganskui suteiktas miesto statusas. 1984 m. per Jugano Obę pastatytas tiltas.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Negalimas trejetas** – ekonomikos hipotezė, kad negalima vienu kartu pasiekti fiksuoto valiutos kurso, laisvo kapitalo judėjimo ir nepriklausomos pinigų politikos.

Formalus šito modelio pagrindimas išdėstytas Mandelio-Flemingo (*Mundell-Fleming*) modelyje.

### Modelio pagrindimas

Neformalus modelio pagrindimas išplaukia iš svarstymų, kuriais parodoma, kad užsienyje vykstantys pokyčiai bet kokiu atveju įtakos valstybės vykdomą pinigų politiką. Jei nebus stengiamasi prisitaikyti prie užsienyje vykstančių pokyčių, valstybės ūkis gali turėti skaudžių pasekmių.

Neformalus modelio pagrindimo svarstymai:

а) Jei valstybė leidžia laisvą kapitalo judėjimą ir vykdo nepriklausomą pinigų politiką (nustatinėja palūkanas ir taip kontroliuoja infliaciją), laisvas kapitalo judėjimas leidžia laisvai prekiauti valiutu rinkoje ir koreguoja palūkanas pasaulinių palūkanų linkmėn (žinoma, atsižvelgiama į valstybėje esančią riziką). Pinigų politika, orientuota kontroliuoti infliaciją, nustatinėja vidines palūkanas. Centrinis bankas gali koreguoti palūkanas pardavinėdamas ar supirkdamas kitas valiutas. Jei Centrinis bankas kitas valiutas parduoda, tai jos gali baigtis, jei kitas valiutas supirkinėja, turi vykdyti emisiją (prispausdinti naujų pinigų).

b) Jei valstybėje fiksuotas keitimo kursas ir nepriklausoma pinigų politika, tuo pačiu kontroliuojama pinigų pasiūla ir sulaikoma infliacija. Galiausiai nustatomos vidinės palūkanos ir žinomas valiutos judėjimas. Jei leidžiamas laisvas kapitalo judėjimas, atsiranda kitos palūkanų normos. Centrinis bankas turi arba koreguoti valiutos kursą, arba keisti pinigų pasiūlą.

c) Jei valstybėje fiksuotas keitimo kursas ir laisvas kapitalo judėjimas, tokiu atveju užsienio investuotojai gali laisvai pagal nustatytą kursą pirkti ir parduoti įsipareigojimus vietine valiuta; tai yra nepriklausomos pinigų politikos pakaitalas. Pradedant vykdyti nepriklausomą pinigų politiką, Centrinis bankas susidurs su tuo, kad per valiutų rinką investuotojai pradės įtakoti palūkanas, mažindami Centrinio banko veiklos efektyvumą.

### Situacija Lietuvoje

Dabar Lietuvoje litas susietas su euru, kapitalas gali laisvai judėti ir siekiama išlaikyti mažą infliaciją. Tokia pati maža infliacija kitose vakarų Europos valstybėse ir JAV, kurios yra didžiausios investuotojos iš užsienio valstybių. Lietuvos ūkiui augant sparčiau negu Vakarų, išsilaiko žema infliacija ir palūkanos toliau lieka mažos. Lietuvoje vykdoma pinigų politika panaši į Europos Sąjungos ir JAV vykdomą pinigų politiką.
| **Mykolas Orbakas** |
| --- |
| Gimė | 1945 m. balandžio 16 d. (78 metai)Šiauliai |
| Tėvas | Zenonas Orbakas |
| Motina | Ona Orbakienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Ala PugačiovaGražina ?Marina Orbakienė |
| Vaikai | Kristina OrbakaitėFabianas Orbakas |
|  |
| Veikla | cirko artistas |

**Mykolas Edmundas Orbakas** (g. 1945 m. balandžio 16 d. Šiauliuose) – Rusijos cirko artistas, režisierius, pirmasis Rusijos estrados žvaigždės Alos Pugačiovos vyras. Gyvena Maskvoje.

Biografija
----------

M. Orbakas, būdamas penkerių, su tėvais persikėlė gyventi į Kauną. Baigęs 1963 m. vidurinę mokyklą, 17-os metų išvyko į Maskvą, kur įstojo į Estrados ir cirko mokyklą. Iš antro kurso buvo paimtas į trejų metų karinę tarnybą raketinės kariuomenės dalinyje Angarske Irkutsko srityje. Baigęs mokyklą ėmė dirbti cirko artistu Maskvos srities filharmonijoje.

Režisuoja Maskvos lietuvių mėgėjų teatro „Bičiuliai" pastatymus. Sukūrė keletą vaidmenų kine:

* „Meistrų miestas" (*Город мастеров*), Belarusfilm, 1965 m. – kaminkrėtys
* „Ruskoje" (*Русское*), Sinemafor, 2004 m. – epizodas

Asmeninis gyvenimas
-------------------

1969 m. vedė Alą Pugačiovą, susilaukė dukters Kristinos, išsiskyrė 1973 m. Kristina buvo išsiųsta pas senelius į Lietuvą, kur vienoje Kauno bažnyčių buvo ir pakrikštyta. Vėliau seneliai persikėlė į Šventąją – ten prabėgo visos Kristinos vasaros. Antroji santuoka su Gražina truko neilgai. Dabar gyvena su 19 metų jaunesne Marina Orbakiene.

Vaikai: iš pirmosios santuokos Kristina Orbakaitė, iš trečiosios santuokos Fabianas Orbakas.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Maskvos lietuvių mėgėjų teatras „Bičiuliai"
2. ↑   M. Orbako santuokos

Nuorodos
--------

* Mykolas Orbakas (*kino-teatr.ru*)
* Mykolas Orbakas (*imdb.com*)
* Mykolo Orbako interviu[neveikianti nuoroda]
* Mykolą Orbaką lydi Alos Pugačiovos šešėlis Archyvuota kopija 2012-09-14 iš Wayback Machine projekto.
| **Vigalija Matkėnienė** |
| --- |
| Gimė | 1954 m. rugpjūčio 6 d. (68 metai)Kalviškėje, Ignalinos raj. |
| Sutuoktinis (-ė) | Česlovas |
| Vaikai | Jurgita, Šarūnas, Skirmantė |
|  |
| Veikla | Ignalinos raj. politinė veikėja |
| Partija | 
* Lietuvos valstiečių partija;
* 2005 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjunga.

 |

**Vigalija Matkėnienė** (g. 1954 m. rugpjūčio 6 d. Kalviškėje, Ignalinos raj.) – Ignalinos raj. politinė veikėja.

Biografija
----------

2006 m. baigė Utenos kolegiją, teisininkė. Nuo 1999 m. Ignalinos rajono savivaldybės administracijos Vidiškių seniūnijos seniūnė.

Lietuvos valstiečių partijos, nuo 2005 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narė. 2000-2003 m. ir 2003 m. (išrinkta, bet mandato atsisakė dėl užimamų pareigų) Ignalinos rajono savivaldybės tarybos narė.

Rajono globos tarybos narė. Sutuoktinis Česlovas, vaikai Jurgita, Šarūnas, Skirmantė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vyriausioji rinkimų komisija Archyvuota kopija 2008-05-06 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Kabantieji Babilono sodai. Graviūra pagal Maarten van Heemskerck piešinį (XVI a.)
**Kabantieji Babilono sodai** (arba **Semiramidės sodai**) – sodų kompleksas, pastatytas senovės mieste Babilone, Eufrato pakrantėje. Laikomi vienu iš senovės septynių pasaulio stebuklų. Neišlikę.

Manoma, kad šie sodai sukurti apie 600 m. pr. m. e. Pasak senovės graikų legendos, sodai buvo sukurti, nes karaliaus Nabuchodonosaro II žmona Amytis ilgėjosi savo gimtųjų namų Medijoje. Karalius negalėjo žiūrėti į liūdinčią žmoną ir nusprendė ją nudžiuginti didžiuliais sodais, priminsiančiais jai namus ir kad ji pasijustų it miškais apaugusiuose gimtinės kalnuose. Nelabai aišku kodėl kabantieji sodai vadinti ir Semiramidės, keliais amžiais anksčiau valdžiusios Asirijos karalienės vardu.

Kabantys sodai turėjo būti prie upės, kad lengviau būtų juos drėkinti. Sodai buvo sukurti viena virš kitos buvusiose terasose, galėjusiose siekti 40 m aukštį. Visas statinys turėjo piramidės formą, nes aukščiau esančios terasos buvo mažesnės už žemiau esančias. Terasos buvo išklotos akmens luitais, užlietais švinu. Kiekviena terasa laikėsi ant stambių suremtų akmeninių gegnių, kurios sudarė kolonadą. Statinio pagrinde buvo didelis ketvirtainis pamatas. Į kiekvieną terasą suvežta tiek žemės, kad jose galėjo įsišaknyti ir dideli medžiai.

Į sodus buvo sodinami įvairiausių rūšių augalai: figos, migdolai, riešutmedžiai, granatai, vijoklinės rožės, vandens lelijos ir daugybė kitų – buvo atgabenti iš visos imperijos. Sodams drėkinti buvo naudojamas Eufrato upės vanduo. Siurbliais pakeltas iki viršutinės terasos, vanduo tekėjo žemyn, taip vėdindamas ir drėkindamas sodus. Tarp terasų įrengtose salėse vyko puotos.

Rašytiniai šaltiniai
--------------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kabantieji Babilono sodai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Apie Babilono sodus žinome iš šių penkių autorių:

* chaldėjo Beroso
* Diodoro Siciliečio
* Ktesijo iš Knido
* Strabono
* Filono Bizantiečio

v • a • r **Septyni pasaulio stebuklai** 

Cheopso piramidė | Kabantieji Babilono sodai | Artemidės šventykla | Dzeuso skulptūra | Halikarnaso mauzoliejus | Rodo kolosas | Aleksandrijos švyturys
**Kirgizų kaganatas** – klajoklių gentinė konfederacija, egzistavusi IX–X a. Eurazijos stepėje, kurioje pagrindinį politinį vaidmenį vaidino Jenisejaus kirgizų gentys. Nors kirgizai gyveno Pietų Sibire (dab. Chakasijoje), jų valstybės politinis ir kultūrinis centras koncentravosi Orchono slėnyje (centrinė Mongolija). Didžiausio išsiplėtimo laiku taip pat trumpai kontroliavo Rytų Turkestaną, dalį Mandžiūrijos.

Nepriklausomai nuo pavadinimo, Kirgizų kaganatas nevaldė dabartinės Kirgizijos teritorijos, o kaganato valdančioji etninė grupė nebuvo tiesioginiai dabartinių kirgizų protėviai. Jie kalbėjo senąja kirgizų kalba, iš kurios kildinamos chakasų, šorų, altajiečių ir kitos kalbos.

Istorija
--------

Tiurkiškai kalbantys Jenisejaus kirgizai, laikomi dinglingų palikuonimis, gyveno pietų Sibire (dab. Chakasijoje), ir ilgą laiką buvo priklausomi nuo galingesnių tiurkų valstybių: žoužanų, goktiurkų. Šių kaganatų sudėtyje jie sudarė atskirą vienetą ir buvo valdomi vadų, tituluojamų elteberais. VIII a. I pusėje jų valdovas Bars-kaganas pasiskelbė nepriklausomu nuo Tiurkų kaganato. Vėliau kirgizus siekė pajungti Uigūrų kaganatas, ir laikinai jam tai pavyko 758 m.

840 m. kirgizų kaganas Ažė (valdė 818–847 m.), pasinaudodamas vidaus neramumais Uigūrų kaganate, užpuolė jį ir nusiaubė. Užėmę ir sudeginę uigūrų sostinę Ordubaliką, kirgizai paveldėjo uigūrų valdytą stepių imperiją. Jos branduolys buvo Mongolų stepė, bet kirgizai taip pat sporadiškai valdė ir vakarų Mandžiūriją, Rytų Turkestaną. Manoma, kad dalis kirgizų ekspansijos metu galėjo numigruoti iki Uralo kalnyno, kur įsiliejo į baškirų etnosą.

Kirgizų kaganai išlaikė hegemoniją stepėje 80 metų. Kaganate be jų gyveno daugybė kitų genčių, kalbėjusių daugiausia mongolų kalbomis: kidaniai, totoriai, kereitai, naimanai, merkitai, kurikanai ir kt. Jie susirašinėjo su Tangų Kinija. Kaganatas turėjo stiprią armiją, kurios nariai buvo dalinama į tiumenus, po 10 tūkst. karių. Armijai vadovavo sangunai.

924 m. kaganatas buvo sunaikintas, ir kirgizus Mongolijos stepėje pakeitė nauja tauta – kidaniai, čia sukūrę Liao imperiją. Dalis Jenisiejaus kirgizų, likę gyventi savo tėvynėje, davė pradžią dabartinėms altajiečių, chakasų tautybėms.

Šaltiniai ir literatūra
-----------------------

* Бартольд В. В. Киргизы: Исторический очерк. Фрунзе, 1927.
* Бичурин Н. Я. Собрание сведений о народах, обитавших в Средней Азии в древние времена. Т. I. М.; Л. 1950.
* Козьмин Н. Н. Хакасы: Историко-этнографический и хозяйственный очерк Минусинского края. — Иркутск, 1925.
* Бутанаев В. Я. Худяков Ю. С. История енисейских кыргызов. — Абакан, 2000.
* Чороев Т. К. Зарождение Кыргызского Каганата. Бишкек, 2005.
* Худяков Ю. С. Кыргызский каганат.
**Kiririša** arba **Kiriša** – Deivė Motina elamitų mitologijoje. Iš pradžių deivė buvo garbinama Lijano vietovėje, pietvakarių Elame, o III tūkst. pr. m. e. pabaigoje kultas išplito visame Elame. Kiririšos vaidmuo ypač išaugo II tūkst. pr. m. e. pabaigoje – deivė tapo viena svarbiausių elamitų dievybių, buvo laikoma „dievų motina". II tūkst. pr. m. e. viduryje aukščiausiąja elamitų dievybe tapo Humbanas, o Kiririša imta laikyti jo „didžiąja sutuoktine". Deivės vardas *kiri.riša* reiškia „didžioji deivė".

Kiririša siejama su Deive Motina Pinenkir, teigiama, kad su ja susiliejo II tūkst. pr. m. e. (bent jau nuo XVIII a. pr. m. e.). Vokiečių iranologo Walther Hinz teigimu, iš pradžių Pinenkir vardas buvo tabu, vietoj jo ši deivė vadinta Kiririša, o laikui bėgant imta laikyti atskira dievybe.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Мифы народов мира. *Киририша* , М. А. Дандамаев – 2-е изд. 1992. Москва: Советская Энциклопедия.
2. 1 2  Gwendolyn Leick (2002). A Dictionary of Ancient Near Eastern Mythology, p. 104–105. ISBN 9781134641024.
| **Mykolas Rudzinskas** |
| --- |
| Gimė | 1933 m. sausio 4 d.Navikai, Antroji Lenkijos Respublika |
| Mirė | 2006 m. balandžio 29 d. (73 metai)Ignalina, Lietuva |
|  |
| Veikla | irkluotojas, treneris, teisėjas |

**Mykolas Rudzinskas** (1933 m. sausio 4 d. Navikuose – 2006 m. balandžio 29 d. Ignalinoje) – Lietuvos irkluotojas, olimpietis, treneris, teisėjas.

Biografija
----------

1953–1954 m. Vilniaus Žalgirio tarybos irklavimo treneris. 1958 m. baigė Leningrado kūno kultūros institutą. Respublikinės kategorijos teisėjas (1960). 1956–1962 m. Spartako draugijos CT instruktorius, treneris. 1962–1987 m. Dinamo draugijos treneris. 1987–1989 m. Respublikinio bendrojo lavinimo mokyklos-internato treneris ir dėstytojas. 1989–1990 m. Respublikinės aukštesniosios Vilniaus olimpinio rezervo sporto mokyklos treneris. 1990–1997 m. Respublikinio rinktinių rengimo centro treneris. 1997–2006 m. Lietuvos olimpinio sporto centro baidarių ir kanojų irklavimo treneris.

Žymesnieji auklėtiniai: Alvydas Duonėla, Egidijus Balčiūnas, dvivietės baidarės irklavimo Europos (2004) ir pasaulio (2001) vicečempionai (2004), Europos (2008) ir pasaulio (2003, 2005) bronzos medalininkai, olimpinių žaidynių (2000, 2004, 2008) dalyviai, Romas Petrukanecas, vienvietės baidarės irklavimo Europos (1997, 2000, 2002) ir pasaulio (1997, 2001, 2002) čempionatų dalyvis, Pasaulio taurės varžybų laimėtojas (2002), olimpinių žaidynių (2004) dalyvis. KKSD 2 laipsnio ordinas Už nuopelnus Lietuvos sportui (2003) ir medalis Už sporto pergales (2004), LTOK Olimpinė žvaigždė (2003), Lietuvos Respublikos trenerio-sporto mokytojo konkurso laureato ženklas (2004).

Pasiekimai
----------

* Lietuvos irklavimo čempionas: dvivietės baidarės – 10 000 m (1953, 1964), 1000 m (1959, 1961), 500 m (1963, 1964), vienvietės baidarės – 10 000 m (1959, 1963), 1000 m (1961, 1962), 4 × 500 m (1961, 1962)
* Pabaltijo čempionas (1957)
* TSRS dvivietės baidarės irklavimo 3 kartus čempionas (1958, 1959, 1960), dvivietės (1956, 1960) ir keturvietės (1957) baidarių irklavimo vicečempionas, TSRS čempionato keturvietės baidarės irklavimo bronzos medalininkas (1957)
* TSRS tautų spartakiados dvivietės baidarės irklavimo varžybų 2 vietos (1956) ir 1 vietos (1959) laimėtojas
* 1957 m. Gente irkluodamas keturvietę baidarę tapo Europos čempionu (1000 m) ir vicečempionu (10 000 m)
* 1958 m. pasaulio čempionate Prahoje laimėjo bronzos medalį (10 000 m)
* 1960 m. vasaros olimpinėse žaidynėse dvivietės baidarės irklavimo varžybose užėmė 4 vietą

Nuorodos
--------

* Biografija
* Profilis www.sportsreference.com Archyvuota kopija 2009-07-03 iš Wayback Machine projekto.
* Baidarių irklavimo trenerį pakirto ugnis
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Caballito**| **Plotas** | 7,1 km² |
| **Gyventojų sk.** | 183 396 |
| **Gyventojų tankumas** | 25,8 žm./km² |
| ***Komuna*** | C6 |
|  |
|  |  |
| **Svarbiausi objektai** | Ferro Carril Oeste |
| 

---

 |

**Kabaljitas** (isp. *Caballito*) – kvartalas centrinėje Argentinos sostinės Buenos Airių dalyje. Tai vienintelis 6-osios komunos kvartalas.

Kvartalas ribojamas Rio de Žaneiro, Rivadavijos, La Platos, Direktorijos, Kurapaliguės, Donato Alvarez, Juan B. Justo, San Martino, ir Angel Gallardo aveniu. Iš Kabaljito įžymybių minėtini: Tramvajų muziejus, *Fin de Siècle* architektūros pastatai, *Mercado del Progreso* turgus, *Caacupé* bažnyčia, Buenos Airių universiteto filosofijos fakultetas. Kabaljite įsikūręs Ferro Carril Oeste futbolo klubas.

Paminklas Simonui Bolivarui

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kabaljitas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Flag of Buenos AiresFlag of Buenos AiresBuenos Airių kvartalai

Agronomija | Almagras | Balvanera | Barakas | Belgranas | Boedas | Kabaljitas | Čakarita | Koglanas | Kolechjalesas | Konstitusjonas | Floresas | Floresta | La Boka | La Paternalis | Linjersas | Mataderosas | Monte Kastras | Montseratas | Nueva Pompėja | Nunjesas | Palermas | Parke Aveljaneda | Parke Čakabukas | Parke Časas | Parke Patrisjos | Puerto Maderas | Rekoleta | Retiras | Savedra | San Kristobalis | San Nikolasas | San Telmas | Veles Sarsfildas | Versaljesas | Vilja Krespas | Vilja del Parkė | Vilja Devotas | Vilja Luganas | Vilja Luras | Vilja Mitrė | Vilja Ortusaras | Vilja Puejredonas | Vilja Realis | Vilja Riačuelas | Vilja Santa Rita | Vilja Soldatis | Vilja Urkisa
Proporcijos: 1:2
**Kiribačio vėliava** – stačiakampė, viršutiniame raudoname fone virš patekančios auksinės saulės auksinis skrendantis paukštis, apatinėje dalyje – mėlynos bangos su trimis horizontaliomis baltomis keteromis.

Istorija
--------

Vėliava sukurta 1932 m. britų rašytojo Arthur Grimble kaip Gilbeto ir Eliso salų vėliava. Kiribačiui paskelbus nepriklausomybę ši vėliava patvirtinta kaip valstybinė.

Spalvos
-------

        Pantone spalvų sistemoje: Raudona – Pantone 186; RGB spalvų sistemoje: Raudona – 206, 17, 38.

        Pantone spalvų sistemoje: Balta – nėra; RGB spalvų sistemoje: Balta – 255, 255, 255.

        Pantone spalvų sistemoje: Mėlyna – Pantone 294; RGB spalvų sistemoje: Mėlyna – 0, 63, 135.

        Pantone spalvų sistemoje: Geltona – Pantone 116; RGB spalvų sistemoje: Geltona – 252, 209, 22.

Simbolika
---------

Vėliavos viršutinėje dalyje, raudonome fone vaizduojamas skrendantis paukštis – didžioji fregata (gilb. *te eitei*) virš iš vandenyno patekančios saulės. Trys vandenyno bangų juostos simbolizuoja tris salynus, sudarančius šalį. 17 saulės spindulių simbolizuoja Gilberto salyno salas.

Nuorodos
--------

* vexilla-mundi.com

**Okeanijos valstybių vėliavos**

|  |
| --- |
| Australija · Fidžis · Kiribatis · Maršalo Salos · Mikronezija · Nauru · Naujoji Zelandija · Palau · Papua Naujoji Gvinėja · Samoa · Saliamono Salos · Tonga · Tuvalu · Vanuatu
Amerikos Samoa · Guamas · Kuko Salos · Marianos Šiaurinės Salos · Naujoji Kaledonija · Niujė · Norfolkas · Pitkernas · Prancūzijos Polinezija · Tokelau · Volisas ir Futūna |
| **Valstybių atributika:** Valstybinių vėliavų galerija · Valstybiniai himnai· Herbai |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 55°56′05″š. pl. 22°19′25″r. ilg.﻿ / ﻿55.934712°š. pl. 22.323475°r. ilg.﻿ / 55.934712; 22.323475

|  Viešvėnų Švč. Trejybės bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Telšių |
| **Dekanatas** | Telšių |
| **Savivaldybė** | Telšių rajonas |
| **Gyvenvietė** | Viešvėnai |
| **Adresas** | Ramybės g. 2 |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1852 m. |

 *Kitos reikšmės – Švč. Trejybės bažnyčia.*
**Viešvėnų Švč. Trejybės bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Pirmųjų Viešvėnų kaime, 7 km į pietryčius nuo Telšių. Liaudies architektūros formų, turi neogotikos bruožų. Parapijoje veikia Rainių ir Stulpinų koplyčios.

Istorija
--------

2015 m. vasarą
Prie bažnyčios
Viešvėnuose 1758 m. pastatyta pirmoji bažnyčia. 1852 m. baigta statyti nauja medinė bažnyčia. Jos statyba užsiėmė 1848 m. į Viešvėnus atvykęs kunigas Domininkas Styrbinskis. ko pastangomis ir daugiausiai viešvėnų gyventojų lėšomis 1850-1852 m. iškilo nauja medinė bažnyčia, kuri nepaisant kai kurių rekonstrukcijų ir remonto darbų išliko iki šiandien. 1907 - 1908 kunigas Vladislovas Tomaševičius ėmė rūpintis, kad Viešvėnų filija būtų atskirta nuo Telšių parapijos. jį parėmė vietiniai bajorai, daugelis parapijiečių. Visgi atskyrimo procesas užtruko ir galutinai atskira Viešvėnų parapija įkurta tik 1924 metais. 1902 m. sudegė klebonijos trobesiai. Jie 1903 – 1906 m. atstatyti, taip pat pristatytas priebažnytis, vietoj senos – nauja didesnė zakristija, pastatyta varpinė. 1924 m. įkurta parapija, bažnyčia suremontuota. Po Antrojo pasaulinio karo kunigas Jonas Kauneckas suremontavo varpinę, išdažė bažnyčią. Už tai sovietų valdžia jam uždraudė aptarnauti Viešvėnų bažnyčią ir parapiją.

Architektūra
------------

Bažnyčia liaudies architektūros formų, turi neogotikos bruožų, stačiakampio plano, vienabokštė, su pristatyta zakristija. Įrengti 3 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Viešvėnų Švč. Trejybės bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Palydovinė pusiasalio nuotrauka
**Asuero pusiasalis** (isp. *Península de Azuero*) – didelis pusiasalis pietų Panamoje, išsikišąs į Ramųjį vandenyną. Skiria Montecho įlanką vakaruose ir Panamos įlanką rytuose. Pietvakariuose pusiasalis užsibaigia Mariato kyšuliu. Šis taškas yra toliausiai į pietus nutolusi Šiaurės Amerikos žemyno vieta.

Pietvakarinė ir vakarinė pusiasalio dalis kalnuota, apaugusi miškais (įsteigtas Sero Hojos nacionalinis parkas). Kitur driekiasi kalvos, kur miškai iškirsti ir teritorija panaudota žemės ūkiui bei gyvulininkystei. Šiaurės rytinė dalis dėl neigiamo žmogaus poveikio pavirtusi pusdykume. Pakrantėse, ypač vakarinėse, veši mangrovės.

Pusiasalis yra padalintas į Hereros, Los Santoso ir Veragvaso (dalis) provincijas.

Pusiasalis XIX a. vid. pavadintas Kolumbijos politiko Visentės Asuero garbei. Trumpą laiką (1850–1855 m.) egzistavo Naujajai Granadai priklausiusi Asuero provincija.
| Olifantsas |
| --- |
| Olifantsas Kriugerio NP Olifantsas Kriugerio NP |
| **Ilgis** | 560 km |
| **Baseino plotas** | 54 570 km² |
| **Ištakos** | Vitvatersrandas |
| **Žiotys** | Limpopo upė |
| **Šalys** | Pietų Afrikos Respublika, Mozambikas |

**Olifantsas** (afr. *Olifantsrivier*, port. *Rio dos Elefantes*) – upė Pietų Afrikos Respublikos šiaurės rytuose (Mpumalangos provincijoje) ir Mozambike; dešinysis Limpopo intakas. Prasideda Vitvatersrando aukštumoje. Teka daugiausia į šiaurės rytus. Aukštupyje nevandeninga, slenkstėta. Prateka Kriugerio nacionalinį parką, sudaro ribą tarp Mpumalangos ir Limpopo provincijų.

Pagrindinis intakas – Letaba (kairysis). Olifantsas vandeningiausias vasarą. Upės vanduo naudojamas drėkinimui. Žemupyje patvenkta Masingiro užtvanka.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 317
Aurovilis, Indija
Žalioji sala Grenoblyje
**Rožė Anžė** (pranc. *Roger Anger*, 1923 m. kovo 24 d. Paryžiuje – 2008 m. sausio 15 d.) – vienas ryškiausių XX a. 6-ojo ir 7-ojo dešimtmečio prancūzų architektų, kuris dirbo ties Aurovilio projektu, sumanytu Mirros Alfassos ir patvirtintu UNESCO. Jis taip pat ne sykį bendradarbiavo su Pierre‘u Puccinelli, ypač projektuodamas Žaliosios salos (*L'Île Verte*) rajoną Grenoblyje, įsikūrusį Izero upės vingyje. 1967 m. kai buvo baigtas šis rajonas, trys jame iškilę 33 aukštų bokštai, siekiantys 98 m, buvo aukščiausi gyvenamieji namai Europoje.

Biografija
----------

Roger Anger gimė Paryžiuje advokato Henri Anger šeimoje. Jis buvo jauniausiais iš trijų sūnų ir norėjo tapti chirurgu. Dėl karo jis mokėsi Antibe prancūzų gramatiko Jacques‘o Capelovici, geriau žinomo Maître‘o Capello vardu, studijoje. Sužavėtas jo piešinių Capello paskatino jį pasirinkti architektūros studijas. Rengdamas savo diplominį darbą Roger Anger turėjo galimybę dvejus metus pasisemti architekto patirties Paulio Jacques‘o Grillo ateljė. Roger Anger užbaigė savo mokslus 1947 m. apsiginęs diplomą Nacionalinėje dailės mokykloje Paryžiuje.
1953 m. jis įkūrė savo agentūrą Paryžiuje. Ši ateljė daugiausia vykdė užsakymus dizaino ir interjero apdailos srityje. Pirmos didelės sėkmės studija sulaukė 1957 m. su Busua stiklo (*Manufactures de verre Boussois*) prekybos salonu, atidarytu Haussmanno bulvare Paryžiuje. Būdamas 45 metų Roger Anger jau spėjo įgyvendinti per 50 didelio masto projektų ir įnešė reikšmingą indėlį į šiuolaikinę Prancūzijos architektūrą.

1966 m. jis buvo paskirtas vyriausiuoju Aurovilio architektu ir kartu su Pierre‘u Braslawski ir Mario Heymannu išplėtojo šio miesto koncepciją. Nuo tada iki pat mirties jo gyvenimas buvo paskirtas Auroviliui, o svarbiausiasis jo prioritetas buvo Matrimandyras, kurį Mirra Alfassa apibūdino kaip Aurovilio sielą.

Roger Anger sakė, kad architektūros tikslas yra apreikšti aukščiausią grožio standartą: „Grožis turi galią pakylėti sąmonę, savaimingai…"

Nuorodos
--------

* Roger Anger A Tribute by Kireet Joshi, [žiūrėta 2018 m. sausio 15 d.].
* Biographie de Roger Anger, [žiūrėta 2018 m. sausio 15 d.].

Literatūra
----------

* Anupama Kundoo: *Roger Anger, Research on Beauty*, Architecture 1953–2008, JOVIS Verlag Berlin 2009, ISBN 978-3-86859-006-7
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Bren kulkosvaidis su kūgišku liepsnos slopintuvu
Rusijos jūrų pėstininkas su automatu AK-74. Vamzdžio gale – liepsnos slopintuvas.
**Liepsnos slopintuvas** (angl. *flash suppressor*, *flash hider*, *flash guard*, *flash eliminator*, *flash cone*) – įtaisas šaunamojo ginklo (pvz. šautuvo ar kulkosvaidžio) vamzdžio gale, mažinantis vamzdžio liepsną, nes nukreipia išsiveržiančias dujas tokia kryptimi, kuri netrukdo. Pvz. M16 šautuvo liepsnos slopintuvas nukreipia dujas taip, kad jos nesiveržtų aukštyn.

Klasikiniai XIX a. šautuvai turėjo ilgus vamzdžius, kuriuose parakas sudegdavo visiškai, o parako dujos besiplėsdamas gana stipriai ataušdavo, todėl jais šaudant vamzdžio liepsnos nesimato, per vamzdžio galą išsiveržia tik dūmų pūpsnis. Tuo tarpu tų pačių šautuvų nupjautavamzdžiai variantai paprastai šaudo su vamzdžio liepsna.

Daugelis šiuolaikinių ginklų turi trumpus vamzdžius, todėl vamzdžio liepsna yra didelė problema.

Yra keli pagrindiniai liepsnos slopintuvų tipai:

* „Anties snapas" (angl. *duckbill*): turi viršutinę ir apatinę plokšteles, kurios neleidžia dujoms sklisti aukštyn (kad neakintų šaulio) ir žemyn (kad šaudant atsigulus ar iš apkaso dujų čiurkšlė nekeltų dulkių debesėlių), tik į šonus. Tokius liepsnos slopintuvus turi kai kurie Mk 43 ir M16 variantai. Tokių slopintuvų yda yra tarpas tarp plokštelių, kuriuo vamzdis kliūva už aplinkinių daiktų.
* „Narvelis" (angl. *birdcage*): Panašus į „anties snapą", bet gale turi žiedą, kuris pridengia šoninius plyšius.
* Kūgiškas gaubtelis: Toks slopintuvas pailgina vamzdį, o kadangi jis kūgiškai platėja, jame dujos plečiasi ir aušta, todėl nustoja švytėti. Tokius slopintuvus turi kulkosvaidžiai *Bren* ir DP, pistoletas kulkosvaidis M3A1 ir daug kitų Antrojo pasaulinio karo laikų ar kiek vėlesnių ginklų.

Keičiant liepsnos slopintuvo plokštelių formą ir padėtį galima jam suteikti ir kitų funkcijų. Pvz. didesnė apatinė plokštelė dalį dujų nukreipia aukštyn, todėl vamzdis šūvio metu šokteli žemyn. Tai iš dalies kompensuoja vamzdžio šoktelėjimą dėl buožės ir vamzdžio išilginių ašių nesutapimo.
| Meknesasمراكش |
| --- |
| *Miesto panorama* |
|  |
| 

MeknesasMeknesas

33°53′0″ š. pl. 5°33′0″ v. ilg.﻿ / ﻿33.88333°š. pl. 5.55000°r. ilg.﻿ / 33.88333; 5.55000﻿ (Meknesas)Koordinatės: 33°53′0″ š. pl. 5°33′0″ v. ilg.﻿ / ﻿33.88333°š. pl. 5.55000°r. ilg.﻿ / 33.88333; 5.55000﻿ (Meknesas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+0) |
|  |
| **Valstybė** | Maroko vėliava Marokas |
| **Regionas** | Mekneso-Tafilaleto regionas |
|  |
| **Gyventojų** (2008) | 850 000  |
| **Plotas** | 94 km² |
| **Tankumas** (2008) | 9 043 žm./km² |
| **Altitudė** | 549 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Meknesas |
|  |
| UNESCO vėliava **UNESCO** | (angl.) (pranc.): 793 |

**Meknesas** (arab.: مكناس) – vienas iš keturių „Maroko imperatoriškųjų" miestų (kiti – Rabatas, Fesas ir Marakešas), esantis šiaurinėje Maroko dalyje, 130 km nuo sostinės Rabato ir 60 km nuo Feso. Miesto istorinė dalis įtraukta į UNESCO saugomų objektų sąrašą.

Istorija
--------

VIII a. čia pastatyta tvirtovė, kuri davė pradžią miestui. Ilgą laiką miestas buvo karalių vizirių rezidencija. Nuo 1672 m. iki 1727 m. valdant Alauitų dinastijos karaliui Mulai Ismailui, Meknesas buvo šalies sostinė. Jo valdymo metais mieste buvo pastatyti rūmai, įkurtas sodas, grūdų saugykla, arklidės ir miesto kalėjimas požemiuose. Kalėjimas užėmė apie 7 km² plotą, talpino 40 tūkstančių kalinių ir pavadintas Karos (Cara), portugalo belaisvio, stačiusio kalėjimą, vardu.

Meknesas dabar
--------------

Dabar mieste gyvena 536 322 (2004 m. surašymas) gyventojų ir jis yra Mekneso-Tafilaleto regiono centras. Su sostine Rabatu sieja A2 greitkelis. 30 km į šiaurę nuo miesto yra senovinio Romos Imperijos miesto Volubilio griuvėsiai.

*Bou Inania* medžio raižiniai Meknese

Nuorodos
--------

* Mekneso regiono puslapis Archyvuota kopija 2006-09-03 iš Wayback Machine projekto.

Išnašos
-------

1. ↑   Habs Kara (krikščionių vergų kalėjimas)


|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R Pasaulio paveldo objektai Maroke |
| --- |
|  |
| 
Feso medina (1981) · Marakešo medina (1985) · Ait Benhadu ksaras (1987) · Istorinis Mekneso miestas (1996) · Volubilio archeologinė vietovė (1997) · Tetuano medina (1997) · Saviros medina (2001) · Portugalų miestas Mazganas (2004) · Rabatas: šiuolaikinė sostinė ir istorinis miestas (2012) | Maroko vėliavaMaroko vėliava |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Aristolochia durior** |
| --- |
|  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Šeima: | Kartuoliniai  *( Aristolochiaceae)* |
| Gentis: | Kartuolė  *( Aristolochia)* |
| Rūšis: | Didžialapė kartuolė  *( Aristolochia durior)* |

 |

**Didžialapė kartuolė** (lot. *Aristolochia durior*, sin. *A. macrophylla*) – kartuolinių šeimos augalas, iki 10 m aukščio vešli liana. Natūraliai paplitusi Šiaurės Amerikoje, nuo Ontarijo Kanadoje iki Alabamos JAV.

Paprastai turi keletą stiebų. Lapai pražanginiai, paprasti, ištisiniai, plačiai kiaušiniški ar ovalūs, neretai beveik apskriti, 20–30 cm ilgio ir beveik tokio pat pločio, trumpai nusmailėję arba buki. Lapų viršus šiek tiek plaukuotas arba beveik plikas, apačia apaugusi prigludusiais plaukeliais. Lapkotis 10–15 cm ilgio. Žiedai lapų pažastyse.

Žydi birželio mėnesį, sėklų dėžutės subręsta rugpjūtį–rugsėjį. Mėgsta purų derlingą dirvožemį ir dalinį pavėsį, nors gerai auga ir įsaulyje. Gana jautri sausroms.

Lietuvoje
---------

* Sena didžialapė kartuolė auga prie Tado Ivanausko namo Obelynės parke.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Centaurea scabiosa** |
| --- |
| Didžiagalvė bajorė (*Centaurea scabiosa*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Šeima: | Astriniai  *( Asteraceae)* |
| Gentis: | Bajorė  *( Centaurea)* |
| Rūšis: | Didžiagalvė bajorė  *( Centaurea scabiosa)* |

 |

**Didžiagalvė bajorė** (*Centaurea scabiosa*) – astrinių (*Asteraceae*) šeimos, bajorių (*Centaurea*) genties daugiametis augalas. Paplitęs Europoje, Sibire, Tolimuosiuose Rytuose.

Augalo aukštis 40-120 cm, stiebas status, tvirtas, dažnai šakotas. Lapai tamsiai žali, linijiškai lacentiški. Apatiniai lapai auga ant ilgų lapkočių, viršutiniai – be lapkočių. Žiedynas – graižas su 2-6 mm ilgio tamsiai rausvais žiedeliais. Kraštiniai žiedai daug didesni už vidurinius. Žydi birželio-rugsėjo mėnesiais. Vaisius – 3-5 mm sausa sėkla su skristuku, platinama vėjo pagalba. Subręsta liepos-spalio mėnesiais.

Auga pamiškėse, pievose, pakelėse, kartais kaip piktžolė auga laukuose ir daržuose. Liaudies medicinoje didžiagalvės bajorės žiedai, stiebai ir lapai naudojami geltos, bėrimo, vandenligės gydimui. Augalas medingas.

* PožymiaiPožymiai
* ŽiedynasŽiedynas
* Augavietė (Danija)Augavietė (Danija)
* 

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Didžiagalvė bajorė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |