recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Metalinis Kazoo
Kazoo
**Kazoo** – membranofoninis 10-12 cm ilgio, afroamerikietiškas liaudies muzikos instrumentas.

Instrumentas gali būti medinis, kaulinis, degto molio, žalvarinis, metalinis ir net sidabrinis ar auksinis. Instrumento priešistorė susijusi su mūsų eros pradžia, kai panašių instrumentų liekanos randamos tyrinėjant Afrikos, Azijos ir net Europos kalnuotąsias vietas.

Grojimas
--------

Norint išgauti garsą, reikia niūniuoti (dainuoti) į kazoo.

Istorija
--------

Šis instrumentas buvo naudojamas šimtus metų Afrikoje, užmaskuoti savo balso tembrą ar pamėgdžioti gyvūnus, dažnai įvairiose ceremonijose. XIV a. Prancūzijos ir Anglijos dvaruose, kazoo grojo greta profesionalių muzikos instrumentų rūmų orkestruose. Kazoo naudojo karalių juokdariai. XVIII a. Kazoo pateko net į klasikinę muziką. Kaip individualus instrumentas JAV pradėtas gaminti ir naudoti 1840 metais, Džordžijos valstijoje. JAV pirmąjį kartą kazoo studijoje įrašytas 1920 metais Original Dixieland Jass band programoje. Apie 30 XX amžiaus metus, patobulintas kazoo buvo pavadintas Bazooko ir naudojamas Old Time orkestruose. Tai mažo trimito formos kazoo. 1945 m. išrastas Shampokazoo. Forma liko senoji, bet triūbelė – rezonatorius pridėtas prie membranos.

Profesionalus grojimas
----------------------

Kazoo savo muzikoje naudojo Frank Zappa, Eric Clapton, „The Kinks", „Pink Floyd", „Mungo Jerry". Country muzikoje labiausiai išpopuliarino George Mc Anthony ir Roy Acuff.

Kita informacija
----------------

* Bluegrass

Šaltiniai
---------

* Country saloon apie kazoo Lietuvoje Archyvuota kopija 2009-02-16 iš Wayback Machine projekto.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kazu** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Gediminas Astrauskas** |
| --- |
| Gimė | 1932 m. birželio 12 d.Pušalotas, Panevėžio apskritis |
| Mirė | 2008 m. lapkričio 10 d. (76 metai)Vilnius |
| Palaidotas (-a) | Karveliškių kapinėse |
|  |
| Veikla | poetas, vertėjas, žurnalistas |
| Partija | 1962 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1955 m. Vilniaus universitetas |

**Gediminas Astrauskas** (1932 m. birželio 12 d. Pušalote, Panevėžio apskritis – 2008 m. lapkričio 10 d. Vilniuje) – Lietuvos poetas satyrikas, vertėjas, žurnalistas.

Biografija
----------

1950–1955 m. studijavo rusų kalbą ir literatūrą Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete.

1955–1957 m. Kauno politechnikos institute ir Vilniaus pedagoginiame institute dėstė rusų kalbą. 1957–1962 m. laikraščio „Sovetskij sport" Lietuvos korespondentas. 1962–1982 m. dirbo laikraščio „Sportas", žurnalų „Nemunas", „Šluota" redakcijose, Lietuvos televizijos ir radijo komiteto „Telefilmo" vyresnysis redaktorius, nuo 1983 m. žurnalo „Šluota" literatūrinio skyriaus redaktorius.

Palaidotas Karveliškių kapinėse.

Kūryba
------

Savo kūrybinę veiklą pradėjo 1943 m. pirmuosius eilėraščius spausdino „Žiburėlyje", „Panevėžio tiesoje". Rašė eilėraščius vaikams. Parašė libretus Benjamino Gorbulskio operetei „Akademikas" (past. 1967 m. su kitomis dviem operetėmis pavadinimu „Trys vakarai" bei Vytauto Paltanavičiaus operai „Kryžkelėje" (su Kostu Šilgaliu, past. 1967 m.). Išvertė Vladimiro Majakovskio kūrinių, rusų, latvių, vokiečių, bulgarų, ukrainiečių poezijos.

Nuo 1969 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys.

Bibliografija
-------------

* Nemėgstu odžių: eilėraščiai. – Vilnius: Valstybinė grožinės literatūros leidykla, 1961.
* Širdis ir šaukštas: satyriniai eilėraščiai. – Vilnius: Vaga, 1967.
* Kibernetija: satyriniai eilėraščiai. – Vilnius: Vaga, 1972. – 84 p.
* Viskas žmogiška: publicistiniai ir satyriniai eilėraščiai. – Vilnius: Vaga, 1982. – 110 p.
* Saulės zuikiai: eilėraščiai. – Vilnius: Vaga, 1985. – 47 p.
* Griausk, perkūne, 1994 m. su Viktoru Budrevičiumi

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 35 psl.
2. ↑   Archyvuota kopija 2016-03-08 iš Wayback Machine projekto.;
3. ↑  Vytautas Rakauskas. Astrauskas, Gediminas. Lietuvių literatūros enciklopedija. Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas. – Vilnius, 2001. – ISBN 9986-513-95-2
4. ↑  *Gediminas Astrauskas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. - 112
5. ↑
XIX a. koncertinė citra
**Citra** – gnaibomasis styginis muzikos instrumentas. Korupsas medinis, plokščias, trapecijos formos: dvi jo kraštinės jungiasi stačiu kampu, o kitos dvi kraštinės išgaubtos ir banguotos. Korpuso kaklelis su metalinėmis padalomis. Išilgai kaklelio įtempta 5 metalinės melodinės, o išilgai korpuso – iki 40 (dar nurodoma 24–39, 30–40) žarninių arba šilkinių, apvytų metalu, pritarimo stygų (suderintos kvintomis ir kvartomis). Melodinėmis stygomis grojama plektru, pritarimo – dešiniosios rankos pirštais.

Šiuolaikinė citra sukurta XVIII a. pab. Austrijoje ir Vokietijoje. Citra skambinama dainos, šokiai, pasaulietinės ir religinės muzikos kūrinėliai. Lietuvoje citra plito nuo XIX a. tačiau nebuvo labai populiari. Tarpukariu citros (vad. kanklėmis klaviklėmis) gamintos Šiauliuose, svarbiausias gamintojas ir atlikėjas buvo J. Jankauskas.

Citros tipo instrumentai žinomi nuo senovės. Jų esama įvairiausių formų: vamzdžio, muzikinio lanko, korpusinės. Būna tiek vienstygės, tiek daugiastygės. Paprasčiausi citros tipo instrumentai – Afrikoje, Okeanijoje naudojami bambukiniai ar lanko tipo instrumentai (valiha, inanga ir kt.). Šiuolaikinė citra atsiradusi iš korpusinių styginių instrumentų – psalteriumų: prie jų priskiriami Artimųjų Rytų kanūnas, graikų kitara (iš čia ir pavadinimas), japonų koto, kinų jangčinas, germanų šaitholtas. Prie šitokių citrų priskiriamos ir baltų kanklės, finų kantelė, slavų guslės.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  *Цитра*,Большая советская энциклопедия, T. XXVIII (Франкфурт—Чага). – Москва: Советская энциклопедия, 1978
2. 1 2 3  *Zither*. Encyclopædia Britannica Online. – www.britannica.com.
3. 1 2  Romualdas Apanavičius. *Citra*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
| Kazorijait. *Comune di Casoria* |
| --- |
| *Kazorijos panorama* |
|  |
| 

KazorijaKazorija

40°54′00″ š. pl. 14°18′00″ r. ilg.﻿ / ﻿40.90000°š. pl. 14.30000°r. ilg.﻿ / 40.90000; 14.30000﻿ (Kazorija)Koordinatės: 40°54′00″ š. pl. 14°18′00″ r. ilg.﻿ / ﻿40.90000°š. pl. 14.30000°r. ilg.﻿ / 40.90000; 14.30000﻿ (Kazorija) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Italijos vėliava Italija |
| **Regionas** | Kampanija Kampanija |
| **Provincija** | Neapolio provincija |
|  |
| **Meras** | Vincenzo Carfora |
|  |
| **Gyventojų** (2011) | 79 514  |
| **Plotas** | 12,03 km² |
| **Tankumas** (2011) | 6 610 žm./km² |
| **Altitudė** | 60 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 80026 |
| **Tel. kodas** | 081 |
| **Tinklalapis** | www.comune.casoria.na.it |
| **Miesto globėjas (-ai)** | Šv. Mauras |

**Kazorija** (it. *Casoria*) – miestas Italijoje, Kampanijoje, Neapolio provincijoje. Jis yra apie 9 km į šiaurės rytus nuo Neapolio.

Istorija
--------

Kazorija pirmąkart paminėta 993–998 m. dokumentuose kartu su „Raviosos auksiniu namu" (lot. *casa aurea raviosa*, pirmąkart minimu 952–988 m. Tačiau vietovė apgyvendinta keli šimtmečiai prieš mūsų erą.

Kaimas augo nuo 1000 m. dėl San Gregorio Armeno benediktinų vienuolyno Neapolyje. XIII a. tai buvo Neapolio archivyskupų valdos. 1580 m. Kazorija atiteko Neapolio karaliui. 1815 m. miestas tapo Dviejų Sicilijų karalystės *circondario*, kuriam priklausė 19 savivaldybių, sostine.

Tuo metu nusausinto pelkės tapo viena iš derlingiausių žemių regione. Iki XX a. vidurio Kazorija buvo žemės ūkio centras, kur buvo gaminamas vynas, pasta ir kanapiniai dirbiniai. Dėl pramonės plėtros, Kazorija buvo tapusi pagrindiniu pramonės centru Pietų Italijoje, o gyventojų skaičius padidėjo keturis kartus 1951–1991 m. Tačiau dauguma pramonės dabar išnyko.

2005 m. miesto taryba buvo paleista dėl jos narių ryšių su kamora.
| Senovės Armėnijos regionasGugarkas Գուգարք |
| --- |
|  |
| Šalis | šiaurės rytų Turkija, pietų Gruzija, šiaurės Armėnija |
| Tautos | armėnai > gruzinai |
| **Miestai** | Cunda |
|  |
|  |

**Gugarkas** (arm. Գուգարք), klasikinė **Gogarena** (lot. *Gogarene*) – viena iš 15 Didžiosios Armėnijos provincijų (ašcharų), buvusi Kuros aukštupyje. Šiuo metu ši teritorija priklauso dabartinėms Gruzijai, Turkijai ir Armėnijai.

Aprašas
-------

Movseso Chorenacio liudijimu Gugarkas ir anksčiau buvo Armėnijos dalis, bet ją vėliau užėmė iberai. Strabono liudijimu šią provinciją vėl, spėjama 170 m. pr. m. e. užėmė armėnų karalius Artašesas I. Armėnų kunigaikštis Smbatas nugalėjo iverus ir sujungė Gugarką su Didžiąja Armėnija. Vėliau Gugarką, kaip pasienio provinciją, valdė ypatingas vietininkas (*bdešchas*) su neribotais įgaliojimais.

Gugarke, ant Kuros kranto, stovėjo Cundos miestas. Kiti Gugarko miestai buvo Artachanas, Kadžacas, Kadžatunas, Gadženkas ir Loris. Iki 338 m. Gugarką sudarė 16 gavarų. 387 m. prie jų buvo prijungta likusi Gugarko dalis, išskyrus Ašocko gavarą, kuris buvo priskirtas prie Airarato ašcharo.
Gugarko plotas buvo 16765 km². Pagal VII a. armėnų geografą Ananiją Širakacį Gugarko provinciją sudarė:

* Dzoroporas,
* Coboporas,
* Kolboporas,
* Taširas,
* Trelys,
* Kangarys,
* Аrtachanas,
* Džavachkas
* Klardžis.

Gugarko gyventojai laikais, kai Gugarkas buvo Didžiosios Armėnijos dalis, buvo armėnai. Jie sudarė daugumą ir vėlesniais laikais. Padėtis pasikeitė po armėnų genocido.

Nuorodos
--------

1. ↑  Еремян С.Т. Армения согласно „Географии" 7-го века, Ереван, 1963г. (на армянском – Երեմյան Ս.Տ. Հայաստանը ըստ «Աշխարհացոյց»-ի, Երևան, 1963).
2. ↑  АРМЯНСКАЯ ГЕОГРАФИЯ. Страны Великой Азии.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RSenovės Armėnijos istoriniai regionai |
| --- |
|  |
| Didžioji Armėnija(ašcharai) | 
Aukštutinė Armėnija (Karenitida) · Copkas (Sofena) · Aldznikas (Arzanena) · Turuberanas (Tarontida) · Mokas (Moksoena) · Korčaikas (Korduena) · Parskahaikas (Sigriana) · Vaspurakanas (Basorepida) · Siunikas · Arcachas (Orchistena) · Utikas (Otena) · Paitakaranas (Kaspiana) · Taikas (Taochija) · Gugarkas (Gogarena) · Airaratas (Araksena) |  |
|  |
| Kita | 
Mažoji Armėnija · Kilikijos Armėnija |

 |
| Huankavelikos departamentas*Departamento de Huancavelica* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Peru vėliava Peru |
| **Administracinis centras** | Huankavelika |
| **Provincijos** | 7 |
| **Apygardos** | 94 |
|  |
| **Gyventojų** (2017 m.) | 347 639 |
| **Plotas** | 22 131 km² |
| **Tankumas** (2017 m.) | 16 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | PE-HUV |
|  |
| **Tinklalapis** | regionhuancavelica.gob.pe |
|  **Vikiteka** | Huankavelikos departamentasVikiteka |

**Huankavelikos departamentas** (isp. *Departamento de Huancavelica*, keč. *Wankawillka suyu*) – departamentas Peru centro pietinėje dalyje. Ribojasi su Chunino departamentu šiaurėje, su Ajakučo departamentu rytuose, su Ikos departamentu pietuose ir su Limos departamentu vakaruose. Administracinis centras – Huankavelika.

Istorija
--------

Teritorija nuo seno klestėjo įvairios kultūros – Čavino, Vario, Čankų. Čia buvo išgaunamas gyvsidabris. Inkai užkariavo Huankaveliką valdant Tupakui Jupankiui ir Pačakutekui. Ispanų valdymo laikais šis kraštas buvo svarbus kalnakasybos centras, garsėjęs cinoberio, gyvsidabrio, aukso telkiniais, tačiau XVIII a. Huankavelika nuskurdo. 1822 m. sudarytas Huankavelikos departamentas. 1926 m. šį kraštą pasiekė geležinkelis.

Geografija
----------

Huankavelikos miesto apylinkės
Visa departamento teritorija yra Andų kalnuose. Aukščiausi gūbriai iškilę pietvakariuose, likusioje dalyje plyti plokščiakalniai. Svarbiausios viršūnės: Huamanrasas (5298 m), Chahinija (5288 m), Altaras (5268 m) ir kt.

Dalis upių priklauso Apurimako baseinui (Mantaras, Pampa), kitos teka į Ramųjį vandenyną (Piskas). Gausu nedidelių kalnų ežerų (Čoklokoča, Orkokoča, Huarmikoča, Janakoča, Tajakoča ir kt.).

Klimatas aukštikalnių, vėsus. Vidutinė metinė oro temperatūra yra 9 °C, metų bėgyje keičiasi nedaug. Dienomis įšyla virš 23 °C, naktį atvėsta iki 5 °C. Dauguma kritulių iškrenta nuo sausio iki kovo, neretas sniegas, kruša.

Ekonomika
---------

Verčiamasi daugiausia kalnakasyba – kasamas varis, švinas, sidabras, kiti mineralai. Auginamos bulvės, kukurūzai, kviečiai, veisiamos lamos, alpakos, kiaulės, galvijai. Veikia dvi hidroelektrinės.

Gyventojai
----------

Pampaso miesto panorama
Dauguma (~65 %) departamento gyventojų yra indėnai (daugiausia kečujai, yra šiek tiek aimarų). Likusieji – ispanakalbiai metisai ar baltieji.

Administracinis skirstymas
--------------------------

Huankavelikos departamentas administraciškai padalintas į 7 provincijas (skliaustuose – administracinis centras).

* Huankavelikos provincija (Huankavelika)
* Akobambos provincija (Akobamba)
* Angaraeso provincija (Lirkajus)
* Kastrovireinos provincija (Kastrovireina)
* Čurkampos provincija (Čurkampa)
* Huajtaros provincija (Huajtara)
* Tajakachos provincija (Pampasas)

| Peru departamentai | Peru State Flag |
| --- | --- |
| Ajakučas | Amazonė | Ankašas | Apurimakas | Arekipa | Chuninas | Huankavelika | Huanukas | Ika | Kachamarka | Kaljao | Kuskas | La Libertadas | Lambajekė | Lima | Loretas | Madre de Diosas | Mokegva | Paskas | Piura | Punas | San Martinas | Takna | Tumbesas | Ukajalis |
|  **Limos provincija nepriklauso nė vienam departamentui.** |
| **Gediminas Jakavonis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1958 m. gegužės 3 d. (65 metai)Varėna |
| Sutuoktinis (-ė) | Nijolė |
| Vaikai | Egidijus |
| Religija | baltų religija |
|  |
| Veikla | ekonomistas, politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Darbo partija (leiboristai) |
|  |
| Alma mater | 1981 m. Vilniaus universitetas |

**Gediminas Jakavonis** (g. 1958 m. gegužės 3 d. Varėnoje) – ekonomistas, Lietuvos ir Varėnos rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas, LR Seimo narys.

Biografija
----------

1976 m. baigė Varėnos vidurinę mokyklą, 1981 m. baigė Vilniaus valstybinio universiteto Pramonės ekonomikos fakultetą ir įgijo ekonomisto specialybę.

1981–1986 m. Varėnos pūkų ir plunksnų fabriko „Merkys" ekonomistas, direktoriaus pavaduotojas gamybai. 1986 m. Druskininkų meno dirbinių įmonės „Dailė" galvanizavimo specialistas. 1987–1993 m. Lietuvos valstybinės draudimo įstaigos Varėnos filialo direktorius. 1997–2000 m. viešosios įstaigos „Politėja" vadovo pavaduotojas. 2000–2004 m. Seimo narys, išrinktas pagal Naujosios sąjungos (socialliberalų) sąrašą. Dzūkų parlamentinės grupės pirmininkas.

2000–2002 m. Varėnos rajono savivaldybės tarybos narys. 2004–2008 m. Seimo narys, išrinktas pagal A. Brazausko ir A. Paulausko koalicijos „Už darbą Lietuvai" sąrašą. Lietuvos delegacijos Europos Tarybos Parlamentinėje Asamblėjoje delegato pavaduotojas. Aplinkos apsaugos komiteto pirmininko pavaduotojas. 2008 m. liepą pasitraukė iš valdančiosios socialliberalų partijos ir pasiprašė priimamas į Valstiečių liaudininkų frakcijos gretas.

2009–2012 m. dienraščio „Respublika" apžvalgininkas.

2003–2007 m. ir 2011-2012 m. (išsikėlė savarankiškai) Varėnos rajono savivaldybės tarybos narys.

Nuo 2012 m. Seimo Darbo partijos frakcijos narys.

1988 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Seimo narys. 1998 m. balandžio 25 d. steigiamajame Naujosios sąjungos (socialliberalų) suvažiavime išrinktas šios sąjungos pirmininko pavaduotoju, Naujosios sąjungos (socialliberalų) tarybos prezidiumo narys.

Visuomeninės organizacijos futbolo klubas „Seimas" steigėjas, valdybos narys.

Žmona Nijolė, sūnus Egidijus.

Įvertinimas
-----------

* Lietuvos nepriklausomybės medalis
* NATO atminimo ženklas

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  www.bernardinai.lt „G. Jakavonis pereina į valstiečių liaudininkų frakciją" 2008-07-15
3. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-09-01 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑   Archyvuota kopija 2013-06-01 iš Wayback Machine projekto.
5. ↑  2012–2016 m. kadencijos Seimo narys
6. ↑  2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai – Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjunga – Iškelti kandidatai Archyvuota kopija 2011-09-07 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| ***Tilia platyphyllos*** |
| --- |
| Didžialapė liepa (*Tilia platyphyllos*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Dilenijažiedžiai  *( Dilleniidae)* |
| Šeima: | Dedešviniai  *( Malvaceae)* |
| Gentis: | Liepa  *( Tilia)* |
| Rūšis: | Didžialapė liepa  *( Tilia platyphyllos)* |

 |

**Didžialapė liepa** (*Tilia platyphyllos*) – dedešvinių (*Malvaceae*) šeimos medis, kilęs iš žemyninės Europos. Vėliau buvo sodinamas pietryčių Didžiojoje Britanijoje kur paplitęs kalkinis dirvožemis. 

Tai siaurų aptakų medis, augantis vidutiniu tempu ir pasiekiantis 40 m aukštį. Jauni stiebeliai rausvai rudi, bet vėliau žievė tampa tamsiai pilka su smulkiais įtrūkimais ir vagelėmis. Šakelės yra rausvai žalios ir šiek tiek plaukuotos. Lapija sudaryta paprastai, pakaitomis išdėstyti lapai. Didžialapės liepos lapai yra didesni už mažalapės liepos. Jų ilgis nuo 6 iki 9 cm (išskirtiniais atvejais 15 cm). Jie ovalūs, širdiški, ties viduriu tamsiai žalios spalvos, kitoje pusėje su balkšvais plaukeliais. Lapkotis paprastai yra 3-4 cm ilgio, bet gali svyruoti tarp 1,5-5 cm. Rudenį lapų spalva svyruoja nuo gelsvai žalios iki geltonos. Žiedeliai nedideli kvepiantys, gelsvai baltos spalvos ant šakos išsidėstę nusvirusiomis grupelėmis nuo 3 iki 4. Apdulkinami bičių. Vaisius mažas, apvalus, plaukuotas, kreminės spalvos riešutėlis, kurio skersmuo 1 cm ar mažiau.

Didžialapė liepa dažniausiai sodinama kaip dekoratyvinis medis parkuose. Naudojama sukurti šešėliui arba apsaugai nuo vėjo. Yra kelios veislės, kurios populiarios, tai – Tilia platyphyllos 'Asplenifolia, 'Filicifolia Nova', 'Laciniata', 'Vitifolia' – karpytalapiai; 'Aurea' – geltonais ūgliais, gesvais lapais, 'Rubra' – raudonais ūgliais, 'Prince's Street' ir 'Streetwise' – stačiašakiai, žiemą raudonais ūgliais, 'Pendula' – svyruoklinis.

Didžialapės liepos lapai ir žiedai
| Zajus |
| --- |
| Stepių Zajus Stepių Zajus |
| **Ilgis** | 219 km |
| **Baseino plotas** | 5020 km² |
| **Ištakos** | Bugulmos–Belebėjaus aukštuma |
| **Žiotys** | Kama |
| **Šalys** | Rusijos vėliava Rusija(Tatarstanas) |

**Zajus** (rus. *Зай*, tot. *Зәй*) – upė Rusijoje, rytų Tatarstane; Kamos kairysis intakas. Prasideda keliomis ištakomis Bugulmos–Belebėjaus aukštumoje, Bugulmos apylinkėse. Teka į šiaurės vakarus, aukštupyje vadinama ***Stepių Zajumi*** (*Степной Зай*). Įteka į Kamą (jos protaką Senąją Kamą) 9 km nuo jos žiočių.

Didesni intakai: Zajus Karatajus, Ursala, Šumyška, Sarapala, Miškų Zajus, Zyčia.

Upės mityba mišri, daugiausia sniego tirpsmo vandenų. Per pavasarinį potvynį nuteka 49 % metinio nuotėkio. Laikosi užšalusi nuo lapkričio iki kovo. 71 km nuo žiočių patvenkta, sudarytas Zainsko tvenkinys.

Didžiausios gyvenvietės prie Zajaus: Karabašas, Almetjevskas, Zainskas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Pasaulio vietovardžiai. Europa*. Internetinė duomenų bazė. – Vilnius: MELC, VLKK. Prieiga internete: Zãjus.
2. ↑  Словарь современных географических названий
| Guelfasangl. *Guelph* |
| --- |
|        |
| *Guelfas nakti* |
|  |
| 

GuelfasGuelfas

43°33′0″ š. pl. 80°15′0″ v. ilg.﻿ / ﻿43.55000°š. pl. 80.25000°r. ilg.﻿ / 43.55000; 80.25000﻿ (Guelfas)Koordinatės: 43°33′0″ š. pl. 80°15′0″ v. ilg.﻿ / ﻿43.55000°š. pl. 80.25000°r. ilg.﻿ / 43.55000; 80.25000﻿ (Guelfas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5)------ vasaros: (UTC-4) |
|  |
| **Valstybė** | Kanados vėliava Kanada |
| **Provincija** | Ontarijas Ontarijas |
| **Rajonas** | Velingtono rajonas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1827 m. balandžio 23 d. |
| **Meras** | Karen Farbridge |
|  |
| **Gyventojų** (2006) | 114 943  |
| **Plotas** | 86,7 km² |
| **Tankumas** (2006) | 1 326 žm./km² |
|  |
| **Pašto kodas** | N1C, N1E, N1G, N1H, N1K, N1L |
| **Tel. kodas** | 519, 226 |
| **Tinklalapis** |  |
|  **Vikiteka** | Guelfas |

**Guelfas** (angl. *Guelph*) – miestas Ontarijo pietryčiuose (Kanada), prie *Speed River* upės, į vakarus nuo Toronto. 115,8 tūkst. gyventojų (2007). Svarbus pramonės, žemės ūkio ir švietimo centras, viena iš tankiausiai apgyvendintų šalies vietų. Išvystyta aprangos, tabako, elektros, stiklo pramonė. Mieste yra Ontarijo žemės ūkio kolegija (nuo 1874 m.) ir Ontarijo veterinarijos kolegija (nuo 1862 m.), kurios sudaro Guelfo universitetą, įkurtą 1964 metais (stipri specializacija į žemės ūkio mokslus ir studijas). Architektūros paminklai: rotušė, šv. Mergelės bažnyčia.

Istorija
--------

Miestą 1827 m. įkūrė škotų rašytojas ir kolonistas *John Galt* ir pavadino britų karališkosios Hanoverių giminės pavarde *Guelf* (*Welf*).
| Atabaska |
| --- |
|  Atabaska Jaspero nac. parke |
| **Ilgis** | 1231 km |
| **Baseino plotas** | 153 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 651 m³/s |
| **Ištakos** | Uoliniai kalnai |
| **Žiotys** | Atabaskos ež. |
| **Šalys** | Kanada |
|  |
|  **Vikiteka** | Atabaska |

**Atabaska** (pranc. *Rivière Athabasca*, angl. *Athabasca River*) – upė vakarų Kanadoje, Albertoje; viena iš Makenzio sistemos upių. Prasideda Uoliniuose kalnuose, Kolumbijos ledyne. Upės aukštupyje yra Atabaskos krioklys. Teka į šiaurės rytus Didžiosiomis lygumomis. Įteka į Atabaskos ežerą. Upė įeina į daugelį nacionalinių ir provincinių parkų: Jaspero, Sundance, Carson-Pegasus, Obed Lake, William A. Switzer, Wood Buffalo. Spalio-balandžio mėnesiais užšąla. Atabaska laivuojama nuo Voterveiso uosto. Didžiausi intakai: Sunvapta, Pembina, Mažoji Vergų upė, Klirvoteris, Fairbegas.

Indėnų kri kalba Atabaska (*ãthapãskãw*) reiškia „žolių kuokštai".

Nuorodos
--------

* Straipsnis Kanados enciklopedijoje Archyvuota kopija 2007-09-30 iš Wayback Machine projekto. **(**pranc.**)**

Atabaskos krioklys
| **Jonas Tadas Teseckas** |
| --- |
| Gimė | 1928 m. rugsėjo 5 d.Rokiškis |
| Mirė | 1997 m. balandžio 24 d. (68 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * 1973 m. – Vinco Mickevičiaus-Kapsuko premija
 |

**Jonas Tadas Teseckas** (1928 m. rugsėjo 5 d. Rokiškyje – 1997 m. balandžio 24 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

1954 m. baigė Vilniaus universiteto Ekonomikos fakultetą. Nuo 1949 m. Radijo informacijos komiteto prie LTSR Ministrų Tarybos neetatinis, etatinis korespondentas. 1953–1958 m. – telegramų agentūros ELTA reporteris, korespondentas, 1958–1972 m. – žurnalo „Švyturys" skyriaus redaktorius-vedėjas, 1972–1975 m. – žurnalo „Mokslas ir technika" atsakingasis sekretorius, žurnalo „Buitis" skyriaus redaktorius. 1975–1983 m. žurnalo „Kultūros barai" skyriaus vedėjas. 1983–1988 m. dirbo savaitraščio „Literatūra ir menas" redakcijoje, nuo 1989 m. laikraščio „Lietuvos profsąjungos" redakcijoje; laikraštį reorganizavus į savaitraštį „Pozicija" – jo korespondentas, redaktoriaus pavaduotojas, redaktorius, žurnalo „Pozicija. Nuomonės" redaktorius. Daugiausia rašė ekonomikos, meno, liaudies kūrybos temomis.

Greta žurnalistinio darbo, 1968–1970 m. Lietuvoje organizavo etnografinių valgių bei gėrimų konkursus, nuo 1971 m. – amatų dienas. Rašė šių švenčių scenarijus, režisavo šventes. Surengė 17 amatų švenčių.

Įvertinimas
-----------

* 1973 m. – Vinco Mickevičiaus-Kapsuko premija.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 517 psl.
**Jurbarko rajono taryba** – Jurbarko rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1990 m. kovo 24 d. Pilnas pavadinimas – **Jurbarko rajono Liaudies deputatų taryba**, nuo 1990 m. balandžio mėn. *Jurbarko rajono taryba*.

Teisinis pagrindas
------------------

Vietos savivaldos pagrindų įstatymu, priimtu 1990 m. vasario 12 d. savivaldybės suskirstytos į žemesniosios pakopos savivaldybes – apylinkės, gyvenvietės (valsčiai), rajono (apskrities) miestai ir aukštesniosios pakopos savivaldybes – rajonai, apskritys, respublikos miestai. Jurbarko rajonui priskirtas aukštesniosios pakopos savivaldybės statusas. Savivaldybių teises kiek suvaržė 1993 m. spalio 12 d. Seimo priimtos įstatymo pataisos.

Rinkimai, vadovaujantis Lietuvos TRS Aukščiausiosios Tarybos 1989 m. gruodžio 7 d. priimtu „Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Vietinių liaudies deputatų tarybų rinkimų įstatymu" vyko pagal mažoritarinę sistemą. Kandidatus kelti galėjo renkamos tarybos teritorijoje esančių visuomeninių, politinių organizacijų, visuomeninių judėjimų rajonų ir miestų organai, taip pat ne mažiau, kaip 50 darbo ar gyvenamosios vietos piliečių susirinkimas. Tai buvo pirmieji laisvi ir demokratiški rinkimai po 1925 m. savivaldybių tarybų rinkimų.

Nuorodos
--------

Oficiali svetainė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Mauve** – atviro kodo sistema (GPL) Java sisteminių bibliotekų automatiniams testams kurti ir naudoti. Mauve vystomas Kaffe, GNU Classpath, GCJ ir kitų atviro kodo programuotojų bendruomenių. Skirtingai nuo JUnit, Mauve buvo kuriamas taip, jog galėtų dirbti su eksperimentinėmis ir dažnai ne visai užbaigtomis virtualiomis mašinomis. Todėl buvo atsisakyta refleksijos, ją pakeičiant paprastu failų (java klasių) perrinkimu nurodytame aplanke. Mauve testo objektas turi tik vieną sutartinį testo metodą.

„Sveikas pasauli" su Mauve atrodytų taip:

```
//Tags: JDK1.4
public class SveikasPasauli implements Testlet
{
  // Patikrinsim ar 2*2 yra 4
  public void test(TestHarness harness)
  {
    harness.check(2*2, 4, „Daugyba");    
  }
}
```

Mauve gali būti naudojamas ne vien sisteminėms bibliotekoms bet ir įvairioms kitoms programoms testuoti. Ši sistema dirba kaip papildomas Ant modulis.

Nuorodos
--------

* Mauve tinklalapis Archyvuota kopija 2006-03-15 iš Wayback Machine projekto.

Vikižodynas
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 33°38′ p. pl. 78°49′ v. ilg.﻿ / ﻿33.633°š. pl. 78.817°r. ilg.﻿ / 33.633; 78.817

Kamberlando įlanka Robinzono Kruzo saloje
1927 m. salų žemėlapis
**Chuano Fernandeso salos** (isp. *Archipiélago Juan Fernández*) – salynas Ramiajame vandenyne, 667 km į vakarus nuo Pietų Amerikos krantų. Priklauso Čilei, Valparaiso regionui.

Geografija
----------

Salyną sudaro 3 pagrindinės salos ir keletas salelių:

* Robinzono Kruzo sala arba Mas a Tera (93 km²),
* Aleksandro Selkirko sala arba Mas Afuera (44,6 km²),
* Santa Klara (5 km²).

Salos vulkaninės kilmės, yra vulkaniniame karštajame taške. Paviršius kalnuotas, aukščiausia vieta yra Los Inosenteso kalnas A. Selkirko saloje (1319 m). Krantai statūs, skardingi. Nors klimatas subtropinis, tačiau veikiamas šaltosios Humbolto srovės. Vidutinė metinė oro temperatūra yra 15,4 °C, metų bėgyje svyruoja tarp 3 ir 34 °C. Lietus dažniausias žiemą, per metus vidutiniškai iškrenta 1081 mm kritulių. Aukštikalnėse lyja beveik kasdien, o pavėjiniuose šlaituose gan sausa. Chuano Fernandeso salose gausu endeminės gyvūnijos ir augalijos, čia sutinkama tiek Okeanijai, tiek Pietų Amerikai būdingų rūšių. Žemumose daugiausia plyti aukštažolės pievos, kalnuose – miškai, o aukštikalnėse – krūmynai. Salose auga endeminės *Lactoridaceae* šeimos augalai, įvairūs paparčiai, nedideli medžiai ir krūmokšniai. Salose nėra vietinių žinduolių, varliagyvių ir roplių, tačiau yra nemažai paukščių, tarp jų endeminis kolibris *Sephanoides fernandensis*, pakrantėse lankosi pingvinai, jūrų liūtai (tik aplinkiniuose vandenyse sutinkamas *Arctocephalus philippii*). Įsteigtas Chuano Fernandeso salų nacionalinis parkas.

Istorija
--------

Salyną 1574 m. lapkričio 22 d. atrado ispanų keliautojas Chuanas Fernandesas, iškrypęs iš kurso plaukdamas tarp Peru ir Valparaiso. Jis salas įvardino *Más Afuera, Más a Tierra* ir *Islote de Santa Clara*. XVII-XVIII a. Chuano Fernandeso salose slapstydavosi piratai, 1704–1709 m. čia buvo išsodintas ir vienas gyveno piratas Aleksandras Selkirkas. Manoma, kad jo istorija įkvėpė Danielį Defo parašyti „Robinzoną Kruzą". XIX a. salose darbavosi ruonių medžiotojai. 1966 m. Čilė, siekdama pritraukti į sala turistų, dvi pagrindines salas pavadino A. Selkirko ir Robinzono Kruzo vardais. 2010 m. salos nukentėjo nuo Čilės žemės drebėjimo sukelto cunamio, čia nusinešusio 8 gyvybes.

Savivaldybės herbas

Gyventojai
----------

2002 m. Chuano Fernandeso salose gyveno 633 žmonės, daugiausia ispanų, britų, vokiečių kilmės. Beveik visi jie gyvena San Chuan Bautistos gyvenvietėje Robinzono Kruzo saloje. Kitos salos negyvenamos.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Chuano Fernandeso salos** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Bukynas
**Bukynas** – medynas, kuriame vyrauja bukai.

Bukas dažniau nei kitos plačialapės rūšys sudaro grynus miško medynus, taip pat yra mišrių miškų su spygliuočiais dalis. Paprastasis bukas Europoje auga ir lygumose, ir kalnuotose vietovėse; kalnuose tai paprastai aukščiausiai auganti medžių rūšis. Stačiuose kalnų šlaituose bukynai turi didelę reikšmę dirvožemio apsaugai ir vandens išsaugojimui. Miškininkystėje bukas vertinamas kaip mišką formuojanti, klimatą reguliuojanti rūšis. Paprastasis bukas Europoje savaime auga beveik visoje Europoje – nuo Ispanijos iki Kaliningrado srities, Lenkijos, Vakarų Ukrainos, taip pat Jungtinėje Karalystėje. Tarp bukynų pastatyta daugybė sanatorijų ir poilsio namų. 

Nors anksčiau bukynai Europoje užėmė didelę teritoriją, dėl žmogaus ūkinės veiklos daug jų buvo išnaikinta. Dabar iškirstų bukynų vietoje buvo pasodinti kitokie medžiai. Natūralūs bukynai yra saugomi daugelyje Europos šalių.

Lietuvoje
---------

Lietuva yra už natūralaus bukų arealo. Bukų introdukcija Lietuvoje prasidėjo XIX a. Miškuose bukynų yra labai nedaug, tik drėgnokose miško augavietėse Lietuvos vakarinėje dalyje, kitur pernelyg šalta. Nedidelių bukynų yra Šilutės, Kliošių, Ašpurvių ir Girulių miškuose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Edvardas Riepšas. *Bukynas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RDendrologija |
| --- |
|  |
| 
Botanika · Augalija · Flora · Augalai · Sumedėjęs augalas · Liana · Puskrūmis · Krūmokšnis · Krūmas · Krūmedis · Medis · Vaismedis · Kultivaras · Lapuočiai · Spygliuočiai · Vienanamis augalas · Dvinamis augalas
Iliustruotas Lietuvos augalų genčių vardynas · Lietuvos vietinės medžių ir krūmų rūšys · Lietuvos išskirtiniai medžiai · Lietuvos svetimžemė dendroflora · Pasaulio išskirtiniai medžiai 
Miškas · Miško skliautas · Pomiškis · Lietuvos miškai · Pasaulio miškai (šalys pagal miškų plotą) · Miškų nykimas (neteisėtas miško kirtimas)
Miškininkystė (ekologinė miškininkystė) · Miško atkūrimas · Įveisimas · Miškų ūkis · Miškų urėdija · Girininkija · Eiguva · Lietuvos miškų institutas |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Maksas Delbriukasvok. *Max Delbrück*** |
| --- |
|  |
| Max Delbrück |
| Gimė | 1906 m. rugsėjo 4 d.Berlynas |
| Mirė | 1981 m. kovo 9 d. (74 metai)Pasadena, Kalifornija |
|  |
| Veikla | vokiečių kilmės JAV fizikas, genetikas, virusologas |
| Sritis | Tyrė savaiminę ir indukuotąją mutagenezę, jutimo organų fiziologiją, bakteriofagus, išaiškino virusų rekombinaciją |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| 1969 m. Nobelio fiziologijos ir medicinos premijos laureatas. |
|  |
|  **Vikiteka** | Max Delbrück |

**Maksas Delbriukas** (vok. *Max Delbrück*, 1906 m. rugsėjo 4 d. Berlynas – 1981 m. kovo 9 d. Pasadena, Kalifornija) – vokiečių kilmės JAV fizikas, genetikas, virusologas, Nobelio fiziologijos ir medicinos premijos laureatas.

Biografija
----------

1932–1937 m. Berlyne dirbo Kaizerio Vilhelmo institute. 1937 m. emigravo į JAV. 1937–1939 m. ir 1947–1981 m. dirbo Kalifornijos technologijos institute, 1940–1947 m. Vanderbilto universitete. Nuo 1947 m. profesorius.

Veikla
------

Tyrė savaiminę ir indukuotąją mutagenezę, jutimo organų fiziologiją, bakteriofagus, išaiškino virusų rekombinaciją.

1969 m. jo veikla kartu su Alfredu Heršu ir Salvadoru Lurija įvertinta Nobelio fiziologijos ir medicinos premija.
| **Jonas Smilgevičius** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1870 m. vasario 12 d.Rusija Šoniai, Alsėdžių valsčius, Telšių apskritis |
| Mirė | 1942 m. rugsėjo 27 d. (72 metai)Lietuva Kaune |
| Palaidotas (-a) | Užvenčio kapinėse |
|  |
| Veikla | Lietuvos nepriklausomybės akto signataras, ekonomistas, bankininkas, įvairių akcinių bendrovių steigėjas ir dalininkas, visuomenės veikėjas |
|  |
| Alma mater | Berlyno Humboldtų universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Jonas Smilgevičius |

**Jonas Smilgevičius** (1870 m. vasario 12 d. Šoniuose, Alsėdžių valsčius, Telšių apskritis – 1942 m. rugsėjo 27 d. Kaune) – Lietuvos nepriklausomybės akto signataras, agronomas, ekonomistas, bankininkas, įvairių akcinių bendrovių steigėjas ir dalininkas, visuomenės veikėjas.

Jonas Smilgevičius – Valstybės tarybos narys
Kapas Užvenčio kapinėse

Biografija
----------

Iki 1893 m. mokėsi Mintaujos ir Liepojos gimnazijose. Vienerius metus studijavo ekonomiką Karaliaučiaus universitete, vėliau perėjo į Berlyno universitetą, kurį baigė 1899 m.

Trejus metus dėstė Peterburgo žemės ūkio mokykloje. Rūpinosi žemės ūkio naujovių populiarinimu lietuvių visuomenėje. Vadovavo Nobelio prekybos įmonių filialui Varšuvoje. Įsigijo Užvenčio (dab. Kelmės raj.) dvarą, kuriame užveisė pieninių galvijų bandą, užsėjo tabako plantaciją, įrengė modernų vandens malūną, lentpjūvę, plytinę.

Vienas Lietuvių konferencijos Vilniuje (1917 m.) organizatorių ir dalyvių, išrinktas į Lietuvos Tarybą. 1918 m. vasario 16 d. kartu su kitais Tarybos nariais pasirašė nepriklausomos Lietuvos valstybės atkūrimo aktą.

1925 m. išrinktas Lietuvos banko tarybos nariu. Lietuvos kredito banko (1921 m.) steigėjas.

Vienas pagrindinių akcinių bendrovių „Nemunas", „Dubysa", „Miškas", „Neris", „Sidabrinė lapė" steigėjų ir akcininkų, „Vilijos" bendrovės Vilniuje (1911 m.) kūrėjas.

Bendradarbiavo „Varpe", „Vienybėje Lietuvninkų", „Vilniaus žiniose", pasirašinėdamas savo pavarde ir slapyvardžiais. Knygelės „Pienininkystė Lietuvos ūkininkams" (1895 m.) autorius.

Mirė 1942 m. rugsėjo 27 d. Kaune. Buvo palaidotas Užvenčio kapinių koplyčios rūsyje, 1996 m. perlaidotas kapinėse šalia koplyčios (u. k. 22252).

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Kapas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2017-11-26.

Nuorodos
--------

* Biografija;
* Trumpa biografija.
* Jonas SMILGEVIČIUS (1870–1942) | lrs.lt

  


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RLietuvos Taryba |
| --- |
|  |
| Lietuvos Nepriklausomybės Aktas |
|  |
| Signatarai | 
Saliamonas Banaitis ·  Jonas Basanavičius ·  Mykolas Biržiška ·  Kazys Bizauskas ·  Pranas Dovydaitis ·  Steponas Kairys ·  Petras Klimas ·  Donatas Malinauskas ·  Vladas Mironas ·  Stanislovas Narutavičius ·  Alfonsas Petrulis ·  Antanas Smetona ·  Jonas Smilgevičius ·  Justinas Staugaitis ·  Aleksandras Stulginskis ·  Jurgis Šaulys ·  Kazimieras Steponas Šaulys ·  Jokūbas Šernas  ·  Jonas Vailokaitis ·  Jonas Vileišis | Dvidešimt akto signatarų |

 |
*Paramore* šeimos mauzoliejus, JAV
**Mauzoliejus** (sen. gr. mausoleion) – monumentalus antkapinis statinys, žymintis palaidojimo vietą ir įamžinantis mirusiojo atminimą. Dažniausiai įrengiami stačiakampio arba apvalios formos, su patalpomis urnai, sarkofagui arba karstui. Puošiamas architektūriniais ir skulptūriniais elementais. Vienas iš seniausių žinomų mauzoliejų - Halikarnaso mauzoliejus.

Istorija
--------

Halikarnaso mauzoliejus – vienas iš 7 pasaulio stebuklų
Pavadinimas kilo iš Karijos karaliaus Mausolo vardo, kurio žmona Artemisija pastatė vieną iš septynių pasaulio stebuklų – Halikarnaso mauzoliejų. Kaip statinio tipas paplito senovės graikų ir senovės Romos architektūroje. Statybos tradicija išliko ir viduramžių Europoje. XIV – XVI a. plačiai statyti Azijos valstybėse. Vienas žymiausių visame pasaulyje – Tadžmahalo mauzoliejus. XX a. mauzoliejai dažniausiai statyti totalitarinių valstybių vadovams pagerbti.

Lietuva
-------

Lietuvoje mauzoliejai buvo įrengiami bažnyčiose. Vienas reikšmingiausių mauzoliejų Lietuvoje – Radvilų mauzoliejus, įrengtas XVII a. Kėdainių evangelikų reformatų bažnyčioje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Mauzoliejus*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 479-480 psl.
Bukranijas

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Bukranijas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

**Bukranijas**, **bukranionas** (gr. το βουκράνιον – jaučio kaukolė) – frontalios jaučio kaukolės pavidalo dekoro motyvas. Buvo skulptūrinis ir tapytas.

Istorija
--------

Bukranijas atsirado paleolite, matriarchato laikotarpiu, manoma, kaip vaisingumo simbolis. Ypač dažnas senovės Rytų šalių ir vidurio Europos neolito, chalkolito, kai kurių archeologinių kultūrų – ir bronzos amžiaus dirbinių puošyboje.

Pasak archeologo D. Kamerono, bukranijas vaizdavo moters gimdą su Falopijaus vamzdeliais. M. Gimbutienės nuomone, bukranijas buvo vienas Atgimimo deivės (retkarčiais ją simbolizavo ant kaukolės taškučiais nupiešti du sujungti trikampiai) simbolių. Dažnai kaukolė derinta su kitais Atgimimo deivės simboliais – bitė, drugys, gėlių žiedai.

Įsigalėjus patriarchatui bukranijas simbolizavo gyvūnų auką dievams. Kai kada kaukolė komponuota su girliandomis ant ragų, nuo helenizmo laikotarpio – su kaspinais apjuostomis augalų, vaisių ir žiedų girliandomis bei įterptais aukos taurių motyvais. Senovės Graikijoje ir Romoje bukranijais puošti aukurai, altoriai, sarkofagai, šventyklų sienos ir frizai. Buvo populiarus renesanso ir klasicizmo architektūros ir dekoratyvinių dirbinių puošyboje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Spečiūnas, Lijana Šatavičiūtė. *Bukranijas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 585 psl.

Literatūra
----------

* Sabine Deschler-Erb u.a.: Bukranien in der jungsteinzeitlichen Siedlung Arbon-Bleiche 3 – Status, Kult oder Zauber? In: Archäologie der Schweiz 2002/4
* Adolf Ernst Napp: Bukranion und Guirlande : Beiträge zur Entwicklungsgeschichte der hellenistischen und römischen Dekorationskunst, Wertheim a. M. 1933, Heidelberg, Phil. Diss. 1930
* Wolf-Dietrich Niemeier: Eine knossische Palaststilscherbe mit Bukranion-Darstellung aus Mykene, Archäologischer Anzeiger (1989) S. 5-10
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Jonas Smalakys** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1835 m. birželio 7 d.Trumpaičiuose, Pakalnės apsk. dabar Timiriazevo |
| Mirė | 1901 m. gegužės 8 d. (65 metai)Tilžėje |
|  |
| Veikla | Mažosios Lietuvos kultūros, visuomenės ir politinis veikėjas |
| Partija | 1892 m. Lietuvių konservatorių partija |

**Jonas Smalakys** (1835 m. birželio 7 d. Trumpaičiuose, Pakalnės apsk. dabar Timiriazevo – 1901 m. gegužės 8 d. Tilžėje) – Mažosios Lietuvos kultūros, visuomenės ir politinis veikėjas.

Biografija
----------

Nuo jaunystės Jonas Smalakys žavėjosi kova už laisvę – 1859 m. dalyvavo Italijos nepriklausomybės kare, kovėsi būryje, kuriam vadovavo Italijos nacionalinis didvyris Džiuzepė Garibaldis.

Iki senatvės liko jaunatviškai neramus – aktyviai dalyvavo Vokietijos konservatorių partijos veikloje, tačiau pamatęs, kad lietuvninkų reikalai partiečiams nerūpi, 1892 m. su bendraminčiais įsteigė Lietuvių konservatorių partiją ir jai vadovavo iki mirties. Siekdami įgyti populiarumo, partijos aktyvistai surengė kelias peticijas Vokietijos švietimo ministrui, kad Mažojoje Lietuvoje būtų plečiamas pradinių mokyklų lietuvių dėstomąja kalba tinklas ir savo pasiekė, surinkdami po peticijomis po 15–30 tūkstančių tautiečių parašų.

Toks rūpinimasis vietinių gyventojų reikalais neliko neįvertintas – nuo 1898 m. iki mirties jis atstovavo Klaipėdos kraštą Vokietijos Reichstage.

Nuo 1895 m. Jonas Smalakys buvo „Birutės" draugijos pirmininkas ir bibliotekininkas, rūpinosi, kad krašto gyventojai nepamirštų gimtosios kalbos. Jo draugais ir bendradarbiais buvo Mažosios Lietuvos poetas Jurgis Zauerveinas, visuomenės organizatorius Dovas Zaunius, spaudos globėjas Martynas Jankus, Jonas Basanavičius ir kiti.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Visuotinė lietuvių enciklopedija (Reichstagas)

Nuorodos
--------
Koordinatės: 54°41′44.21″ š. pl. 25°17′18.78″ r. ilg.﻿ / ﻿54.6956139°š. pl. 25.2885500°r. ilg.﻿ / 54.6956139; 25.2885500

| Lietuvos prokuratūros pastatas |
| --- |
|  |
| Vieta | Vilnius |
| Statusas | Eksploatuojamas |
| Statybų pradžia | 2006 m. |
| Statybų pabaiga | 2008 m. |
| Aukštų sk. | 12 |
| Plotas | 17742 m² |

**Lietuvos prokuratūros pastatas** – pastatas Žirmūnuose, Vilniuje. Projekto autorius – Kęstutis Lupeikis.

Istorija
--------

1999 m. Lietuvos Respublikos generalinė prokuratūra nusprendė statyti naują pastatą. 2000 m. Vilniaus miesto savivaldybė statiniui skyrė sklypą tarp Šeimyniškių ir Rinktinės gatvių.

Statytas 2006–2008 m. Iš pradžių į statinį ketinta perkelti Lietuvos Respublikos generalinę, Vilniaus apygardos, Vilniaus miesto ir Vilniaus rajono prokuratūras.

Po statybų į pastatą perkeltos Lietuvos Respublikos generalinė ir Vilniaus apygardos prokuratūros.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑   Archyvuota kopija 2008-12-29 iš Wayback Machine projekto.
**Roman Romanchuk**|  |
| Asmeniniai duomenys |
| Gimimo data | 1986 m. rugpjūčio 19 d. (36 metai) |
| Gimimo vieta | Kovelis, Ukraina |
| Ūgis | 180 cm |
| Svoris | 74 kg |
| Klubai |
| Dabar žaidžia | baigęs karjerą |
| **Pozicija** | saugas |
| Profesionalūs klubai\* |
| 2009  2009–2010  2010  2011  2012–2013 | FK ŽalgirisFK Niva Ternopìlʹ FK Žalgiris FK Buxoro  Alčevsko „Stalʹ" | 05 0(1)06 0(1)18 0(0)26 0(3)12 0(0) |
| \* Skaičiuojama tik pasirodymai ir įvarčiai vietinėje lygoje Duomenys 2022 m. kovo 1 d.. |

**Romanas Romančukas** ((ukr. *Роман Миколайович Романчук*); g. 1986 m. rugpjūčio 19 d.) – buvęs Ukrainos futbolininkas, žaidęs krašto saugo pozicijose. „Kovelio" futbolo klubo prezidentas.

Karjera
-------

Gimė ir futbolininko karjerą pradėjo Vakarų Ukrainoje. 

Vėliau žaidė Ventspilio „Vindavos" klube. 

### VMFD Žalgiris

2009 m. pradžioje atvažiavo į Vilnių, ir tapo Vilniaus „Žalgirio" nariu.

„Žalgirio" ekipoje be atlygio rungtyniavo 2009 m. pirmoje pusėje. Tuo metu buvo įkurta Vilniaus miesto futbolo draugija Žalgiris, kurią išlaikė „Žalgirio" klubo aistruoliai. 

Atstovaudamas žalgiriečiams sužaidė penkerias rungtynes ir pasižymėjo pelnydamas vieną įvartį.

### Ternopilio „Niva"

2009 m. grįžo į Tėvynę. Atstovavo Ternopilio „Niva".

### VMFD Žalgiris

2010 m. jis vėl atvyko į Vilnių. 2010 m. vasario mėn. draugiškose rungtynėse prieš FK Jelgava paskutinėmis rungtynių akimirkomis pelnė įvartį. Lietuvos klubas nugalėjo latvius 3:1.

Atstovavo „Žalgirio" klubui 2010 m. sezone, komandai sugrįžus į A lygą. 

Aistruoliai ir su ekipa dirbusieji prisimena Romaną Romančuką dėl kovingumo, kai eidavo į aikštę nepaisydamas skausmo.

### Buxoro FK

2011 m. pasirašė sutartį su Bucharos „Buxoro" klubu iš Uzbekijos.

### Alčevsko „Stalʹ"

2012–2013 m. žaidė Ukrainoje Alčevsko „Stalʹ".

### Prezidentavimas

Baigęs profesionalaus žaidėjo karjerą ir toliau sukasi futbolo sferoje. Tapo gimtojo miesto Kovelio, kuris įsikūręs Vakarų Ukrainoje, netoli Baltarusijos ir Lenkijos sienų, futbolo klubo prezidentas.

Išnašos
-------

1. ↑  fknevezis.lt: apie „Žalgirį" {2009 m.)
2. ↑  kaunodiena.lt: Žalgiris v. Jelgava
3. ↑  sportas.lt: R. Romančukas (2022 m.)
4. ↑  Alčevsko „Stalʹ" naujokai
5. ↑  lrt.lt Romanas Romačukas (2022 m.)

Nuorodos
--------

* Transfermarkt
* Soccerway
* futbolinis.lt
| **Džordžas Šoltis** |
| --- |
|  |
| Džordžas Šoltis 1975 m. |
| Gimimo vardas | György Stern |
| Gimė | 1912 m. spalio 21 d.Budapeštas, Austrija-Vengrija |
| Mirė | 1997 m. rugsėjo 5 d. (84 metai)Antibas, Prancūzija |
| Palaidotas (-a) | Farkašrečio kapinės (Budapeštas) |
| Tautybė | žydas |
|  |
| Veikla | pianistas, dirigentas |
| Sritis | Vakarų klasikinė muzika |
| Organizacijos | Londono filharmonija, Čikagos simfoninio orkestras ir kt. |
|  |
| Alma mater | Budapešto muzikos akademija |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Britanijos imperijos ordinas, Grammy apdovanojimai |
|  |
|  **Vikiteka** | Georg Solti |

**Džordžas Šoltis** (angl. *Georg Solti*, gimė kaip *György Stern*, 1912 m. spalio 21 d. – 1997 m. rugsėjo 5 d.) – Vengrijos ir Jungtinės Karalystės dirigentas, pianistas.

Gimė kaip Dėrdi Šternas žydų šeimoje Budapešte. 1930 m. baigė Budapešto muzikos akademiją, kurioje lankė Bėlos Bartoko, Zoltano Kodajaus, Ernės fon Dohnanio klases. 1930–1939 m. Džordžas Šoltis dirbo korepetitoriumi, vėliau dirigentu Budapešto operoje. 1936 ir 1937 m. buvo Arturo Toskaninio asistentu Zalcburgo festivalyje. II pasaulinio karo metais Džordžas Šoltis gyveno Šveicarijoje (Liucernoje), koncertavo kaip pianistas. Sužlugus nacistiniam režimui, Šoltis įgijo galimybę dirbti aukštose pareigose: 1946–1952 m. jis buvo Bavarijos operos Miunchene, 1952–1961 m. Frankfurto prie Maino operos, 1961–1971 m. *Covent Garden* teatro Londone, 1973–1979 m. Paryžiaus operos muzikos direktorius. 1969–1991 m. Čikagos simfoninio orkestro vadovas, 1971–1975 m. Paryžiaus orkestro, 1979–1983 m. Londono filharmonijos orkestro vyriausiasis dirigentas. Gastroliavo Europoje, Jungtinėse Amerikos Valstijose, Australijoje.

Džordžas Šoltis interpretavo daugiausia Ričardo Vagnerio, Ričardo Štrauso, Giustavo Malerio, Volfgango Amadėjaus Mocarto, Liudviko van Bethoveno, Džiuzepės Verdžio, Džozefo Haidno, Bėlos Bartoko, Zoltano Kodajaus kūrinius. Jis diriguodavo presižiškiausiuose klasikinės muzikos festivaliuose, parengė daugelio žymių kūrinių (Vedžio „Traviata", „Aida", Mocarto „Rekviem", Bethoveno simfonijų, Vagnerio „Nibelungo žiedo") įrašus.

1972 m. Šolčiui suteiktas sero titulas. Apdovanotas 32 „Grammy" apdovanojimais (tarp jų – už visą kūrybą, 1996 m.; rekordinis skaičius), Karališkosios filharmonijos draugijos aukso medaliu (1989 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jūratė Kaikarienė. *Solti Georg*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXII (Sko–Šala). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2012
| ***Didžiausias jų grobis*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | The Biggest Bundle of Them All |
| Kilmės šalis |  JAV |
| Režisierius | Ken Annakin |
| Scenaristas (-ai) | Sy Salkowitz  Josef Shaftel |
| Vaidina | Vittorio De Sica  Raquel Welch |
| Metai | 1968 |
| Žanras | kriminalinė komedija |
| Trukmė | 108 min. |
| Kalba | anglų |
| **IMDb įrašas** |

**Didžiausias jų grobis** (angl.  *The Biggest Bundle of Them All*) – 1968 m. JAV sukurta kriminalinė komedija apie penketą nevykėlių nusikaltėlių, pagrobusių buvusį įtakingą gangsterį ir norinčių gauti už jį išpirką.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Vittorio De Sica – Čezarė Čelis
* Raquel Welch – Džiulijana
* Robert Wagner – Haris Praisas
* Godfrey Cambridge – Bendžaminas
* Davy Kayne – Devis Kolinsas
* Francesco Mule – Antonio Tozis

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Penketas nevykėlių pagrobia buvusį įtakingą gangsterį Čezarę Čelį, tikėdamiesi už jį gauti išpirką – 50 tūkstančių dolerių, tačiau paaiškėja, kad šis tokių pinigų neturi, o jo buvę draugai neketina jam pagelbėti. Įsižeidęs Čelis pasiūlo savo pagrobėjams planą: apiplėšti platinos krovinį gabenantį traukinį ir, grobį pristačius į Maroką, už tai gauti 5 milijonus dolerių.

Gauja ima ruoštis, tačiau pagrobėjų lyderis ir gražiosios Džiulijanos širdies draugas Haris tikisi įvykdžius apiplėšimą atsikratyti Čelio, todėl paveda Džiulijanai šį suvedžioti ir sužinoti tarpininko Maroke pavardę.