recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Institucionalizmas tarptautiniuose santykiuose** teigia, kad pasaulis susijęs per ekonominius ryšius, kurie realizuojami tarptautinėse organizacijose ir institucijose.
Teorija susideda iš grupės skirtingų mokymo krypčių apie tarptautinius santykius:
funkcionalistinių ir neofunkctionalistinių metodų, tvarkos teorijos, ir valstybės kartelio teorijos. Jos visos turi bendrą teorijos ašį – tarptautinės sistemos struktūras, tačiau jie iš esmės skiriasi tuo, kaip jie vykdomi.

Funkcionalistinis požiūris
--------------------------

Davido Mitrany‘o funkcinė teorija yra seniausia institucinė teorija tarptautiniuose santykiuose. Mitrany pasiūlė, kad „funkcinės agentūros" turėtų organizuoti bendradarbiavimo poreikius tarp net prieštaraujančių valstybių.
Neofunkctionalizmą ir bendruomeninius metodus agituojantis Jean Monnet propagavo viršvalstybinį principą: tarptautinės institucijos valdomos tautos narės turėtų pačios administruoti bendrus interesus.
Funkcionalizmo metodai dažnai kritikuojami dėl idealistinių ir norminių požiūrių į tarptautinius santykius.

Racionalaus pasirinkimo institucionalizmas
------------------------------------------

Bando paaiškinti kolektyvinius pasirinkimus, kuriuos daro racionalūs žmonės. Rezultatai yra saviveikos tarp veikėjo dispozicijos ir institucinių taisyklių produktai.

Istorinis institucionalizmas
----------------------------

Istorinio institucionalizmo teorija tiki, kad instancijų struktūros įtakoja baigtį tarp nacionalinių politinių sprendimų. Tai susideda iš dviejų elementų:

1. Instancijos galį įtakoti žmonės paskatomis, valdžios perskirstymais ir įtakojant kultūrinį kontekstą.
2. Istorija yra priklausoma nuo pasirinkto „kelio". Pasirinkimai ar įvykai ankstyvame procese priskiria jį „keliui", nuo kurio sunku „nusukti".
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 *Šis straipsnis apie mažesnę upę, prisijungiančią prie pagrindinės upės. Apie upelį Jurbarko raj. skaitykite straipsnyje Intakas (Talkotas).*
Intakas, įtekantis į pagrindinę upę
**Intakas** – upelis arba upė, įtekanti į kitą, pagrindinę upę. Intakas nuo pagrindinės upės paprastai skiriasi mažesniu vandeningumu, slėnio ir vagos pločiu, bendru ilgiu. Nors būna išimčių, pavyzdžiui: vandeningesnė Angara yra Jenisėjaus intakas, ilgesnis Smilgaitis yra Smilgos intakas.

Intakai yra skirstomi į kairiuosius ir dešiniuosius (pagal pusę, iš kurios jie įteka į pagrindinę upę) ir vardinami nuo pagrindinės upės ištakų einant link žiočių. Taip pat intakai rūšiuojami pagal eilę – pagrindinės upės tiesioginiai intakai vadinami 1-os eilės, šių intakų intakai – 2-os eilės ir tt. Didelės upės gali turėti net 20 intakų eilių.

Kartais intakais vadinamos ir į ežerus ar tvenkinius įtekančios upės.

Priešingybė intakui yra atšaka, kuri atsišakoja nuo pagrindinės upės.

Vikižodynas
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Tiznitasتزنيت ‎ |
| --- |
| *Miesto centras* |
|  |
| 

TiznitasTiznitas

29°43′0″ š. pl. 9°43′0″ v. ilg.﻿ / ﻿29.71667°š. pl. 9.71667°r. ilg.﻿ / 29.71667; 9.71667﻿ (Tiznitas)Koordinatės: 29°43′0″ š. pl. 9°43′0″ v. ilg.﻿ / ﻿29.71667°š. pl. 9.71667°r. ilg.﻿ / 29.71667; 9.71667﻿ (Tiznitas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+0) |
|  |
| **Valstybė** | Maroko vėliava Marokas |
| **Regionas** | Suso–Masos–Dra regionas |
|  |
| **Gyventojų** (2004) | 53 682  |
|  |
|  **Vikiteka** | Tiznitas |

**Tiznitas** (arab. تزنيت = *Tiznīt*, ber. ⵜⵉⵣⵏⵉⵜ = *Tiznit*) – miestas pietų Maroke, Suso–Masos–Dra regione, 16 km nuo Atlanto vandenyno pakrantės, 90 km į pietus nuo Agadiro. Provincijos centras. Pro miestą eina Agadiro–Ajūno plentas. Į šiaurę nuo miesto yra Suso–Masos nacionalinis parkas. Svarbus kalybos amatų centras (durklų, peilių gamyba, sidabro dirbiniai). Yra miesto vartai.

Istorija
--------

Tiznitą 1881 m. įkūrė sultonas Hasanas I, kaip karinį postą Suso berberų žemėse. 1912 m. regione sukilimą prieš prancūzus sukėlęs Ahmedas al Hiba pasiskelbė Tiznito sultonu.

Galerija
--------

* Tiznito vartaiTiznito vartai
* AikštėAikštė
* Tiznito gatvelėTiznito gatvelė
| **Vytis Čiubrinskas** |
| --- |
| Gimė | 1956 m. lapkričio 11 d. (66 metai)Panevėžys, Lietuva |
| Gyven. vieta | Kaunas |
| Tautybė | lietuvis |
| Vaikai | 2 |
|  |
| Veikla | antropologas |
| Sritis | nacionalinės tapatybės, identitetų kaita, etniškumas |
| Organizacijos | VDU |
| Pareigos | socialinės antropologijos centro vadovas |
|  |
| Išsilavinimas | profesorius, mokslų daktaras |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Vytis Čiubrinskas** (g. 1956 m. lapkričio 11 d.) – Lietuvos antropologas, profesorius, humanitarinių mokslų daktaras. Įvairių mokslinių straipsnių autorius, knygų sudarytojas bei autorius.

Tyrimų sritys: transnacionalizmas ir diaspora; etniškumas, nacionalizmas ir kosmopolitizmas; kultūrinis paveldas, socialinė atmintis ir tapatybės politika; pokolonijinių ir posocialistinių transformacijų procesai pasaulyje.

Biografija
----------

1979 m. Vilniaus universitete baigė istorijos magistrantūros studijas, 1993 m. tapo mokslų daktaru (istorijos ir etnologijos srityje). 1980–1982 m. dirbo Lietuvos nacionalinio muziejaus etnografijos departamente, 1982–1988 m. LIetuvos kultūros ministerijos paveldosaugos padalinyje, 1988–2003 m. dirbo Vilniaus universiteto istorijos fakultete. Dalyvavo daugelyje stažuočių ir mainų programų užsienyje – Suomijoje, Norvegijoje, Švedijoje, Danijoje, Vokietijoje, JAV, Jungtinėje Karalystėje, Indijoje. Skaitė paskaitas, dalyvavo konferencijoje įvairiuose pasaulio universitetuose.

Nuo 2003 m. dirba Vytauto Didžiojo universitete, Sociologijos katedroje bei Vilniaus universiteto Orientalistikos centre. Nuo 2007 m. yra Pietų Ilinojaus universiteto Antropologijos departamento (JAV) asocijuotas profesorius.

2013 -2014 m. organizavo ir dalyvavo projekte „1863 m. sukilimo tremtinių kultūrinis paveldas ir lietuviškasis identitetas Rusijos Saratovo krašte", kurio metu lankė buvusius lietuviškus kaimus Saratovo srityje.

Nuo 1994 m. *Société Internationale d’Ethnologie et de Folklore* (SIEF) narys, nuo 1997 m. Europos socialinių antropologų asociacijos (EASA) narys, nuo 1999 m. Baltiškų studijų asociacijos (AABS) narys, nuo 2013 m. Didžiosios Britanijos ir Britų sandraugos socialinių antropologų asociacijos (ASA) narys.

Nuo 2001 m. mokslinio žurnalo *Lietuvos etnologija: socialinės antropologijos ir etnologijos studijos* vyr. redaktorius.

Bibliografija
-------------

* *Lietuvos sentikiai = Старообрядцы Литвы : duomenys ir tyrimai, 1996–1997* (vyr. redaktorius, 1998 m.)
* *Socialinės ir kultūrinės antropologijos teorijos* (2007 m.)
* *Lietuviškojo identiteto trajektorijos* (sudarytojas kartu su Jolanta Kuznecoviene, 2008 m.)
* *Lietuviškasis identitetas šiuolaikinės emigracijos kontekstuose* (sudarytojas, 2011 m.)
* *Transnacionalizmas ir nacionalinio identiteto fragmentacija* (bendraautoris, 2014 m.)
* *Daugiau publikacijų žr.*

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑

Nuorodos
--------

* *Globalizacija primeta pasauliui vakarietišką matą*, 15 min.lt
* *Socialinė antropologija – „aukso vidurys" tarp socialinių ir humanitarinių mokslų*, bernardinai.lt
Koordinatės: 54°56′25.21″ š. pl. 23°54′28.92″ r. ilg.﻿ / ﻿54.9403361°š. pl. 23.9080333°r. ilg.﻿ / 54.9403361; 23.9080333


| Vytėnų dvaras |
| --- |
|  Dvaro pastatas 2012 m. |
| Vieta | Vytėnų g. 95, Kaunas |
| Įkurtas | 1925 m. |
| Rūmų stilius | Mūrinis |
| Bajorų giminės | Leonas Račiūnas |
| Parkas | Pavieniai želdynai |
| Pastatų būklė | Daugiabutis gyvenamasis namas |
| Savininkas | Račiūnų šeima |

**Vytėnų dvaras** – buvusi dvaro sodyba Vytėnuose, Kauno šiauriniame pakraštyje. Patogiai pasiekiama nuo automagistralės  **A1**  Vilnius–Kaunas–Klaipėda  pro „Megos" prekybos centrą (apie 0,9 km).

Istorija
--------

Dvaro kiemas. Prie medžio – bevardis obeliskas
Dvaras įkurtas XX a. pradžioje po žemės reformos, kai buvo dalinamos Sargėnų dvaro žemės. Iš jų apie 76 ha 1925 m. įsigijo nepriklausomybės kovų dalyvis, savanoris Leonas Račiūnas. Jis sukūrė pavyzdingą dvaro ūkį, pastatė išraiškingą gyvenamąjį namą. Kartu su dvaro savininku čia gyveno ir jo brolis kompozitorius Antanas Račiūnas, kuris gyvendamas Vytėnuose užsiėmė kūryba, jo kvietimu dvare svečiavosi žymus rusų operos dainininkas Fiodoras Šaliapinas. Tikėtina, jog jis dainavo rūmų balkone 1934 m.

1941 m. nacionalizuotame dvare įsteigtas daržininkystės ir sodininkystės tarybinis ūkis, tuomet – vienas pirmųjų Lietuvoje. Į Vytėnus iš Dotnuvos buvo perkelta bandymų stotis, veikusi iki 1969 m. kai buvo iškelta į Babtus. 1957–1959 m. Vytėnų sodininkystės-daržininkystės bandymų stotyje vyresniuoju moksliniu bendradarbiu dirbo LR Prezidentas Aleksandras Stulginskis, 1956 m. grįžęs po tremties į Lietuvą. Po Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo Vytėnų dvaras grąžintas Račiūnų šeimai.

Būklė
-----

Sovietmečiu Vytėnų dvaro sodyba atsidūrė šalia šiaurinės Kauno miesto ribos. Prie dvaro sodybos priartėjęs besiplečiantis Vytėnų privačių gyvenamųjų namų rajonas. Dvaro pastatą supa tvora, tvarkinga aplinka su pavieniais želdiniais, senų medžių eile.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytėnų dvaras *kvb.lt* Archyvuota kopija 2012-11-09 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑   Aleksandras Stulginskis

Literatūra
----------

* V. Skučaitė, „Kauno Aliaska" – Iliustr. // Kauno diena. 2000, spalio 17, p. 1, 19.
Statulos koja su vyturu
Blauzdos su vyturais
**Vyturas** (angl. *puttee*, *puttie*; rus. *обмотка*) – audeklo juosta, kuria standžiai spirališkai apvyniojama koja nuo kulkšnies iki kelio. Vyturas apsaugo blauzdą nuo sužeidimų, sutvirtina čiurną, apsaugo pusbačius (kad vidun nebirtų smėlis ar akmenukai).

Vyturai būdavo naudojami vietoj odinių ar audeklinių getrų. Vyturai buvo ne vienos šalies (pvz. JAV, D. Britanijos, Rusijos ir kt.) karinių uniformų dalis. Vyturus naudojo ne tik pėstininkai, bet ir kavaleristai.

Vyturai būdavo naudojami dėl pigumo – pusbačiai su vyturais kainavo pigiau, negu pusbačiai su getrais ar auliniai batai. Todėl getrai uniformoje dažnai atsirasdavo prasidėjus karui ir prireikus aprengti dideles mases mobilizuotų kareivių.

Carinės Rusijos armijoje 1915–1916 m. uniforminiai vyturai būdavo iš tankios tvirtos slepiamos spalvos (žali, chaki, pilki) audeklo. Vyturą paprastai užkabindavo už specialios pusbačio kilpos, apvyniodavo blauzdą ir specialiais raišteliais surišdavo po keliu. Pusbačius su vyturais naudojo ne tik iš atsargos pašaukti kareiviai, bet ir dalis kadrinių kareivių. 1917 m. Rusijos armijoje pasirodė angliški rudi batai su garstyčių spalvos vilnoniais vyturais, kuriuos naudojo ir Rusijos pilietinio karo metu.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Autai

Nuorodos
--------

* Putting on Puttees
* Войска – Вермахт: Экипировка и снаряжение: Обувь Archyvuota kopija 2007-10-13 iš Wayback Machine projekto.
* Обувь в русской армии и на флоте в 1914–1918 гг.
* „Спутник партизана". Поход Archyvuota kopija 2008-05-24 iš Wayback Machine projekto. (Kaip pasidaryti ir užsivynioti vyturus)

Nuotraukos:

* Оборона Брестской крепости Archyvuota kopija 2008-05-13 iš Wayback Machine projekto. (Kairysis kareivis – su vyturais)
* Basic Uniform Requirements (TSRS kariuomenės kareivių su vyturais nuotraukos)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Markomanai žemėlapio centre. Oranžine spalva svebų gentys I a.
**Markomanai** buvo germanų gentis, tikriausiai artima svebams ar svevams.

Mokslininkai mano, kad jų pavadinimas galėjo kilti iš:

* Iš seno germaniško žodžio „pasienio regionas" ir „žmonės"
* Iš Romos atstovo Marko Fabijaus Romano, kuris pabėgo iš Druso legionų per žygį prieš germanus apie 13 m. pr. m. e. ir sutelkė nedarnias germanų gentis į stiprią karinę jėgą (POMOERIVM, vol. 3, 1998). Kitas šaltinis teigia, kad Markas Fabijus Romanas buvo ištremtas už spekuliavimą kviečiais ir nepabėgo iš armijos, bet tas pats šaltinis irgi sieja Marką su markomanais, kai jis buvo tremtyje.

Drusas užpuolė markomanus 9 m. pr. m. e. ir išvijo į dabartinę Bohemijos teritoriją. Ten jų karalius Marobodujus įkūrė galingą karalystę, kurią Augustas laikė grėsme Romai. Bet prieš jam pradedant veikti prasidėjo karas Ilyrijoje. Galiausiai Katualda nuvertė ir ištrėmė Marobodujų 19 m. e. m.

I a. Tacitas savo Germanijos I knygoje 42 eilutėje mini, kad markomanus valdo Romos paskirti karaliai. II a. markomanai priklausė sąjungai su kvadais, vandalais, sarmatais, kuri buvo nukreipta prieš Romos imperiją. Tai sukėlė didelių genčių, galbūt gotų judėjimas. Pagal istoriką Eutropijų, imperatoriaus Marko Aurelijaus pajėgos trejus metus kovojo su markomanų sąjunga Karnunto tvirtovėje Panonijoje. Eutropijus palygino karą su markomanais ir jų sąjungininkais ir Marko Aurelijaus pergalę su Punų karais. Palyginimas tikslus, nes markomanų karai turi persilaužimo tašką ir keletą ryškių romėnų pralaimėjimų. Per karus žuvo du Pretorijų sargybos vadai. Karas prasidėjo 166 m. kai markomanai perėjo sieną tarp Vindobonos ir Karnunto ir įsiveržė palei Noriko ir Panonijos provincijų ribą, nuniokojo Flaviją Solvą ir buvo tik trumpai sustabdyti prieš jiems pasiekiant Akvilėją prie Adrijos jūros. Karas truko iki Marko Aurelijaus mirties 180 m. Paaiškėjo, kad jis tik dalinai buvo sėkmingas Romai ir Dunojus liko imperijos siena visą likusį jos gyvavimą.

Markomanai gavo krikštą valdant karalienei Fritigil (IV a. vidurys), kuri susirašinėjo tuo reikalu su Ambrozijumi iš Milano.

Yra runų abėcėlė, vadinama markomanų runom, bet abejojama, kad jos susijusios su markomanais [reikalingas šaltinis].

409 m. perėjęs Pirėnus markomanų, kvadų ir burų būrys įsikūrė Galecijos provincijoje (dabar Galisija ir šiaurinė Portugalija), kur jie buvo laikomi *foederati* ir įkūrė Galecijos svebų karalystę. Jos karaliumi tapo Hermerikas. Brakara Augusta (dabar Braga Portugalijoje), anksčiau buvusi Romos Galecijos sostine, tapo Svebų karalystės sostine.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Nikaragvos ežeras |
| --- |
|  |
| Vieta | Nikaragvos vėliava Nikaragva |
| Plotas | 8624 km² |
| Didžiausias gylis | 26 m |
| Įteka | Tipitapa |
| Išteka | San Chuanas |
|  |
|  Vikiteka | Nikaragvos ežeras |

**Nikaragvos ežeras** (isp. *Lago de Nicaragua*), **Kosibolkos ežeras** (*Lago Cocibolca*), **Dulsės jūra** (*Mar Dulce*) – ežeras Nikaragvoje, 32 m aukštyje. Tai didžiausias Centrinės Amerikos ežeras, antras pagal dydį Lotynų Amerikoje (po Titikakos) ir 20-as pasaulyje. Ežeras San Chuano upe siejasi su Karibų jūra, o Tipitapos upe – su Managvos ežeru. Pakrantėje stūkso Mombačo ugnikalnis ir Granados miestas. Nikaragvos ežere yra net virš 400 salų (Granados salelės, Solentinamės salos). Ometepės sala gyvenama, joje stūkso Maderaso ir Konsepsjono ugnikalniai.

Nikaragvos ežeras – vienintelis gėlavandenis pasaulio ežeras, kuriame gyvena rykliai (jautinis ryklys *Carcharhinus leucas*).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

XX a. pr. žemėlapis, su siūlomu Nikaragvos kanalo maršrutu
**Nikaragvos kanalas** (isp. *Canal de Nicaragua*) – projektas, kuriuo siekta sujungti Ramųjį vandenyną ir Karibų jūrą per Nikaragvos teritoriją. Šis kanalas turėjo eiti San Chuano upe, Nikaragvos ežeru, o per 10 km pločio sąsmauką, skiriančią nuo Ramiojo vandenyno kanalas turėjo būti iškastas.

Kanalo, jungiančio abu vandenynus, idėja atsirado dar kolonijiniais laikais, tačiau pirmieji realūs tyrimai pradėti XIX a. 1825 m. Centrinės Amerikos Federacijos užsakymu pradėti tyrimai, rezultatai nusiųsti į JAV, tikintis finansinės paramos. Tačiau JAV neskubėjo pritarti kanalo idėjai – politinis nestabilumas regione ir britų padėtis šalia kanalo (jie valdė Moskitų Krantą) skatino amerikiečius ieškoti alternatyvių variantų. Visgi 1849 m. Nikaragva sudarė sutartį su amerikiečių verslininku Cornelius Vanderbilt, kad šis per 12 metų pastatytų kanalą. Pradžioje prekybinis maršrutas veikė nuo Rivaso iki Ramiojo vandenyno krovinius gabenant geležinkeliu. Tačiau netrukus šalyje kilo pilietinis karas, prekybinį maršrutą užėmė filbustjeras William Walker, ir kanalas nebuvo pradėtas statyti.

Vėliau amerikiečiai vėl ėmė svarstyti Nikaragvos kanalo idėją, tačiau nusprendė nupirkti prancūzų pradėtą statyti Panamos kanalą. Panamos kanalą remiantys verslininkai teigė, kad Nikaragvos kanalas bus pavojingas dėl seisminio aktyvumo regione ir kaip įrodymu pasinaudojo tuo metu įvykusiu Momotombo išsiveržimu.

Atidarius Panamos kanalą, Nikaragvos kanalo idėja nebuvo pamiršta. Pradžioje pagrindinis argumentas buvo, kad šis kanalas sutrumpintų laivų kelią tarp Niujorko ir San Francisko 800 km. Dabar teigiama, kad šiuo kanalu galėtų plaukti didesni nei Panamax klasės laivai. Kanalo idėja nepalankiai vertinama žaliųjų ir Kosta Rikos, kuriai priklauso dalis San Chuano upės.
Nikas Perumovas
**Nikas Perumovas** (*Nikolajus Perumovas*, rus. *Ник Перумов*, rus. *Никола́й Дании́лович Перу́мов*; g. 1963 m. lapkričio 21 d.) – Rusijos rašytojas fantastas, kartais laikomas vienu iš rusiškosios maginės fantastikos pradininkų.

Plačiai pagarsėjo po pirmosios publikacijos – 1993 m. pasirodė epopėja „Tamsos žiedas", kurios veiksmas vyksta Dž. R. R. Tolkino Viduržemėje.

Biografija
----------

Nikolajus Perumovas gimė 1963 m. lapkričio 21 d. Leningrade.
  
Baigė Leningrado politechnikos instituto Fizikos ir mechanikos fakulteto Biofizikos katedrą. Dešimt metų dirbo slaptame Ypatingų švarių biopreparatų mokslinio tyrimo institute Leningrade, užsiiminėjo molekuline biologija.

Rašyti ėmė 8-ojo dešimtmečio pabaigoje. Tuo metu susižavėjo magine ir moksline fantastika, ypač Dž. R. R. Tolkino knygomis, kurias skaitė angliškai ir darėsi sau vertimą. Dalyvavo tolkinistų judėjime. Būdamas rašytoju mėgėju parašė pirmąją dilogiją „Tamsos nužengimas arba po 300 metų", kurio veiksmas vyko Viduržemėje (Tolkino pasaulis).

Nuorodos
--------

* Rašytojo svetainė Archyvuota kopija 2008-03-17 iš Wayback Machine projekto.
**Nijolė Skolastika Liatukaitė** (1936 m. vasario 11 d. Kaune – 2019 m. spalio 3 d. Kaune) – Lietuvos keramikė.

Biografija
----------

1963 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1963–1994 m. dirbo Kauno „Dailės" kombinate, 1995–2000 m. – bendrovėje „Kauno keramika".

Kūryba
------

Sukūrė keraminių plokščių (ciklai „Pavasaris" 1964 m. „Paukščiai" 1974 m. „Laikas" 1976 m. „Vizija I-IV" 1978 m. „Drugiai" 1981 m.), reljefinių pano (triptikas „Žvejai" 1965 m. „Pabaigtuvės", „Gotikinis Kaunas", abu 1968 m. „Marių dovanos" 1971 m.), interjero ir eksterjero keramikos (kavinėse „Trys mergelės" 1968 m. „Jūratė" 1974 m. „Lietuvos žemės ūkio akademijoje", 1974 m. visi Kaune, „Žemės ūkio technikume Klaipėdoje", 1969 m.), skulptūrinės plastikos („Raitelis", „Karvutės", abu 1970 m. „Mama ir vaikas" 1985 m.), suvenyrinės skulpūrinės keramikos vaikų, animalistine tematika („Mergaitė" 1965 m. „Karvutė" 1969 m. „Nykštukai" 1982 m.). Kūriniai vientiso raiškaus apibendrinto silueto, plastiški, emocingi.

Nuo 1961 m. dalyvavo parodose; individualios parodos surengtos Kaune (1989–1990 m.). Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, Lietuvos nacionalinis muziejus, Šiaulių Aušros muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Nijolė Žilinskienė. *Nijolė Skolastika Liatukaitė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 69 psl.
| Sen Klupranc. *Saint-Cloud* |
| --- |
| *Sen Klu prie Senos upės* |
|  |
| 

Sen KluSen Klu

48°50′38″ š. pl. 2°13′09″ r. ilg.﻿ / ﻿48.84389°š. pl. 2.21917°r. ilg.﻿ / 48.84389; 2.21917﻿ (Sen Klu)Koordinatės: 48°50′38″ š. pl. 2°13′09″ r. ilg.﻿ / ﻿48.84389°š. pl. 2.21917°r. ilg.﻿ / 48.84389; 2.21917﻿ (Sen Klu) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Prancūzijos vėliava Prancūzija |
| **Regionas** | Il de Fransas |
| **Departamentas** | Aukštutinė Sena |
|  |
| **Gyventojų** (2006) | 29 981  |
| **Plotas** | 7,56 km² |
| **Tankumas** (2006) | 3 966 žm./km² |
| **Altitudė** | 136 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Sen Klu |

**Sen Klu** (pranc. *Saint-Cloud*) – miestas Prancūzijoje, Il de Franso regione, 9,6 km į vakarus nuo Paryžiaus. Įsikūręs ant Senos upės kranto. 

Miestas pavadintas Klodoaldo, Chlodvigo I vaikaičio, garbei. Manoma, kad jis netoliese buvusioje Novigentumo gyvenvietėje ieškojo prieglobsčio. Jam mirus jis buvo kanonizuotas, o gyvenvietei buvo suteiktas *Sanctus Clodoaldus* pavadinimas.

Miesto parke yra išlikę Sen Klu rūmų, pastatytų 1572 m. ir 1870 m. Prancūzijos-Prūsijos karo metu sunaikintų gaisro, liekanų. Rūmai buvo keleto Prancūzijos valdovų rezidencija ir prieš Prancūzijos revoliuciją buvo pagrindine Orleaniečių rezidencija šalyje. Šie rūmai buvo ta vieta, kur 1799 m. Napoleonas Bonapartas įvykdė perversmą prieš Prancūzijos Direktoriją, taip užimdamas valdžią.

Miestas taip pat žymus 1693–1766 m. čia gamintu Sen Klu porcelianu.

Istorija
--------

1966–1989 m. mieste veikė Interpolo būstinė.

Miestai partneriai
------------------

* Italija Fraskatis, Italija
* Vokietija Bad Godesbergas, Vokietija
* Belgija Kortreikas, Belgija
* Jungtinė Karalystė Vindzoras ir Meidenhedas, Jungtinė Karalystė

Išnašos
-------

1. ↑  J. Paul Getty muziejus. „Saint-Cloud Porcelain Manufactory". Nuoroda tikrinta 2012-10-31.
| Semnanasسمنان |
| --- |
| *Semnano tvirtovės vartai* |
|  |
| 

SemnanasSemnanas

35°34′0″ š. pl. 53°23′0″ r. ilg.﻿ / ﻿35.56667°š. pl. 53.38333°r. ilg.﻿ / 35.56667; 53.38333﻿ (Semnanas)Koordinatės: 35°34′0″ š. pl. 53°23′0″ r. ilg.﻿ / ﻿35.56667°š. pl. 53.38333°r. ilg.﻿ / 35.56667; 53.38333﻿ (Semnanas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3:30)------ vasaros: (UTC+4:30) |
|  |
| **Valstybė** | Irano vėliava Iranas |
| **Provincija** | Semnano provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2016) | 185 129  |
| **Altitudė** | 1 130 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Semnanas |

**Semnanas** (pers. سمنان = *Semnān*) – miestas Irane, 216 km į pietryčius nuo Teherano, Elburso kalnų pietinėje papėdėje; provincijos centras. Per Semnaną eina Teherano–Mašchado geležinkelis ir plentas, yra tarptautinis oro uostas. Vystoma mašinų ir įrengimų (autobusų, automobilių, dviračių), metalo apdirbimo (vamzdžių, profilių), statybinių medžiagų (cemento), chemijos (natrio karbonato), tekstilės, maisto pramonė, tradicinis kilimų audimas. Miesto apylinkėse yra gipso, ceolito, bentonito, geležies rūdos kasyklų, auga granatmedžių, medvilnės, graikinių riešutų, baklažanų, bulvių pasėliai. Veikia Semnano (įkurtas 1974 m.), medicinos mokslų universitetai, kitos aukštosios mokyklos.

Svarbiausi istoriniai statiniai – didžioji mečetė (X–XI a.), Semnano tvirtovės vartai (XVIII–XX a.), imamo mečetė, kelių šiitų imamų palikuonių (imamzadė) mečetės, keletas turgų, miesto sodas.

Mieste vyrauja persų etninis pogrupis semnaniai.

Istorija
--------

Semnanas buvo žinomas Achemenidų laikais (558–336 pr. m. e.). Vėliau suklestėjo Partų imperijos laikais. 427 m. Semnaną sugriovė seldžiukai. Vėliau miestas nukentėjo nuo Abasidų valdymo ir mongolų antpuolių. Kadžarų laikais mieste pradėta plėtoti pramonė, pastatyta daug vertingų statinių.

Galerija
--------

* Semnano tvirtovės vartaiSemnano tvirtovės vartai
* Šacho mečetėŠacho mečetė
* Miesto gatvėMiesto gatvė

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Semnan*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXI (Sam–Skl). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2012
Koordinatės: 46°33′22.5″ š. pl. 8°34′04″ r. ilg.﻿ / ﻿46.556250°š. pl. 8.56778°r. ilg.﻿ / 46.556250; 8.56778

Sen Gotardo perėja ir Airolo gyvenvietė jos papėdėje
**Sen Gotardo perėja** (it. *Passo del San Gottardo*, vok. *Gotthardpass*, pranc. *Col du Saint-Gothard*) – kalnų perėja Alpėse, pietų Šveicarijoje, Tičino kantone, kerta Leponto Alpių gūbrį. Aukštis – 2106 m. Per perėją eina kelias tarp Belinconos ir Liucernos. Yra 1882 m. įrengtas geležinkelio tunelis, 1980 m. – automobilių tunelis, 2016 m. – Gotardo bazės tunelis (57 km ilgio; ilgiausias ir giliausias pasaulyje).

Sen Gotardo perėja plačiau pradėta naudoti nuo XIII a. Kelias per ją buvo sudėtingas dėl ištvinstančios Reuso vagos ir siauro Šeleneno tarpeklio. 1236 m. ant perėjos įsikūrė vienuolynas, pašvęstas Šv. Godehardui (Gotardui) Hidelsheimiečiui.

1799 m. per Sen Gotardo perėją sėkmingai peržygiavo Aleksandro Suvorovo kariauna, besiveržusi į Šveicariją.

* Senasis kelias pietiniame Gotardo perėjos šlaiteSenasis kelias pietiniame Gotardo perėjos šlaite
* Perėją žymintis ženklasPerėją žymintis ženklas
* Viešbutis Sen Gotardo perėjojeViešbutis Sen Gotardo perėjoje
* Paminklas Aleksandrui SuvorovuiPaminklas Aleksandrui Suvorovui

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Sen Gotardo perėja** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 384
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Halingdalselva |
| --- |
| Halingdalselva 1925 m. Halingdalselva 1925 m. |
| **Ilgis** | 220 km |
| **Baseino plotas** | 4587 km² |
| **Ištakos** | Hardangervida |
| **Žiotys** | Dramenselva |
| **Šalys** | Norvegija |

**Halingdalselva** (norv. *Hallingdalselva*) – upė pietinėje Norvegijoje, Buskerudo apskrityje; Dramenselvos kairysis intakas. Prasideda Skandinavijos kalnuose, Hardangervidos nacionaliniame parke, susidaro susiliejus Ustos upei (išteka iš Ustevatno ežero) ir Holso upei (išteka iš Strandavatneto). Aukštupyje teka į šiaurės rytus, už Gulio pasuka į pietryčius ir sudaro Halingdalio slėnį. Prateka Bromafjordeno ežerą, žemupyje – nemažą Krederno ežerą. Už šio ežero vadinama **Snarumu** (norv. *Snarumselva*). Įteka į Dramenselvą ties Emotu.

Svarbiausi intakai: Votna, Lia, Hemsilis, Tudela, Rukedela. Ties Guliu upėje yra status krioklys. Upė kelete vietų patvenkta. Svarbesnės gyvenvietės prie Halingdalselvos: Geilas (prie Ustos), Gulis, Nesbjuenas, Gulsvikas, Snarumas.
**Vytenis Vasyliūnas** (g. 1939 m. rugsėjo 25 d. Kaune) – vargonininkas virtuozas, pianistas, geofizikas. Žinomo smuikininko ir pedagogo Izidoriaus Vasyliūno ir muzikos žurnalistės Elenos Jonušaitės-Vasyliūnienės sūnus.

Biografija
----------

1944 m. su tėvais pateko į Vokietiją, kur gyveno pabėgėlių stovyklose, vėliau – į Austriją, 1950 m. – į Kolumbiją (Pietų Amerika). 1951–1954 m. studijavo Kolumbijos Popayan konservatorijoje.

1954 m. atvyko į JAV ir 1955–1958 m. privačiai mokėsi vargonuoti, nuo 1959 m. studijavo New England konservatorijoje Bostone. 1958–1962 m. Harvardo universitete studijavo fiziką ir įgijo bakalauro laipsnį. 1966 m. Masačusetso Technologijos institute gavo daktaro laipsnį, vėliau – ir fizikos profesoriaus mokslinį vardą. 1975 m. persikėlė dirbti į Vokietiją, buvo Max-Planck-Institut für Aeronomie direktorius. Pagrindinė mokslinio darbo sritis - erdvės fizika ir planetų magnetosferos. Yra parašęs apie 100 mokslinių straipsnių. 1975 m. Amerikos Geofizikų draugijos apdovanotas James B. Macelwane vardo premiją.

Muzikos studijas pradėjo Kolumbijoje. Vargonavimo mokėsi pas Arthur Howes, Catherine Byers, Donald Wiling. 1956–1964 m. su tėvu surengė daug instrumentinės muzikos koncertų, išleido plokštelių albumą. 1966–1975 m. profesoriaus asistentas Masačusetso technologijos institute. Nuo 1975 m. dirbo Max Plancko institute Vokietijoje, kur 1977 m. surengė tris vargonų koncertus. 1978 m. septynis koncertus surengė Europoje ir vieną Los Alamos, New Mexico. 1992 m. vargonų koncertą surengė Westwood Village, Kalifornijoje, taip pat koncertavo Vokietijoje, Belgijoje, Austrijoje, Skandinavijoje, Australijoje, Kolumbijoje, Izraelyje. Nuo 1998 m. kasmet koncertuoja Lietuvoje.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Koordinatės: 56°02′09″ š. pl. 25°34′13″ r. ilg.﻿ / ﻿56.03583°š. pl. 25.57028°r. ilg.﻿ / 56.03583; 25.57028


| Vaidlėnų tvenkinys |
| --- |
| Vaidlėnų tvenkinys |
| Vieta | Lietuva (Rokiškio rajonas) |
| Plotas | 0,055 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1,6 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 1,3 m |
| Didžiausias gylis | 3,0 m |
| Tūris | 0,00099 km³ |
| Įteka | Beržiena |
| Išteka | Beržiena |

**Vaidlėnų tvenkinys** arba **Miliūnų tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Rokiškio rajone, 8 km į šiaurę nuo Rokiškio, 1 km į rytus nuo Vaidlėnų. Sudarytas užtvenkus Beržienos upę (Nemunėlio intakas) 13,2 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš rytų į vakarus – 0,71 km, plotis – iki 0,14 km. Altitudė 101,4 m. Krantai aukšti, ištisai apaugę medžiais. Rytinis tvenkinio galas užpelkėjęs. Tvenkinys yra Apūniškio miške. Šiaurinėje pakrantėje yra įrengta poilsiavietė, o aplink tvenkinį nutiestas poilsinis takas.

Užtvankos keteros aukštis virš jūros lygio 102,4 m, ilgis 140 m, plotis 7 m. Vandens pralaida – šachtinė. Skaičiuotinis užtvankos debitas – 6,5 m³/s. Tvenkinys įrengtas 1973 m. priklauso Rokiškio miškų urėdijai.

Vaidlėnų tvenkinio panorama
* Beržiena Vaidlėnų tvenkinio pradžioje
* Tiltas per Vaidėnų tvenkinį
* Vaidlėnų tvenkinys

Šaltiniai
---------

1. ↑

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
| Vaidotų piliakalnis |
| --- |
|  |
| 

Vaidotų piliakalnisVaidotų piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°35′29.86″ š. pl. 25°10′43.43″ r. ilg.﻿ / ﻿54.5916278°š. pl. 25.1787306°r. ilg.﻿ / 54.5916278; 25.1787306Koordinatės: 54°35′29.86″ š. pl. 25°10′43.43″ r. ilg.﻿ / ﻿54.5916278°š. pl. 25.1787306°r. ilg.﻿ / 54.5916278; 25.1787306 |

 |
| Vieta | Vilnius |
| Seniūnija | Panerių seniūnija |
| Plotas | 1,3 ha |
| Naudotas | 1 tūkstm.–2 tūkstm. pr. |
| Žvalgytas | 2007 m. |
| Registro Nr. | 33861 |

**Vaidotų piliakalnis** – piliakalnis, stūksantis pietinėje Vilniaus pusėje, kairiajame Vokės krante, Vaidotuose, miškingame kvartale tarp Piliakalnio, Vėjo ir Kunigiškių gatvių, 0,4 km į pietryčius nuo Vėjo ir Kiaunių gatvių sankryžos. Teritorija priklauso Vilniaus miškų urėdijos Panerių girininkijai (kv. 556, skl. 3).

Piliakalnis yra archeologijos ir kraštovaizdžio paminklas, 2013 m. spalio 4 d. įrašytas Į LR Kultūros paveldo registrą (unik. kodas 33861). Užima 13 000 m² teritoriją, datuojamas I mūsų eros tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pr.

Piliakalnis apaugęs lapuočiais medžiais. Jis įrengtas aukštumos iškyšulyje į Vokės slėnį, supamas šio slėnio raguvų. Šlaitai gana statūs, iki 10–15 m, vietomis iki 20 m aukščio. Lankymui nėra pritaikytas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Vaidotų piliakalnis". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2014-12-01.
|  |
| --- |
| **Medalininkas** |
| Fan Kexin |
| **Medaliai** |
| **Atstovaujant:  Kinija** |
| Čiuožimas trumpuoju taku |
| Olimpinės žaidynės |
| **Auksas** | 2022 Pekinas | Mišri estafetė |
| **Sidabras** | 2014 Sočis | 1000 m |
| **Bronza** | 2022 Pekinas | Estafetė |
| Pasaulio čempionatas |
| **Auksas** | 2011 Šefildas | 500 m |
| **Auksas** | 2011 Šefildas | Estafetė |
| **Auksas** | 2012 Šanchajus | 500 m |
| **Auksas** | 2012 Šanchajus | Estafetė |
| **Auksas** | 2013 Debrečenas | Estafetė |
| **Auksas** | 2014 Montrealis | Estafetė |
| **Auksas** | 2015 Maskva | 500 m |
| **Auksas** | 2016 Seulas | 500 m |
| **Auksas** | 2017 Roterdamas | Estafetė |
| **Auksas** | 2017 Roterdamas | 500 m |
| **Sidabras** | 2015 Maskva | Estafetė |
| **Sidabras** | 2019 Sofija | 500 m |
| **Bronza** | 2013 Debrečenas | 500 m |
| **Bronza** | 2014 Montrealis | 500 m |

**Fan Kexin** (g. 1993 m. rugsėjo 19 d.) – Kinijos greitojo čiuožimo trumpuoju taku sportininkė, pasaulio ir olimpinė čempionė.

Biografija
----------

2010 m. pasaulio jaunimo čempionate iškovoti du sidabro medaliai. 2011 m. Azijos žaidynėse pelnytas auksas estafetės rungtyje ir sidabras 500 m čiuožime. 2011 m. pasaulio čempionate Kinijos atstovė pelnė du aukso medalius - 500 m individualiame čiuožime ir 3000 m moterų estafetės rungtyje. 2012 m. pasaulio čempionate sportininkė vėl iškovojo du aukso medalius.

Savo debiutinėse 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Kexin iškovjo sidabrą 1000 m distancijoje. 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Kinijos sportininkė dalyvavo estafetinėje rungtyje, kurioje liko 7-a ir 500 m varžybose, kuriose finišavo 8-oje vietoje.

2022 m. žiemos olimpiadoje Kexin kartu su Qu Chunyu, Wu Dajing ir Ren Ziwei mišrios estafetės finale iškovojo aukso medalius. Su moterų estafetės komanda laimėjo bronzos medalį.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Olympedia Profile". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2022 m. vasario 5 d.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Fantanelės-Kodžalako vėjo ferma |
| --- |
|  |
| 

Fantanelės-Kodžalako vėjo fermaFantanelės-Kodžalako vėjo ferma

44°35′25″ š. pl. 28°33′55″ r. ilg.﻿ / ﻿44.59028°š. pl. 28.56528°r. ilg.﻿ / 44.59028; 28.56528﻿ (Fantanelės-Kodžalako vėjo ferma)Koordinatės: 44°35′25″ š. pl. 28°33′55″ r. ilg.﻿ / ﻿44.59028°š. pl. 28.56528°r. ilg.﻿ / 44.59028; 28.56528﻿ (Fantanelės-Kodžalako vėjo ferma) |
|  |
| Vieta | Fantanelė-KodžalakasKonstancos aps. Rumunijos vėliava Rumunija |
| Statusas | Veikianti |
| Statybų pradžia | 2008 m. |
| Statybų pabaiga | 2012 m. lapkritis |
| Savininkas | ČEZ Group |
| Atidarymas | 2012 m. |
| Paskirtis | Vėjo jėgainių parkas |
| Aukštis | 100 m |
| Plotas | 11 km² |

**Fantanelės-Kodžalako vėjo ferma** – vėjo jėgainių ferma Rumunijoje. Tai didžiausio galingumo žemyninė vėjo ferma Europoje. Fermą valdo čekų įmonė ČEZ Group.

Istorija
--------

Projektą pirmieji pasiūlė JAV energetikos įmonių grupė, kurie vėjo fermas pasiūlė statyti Rumunijoje, Bulgarijoje, Lenkijoje, Naujojoje Zelandijoje ir Australijoje. 2008 m. jie sutiko parduoti 600 MW vėjo fermos projektą čekų įmonei *ČEZ Group*.

2008 m. pradėtos statybos. Pirmoji vėjo jėgainė pastatyta 2009 m. rugpjūtį. Pirmoji projekto dalis – 139 jėgainės Fantanellės fermoje buvo užbaigta 2010 m. gruodį, o 101 jėgainė Kodžalako fermoje baigtos statyti 2012 m. lapkritį.

Konstrukcija
------------

Fantanelės-Kodžalako vėjo fermos galingumas yra 600 MW. Fermą iš viso sudaro 240 General Electric vėjo 2.5xl jėgainių. Vėjo ferma įrengta 17 km nuo Juodosios jūros ir yra didžiausio galingumo žemyninė vėjo ferma Europoje.
| Fanasit. *Comune di Fano* |
| --- |
| *Augusto arka* |
|  |
| 

FanasFanas

43°50′0″ š. pl. 13°01′0″ r. ilg.﻿ / ﻿43.83333°š. pl. 13.01667°r. ilg.﻿ / 43.83333; 13.01667﻿ (Fanas (Italija))Koordinatės: 43°50′0″ š. pl. 13°01′0″ r. ilg.﻿ / ﻿43.83333°š. pl. 13.01667°r. ilg.﻿ / 43.83333; 13.01667﻿ (Fanas (Italija)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Italijos vėliava Italija |
| **Regionas** | Markė |
| **Provincija** | Pezaro ir Urbino provincija |
|  |
| **Meras** | Stefano Aguzzi |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 64 342  |
| **Plotas** | 121,27 km² |
| **Tankumas** (2010) | 531 žm./km² |
| **Altitudė** | 12 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 61032 |
| **Tel. kodas** | 0721 |
| **Tinklalapis** | www.comune.fano.pu.it |
| **Miesto globėjas (-ai)** | Šv. Paternianas |

**Fanas** (it. *Fano*) – miestas Italijoje, Markėje, Pezaro ir Urbino provincijoje. Tai pajūrio kurortas 12 km į pietryčius nuo Pezaro, kur Via Flaminia pasiekia Adrijos jūrą. Tai trečias pagal dydį regiono miestas po Ankonos ir Pezaro.

Istorija
--------

Romėnų laikais miestas buvo žinomas kaip *Fanum Fortunae* dėl Fortūnos šventyklos. Pirmąkart Fanas paminėtas tik 49 m. pr. m. e. kai jį užėmė Julijus Cezaris kartu su Pezaru ir Ankona. Augustas čia įkūrė koloniją ir pastatė sieną, kurios dalys išliko iki šių laikų. 2 m. e. m. Augustas prie įėjimo pastatė arką, kuri iki šiol stovi.

271 m. sausį romėnų armija sugalėjo alemanus Fano mūšyje netoli miesto. Faną sugriovė Vitigio ostgotai 538 m. bet bizantiečiai jį atstatėį ir padarė Petrapolio (kurį dar sudarė Riminis, Ankona, Pezaras ir Senigalija) sostine. 754 m. Frankų karaliai miestą padovanojo popiežiui.

Malatestos užėmė miestą, kai popiežiaus vikaras Galeotto I Malatesta čia įsitvirtino 1356 m. Pandolfo III gyveno Fane. Jo sūnui garsiam karo vadui Sigismondo Pandolfo Malatestai valdant Faną apgulė Federico III da Montefeltro vadovaujami popiežiaus kariai ir miestas buvo grąžintas popiežiui. Vėliau miestą valdė Cezaris Bordžija ir Dela Rovere šeima.

Miestas buvo nusiaubtas per Napoleono karus ir aktyviai dalyvavo Italijos suvienijime. Per Pirmąjį pasaulinį karą Faną bombardavo Austrijos-Vengrijos laivynas. Per Antrąjį pasaulinį karą sąjungininkai smarkiai bombardavo Faną, nes jame buvo svarbus geležinkelio mazgas ir plieninis tiltas per Metauro upę. Be to atsitraukdami naciai sugriovė visas varpines.

Miestai partneriai
------------------

Miestai, su kuriais Fanas yra užmezgęs partnerystės ryšius:

* Vokietija Raštatas, Vokietija
* Prancūzija Sent Uan l'Omonas, Prancūzija
* Jungtinė Karalystė Sent Olbansas, Didžioji Britanija
| **Andronikas II Megas Komninas** |
| --- |
| Komninų dinastija |
| Visas vardas | Andronikos II Megas Komnēnos |
| Gimė | 1236 m.Trapezundas |
| Mirė | 1266 m.Trapezundas |
| Tėvas | Manuilas I Megas Komninas |
| Motina | Ana Ksilaloja |
| Trapezundo imperatorius |
| Valdė | 1263-1266 m. |
| Pirmtakas | Manuilas I Megas Komninas |
| Įpėdinis | Jurgis Megas Komninas |

Trapezundo imperija 1265 metais
**Andronikas II Megas Komninas** (gr. Ανδρόνικος Β΄ Μέγας Κομνηνός, *Andronikos II Megas Komnēnos*, g. 1236 m. Trapezundas – m. 1266 m. ten pat) – Komninų dinastijos penktasis Trapezundo imperatorius, valdė 1263 – 1266 m.

Andronikas II buvo Trapezundo imperatoriaus Manuilo I ir jo pirmosios žmonos Anos Ksilalojos (gr. Άννα Ξυλαλόη) vyriausias sūnus. Jo trumpo valdymo metu Trapezundas toliau klestėjo kaip prekybos centras. Imperija prarado Sinopą, kurį buvo užkariavęs Androniko II tėvas Manuilas I. Su šiuo praradimu Trapezundo imperija prarado viltį užimti Konstantinopolį ir atitolo nuo Bizantijos.

1266 m. Andronikas II mirė ir sostą užėmė jo brolis Jurgis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Andronikas II Megas Komninas Archyvuota kopija 2011-08-05 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Rytų literatūra, Trapezundo kronika **(**rus.**)**
* Trapezundo imperatorių genealoginis medis Archyvuota kopija 2011-08-05 iš Wayback Machine projekto.

|  |
| --- |
| Andronikas II Megas Komninas **Komninų dinastija****Gimė:** 1236 m.  **Mirė:** 1266 m.  |
| Karališkieji titulai |
| Prieš tai:**Manuilas I Megas Komninas** | **Trapezundo imperatorius**1263 – 1266 m. | Po to:**Jurgis Megas Komninas** |
Andromedos galaktika
Nuotrauka infraraudonojoje šviesoje (Spitzer teleskopas, bangos ilgis 24 mikrometrai)
Nuotrauka ultravioletinių spindulių diapazone (SWIFT) teleskopas. 192,8; 224,6 ir 260 nanometrų bangų ruožas. Nuotrauka sudaryta iš 330 atskirų failų.
**Andromedos galaktika** arba **Andromedos ūkas** – ryškiausia šiaurinio dangaus pusrutulio galaktika. Matoma plika akimi Andromedos žvaigždyne. Astronominiuose kataloguose žymima M 31 ar NGC 244. Regimasis ryškis 5,0. Galaktika danguje užima maždaug penkiskart didesnį plotą nei Mėnulio pilnatis, tačiau žiūrint plika akimi neatrodo didelė, nes tik centrinė dalis yra pakankamai ryški.

Atstumas iki Andromedos spiralinės galaktikos apie 2,6 (2.5×1019 km) milijonų šviesmečių. Andromedos galaktika artėja prie mūsų Galaktikos ~300 km/s greičiu. Kaip manoma, Paukščių Tako ir Andromedos galaktikos susidurs maždaug po 4,5 milijardų metų. Ilgą laiką buvo manoma, jog galaktikos skersmuo apie 160000 šviesmečių, tačiau 2007 metais rasta net už 5000000 šviesmečių nutolusių raudonųjų milžinių, kurios vis dar tebesisuka apie šią galaktiką, taigi yra jos dalis.

Galaktikos masė yra apie 4\*1011 Saulės masių. Andromedos ūkas yra tipiška spiralinė galaktika, kurios pagrindinė plokštuma su regėjimo kampu sudaro 15° kampą. Andromedos ūke priskaičiuojama ~270 kamuolinių žvaigždžių spiečių, matyti dujų ir dulkių telkiniai ir vandenilio debesys. Kasmet sužimba ~ 30 novų. 1885 metais arti branduolio buvo sužibusi supernova, maksimume pasiekusi 6,0 ryškį. Andromedos ūke rastas kompaktiškas branduolys, kuris susideda iš dviejų koncentracijų P1 ir P2, nutolusių viena nuo kitos 5 šviesmečių atstumu. Ryškesnės koncentracijos P1 ryškis 13,2, blyškesnė P2 koncentracija sutampa su tikruoju galaktikos centru. Manoma, kad ten yra juodoji bedugnė, kurios masė ~ 1,3\*107 Saulės masių. Žvaigždinę Andromedos ūko prigimtį numatė E. Hablas, kai kuriuos objektus centrinėje srityje 1943 m. pastebėjo V. Badė. Andromedos ūkas turi 4 palydovus – mažesnes galaktikas NGC 205, NGC 221, NGC 185 ir NGC 147. Andromedos galaktika pagal dydį, masę, šviesį ir sudėtį panaši į mūsų galaktiką.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Andromedos ir Paukščių Tako galaktikų susidūrimas

Šaltiniai
---------

* „Lietuviškoji tarybinė enciklopedija" (1977)

1. ↑  cnn.com / Study: Andromeda way bigger than thought, January 9, 2007

Nuorodos
--------

* youtube.com / Gigapixels of Andromeda, 4K (6 Jan 2015)


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Andromedos galaktika** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Somalio globojamoji teritorija** (it. *Amministrazione Fiduciaria della Somalia*) – Jungtinių Tautų globojamoji teritorija Rytų Afrikoje, administruota Italijos 1950–1960 m. apėmusi dabartinio Somalio rytinę dalį.

Raida
-----

Iki 1941 m. šias teritorijas valdė Italijos karalystė, kurias administravo kaip Italijos Somalį. 1941 m. jį užėmė Britų imperijos armija, kuri čia administravo iki 1949 m. pabaigos. Tik 1949 m. iš šios teritorijos suformuota Jungtinių Tautų globojamoji teritorija, kurios kontrolė vėl atiduota Italijai.

Globojamoji teritorija gavo didžiulę ekonominę paramą iš Jungtinių Tautų, o šalyje kūrė patyrę italų kilmės ekspertai. Tai laikoma sklandaus šalies vystymosi ir ekonominio bei kultūrinio klestėjimo laikotarpiu. Teritorijos administraciniame centre Mogadiše pradėtos kurti aukštojo mokslo institucijos, turėjusios ugdyti vietinius specialistus teisės, ekonomikos, politikos, kitų socialinių mokslų srityse. Italų kalba buvo oficiali kalba.

1960 m. gegužės mėn. Britų kontroliuota somalių dalis (Britų Somalilendas) paskelbė nepriklausomybę kaip Somalio valstybė. Tų pačių metų liepos 1 d. nepriklausomybė suteikta ir Somalio globojamajai teritorijai, ją sujungiant su Somalio valstybe. Taip suformuota nepriklausoma Somalio Respublika.

Gubernatoriai
-------------

Italijos Somalį valdė gubernatoriai, pavaldūs Italijos karaliui:

* Giovanni Fornari 195-1953)
* Enrico Martino (1954-1957)
* Enrico Anzillotti (1957-1958)
* Mario di Stefano (1958-1960)
| **Povilas Gaidelionis** |
| --- |
| Gimė | 1870 m.Buiviškiai (Saločių valsčius) |
| Mirė | 1935 m. liepos 1 d. (~65 metai)Kaunas |
|  |
| Veikla | Lietuvos visuomenės veikėjas ir pedagogas, redaktorius. |

**Povilas Gaidelionis** (1870 m. Buiviškiuose (Saločių valsčius, Novoaleksandrovsko (Zarasų) apskritis, Rusijos imperija) – 1935 m. liepos 1 d. Kaune) – Lietuvos pedagogas ir visuomenės veikėjas, redaktorius.

Biografija
----------

Mokėsi Panevėžio realinėje ir Mintaujos gimnazijose. Pastarojoje mokykloje įsteigė lietuvių gimnazistų „Kūdikio" draugiją ir jai vadovavo. Sankt Peterburgo technologijos institute studijavo tiksliuosius mokslus ir chemiją, bet diplomo neįgijo. 

1900 m. atvyko į Vilnių ir kurį laiką dirbo Žemės banke. 1904 m. įstojo į Lietuvių šelpimosi draugovę, 1905 m. – į „Vilniau kanklių" draugiją, 1906 m. – į atkurtą „Žiburėlio" draugiją. Nuo 1907 m. priklausė Lietuvių mokslo draugijai, tais pačiais metais Antanas Smetona pakvietė jį dirbti „Vilties" redakcijon. Nuo 1909 m. dalyvavo Lietuvių kultūros draugijos „Rūta" ir Lietuvių artistų sąjungos veikloje, vaidino scenoje. Priimtas į Lietuvių demokratų partiją, 1905 m. buvo išrinktas į jos Centro Komitetą. 1906–1907 m. buvo šios partijos organo „Lietuvos ūkininkas" atsakinguoju redaktoriumi. 1922 m. redagavo laikraštį „Vilnietis". 

1915 m. kartu su kitais visuomenės veikėjais Jonu Basanavičiumi ir Mykolu Biržiška mieste įsteigė aukštesniąją mokyklą, pavadintą *J. Basanavičiaus, M. Biržiškos ir P. Gaidelionio lietuvių gimnazijos kurso pamokos* (1918 m. ji buvo pervadinta „Pirmąja Vilniaus vyrų gimnazija", dabar tai – Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnazija). Iki 1931 m. joje dėstė lietuvių kalbą, geografiją ir fiziką. 

Vėliau dėl aukštosios mokyklos diplomo stokos buvo atleistas, persikėlė gyventi į Lietuvos respublikos laikinąją sostinę Kauną ir Švietimo ministerijoje buvo priimtas aukštųjų mokyklų inspektoriumi. Pablogėjus sveikatai, išėjo į pensiją.

Šaltiniai
---------

* Gaidelionis, Povilas // Nastazija Kairiūkštytė, Alma Gudonytė. *Lietuvybės kovų verpetuose* – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009; psl. 90–91
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Panicum miliaceum** |
| --- |
| Tikroji sora (Panicum miliaceum)Tikroji sora (*Panicum miliaceum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Lelijainiai  *( Liliopsida)* |
| Poklasis: | Lelijažiedžiai  *( Liliidae)* |
| Šeima: | Migliniai  *( Poaceae)* |
| Gentis: | Sora  *( Panicum)* |
| Rūšis: | Tikroji sora  *( Panicum miliaceum)* |

 |

**Tikroji sora** (*Panicum miliaceum*) – miglinių (*Poaceae*) šeimos sorų (*Panicum*) genties augalas. Lietuviškai dar vadinama **prosais**.

Vienametis kultūrinis augalas. Stiebas šakotas nuošaknų. Lapai su nuleistomis lapamakštėmis. Žiedų šluotelės išsikerojusios. Grūdai su plėvelėmis. Žydi liepos-rugsėjo mėn.

Kilmė
-----

Spėjama, kad tikroji sora buvo sukultūrinta prieš 7000 metų dviejuose atskiruose regionuose: Tolimuosiuose Rytuose ir Užkaukazėje.

Sudėtis
-------

Sorų sėklose yra 12 % baltymų, 81 % krakmolo, 1 % ląstelienos, mineralinių medžiagų, 3,5 % riebalų, vitamino B. Sorose daugiau nei kitose kruopose yra kalio druskų.

Pritaikymas
-----------

Soros grūdai puikus kiaulių, paukščių, o šiaudai ir pelai – galvijų pašaras.

Mityba
------

Tolimųjų Rytų virtuvėje šio augalo kruopos nuo seno plačiai naudotos Pekino virtuvėje (kin. *shuzi*), o kartu su kitomis grūdinėmis kultūromis perduotas ir į japonų (jap. *kibi*) bei korėjiečių virtuves. Kinijoje ji dar vadinama *geltonaisiais ryžiais*.

Dėl gero kruopų skonio, greito suvirimo ir dabar soros yra viena svarbiausių kruopinių kultūrų. Iš jų verdamos košės ir sriubos, kepami įvairūs gaminiai.

Vaistinės augalo savybės
------------------------

Dėl didelio kalio druskų kiekio, soros svarbios širdies veiklai. Kaip dietinis valgis birios košės rekomenduojamos sergant širdies, kraujagyslių ligomis, ateroskleroze, nuolatiniu vidurių užkietėjimu.

Galerija
--------

* 
* 

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Tikroji sora** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |