recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Konkordatas** – speciali tarptautinė sutartis, kurią sudaro Apaštalų Sostas su kita valstybe. Konkordatas nustato Katalikų bažnyčios teisinę padėtį, pareigas ir teises toje valstybėje. Konkordatas paprastai sudaromas neribotam arba ribotam laikui ir turi būti ratifikuotas. Konkordatas gali būti bendras arba dalinis, susijęs su kokiu nors vienu klausimu.

Žymūs konkordatai
-----------------

Pirmuoju konkordatu laikoma 754 m. popiežiaus Stepono III ir frankų karaliaus Pipino Trumpojo sudaryta sutartis. 1122 m. buvo tarp popiežiaus Kaliksto II ir Šventoji Romos imperijos imperatoriaus Henriko V buvo sudarytas Vormso konkordatas, kuriuo pripažinta popiežiaus pirmenybė. Naujaisiais laikais vienas žinomiausių konkordatų buvo sudarytas 1801 m. tarp Napoleono Bonaparto ir popiežiaus Pijaus VII. 1929 m. tarp Vatikano ir Italijos buvo pasirašytas abiejų valstybių santykius reglamentavęs Laterano susitarimas. XX a. sudaryti konkordatai leido Katalikų bažnyčiai laisvai vykdyti misijas valstybėse, su kuriomis galiojo konkordatai.

Konkordatas su Lietuva
----------------------

1927 m. rugsėjo 27 d. Vatikanas sudarė konkordatą su Lietuva. Juo buvo pripažinta Katalikų bažnyčios veiklos laisvė Lietuvoje, nustatyti abiejų valstybių santykiai. 1940 m. sovietams Lietuvą okupavus, konkordato galiojimas buvo nutrauktas. Apaštalų Sostas nepripažino Lietuvos okupacijos ir jos pasekmių, todėl laikėsi nuomonės, kad diplomatiniai santykiai tik sustabdyti, bet nenutraukti. 1991 m. rugsėjo 30 d. Lietuvos ir Vatikano diplomatiniai santykiai oficialiai atkurti. 2000 m. gegužės 5 d. Vilniuje pasirašyta Lietuvos ir Šventojo Sosto Sutartis dėl santykių tarp Katalikų Bažnyčios ir Lietuvos teisinių aspektų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Konkordatas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 494 psl.
2. ↑   Šventasis Sostas ir Lietuva
**Cirkumfiksas** – afiksas, morfema, jungiama prie kitos morfemos pradžios ir pabaigos, ją įrėminanti. Cirkumfiksai priešinami su priešdėliais, kurie dedami žodžio pradžioje (***pa**duoti*), priesagomis, kurios dedamos žodžio pabaigoje (*padav**ėj**as*), ir su žodžio viduryje esančiais intarpais (*ta**m**pa*). Cirkumfiksai būdingi malajų,gruzinų, vokiečių, olandų, senajai anglų ir kai kurioms kitoms kalboms.

Pavyzdžiai
----------

Lietuvių kalboje cirkumfiksai reti, tačiau pasitaiko – pavyzdžiui, eiliškumą, laiko etapus arba vietą (kryptį) nurodančiuose prieveiksmiuose vartojamas cirkumfiksas *pa- -(i)ui*: ***pa**laipsni**ui***, ***pa**meči**ui***, ***pa**eili**ui***, ***pa**keli**ui***, ***pa**srovi**ui*** ir kt.

Vokiečių kalboje cirkumfiksas *ge- -t* vartojamas būtojo laiko dalyviams sudaryti: *spielen* 'žaisti; groti' – ***ge**spiel**t***. Panaši sistema turima ir olandų kalboje (*spelen* – ***ge**speel**d***).

Senojoje anglų kalboje esamojo laiko dalyviai būdavo sudaromi su cirkumfiksu *a- -ing*, pvz. ***a**-fly**ing*** 'skriejąs (-ą)'.

Vengrų kalboje aukščiausiasis laipsnis sudaromas su cirkumfiksu *leg- -bb*: ***leg**nagyo**bb*** 'didžiausias'.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Tadmor, Uri (2005), "Malay-Indonesian and Malayic languages", in Strazny, Philipp, *Encyclopedia of Linguistics*, New York: Fitzroy Dearborn, p. 644–647
2. ↑  Colarusso, John, "Georgian and Caucasian languages", in Strazny, Philipp, *Encyclopedia of Linguistics*, New York–: Fitzroy Dearborn, p. 380–383
| **Konstantinas Rudaminas Jurgėla** |
| --- |
| Gimė | 1904 m. birželio 22 d.Elizabetė |
| Mirė | 1988 m. vasario 29 d. (83 metai)Betesda, Merilendo valstija |
|  |
| Veikla | teisininkas, istorikas, žurnalistas |
|  |
| Alma mater | Fordhamo universitetas |

**Konstantinas Rudaminas Jurgėla** (1904 m. birželio 22 d. Elizabetė – 1988 m. vasario 29 d. Betesda, Merilendo valstija) – teisininkas, istorikas, žurnalistas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Brolis Petras Jurgėla. Nuo 1914 m. gyveno Lietuvoje, per Pirmąjį pasaulinį karą – Rusijoje. 1919 m. Lietuvos kariuomenės savanoris, 1923 m. Klaipėdos sukilimo dalyvis. Po 1920 m. Vilniuje buvo vienas iš laikraščio „Litwa" redaktorių. 1922 m. įsteigė ir redagavo žurnalą „Skautas". 1922–1923 m. dirbo užsienio reikalų ministerijoje. 1924 m. grįžo į JAV. 1929–1936 m. Lietuvos generalinio konsulato Niujorke sekretorius. 1934 m. baigė teisę Šv. Lauryno universiteto Bruklino teisės mokykloje, 1951–1954 m. studijavo istoriją Fordhamo universitete Niujorke. 1954 m. filosofijos daktaras, Lietuvos katalikų mokslų akademijos narys.

1936–1951 m. dirbo advokatu, vertėju teismuose. 1934–1935 m. Baltijos valstybių Amerikoje asociacijos pirmininkas ir Vykdomosios tarybos direktorius. 1941–1942 m. Tautos fondo sekretorius, nuo 1943 m. Lietuvių kultūros instituto tarybos narys, 1942–1950 m. Niujorko lietuvių tarybos pirmininkas. 1944–1951 m. Amerikos lietuvių informacinio centro Niujorke direktorius, „Lithuanian Bulletin" redaktorius, korespondentas prie Jungtinių Tautų. 1951–1974 m. radijo „Amerikos balsas" Lietuvių skyriaus direktorius. Nuo 1975 m. Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto politinių reikalų direktorius. Bendradarbiavo lietuvių spaudoje, Lietuvių enciklopedijoje, Encyclopedia Lituanica.

Bibliografija
-------------

* Lietuvių tautos istorija (*History of the Lithuanian Nation*), 1948 m.
* Genocidas Lietuvoje (*Genocide in Lithuania*), 1950 m.
* Tannenbergas, 1961 m.
* Lietuviai Amerikoje prieš masinę imigraciją ir tautinį atgimimą, 1964 m.
* Lietuvos sukilimas 1862–1864 metais, 1970 m.
* Lietuva ir Jungtinės Valstijos (*Lithuania and the United States*) 1985 m.

**Vertimai**

* V. T. Skenlonas. Dieve, pasigailėk mūsų, su P. Jurgėla, 1932 m.
* Į anglų k. – Petras Klimas. Gilbertas de Lanua viduramžių Lietuvoje: Vieno iš didžiųjų Amerikos prezidentų protėvio kelionės ir pasiuntinybės (*Ghillebert de Lannoy in Medieval Lithuania: Voyages and Embassies of an Ancestor of one of America’s Great Presidents*), 1945 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 197 psl.
2. ↑  Remigijus Misiūnas. *Konstantinas Rudaminas Jurgėla*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
|  Akambai |
| --- |
|  |
| Gyventojų skaičius | 2,3 - 2,5 mln. |
| Populiacija šalyse | Kenijos vėliava Kenija |
| Kalba (-os) | kambų |
| Religijos | vietiniai tikėjimai, krikščionybė |
| Giminingos etninės grupės | kikujai, taitai, masajai |

**Akambai, kambai** – Rytų Afrikos tauta, priklausanti bantams, gyvenanti Kenijos vidurinėje dalyje. Populiacija ~2,3 – 2,5 mln. žmonių. Kalba Nigerio kalbų šeimai priklausančia kambų kalba (kikamba).

Pagal padavimą, jie atsikėlė iš pietryčių, nuo Kilimandžaro kalno (manoma, kad Kenijoje gyvena nuo XVIII a. pirmos pusės). Plačiai paplito po Keniją (iš jų kalbos kilęs ir šalies pavadinimas), aktyviai prekiavo su vandenyno ir Viktorijos ežero pakrančių tautomis. Kolonistiniu laikotarpiu akambai buvo arabų ir europiečių karavanų vedliai per centrinius Kenijos rajonus.

Tradiciniame tikėjime paplitęs protėvių kultas, animizmas, aukščiausia dievybė – Ngai. Dabar tarp akambų plinta krikščionybė. Verčiasi žemdirbyste, ganykline gyvulininkyste, geri keramikai, krepšių pynėjai, medžio raižytojai. Nuo XX a. pab. dalis akambų uždarbiauja miestuose ir verslo rajonuose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Akambai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
| **Aleksejus Arakčejevasrus. *Алексей Андреевич Аракчеев*** |
| --- |
|  |
|  |
|  |
| Gimė | 1769 m. spalio 4 d.Garusovo, Tverės gubernija |
| Mirė | 1834 m. gegužės 3 d. (64 metai)Gruzino, Novgorodo gubernija |
|  |
| Veikla | Rusijos imperijos politinis veikėjas |
|  |
|  **Vikiteka** | Aleksejus Arakčejevas |

**Aleksejus Arakčejevas** (rus.  *Алексей Андреевич Аракчеев*; 1769 m. spalio 4 d. Garusovo, Tverės gubernija – 1834 m. gegužės 3 d. Gruzino, Novgorodo gubernija) – Rusijos imperijos valstybės veikėjas, valdant carui Aleksandrui I, grafas (1799 m.), artilerijos generolas (1807 m.), Rusijos karo ministras 1808 – 1810 m.

Biografija
----------

Tiksli gimimo vieta nėra žinoma, dažniausiai nurodomas Garusovo kaimas, Tverės gubernijos šiaurėje. Kilęs iš smulkių, neturtingų bajorų. Mokėsi Sankt Peterburgo artilerijos kadetų korpuse. Pasižymėjo matematikoje. Laisvu metu privačiai mokė Rusijos generolo feldmaršalo N. Saltykovo sūnus artilerijos ir fortifikacijos. Jau 1787 m. tapo karininku, netrukus, rekomendavus N. Saltykovui, buvo paskirtas Gatčinos miesto komendantu. 1796 m. lapkričio 7 d. imperatoriumi tapus Pavelui I buvo paskirtas Sankt Peterburgo komendantu. Kitą dieną tapo generolu majoru. 1797 m. gavo barono titulą. 1798 m. pradžioje buvo paskirtas gvardijos artilerijos bataliono vadu ir visos Rusijos artilerijos inspektoriumi. Tų pačių metų pabaigoje nušalintas nuo šių pareigų. Vėl grąžintas į Rusijos artilerijos inspektoriaus pareigas 1803 m. imperatoriumi tapus Aleksandrui I. 1807 m. paskirtas artilerijos generolu. 1808 m. sausio 13 d. paskirtas Rusijos karo ministru, o sausio 17 d. – ir visos Rusijos kariuomenės pėstininkų ir artilerijos generaliniu inspektoriumi. Aktyviai dalyvavo Rusijos ir Švedijos 1808 m. – 1809 m. kare, kurio išdavoje Suomija ir Alandų salos atiteko Rusijai. 1810 m. paskirtas Rusijos Valstybės tarybos Karo departamento pirmininku. Napoleono I kariuomenei įsiveržus į Rusiją, vadovavo Rusijos kariuomenės tiekimui ir rezervų formavimui. 1815 – 1825 m. Ministrų kabineto narys, tvarkęs vidaus reikalus. Buvo įgijęs visišką Aleksandro I pasitikėjimą, vadovavo asmeninei imperatoriaus kanceliarijai. Įvedė karinį policinį režimą: cenzūrą, visuomeninio gyvenimo policinę kontrolę, karinių gyvenviečių sistemą kariuomenėje. Nedalyvavo nuslopinant Dekabristų sukilimą 1825 m. todėl naujasis imperatorius Nikolajus I jį nušalino iš pareigų. Mirė 1834 m. balandžio 21 d. savo dvare.

Jo vadovavimo laikotarpis dar vadinamas Arakčejevo režimu (vadinamoji *arakčejevščina*), siekiant apibūdinti policinius valdymo metodus. Laikomas vienu efektyviausių administratorių, idealiu įvairių projektų įgyvendintoju.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Arakčejev Aleksej (Aleksejus Arakčejevas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 703 psl.

* *Аммон Ф. Г.* В фаворе у кесаря: Александр I и Аракчеев
| **Aleksejus Lvovas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1798 m. birželio 5 d.Revelis |
| Mirė | 1870 m. gruodžio 28 d.( 72 metai )Romainiai |
| Palaidotas (-a) | Pažaislio vienuolynas |
|  |
| Veikla | rusų smuikininkas, kompozitorius, visuomenės veikėjas |
|  |
|  **Vikiteka** | Aleksejus Lvovas |

A. Lvovo kapas Pažaislyje
**Aleksejus Lvovas** (rus. *Алексей Фёдорович Львов*; 1798 m. birželio 5 d. Revelyje) – 1870 m. gruodžio 28 d. Romainiuose) – rusų smuikininkas, kompozitorius, dirigentas, visuomenės veikėjas. Labiausiai išgarsėjo sukurdamas muziką Rusijos Imperijos valstybiniam himnui „Dieve, apsaugok carą" (*Боже, царя храни*) 1833 m.

Biografija
----------

Gimė gausioje penkių vaikų kilmingo muziko F. Lvovo šeimoje. Jau vaikystėje išmoko groti smuiku, lankė kompozicijos pamokas. 1818 m. baigė Kelių institutą, dirbo kelių inžinieriumi. Tuo pat metu užsiėmė muzikine veikla. 1826 m. tapo flygeladjutantu. 1833 m. lydėjo Rusijos carą Nikolajų I kelionėje į Austriją ir Prūsiją, kurį ten sutikdavo grodami anglišką maršą. Grįžęs Nikolajus I pavedė poetui V. Žukovskiui ir A. Lvovui sukurti naują Rusijos himną. Pirmą kartą naujasis himnas buvo giedotas 1833 m. gruodį, o 1834 m. gegužės 12 d. patvirtintas Nikolajaus I įsaku. A. Lvovas nuo 1835 m. gyveno Sankt Peterburge, namuose rengė kvartetų vakarus. Nuo 1837 m. iki 1861 m. caro rūmų giesmininkų kapelos direktorius. 1850 m. įkūrė Koncertinę draugiją. Sukūrė operų, koncertą smuikui ir orkestrui, parašė kelias knygas. Mirė Romainių dvare, šalia Kauno. Palaidotas Pažaislio vienuolyne.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lvov Aleksej (Aleksejus Lvovas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 719 psl.

Nuorodos
--------

* Virginija Skučaitė. Tituluotos istorijos staigmenos // Kauno diena, 2005 m. liepos 23 d.
| **Alfonsas Vytautas Braziulis** |
| --- |
| Gimė | 1900 m. kovo 8 d.Laumakiai, Gruzdžių valsčius |
| Mirė | 1982 m. balandžio 6 d. (82 metai)Klyvlendas |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius, visuomenės veikėjas |

**Alfonsas Vytautas Braziulis** (1900 m. kovo 8 d. Laumakiai, Gruzdžių valsčius – 1982 m. balandžio 6 d. Klyvlendas) – Lietuvos žurnalistas, visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1920–1924 m. lankė Tautos teatro studiją, 1922 m. – Eltos žurnalistikos kursus.

Spaudoje bendradarbiavo nuo 1918 m. 1919–1921 m. Lietuvos kariuomenės savanoris, 1923 m. Klaipėdos krašto išlaisvinimo žygio dalyvis. 1923–1925 m. – knygų leidyklos „Vaiva" reikalų vedėjas. 1926 m. savaitraščio „Šiaulių naujienos" redaktorius, 1926–1927 m. – Eltos vidaus korespondentas, 1930–1932 m. žurnalo „7 meno dienos" redaktorius, 1940–1944 m. Kauno radiofono žinių redaktorius. Rašė meno ir kultūros apžvalgas, reportažus, interviu su menininkais ir visuomenės veikėjais.

1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1949 m. persikėlė į JAV. 1950 m. JAV lietuvių bendruomenės Klyvlendo skyriaus pirmininkas. Periodiniuose leidiniuose „Dirva", „Draugas", „Lietuvos aidas", „Kultūra", „Naujoji Romuva" ir kt. paskelbė straipsnių visuomeninėmis ir kultūrinėmis temomis.

Bibliografija
-------------

* *1905 metų revoliucija lietuvių literatūroje*, studija, 1925 m.
* *Jonas Šliūpas*, 1926 m. slapyvardis Ed. Vingėla
* *Aš laikiau pamaldas už Staliną*, 1950 m.
* Išvertė F. Šaliapino atsiminimus „Mano gyvenimas", 1938 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 73 psl.
2. ↑  Domas Šniukas. *Alfonsas Vytautas Braziulis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 460 psl.
| **Alfredas Lichtenšteinasvok. *Alfred Lichtenstein*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1889 m. rugpjūčio 23 d.Berlynas |
| Mirė | 1914 m. rugsėjo 25 d. (25 metai)prie Vermandoviljero, Pikardija, Soma, Prancūzija |
|  |
| Veikla | Vokietijos rašytojas, poetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Alfred Lichtenstein |

**Alfredas Lichtenšteinas** (vok. *Alfred Lichtenstein*, 1889 m. rugpjūčio 23 d. Berlynas – 1914 m. rugsėjo 25 d. prie Vermandoviljero, Pikardija, Soma, Prancūzija) – Vokietijos rašytojas. Vienas žymiausių ankstyvojo vokiečių ekspresionizmo lyrikų.

Biografija
----------

Berlyne ir Erlangene studijavo teisę. 1913 m. daktaras. Bendradarbiavo ekspresionistų žurnaluose „Der Sturm", „Die Aktion". Žuvo per Pirmąjį pasaulinį karą Vakarų fronte.

Kūryba
------

Eilėraščiai ir apsakymai
Poezijoje (eilėraščių rinkiniai „Sambrėškis" / *Die Dammerung* 1913 m.) reiškiama pasaulio žlugimo ir artėjančios katastrofos nuojauta, būdinga deformuotos tikrovės vaizdai, didmiesčio motyvai, banalaus miesčioniško gyvenimo kritika, tragizmo ir grotesko dermė. Pagrindė ekspresionizmui būdingą simultaninio eilėraščio modelį – tekstą (dažniausiai naudojamas tradicinis ketureilis) sudaro atskiri, kontrastingi vaizdai, kurių gretinimas bei ironiškas išvardijimas kelia absurdo ir beprasmybės pojūtį. Gamta taip pat deromantizuojama, pabrėžiama jos svetimumas, nykumas. 

Prozoje (rinktinė „Eilėraščiai ir apsakymai" / *Gedichte und Geschichten*, išleista 1919 m.) vaizduojamos ekspresionizmui būdingos ribinės, patologinės žmogaus būsenos. Dar parašė kūrinių vaikams („Dėdės Krauzės istorija" / *Die Geschichte des Onkel Krause* 1910 m.). 

Alfredo Lichtenšteino kūryba turėjo įtakos XX a. lietuvių avangardinei poezijai. Jo eilėraščių paskelbta lietuvių kalba.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jadvyga Bajarūnienė. *Lichtenšteinas Alfredas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 113 psl.

WikisourceWikisource
Puslapis Vikišaltiniuose:
***Alfred Lichtenstein***
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Po START II sutarties pasirašymo išmontuojami strateginiai bombonešiai
**Branduoliniu nusiginklavimu** vadinamas siūlomas branduolinio ginklo išmontavimas, ypač kalbant apie JAV ir TSRS (vėliau Rusijos) branduolinį arsenalą, kuris buvo nukreiptas viena prieš kitą.

Branduolinio nusiginklavimo šalininkai teigė, kad tai sumažins branduolinio karo tikimybę, ypač atsitiktinę tokio karo pradžią. Branduolinio nusiginklavimo kritikai teigia, kad toks procesas nesuderinamas su atgrasymo principu, kuris akivaizdžiai išsaugojo pasaulį nuo branduolinio karo.

Istorija
--------

Jungtinėse Valstijose, kur pirmiausia buvo išrastas branduolinis ginklas, judėjimas už branduolinį nusiginklavimą susilaukė šalininkų jau pirmosiomis Šaltojo karo dienomis. Jie siūlė sukurti tarptautinę organizaciją, kuri prižiūrėtų, kad branduoliniai ginklai nebūtų kuriami. XX a. septintajame dešimtmetyje ėmė formuotis žymiai platesnis judėjimas prieš branduolinį ginklą, kurį palaikė ir branduolinių bombų bandymų pasekmių baimė. Po Dalinės bandymų uždraudimo sutarties pasirašymo (1963), pagal kurią buvo uždrausti bandymai atmosferoje, branduolinio nusiginklavimo judėjimas kiek sumažėjo, o aštuntajame dešimtmetyje buvo iš dalies absorbuotas judėjimo prieš branduolinę energiją. Devintajame dešimtmetyje platus judėjimas už branduolinį nusiginklavimą vėl sustiprėjo, skatinamas ginklavimo varžybų suintensyvėjimo ir Ronaldo Reigano retorikos. Po šaltojo karo pabaigos branduolinio nusiginklavimo pastangos vėl ėmė mažėti.

TSRS pasisakančių prieš branduolinį ginklą buvo mažai, tuo labiau, kad nebuvo viešosios erdvės, kurioje tokie pasisakymai galėtų būti išsakyti. Prieš branduolinį ginklą galėjo pasisakyti tik garsūs asmenys, kurie mažiau bijojo valdžios susidorojimo, pvz. Andrejus Sacharovas, tačiau jų įtaka buvo menka.

Jungtinėje Karalystėje buvo stiprus judėjimas už vienašalį branduolinį nusiginklavimą, toks siekis buvo įtrauktas ir į vienos iš dviejų pagrindinių šalies partijų – Leiboristų partijos programą (1960-61 ir vėl 1980-89).

Tik viena pasaulio šalis yra pilnai išmontavusi savo branduolinį arsenalą – Pietų Afrikos apartheido režimas XX a. devintajame dešimtmetyje buvo sukūręs pusę tuzino branduolinių ginklų, tačiau dešimto dešimtmečio pradžioje juos išmontavo. Po TSRS žlugimo branduolinių ginklų be Rusijos buvo likę ir kitose buvusiose sovietinėse respublikose: Baltarusijoje, Ukrainoje ir Kazachijoje. Šie ginklai buvo perduoti Rusijai.

Keletas šalių atsisakė pradėtų branduolinio ginklo kūrimo programų dar nesukūrus pačių ginklų (žr. branduolinės valstybės).
| **Faustas Kirša** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1891 m. vasario 25 d.Rusija Senadvaris, Antalieptės valsčius, Novoaleksandrovsko apskritis, Rusijos imperija |
| Mirė | 1964 m. sausio 5 d. (72 metai)Jungtinės Amerikos Valstijos Bostonas |
|  |
| Veikla | lietuvių poetas, Vilniaus konferencijos dalyvis |
|  |
|  **Vikiteka** | Faustas Kirša |

**Faustas Kirša** (1891 m. vasario 25, senuoju stiliumi vasario 13 d. Senadvaryje, Antalieptės valsčius, Novoaleksandrovsko apskritis, Rusijos imperija – 1964 m. sausio 5 d. Bostone) – lietuvių poetas, publicistas, Vilniaus konferencijos dalyvis.

Biografija
----------

Mokėsi Vilniaus ir Maskvos gimnazijose. 1914 m. Oriole išlaikė brandos atestato egzaminus. 1915 m. Vilniuje baigė pedagogikos kursus, dvejus metus mokytojavo. 1922–1925 m. Berlyne studijavo vokiečių kalbą ir literatūrą, filosofiją, estetiką ir architektūrą.

1918 m. dirbo laikraščio „Lietuvos aidas" redakcijoje. 1919–1922 m. laikraščio „Lietuva" redakcijos darbuotojas, literatūrinio priedo „Sekmoji diena" redaktorius. Taip pat redagavo žurnalą „Menas", leidinius „Dainava" 1920 m. su B.Sruoga, „Baras" 1925 m. „Pradai ir žygiai" 1926–1927 m. 1931–1940 m. dirbo žurnalo „Naujoji Romuva" redakcijoje, 1943–1944 m. – almanacho „Varpai" redakcijoje.

1917 m. Vilniaus konferencijos dalyvis, Lietuvių meno kūrėjų draugijos, įsteigtos 1920 m. vienas organizatorių ir aktyvių veikėjų.

1944 m. emigravo į Vokietiją, dirbo Liubeko lietuvių gimnazijoje, dalyvavo skautų veikloje, redagavo leidinius „Laisvės varpas", „Vagos" ir kt. lietuvių leidinius. 1949 m. išvyko į JAV, gyveno Bostone, dirbo fabrike. Kartu su Stasiu Santvaru, Antanu Gustaičiu, Pranu Lembertu plėtojo lietuvišką veiklą. Aktyviai dalyvavo lietuvių visuomeniniame ir kultūriniame gyvenime.

Kūryba
------

Į literatūrinį darbą įsijungė 1912 m. „Ateityje" paskelbdamas pirmąsias savo eiles. Išleido eilėraščių rinkinių, sukūrė dviejų dalių satyrinę poemą „Pelenai". Bendradarbiavo leidiniuose „Aušra" „Gaisai", „Literatūros naujienos", „Mūsų rytojus", gyvendamas JAV – „Aidai", „Gabija", „Draugas", „Lietuvių dienos" ir kt. lietuvių leidiniuose.

Išvertė J. I. Kraševskio, Z. Krasinskio, L. Tolstojaus kūrinių.

Bibliografija
-------------

* Verpetai, 1918 m.
* Aidų aidužiai, 1921 m.
* Suverstos vagos, 1926 m.
* Pelenai, 1930, 1938 m.
* Giesmės, 1934 m.
* Maldos ant akmens, 1937 m.
* Piligrimai, 1939 m.
* Tolumos, 1947 m.
* Šventieji akmenys, 1951 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 227 psl.

Nuorodos
--------

* Trumpa biografija;
* Trumpa biografija Archyvuota kopija 2006-04-08 iš Wayback Machine projekto..
| Kulobas*Кӯлоб* |
| --- |
| *Miesto vartai* |
|  |
| 

KulobasKulobas

37°54′0″ š. pl. 69°46′0″ r. ilg.﻿ / ﻿37.90000°š. pl. 69.76667°r. ilg.﻿ / 37.90000; 69.76667﻿ (Kulobas)Koordinatės: 37°54′0″ š. pl. 69°46′0″ r. ilg.﻿ / ﻿37.90000°š. pl. 69.76667°r. ilg.﻿ / 37.90000; 69.76667﻿ (Kulobas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+5) |
|  |
| **Valstybė** | Tadžikijos vėliava Tadžikija |
| **Provincija** | Chatlonas |
|  |
| **Gyventojų** (2003) | 82 000  |
| **Altitudė** | 590 m |

**Kulobas** (tadž. Кӯлоб; labiau žinomas sovietiniu pavadinimu **Kuliabas**) – miestas pietvakarių Tadžikistane, Chatlono provincijoje, Jachsu upės slėnyje, netoli sienos su Afganistanu. Trečias gal dydį šalies miestas. 82 tūkst. gyventojų (2003 m.). Medvilnės, metalo apdirbimo, siuvimo, poligrafijos, statybinių medžiagų, aliejaus pramonė. Išplėtotas kilimų audimas, juvelyrinių dirbinių gamyba. Pedagoginis institutas. Muzikinis dramos teatras, kraštotyros muziejus.

Istorija
--------

Tai vienas seniausių šalies miestų prie Gisaro slėnio. Yra išlikę istorinių paminklų, iš kurių svarbiausias – Mir Seid Hamadanio mauzoliejus (XIV-XVII a.). 1934 m. Kulobui suteiktos miesto teisės. Šalia Kulobo esančioje Dangara gyvenvietėje 1952 m. gimė šalies prezidentas Emomalis Rahmonovas.

Architektūra
------------

Išliko XIV–XVII a. Mir Saido Ali Hamadonio mauzoliejus su dvigubu kupolu. Į šiaurės rytus nuo Kulobo yra XII–XIII a. Šachi-Šamūš ir XVII a. – XVIII a. Domulla-Irkan mauzoliejai. Į rytus nuo miesto viduramžių miesto Cholbuko griuvėsiai.

Sportas
-------

* Ravšan Kulob futbolo klubas,
* Centrinis stadionas. (Talpa 20 000 žiūrovų.)

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kulob, Kuliab*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 222 psl.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2006-10-04 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Griaustinis, griausmas** – perkūnijos metu žaibą lydintis garsas. Priklausomai nuo žaibo kilmės ir nuotolio nuo girdinčiojo, griaustinis gali būti girdimas kaip žemas dundesys, šaižus driokstelėjimas, plyšimą primenantis garsas. Susidaro dėl staigaus temperatūros ir slėgio pakitimo ore pasirodant žaibui.

Griaustinis ilgą laiką buvo laikomas paslaptingu reiškiniu. Senovės Graikijoje buvo manoma, kad griausmą sukelia susidūrę debesys. Senovės baltai tikėjo, kad griaustinis yra dievo Perkūno apraiška.

Griaustinio priežastys
----------------------

Pirmoji žinoma teorija buvo senovės graikų filosofo Aristotelio, iškelta dar trečiame amžiuje pr. m. e. Ji aiškino griaustinį kaip debesų susidūrimo pasekmę. Vėliau buvo pasiūlyta begalės teorijų. Pavyzdžiui, 19-o amžiaus viduryje buvo iškelta teorija, kad žaibas sukelia vakuumą. 20-tame amžiuje buvo priimtas konsensusas, kad griaustinis tikriausiai prasideda sprogimo banga dėl staigaus šiluminio žaibo kanale esančios plazmos išsiplėtimo. Per tūkstantąją sekundės dalį oras įšyla maždaug iki 28000˚C. Toks karštis sąlygoja jį kilti į viršų, apsupant šaltą orą didesniu greičiu nei jame nukeliautų garsas. Ši smūginė banga garsu panaši į sprogimą arba į viršgarsinio lėktuvo keliamą triukšmą. Yra ir kitų nuomonių, kurios griaustinį aiškina žaibe esančioje plazmoje vykstančiais elektrodinaminiais efektais.

Griaustinis kai kuriems gyvūnams bei žmonėms sukelia nerimo, panikos priepuolius. Žmonės, paniškai bijantys griaustinio ir perkūnijos turi astrafobiją.
**Kupiškėnų mintys** – Kupiškio rajono laikraštis, einantis nuo 1946 m. spalio 22 d. Kupiškyje, Gedimino g. 34.

Istorija
--------

Iki 1950 m. buvo Kupiškio apskrities laikraštis, 1950–1990 m. – LKP Kupiškio rajono komiteto ir Liaudies deputatų tarybos leidinys, nuo 1990 m. – laikraštis visuomenei. Steigėja ir leidėja UAB „Kupiškėnų mintys".

Iki 1961 m. vadinosi „Stalino keliu", nuo 1961 m. lapkričio – „Komunizmo keliu", nuo 1989 m. Nr. 20 – „Kupiškėnų mintys". 1947 m. ėjo kartą per savaitę, 1948–1950 m. – dukart-triskart, 1951–1961 m. – dukart, vėliau – triskart per savaitę, nuo 1990 m. ėjo du kartus per savaitę, o nuo 1998 m. – eina tris kartus per savaitę. Tiražas 1946 m. – 5000 egz. 1987 m. – 4100 egz. 1992 m. – 7800 egz. 1997 m. – 5800 egz. 

1946 m. rudenį išėjo tik keturi laikraščio numeriai. Paruošti jų daugiau trukdė įvairios aplinkybės: nebuvo tam darbui parengtų žmonių; spausdinti laikraštį reikėjo vežti į Panevėžio spaustuvę; ten dažniausiai iš rankraščių spaustuvininkai švino raidelėmis surinkdavo visą tekstą ir puslapius paruošdavo spausdinimui. Labai vargingas būdavo ir šio laikraščio kelias į Kupiškį. Su leidinio ryšulėliais redakcijos darbuotojai atgal važiuodavo traukiniu, o iš Subačiaus geležinkelio gyvenvietės Kupiškin – arkliu, pakeleivingu sunkvežimiu, neretai žingsniuodavo ir pėsčiomis. Tolimesnių vietovių skaitytojus laikraštis pasiekdavo tik po savaitės ir vėliau. Nors spaustuvė Kupiškyje buvo pradėta steigti dar 1946 m. rudenį, tam darbui atsiuntus iš Kauno poligrafininką Juozą Kasmauską, tačiau „Stalino keliu" pirmasis tiražas vietoje išspausdintas tik 1947 m. gegužės 9 dieną. Tai buvo tais metais išleistas 12-asis šio laikraščio numeris. Spaustuvė su kambarėliu redakcijos darbuotojams buvo įsikūrusi tuometinės Turgaus aikštės (dabar Lauryno Stuokos-Gucevičiaus a.) 34 namuke. Jame spaustuvė veikė iki šio mūrinio pastatėlio, kliudžiusio Žemės ūkio banko statybai, nugriovimo.

Iki 1987 m. spausdintas laikraščio spaustuvėje. 1987 m. rajono laikraštis pradėtas spausdinti ofsetu Panevėžio „Varsos" spaustuvėje. Iki 1993 m. jo tekstai buvo renkami ir puslapiai ruošiami Vytauto g. 33 Kupiškyje veikusioje spaustuvėje. Čia paruoštos celofano plėvelės pašto autobusu būdavo pristatomos į Panevėžio „Varsos" spaustuvę.

Redakcijoje dirbo Povilas Laužikas, Boleslovas Jugulys, Vytautas Lititauskas ir kiti.

Laikraščio priedai
------------------

Laikraštis buvo turėjęs šiuos priedus: „Aukštaitijos pienas", „Kupkinukas", „Šėlsmas".

Redaktoriai
-----------

* Alfonsas Dagelis – 1946–1949 m.
* Stasys Zauka – 1949–1954 m. 1957–1962 m.
* Juozas Kiselevičius – 1954–1956 m.
* J. Giedraitis – 1957 m.
* Arvydas Budbergis – 1962–1964 m.
* Zenonas Legas – 1962 m.
* Alfredas Žilys – 1964–1972 m.
* Antanas Orintas – 1972–1980 m.
* Antanas Salys – 1981–1985 m.
* Alfonsas Briedis – 1986–1997 m.
* Nijolė Stulgienė – 1997–2004 m.
* Nida Šulcienė

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 252-253 psl.
2. ↑  Eleonora Vaičeliūnienė. „Kupiškėnų mintys". Istorija
| **Algirdas Gineitis** |
| --- |
| Gimė | 1938 m. balandžio 28 d. (85 metai)Jieznas |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Algirdas Gineitis** (g. 1938 m. balandžio 28 d. Jiezne) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

Nuo 1961 m. studijavo žurnalistiką Vilniaus universitete. 1962–1964 m. Vilniaus rajono laikraščio „Draugystė" redakcijos literatūrinis darbuotojas, Nemenčinės rajono laikraščio „Lenino priesakai" žemės ūkio skyriaus vedėjas, Molėtų rajono laikraščio „Pirmyn" redakcijos darbuotojas. Nuo 1964 m. Lietuvos televizijos informacijos, sveikatos, žemės ūkio redakcijų redaktorius, 1975–1986 m. laikraščio „Vakarinės naujienos" korespondentas, 1987–1992 m. – žurnalo „Mūsų žodis" redakcijos skyriaus redaktorius, redkolegijos narys. Nuo 1992 m. savaitraščio „Litas", 1994–1995 m. dienraščio „Lietuva" redakcijų darbuotojas, 1995–1996 m. dienraščio „Diena" budintis redaktorius.

Paskelbė straipsnių pramonės, statybos, gamtosaugos klausimais, dokuntentinių apybraižų, vaizdelių. Išspausdino apybraižų teminiuose rinkiniuose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 150 psl.
| **Algirdas Jonas Kasulaitis** |
| --- |
| Gimė | 1928 m. birželio 28 d.Kybartai |
| Mirė | 1992 m. sausio 15 d. (63 metai)Klyvlendas |
|  |
| Veikla | žurnalistas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas |

**Algirdas Jonas Kasulaitis** (1928 m. birželio 28 d. Kybartai – 1992 m. sausio 15 d. Klyvlendas) – Lietuvos spaudos darbuotojas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Mokėsi Kybartų gimnazijoje, nuo 1942 m. dalyvavo visuomeninėje veikloje. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1948 m. baigė Augsburgo lietuvių gimnaziją. Augsburge vadovavo ateitininkams, redagavo jų laikraštį „Žiburiai". Prano Dovydaičio kuopos pirmininkas ir laikraščio „Spinduliai" redaktorius. 1949 m. persikėlė į JAV. Pitsburge dirbo laikraščio „Lietuvių žinios" redakcijoje. Atlikęs karinę tarnybą Korėjoje apsigyveno Klyvlende. Čia „Case Western Reserve" universitete 1960 m. baigė ekonomiką.

1964–1973 m. lietuvių krikščionių demokratų sąjungos centro komiteto pirmininkas, sąjungos biuletenio redaktorius. 1955–1961 m. redagavo žurnalą „Jaunimo žygiai", 1984–1992 m. „Tėvynės sargas". Buvo popiežiaus Leono XIII fondo valdybos pirmininkas. Amerikos lietuvių tarybos, Bendrojo Amerikos lietuvių fondo, „Lietuvos vyčių", Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto veikėjas. Krikščionių demokratų ideologiniais ir Lietuvos laisvinimo klausimais rašė laikraščiuose „Ateitis", „Darbininkas", „Draugas", „Tėviškės žiburiai" (slapyvardis A. Erdvilas).

Bibliografija
-------------

* Lietuvos krikščioniškoji demokratija (*Lithuanian Christian Democracy*) 1976 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 210-211 psl.
2. ↑  *Algirdas Jonas Kasulaitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 542 psl.
| Buenos Airių ež. Generolo Kareros ežeras |
| --- |
| Cheneral Kareros ežeras ČilėjeCheneral Kareros ežeras ČilėjeCheneral Kareros ežeras Čilėje |
| Vieta | Argentina, Čilė |
| Plotas | 1850 km² |
| Kilmė | Ledyninė |
| Didžiausias gylis | 586 m |
| Išteka | Beikeris, *Fénix Chico* |

**Buenos Airių ežeras** (isp. *Lago Buenos Aires*; Argentinoje) arba **Generolo Kareros ežeras** (isp. *Lago General Carrera*; Čilėje) – ežeras Patagonijoje, Patagonijos Anduose, Čilėje (Aiseno regione) ir Argentinoje (Santa Kruso provincijoje). Bendras plotas – 1850 km² (iš jų Čilei 970 km², Argentinai 880 km²). Tai didžiausias Čilės ir ketvirtas pagal dydį Argentinos ežeras.

Ežero dubuo ledyninės kilmės. Nutįsęs vakarų–rytų kryptimi. Vakariniai krantai aukšti, fjordiniai. Buenos Airių ežeras jungia Ramiojo ir Atlanto vandenynų baseinus. Į Ramųjį vandenyną išteka Beikerio upė. Rytų kryptimi išteka *Fénix Chico* upė, kuri sudaro Deseadą. Šis drėgnuoju laikotarpiu pasiekia Atlanto vandenyną.

Barkasas prie Čile Čiko
Apylinkių klimatas šaltas ir drėgnas, tačiau prie ežero dažnos šiltos saulėtos dienos. Todėl prie ežero įsikūrusios kelios didesnės gyvenvietės: Puerto Inchenjero Ibanjesas ir Čile Čikas Čilėje bei Los Antigvosas ir Perito Morenas Argentinoje. Keliskart išsiveržęs Hadsono ugnikalnis sukėlė nuostolių ežero apylinkių gyventojams. Argentinos pusėje vystomas turizmas. Čilės pusė dėl labai blogo susisiekimo izoliuota. Lašišų ir upėtakių žvejyba.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Buenos Airių ežeras*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
| **Algirdas Kratulis** |
| --- |
| Gimė | 1935 m. rugpjūčio 18 d.Surdegis, Panevėžio apskritis |
| Mirė | 2008 m. vasario 26 d. (72 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | žurnalistas, leidėjas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Algirdas Kratulis** (1935 m. rugpjūčio 18 d. Surdegyje, Panevėžio apskritis – 2008 m. vasario 26 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, leidėjas, redaktorius.

Biografija
----------

Baigė Anykščių rajono Surdegio pradžios mokyklą, Panevėžio berniukų gimnaziją. 1953–1955 m. baigė Panevėžio pedagoginę mokyklą, 1955–1958 m. studijavo Vilniaus pedagoginio instituto Lietuvių kalbos ir literatūros fakultete, buvo jo daugiatiražio laikraščio „Tarybinis studentas" atsakingasis sekretorius, bet studijų nebaigė. 1976 m. neakivaizdžiai Vilniaus universiteto Istorijos fakultete baigė žurnalistikos specialybę.

1958–1963 m. dirbo žurnalo „Jaunimo gretos", 1963–1965 m. – žurnalo „Švyturys" redakcijose, nuo 1965 m. – leidyklos Mintis mokslo populiarinimo redakcijoje, kur rengė leidinių seriją „Mokslo naujienos visiems". Nuo 1967 m. Lietuvos valstybinės televizijos ir radijo komitete rengė jaunimo ir visuomenines radijo laidas, televizijos laidas jaunimui, vadovavo televizijos literatūros ir meno laidų redakcijai, dirbo „Telefilme", 1989–1993 m. savaitraščio „Kalba Vilnius" vyriausias redaktorius. Dirbdamas televizijoje, parašė spektaklių, vidėofilmų scenarijų, rengė laidų ciklus „Versmės", „Mūsų kalba", „Rašytojai ir knygos", pramoginį serialą „Buvo buvo kaip nebuvo", sukūrė kelių dokumentinių filmų, daugiau kaip 20 televizijos apybraižų scenarijus.

Nuo 1993 m. dirbo UAB „Pozicija", redagavo leidinius „Pozicija", „Pozicija. Nuomonės" ir 1996–1998 m. – „Meilės istorijos".  Išėjęs į pensiją redagavo Lietuvos karaimų bendrijos rengiamą knygą apie Trakų karaimus, buvusių politinių kalinių spaudai rengiamus memuarus, informacinius leidinius apie juos. Nuo 1996 m. Lietuvos Laisvės Kovotojų Sąjungos narys, vienas iš šios sąjungos leidinio „Varpas" atkūrėjų ir jo nuolatinis talkininkas.

Bibliografija
-------------

* *Mašinos? – Negali būti!*, mokslo populiarinimo informacinis leidinys, 1964 m.
* *Patentas Nr. 2383319*, mokslo populiarinimo informacinis leidinys, 1966 m.
* *Delfinai: gal mūsų broliai?*, mokslo populiarinimo informacinis leidinys, 1968 m.
* *Riteriai, paaugliai ir dangoraižiai*, mokslo populiarinimo informacinis leidinys, 1968 m.
* *Permainų knyga*, publicistika, 1990 m.
* *Ko nepasakė Solženycinas*, publicistika, 1998 m.

### Scenarijai

* Ieva Simonaitytė. *Urtė*, TV spektaklis, 1977 m.
* *Raudonmedžio rojus*, TV filmas, 1981 m.
* *Lietaus lašai*, TV filmas, 1981 m.
* *Kukučių sakmės*, TV filmas Prano Treinio romano „Jievaro tiltas" motyvais, 1986 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 245 psl.
| **Gabrielius Narutavičius** |
| --- |
| pirmasis Lenkijos prezidentas |
|  |
| Gabrielius Narutavičius |
| Gimė | 1865 m. kovo 17 d.Telšiuose |
| Mirė | 1922 m. gruodžio 16 d. (57 metai)Varšuvoje |
| Palaidotas (-a) |  Varšuvos Šv. Jono Krikštytojo arkikatedra bazilika  |
| pirmasis Lenkijos prezidentas |
| Vėlesnis | Stanislovas Vojciechovskis |
|  |
| Partija | nepartinis |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Order Orła BiałegoOrder Orła Białego |
|  |
|  **Vikiteka** | Gabrielius Narutavičius |

**Gabrielius Narutavičius** (lenk. *Gabriel Narutowicz*, 1865 m. kovo 17 d. Telšiuose – 1922 m. gruodžio 16 d. Varšuvoje) – pirmasis Lenkijos prezidentas. Jo vyresnysis brolis buvo Lietuvos Nepriklausomybės Akto signataras Stanislovas Narutavičius.

Biografija
----------

Gimė lietuvių kilmės bajorų šeimoje Telšiuose Tėvas Jonas Narutavičius buvo vietos teisėjas, už dalyvavimą 1863 m. sukilime nuteistas vieneriems metams kalėjimo. Tėvas mirė, kai Gabrieliui buvo vos vieneri metai. Augo su broliu Stanislovu Renavo dvare kur jiems mokytojavo Laurynas Ivinskis. 1873 m. su motina persikraustė į Liepoją, kad galėtų leisti vaikus į vokišką gimnaziją, plačiai garsėjusią čia klestėjusia laisve ir tolerancija kitaminčiams. Baigęs Liepojos gimnaziją, Gabrielius įstojo į Sankt Peterburgo Matematinės fizikos institutą, tačiau dėl ligos, studijas tęsė Ciuricho Politechnikos institute, kurias baigė 1895 m. Dėl teiktos pagalbos lenkų emigrantams, Rusijos imperijos valdžios sprendimu, jam buvo uždrausta sugrįžti į Rusiją. Dirbo statybos inžinieriumi Šveicarijoje, Vokietijoje. Vadovavo daugeliui Vakarų Europos hidroelektrinių statybai. Nuo 1907 m. iki 1920 m. buvo Ciuricho politechnikos instituto profesorius. Pirmojo pasaulinio karo metu rėmė lenkų pabėgėlius, buvo Pagalbos karo aukoms generalinio komiteto narys. Rėmė svainio J. Pilsudskio idėjas. 1920 m. jo kvietimu atvyko į Varšuvą. Nuo 1920 m. birželio iki 1922 m. birželio buvo Lenkijos viešųjų darbų ministras, 1922 m. birželį trumpai ir Lenkijos užsienio reikalų ministras, taip pat Lenkijos vyriausybės atstovas Vilniaus krašte. 1922 m. gruodžio 9 d. Lenkijos Seimas jį išrinko pirmuoju Lenkijos prezidentu. Iškart po išrinkimo, politiniai oponentai (dešinieji) apkaltino jį ateizmu, valdžion patekimu mažumos balsais, pradėjo puolimo kampaniją. 1922 m. gruodžio 16 d. Varšuvos nacionalinėje galerijoje *Zachęta* lenkų nacionalistas E. Niewiadomski jį nužudė. 1922 m. gruodžio 22 d. palaidotas Varšuvos Šv. Jono arkikatedroje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Gabriel Narutowicz (Gabrielis Narutovičius, Gabrielius Narutavičius)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVI (Naha-Omuta). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 72 psl.
grynoji kvinta| Inversija | grynoji kvarta |
| Pavadinimas |
| Santrumpa | gr5 |
| Dydis |
| Pustonių skaičius | 7 |
| Intervalo klasė | 5 |
| Racionalusis intervalas | 3:2 |
| Centai |
| Lygioji temperacija | 700 |
| Ketvirtis tono | 700 |
| Racionalioji intonacija | 702 |

**Kvinta** – muzikinis intervalas, apimantis penkis gretimus diatoninės dermės laipsnius. Kvintos esti trijų rūšių: natūrali, arba grynoji kvinta (apima penkis laipsnius; atstumas tarp viršutinio ir apatinio garso yra 3,5 tono). Sumažintoji kvinta už grynąją yra siauresnė pustoniu (apima 5-is gamos laipsnius, atsumas tarp garsų – 3 tonai), ir padidintoji kvinta, už grynąją platesnė pustoniu (apima 5-is laipsnius, atstumas tarp garsų – 4 tonai). Sutrumpintai kvinta yra žymima **gr5**. Priešingas kvintai intervalas yra kvarta.

Dažniausiai kvinta yra sutinkama mažoriniuose ir minoriniuose trigarsiuose. Kita vertus, kadangi kvinta labai mažai teprisideda prie bendrojo akordo skambėjimo, būdama stipriai konsonuojantis paprastasis intervalas, todėl neretai, jei dėl grojimo patogumo ar kitų priežasčių reikia praleisti vieną ar kelias natas, tam pasirenkamos tos, kurios yra kvintos intervalu nuo pagrindinės akordo natos.

Racionaliojoje intonacijoje kvintą atitinka dažnių santykis 3:2. Lygiojoje temperacijoje kvinta yra lygi septyniems pustoniams ir yra 0,11 % mažesnė už racionaliąją. Racionalioji kvinta ir oktava sudaro Pitagoro darnos pagrindą.

Kvintų ratas yra garsų erdvės chromatinėje gamoje modelis, kuriame garsų gretimumas vienas kitam nustatomas ne pagal tai, kiek pustonių juos skiria, bet per kiek kvintų juos galima pasiekti vienas nuo kito. Kuo toliau yra garsai vienas nuo kito kvintų rate, tuo labiau jie disonuoja.

Kvinta yra laikoma labiausiai konsonuojančiu dvigarsiu po unisono ir oktavos. Be to, smuikų, altų ir violančelių stygos ir derinamos kvintų intervalais.

**Atvira kvinta** arba **galios akordu** yra vadinamas akordas, kurį sudaro tik pirmasis ir penktasis laipsniai. Šis akordas ypač populiarus vėlyvųjų viduramžių organume ir ankstyvojo renesanso muzikoje, taip pat šiuolaikinėje roko, ypač metalo ir pankroko muzikoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Rytis Ambrazevičius. Kvinta*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 384 psl.

  

v • a • r **Diatoniniai muzikiniai intervalai** 

unisonas | mažoji sekunda | didžioji sekunda | mažoji tercija | didžioji tercija | kvarta | tritonis | kvinta | mažoji seksta | didžioji seksta | mažoji septima | didžioji septima | oktava
Kražių Medžiokalnio alkakalnis
**Alkakalnis** – kalva su alku, paprastai natūralus žemės pakilimas, susijęs su ikikrikščioniškąja (paprastai – baltų) religija ir mitologija.

Alkakalnis – viena gausiausių šventviečių rūšių. Šventi kalnai paplitę kalvotuose Aukštaitijos, Dzūkijos ir ypač Žemaitijos rajonuose. Geriausiai pažįstamos Alkos, Perkūno, Saulės, Aušrinės, Laumės bei kai kurios kitos šventų kalnų grupės. Alkakalniams taip pat priskiriami piliakalniai-šventyklos. Dauguma žinomų alkakalnių, manoma, buvo naudojami IX a. – XIV a. Po Lietuvos krikšto 1387 m. ant jų imta statyti krikščionių kulto pastatus, kryžius (iki XVII a.). Dažnai alkakalniai yra šalia kitų archeologijos paminklų (Impilties piliakalnis, Medvėgalio piliakalnis ir kūlgrinda), t. p. šventose giriose, prie šventupių.

Žymesni alkakalniai: Alkos kalnas, kurio vaidilutės ilgiausiai Lietuvoje neleido užgesti amžinajai ugniai; Burvelių alkakalnis, Juknaičių Alkos kalnas, Kražių Medžiokalnio šventvietė, Liškiavos alkakalnis, Mikytų alkakalnis

Literatūra
----------

* Regina Volkaitė-Kulikauskienė. *Lietuvos archeologiniai paminklai ir jų tyrinėjimai*. Vilnius, 1958, p. 109–112.
* Vykintas Vaitkevičius. *Alkai: baltų šventviečių studija*; Lietuvos istorijos institutas. Vilnius: Diemedis, 2003.
* Vykintas Vaitkevičius. *Studies into the Balts' Sacred Places*. Oxford: J. & E. Hedges Ltd. 2004, p. 14–15.
* Gintautas Zabiela. *Tariamos kulto vietos keliuose tyrinėtuose Lietuvos piliakalniuose*. // Nuo kulto iki simbolio. Vilnius, 2002, p. 84–104.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Alkas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 362 psl.
| **Kęstutis Kasparas** |
| --- |
| Gimė | 1960 m. liepos 30 d. (63 metai)Kaunas |
|  |
| Veikla | istorikas, pedagogas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Kęstutis Kasparas** (g. 1960 m. liepos 30 d. Kaunas) – Lietuvos istorikas, pedagogas.

Biografija
----------

1987 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą. 1983–1990 m. dirbo Kauno IX forto muziejuje. Nuo 1987 m. Kauno kolegijos, vidurinių mokyklų istorijos mokytojas. 1988–1992 m. dalyvavo Sąjūdžio veikloje, 1991–1992 m. savaitraščio „Kauno aidas" vyr. redaktorius. 1993–1994 m. redagavo žurnalą „Fantastika. Detektyvai". 1992–1995 m. dirbo Vytauto Didžiojo universitete, 1995–1997 m. – Lietuvos istorijos institute. Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos Tremties ir rezistencijos muziejaus Kaune direktorius.

Mokslinė veikla
---------------

Tęstinio leidinio „Laisvės kovų archyvas" iniciatorius, 1997–2006 m. vyr. redaktorius, suredagavo t. 1–2 ir 20–37. 1996–1999 m. parašė sudijų apie 1944–1945 m. lietuvius desantininkus, teorinę pasipriešinimo sampratą ir jo klasifikaciją, Didžiosios Kovos apygardos istoriografiją, lietuvių ir lenkų pogrindžių santykių genezę TSRS okupacijos pradžioje (1944–1945 m.). Suredagavo partizanų, politinių kalinių, tremtinių prisiminimų, poezijos knygų.

Bibliografija
-------------

* Lietuvos karas, 1999 m.
* Lietuvos laisvės armija, 2002 m.
* Didžiosios kovos apygardos partizanai, su S. Abromavičiumi ir R. Trimoniene, 2007 m.
* Antanas Vokietaitis. Raštai, parengė, 2003 m.
* Juozas Daumantas (Lukša). Partizanai, parengė, su B. Ulevičiumi, 5 leid. 2005 m.
* Justinas Lelešius–Grafas. Partizanų kapeliono dienoraštis, parengė, 2006 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 130 psl.
2. ↑  Algirdas Matulevičius. *Kęstutis Kasparas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 767 psl.
| **Kęstutis Trečiakauskas** |
| --- |
| Gimė | 1939 m. spalio 8 d. (84 metai)Stasiūnai, Kėdainių apskritis |
|  |
| Veikla | spaudos darbuotojas, filologas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Kęstutis Trečiakauskas** (g. 1939 m. spalio 8 d. Stasiūnuose, Kėdainių apskritis) – Lietuvos spaudos darbuotojas, filologas.

Biografija
----------

Mokėsi Panevėžio ir Vilniaus muzikos mokyklose (dabar konservatorijos) , lankė J. Miltinio teatro studiją. 1974 m. baigė Vilniaus universiteto Filologijos fakultetą, įgydamas filologo, lietuvių kalbos ir literatūros dėstytojo specialybę.Be to, baigė Vilniaus Kultūros technikumą, kur įgijo bibliotekininko specialybę, o baigus dvimetį žurnalistikos lektoriumą prie Maskvos universiteto, buvo igyta žurnalisto kvalifikacija. Buvo SSRS Žurnalistų sąjungos narys.
Nuo 1961 m. iki 1974 m. su nedidelėmis pertraukomis dirbo spaudoje – Ignalinos rajono laikraščių „Kelias į komunizmą", "Nauja vaga", leidinių „Meno saviveikla", „Kultūros barai", „"Liaudies sargyboje" redakcijose, Lietuvos televizijos ir radijo komitete. 1974–1993 m. „Minties" leidyklos redakcijos vedėjas, vyriausiasis redaktorius, 1991–1992 m. direktorius. Vadovavo dramos kolektyvui, dūdų orkestrui, dėstė muziką bendrojo lavinimo mokyklose ir kursuose. Nuo 1993 m. – Vilniaus V. Sirokomlės vidurinės mokyklos (gimnazijos) lietuvių kalbos ir literatūros mokytojas. Įgijo mokytojo metodininko kvalifikaciją, nominuotas kaip geriausias mokytojas konkurse "Geriausias mokytojas, geriausia mokykla".Kelerius metus Klaipėdos socialinių mokslų kolegijos Vilniaus filiale dėstė kalbos kultūrą, anotavimo bei referavimo metodiką, dalykinių tekstų analizę.Vienas iš Liaudies meno draugijos kūrėjų, iniciavo Blaivybės draugijos atsiradimą Lietuvoje, buvo Blaivybės fondo prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės narys. 

Sudarinėjo almanachus „Baltija", „Blaivybė", periodikoje ir atskirais leidiniais paskelbė eilėraščių, satyros ir humoro kūrinių. Daugiausia rašo kultūros klausimais. Išvertė grožinės literatūros knygų.

Bibliografija
-------------

* *Prie Ignalinos ežerų*, 1964 m.
* *Kėdainiai*, 1974 m.
* *Raseiniai*, 1979 m. su K. Smilgevičiene
* *Neliksi vienišas*, 1984 m. su A. Urbonu, išversta į rusų, esperanto, gruzinų kalbas, išleista Brailio raštu.
* *Jeronimas Ralys*, dokumentinė apysaka, 1995 m.
* *Lietuvių kalbos pamoka – viktorina*, Žaltvykslė, 2006 m.
* *Kaip tūkstantį gyvenimų*, 1999 m.
* *Pasikviesiu į svečius kumelę*, „Algarvė", 1998 m.
* *Šulinių akys*, „Baltijos kopija", 2018 m.
* *Pipiržodžių arbatėlė*, Utenos Indra, 2022 m.
* *Be pavadinimo*, Utenos Indra, 2022 m.
* *Žodžiai*, Utenos Indra, 2022 m.

### Vertimai

* Valentinas Pikulis. *Rekviem karavanui PQ-17*, Mintis, 1985 m.
* Genadijus Malachovas. *Biosintezė ir bioenergetika*, Vilnius, Algarvė, 1998 m.
* Fiodoras Dostojevskis. *Baltosios naktys*, Kaunas, „Varpas", 1999 m.
* A. Levandovskis. *Žana D’Ark*, 1985 m.
* V. Karatkevičius. *Alšėnų pilies paslaptis*.
* H. Auderska. *Karalienė Bona* / su Z.Bezekavičiene/, „Mintis", 1994 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 525 psl.
| Kogurjo kapų kompleksas |
| --- |
| Pasaulio paveldo sąrašas |
| 

---

 |
| **Vieta** |  Šiaurės Korėja |
| **Tipas** | Kultūrinis |
| **Kriterijus** | i, ii, iii, iv |
| Pasaulio paveldo emblema **Nuoroda** | (angl.) (pranc.): 1091 |
| **Regionas**\*\* | Azija ir Ramusis vandenynas |
| **Įrašymo istorija** |
| **Įrašas** | 2004  (28 sesija) |
| 

Kogurjo kapų kompleksas šalies/regiono žemėlapyje

 |
|  **Vikiteka:** | Kogurjo kapų kompleksas |
| \* Pavadinimas, koks nurodytas UNESCO sąraše.\*\* Regionas pagal UNESCO skirstymą. |

**Kogurjo kapų kompleksas** (kor. 高句麗의 古墳群 = *koguryŏ kobungun*) – kapinynas Šiaurės Korėjos vakaruose, Pchenjano ir Nampo apylinkėse. Kompleksą sudaro ~30 vėlyvosios Kogurjo karalystės kapų, įrengtų kalnų olose. Kapuose palaidoti karališkosios dinastijos asmenys. Daugelio urvų sienos puoštos urvų tapyba. Rasta ~70 urvų tapybos pavyzdžių – Tedongo baseine Pchenjano apylinkėse, Anako srityje. Kitos kapavietės, pavyzdžiui, karaliaus Dongmeongo (58–19 m. pr. m. e.) įrengti mauzoliejuose, o vėliau tapo budistiniais vienuolynais. 2006 m. statant Junfengo užtvanką, rasta ~2360 kapaviečių, senovinio miesto liekanos.

2004 m. Kogurjo kapų kompleksas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

* Urvų tapybaUrvų tapyba
* Kangso urvasKangso urvas
* Karaliaus Dongmeongo mauzoliejusKaraliaus Dongmeongo mauzoliejus