recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Koordinatės: 55°13′08″š. pl. 25°17′23″r. ilg.﻿ / ﻿55.21887°š. pl. 25.289753°r. ilg.﻿ / 55.21887; 25.289753


| Žižmaukos dvaras |
| --- |
|  Žižmaukos dvaro gyvenamasis namas (kairėje – namo tęsinyje išlikusi rūmų pamatų linija) |
| Vieta | Linučiai, Molėtų rajonas |
| Įkurtas | XVII a. |
| Bajorų giminės | GiedraičiaiPisankos |
| Parkas | Medžių alėjos, tvenkinio fragmentai |
| Pastatų būklė | Išlikę ūkiniai pastatai, dalis gyvenamojo namo |
| Savininkas | Jadvyga Aleksiejūnaitė–Kunigėlienė |

**Žižmaukos (Žižmavos) buvusi dvaro sodyba** yra Molėtų rajone, Videniškių seniūnijoje, Linučių kaime. Dvaras gyvavo XVII a. vid.-XIX a. 2 pusėje. Jo pavadinimas siejamas su buvusio palivarko savininko Žižmovskio pavarde.

Buvusioje dvarvietėje išlikę 5 dvaro pastatai, kurių dalis šiuo metu yra perstatyti. Dalį dvarvietės užima apleisti sovietmečio gamybiniai pastatai. Senų medžių alėja, einanti lygiagrečiai su Siesartimi, jungia Videniškius su Žižmaukos dvaru. Kelyje šalia Videniškių rytinio pakraščio pastatyta rodyklė į dvarvietę. Teritorija aplink gyvenamąjį namą ir ūkinius pastatus sutvarkyta, čia gyvena buvusio dvaro savininkė. 

Sodybos savininkės Jadvygos Aleksiejūnaitės–Kunigėlienės (g. 1941 m.) tėvai: Juozapas Aleksiejūnas (1904–1988) ir Stefanija Pisankaitė–Aleksiejūnienė. Videniškių kapinių koplyčios rūsyje yra palaidoti protėvių Pisankų (prosenelės Giedraitytės–Pisankienės ir kt.) palaikai.

Istorija
--------

Videniškiai buvo Žemaičių vyskupo Merkelio Giedraičio (1536–1609) tėviškė. Vyskupas ja rūpinosi visą laiką: globojo brolvaikius, sielojosi dėl tėvonijos išlaikymo, žinojo visas šeimos negandas. Jo apsilankymų Videniškyje atmintis buvo 300 metų senumo vyskupo lova, su pagarba saugota šalia Videniškių miestelio esančioje dvaro sodyboje vadinamoje Žižmavoje (Žižmaukoje), kur, Martyno sūnaus Mauricijaus vienintelės dukros šeimai pardavus Baltadvarį ir išsikėlus į Siesartį (Cesarką), įsikūrė Kasparo palikuonys. Žižmavoje buvo saugomas giminės archyvas, portretų kolekcija. XVIII a. gale būtent į Žižmavos savininkus buvo kreipiamasi dokumentų dėl žemės priklausomybės visame buvusiame Giedraičių dvarų areale. Šiuo metu šių relikvijų nebeliko. Portretų likučius, supjaustytus liaudies gynėjų, savininkų teigimu, išsivežę muziejininkai. Išliko tik trečdalis XIX a. perstatyto dvaro rūmo, kur gyvena ir ūkininkauja paskutinio kunigaikščio Stepono Giedraičio ketvirtos eilės palikuonys pagal verpstę.

* Dvarvietės kieme
* Klevų alėjos fragmentas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Arimeta Vojevodskaitė: Žemaičių vyskupo Merkelio Giedraičio tėviškė Archyvuota kopija 2005-12-28 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos dvarai
* Žižmaukos dvaras Lietuvos dvarų duomenų bazėje Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
* Baltadvaris ir Žižmauka nuotraukose
| Švitinys |
| --- |
|  Švitinys ties Blauzdžiūnais |
| **Ilgis** | 72 km |
| **Nuolydis** | 70 cm/km |
| **Baseino plotas** | 419 km² |
| **Vidutinis debitas** | 0,72 m³/s |
| **Ištakos** | Pašvitinio apylinkės |
| **Žiotys** | Lielupė |
| **Šalys** | Lietuva, Latvija |

**Švitinys** (latv. *Svitene*) – upė šiaurės Lietuvoje ir pietų Latvijoje; Lielupės kairysis intakas. Ilgis 72 km (Lietuvoje 33 km, Latvijoje 39 km). Prasideda Pakruojo rajone, 10 km į šiaurės vakarus nuo Linkuvos, į pietus nuo Pašvitinio. Teka į šiaurę Žiemgalos žemuma. Prateka Joniškio rajono dalį, toliau – Latvijos Bauskės, Jelgavos savivaldybėmis. Įteka į Lielupę 82 km nuo jos žiočių, 8 km į pietryčius nuo Jelgavos.

Intakai: Juodupis, Lieporas (kairieji), Viršytis, Kapupė (dešinieji). Vidutinis upės nuolydis 70 cm/km.

Prie Švitinio esančios gyvenvietės: Pašvitinys, Blauzdžiūnai (Lietuva), Svitenė, Vairuogai, Jaunsvirlauka (Latvija).

Upėvardis kildinamas nuo žodžių *švitėti, švisti* („šviesėti, įgauti šviesos"), *švitulys* („žibantis daiktas").

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Švitinys*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 247
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 338
**Alvizė Vivarinis** (it. **Alvise Vivarini**, apie 1442–53 – apie 1504 m.) – italų ankstyvojo renesanso dailininkas iš Venecijos.

Biografija
----------

Alvizė Vivarinis (dar vadintas Luidžiu Vivariniu) gimė 1442−1453 m. laikotarpyje dailininkų giminėje, tikriausiai Murane prie Venecijos. Jo tėvas Antonio Vivarini ir dėdė Bartolomeo Vivarini buvo dailininkais. Anksčiausias pasirašytas Alvizės darbas yra religinis poliptikas Montefiorentino vienuolynui, datuotas 1476 m. (dabar Markės nacionalinėje galerijoje). Alvizės stiliui būdingos jo tėvo gotikinio stiliaus apraiškos. Po to jo stilių paveikė Andrea Mantenja, Džovanis Belinis ir Antonelas da Mesina. Ypač pastarojo įtaka buvo ryški. Alvizės darbai tikriausiai nelabai atitiko tų laikų užsakovų skonį: nėra žinomas nei vienas užsakymas jam Venecijoje ištisą dešimtmetį. Pagrindiniai Alvizės darbai buvo atlikti provincijos miestuose. Garsiausiu jo darbu įvardijamas altorinis paveikslas *Santa Maria dei Battuti* bažnyčiai Belune (sunaikintas 2-ojo pasaulinio karo metu Berlyne). 1488 m. Alvizė išsikovojo teisę dirbti Dožų rūmų Didžiojoje tarybos salėje lygiomis teisėmis su Džovaniu Beliniu. Dožų rūmuose atliko tris pasakojamojo pobūdžio scenas, kurias pagyrė Džordžas Vazaris. Šie darbai pražuvo 1577 m. gaisre. Po šių darbų į Alvizę atkreipė dėmesį labiau pasiturintys venecijiečiai ir dailininkas gavo reikšmingesnių užsakymų. Alvizė Vivarinis mirė 1503−1505 metų laikotarpiu. Jo mokiniu tikriausiai buvo Lorencas Lotas.

Darbų galerija
--------------

* „Madona ir Kūdikis su keturiais šventaisiais" (1476, Nacionalinė Markės galerija, Urbinas)
* „Madona su Kūdikiu ir šventieji" (1480, Akademijos galerija, Venecija)
* „Vyro portretas" (1497, Nacionalinė Londono galerija)
* „Kūdikio pagarbinimas" (apie 1500, Bažnyčia Redentorė, Venecija)

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Alvise Vivarini** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Vašingtono nacionalinės dailės galerijos informacija
* Encyclopaedia Britannica
* treccani.it
* Alvise Vivarini WGA tinklalapyje
* Vivariniai Katalikų enciklopedijoje
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Bišoangl. *Bhisho* |
| --- |
| 

BišoBišo

32°52′0″ p. pl. 27°23′0″ r. ilg.﻿ / ﻿32.86667°š. pl. 27.38333°r. ilg.﻿ / 32.86667; 27.38333﻿ (Bišo)Koordinatės: 32°52′0″ p. pl. 27°23′0″ r. ilg.﻿ / ﻿32.86667°š. pl. 27.38333°r. ilg.﻿ / 32.86667; 27.38333﻿ (Bišo) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Pietų Afrikos Respublikos vėliava Pietų Afrikos Respublika |
| **Provincija** | Rytų Kapas |
|  |
| **Gyventojų** (2012) | 150 995  |

**Bišo** (angl. afr. *Bhisho*) – miestas Pietų Afrikos Respublikos pietryčiuose, į šiaurės vakarus nuo Yst Londono, prie Bišo upės. Rytų Kapo provincijos administracinis centras. Beveik 100 tūkst. gyventojų.

Miesto pavadinimas kilo iš kosų k. žodžio *Bhisho*, reiškiančio buivolą. 1992 m. rugsėjo 7 d. Bišo mieste įvyko Bišo žudynės: apie 100 tūkst. žmonių protestavo prieš esamą režimą. Ciskėjaus ginkluotosios pajėgos, malšindamos protestą, nušovė 29 protestuotojus. Iki 1994 m. buvo Ciskėjaus Bantustano sostinė.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Švino azidas** – druska. Tai patvarūs, baltos spalvos, nehidroskopiški, sprogstantys ir toksiški kristalai. Išrastas 1891 m. Užsidegimo temperatūra – 354 °C. Labai jautrus ir paprastai laikomas po vandeniu, guminiuose induose. Jautrumas truputį mažesnis už gyvsidabrio fulminatą. Švino azidas yra labai galinga sprogstamoji medžiaga, paprastai naudojama kaip inicijuojantys sprogmenys kitiems sprogmenims. Detonatoriuose, vietoj 0.5 g fulminato užtenka 0.25 g azido. Net labai mažas kiekis detonuoja, jeigu yra nors menkiausias suspaudimo požymis. Reaguoja su variu, todėl gaminant detonatorių reikia naudoti aliuminio arba cinko vamzduką.

Cheminė formulė:Pb(N3)2

Detonavimo greitis:

* 4630 m/s @ 3,0 g/cm³
* 5180 m/s @ 4,0 g/cm³

Ekvivalentas:

* 0.5 g = detonatorius Nr.8

Gaminama iš natrio azido bei švino acetato. Jonų mainų reakcija.
Devonreksas
**Devonreksas** (angl. *Devon Rex*) – trumpaplaukių kačių veislė. Išsiskiria banguotu kailiu. Šios veislės katės panašios į kornrekso veislės kates.

Istorija
--------

1960 m. Anglijos Devono grafystėje pastebėta katė garbanotu kailiu. Prieš dešimtmetį panaši katė buvo aptikta ir kaimyniniame Kornvalyje – tai buvo kornreksas. Devone atrastas garbanius kryžmintas su kornreksais, nes manyta, jog kailio banguotumą lėmė tapati mutacija. Visgi taip nebuvo.

Kačių augintojai pasiryžo išvesti atskirą veislę ir pavadinti ją Devono grafystės vardu. Devonreksas buvo išvestas mišrinant grynaveisles ir paprastas namines kates. Pirmasis dovonreksas buvo juodas katinas Kerlis, vėliau tapęs šios veislės standartu.

Charakteris
-----------

Tai protingos, švelnios, meilios katės. Mėgsta draugiją, nekenčia vienatvės. Paliktos vienos gali susirgti. Labai smalsios, aktyviai domisi aplinka. Išmoksta atnešti numestus daiktus, gali priprasti prie pavadėlio. Mėgsta karstytis ir šokinėti.

Gerai sutaria su kitomis katėmis, šunimis ir vaikais. Nemėgsta draskytis.

Fizinės savybės
---------------

Dovonreksas – nedidelė, liauna, raumeninga katė. Krūtinė apvali, kojos gana ilgos. Letenos mažos ir ovalios, uodega ilga, plona, smaili.

Kaklas plonas, skruostikauliai platūs, smakras storas, snukis trumpas. Nosis su įlinkiu. Ausys didelės, plačios prie pagrindo, smailios, apaugusios trumpais plonais plaukeliais. Akys migdolo formos, didelės, įkypos.

Plaukas trumpas, plonas, banguotas. Beveik nesišeria. Kailis truputį šiurkštesnis už kornrekso. Dovonreksai turi ne tik poplaukį, bet ir dengiamuosius plaukus. Ūsai ir antakiai raityti.

Dovonreksai gali būti įvairių spalvų. Dažni juodo ir melsvo vėžlio kiauto piešinio su balta (arba be baltos) spalva. Pasitaiko baltų ir rainų dovonreksų. Akys žalios arba geltonos, dera prie kailio spalvos.

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Devonreksas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Esther J.J. Verhoef-Verhallen. *Kačių enciklopedija*, vert. Danguolė Žalytė. Vilnius: Aktėja, 2002.
|  |
| --- |
| Black Daisy |
|  
Black Daisy su Sinéad Mulvey 2009 m. |
| Biografija |
| Kilmė | Dublinas, Airijos vėliava Airija |
| Žanrai | alternatyvus rokas, poprokas, powerpop |
| Kūrinių kalbos | anglų |
| Nariai |
| Lesley-Ann Halvey  Asta Millerienė  Nicole Billings |

**Black Daisy** – airių grupė, kuri kartu su Sinéad Mulvey atstovavo Airijai 2009 m. Eurovizijos dainų konkurse su daina „Et Cetera".

Biografija
----------

Grupė kilusi iš Dublino, o jos narės – Steff Caffrey (gitara ir vokalas), Nicole Billings (ritminė gitara ir vokalas), Asta Millerienė (būgnai) ir Lesley-Ann Halvey (pagrindinis vokalas ir bosinė gitara).

2009 m. vasario 20 d. grupės narės kartu su dainininke Sinéad Mulvey laimėjo Airijos atranką į Eurovizijos dainų konkursą su daina „Et Cetera". Gegužės 14 dieną atstovės dalyvavo antrajame pusfinalyje, tačiau jų pasirodymas nebuvo sėkmingas – su 52 taškais užėmė 11 vietą.

Nuorodos
--------

* Sinead Mulvey ir Black Daisy – „Et Cetera" (video)

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Dustin the Turkey  *„Irelande Douze Pointe"*** |  **Airijos atstovės Eurovizijoje  (su Sinéad Mulvey)**2009 | Po to:**Niamh Kavanagh  *„It's for You"*** |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 22°36′ p. pl. 168°57′ r. ilg.﻿ / ﻿22.600°š. pl. 168.950°r. ilg.﻿ / 22.600; 168.950

Palydovinė nuotrauka
**Volpolo sala** (pranc. *Île de Walpole*) – nedidelė sala Koralų jūroje, Naujosios Kaledonijos valdoje, yra Ištikimybės salų grupės pačiuose pietryčiuose, 180 km nuo Naujosios Kaledonijos salos. Ilgis iš šiaurės į pietus 4 km, plotis tarp 0,5 ir 1 km. Volpolo sala užima 2 km². Sala koralinės kilmės, iškelta į viršų, todėl krantai skardingi. Gėlo vandens telkinių nėra. Apaugusi daugiausia krūmokšniais.

Volpolo sala administraciškai priklauso Pušų salos komunai. Sala negyvenama, lankoma tik gamtininkų ekspedicijų.

Salą 1794 m. atrado britų jūrininkas *Butler* ir pavadino pagal savo laivą *Walpole*.

* Rytinis krantasRytinis krantas
* Vakarinis krantasVakarinis krantas
* Vakarinis krantasVakarinis krantas
* Vakarinis krantasVakarinis krantas
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Voltos regionas*Volta Region* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Ganos vėliava Gana |
| **Administracinis centras** | Ho |
| **Rajonų skaičius** | 25 |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 2 118 252 |
| **Plotas** | 20 570 km² |
| **Tankumas** (2010) | 103 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | GH-TV |
|  |
|  **Vikiteka** | Voltos regionasVikiteka |

**Voltos regionas** (angl. *Volta Region*) – Ganos administracinis regionas. Yra šalies pietryčiuose, rytuose ribojasi su Togu, pietuose siekia Atlanto vandenyną, praktiškai visą vakarinę ribą užima Voltos tvenkinys. Administracinis centras – Ho.

Kolonijiniu laikotarpiu Voltos regionas sudarė atskirą koloniją – Britų Togolandą.

Geografija
----------

Beveik visa regiono teritorija kalnuota, driekiasi Atevos kalnagūbris, Agumacos kalnagūbris čia iškilusi aukščiausia šalies vieta – Afadžato kalnas (885 m). Pietinę dalį užima lygumos, vietomis išraižytos maršų ir lagūnų. Vakariniu pakraščiu teka Volta, kurios didžioji dalis yra užlieta Voltos tvenkiniu. Taip pat patenka Oti žemupys, Todzijė upė. Kalnuose yra krioklių (Tagbo, Vli). Yra keletas gamtos draustinių.

Gyventojai
----------

Didžioji dauguma (>92 %) Voltos regiono gyventojų yra eve. Dar yra ga, gurmų, mosių, dagombų, bisų.

Svarbiausi miestai:

* Ho
* Hohoė
* Keta
* Kpandu
* Dambajus
* Kete Kračis

* Vli kaimo apylinkėsVli kaimo apylinkės
* Voltos estuarijaVoltos estuarija
* Princenšteino fortas KetojePrincenšteino fortas Ketoje
* Tafi Atomės kaimasTafi Atomės kaimas

|  |  |
| --- | --- |
|  **Ganos regionai** |  |
| Ašantis | Aukštutiniai Rytai | Aukštutiniai Vakarai | Brongai–Ahafai | Didžioji Akra | Rytai | Šiaurė | Vakarai | Vidurys | Volta |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Vaizdas iš kosmoso
**Devono sala** (pranc. *Île Devon*, angl. *Devon Island*) – sala Kanados Arktiniame salyne, priklausanti Nunavuto teritorijai – Kanada. Sala užima 55 247 km². Tai yra 27 pagal dydį pasaulyje, 6 pagal dydį Kanadoje bei didžiausia neapgyvendinta sala Žemėje. Rytinę salos dalį skalauja Bafino jūra.

Dėl santykinai didelio aukščio virš jūros lygio ir padėties tolimojoje šiaurėje, Devono saloje yra tik nedidelė avijaučių, nedidelių paukščių ir žinduolių populiacija. Gyvūnija randama daugiausia Truelove žemumoje, kurioje yra palankus mikroklimatas, kuris leidžia išsilaikyti santykinai vešliai arktinei augalijai. Temperatūra trumpu šiltuoju sezonu (40-55 dienos) retai pakyla virš 10 °C, o žiemą nukrenta iki -50 °C.

1924 m. saloje buvo įkurta gyvenvietė Dundas Harbour, tačiau dėl atšiauraus klimato apleista 1951 m.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Švino oksidas
**Švino (II) oksidas** – cheminis junginys, oksidas, kurio formulė **PbO**. Šis junginys būna dviejų formų: raudonas, stačiakampės kristalo struktūros, ir geltonas, rombo kristalo struktūros.

Gavimas
-------

PbO yra gaunamas kaitinant šviną iki 600 ˚C. Taip pat gaunamas skilimo reakcijos metu kaitinant švino nitratą arba švino karbonatą:

2Pb(NO3)2 → 2PbO + 4NO2 + O2

PbCO3 → PbO + CO2

Kadangi PbO yra amfoterinis junginys, jis gali reaguoti tiek su rūgštimis, tiek su bazėmis.

Naudojimas
----------

PbO yra viena iš švino dažų sudedamųjų dalių, taip pat plačiai naudojamas švino stiklo ir keraminio lako gamybai. PbO yra pagrindinė masės, kuri naudojama švino akumuliatorių plokštelėms gaminti, sudedamoji medžiaga. Sumaišius PbO ir glicerolį gaunamas stiprus, vandens nepraleidžiantis glaistas, naudojamas akvariumuose jungti stiklo plokštėms viena su kita. Anksčiau buvo naudojamas tvirtinant stiklą į langų rėmus.
PbO taip pat naudojamas kaučiuko perdirbimo į gumą procese ir tam tikrose kondensacijų reakcijose organinėje sintezėje.
Gaminant televizorius ir kitus prietaisus švino oksidas reikalingas kineskopuose, kad blokuotų rentgeno spindulius.
**Stefa Stonienė-Peleniūtė** (1948 m. kovo 9 d. Daujočių k. Joniškio r.), muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija
----------

Mokėsi Žagarės ir Mažeikių mokyklose – internatuose. Pirmieji muzikos mokytojai buvo V. Kutka ir A. Jurgutis. 1967–1971 choro dirigavimo mokėsi Kauno J. Gruodžio aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. V. Pučinskas ir J. Januškevičius), 1982 neakivaizdiniu būdu baigė Lietuvos konservatorijos Klaipėdos fakultetus (vyr. dėst. R. Misiukevičiaus dirigavimo klasė).

Nuo 1971 Sedos (Mažeikių r.) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų vadovė. 1973 persikėlusi į Joniškio rajoną, buvo Jakiškių kultūros namų meno vadovė, vadovavo Jakiškių ir Gataučių kultūros namų mišriesiems chorams.

Nuo 1975 Žlibinų (Plungės r.) kultūros namų direktorė ir devynmetės mokyklos muzikos mokytoja. 1977 suorganizavo kultūros namų moterų chorą, kurį parengė 1980 ir 1985 respublikinėms dainų šventėms, 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei ir 1994 I Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje. Respublikiniuose konkursuose chorai ir vokaliniai ansambliai laimėjo pirmųjų ir kitų prizinių vietų.

S. Stonienė Žlibinų pagrindinėje mokykloje vadovauja jaunučių ir jaunių chorams, vokaliniams ansambliams ir solistams. Jaunuosius dainininkus parengė 1976, 1978, 1980 ir 1982 respublikiniams „Dainų dainelės" konkursams. 1985 respublikinei dainų šventei ir 1997 Lietuvos moksleivių menų šventei parengė jaunių chorą. Vaikų ir moterų chorai yra nuolatiniai Plungės rajono dainų švenčių dalyviai, gieda bažnyčiose, dalyvauja koncertuose. Mokytoja dainuoja Plungės kameriniame chore, diriguoja rajono dainų šventėse. 1996 jai suteikta muzikos vyresniosios mokytojos kvalifikacijos kategorija.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
**Vidumiestinė federalinės reikšmės miesto teritorija** (rus. *внутригородская территория города федерального значения*) – dalis federalinės reikšmės miesto teritorijos, kurioje vietiniai gyventojai valdymą realizuoja tiesiogiai ir/ar per renkamus ar kitokius vietinio valdymo organus.. Šis municipalinių darinių tipas egzistuoja federalinės reikšmės miestuose Maskvoje ir Sankt Peterburge.

Vidumiestinis municipalinis darinys yra savarankiškas, jo ribose vietinė savivalda gyventojų vykdoma tiesiogiai ir/ar per renkamus ar kitokius vietinio valdymo organus. Savivalda municipalinio darinio teritorijoje vykdoma pagal Rusijos Federacijos konstituciją ir federalinius įstatymus, federacinės reikšmės miesto statutą bei vidumiestinio municipalinio darinio statutą.

Rusijos Federacijos įstatymuose naudojami terminai *vidumiestinė federalinės reikšmės miesto teritorija* ir *vidumiestinis municipalinis darinys federalinės reikšmės mieste* yra sinonimai.

Maskvoje yra 125 vidumiestinės federalinės reikšmės miesto teritorijos, o Sankt Peterburge – 111. Nuo 2006 m. visi vidumiestiniai municipaliniai dariniai kituose miestuose panaikinti.

Nuorodos
--------

1. ↑  Федеральный закон от 6 октября 2003 года № 131-ФЗ «Об общих принципах организации местного самоуправления в Российской Федерации» Archyvuota kopija 2017-04-25 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Atlaso kalnų žemėlapis
**Vidurinis Atlasas** (arab. الأطلس المتوسط) – kalnagūbris šiaurės Maroke, priklauso Atlaso kalnų sistemai. Kartu su Sacharos Atlasu ir Tel Atlasu sudaro Aukštojo plokščiakalnio ribą. Vidurinis Atlasas driekiasi šiaurės rytų kryptimi nuo Aukštojo Atlaso link Tel Atlaso. Sebu upe atskirtas nuo Er Rifo masyvo.

Kalnai sudaryti daugiausia iš klinčių. Rytinę Vidurinio Atlaso dalį sudaro virš 3000 m aukščio iškylantis kalnagūbris, kuris vakaruose palaipsniui leidžiasi į Maroko mesetą (800–1000 m aukštis). Aukščiausia vieta – Bu Nasras (3340 m). Aukštesniame nei 2000 m aukštyje sniego danga išsilaiko 5 mėnesius per metus. Drėgnuose šlaituose auga kedrų miškai, sausesniuose – tujos ir kadagiai.

Viduriniajame Atlase prasideda dauguma svarbiausių Maroko upių – Sebu, Um ar-Rbija, Bu-Regregas, Muluja. Gausu nedidelių nenuotakių ežerų, vadinamų algemamais (Sidi Ali, Aziza, Afenuriras, Abachanas ir kt.).
| **Calocera viscosa** |
| --- |
| Lipnusis tampriagrybis (Calocera viscosa) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Dacrymycetes  *( Dacrymycetes)* |
| Eilė: | Dakrimicetiečiai  *( Dacrymycetales)* |
| Šeima: | Dakriomicetiniai  *( Dacrymycetaceae)* |
| Gentis: | Tampriagrybis  *( Calocera)* |
| Rūšis: | Lipnusis tampriagrybis  *( Calocera viscosa)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Lipnusis tampriagrybis** (*Calocera viscosa*) – dakriomicetinių (*Dacrymycetaceae*) šeimos grybas. Auga vasarą ir rudenį, dažniausiai ant sutrešusios spygliuočių, ypač eglės medienos.
Pagrindiniai požymiai: geltonai oranžiniai, glitūs vaisiakūniai, mažai šakoti.

Vaisiakūniai 3-6 (10) cm aukščio, mažai šakoti, kiekvienos šakelės viršūnėlės su keliais danteliais, tamprūs, lipnūs, glitūs, gelsvi, gelsvai oranžiniai, lyg liepsnelės tarp samanų. Trama tampri, gelsvai oranžinė, be ypatingo kvapo ir skonio. Sporos 9-12 x 4-5 μm.

Būdingi požymiai: labai panašus į žagarūnus, bet jų vaisiakūniai negleivėti, papėdės be pertvarėlių.

Auga pavieniui, miškuose, ypač spygliuočių, dažniausiai ant įsisterpusios ar žemėje samanų pasislėpusios medienos, taip pat ant žemės. Valgomas, menkavertis. Labai dažnas, bet negausus.

Šaltiniai
---------

* Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, p. 484


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Lipnusis tampriagrybis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Vidurio Atlanto kalnagūbris žemėlapyje
**Vidurio Atlanto kalnagūbris** – išilgai visą Atlanto vandenyną kertanti povandeninė kalnų grandinė; Vandenyno vidurio kalnagūbrio dalis. Ilgis viršija 18 000 km ir tęsiasi iš šiaurės nuo Arkties iki antarktinių vandenų. Didžiausią plotį pasiekia ties Azorais ir į pietus nuo 30 ° p. pl.

Pagrindinės dalys: Knipovičiaus, Monos, Jan Majeno, Reikjaneso, Šiaurės Atlanto, Pietų Atlanto, Afrikos-Antarktidos.

Išilgai ir skersai suskaidytas lūžių (ypač šiaurėje). Lūžių susikirtimo vietose susidarę gilūs loviai. Viršutinį kalnų sluoksnį sudaro oligoceno-kvartero toleitiniai bazaltai su karbonatinių uolienų tarpsluoksniais, apatinį – juros-oligoceno amfibolitai ir ofiolitai (nuo anortozitų iki ultrabazitų). Kalnagūbrio pietinės pusės šlaituose yra veikiančių povandeninių ugnikalnių. Dalis jų sudaro salas (Dangun Žengimo, Šv. Elenos, Tristano da Kunjos).

* Kalnagūbrio lūžiai IslandijojeKalnagūbrio lūžiai Islandijoje
* Bazaltinis kalnagūbrio paviršiusBazaltinis kalnagūbrio paviršius
* Karbonatinės smailėsKarbonatinės smailės

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vidurio Atlanto kalnagūbris*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, XII t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1984. T.XII: Vaislapėlis-Žvorūnė, 213–214 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Lipoproteinai** – tirpi dinaminė hidrofobinių (netirpių) lipidų transportavimo kraujo plazmoje forma. Tai sferinės cholesterolio, cholesterolio esterių ir trigliceridų (TAG) dalelės, apgaubtos stabilizuojančiu fosfolipidų sluoksniu. Paviršiuje įsiterpę baltymai (vadinamieji apoproteinai, Apo) stabilizuoja visą makromolekulinę struktūrą bei padeda kepenų ir periferinių audinių receptoriams atpažinti daleles. Kraujuje galima rasti penkias pagrindines lipoproteinų formas, kurias galima atskirti ultracentifugavimo būdu pagal jų skirtingą tankį (labai mažo tankio (LMTL), tarpinio tankio (TTL), mažo (MTL) ir didelio tankio lipoproteinai (DTL)) ir elektroforetinį judrumą (alfa ir beta).

Nustatymas
----------

Atliekant lipidogramą tiesiogiai nustatoma bendro cholesterolio (BCh), DTL cholesterolio ir TAG koncentracija. MTL koncentracija apskaičiuojama netiesiogiai iš formulės: MTL = BCh – DTL – TAG/5 (jei TAG < 4,5 mmol/l (< 400 mg/dL)). Galima atlikti ir imunofermentinį ApoB, Apo A-I apolipoproteinų kiekybinį tyrimą. Pacientas prieš tyrimą būtinai turi būti 12-14 val. nevalgęs (paprastai tiriama po nakties badavimo).

Lipoproteinai ir išeminė širdies liga (IŠL)
-------------------------------------------

*Daugiau informacijos galite rasti straipsnyje Išeminė širdies liga.*
Įvairių lipoproteinų frakcijų reikšmė IŠL rizikai yra nevienoda. Dauguma klinikinių studijų patvirtino stiprų sąryšį tarp bendro cholesterolio koncentracijos ir išeminės širdies ligos (IŠL). Įrodyta, kad cholesterolį sumažinus vienu procentu, koronarinė rizika sumažėja 2 %. Labiausiai aterogeniškas BCL komponentas yra MTL cholesterolis. Priešingai, egzistuoja atvirkirkštinis ryšys tarp DTL koncentracijos ir simptominės aterosklerozės – didesnė DTL koncentracija apsaugo nuo IŠL. DTL dalyvauja atvirkštinėje cholesterolio apykaitoje surinkdamas perteklinį „atidirbusį" cholesterolį iš periferijos ir transportuodamas jį į kepenis kur pastarasis pašalinamas su tulžimi.

TAG turtingų LMTL ir chilomikronų koncentracijos padidėjimas neturi didesnės reikšmės IŠL rizikai. Dažniausiai hipertrigliceridemija pasireiškia kartu su DTL sumažėjimu ir poveikis daugiau priklauso nuo sumažėjusios DTL koncentracijos. Labai padidėjusi TAG koncentracija (>6 mmol/l) padidina ūmaus pankreatito ir tinklainės venos trombozės riziką, tačiau vien LMTL padidėjimas vaikams pasitaiko ypač retai.

Tradiciškai hiperlipidemijos yra nustatomos kai lipidų koncentracijos viršija atitinkamo amžiaus ir lyties 95-ąją procentilę, o DTL sumažėjimas fiksuojamas esant mažesnėms nei 5-os procentilės koncentracijoms.
**Stefa Rimkevičiūtė** (1936 m. lapkričio 4 d. Laukuvoje, Šilalės r.) – choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija
----------

1952–1956 choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje (dėst. A. Buzys). 1956–1961 choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. J. Motiekaičio klasė). Studijų metais dėstė muzikos literatūrą Vilniaus kultūros – švietimo technikume, dirbo koncertmeistere J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje, vadovavo miesto vokaliniams ansambliams.

1961–1962 Šiaulių muzikos mokyklos choro dirigavimo dėstytoja ir miesto vokalinių ansamblių vadovė.

Nuo 1963 rudens Klaipėdos S. Šimkaus aukštesniosios muzikos mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, kurį laiką dėstė ir Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose. Pedagogė išugdė būrį jaunųjų chorvedžių. 1963–1966 vadovavo uostamiesčio mėgėjų chorams ir vokaliniams ansambliams, „Dailės" kombinato mišrųjį chorą parengė 1965 respublikinei dainų šventei Vilniuje.

Nuo 1966 S. Rimkevičiūtė – Klaipėdos S. Šimkaus aukštesniosios muzikos mokyklos (konservatorijos) metodinio kabineto vadovė, vėliau kompozitoriaus Stasio Šimkaus muziejaus vedėja. Padėjo organizuoti mokslines konferencijas, konsultavo vaikų muzikos mokyklas, muzikos mokytojams teikė metodinę pagalbą. 1979 V respublikiniams pedagoginiams skaitymams parengė metodinį darbą „Intonacinė klausa ir jos ugdymas", sudarė bukletą „Klaipėdos Stasio Šimkaus aukštesnioji muzikos mokykla" (1973), vietos spaudoje paskelbė straipsnių. 1986 pedagogė apdovanota Kultūros žymūno ženklu. 

Brolis Kasparas Rimkevičius – taip pat kvalifikuotas chorvedys ir pedagogas.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| Senosios Įpilties II kapinynas |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Senosios Įpilties II kapinynasSenosios Įpilties II kapinynas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°07′26″š. pl. 21°15′03″r. ilg.﻿ / ﻿56.124023°š. pl. 21.250916°r. ilg.﻿ / 56.124023; 21.250916Koordinatės: 56°07′26″š. pl. 21°15′03″r. ilg.﻿ / ﻿56.124023°š. pl. 21.250916°r. ilg.﻿ / 56.124023; 21.250916 |

 |
| Vieta | Kretingos rajonas |
| Seniūnija | Darbėnų seniūnija |
| Naudotas | III–IV a. X–XIII a. |
| Žvalgytas | 1948 m. |

**Senosios Įpilties II kapinynas** (saugotinas kultūros paveldo objektas) – kapinynas šiaurės vakariniame Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, Senojoje Įpiltyje, 0,8 km į vakarus nuo kelio  **218**  Kretinga–Skuodas , Įpilties kairiajame krante.

Kapinynas
---------

Įrengtas pakrantės aukštumoje. Teritorija dirvonuoja, joje stovi keli nenaudojami ūkiniai statiniai. Anotacinio kultūros paveldo objekto ženklo nėra.

0,19 į pietvakarius yra Senosios Įpilties piliakalnis-*Pilies kalnas*, 0,2 km į šiaurės vakarus – Senosios Įpilties III piliakalnis-*Marijos kalnelis*, 0,5 km į vakarus – kapinynas-*Karių kapeliai*, 0,6 km į pietvakarius – III kapinynas, 0,5 km į šiaurės vakarus – IV kapinynas, 1 km į šiaurės rytus – Naujosios Įpilties alkakalnis (Alkos kalnas).

Istorija
--------

Dirbant žemės judinimo darbus aukštumoje buvo randama įvairių archeologinių radinių. Į muziejus pateko III–IV a. apyrankė ir pora X–XIII a. dirbinių.

Radinius saugo Vytauto Didžiojo karo muziejus.

1948 m. žvalgė Lietuvos istorijos institutas (tyrimų vadovas Pranas Kulikauskas).

1972–1977 m. – respublikinės reikšmės archeologijos paminklas (AR528).

Šaltiniai
---------

1. ↑   Jonas Puzinas. Naujausių proistorinių tyrinėjimų duomenys. - Senovė. - Kaunas, 1938. - T. 4. - P. 296  
Lietuvos TSR archeologijos atlasas. - Vilnius, 1977. - P. 102, eil. Nr. 630
2. ↑  Pranas Kulikauskas. 1948 m. Lietuvos TSR Mokslų Akademijos Lietuvos istorijos instituto archeologinės ekspedicijos, įvykusios nuo 1948 m. liepos mėn. 20 d. iki rugpjūčio mėn. 26 d. dienoraštis (Kretingos aps. Telšių aps.). - Lietuvos istorijos instituto rankraštynas. - F. 1, b. 1. - L. 26, eil. Nr. 50
3. ↑  Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas. - Vilnius, 1973. - P. 137, eil. Nr. 528  
Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas (tęsinys). - Vilnius, 1977
| Senosios Įpilties IV kapinynas |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Senosios Įpilties IV kapinynasSenosios Įpilties IV kapinynas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°07′43″š. pl. 21°14′56″r. ilg.﻿ / ﻿56.128646°š. pl. 21.248905°r. ilg.﻿ / 56.128646; 21.248905Koordinatės: 56°07′43″š. pl. 21°14′56″r. ilg.﻿ / ﻿56.128646°š. pl. 21.248905°r. ilg.﻿ / 56.128646; 21.248905 |

 |
| Vieta | Kretingos rajonas |
| Seniūnija | Darbėnų seniūnija |
| Plotas | 0,3 ha |
| Naudotas | I tūkstantmečio pabaiga– II tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 2012 m. |

**Senosios Įpilties kapinynas** (saugotinas kultūros paveldo objektas) – kapinynas šiaurės vakariniame Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, Senojoje Įpiltyje, Graistupio dešiniajame krante.

Kapinynas
---------

Įrengtas aukštumos pakilumoje, šalia upelio. Teritorijos rytinė dalis dirvonuoja, šiaurės vakarinė – dirbama. Pietiniu pakraščiu praeina lauko kelias. Į pietus tęsiasi nenaudojamas žvyro karjeras. 

Teritorija – apie 0,3 ha.

0,22 km į pietus yra Senosios Įpilties Aukuro akmuo, 0,57 km ta pačia kryptimi – Senosios Įpilties piliakalnis, 0,6 km į pietvakarius – kapinynas–Karių kapeliai, 0,25 km į pietus – piliakalnis–Marijos kalnelis.

Istorija
--------

Kapinynas aptiktas 1991 m. , eksploatuojant žvyro karjerą. Žvyrduobėse rasta degintinių kapų liekanų: degintų kauliukų, susilydžiusių ir sulaužytų žalvarinių dirbinių liekanų. Radiniai neišliko. Manoma, kad karjeras sunaikino didžiąją kapinyno dalį. Išliko tik šiaurinis jo pakraštys.

2012 m. žvalgė Julius Kanarskas.

Kapinynas būdingas I tūkstantmečio pabaigos – II tūkstantmečio pradžios kuršių laidojimo paminklams.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Julius Kanarskas. Kultūros paveldo objektų stebėsenos 2012 m. ataskaita. - Kretingos muziejaus mokslinis archyvas. - F. 4
Bourtzi pilis nuo Palamidžio tvirtovės
**Bourtzi** (gr. Μπούρτζι) – pilis nedidelėje saloje Nafplijo uosto akvatorijoje, Graikijoje. Turkiškas bokšto pavadinimas Bourtzi išliko iki šių laikų ir yra Nafplijo vizitinė kortelė.

Bizantijos laikais saloje buvo nedidelė Šv. Teodoro (Aghios Theodoros) bažnyčią. Nafpiją pradėjus valdyti Venecijos Respublikai, italų architektas Antonio Gambello suprojektavo pilį ir fortą. 1473 m. prieš piratus gynybinius statinius baigė statyti inžinieriaus Branceleone. Fortas buvo suprojektuotas taip, kad pilnai atitiktų siaurą nedidelę salelę. 

Forto centre buvo pastatytas šešiakampis bokštas su angomis patrankoms. Pilis – trijų aukštų, bokšto rūsyje – vandens rezervuaras. Įėjimai buvo iš šiaurės ir pietų. Šiaurės rytų pusėje, kranto link – nedidelė prieplauka.

Pilies statiniai daug kartų buvo rekonstruojami. Turkai salą apsupo povandeninių akmenų barikada, kad dideli laivai negalėtų arti priplaukti. XVIII a. venecijiečiai paaukštino centrinio bokšto aukštį ir sustiprino gynybines pozicijas.

Graikijos revoliucijos metais Bourtzi buvo vadinama „Casteli" arba „Thalassopyrgos" (jūros bokštas). Čia 1826 m. pilietinio karo metu, kurį laiką slėpėsi Graikijos vyriausybė. Kaip fortas Bourtzi buvo iki 1865 m. paskui čia buvo vykdomi mirties nuosprendžiai Palamidžio kalėjimo nuteistiesiems.

1935 m. po vokiečių architekto V. Šeferio (vok. *Wulf Schaeffer*) rekonstrukcijos, pilis paversta viešbučiu. Čia vyksta ir vasaros muzikos festivaliai.

Nuorodos
--------

* Bourtzi


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Bourtzi** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Koordinatės: 37°34′11″ š. pl. 22°47′25″ r. ilg.﻿ / ﻿37.56972°š. pl. 22.79028°r. ilg.﻿ / 37.56972; 22.79028
| Botukatu*Botucatu* |
| --- |
|              |
| *Miesto gatvė* |
|  |
| 

BotukatuBotukatu

22°53′10″ p. pl. 48°26′40″ v. ilg.﻿ / ﻿22.88611°š. pl. 48.44444°r. ilg.﻿ / 22.88611; 48.44444﻿ (Botukatu)Koordinatės: 22°53′10″ p. pl. 48°26′40″ v. ilg.﻿ / ﻿22.88611°š. pl. 48.44444°r. ilg.﻿ / 22.88611; 48.44444﻿ (Botukatu) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Brazilijos vėliava Brazilija |
| **Regionas** | Brazilijos Pietryčių regionas |
| **Valstija** | San Paulo valstija San Paulo valstija |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1855 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 127 370  |
| **Altitudė** | 804 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Botukatu |

**Botukatu** (port. *Botucatu*) – miestas pietryčių Brazilijoje, San Paulo valstijoje, 235 km į šiaurės vakarus nuo San Paulo, Botukatu kalnagūbryje, netoli Pardo upės. Yra oro uostas, stotis prie San Paulo–Kampo Grandės geležinkelio. Aviacijos, žemės ūkio ir pramoninių mašinų, automobilių gamybos, tekstilės (medvilnės) ir siuvimo, medienos apdirbimo, maisto pramonė. Botukatu veikia 1976 m. įkurto San Paulo valstijos universiteto filialas, istorijos, šiuolaikinio meno, kavos, istorijos, galvijininkystės muziejai. Arkivyskupijos centras.

Istorija
--------

Botukatu miesto teisės suteiktos 1855 m. Ilgą laiką tai buvo kavos ir gyvulininkystės centras, bet nuo XX a. antros pusės tapo mokslų ir pramoniniu miestu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Botukatu*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| Botijų kalbaརྫོང་ཁ |
| Kalbama | Butane |
| Kalbančiųjų skaičius | 130 000(antroji kalba 470 000 žmonių) |
| Vieta pagal kalbančiųjų skaičių | į šimtuką nepatenka |
| Kilmė | Kinų-tibetiečių
 (Tibetiečių-mjanmų)
  Bodų-himalajų
   Bodų
    Tibetiečių
     **Botijų** |
| Oficialus statusas |
| Oficiali kalba |  Butanas |
| Prižiūrinčios institucijos | Botijų kalbos vystymo komisija |
| Kalbos kodai |
| ISO 639-1 | dz |
| ISO 639-2 | dzo |
| ISO 639-3 | dzo |

**Botijų kalba** (tibet. རྫོང་ཁ  = *Dzongkha*) – Butano Karalystės valstybinė kalba. Kaip pirmąja kalba ja kalba ngalopai, vakariniame Butane.

Žodis „dzongkha" reiškia kalba (*kha*, ཁ་), kuria kalbama dzonge (*dzong*, རྫོང་); dzongai – tai tvirtovės tipo vienuolynai, kuriuos XII amžiuje po visą Butaną įkūrė Shabdrung Ngawang Namgyel.

Klasifikacija
-------------

Dzongkha priklauso tibetiečių kalbų grupei. Ji turi lingvistinį sąryšį su dabartine tibetiečių kalba, kaip ispanų kalba su italų kalba. Šios šiuolaikinių kalbų poros prarado abipusį suprantamumą, bet jos dalijasi bendrą protėvių kalbą, kuri vis dar vartojama liturginiame kontekste. Tuo tarpu, kai religijos mokslininkai Ispanijoje ir Italijoje studijuoja lotynų kalbą, Romos Katalikų Bažnyčios bažnytinę kalbą, vienuoliai Tibete ir Butane studijuoja senąją tibetiečių kalbą – šventąją Tibeto budizmo kalbą. Iki pat 1960 m. Butano mokyklose buvo mokoma šia kalba.

Dzongkha sudaro trys skirtingi dialektai: wang-the (kalbama Timpu ir Punakoje), haa ir šiaurinio Timpu, kurie kartais laikomi atskiromis kalbomis. Egzistuoja ir priešingas variantas: giminingos kalbos Butane, tokios kaip adapa, brokat, čocangacakha (20 000 kalbančiųjų), lakha (8 000), lajakha (8 000) ir lunanakha (700) laikomos dzonghos tarmėmis.

Kitos giminingos dzongkha kalbos yra sikimiečių (kalbama Sikime), groma (kalbama Kinijoje prie Butano šiaurės vakarų sienos), džirelių ir šerpų kalbos (Nepale). Laikoma, kad visų jų protėvynė buvo Čumbi slėnis (Kinijoje), iš kur paplito į dabartines teritorijas.

Paplitimo arealas
-----------------

Botijų kalba ir tarmės yra gimtoji kalba gyventojams aštuoniuose Butano rajonuose (Phodrange, Punakhe, Timpu, Gasoje, Paro, Haa, Daganoje ir Čukchoje). Taip pat šia kalba šnekančiųjų yra netoliese Vakarų Bengalijoje esančio Kalimpongo, kadaise priklausiusio Butanui. Botijų kalbos mokymas yra privalomas visose Butano mokyklose, o kalba yra *lingua franca* ir rajonuose, kur ši kalba ne gimtoji. Botijų kalba retai išgirstama už Butano ribų ir apylinkėse. Vis dėlto 2003 m. visas Butano/Australijos filmas „Keliautojai ir burtininkai" sukurtas šia kalba.

Nuorodos
--------

* dzo Duomenys apie kodu „dzo" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*
* dzo MultiTree kalbos kodo „dzo" informacija (angl. *MultiTree: A Digital Library of Language Relationships: Information by code: „dzo"*)

Vikižodynas 

WikipediaWikipedia
Vikipedija ***Botijų kalba***
**Bavarų Geografas** (lot. *Geographus Bavarus*) – pavadinimas, kurį 1796 m. Janas Potockis suteikė nežinomam viduramžių veikalo lot. *Descriptio civitatum et regionum ad septentrionalem plagam Danubii* ('Šiaurinio Dunojaus krašto miestų bei sričių aprašymas') autoriui.
Manoma, kad šis dokumentas buvo sudarytas apie 845 m. Šį veikalą sudaro Rytų ir Centrinės Europos genčių sąrašas. Jame paminėti prūsai (*Bruzi*) ir galimai kitos baltų gentys.

Trumpas tekstas buvo parašytas lotynų kalba.

Dokumento tekstas iš šaltinio 

Descriptio civitatum et regionum ad septentrionalem plagam Danubii. Isti sunt qui propinquiores resident finibus Danaorum, quos vocant Nortabtrezi, ubi regio, in qua sunt civitates LIII per duces suos partite. Uuilci, in qua civitates XCV et regiones IIII. Linaa est populus, qui habet civitates VII. Prope illis resident, quos vocant Bethenici et Smeldingon et Morizani, qui habent civitates XI. Iuxta illos sunt, qui vocantur Hehfeldi, qui habent civitates VIII. Iuxta illos est regio, que vocatur Surbi, in qua regione plures sunt, que habent civitates L. Iuxta illos sunt quos vocant Talaminzi, qui habent civitates XIII. Beheimare, in qua sunt civitates XV. Marharii habent civitates XL. Uulgarii regio est inmensa et populus multus habens civitates V, eo quod mutitudo magna ex eis sit et non sit eis opus civitates habere. Est populus quem vocant Merehanos, ipsi habent civitates XXX. Iste sunt regiones, que terminant in finibus nostris.  

  

Isti sunt, qui iuxta istorum fines resident. Osterabtrezi, in qua civitates plus quam C sunt. Miloxi, in qua civitates LXVII. Phesnuzi habent civitates LXX. Thadesi plus quam CC urbes habent. Glopeani, in qua civitates CCCC aut eo amplius. Zuireani habent civitates CCCXXV. Busani habent civitates CCXXXI. Sittici regio inmensa populis et urbibus munitissimis. Stadici, in qua civitates DXVI populousque infinitus. Sebbirozi habent civitates XC. Unlizi populus multus civitates CCCCXVIII. Neriuani habent civitates LXXVIII. Attorozi habent civitates CXLVIII, populus ferocissimus. Eptaradici habent civitates CCLXIII. Uuilerozi habent civitates CLXXX. Zabrozi habent civitates CCXII. Znetalici habent civitates LXXIIII. Aturezani habent civitates CIIII. Chozirozi habent civitates CCL. Lendizi habent civitates XCVIII. Thafnezi habent civitates CCLVII. Zeriuani, quod tantum est regnum, ut ex eo cuncte genetes Sclauorum exorte sint et originem, sicut affirmant, ducant. Prissani civitates LXX. Uelunzani civitates LXX. Bruzi plus est undique quam de Enisa ad Rhenum Uuizunbeire Caziri civitates C. Ruzzi. Forsderen. Liudi. Fresiti. Serauici. Lucolane. Ungare. Uuislane. Sleenzane civitates XV. Lunsizi civitates XXX. Dadosesani civitates XX. Milzane civitates XXX. Besunzane civitates II. Uerizane civitates X. Fraganeo civitates XL. Lupiglaa civitates XXX. Opolini civitates XX. Golensizi civitates V.

Literatūra
----------

* Le comte du Buat, Histoire ancienne des peuples de l’Europe, T. 11. Paris 1772
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| Stefanas Filipovičius  *Стефан Филиповић* |
|  
Stefanas 2008 m. Eurovizijoje |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Stefanas Filipovičius |
| Gimė | 1987 m. sausio 18 d. (36 metai)  Titogradas, Juodkalnijos vėliava Juodkalnija |
| Žanrai | pop |
| Veikla | dainininkas |
| Aktyvumo metai | 1999–dabar |

**Stefanas Filipovičius** (*Стефан Филиповић*, g. 1987 m. sausio 18 d. Titograde, dabar Podgorica) – Juodkalnijos pop dainininkas.

Biografija
----------

Stefanas pradėjo dainuoti nuo 7 metų įvairiuose vietiniuose ir tarptautiniuose vaikų konkursuose. 2006 metais su daina „Jа могао бих све" Budva festivalyje užėmė 4 vietą ir pelnė „Geriausio naujoko" prizą bei tais pačiais metais dalyvavo Serbijos ir Juodkalnijos nacionalinėje atrankoje į Eurovizijos konkursą, kur užėmė 4 vietą. Po Juodkalnijos atsiskyrimo, dalyvaudamas pirmajame šios šalies 2007 metų nacionaliniame finale, liko antras. 2008 m. laimėdamas šalies atranką *MontenegroSong*, su daina „Zauvijek volim te" (liet. *Mylėsiu tave amžinai*) išrinktas atstovauti Juodkalnijai 2008 m. Eurovizijos dainų konkurse, kuris vyko Belgrade, Serbijoje. Laimėjusios dainos autoriai – Grigor Koprov (žodžiai), Ognen Nedelkovski (muzika) ir Vladimir Dojčinovski (aranžuotė). Tie patys vyrai yra parašę ir 2007 m. Eurovizijos Makedonijos atstovės Karolinos Gočevos dainą „Mojot svet". Stefanas konkurso pusfinalyje su 23 taškais užėmė 14 vietą ir į finalą nepateko.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Stefanas Filipovičius (1987)** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Daina *Zauvijek volim te*

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Stevanas Fadis  *„'Ajde, kroči"*** |  **Juodkalnijos atstovas Eurovizijoje**2008 | Po to:**Andrea Demirovič  *„Just Get Out of My Life"*** |
Bjornas Dalis
**Bjornas Erlendas Dalis** (*Bjørn Erlend Dæhlie*, g. 1967 m. birželio 19 d.) – norvegų slidininkas, daugkartinis olimpinis bei pasaulio čempionas.

Žiemos olimpinėse žaidynėse Dalis iš viso iškovojo 12 medalių (8 aukso bei 4 sidabro). 1992 m. Albervilyje Dalis laimėjo auksą 15 km persekiojimo varžybose, 50 km distancijoje bei, kartu su komanda, estafetėje, taip pat sidabrą 30 km rungtyje. 1994 m. Lilehameryje Dalis laimėjo dar du aukso (10 km ir persekiojimo rungtyse) ir du sidabro (30 km ir estafetės varžybose) medalius. 1998 m. Nagane Dalis laimėjo auksą 10 km ir 50 km distancijose bei estafetėje, taip pat sidabrą persekiojimo rungtyje.

Pasaulio slidinėjimo čempionatuose Dalis įvairiose rungtyse laimėjo 17 medalių (9 aukso, 5 sidabro, 3 bronzos). Sėkmingiausiai sportininkui klostėsi 1997 m. pasaulio čempionatas Trondheime, kur jis iškovojo medalius visose penkiose rungtyse.

Karjerą dėl traumos sportininkas baigė 2000 m.

Išnašos
-------

1. ↑  „WINTER SPORTS – CROSS-COUNTRY; Norway's Daehlie Clinches World Cup". *The New York Times*. 1999-03-08.
| Bavlas*Бавлы* |
| --- |
|        |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

BavlasBavlas

54°24′0″ š. pl. 53°15′0″ r. ilg.﻿ / ﻿54.40000°š. pl. 53.25000°r. ilg.﻿ / 54.40000; 53.25000﻿ (Bavlas)Koordinatės: 54°24′0″ š. pl. 53°15′0″ r. ilg.﻿ / ﻿54.40000°š. pl. 53.25000°r. ilg.﻿ / 54.40000; 53.25000﻿ (Bavlas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Respublika** | Totorija Tatarstanas |
| **Rajonas** | Bavlo rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2019) | 22 145  |
| **Plotas** | 9 km² |
| **Tankumas** (2019) | 2 461 žm./km² |
| **Altitudė** | 210 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Bavlas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Bãvlas |

**Bavlas** (rus. *Бавлы*, tot. *Баулы*) – miestas Rusijoje, pietryčių Tatarstane, 56 km į pietryčius nuo Bugulmos, Bugulmos–Belebėjaus aukštumoje, prie Bavlo upelio; rajono centras. Keliai į Bugulmą, Oktiabrskį, Abduliną. Vystoma daugiausia naftos ir gamtinių dujų gavybos pramonė, taip pat yra maisto, medienos apdirbimo įmonių, apylinkėse plėtojamas žemės ūkis (auginami kviečiai, miežiai, avižos, žirniai, grikiai, soros, daržovės, laikomi galvijai, avys, žąsys).

2010 m. 21,6 % miesto gyventojų buvo rusai, 69,1 % – totoriai, 3,5 % – čiuvašai, 2,5 % – udmurtai.

Istorija
--------

Bavlo kaimas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo XVIII a. Pradėjo sparčiai augti 1946 m. apylinkėse ėmus siurbti naftą. 1997 m. suteiktas miesto statusas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Pasaulio vietovardžiai. Europa*. Internetinė duomenų bazė. – Vilnius: MELC, VLKK. Prieiga internete: Bãvlas.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Atskirtos aukštumos ir žemumos
**Škotijos žemuma** (škot. gėl. *a' Ghalldachd* 'užsieniečio vieta', angl. *Scottish Lowlands*) – istorinis Škotijos regionas.

Škotijos žemumos nėra oficiali ar administracinė šalies teritorija. Teritorijos pavadinimas naudojamas tose vietose, kurios nėra Škotijos aukštumose. Riba, skirianti aukštumas nuo žemumų, yra tarp Stonheveno ir Helensburgo. Žemuma plyti į pietus ir į rytus nuo linijos. Kai kurie žemumų regionai (kaip Pietinės aukštumos) fiziškai nėra žemumos. Taip pat aukštumose kai kurie regionai nėra aukšti (kaip Islajus).

Geologiškai žemumas nuo aukštumų skiria Hailando sprūdis (angl. *Highland Boundary Fault*). Į žemumos regioną įeina tokios istorinės bei esamos apskritys kaip: Airšyras, Bervikšyras, Klakmananšyras, Damfrisšyras, Rytų Lodianas, Faifas, Kinrosšyras, Kirkudbraitšyras, Lanarkšyras, Vidurinis Lodianas, Piblesšyras, Renfrušyras, Roksburgšyras, Selkirkšyras, Vakarų Lodianas ir Vigtaunšyras.

Geografiškai Škotija yra suskirstyta į 3 skirtingas sritis: Škotijos aukštumas, Centrines lygumas (tarp aukštumų šiaurėje ir Pietinių aukštumų pietuose) bei Pietines aukštumas.

Terminas „žemumos" daugiausiai naudojamas apibūdinti Škotijos žemumas, Škotijos istoriją bei Škotijos klanų sistemą, taip pat genealogijoje.