recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Džonas D. RokfelerisJohn D. Rockefeller** |
| --- |
|  |
| John D. Rockefeller, 1875 m. |
| Gimė | 1839 m. liepos 8 d.Ričfordas, Niujorko valstija |
| Mirė | 1937 m. gegužės 23 d. (97 metai)Ormond Beach, Florida |
|  |
| Veikla | verslininkas, pramonininkas, filantropas, mecenatas |
|  |
|  **Vikiteka** | John D. Rockefeller |

**Džonas Deivisonas Rokfeleris** (angl. *John Davison Rockefeller*) (1839 m. liepos 8 d. Ričforde, Niujorko valstija – 1937 m. gegužės 23 d. Ormond Beach, Florida) – JAV verslininkas, pramonininkas, filantropas, mecenatas.

Asmeninis turtas
----------------

Džonas D. Rokfeleris yra laikomas turtingiausiu kada nors gyvenusiu žmogumi JAV ir pirmuoju „doleriniu" milijardieriumi. Jis savo pirmą milijardą uždirbo per 25 metus. Įvertinus infliaciją, jo sukauptas asmeninis turtas siekė apie 311 mlrd. JAV dolerių. Rokfelerio turtas sudarė 1,53 % tuometinio JAV BVP.

Veikla
------

Būdamas 16 metų Rokfeleris gavo profesinio mokymo vietą ekspedijavimo firmoje „Hewitt & Tuttle", vėliau jis dirbo kaip pagalbinis buhalteris. Po 14 sav. darbo Džonas gavo menką 50 JAV dolerių atlyginimą. Sulaukęs 18 metų, jis tapo „Hewitt & Tuttle" buhalteriu ir ten uždirbdavo apie 2000 dolerių per metus. Sukaupęs kapitalą, Rokfeleris užsiėmė verslu.

Būdamas 31 metų Rokfeleris įkūrė „Standard Oil" naftos perdirbimo bendrovę. Per pirmuosius 10 veiklos metų „Standard Oil" sugebėjo supirkt visas pagrindines JAV naftos perdirbimo gamyklas. Tuo metu ši naftos milžinė kontroliavo 90 % JAV naftos verslo.

Džonas D. Rokfeleris yra laikomas ištisos dinastijos, valdžiusios įvairias bendroves, pradininku. Rokfeleriai ilgą laiką laikyti vienais turtingiausių JAV žmonių.

Rokfeleris paaukojo lėšų įsteigti Čikagos universitetą.

Išnašos
-------

1. ↑   Archyvuota kopija 2012-02-29 iš Wayback Machine projekto. American Experience|The Rockefellers|Transcript
2. ↑  Verslo Žinios: JAV praturtėti galima greitai
3. 1 2  New York Times: The Wealthiest Americans Ever
4. ↑  Forbes: Richest Americans in History
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Manko Kapakas.
Kolonojinių laikų Manko Kapako atvaizdas.
**Manko Kapakas** (keč. *Manqo Qhapaq*, isp. *Manco Cápac*) – pirmasis Kusko karalystės valdovas, valdęs inkus XII a. (manoma 1085–1105 metais).

Turėjo žmoną Mama Oclla (keč. *Mamqa Oklja*). Apie Manko Kapako kilmę pasakoja kelios legendos.

Inti legenda
------------

Viename iš mitų pasakojama, jog Manko Kapakas buvo saulės dievo Inti sūnus ir Pacha Kamaq brolis. Pats Manko Kapakas buvo garbinamas kaip saulės ir ugnies dievas. Pasak šios legendos Manko Kapaką su jo broliais ir seserimis į žemę pasiuntė saulės dievas. Pastarieji pasirodė iš Pacaritambo olos, rankose nešdami auksinę lazdą, inkų vadinamą „tapac-yauri". Požeminiais urvais nukeliavo į Kuską ir ten pastatė šventyklą savo tėvo Inti garbei. Manoma, jog kelionės metu vienas Manko brolis ir viena sesuos buvo paversti akmenimis (huaca). Kitoje tos pačios legendos versijoje pasakojama, jog visi išlindę ne iš olos, o pasirodę iš Titikakos ežero.

Virakoča legenda
----------------

Šioje legendoje pasakojama, jog Manko Kapakas buvo Virakočos sūnus. Jis, jo broliai (Ayar Caca, Ayar Cacho ir Ayar Puti) ir seserys (Mama Ocllo, Mama Huaco, Mama Raua ir Mama Cura) gyveno netoli Kusko. Ši legenda taip pat pasakoja apie auksinę lazdą, kurią Manko Kapakui davė jo tėvas.

Nors yra daug skirtingų pasakojimų, tačiau kai kurios versijos teigia, jog Manko Kapakas pavydžiai išdavė vyresniuosius brolius, juos nužudė ir tapo Kusko valdovu.

Manko Kapako gyvenimas
----------------------

Kusko karalystę Manko Kapakas valdė apie 20–40 metų, išleido įstatymų rinkinį ir uždraudė žmonių aukojimą. Vienas iš įstatymų draudė vesti savo seserį, tačiau jis negaliojo kilmingiesiems. Todėl Manko Kapakas vedė savo seserį Mama Ocllo ir susilaukė sūnaus Sinchi Roca, kuris tapo Manko Kapakos įpėdiniu. Manoma, jog Manko Kapakas valdė iki 1130m. tačiau kai kurie istorikai jo mirtį datuoja 1107 m.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prieš tai:**-** | **Sapa Inka**~ 1200 m. | Po to:**Sinchi Roca** |

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RSapa Inka (inkų imperatoriai) |
| --- |
|  |
| Urinų dinastija | 
Manko Kapakas · Sinči Roka · Ljokė Jupankis · Maita Kapakas · Kapakas Jupankis |
|  |
| Ananų dinastija | 
Inka Roka · Jahuaras Huakakas · Virakoča · Pačakutekas · Tupakas Jupankis · Huaina Kapakas · Ninan Kujočis · Huaskaras · Atahualpa |
|  |
| Po ispanų užkariavimo | 
Hualpa Tupakas · Manko Inka Jupankis · Sairi Tupakas · Titu Kusi · Tupakas Amaru |

 |
Šis straipsnis yra apie **transporto infrastruktūrą Baltarusijoje**.

M1 autostrada prie Oršos.
Baltarusijos automobilių keliai
Šalyje vystomas ir upių transportas

Geležinkeliai
-------------

Šalyje traukinių eismu rūpinasi valstybinė įmonė Baltarusijos geležinkeliai (*Беларуская чыгунка*).

Iš viso Baltarusijoje yra 5490,9 km ilgio geležinkelių bėgių. Iš jų 20,55 % yra elektrifikuotos geležinkelių linijos.

Šalies sostinėje veikia Minsko metropolitenas, pastatytas 1984 m. ir turintis 2 linijas.

Sausumos keliai
---------------

Šalies sausumos kelių sistemą sudaro 93 055 km ilgio keliai. Palyginus su kitomis Europos šalimis, Baltarusijoje labai maža asfaltuotų kelių dalis – 337 km 1 000 kv. km.

Vienas pagrindinių šalies kelių yra keturių juostų 611 km ilgio M1 kelias, jungiantis šalies sienas su Lenkija ir Rusija.

Oro transportas
---------------

2008 m. duomenimis Baltarusijoje veikė 65 oro uostai. 

Pagrindinis šalies oro uostas yra Nacionalinis Minsko oro uostas. 2018 m. šis oro uostas patarnavo 4 536 644 keleivius. Iki 2015 m. sostinėje veikė 1933 m. pastatytas Minsk-1 oro uostas.

Pagrindinė šalies aviakompanija yra Belavia.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Показатели деятельности предприятия Archyvuota kopija 2019-07-04 iš Wayback Machine projekto.


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • REuropos transportas pagal šalis |
| --- |
|  |
| 
Airija · Albanija · Andora · Armėnija · Austrija · Azerbaidžanas · Baltarusija · Belgija · Bosnija ir Hercegovina · Bulgarija · Čekija · Danija · Estija · Graikija · Gruzija · Islandija · Ispanija · Italija · Jungtinė Karalystė · Juodkalnija · Kazachstanas · Kosovas · Kroatija · Latvija · Lenkija · Lichtenšteinas · Lietuva · Liuksemburgas · Makedonija · Malta · Moldavija · Monakas · Norvegija · Nyderlandai · Portugalija · Prancūzija · Rumunija · Rusija · San Marinas · Serbija · Slovakija · Slovėnija · Suomija · Švedija · Šveicarija · Turkija · Ukraina · Vatikanas · Vengrija · Vokietija |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Rūmų projektas, 1937 m.
**Tarybų rūmai** (rus. *Дворец Советов*) − dėl Antrojo pasaulinio karo neįgyvendintas Tarybų Sąjungos statybinis projektas. Administraciniu centro ir kongreso rūmais turėjusį tapti pastatą buvo planuojama statyti Maskvoje (Rusija), prie Kremliaus. Taip pat Tarybų rūmai (archit. Borisas Jofanas) būtų buvę „Naujosios Maskvos" centru ir aukščiausiu (415 m) to meto pasaulio dangoraižiu su milžiniška Lenino statula.

Tarybų rūmų modelis
Rūmams statyti pasirinkta Maskvos Kristaus Gelbėtojo katedros teritorija. Didinga stačiatikių cerkvė susprogdinta 1931 m. Tarybų rūmai buvo pradėti statyti 1937 m. tačiau darbai buvo nutraukti 1941 m. dėl vokiečių invazijos. 1941−1942 m. plieno konstrukcijos buvo demontuotos įtvirtinimams ir tiltams statyti. Nutraukti statymo darbai niekada nebuvo atnaujinti. 1958 m. rūmų pamatai buvo perstatyti į didžiausią kadaise buvusį baseiną „Maskva" po atviru dangumi. 1935 m. netoliese pastatyta metro *Tarybų rūmų* stotelė 1957 m. buvo pervadinta *Kropotkinskajos* vardu. 

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Tarybų rūmai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **John F. Tefft** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1949 m. rugpjūčio 16 d. (73 metai)Madisonas (Viskonsinas) |
| Sutuoktinis (-ė) | Mariella Cellitti Tefft |
| Vaikai | dukros Christine, Cathleen |
|  |
| Veikla | JAV diplomatas |
| Pareigos | JAV ambasadorius Rusijoje (nuo 2014 m.) |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Komandoro didysis kryžius |

**Džonas Teftas** (angl. *John Francis Tefft*, g. 1949 m. Madisone, Viskonsinas) – JAV diplomatas, JAV ambasadorius Rusijoje (nuo 2014 m.), 2000–2003 m. vadovavęs JAV ambasadai Lietuvoje.

Biografija
----------

1971 m. baigė bakalauro studijas Marketo universitete (*Marquette University*), Milvokyje. Istorijos magistro laipsnį įgijo Džordžtauno universitete 1978 m.

JAV Valstybės departamente pradėjo dirbti 1972 m. dirbo Vengrijoje, Izraelyje, Italijoje.

1989 m. paskirtas Valstybės departamento TSRS reikalų skyriaus vadovo pavaduotoju, vėliau vadovavo Šiaurės Europos reikalų biurui. 1996–1999 m. buvo JAV ambasadoriaus Maskvoje pavaduotoju (1997–1998 m. buvos laikinasis ambasados vadovas).

Nuo 2000 m. birželio mėn. iki 2003 m. gegužės mėn. buvo JAV nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Lietuvoje.

2003–2004 m. buvo Nacionalinio karo koledžo patarėjas užsienio reikalams, 2004–2005 m. dirbo JAV valstybės sekretoriaus padėjėjo pavaduotoju Europos ir Eurazijos reikalams.

2005–2009 m. Dž. Teftas buvo JAV ambasadorius Gruzijoje, 2009–2013 m. – Ukrainoje.

Nuo 2014 m. rugpjūčio 1 d. – JAV ambasados Rusijoje vadovas. Rusijos žiniasklaida į Dž. Tefto paskyrimą reagavo nervingai, primindama, jog jis dirbo Gruzijoje karo Pietų Osetijoje metu bei kaltino prisidėjus rengiant Euromaidaną Kijeve. 

Moka hebrajų, vengrų, lietuvių ir rusų kalbas.

Prezidentas Valdas Adamkus 2002 m. lapkričio 20 d. už asmeninį indėlį remiant Lietuvos transatlantinę integraciją apdovanojo Dž. Teftą Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Komandoro didžiuoju kryžiumi.

Šaltiniai
---------

1. ↑  John F. Tefft (nndb.com inf.)
2. ↑  Maskvoje – pavojaus varpai: "jeigu Rusija netaps Rusija, kitą kartą JAV valstybės departamentas atsiųs ne ambasadorių, o prezidentą" (komentaras.lt inf.)
3. ↑  Смотрите, кто придёт! («Парламентская газета» inf.)
4. ↑   Archyvuota kopija 2014-09-14 iš Wayback Machine projekto. (LITLEX inf.)

  


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Keith C. Smith** | **Jungtinių Amerikos Valstijų ambasadorius Lietuvoje** 2000 – 2003 m. | Po to:**Stephen Mull** |
Baltarusijos olimpinis komitetas|  
Logotipas |
| Nacionalinis olimpinis komitetas |
| Šalis/Regionas | Baltarusijos vėliava Baltarusija |
| Kodas | BLR |
| Įkurtas | 1991 |
| Pripažintas | 1993 |
| Žemynoasociacija | EOC |
| Būstinė | Minskas, Baltarusija |
| Prezidentas | Aleksandras Lukašenka |
| Generalinis sekretorius | Georgas Katulinas |
| Tinklalapis |  |
| Infolentelė: žiūrėti • aptarti • redaguoti |

**Baltarusijos Respublikos nacionalinis olimpinis komitetas** – nevyriausybinė sporto organizacija, skatinanti sportinę veiklą Baltarusijoje, atstovaujanti šaliai tarptautiniame olimpiniame komitete ir vykdanti anti-dopingo programą. Tautinio komiteto prezidentu išrinktas visos šalies prezidentas Aleksandras Lukašenka.

Istorija
--------

Baltarusijos Respublikos olimpinis komitetas buvo įkurtas 1991 m. kovo 22 d. dėl Tarybų Sąjungos iširimo. Lygi tol šalies sportininkai atstovavo Tarybų Sąjungos olimpiniai rinktinei. Visą veiklą kontroliavo Tarybų Sąjungos olimpinis komitetas, kuris nepanaikinta iki 1992 m. Tais pačiais metais Baltarusija dalyvavo vasaros ir žiemos olimpinėse žaidynėse kaip jungtinės komandos narė, kurią sudarė nepriklausomų valstybių sandraugos valstybės narės. 1993 m. 101 olimpinio komiteto susitikime Baltarusijos olimpinis komitetas tapo pilnaverčių nariu. Pirmuoju nacionalinio komiteto prezidentu išrinktas tuometisi sporto ir turizmo ministras Vladimiras Ryžernkovas. Šiose pareigose jis prabuvo lygi savo mirties 1996 m. Nuo 1997 m. postui vadovauja šalies prezidentas Aleksandras Lukašenka.

2011 m. sausio 12 d. Europos Parlamento pirmininkas pasiūlė Jerzy Buzek pasiūlė neleisti Baltarusijai dalyvauti olimpinėse žaidynėse ir FIFA pasaulio taurėje dėl prieštaringai vykusių Baltarusijos respublikos prezidento rinkimų 2010 m. gale.

Išnašos
-------

1. ↑  www.delfi.lt

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
| Gotavok. *Gotha* |
| --- |
|        |
| *Gota* |
|  |
| 

GotaGota

50°56′56″ š. pl. 10°43′6″ r. ilg.﻿ / ﻿50.94889°š. pl. 10.71833°r. ilg.﻿ / 50.94889; 10.71833﻿ (Gota (Vokietija))Koordinatės: 50°56′56″ š. pl. 10°43′6″ r. ilg.﻿ / ﻿50.94889°š. pl. 10.71833°r. ilg.﻿ / 50.94889; 10.71833﻿ (Gota (Vokietija)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Vokietijos vėliava Vokietija |
| **Žemė** | Tiuringija Tiuringija |
| **Regionas** | Gota |
|  |
| **Meras** | Knut Kreuch |
|  |
| **Gyventojų** (2011) | 45 564  |
| **Plotas** | 69,52 km² |
| **Tankumas** (2011) | 655 žm./km² |
|  |
| **Tinklalapis** | www.gotha.de |
|  **Vikiteka** | Gota |

**Gota** (vok. *Gotha*) – miestas Vokietijoje, Tiuringijos federacinėje žemėje.

Istorija
--------

Miestas pirmąkart paminėtas tik VIII a. Karolio Didžiojo dokumente kaip *Villa Gotaha* ('Geri vandenys'). 1640 m. Gota tapo Sakse-Gotos kunigaikštystės sostine. XVIII a. prancūzų filosofas Volteras padarė Gotą vienu iš svarbiausių Švietimo centru. 1826–1918 m. Gota buvo viena iš dviejų Sakse-Koburgo-Gotos sostine.

Gota buvo svarbi darbininkų judėjime. 1875 m. Gotoje įkurta Vokietijos socialistų partija susijungus Socialdemokratų darbininkų partijai, vadovaujamai August Bebel ir Wilhelm Liebknecht, bei Generalinei Vokietijos darbininkų asociacijai, įkurtai Ferdinand Lassalle. Buvo sukurta Gotos programa, kurią kritikavo Karl Marx.

Čia 1821 m. gimė fiziologas ir antropologas Theodor Waitz.

Gota buvo spausdinimo centras. Firma „Justus Perthes" 1763 m. pradėjo spausdinti Gotos almanachą apie Europos karališkąsias šeimas ir kilminguosius.

1949–1990 m. Gota priklausė Vokietijos Demokratinei Respublikai.

Miestai partneriai
------------------

* Slovakija Martinas, Slovakija
* Jungtinės Amerikos Valstijos Gastonija, Šiaurės Karolina JAV
* Lenkija Kelcai, Lenkija
* Prancūzija Romilis prie Senos, Prancūzija
* Vokietija Zalcgiteris, Vokietija
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Petras Pranciškus Potockis** |
| --- |
|  |
| Potockiai |
| Herbas "Pilawa" |
| Herbas "Pilawa" |
|  |
| Gimė | apie 1745 m. |
| Mirė | 1829 m. (~84 metai) |
| Tėvas | Juozapas Potockis |
| Motina | Pelagija Potocka |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Baltojo erelio ordinasBaltojo erelio ordinas |

Grafas **Petras Pranciškus Potockis** (1745–1829, Berdičevas) – ATR valstybinis ir karinis veikėjas, Ščižicko seniūnas, Lenkijos armijos generolas-majoras, Potockių pulko vadas.

Biografija
----------

Lenkijos magnatų Potockių giminės atstovas, herbo „Piliawa" savininkas. Lvovo kašteliono Juozapo Potockio (1695–1764) ir Pelagijos Potockos (m. po 1794) ketvirtasis sūnus.

Baro konfederacijos metu Petras Pranciškus Potockis palaikė konfederatus, po sukilimo numalšinimo emigravo į Vokietiją, po to grįžo į tėvynę ir gavo karaliaus atleidimą.

Diplomatinis komisaras Vienoje ir Prešove. 1788 metais Petras Pranciškus Potockis išvažiavo į Stambulą, kur buvo paskirtas ATR pasiuntiniu. Tais pačiais 1788 metais buvo išrinktas nuo Belzo žemės į Ketverių metų seimą (1788–1792). [[Gegužės trečiosios
Konstitucija|1791 m. gegužės 3 d. konstitucijos]] šalininkas.

1790 metais tapo Baltojo erelio ir Švento Stanislovo ordinų kavalieriumi.

1792 metais dalyvavo ATR-Maskvos kare, kur gavo Karūnos armijos generolo-majoro laipsnį. 1788–1792 metais – Karūnos 7-tоjo pėstininkų pulko vadas. Armijoje niekada netarnavo. Buvo Tado Kosciuškos sukilimo dalyvis. Sukilimo metu buvo generolas-majoras. Petras Potockis valdė Liublino ir Voluinės vaivadijas, Kulmo žemę ir Krasnostavo pavietą. Po sukilimo numalšinimo išvažiavo į užsienį, kur palaikė Italijos nepriklausomybės judėjimą Venecijoje, Bolonijoje ir Bazelyje.

1796 metais po Rusijos imperatoriaus Pavelo I amnestijos paskelbimo Kosciuškos sukilimo dalyviams Petras Pranciškus Potockis grįžo į tėvynę. Nuo 1812 metų – Kijevo gubernijos bajorų maršalka.

Šeima
-----

Iki 1780 metų vedė Kristiną Potocką (m. 1789), Lenkijos armijos generolo-poručiko Joachimo Karolio Potockio (1725–1791) ir Terezes Sapiegaitė dukterį. Vaikai:

* Feliksas Potockis (1779–1811), Varšuvos kunigaikštystės 4-to pėstininkų pulko pulkininkas.

Literatūra
----------

* K. Bauer, Wojsko koronne powstania kościuszkowskiego, Warszawa WMON 1981
* H. P Kosk Generalicja polska t. 2 wyd. Oficyna Wydawnicza Pruszków 2001.

Nuorodos
--------
**Žemaitijos kolegijos Telšių fakultetas** (**ŽK TF**) – Žemaitijos kolegijos padalinys (fakultetas); buvusi aukštesnioji taikomosios dailės mokykla, veikusi Telšiuose, seniausia šio pobūdžio institucija Žemaitijoje. 

Adresas: Muziejaus g. 29, LT-87356, Telšiai.

Istorija
--------

1931 m. Telšiuose burmistro Felikso Milevičiaus iniciatyva įkurta medžio apdirbimo mokykla, vadinta dar dailiųjų amatų mokykla. Pirmaisiais veiklos metais jos tikslas buvo rengti dailininkus-atlikėjus. 

1939 m. šioje mokykloje įsteigta metalo apdorojimo specialybė. 

1945 m. ši mokymo įstaiga pavadinta Telšių taikomosios dailės vidurine mokykla. 

Nuo 1959 m. – Telšių taikomosios dailės technikumas. 

Nuo 1989 m. – Telšių aukštesnioji taikomosios dailės mokykla. Joje buvo galima įsigyti šias specialybes: skulptūra, meninis medžio apdorojimas, trikotažo mezgimas ir modeliavimas, pramoninių gaminių konstravimas, dailė, muzika, šokio pedagogika. Didžioji dalis specialybių, kurias čia gali pasirinkti studentai, nedubliuoja Vilniuje ir Kaune dėstomų vaizduojamosios ir taikomosios dailės specialybių.

Nuo 1998 m. Vilniaus dailės akademijos padalinys, Telšių taikomosios dailės skyrius, nuo 2003 m. Žemaitijos kolegijos Telšių menų ir pedagogikos fakultetas.

Po kolegijos akreditacijos patvirtinus naują statutą fakultetas vadinasi Telšių fakultetu.

Dekanatas
---------

* Dekanė Janina Reinienė
* Prodekanė Jurgita Venclovienė

Dėstytojai
----------

Mokykloje dėstė: Marija Bankauskaitė, Valdas Bubelevičius, Elena Domarkienė-Rapalytė, Laima Drazdauskaitė, Petras Gintalas, Alfonsas Gudzevičius, Romualdas Inčirauskas, Algirdas Indrašius, Monika Kriukelienė, Donatas Lukoševičius, Regimantas Midvikis, Aloyzas Stasiulevičius ir kiti.

Auklėtiniai
-----------

Mokyklą įvairiais laikotarpiais yra baigę žymūs Lietuvos menininkai, dailės organizatoriai: Romualdas Budrys, Petras Henrikas Garška, Romualdas Inčirauskas, Antanas Janauskas, Albinas Jasenauskas, Jonas Kaupys, Gintaras Kazlauskas, Vytautas Kibildis, Vincas Kisarauskas, Gražina Kriaunevičienė, Gvidas Latakas, Vytautas Majoras, Vytautas Matulionis, Vytautas Mockaitis, Arūnas Sakalauskas, Juozas Šakinis, Arūnas Šarkauskas, Algimantas Švėgžda, Vytautas Urbanavičius, Jonas Virbauskas ir daugelis kitų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žemaitijos dailės mokyklų istorija ir dabartis Archyvuota kopija 2009-12-12 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Lietuvos Respublikos Švietimo ir mokslo ministro įsakymas Dėl Telšių aukštesniosios taikomosios dailės mokyklos reorganizavimo 2003 m. gegužės 2 d. Nr. ISAK-588

Taip pat skaitykite
-------------------

* Vilniaus dailės akademijos Telšių dailės fakultetas
| ***Baltas drabužis Marialei*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Un bianco vestito per Marialé |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Romano Scavolini |
| Metai | 1972 |
| Žanras | giallo |
| Trukmė | 92 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Baltas drabužis Marialei** (it.  *Un bianco vestito per Marialé*) – 1972 m. Italijoje sukurtas giallo filmas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Ida Galli – Marialė
* Ivan Rassimov – Masimo
* Luigi Pistilli – Paolo
* Pila Velazguez – Mersedes
* Enzio marano – Sebastianas
* Giancarlo Bonuglia – Žo
* Shawn Robinson – Sem

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Vaikystėje tapusi tėvo keršto žmonai ir jos meilužiui liudininke, užaugusi Marialė gyvena atsiskyrusi su vyru Paolo senovinėje pilyje. Vieną dieną čia pasirodo būrys jos buvusių draugų ir pažįstamų, gavusių kvietimą atvykti. Paolo demonstruoja, kad nenori matyti svečių, Marialė laido užuominas, kad čia yra laikoma per prievartą. Svečiai ekskursijos po pilį metu aptinka seną rūsų, o jame – įvairiausius senovinius drabužius ir nusprendžia surengti karnavalą. Marialė išsirenka baltą suknelę su dviem raudonomis skylėmis – tą pačią, kurią per mirtį vilkėjo jos motina. Karnavalas baigiasi tarpusavio pykčiais, o tuomet viena po kitos prasideda žmogžudystės…
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

„Baisios pilys" yra įprasta gotikinių romanų siužetų aplinka
**Gotikinis romanas** (angl. *gothic tale* – „gotiškas pasakojimas") – siaubo romano atmaina.

Susiformavo XVIII a. II pus. – XIX a. pr. anglų, vėliau – kitų Europos tautų ir JAV literatūroje. Atsirado kaip neigiama reakcija į Šviečiamojo amžiaus literatūros racionalizmą. Gotiškumas tais laikais reiškė tai, kas barbariška, paslaptinga, nepaaiškinama protu. Gotikinio romano veiksmo vieta – viduramžių gotikinė pilis, rūmų griuvėsiai, vaizduojami nepaprasti, paslaptingi įvykiai, veikėjai paženklinti lemties ir demonizmo žyme, dažnai vadovaujasi blogio filosofija, šalia žmonių veikia vaiduokliai, kitos antgamtinės būtybės. Gotikiniai kūriniai – būdingas preromantizmo reiškinys, daręs įtaką romantizmo ir vėlesnei literatūrai.

Gotikinio romano pradininkas – švedų rašytojas Horasas Volpolis, parašęs romaną „Otranto pilis" (1765 m.), kuriame susiduria realusis ir dvasių pasauliai. Anglų rašytojos Merės Šeli romano „Frankenšteinas" (1818 m.) gotikinio romano stilistika derinama su naujausiomis mokslo žiniomis. Šis kūrinys kartu su amerikiečių rašytojo Edgaro Alano Po siaubo bei mistiniais kūriniais padėjo susiformuoti fantastinei literatūrai.
**Petras Radzevičius** (g. 1939 m. rugsėjo 12 d. Kaune) – Lietuvos altininkas, pedagogas, Lietuvos muzikos ir teatro akademijos profesorius. Lietuvos Respublikos Vyriausybės kultūros ir meno premijos laureatas (2020 m.).

Biografija
----------

Tėvas Petras Radzevičius – Lietuvos politinis ir visuomenės veikėjas, žurnalistas, redaktorius, mama Ona Žitkutė-Radzevičienė – fortepijono pedagogė, koncertmeisterė, žmona Evelina Platakytė-Radzevičienė –  aktorė, žurnalistė, sūnūs Rytis ir Tumas.

1962 m. baigė Lietuvos konservatoriją (prof. Jurgis Fledžinskas), 1974–1975 m. stažavo Berlyno „Hanns Eisler" aukštojoje Muzikos mokykloje (prof. Alfred Lipka).

1960–2010 m. Lietuvos kamerinio orkestro altų grupės koncertmeisteris, 1962–2012 m. M.K.Čiurlionio menų mokyklos dėstytojas. Nuo 1963 m. Lietuvos konservatorijos, vėliau Lietuvos muzikos ir teatro akademijos (LMTA) dėstytojas, nuo 1978 m. docentas, nuo 1987 m. profesorius. 1987–2015 m. LMTA Styginių instrumentų katedros vedėjas.

Išugdė apie 100 mokinių tarp kurių – Liuda Kuraitienė, Evaldas Vyčinas, Arūnas Statkus, Jonė Kaliūnaitė, Girdutis Jakaitis, Birutė Bagdonienė, Gediminas Dačinskas, Ūla-Ulijona Žebriūnaitė, Povilas Gelgota, Tomas Savickas, Dovilė Juozapaitienė, Jurgis Juozapaitis, Karolis Rudokas, Vidmantė Andriūnaitė, Ugnė Petrauskaitė, Tomas Petrikis, Kristina Anusevičiūtė ir kt. Vedė meistriškumo kursus Malmo aukštojoje muzikos mokykloje (Švedija 2000, 2009), Paryžiaus nacionalinėje konservatorijoje (CNSMD, 2002), Vasaros muzikos universitete Les Orres (Prancūzija 2003), Latvijos muzikos akademijoje (2005, 2007), Vienos muzikos ir teatro universitete (Austrija, 2007, 2016, 2018), „Nordic Viola Symposium" Švedijoje (2009), Stokholmo Karališkoje muzikos akademijoje (Švedija, 2009), Paryžiaus Boulogne-Billancourt konservatorijoje (2011), Estijos muzikos ir teatro akademijoje (2011, 2017), Grazo muzikos ir teatro universitete (Austrija, 2012), „ATS Lituanica vasaros akademijoje (2016, 2017). Su Lietuvos kameriniu orkestru koncertavo JAV, Egipte, PAR, Japonijoje, JAE, įvairiose Europos šalyse. Tarptautinių Max Rostal altininkų konkurso Berlyne (1997), tarptautinių Balio Dvariono jaunųjų pianistų ir smuikininkų konkursų (1997, 2000, 2004, 2008, 2012, 2016), M. Elsky stygininkų konkurso Minske (2013), žiuri narys. Tarptautinių Jascha Heifetz smuikininkų konkursų Vilniuje (2001, 2005, 2009, 2013, 2017) organizatorius ir žiuri narys.

Įvertinimas
-----------

* 1962 m. Tarptautinis altininkų konkursas Helsinkyje – II premija

* 1974 m. LSSR nusipelnęs artistas

* 1986 m. LSSR liaudies artistas

* 2020 m. Lietuvos Respublikos vyriausybės kultūros ir meno premija

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Petras Radzevičius Archyvuota kopija 2022-01-23 iš Wayback Machine projekto.. Kas yra kas Lietuvoje 2018. Nuoroda tikrinta 2021-04-06.

* Vaclovas Juodpusis. Petras Radzevičius, Visuotinė lietuvių enciklopedia, T XIX (Preadaptacija – Reutov), – Vilnius: Mokslo enciklopedijų leidybos centras, 2011, 450 psl.
| **Tasas*Tasso*, *Taso*** |
| --- |
| Friulio hercogas |
| Mirė | 617 m.Oderce, *Oderze* |
| Tėvas | Gisulfas II |
| Friulio hercogas |
| Valdė | 611–617 m.kartu su Kaku |
| Pirmtakas | Gisulfas II |
| Įpėdinis | Grasulfas II |

**Tasas** (*Tasso*, *Taso*; m. 617 m. Oderce, *Oderze*) – vienas iš dviejų brolių bendravaldžių, kartu valdžiusių Friulio hercogiją. Antrasis bendravaldis buvo jaunesnis brolis Kakas (*Kakko*).

Broliai Tasas ir Kakas valdė nuo jų tėvo Gisulfo II mirties 611 m. iki savo mirties. Apie 611 m. jų tėvas žuvo atremdamas avarų puolimą.

Tėvui žuvus Tasas ir Kakas bei jauniausieji broliai Radoaldas ir Grimoaldas išsigelbėjo nuo avarų ir sėkmingai perėmė tėvo sostą. Valdydami jie privertė Gailo (*Gail*) upės slėnio iki *Matrei* slavus mokėti duoklę.

Abu brolius klastingai nužudė Ravenos egzarchas Gregorijus (*Gregory*). Egzarchas pakvietė Tasą į Odercą (*Oderzo*) į barzdos kirpimo ceremoniją, kur nužudė abu brolius. Jaunesnieji broliai Radoaldas ir Grimoaldas pabėgo į Benevento hercogiją, kur hercogu buvo jų giminaitis Arechis I.

Friulio hercogu tapo jų dėdė Grasulfas II.

Nuorodos
--------

1. ↑  De Rubeis (Appendix, p. 63) rašoma, kad tai įvyko 616 m.
2. ↑  Galbūt 602 m.

* Paul the Deacon. *Historia Langobardorum* Archyvuota kopija 2007-02-12 iš Wayback Machine projekto..

|  |
| --- |
| Tasas (hercogas) **Audoino palikuonys****Gimė:** ?  **Mirė:** 617  |
| Karališkieji titulai |
| Prieš tai:**Gisulfas II** | **Friulio hercogas**611–617kartu su Kakuirgi 611–617 | Po to:**Grasulfas II** |
| **Petras Opalinskis (1691)** |
| --- |
| Opalinskiai |
| Herbas „Łodzia" |
| Herbas „Łodzia" |
|  |
| Gimė | 1640 m. |
| Mirė | 1691 m. rugsėjo 12 d. (~51 metai) |
| Tėvas | Janas Petras Opalinskis |
| Motina | Katerina Leščinska |

**Petras Opalinskis** (1640, Lenčica – 1691 m. rugsėjo 12 d.) – Lenkijos magnatas, Lenčicos vaivada (1679–1691) ir Didžiosios Lenkijos generalinis seniūnas (1684–1691), seimo deputatas.

Biografija
----------

Lenkijos magnatų Opalinskių giminės atstovas, herbo „Lodzia" savininkas. Kališo vaivados Jano Petro Opalinskio (1601–1655) ir Katerinos Leščinskos (apie 1605–1664), Karūnos didžiojo kanclerio Vaclavo Leščinskio dukters, jaunesnysis (trečiasis) sūnus. Vyresnieji broliai – Brest-Kujavijos vaivada Janas ir Kulmo vyskupas Kazimieras Janas. Seserys – Ana, Palenkės vaivados Emeriko (Vladislavo) Mleškos žmona, ir Mariana Rogozno kašteliono Stanislavo Grudzinskio žmona.

1679–1691 metais – Lenčicos vaivada, nuo 1684 metų – Didžiosios Lenkijos generalinis seniūnas. Taip pat jis nešiojo Mendzižečo seniūno titulą.

Šeima ir vaikai
---------------

1-oji žmona 1668 metų – Marija Liudvika Opalinska (1648–1676), Poznanės vaivados Kristupo Opainskio (1609–1655) ir Terezės Konstancijos Čarnkovskos (m. 1660) duktė. Vaikai nuo pirmos santuokos:

* Adamas Antonijus (1672–1695), Valecko seniūnas (nuo 1691), vedęs grafaitę Frederiką von Šafgotš.

2-oji žmona nuo 1678 metų – Katerina Pšjemska (1661–1705), Kališo vėliavininko Andžejaus Pšijemskio (apie 1642–1677/1678) ir Dorotos Rozdraževskos duktė. Vaikai nuo antros santuokos:

* Liudvika Opalinska (1684–1719), Bobruisko seniūno Jono Kazimiero Sapiegos (m. 1730) žmona nuo 1699 metų.

Po savo vyro mirties Katerina Pšijemska tapo Kališo vaivados Vladisklavo Pšijemskio (apie 1655–1699) žmona, o po to trečią kartą ištekėjo už Stanislavo Kretkovskio.

Literatūra
----------

* Hr. Seweryn Uruski «Rodzina,.Herbarz Szlachty Polskiej» (tom 12, str. 355–360, Opalińscy, pierwotnie Opaleńscy herbu Łodzia).

Nuorodos
--------
**Terminatyvas** – linksnis, apibrėžiantis erdvės ir laiko ribas, taip pat nurodantis veiksmo paskirtį arba tikslą.

Baškirų kalba
-------------

Baškirų kalboje terminatyvas turi priesagą *-ğasa/-gäsä/-qasa/-käsä*: 

* *киске 12-нән таңғы ете**гәсә*** *(kiske 12-nän tañğï yete**gäsä**)* 'nuo 12 val. dienos (nuo vidurdienio) iki 7 val. ryto'
* *Был аҙнала 32 градус**ҡаса** эҫетәсәк.* *(Bïl aðnala 32 gradus**qasa** eśetäsäk)* 'Šią savaitę šils iki 32 laipsnių (pagal Cecilijų)'.

Vis dėlto baškirų kalboje šia reikšme dažniau vartojami polinksniai *тиклем (tiklem)*, *хәтлем (xätlem)*, *ҡәҙәр (qäðär*) 'iki'.

Estų kalba
----------

Estų kalboje terminatyvas turi priesagą *-ni*:

* *jõe**ni*** 'upės link/ iki upės'
* *kella kuue**ni*** 'iki šeštos valandos'

Vengrų kalba
------------

Vengrų kalboje terminatyvą žymi priesaga *-ig*:

* *a ház**ig*** 'iki namo'
* *hat órá**ig** / hat**ig*** 'iki šeštos valandos'

Kalbant apie laiką, šis linksnis nurodo veiksmo trukmę:

* *hat órá**ig*** 'šešias valandas / šešioms valandoms'
* *száz év**ig*** 'šimtą metų / šimtui metų'

Terminatyvas ne visada aiškiai nurodo pradžios ir pabaigos ribas:

* *A koncert**ig** maradtam.* 'Likau iki koncerto (pradžios ar pabaigos?)'. Panašiau, kad žmogus čia bus pasilikęs iki koncertui prasidedant.
* *Mondj egy számot 1-től 10-**ig**!* 'Pasakyk skaičių nuo 1 iki 10!'. Vis dėlto čia galima pasakyti ir 10.

Klausiamasis vengrų kalbos įvardis su terminatyvu yra *meddig?*, tai yra klausiamojo įvardžio *mi?* 'kas? (su negyva)' terminatyvo linksnis.

Šumerų kalba
------------

Šumerų kalboje terminatyvo linksnis turėjo priesagą *-še* ir galėjo reikšti ne tik laiko arba erdvės ribą, bet ir veiksmo pabaigą bei jo paskirtį ar tikslą. Pastaroji reikšmė buvo tolygi galininko reikšmei.

Suomių kalba
------------

Suomių kalboje po iliatyvo, aliatyvo arba subliatyvo einantis polinksnis *asti* arba jam sinonimiškas *saakka* sudaro labai artimą terminatyvui reikšmę. Šie polinksniai po eliatyvo arba abliatyvo taip pat išreiškia terminatyvą – veiksmo šaltinio arba jo pradžios ribas laike ir erdvėje.

Išnašos
-------

1. ↑  „Terminative Case". linguistics-ontology.org. Nuoroda tikrinta 2020-12-29.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

JAV padegamoji granata AN-M14 TH3
**Termatas** (angl. *thermate*) – termito tipo kietas padegamasis mišinys, kuris degdamas sudaro labai aukštą temperatūrą. Nuo termito skiriasi tuo, kad turi sieros. Naudojamas padegamosiose granatose.

Termato pagrindinė degimo reakcija ta pati kaip ir termite – tai aliuminoterminė reakcija tarp aliuminio ir metalo oksido miltelių. Termatas papildomai turi įdėtos sieros, kartais – bario nitrato. Abu šie priedai didina degimo terminį efektą, sudaro liepsną (termitas dega be liepsnos), mažina mišinio degimo temperatūrą.

Karinis padegamasis mišinys *Thermate-TH3* sudarytas iš:

* 68,7 % termito
* 29,0 % bario nitrato
* 2,0 % sieros
* 0,3 % rišiklio

Yra ir kitokių termato variantų. Tiek termitas, tiek termatas sunkiai padegami.

Kadangi termatas dega karščiau negu termitas, termatas naudojamas šarvams ar įtvirtinimų sienoms pradeginti. Termatas kaip ir termitas gali kurį laiką degti be išorinio deguonies tiekimo. Tai naudinga, kai tenka termatą naudoti po vandeniu.

Termatu užtaisoma JAV padegamoji granata AN-M14 TH3.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Petras Rimkūnas** |
| --- |
|  |
| apie 1934–1937 m. |
| Gimė | 1913 m. kovo 27 d.prie Kiemėnų |
| Mirė | 1944 m. rugsėjo 10 d. (31 metai) |
|  |
| Veikla | rašytojas, žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vytauto Didžiojo universitetas |

**Petras Rimkūnas** (1913 m. kovo 27 d. senuoju stiliumi kovo 14 d. Ušvilinės vienkiemyje prie Kiemėnų – žuvo 1944 m. rugsėjo 10 d. Vienoje per miesto bombardavimą) – Lietuvos rašytojas, žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

1933 m. baigė Linkuvos gimnaziją, Vytauto Didžiojo universitete studijavo techniką, 1937-1938 m. Paryžiuje – žurnalistiką.

1934 m. įsteigė laikraštį „Jaunasis studentas", 1939 m. – „Studentų dienos", iš pradžių juos redagavo. Dirbo dienraščio „XX amžius" redakcijoje, Šv. Kazimiero ir „Sakalo" knygų leidyklose bei Maironio literatūros muziejuje.

Bendradarbiavo žurnaluose „Židinys", „Ateitis", „Žiburėlis", laikraščiuose „Žiburys", „Naujoji Lietuva", kituose leidiniuose. Dauguma straipsnių, recenzijų, reportažų pasirašyti slapyvardžiu Rimvydas. Parašė apsakymų ir apysakų, išvertė Stephano Berghoffo (1891–1963) apysaką „Be motinos: iš našlaičio dienoraščio" (1940). Parengto spaudai apsakymų rinkinio „Kruojos dukterys" rankraštis yra dingęs be žinios per karo pabaigos sumaištį.

Bibliografija
-------------

* *Ant prakaituotos žemės*: apysaka, 1941.
* *Kiemėnų kaimas*: apysakos ir apsakymai, 1943, 2 leid. 1994 su Kazimiero Pūro „Žodžiu apie autorių, knygą ir Kiemėnų kaimą"
* *Našlaitėlė*: pasaka, 1943, fotografuotinis leid. 1991
* *Petras Rimkūnas: bibliografija, 1931–1993*, parengė Paulė Mikelinskaitė, 1994
| **Paris quadrifolia** |
| --- |
| Keturlapė vilkauogė (*Paris quadrifolia*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Lelijainiai  *( Liliopsida)* |
| Poklasis: | Lelijažiedžiai  *( Liliidae)* |
| Šeima: | Melantiniai  *( Melanthiaceae)* |
| Gentis: | Vilkauogė  *( Paris)* |
| Rūšis: | Keturlapė vilkauogė  *( Paris quadrifolia)* |

 |

**Keturlapė vilkauogė** (lot. *Paris quadrifolia*, angl. *Herb Paris*, vok. *Vierblättrige Einbeere*) – melantinių (*Melanthiaceae*) šeimos, vilkauogių (*Verbascum*) genties augalas.

Daugiametis, 20-30 (40) cm aukščio žolinis augalas. Šakniastiebis ilgas, gulsčias, nariuotas, šliaužiantis. Stiebas stačias, plikas, su vienu iš 4 (retai 5-6) lapų kryžmišku menturiu, esančiu aukščiau stiebo vidurio. Lapai pailgi: kiaušiniški, nusmailėjusia viršūne. Žiedas vienas, išaugęs lapų menturio centre. Apyžiedžio lapeliai 8, išsidėstę dviejuose ratuose, vidinio rato linijiški, gelsvai žali, išorinio lancetiški, gerokai mažesni, žali. Kuokeliai 8, prisitvirtinę prie apyžiedžio lapelių pamato. Piestelės liemenėliai 4, tarpusavyje suaugę. Vaisius – melsvai juoda daugiasėklė uoga. Sėklos mažos, pusiau rutuliškos, juodos. Augalas nemalonaus kvapo.

Žydi gegužės – birželio mėn. Dažna visoje Lietuvos teritorijoje. Auga lapuočių ir mišriuose miškuose, krūmuose pavėsingose atšlaitėse, drėgnokuose, derlinguose dirvožemiuose.

Visos augalo dalys, ypač šakniastiebiai ir uogos, nuodingos žmogui, ypač vaikams. Iš gyvulių labiausiai kenkia arkliams. Paukščiams uogos nenuodingos, jie platina sėklas. Nektaras nuodingas bitėms.

Uoga
Šaknyse, žolėje ir uogose yra saponino paristifino, glikozido paridino, be to, šaknyse dar yra alkaloidų, steroidinių saponinų, mineralinų medžiagų.

Vaistinė žaliava yra žolė, nupjauta augalams žydint, ir uogos, surinktos visiškai prinokusios.

Literatūra
----------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Keturlapė vilkauogė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Pavasarį žydintys augalai, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1985, 116 psl.
Teritorinės pretenzijos Antarktidoje pagal Antarkties sutartį:
██ Argentina

██ Australija

██ Čilė

██ Prancūzija

██ Naujoji Zelandija

██ Norvegija

██ Jungtinė Karalystė

**Teritorines pretenzijas Antarktidoje** yra oficialiai pareiškusios septynios pasaulio šalys, tačiau ši teritorija pagal Antarkties sutartį niekam nepriklauso.

Iš viso 7 šalys pretenduoja į 8 žemyno dalis. Šios oficialios pretenzijos buvo pareikštos nuo 1908 iki 1942 m. Jos buvo pripažintos tik tų pačių valstybių, teikiančių kitas pretenzijas. Šalių teritorinės ambicijos yra dėl tam tikrų Antarktidos sektorių, išskyrus Petro I salą. Iš viso teritorines pretenzijas yra pareiškusios Argentina, Australija, Čilė, Prancūzija, Naujoji Zelandija, Norvegija ir Didžioji Britanija.

Oficialios pretenzijos
----------------------

| Šalis | Data | Teritorijos ribos |
| --- | --- | --- |
|
| Argentinos vėliava Argentina | 1942 |  | 25°W–74°W |
| Australijos vėliava Australija | 1933 |  | 160°E–142°2′E136°11′E–44°38′E |
| Čilės vėliava Čilė | 1940 |  | 53°W–90°W |
| Prancūzijos vėliava Prancūzija | 1924 |  | 142°2′E–136°11′E |
| Naujosios Zelandijos vėliava Naujoji Zelandija | 1923 |  | 150°W–160°E |
| Norvegijos vėliava Norvegija | 1939 |  | 44°38′E–20°W |
| Norvegijos vėliava Norvegija | 1929 |  | 68°50′ p. pl. 90°35′ v. ilg.﻿ / ﻿68.833°š. pl. 90.583°r. ilg.﻿ / 68.833; 90.583 |
| Jungtinės Karalystės vėliava Jungtinė Karalystė | 1908 |  | 20°W–80°W |

Dubliuotos pretenzijos
----------------------

| Šalis | Teritorijų ribos |
| --- | --- |
| Argentinos vėliava Argentina, Jungtinės Karalystės vėliava Jungtinė Karalystė | 25°W–53°W |
| Argentinos vėliava Argentina, Čilės vėliava Čilė, Jungtinės Karalystės vėliava Jungtinė Karalystė | 53°W–74°W |
| Čilės vėliava Čilė, Jungtinės Karalystės vėliava Jungtinė Karalystė | 74°W–80°W |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Antarctic Treaty
**Terminija** – kalbos terminų visuma; kurios nors srities terminų visuma. Terminiją tiria mokslas *terminologija*.

Kartais terminija vadinama *terminologija*. Tai anglų ir kitų kalbų įtaka, kadangi jose žodis *terminology* reiškia tiek 'terminologija, mokslas apie terminus', tiek 'terminija'.

Terminijos būklė ir raida susijusi su tautos kultūrine, politine, ekonomine padėtimi, jos kalbos funkcionavimo mastu įvairiose žmonių veiklos srityse. Nuo to, kaip plačiai vartojami terminai įvairių veiklos sričių reikalams, priklauso terminų gausumas. Tokios sritys kaip biologija (botanika, zoologija), medicina, turi tarptautiniu mastu tvarkomą lotynišką terminiją.

Pagrindinis terminijos šaltinis yra tos pačios kalbos priemonės (literatūrinės kalbos ir tarmių leksika, žodžių ir jų junginių daryba), tik dalis terminų skolinama iš kitų kalbų. Dažniausiai tai vadinamieji *tarptautiniai žodžiai*. Kartais skoliniai gali patekti per kalbas tarpininkes. Kai kuriose kalbose daug terminų skolinių iš tame regione plačiai vartojamos kalbos.

Mokslo ir technikos terminija Europos kalbomis pradėta kurti renesanso laikais. Iki tol ji buvo lotyniška.

Lietuvių terminijos raida prasidėjo XVI a. vid. pasirodžius knygoms lietuvių kalba. Mokslo terminija plačiau pradėta kurti XIX a. (S. Daukantas, J. Pabrėža, L. Ivinskis), o ypač sparčiai buvo kuriama XX a. pirmaisiais dešimtmečiais, kai pagausėjo lietuviškų leidinių, išsiplėtė švietimas lietuvių kalba, įsteigus lietuvių kalba dėsčiusias aukštąsias mokyklas. Šiuo metu daugelio sričių lietuvių terminija yra susidariusi, ji toliau plėtojama bei tvarkoma. Nuo XX a. pr. leidžiami terminų žodynai, iš XIX a. yra išlikę rankraštinių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Terminija*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, XI t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1983. T.XI: Šternbergo-Vaisius
| ***Le Grand Meaulne*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Le Grand Meaulne |
| Kilmės šalis |  Prancūzija |
| Režisierius | Žanas–Danielis Verchakas(Jean-Daniel Verhaeghe) |
| Prodiuseris (-iai) | Pascal Houzelot |
| Scenaristas (-ai) | Alenas Furnje (romanas) Žanas Kosmos (Jean Cosmos) |
| Kompozitorius | Filipas Sardas |
| Vaidina | Nikolia DiuvošelisŽanas–Batistas Monje Klemens Pozi |
| Metai | 2006 |
| Žanras | Drama |
| Trukmė | 97 min. |
| Kalba | prancūzų |
| Platintojas | TFM Distribution |
| Biudžetas | 6 670 000 € |
| **IMDb įrašas** |

**Le Grand Meaulne** (Didysis Molnas) – 2006 m. prancūzų režisieriaus Žano–Danielio Verchako drama sukurta pagal to paties pavadinimo Aleno Furnje romaną (pranc. *Le Grand Meaulne*).

Filmo premjera įvyko 2006 m. spalio 4 d. Prancūzijoje.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Dviejų jaunuolių Fransua ir Ogiusteno, pravarde *Didysis Molnas*, istorija. Fransua, mokyklos mokytojo sūnus, mokykloje susipažįsta su nauju klasės mokiniu Ogiustenu, kuris išsiskiria savo originalumu. Šis apsigyvena mokytojo šeimoje, kartu su Fransua. Kartą Ogiustenas dingsta dviem dienoms, o grįžęs pasakoja neįtikėtiną istoriją. Pasirodo, kad savo klajonių metu jis užklydo į vieną sodybą, kur sutiko merginą vardu Ivona ir įsimylėjo ją.

Fransua padeda draugui vėl susitikti su mylimąja gražuole, bet likimas vėl išskiria įsimylėjėlius. Draugai pasižada padėti vienas kitam…

Aktoriai
--------

* Nikolia Diuvošelis – Ogiustenas Molnas
* Žanas–Batistas Monje – Fransua
* Klemens Pozi – Ivona
* Filipas Toretonas (Philippe Torreton) – Fransua tėvas
* Emili Dekjen – Valentina
* Žanas–Pjeras Marielis – Ivonos tėvas

ir kt.
Moteris Kalkutoje (Indija) pardavinėja pintus dirbinius
Kraitelės pynimas
**Pynimas** – technologija, leidžianti iš augalinės kilmės lanksčių medžiagų (medžių vytelių, plėšų, šaknų, balanų, karnų, šiaudų grįžčių, palmių lapų) gaminti krepšius, demblius, baldus, skrybėles, varžas ir kt. namų apyvokos, žvejybos reikmenis. Pinama stačiu arba smailiu kampu.

Jau neolite buvo pinamos virvutės, dembliai, krepšiai, varžos. Daugelis tautų senovėje pindavo pastatų sienas. Seniausių pinti dirbiniai (krepšiai) žinomi iš 5500–5000 m. pr. m. e. (Egipte, Mesopotamijoje ir Palestinoje). Faraono Tutanchamono kapavietėje (XIV a. pr. m. e.) rastos dvi gerai išsilaikiusios pintos kėdės. Pynimas buvo plačiai paplitęs Antikoje Viduržemio jūros pakrantėse, vėliau paplito po Europą. Kraštuose, kur aprangai naudoti gyvūnų kailiai ir odos, pynimas nebuvo toks paplitęs, nors inuitai ir aleutai iš jūržolių pynė indus, kepures, demblius. Pynimo amato išvystymas leido atsirasti audimui.

Pynimas ir dabar plačiai paplitęs liaudies menas ir amatas daugelyje Afrikos, Okeanijos, Amerikos, Pietryčių Azijos tautų, kur pinti dirbiniai plačiai naudojami buityje. Kitur pynimas likęs labiau kaip tautodailės šaka, vystoma daugiausia gaminant suvenyrus.

Lietuvoje pinama iš karklų, žilvičių vytelių, lazdyno plėšų, eglių ir pušų šaknų, pušies balanų, rugių šiaudų grįžčių, liepos karnų. Pinama su yla, peiliu, adikliu spiraliniu arba kryžminiu būdais. Iš šiaudų grįžčių su lazdyno plėšomis, karklų vytelių arba šaknų spiraliniu būdu pinamos bamblės, sėtuvės, kraitelės smulkiems drabužiams sudėti, duonkubilių antvožai, cilindro pavidalo arba pūstų šonų pintinėlės. Iš eglišakių arba lazdynų kryžminiu būdu pinamos įvairios pintinės, iš vytelių ir plačių pušies balanų – doklai, iš lazdyno plėšų, karklų – kretilai, bučiai, baldai – staliukai, kėdės, krėslai, pakabinamieji lopšiai kūdikiams.

Iki XX a. pr. pintus dirbinius gaminosi patys valstiečiai, nors jau nuo XIX a. pab. kūrėsi pynimo dirbtuvės (pvz. Tado Daugirdo – Plembergo dvare). 1928 m. pynimo pradėta mokyti akluosius, nuo 1944 m. Aklųjų draugijos įmonė gamino pintus dirbinius pardavimui. Dailiuoju pynimu rūpinosi Liaudies meno draugija. Dabar pramoniniu būdu gaminami daugiausia pinti baldai, krepšiai. Įvairius suvenyrinius dirbinius gamina tautodailininkai, amatininkai. Musteikos kaime kasmet rengiama pynimo stovykla.

* Rusų valstiečiai pina krepšius
* Lietuviška sėtuvė
* Pinti baldai
* Indėnų mivokų pintas krepšys

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  *Плетение*,Большая советская энциклопедия, T. XX (Плата—Проб). – Москва: Советская энциклопедия, 1975
3. ↑  Juozas Kudirka. *Pynimas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVIII (Perk-Pra). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2010
4. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 54°01′07″ š. pl. 24°44′51″ r. ilg.﻿ / ﻿54.01861°š. pl. 24.74750°r. ilg.﻿ / 54.01861; 24.74750

|  Dubičių Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilniaus |
| **Dekanatas** | Varėnos |
| **Savivaldybė** | Varėnos rajonas |
| **Gyvenvietė** | Dubičiai |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1909 m. |

**Dubičių Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Dubičių kaime, 3 km nuo Baltarusijos sienos. Istoristinė, vyrauja neogotikos bruožai. Pamaldos laikomos lietuvių ir lenkų kalbomis.

Istorija
--------

Pirmoji bažnyčia pastatyta tarp 1431 ir 1500 m. 1636 m. perstatyta. 1737 m. pastatyta nauja bažnyčia. Valdžios įsakymu 1869 m. uždaryta ir nugriauta. 1907 m. gautas leidimas statyti bažnyčią. 1908 m. įkurta parapija. 1909 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia, 1967 m. ji suremontuota. 1968–1990 m. parapiją administravęs kunigas Mykolas Petravičius išdažė.

Architektūra
------------

Bažnyčia istoristinė, vyrauja neogotikos bruožai, kryžminio plano, dvibokštė. Vidus 3 navų. Šventoriaus tvora medinių statinių.

Bažnyčia 2009 m.
| Lašinių piliakalnis (Anykščiai) |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Lašinių piliakalnis (Anykščiai)Lašinių piliakalnis (Anykščiai)

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°38′58.9″ š. pl. 25°8′33.3″ r. ilg.﻿ / ﻿55.649694°š. pl. 25.142583°r. ilg.﻿ / 55.649694; 25.142583Koordinatės: 55°38′58.9″ š. pl. 25°8′33.3″ r. ilg.﻿ / ﻿55.649694°š. pl. 25.142583°r. ilg.﻿ / 55.649694; 25.142583 |

 |
| Vieta | Anykščių rajonas |
| Seniūnija | Anykščių seniūnija |
| Aukštis | 8 m |
| Plotas | 11x2 |
| Naudotas | II tūkstantmečio pradžia |
| Tirtas | 2004 m. |

**Lašinių piliakalnis** – buvęs piliakalnis Anykščių rajono savivaldybės teritorijoje, Lašinių kaime, Anykščių seniūnija.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis buvo kairiajame Taurožės upelio krante, jo santakoje su Šventąja; dabar Šventoji teka kiek toliau į šiaurę. Piliakalnį nuplovė šiaurine papėde tekėjusi Taurožė, dabar tekanti šiaurės rytų papėde. Išliko tik 3,5 m aukščio jo pietvakarinio šlaito apatinė dalis 11x2 m dydžio plokštesniu viršumi, pailgu šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi. Šiaurinio stataus erodavusio šlaito į Taurožės senvagę aukštis – 8 m. Nuo aukštumos piliakalnis buvo atskirtas 27 m pločio viršuje, 12 m pločio dugne, 3 m gylio, greičiausiai natūraliu puslankio formos grioviu plokščiu dugnu. Sunykus piliakalniui piliakalniu pradėta vadinti artimiausia nežymi kalvelė, esanti 300 m į pietryčius nuo piliakalnio liekanų, dešiniajame Taurožės krante. Piliakalnio liekanos apaugusios lapuočiais ir pušimis.

Tyrimai
-------

2004 m. Gintautas Zabiela ištyrė 10 m² dydžio plotą šlaito apačioje, griovyje, kultūrinio sluoksnio nerado. Piliakalnis greičiausiai buvo II tūkstantmečio pradžios.

Istorija
--------

1255 m. Sėlos užrašymo akte minima vietovė *Thovraxe*, kurią galima tapatinti su čia stovėjusia pilaite.

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Gaigalių piliakalnis 14 km | Papilių piliakalnis (Kupiškis) 16 km | Aluotų piliakalnis 11 km |  |
| Papilių piliakalnis (Anykščiai) 16 km |  | Šeimyniškių piliakalnis 29 km |
| Palatavio piliakalnis 11 km | Šeimyniškėlių piliakalnis 11 km | Rubikių piliakalnis 16 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------


* Tomas Baranauskas. Lietuvos valstybės ištakos. Vilnius. 2000, p. 201.
* Gintautas Zabiela. Naujas Lietuvos piliakalnių sąrašo papildymas (1995–2000 m.) // Kultūros paminklai. Vilnius. 2001c. T. 8, p. 27. Nr. 15.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Lašiniai