recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Vaclovas Rževutskis su kontušo juosta
Slucko juosta
**Kontušo juosta**, kitaip dar *Slucko juosta* – ATR XVII–XVIII a. turtingų bajorų (didikų) vyriškos aprangos elementas, ja miestiečiai apjuosdavo žiponą, taip pat kontušą.

Aprašymas
---------

Juosta būdavo 28-40 cm pločio ir 3-4,5 m ilgio, gausiai dekoruota subtilių atspalvių ornamentais. Audžiama iš šilkinių siūlų, kartai pridedant aukso, rečiau sidabro gijų. Naudojami daugiausiai augaliniai, rečiau žuvų žvynelius primenantys ornamentai. Per visą ilgį ėjo standokas pakraštys – bordiūras; vidurys padalintas skersinėmis juostelėmis, vadinamomis *kopėčiomis*. Galai užsibaigdavo dekoratyvine gėle (dažniausiai gvazdiku) ir būdavo apsiuvami 8-10 cm ilgio kutais.

Pusė juostos būdavo audžiama vienos spalvos, kita pusė – kitos. Be to, dar buvo geroji ir išvirkščioji pusės: taigi juostos nešiotojas galėdavo puoštis keturiomis spalvomis. Išversta į išorę balta, oranžinė arba auksinė spalva tiko pokyliams arba prie Baltojo erelio ordino; karmazininė – oficialiems renginiams; tamsiai ruda – per laidotuves.

Istorija
--------

Indijoje, Persijoje ir Turkijoje iš panašių lengvų plonų juostų vyrai susukdavo galvos apdangalus – turbaną, čalmą. Lietuvos ir Lenkijos didikus nuo XVI a. pabaigos patraukė kitas šių kraštų paprotys juostis liemenį standoka juosta. Jos būdavo atvežamos iš Persijos, vėliau – iš Turkijos, Prancūzijos, Rusijos. Ši atsiradusi mada turėjo pabrėžti savininko turtingumą ir kilmingumą, simbolizavo bajorų kilmę iš pusiau mitinės sarmatų genties. Pereiti prie lengvesnės aprangos paskatino ir karyba: nebereikalingi pasidarė šarvai, vis didesnį populiarumą įgavo segamas prie juosmens lenktas kardas – karabelė.

Pradžioje juostos buvo importuojamos, vėliau, kai kaimyninio Afganistano gentys nusiaubė Persiją, juostų audėjai buvo priversti bėgti į užsienį ir ten steigti savo dirbtuves. LDK jos buvo vadinamos *persinėmis* ir veikė Broduose, Bučače, Stanislavove, Nesvyžiuje, Gardine. Pati žinomiausia *persinė* visgi buvo Slucke, ją kunigaikščio Mykolo Kazimiero Radvilos rūpesčiu 1767 m. įkūrė iš Turkijos atvykęs armėnas Ovanesas Madžarancas (arba Jonas Madžarskis, arm. Հովհաննես Մաջարյանց). Netrukus Slucko dirbtuvės pasiekė tokį aukštą meistriškumo lygį, kad net ir juostos, išaustos kitose persinėse, būdavo vadinamo Slucko.

Pralaimėjus 1831 m. sukilimą, Lietuvos ir Lenkijos bajorams Rusijos caras uždraudė nešioti kontušą, o kartu ir juostą prie jo. XIX a. pr. Europoje aukštuomenėje ėmė populiarėti frakas, vėliau paplito surdutas. Kontušo juosto liko užmarštyje, jas naudojo tik katalikų dvasininkai apeigų rūbams puošti. XX a. imta kontušo juostas kolekcionuoti, eksponuoti muziejuose ir tyrinėti.

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kontušo juosta** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Gražina Marija Martinaitienė, Vytautė Lukšėnienė. Kontušinės juostos iš Kurtuvėnų bažnyčios kriptų: restauravimas, tyrimai, identifikacija. - Lietuvos dailės muziejus, Metraštis VI. 2005 Archyvuota kopija 2008-10-17 iš Wayback Machine projekto.
* Lijana Šatavičiūtė. Kontušo juostos – Lietuvos didybės liudininkės. - Literatūra ir menas, 2007-10-26 nr. 3162
Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie **Grenados demografiją**.

Grenados populiacijos kitimas 1961 - 2003 m. gyventojų skaičius pateikiamas tūkstančiais
**Gyventojų skaičius:** 107 818 (2010 m. apskaičiavimai)

**Struktūra pagal amžių:**

* *0-14 m.:*  32 %
* *15-64 m.:* 65,2 %
* *65 m. ir daugiau:* 2,8 % (2010 m. apsk.)

**Amžiaus mediana:**

* *bendra:* 28,2 m.
* *vyrų:* 28,2 m.
* *moterų:* 28,2 m. (2010 m. apsk.)

**Metinis populiacijos prieaugis:** 0,563 % (2010 m. apsk.)

**Gimstamumas:** 17,2 gimimo/1000 gyv. per metus (2010 m. apsk.)

**Mirtingumas:** 7,9 mirtys/1000 gyv. per metus (2010 m. apsk.)

**Migracija** (per metus imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): -3,67 migranto/1000 gyv. (2010 m. apsk.)

**Miestuose gyvenančių žmonių procentas:** 31 % (2008 m. apsk.)

**Lyčių pasiskirstymas**:

* *Gimimo metu:* 1,097 vyro vienai moteriai
* *Jaunesniems nei 15 metų:* 1,05 vyras moteriai
* *15-64 metų:* 1,04 vyro vienai moteriai
* *65 metų ir vyresniems:* 0,82 vyro vienai moteriai
* *Visai populiacijai:* 1,02 vyro vienai moteriai (2010 apsk.)

**Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus:** 11,76 mirusiųjų/1000 gimimų (2010 apsk.)

**Vidutinė gyvenimo trukmė:**

* *bendra:* 72,79 m.
* *vyrų:* 70,27 m.
* *moterų:* 75,55 m. (2010 apsk.)

**Vyresnių nei 15 metų žmonių raštingumas:**

* *bendras:* 96 %
* *vyrų:* ? %
* *moterų:* ? % (2003 m. surašymas)

Šaltiniai
---------

* CŽV pasaulio faktų knyga: Grenada Archyvuota kopija 2020-04-24 iš Wayback Machine projekto.
| ***Purvini herojai*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Dalle Ardenne all'inferno |
| Kilmės šalis |  Italija Prancūzija Vokietija |
| Režisierius | Alberto De Martino |
| Scenaristas (-ai) | Dino VerdeVincenzo FlaminiAlberto De Martino |
| Kompozitorius | Ennio MorriconeBruno Nicolai |
| Metai | 1967 |
| Žanras | karinė drama |
| Trukmė | 105 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Purvini herojai** (it.  *Dalle Ardenne all'inferno*) – 1967 m. sukurta karinė drama, kurioje vieną pagrindinių vaidmenų atliko Daniela Bianchi, išgarsėjusi vaidmeniu juostoje „Iš Rusijos su meile".

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Frederi Stafford – Džo Mortimeris
* Daniela Bianchi – Kristina fon Keist
* John Ireland – kapitonas O‘Konoras
* Curd Jürgens – generolas Edvinas fon Keistas
* Michael Constantin – seržantas Rudolfas Petrovskis
* Helmut Schneider – SS generolas Hasleris

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Olandija, 1945 m. pavasaris. Trejetas amerikiečių pabėga iš belaisvių stovyklos ir prisijungia prie antivokiško judėjimo. Tų tikslas – gauti slaptus vokiečių puolimo planus, padėsiančius sąjungininkams, o tuo pačiu pamėginti pasisavinti nacių aukso atsargas. Sužinoję, kad generolo fon Keisto žmona Kristina slepia savo žydišką kilmę, įkalba ją padėti vykdyti savo planą...
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Grenados herbą** sudaro daug simbolių. Herbo centre yra skydas, padalintas į keturias dalis. Šio skydo centre yra Kristupo Kolumbo laivo *Santa Maria* vėliava. Viršutinėje kairėje ir apatinėje dešinėje skydo pusėse pavaizduotas liūtas raudoname fone, o priešingose pusėse lelija. Skydo viršuje yra auksinė karūna papuošta bugenvilijos vainiku. Po vainiku pavaizduotos septyni rožės žiedai, simbolizuojantys septynias Grenados provincijas. Iš abiejų herbo pusių yra du gyvūnai – kairėje šarvuotis laikantis kukurūzo stiebą, dešinėje – karvelis laikantis banano stiebą. Apačioje herbą juosia juosta, ant kurios parašytas nacionalinis šūkis: „Visada tikėdami Dievu, mes siekiame, statome ir žengiame į priekį kaip kiekvienas žmogus" (angl. *Ever conscious of God we aspire, build and advance as one people*).

Herbas buvo įteisintas 1974 m.

**Šiaurės ir Centrinės Amerikos valstybių herbai**

|  |
| --- |
| Antigva ir Barbuda · Bahamos · Barbadosas · Belizas · Boneras · Dominika · Dominikos Respublika · Grenada · Gvatemala · Haitis · Hondūras · JAV · Jamaika · Kanada · Kosta Rika · Kuba · Meksika · Nikaragva · Panama · Salvadoras · Sent Kitsas ir Nevis · Sent Lusija · Sent Vinsentas ir Grenadinai · Trinidadas ir Tobagas
Angilija · Aruba · Bermudų salos · Britanijos Virdžinijos salos · Gvadalupa · Grenlandija · JAV Virdžinijos salos · Kaimanų salos · Kiurasao · Martinika · Montseratas · Puerto Rikas · Saba · Sen Pjeras ir Mikelonas · Sint Eustatijus · Sint Martenas · Terkso ir Kaikoso salos |
| **Valstybių atributika:** Valstybinių vėliavų galerija · Valstybiniai himnai· Herbai |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Yra kilę abejonių dėl šio straipsnio objekto reikšmingumo ir tinkamumo enciklopedijai.**Galima paieškoti straipsnio objekto aprašymų nepriklausomuose nuo jo patikimuose antriniuose šaltiniuose ir pasiremti jais straipsnyje. |

| **Vytautas Streikauskas** |
| --- |
| Gimė | 1946 m. kovo 3 d. (77 metai)Lietuva Žuklijai, Aukštadvario valsčius |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Kaišiadorių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Lietuvos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | Lietuvos žemės ūkio akademija |

**Vytautas Streikauskas** (g. 1946 m. kovo 3 d. Žuklijuose, Aukštadvario valsčius) – Lietuvos ir Kaišiadorių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1971 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, mokslinis agronomas – ekonomistas.

1988–1990 m. Kaišiadorių rajono vykdomojo komiteto pirmininkas, 1990–1995 m. Kaišiadorių rajono valdytojas. 2000 m. Kaišiadorių rajono savivaldybės administracijos žemės ūkio skyriaus vedėjas, 2004 m. Ekonomikos ir ūkio plėtros departamento direktorius. 2007-2011 m. Kaišiadorių rajono savivaldybės administracijos direktorius.

1988 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio dalyvis, 1988 m. spalio 22 d.-23 d. LPS suvažiavimo delegatas. 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Kaišiadorių rajono skyriaus narys.

1995–1997 m. (LDDP sąraše), 2003 m. iki balandžio mėn. (LSDP), 2007 m. ir nuo 2011 m. Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos narys.

Kaišiadorių vietos veiklos grupės steigėjas. Našlys, vaikai Giedrė, Kęstutis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-03-05 iš Wayback Machine projekto.
| **Mykolas Marcinkevičius** |
| --- |
| Gimė | 1892 m. rugsėjo 29 d.Andrioniškis, Vilkmergės apskritis |
| Mirė | 1987 m. gegužės 20 d. (94 metai)Vilnius |
| Tėvas | Juozas Marcinkevičius |
| Motina | Ona Marcinkevičienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Ona Mažylytė-Marcinkevičienė |
| Vaikai | Algimantas Jonas Marcinkevičius, Almonė Marcinkevičiūtė-Bernadišienė |
|  |
| Veikla | gydytojas terapeutas, mokslininkas |
|  |
| Alma mater | 1926 m. Lietuvos universitetas |

Vilniaus Mykolo Marcinkevičiaus ligoninė
**Mykolas Marcinkevičius** (1892 m. rugsėjo 29 d. Andrioniškyje – 1987 m. gegužės 20 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytojas terapeutas, mokslininkas.

Biografija
----------

Buvo jauniausias keturių vaikų šeimoje. Mokėsi Andrioniškio rusiškoje pradžios mokykloje, 1908–1912 m. privačioje gimnazijoje. 1912–1913 m. gyveno Maskvoje, išlaikė vaistininko mokinio egzaminus. 1913–1914 m. dirbo įvairiose Rusijos miestų vaistinėse: Tverėje, Dmitrijeve, Tuloje, Permėje. 1914 m. Kijeve išlaikė vaistininko padėjėjo egzaminus, dirbo vaistinėse.

1919 m. grįžo į Lietuvą, buvo pašauktas į Lietuvos kariuomenę, tarnavo Kauno karo ligoninės vaistinėje. Baigęs tarnybą studijavo Lietuvos universiteto Medicinos fakultete, 1926 m. įgijo vidaus ligų gydytojo išsilavinimą.

1926–1928 m. dirbo gydytoju universiteto vaikų ligų klinikoje. 1928–1930 m. Rokiškio apskrities ligoninės gydytojas. 1930–1931 m. kūrė pirmuosius vaikų sveikatos centrus Linkuvoje ir Pašvitinyje.

1931–1944 m. gyveno Panevėžyje. Panevėžio ligoninės vidaus ir vaikų ligų skyriaus vedėjas, ligoninėje įkūrė modernią laboratoriją, įrengė rentgeno aparatūrą. 1932–1933 m. studijavo Prahoje ir Vienoje. 1942 m. paruošė ir apsigynė medicinos daktaro disertaciją „Blužnis kaip kraujo rezervuaras įvairioms sąlygoms veikiant". 1941 m. Panevėžyje organizavo gailestingųjų seserų kursus. Aktyviai propagavo blaivybę, rengė antialkoholines parodas.

1944 m. dalyvavo kuriant VU Medicinos fakultetą. Dėstė studentams medikams ir vadovavo katedrai iki 1970 m. Nuo 1959 m. Medicinos mokslų daktaras. Nuo 1961 m. VU profesorius.

1997 m. praėjus 10-čiai metų po mirties, ligoninei, kurioje ilgą laiką veikė VU Medicinos fakulteto Vidaus ligų propedeutikos katedra, suteiktas Mykolo Marcinkevičiaus vardas.

Šaltiniai
---------

1. ↑
Vytauto Stepono Janavičiaus ir jo tėvų kapas
**Vytautas Steponas Janavičius** (1924 m. sausio 19 d. Kaunas – 1995 m. liepos 27 d. Sidnėjus, palaidotas Aleksandrijoje, prie Šiaulių) – Lietuvos rašytojas.

Biografija
----------

Kilęs iš dvarininkų Janavičių giminės. Senelis Vincas Janavičius – Vladimiro Zubovo ūkio administratorius, vienas iš Markso ir Engelso „Kapitalo" leidimo lenkų kalba finansuotojų, nuo 1911 m. Aleksandrijos dvaro savininkas. Tėvas – inžinierius Vytautas Janavičius. TSRS okupavus Lietuvą dvaras buvo konfiskuotas, šeima iškeldinta.

1941 m. birželio 20 d. Kaune suimtas ir išvežtas į Lukiškių kalėjimą, po kelių dienų vežtas į Rusiją, bet geležinkelį subombardavus paleistas. 1941–1943 m. Vilniaus universitete studijavo mediciną. 1943–1945 m. tarnavo vokiečių karinėse oro pajėgose. 1946–1949 m. Freiburgo universitete studijavo ekonomiką. 1950 m. išvyko į Australiją. Dirbo dažytoju.

Kūryba
------

Romane „Pakeliui į Atėnus" panaudodamas graikų mitologijos motyvus heroizmui suteikė šiuolaikinio žmogaus intelektinės refleksijos bruožų. Filosofinę ir dorinę problematiką plėtojo apsakyme „Laukas sūnui" (1970 m.), pjesėje „Aukso puodas" (išsp. 2004 m.) Romane Nevykėlio užrašai pavaizdavo Antrojo pasaulinio karo metų įvykius Lietuvoje. Parašė prustiško stiliaus autobiografinį romaną „Vaikystė" („Literatūros lankai", 1952 m. Nr.1, 1953 m. Nr.2, Jono Staniškio slapyvardžiu; nebaigtas), eilėraščių anglų kalba. Kūrybai būdingas modernus meninis pasakojimas, savitas lietuvių literatūroje psichoanalizės ir mito suaktualinimas. Tk

Bibliografija
-------------

* Pakeliui į Atėnus, 1962 m. 2 leid. Vilnius, 1992 m.
* Kelionė į mėnulį (*Journey to the Moon*) 1971 m.
* Nevykėlio užrašai, 1975 m.
* Raštai, Vilnius, 2004 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vygandas Šiukščius. VYTAUTAS JANAVIČIUS - MINTIES POETAS. Literatūra ir menas. 2004-01-30 nr. 2986[neveikianti nuoroda]
2. ↑  Ramutis Karmalavičius. *Vytautas Steponas Janavičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 505 psl.
| **Vytautas Stalmokas** |
| --- |
| Gimė | 1958 m. kovo 6 d. (65 metai)Gargždai |
| Sutuoktinis (-ė) | Vida |
| Vaikai | Julius, Vytautas |
|  |
| Veikla | verslininkas, politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 1995 m. LLS,2003 m. LiCS |
|  |
| Alma mater | 1986 m. Kauno politechnikos institutas |

**Vytautas Stalmokas** (g. 1958 m. kovo 6 d. Gargžduose, Klaipėdos rajonas) – verslininkas, Lietuvos ir Palangos savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1965–1974 m. Gargždų vidurinėje mokykloje baigė aštuonias klases. 1974–1977 m. mokėsi Klaipėdos politechnikume, įgijo techniko-elektriko specialybę. 1977 m. pašauktas į sovietinę armiją, trejus metus tarnavo radistu kariniame jūrų laivyne. 1980 m. grįžo į Gargždus. 1981–1986 m. studijavo Kauno politechnikos institute, inžinierius elektrikas. 1983 m. persikėlė į Palangą. Nuo 1984 m. „Lino" poilsio namų susivienijimo darbuotojas, 1985 m. saugumo technikos inžinierius, 1986–1991 m. energomechaninio skyriaus viršininkas. 1991 m. su broliu įkūrė privačią turizmo firmą, vėliau su grupe bendraminčių nusprendė atidaryti prekybos centrą Palangoje ir duonos kepyklą. Nuo 1995 m. UAB „Pavilka" direktorius.

1995 m. Lietuvos liberalų sąjungos Palangos skyriaus narys, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos narys, Palangos skyriaus pirmininkas.

1997–2000 m. 2000–2003 m. 2003–2007 m. 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Palangos savivaldybės tarybos narys. 2008–2011 m. Palangos savivaldybės meras.

Palangos Rotary klubo narys. Sutuoktinė Vida, vaikai Julius, Vytautas.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2013-10-13 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑   Archyvuota kopija 2011-02-23 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑
**Jurgis Karnavičius** (g. 1957 m. balandžio 30 d. Vilnius) – lietuvių pianistas, pedagogas, profesorius.

Biografija
----------

Tėvas pianistas Jurgis Karnavičius (1912–2001 m.), žmona operos dainininkė prof. Sigutė Stonytė.

1980 m. Lietuvos konservatorijoje baigė pianisto J. Karnavičiaus klasę, 1983 m. – Maskvos konservatorijos asistentūrą stažuotę, L. Naumovo klasę.

Nuo 1981 m. Lietuvos konservatorijos (nuo 1992 m. Lietuvos muzikos akademija, nuo 2004 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademija) dėstytojas, nuo 1992 m. docentas, dabar - profesorius.

Kūryba
------

Koncertuoja įvairiose šalyse kaip solistas, su Lietuvos kameriniu orkestru ir Lietuvos nacionaliniu simfoniniu orkestru, Rusijos, Italijos, JAV simfoniniais orkestrais ir ansambliais, akomponuoja žmonai.

Įvertinimas
-----------

* 1975 m. Lietuvos jaunųjų atlikėjų konkurso Vilniuje I vieta
* 1978 m. Čiurlionio konkurso I premiją ir specialus prizas už geriausią M. K. Čiurlionio kūrinių atlikimą
* 1990 m. Oberlino (Ohajo valstija, JAV) tarptautinio pianistų konkurso I premija

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vaclovas Juodpusis. *Jurgis Karnavičius (1957)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 455 psl.
| **Mykolas Mikalajūnas** |
| --- |
| Gimė | 1936 m. gruodžio 15 d.Janušava, Kėdainių valsčius |
| Mirė | 2012 m. spalio 19 d. (75 metai)Vilnius |
| Tėvas | Mykolas Mikalajūnas |
| Motina | Ona Skudrickaitė-Mikalajūnienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Jūratė Mikalajūnienė |
| Vaikai | Darius, Miglė, Meda |
|  |
| Veikla | meteorologas, pedagogas |
|  |
| Išsilavinimas | fizinių mokslų daktaras |
| Alma mater | 1959 m. Vilniaus universitetas |

**Mykolas Mikalajūnas** (1936 m. gruodžio 15 d. Janušavoje, Kėdainių valsčius – 2012 m. spalio 19 d. Vilniuje) – Lietuvos meteorologas, pedagogas, fizinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

Tėvai, seneliai ir proseneliai buvo evangelikai reformatai.

Gyveno ir mokėsi Kėdainiuose. 1959 m. Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakultete įgijo meteorologo specialybę. Dirbo sinoptiku laivuose, plaukiojo su žvejais, banginių medžiotojais, dalyvavo mokslinėse ekspedicijose Atlante ir Baltijos jūroje. Iki 1962 m. ir 1965–1970 m. dirbo Vilniaus orų biure, 1970–1974 m. Lietuvos hidrometeorologijos valdyboje. 1974–1976 m. Vyriausiosios enciklopedijų redakcijos Geografijos ir geologijos redakcijos vedėjas. 1976–1988 m. Lietuvos hidrometeorologijos ir gamtinės aplinkos kontrolės valdybos viršininkas. 1988–1990 m. Vyriausiosios enciklopedijų redakcijos vyriausiasis redaktorius. 1989 m. gamtos mokslų kandidatas. 1990–1992 m. Enciklopedijų leidyklos generalinis direktorius.

1992 m. vienas iš Lietuvos biblijos draugijos įkūrėjų, 1992–2010 m. draugijos vykdomasis direktorius, nuo 1993 m. dar ir krikščioniškos leidyklos „Apyaušris" vadovas. 1995–2011 m. Vilniaus pedagoginio universiteto dėstytojas; nuo 2008 m. docentas. 2006 m. Lietuvos evangelikų reformatų Sinodo kuratorius, 2010 m. Lietuvos evangelikų reformatų Konsistorijos prezidentas.

Paskelbė straipsnių iš taikomosios meteorologijos ir fenologijos, redagavo, leido knygas, recenzavo mokslo darbus. Parašė scenarijų mokslo populiarinimo filmui „Duokite mums gerą orą" (su Algimantu Kundeliu, 1972 m.). Parengė „Rusų-lietuvių kalbų meteorologijos terminų žodyną" (1975 m.).

Palaidotas šeimos kape, Kėdainių kapinėse (Kauno g.).

Įvertinimas
-----------

* 1987 m. LTSR nusipelnęs inžinierius

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2014-08-12 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Mirė Lietuvos evangelikų reformatų Konsistorijos prezidentas dr. Mykolas Mikalajūnas, 2012-10-22
3. ↑
4. ↑  *Mykolas Mikalajūnas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 78
5. ↑  *Mykolas Mikalajūnas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 76 psl.
|  Makondžiai |
| --- |
| Makondžių moterys (1910 m.)Makondžių moterys (1910 m.) |
| Gyventojų skaičius | ~1,7 mln. |
| Populiacija šalyse | Tanzanijos vėliava Tanzanija: ~1,63 mln.Mozambiko vėliava Mozambikas: ~800000 |
| Kalba (-os) | makondžių, suahilių |
| Religijos | prigimtinė tikyba, islamas, krikščionybė |
| Giminingos etninės grupės | jao, suahiliai, kiti bantai |
|  |
|  **Vikiteka:** | Makondžiai |

**Makondžiai** (sav. *makonde*) – Afrikos tauta, priklausanti bantams. Gyvena Rytų Afrikoje: pietryčių Tanzanijoje ir šiaurės rytų Mozambike. Populiacija apie 1,7 mln. žmonių (kartu su mavijais, mverais ir matambviais). Kalba makondžių kalba, priskiriama bantų kalbų šakai. Dauguma tikinčiųjų išlaikę prigimtinį tikėjimą, kiti – musulmonai (sunitai), krikščionys.

Tradicinis verslas – pasėlinė-lydiminė žemdirbystė (batatai, bananai, manijokai, sorgai). Išvystę medžio drožybą (apeiginės skulptūros, antropomorfinės kaukės). Dirba sezoninius, samdomus darbus.

Makondžių kaimai ratinio arba linijinio plano. Būstas stačiakampio arba apskrito plano, stogas dengiamas iš žolės arba palmių lapų. Svirnas statomas ant polių.

Paplitęs dantų įpjovinėjimas, skarifikacija, apatinės lūpos ištempimas (*pelele*). Išlikusios matrilateralinės egzogaminės gentinės grupės, iki XX a. rengtos iniciacijos. Tradicinėje tikyboje svarbus dvasių, protėvių kultas.

* Makondžiai Dar es Salamo turgujeMakondžiai Dar es Salamo turguje
* Makondžių svirnai (1967 m.)Makondžių svirnai (1967 m.)
* Medžio dirbiniaiMedžio dirbiniai
* Įvairios makondžių kaukėsĮvairios makondžių kaukės

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Маконде*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
**Jurgis Kisnėrius** (1920 m. rugpjūčio 24 d. Galmenai, Tauragės valsčius – 1986 m. rugpjūčio 8 d. Vilnius) – Lietuvos geologas, fizinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

1951 m. baigė Vilniaus universitetą. 1958 m. geologijos ir mineralogijos mokslų kandidatas.

Nuo 1950 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Geologijos ir geografijos institute (nuo 1963 m. Geologijos institutas), 1959–1965 m. stratigrafijos ir tektonikos sektoriaus vadovas.

Mokslinė veikla
---------------

Sudarė Lietuvos ir Baltijos kraštų geologinių (mastelis 1:500 000), litologinių paleogeografinių žemėlapių su aiškinamuoju tekstu. Tyrė Lietuvos juros sistemos ir kreidos sistemos apatinio skyriaus uolienų litologiją ir stratigrafiją.

Bibliografija
-------------

* Rytų Europos platformos vakarinės ir pietvakarinės dalies triaso darinių stratigrafija, monografija, su L. Sadovskiu, 1972 m. rusų k.
* Stoniškių gręžinio atraminis pjūvis, 1974 m. rusų k.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Gaigalas. *Jurgis Kisnėrius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 176 psl.
| **Jurgis Krasnickas** |
| --- |
| Gimė | 1957 m. balandžio 16 d.Kolonistai, Alytaus rajonas |
| Mirė | 2020 m. gruodžio 15 d. (63 metai)Alytus |
| Sutuoktinis (-ė) | Vilija |
| Vaikai | Marijus, Sigita, Vytautas, Povilas |
|  |
| Veikla | gydytojas, Lietuvos ir Alytaus miesto politinis veikėjas. |
| Partija | 1995 m. Lietuvos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | 1984 m. Kauno medicinos institutas |

**Jurgis Krasnickas** (1957 m. balandžio 16 d. Kolonistuose, Alytaus rajone – 2020 m. gruodžio 15 d. Alytuje) – gydytojas, Lietuvos ir Alytaus miesto politinis veikėjas.

Biografija
----------

1975 m. su pagyrimu baigė Simno vidurinę mokyklą, 1976 m. su pagyrimu – Kauno 23–iąją profesinę technikos mokyklą, kinomechanikas. 1984 m. baigė Kauno medicinos institutą, gydytojas pediatras.

1977–1978 m. „Atžalyno" kolūkio darbininkas. 1984–1986 m. Alytaus ligoninės gydytojas pediatras, 1986 m. Vaikų reanimacijos skyriaus gydytojas ordinatorius, 1987–1995 m. Vaikų skyriaus vedėjas ir gydytojas reanimatologas. 1995–1999 m. sveikatos apsaugos ministro padėjėjas, 1999–2006 m. Alytaus apskrities gydytojo tarnybos viršininkas. 2006–2012 m. Alytaus apskrities S. Kudirkos ligoninės direktorius. 2012–2015 m. Alytaus meras.

2020 m. Alytaus miesto savivaldybės administracijos direktorius.

1990–1995 m. Alytaus miesto tarybos deputatas, 1997–2020 m. Alytaus miesto savivaldybės tarybos narys. 2000–2003 m. valdybos narys, 2003–2005 m. frakcijos seniūnas.

Nuo 1995 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Alytaus skyriaus narys.

Raudonojo kryžiaus draugijos Alytaus apskrities komiteto vadovas. Sutuoktinė Vilija, vaikai Marijus, Sigita, Vytautas, Povilas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Mirė Alytaus miesto administracijos direktorius, buvęs meras Jurgis Krasnickas
2. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-02-02 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Makrofagocitas** – monocitų kilmės ląstelė, kurios pagrindinės funkcijos – fagocitozė ir dalyvavimas imuninėje sistemoje. Jų būna tam tikrose organizmo vietose. Makrofagocitai priklauso mononuklearinių fagocitų sistemai, anksčiau vadinti retikuloendoteline sistema.

Makrofagocitai svarbūs imuninėmis reakcijoms, bet jų veikla nėra savita. Makrofagocitai reaguoja į kiekvieną svetimą medžiagą. Jie neturi atminties apie pirminį sąlytį su antigenu, nesintetina imunoglobulinų, bet, nesavitai saugodami organizmą, sudaro savitojo imuniteto formavimosi pamatą. Mikrofagocitai (neutrofiliniai granulocitai) antigeną suskaldo iki medžiagų, kurios jau nebeturi antigeninių savybių ir paverčia jį neimunogenišku. Tačiau makrofagocitai antigeną skaldo iki atskirų fragmentų, kurie net 1000 kartų yra imunogeniškesni už patį antigeną. Makrofagocitai imuninį atsaką susidaryti skatina ir humoraliniu būdu. Jie išskiria veiksnių (monokinų), aktyvinančių arba valdančių imunitetą prieš bakterijas, virusus ir prieš navikines ląsteles.

Tiek ląsteliniam, tiek humoraliniam imunitetui makrofagocitai yra būtinas imuninių ląstelių sąveikos sandas. Jie jau pačioje imuninės reakcijos pradžioje, nešdami savo paviršiuje antigeno fragmentus, perduoda informaciją apie šį antigeną tiek T, tiek B limfocitams. Makrofagocitai, būdami tam tikrose limfoidinių organų vietose, sudaro sąlygas imuniniam atsakui pasireikšti: išlaiko, koncentruoja ir perduoda ląstelėms, gaminančioms antikūnus, perdirbtą imunogeninį antigeną ir taip sukelia antikūnų sintezę.

Taigi makrofagocitai dalyvauja vykstant daugeliui imuninių reakcijų: perdirbant antigeną, pateikiant jį limfocitams, sąveikaujant T ir B limfocitams, ląstelinio imuniteto efektorinės fazės metu ir kt. Įgyvendinant imuninį skatinimą dalyvauja kelios ląstelių sistemos: makrofagocitai, antigeno aktyvinti T limfocitai, B limfocitai (antikūnų gamybos pirmtakai) ir plazmocitai (savitų antikūnų gamintojai).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Laukuvos herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 2003-03-24* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Laukuvos herbas** – vienas iš Laukuvos miestelio (Šilalės raj.) heraldikos atributų.

Aprašas
-------

Herbo juodame lauke piestu stojantis sidabrinis žirgas su raudonais karčiais, kauke ir gūnia. Kanopos ir antkaklis su varpeliais auksiniai.

Pasak vietos legendos, kai gausūs priešai apsupo pilies gynėjus, jie gūnia apklotą treigį žirgą apkarstė visokiais skambalais, uždėjo jam kaukę ir tamsią naktį išleido už pilies vartų. Priešai neatpažinę lakstančio gyvulio naktyje sklindančių garsų, išsigando ir pabėgo. Taip aptaisytas žirgas heraldikoje laisvės, jėgos, greičio, atkaklumo ir drąsos simbolis, išgelbėjęs vietos pilies gynėjus.

Istorija
--------

2003 m. kovo 24 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 22. Herbo etalono autorius – dailininkė Eglė Vertelkaitė.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Laukuvos vėliava
**Algimantas Sakalauskas** (g. 1958 m. rugsėjo 22 d. Vilkaviškyje) – tautodailininkas, medžio skulptorius.

Tautodailės Asociacijos narys nuo 1991 metų, Asociacijos Norde Lietuva narys nuo 1998 metų. Drožybos centro "Meninė drožyba" direktorius.

Daugelio skulptūrų, paminklų, kryžių, koplytstulpių, bažnyčių bei koplyčių interjerų autorius. Sukūrė daugiau kaip 400 lauko paminklų (nuo 1,5 m iki 13,5 m aukščio). Nuo pirmosios asmeninės parodos 1986 m. Prienuose aktyviai dalyvauja medžio drožėjų ir skulptorių stovyklose, simpoziumuose, asmeninėse ir grupinėse parodose Lietuvoje ir kitose šalyse.

Kuria ir gyvena Prienuose.

Žymesni darbai
--------------

* „Gabija". H=3,4 m, kamparo medis. Inami, Japonija, 1999 m.
* Stogastulpis. H=3,2 m, ąžuolas. Prienai, 2006 m.
* „Patrimpas" (parko skulptūra). H=3,1 m, ąžuolas. Ožnugaris, Tauragės raj. 2007 m.
* Prienų miškų urėdijos kryptastulpis. H=2,7, ąžuolas. Prienai, 2009 m.
* „Namų židinio sargas". H=2,4 m, ąžuolas. Vilnius, 2010 m.
* Koplytstulpis LDK valdovui Vytautui. H=4,8 m, ąžuolas. Pelesa, Baltarusija, 2010 m.
* Mokolų parapijos kryžius. H=6,7 m, ąžuolas. Marijampolė, 2011 m.

Nuorodos
--------

* Algimantas Sakalauskas
* Meninė drožyba
| **Tricholoma sciodes**Apsauga: 1(E) – Prie išnykimo ribos |
| --- |
| Aitrusis baltikas (*Tricholoma sciodes*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Baltikiniai  *( Tricholomataceae)* |
| Gentis: | Baltikas  *( Tricholoma)* |
| Rūšis: | Aitrusis baltikas  *( Tricholoma sciodes)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Aitrusis baltikas** (*Tricholoma sciodes*) – baltikinių (*Tricholomataceae*) šeimos, baltikų (*Tricholoma*) genties grybų rūšis, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

* **Augimo vieta**

Lapuočių miškai.

* **Augimo laikas**

Vasara, ruduo.

* **Pagrindiniai požymiai**

Kepurėlė pilkai rusva, violetinio atspalvio.

Vaisiakūniai nedideli. Kepurėlė 3–8 cm skersmens, jauna - kūgiška, vėliau - paplokščia, su gūbreliu, plaušuota, žvynuota, sausu oru smulkiai suskeldėjusi, tamsiai pilka, pilkai rusva, violetinio atspalvio. Lakšteliai tankūs, pilkšvi, priaugtiniai. Kotas 3–8 (11)×0,5–2 cm, baltas, pilkas, kartais rusvo atspalvio, prie lakštelių plaušuotas, žemiau lygus. Trama pilkšva, kieta, nemalonaus kvapo, kartaus skonio. Sporos 6–8×5–6 μm.

**Būdingi požymiai:** auga pavieniui arba nedidelėmis grupelėmis ir tik lapuočių miškuose.

Nevalgomas, silpnai nuodingas. Retas.

Literatūra
----------

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 139 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Aitrusis baltikas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Trijų žvaigždžių ordinaslatv. *Triju Zvaigžņu ordenis* |
| --- |
|  |
| Valstybė Latvijos vėliava Latvija |
| Būklė | apdovanojama |
| Aprašas | 5 laipsnių ordinas, su trijų laipsnių garbės ženklais
 |
| Statistika |
| Įkurtas | 1924 m. kovo 24 d.(atkurtas 1994 m.) |
| Viso apdovanota | iki 1940 m. birželio 17 d.:ordinu – 8822,garbės ženklu – 7973 |
| Vyresnumo tvarka |
| Vyresnis  | nėra(anksčiau - Lačplėsio karo ordinas) |
| Jaunesnis  | Viesturo ordinas |

**Trijų žvaigždžių ordinas** (latv. *Triju Zvaigžņu ordenis*) – valstybinis Latvijos Respublikos apdovanojimas. Įsteigtas 1924 m. kovo 24 d. Atkurtas 1994 m.

Ordinu apdovanojama už nuopelnus visuomeninės, ūkinės veiklos, kultūros, mokslo, sporto srityse.

Tarpukariu apdovanojimą pelnė ne vienas Lietuvos pilietis. Trijų Žvaigždžių 1-ojo laipsnio ordinas įteiktas Nepriklausomybės Akto signatarui, Lietuvos pasiuntiniui Latvijoje 1927–1928 metais, Kaziui Bizauskui.

2001 metais aukščiausio laipsnio Trijų žvaigždžių ordinu – Grandine ir Didžiuoju kryžiumi – apdovanotas Lietuvos Respublikos Prezidentas Valdas Adamkus, 1996 metais Lietuvos Respublikos Prezidentui Algirdui Brazauskui įteiktas Trijų žvaigždžių ordino Didysis kryžius.

Aprašas
-------

Trijų žvaigždžių ordinas turi:

* 5 ordino laipsnius:
	+ I laipsnio apdovanotasis vadinamas didžiojo kryžiaus komandoru
	+ II laipsnio apdovanotasis – vyresniuoju karininku
	+ III laipsnio apdovanotasis – komandoru
	+ IV laipsnio apdovanotasis – karininku
	+ V laipsnio apdovanotasis – kavalieriumi
* 3 garbės ženklo laipsnius:
	+ I laipsnio garbės ženklas paauksuotas
	+ II laipsnio – sidabrinis
	+ III laipsnio – bronzinis

### Ženklų formos aprašas

Ordino ženklas yra auksinis aštuonių galų Maltos kryžius, padengtas baltu emaliu su mažais auksiniais rutuliukais galuose ir ir spindulių pluoštais tarp skersinių, Kryžiaus centre mėlyno emalio medalionas su auksiniu apvadu. Medalione pavaizduotos trys auksinės penkiakampės žvaigždės, išdėstytos trikampiu. Auksinis kantas papuoštas geometriniu ornamentu (trikampiais).

Ženklo reversas neturi centrinio medaliono, centre užrašas keturiose eilutėse: „LATVIJAS REPUBLIKA 1918 G. 18 NOVEMBRIS" ('Latvijos respublika 1918 m. lapkričio 18'); apvade užrašas „PER ASPERA AD ASTRA" (lotyniškai 'per kančias į žvaigždes'). Apačioje penkiakampė žvaigždutė.

Ordino žvaigždė sidabrinė dešimtkampė, kurios penki spinduliai (kas antras) stambesni. Centre mėlyno emalio medalionas su trimis auksinėmis penkiakampėmis žvaigždėmis, išdėstytomis trikampiu. Medalionas su dvigubu auksiniu apvadu, kurio vidinėje dalyje užrašas „PAR TĒVIJU" ('Už Tėvynę'), o išorinėje – ąžuolo lapų vainikas.

* Ordino žvaigždėOrdino žvaigždė

Ordino ženklai
--------------

| 1-o laipsnio ordinas, su grandine | 1-o laipsnio ordinas | 1-o laipsnio ordinas, moterims |
| --- | --- | --- |
|  |  |  |
|  |  |  |
| 2-o laipsnio ordinas | 2-o laipsnio ordinas, moterims | 3-o laipsnio ordinas |
|  |  |  |
|  |  |  |
| 3-o laipsnio ordinas, moterims | 4-o laipsnio ordinas | 5-o laipsnio ordinas |
|  |  |  |
|  |  |  |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos nacionalinis muziejus. Paroda „Valstybiniai Latvijos apdovanojimai"[neveikianti nuoroda]
**HD 169830 c** – egzoplaneta, skriejanti apie F spektrinės klasės žvaigždę HD 169830. Nuo Saulės sistemos nutolusi apie 119,4 šviesmečio.

HD 169830 c yra dujinė milžinė. Planetos masė siekia 4,04 Jupiterio masės, o spindulys – apytikriai 1,16 karto didesnis nei Jupiterio. Apie savo žvaigždę HD 169830 c apskrieja per 5,8 metų, jos orbitos didysis pusašis yra 3,6 av, o ekscentricitetas – 0,33. Apie HD 169830 c atradimą pranešta 2003 m. Planeta atrasta La Siljos observatorijoje (Čilė), taikant radialinių greičių metodą.

Be HD 169830 c, HD 169830 sistemoje dar aptikta HD 169830 b planeta (taip pat dujinė milžinė).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Mayor, M.; et al. (2004). „The CORALIE survey for southern extra-solar planets XII. Orbital solutions for 16 extra-solar planets discovered with CORALIE". *Astronomy and Astrophysics* **415** (1): 391–402. Bibcode:2004A&A...415..391M. arXiv:astro-ph/0310316. doi:10.1051/0004-6361:20034250.
2. 1 2  „Planet HD 169830 c". The Extrasolar Planets Encyclopaedia. Nuoroda tikrinta 2020-02-15.
3. ↑  „HD 169830 c". Open Exoplanet Catalogue. Nuoroda tikrinta 2020-02-15.
4. 1 2 3  „HD 169830 c". NASA Exoplanet Exploration. Nuoroda tikrinta 2020-02-15.
5. ↑  „HD 169830 c". ExoKyoto. Nuoroda tikrinta 2020-02-15.
**Trijų devynetų draugija** (angl. *Triple Nine Society* arba *TNS*) - tarptautinė visuomeninė intelektualiai gabių žmonių organizacija, „skatinanti savo narių bendravimą, pasikeitimą idėjomis ir nuomonėmis". Įstoti gali kiekvienas, sulaukęs 18 metų ir vieno kontroliuojamo IQ testavimo metu pasiekęs ne mažesnį kaip 99,9 % kvantilių lygį. Organizacijos pavadinimas kildinamas iš *trijų devynetų* - priėmimo į draugiją ribos. Kandidatui užtenka IQ testo metu surinktų 146 punktų. Europoje standartinis nuokrypis testavimo metu yra 15 punktų, o tokį rezultatą pasiekia tik vienas iš tūkstančio europiečių. Pripažįstami ir kitų testų rezultatai.

Istorija
--------

Draugija įkurta 1978 metais, grupei bendraminčių atskilus nuo ISPE. 2008 metais Trijų devynetų draugija jungė 800 narių iš 30 valstybių, daugiausiai iš JAV. Kiekvienas, įstojęs ir sumokėjęs metinį mokestį, gauna katalogą su narių kontaktiniais adresais, draugijos tinklalapio  slaptažodį, yra kviečiamas į eilinius ir metinius susirinkimus, paštu gauna mėnraštį *``Vidyja``* (skr. vizija). Jame straipsniai skelbiami pačiom įvairiausiom temom, kai kuriuos jų galima perskaityti internete.

Veikloje vengiama išsiskirti visuomenės, neskatinamas uždarumas. Draugijos nariai yra iš įvairių visuomenės sluoksnių ir iš skirtingų kultūrų, todėl, norint pasiekti susiklausymo, draugijoje tvarkomasi demokratiškai: narių teisės lygios, vadovybė renkama. Administracija - organizacijos vadovas Deivydas Liubkinas (2008 m. duomenys), žurnalo redaktorius, draugijos propaguotojas, finansų direktorius, narių teisių gynėjas ir keturi nariai - taip pat siekia kolegialumo. Nepaisant gerų norų ir demokratijos, dalis narių (Fredas Britonas, Kevinas Langdonas ir kt.) prieš buvusią tvarką sukilo  ir 1988 m. išstojo iš *Trijų devynetų draugijos*. Buvo sukūrta konkuruojanti „Minervos draugija", kurios priėmimo slenkstis - Kevino Langdono sukurto testo rezultatas (išspausdintas 1987 m. žurnale „Games" ir reikalaujantis pasiekti ne mažesnį kaip 99,9 % kvantilių lygį). 1992 m. „Minerva" užsidarė, buvę jos nariai vėl grįžo į *Trijų devynetų draugiją*.

Išnašos
-------

1. ↑  Draugijos įstatai Archyvuota kopija 2008-12-18 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Testai, kurių rezultatai užskaitomi *Trijų devynetų draugijoje* Archyvuota kopija 2014-04-15 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Draugijos tinklalapis
4. ↑  *Vidyja* 1998 m. rugsėjis
5. ↑  5

Nuorodos
--------

* Draugijos internetinė svetainė
**HD 222582 b** – egzoplaneta, skriejanti apie geltonąją nykštukę HD 222582. Nuo Saulės sistemos nutolusi apie 137 šviesmečius (42 parsekus).

HD 222582 b yra dujinė milžinė. Planetos masė siekia 7,75 Jupiterio masės (2463 kartus masyvesnė už Žemę), o spindulys – apytikriai 1,12 karto didesnis nei Jupiterio. Apie savo žvaigždę planetą apskrieja per 572 paras, jos orbitos didysis pusašis – 1,35 (± 0,08) av, o ekscentricitetas – 0,725 (± 0,012). HD 222582 b orbita – viena ekscentriškiausių iš visų atrastų egzoplanetų.

Apie HD 222582 b atradimą pranešta 1999 m. Planeta aptikta W. M. Keck observatorijoje (Havajai), taikant radialinių greičių metodą. HD 222582 b yra vienintelė šioje sistemoje atrasta planeta.

Šaltiniai
---------

1. ↑  "Astronomers discover six new planets orbiting nearby stars". Pranešimas spaudai. 1999-11-01.. Prieigos data 2020-02-22.
2. 1 2  „HD 222582 b". Open Exoplanet Catalogue. Nuoroda tikrinta 2020-02-22.
3. 1 2  „HD 222582 b". NASA Exoplanet Exploration. Nuoroda tikrinta 2020-02-22.
4. 1 2  „Planet HD 222582 b". The Extrasolar Planets Encyclopaedia. Nuoroda tikrinta 2020-02-22.
5. ↑  Vogt, Steven S.; et al. (2000). „Six New Planets from the Keck Precision Velocity Survey". *The Astrophysical Journal* **536** (2): 902–914. Bibcode:2000ApJ...536..902V. arXiv:astro-ph/9911506. doi:10.1086/308981.
6. ↑  „HD 222582 b". ExoKyoto. Nuoroda tikrinta 2020-02-22.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Makmerdo užutėkis, Antarktida
**Makmerdo užutėkis** – užutėkis Antarktidoje, esantis ~55 km ilgio ir pločio. Šiaurėje užutėkis susijungia su Roso jūra, o pietuose – su Roso šelfinio ledynu. Didžiąja dalimi užutėkį dengia Makmerdo šelfinis ledynas. Vakarinėje pakrantėje iki 4205 m virš jūros lygio iškilusi Karališkosios draugijos kalnų grandinė. Roso sala žymi rytinę užutėkio ribą. Šioje saloje yra veikiantis Erebuso ugnikalnis (3794 m). Pietinėje salos dalyje yra didžiausia Antarktidoje Makmerdo stotis (JAV) ir Skoto bazė (Naujoji Zelandija). Mažiau nei 10 procentų Makmerdo užutėkio pakrančių yra laisvos nuo ledo. Jis yra piečiausias pasaulyje vandens telkinys, tinkamas laivybai.

Makmerdo užutėkį, esantį 1300 km nuo pietų ašigalio, 1841 m. atrado kapitonas Džeimsas Klarkas Rosas ir pavadino jį pagal „HMS Terror" laivo leitenantą Arčibaldą Makmerdą. Šiandien užutėkis naudojamas kaip atsargų papildymo maršrutas krovininiams laivams ir lėktuvams, nusileidžiantiems ant plūduriuojančio ledo aerodromų netoli Makmerdo stoties. Tačiau dėl nuo 1957–58 m. nenutrūkstamai naudojamos Makmerdo stoties, Žiemos posto įlanka užteršta. Dreifuojantis ledas, apjuosiantis Žiemos posto įlanką ir esantis užutėkio vietose, sukuria grėsmingas kliūtis laivams. Laivai turi turėti sustiprintus nuo ledo korpusus ir remtis ledlaužių palyda.

Nors atviruose Antarktidos pusiasalio vandenyse turistų vis daugėja, dėl ekstremalių jūros sąlygų prieiga prie Makmerdo užutėkio jiems yra ribota. Tie nedaugelis turistų, kuriems pavyksta pasiekti Makmerdo užutėkį, randa įspūdingą gamtovaizdį ir vietovės fauną, įskaitant orkas, ruonius, Adelės pingvinus ir imperatoriškuosius pingvinus.

Šaltos Pietų vandenyno srovės susilpnina šiltas pietų Ramiojo vandenyno ir pietų Atlanto sroves, pasiekiančias Makmerdo užutėkį, ir kitus Antarktidos pakrantės vandenis. Nuožmūs katabatiniai vėjai, atpučiantys nuo Antarktidos plokščiakalnio į Makmerdo užutėkį, rodo Antarktidos vėjuotumą.

Makmerdo užutėkis žiemą užšąla, o ledo storis būna apie 3 metrus. Antarkties vasarą plūduriojantis ledas išyra. Vėjas ir srovės gali išstumti šį ledą šiaurėn į Roso jūrą, sukeldami šaltas dugno sroves, kurios patenka į pasaulio vandenynų baseinus. Temperatūra tamsiaisiais žiemos mėnesiais Makmerdo stotyje yra nukritusi net iki -51 °C. Gruodis ir sausis yra šilčiausi mėnesiai, kai dieną temperatūra pasiekia vidutiniškai -1 °C.
**HD 27894 b** – egzoplaneta, skriejanti apie K2 V spektrinės klasės žvaigždę HD 27894, esančią Tinklelio žvaigždyne. Nuo Saulės sistemos nutolusi apie 138,2 šviesmečio (42,4 parseko).

HD 27894 b yra dujinė milžinė. Planetos masė siekia 0,665 Jupiterio masės, o spindulys – apytikriai 1,25 karto didesnis nei Jupiterio. Apie savo žvaigždę planeta apskrieja per maždaug 18,02 paros, jos orbitos didysis pusašis – 0,125 av, o ekscentricitetas – 0,047. HD 27894 b pusiausvyros temperatūra – 549 K.

Apie HD 27894 b atradimą pranešta 2005 m. Planeta aptikta Čilėje, Atakamos dykumoje, esančioje La Siljos observatorijoje, taikant radialinių greičių metodą. Be HD 27894 b, šioje sistemoje atrastos dar dvi planetos – HD 27894 c ir HD 27894 d.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Moutou, C.; et al. (2005). „The HARPS search for southern extra-solar planets IV. Three close-in planets around HD 2638, HD 27894 and HD 63454". *Astronomy and Astrophysics* **439** (1): 367–373. Bibcode:2005A&A...439..367M. arXiv:1411.7048. doi:10.1051/0004-6361:20052826.
2. 1 2 3  „HD 27894 b". ExoKyoto. Nuoroda tikrinta 2020-03-07.
3. 1 2  „HD 27894 b". NASA Exoplanet Exploration. Nuoroda tikrinta 2020-03-07.
4. ↑  „HD 27894 b". Open Exoplanet Catalogue. Nuoroda tikrinta 2020-03-07.
5. ↑  „Planet HD 27894 b". The Extrasolar Planets Encyclopaedia. Nuoroda tikrinta 2020-03-07.
| **Tricholoma imbricatum** |
| --- |
| Čerpėtasis baltikas (*Tricholoma imbricatum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Baltikiniai  *( Tricholomataceae)* |
| Gentis: | Baltikas  *( Tricholoma)* |
| Rūšis: | Čerpėtasis baltikas  *( Tricholoma imbricatum)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Čerpėtasis baltikas**, *šiurpėtasis baltikas* (lot. *Tricholoma imbricatum*) – baltikinių (*Tricholomataceae*) šeimos, baltikų (*Tricholoma*) genties grybų rūšis.

* **Augimo vieta**

Spygliuočių miškai, samanoti pušynai, pamiškės, miško aikštelės.

* **Augimo laikas**

Vasara, ruduo.

* **Pagrindiniai požymiai**

Kepurėlė rausvai rudos spalvos, kotas rusvas.

Vaisiakūniai vidutiniai arba dideli. Kepurėlė 5–10 (12) cm skersmens, gelsvai ruda, rausvai ruda, matinė, plaušuota arba tarsi truputį pašiurpusi. Lakšteliai balvai gelsvi, kreminiai, rudai dėmėti, priaugtiniai. Kotas 6–12×1,5–3 cm, kietas, plaušuotas, balsvas, balsvai rusvas, pamatinė dalis nusmailėjusi, ties viduriu sustorėjusi. Trama balta, kartoko skonio, silpno kvapo. Sporos 5,5–8×4–5 μm.

**Būdingi požymiai:** jauna kepurėlė kūgiška, sena – paplokščia su šiurkščiu paviršiumi, žymiu buku gūbreliu, pakraščiai užsilenkę žemyn, lyg suaižėję.

Auga grupelėmis, spygliuočių miškuose. Valgomas šviežias, sūdytas, gerai išvirtas, bet nelabai skanus. Labai dažnas.

Literatūra
----------

**Lietuvos grybų atlasas**, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 142 psl.
**HD 147513 b** – egzoplaneta, skriejanti apie geltonąją nykštukę HD 147513, esančią Skorpiono žvaigždyne. Nuo Saulės sistemos nutolusi apie 42,1 šviesmečio (12,9 parseko).

HD 147513 b yra dujinė milžinė. Planetos masė siekia 1,21 Jupiterio masės (385 kartus masyvesnė už Žemę), o spindulys – apytikriai 1,22 karto didesnis nei Jupiterio. Apie savo žvaigždę planeta apskrieja per 528,4 (± 6,3) paros, jos orbitos didysis pusašis – 1,32 av, o ekscentricitetas – 0,26 (± 0,05).

Apie HD 147513 b atradimą pranešta 2003 m. Planeta aptikta Čilėje esančioje La Siljos observatorijoje, taikant radialinių greičių metodą. HD 147513 (arba HR 6094) sistemą sudaro dvi žvaigždės – į Saulę panaši geltonoji nykštukė ir baltoji nykštukė. HD 147513 b yra vienintelė šioje sistemoje atrasta egzoplaneta.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Mayor, M.; et al. (2004). „The CORALIE survey for southern extra-solar planets XII. Orbital solutions for 16 extra-solar planets discovered with CORALIE". *Astronomy and Astrophysics* **415** (1): 391–402. Bibcode:2004A&A...415..391M. arXiv:astro-ph/0310316. doi:10.1051/0004-6361:20034250.
2. 1 2 3  HD 147513 b. Open Exoplanet Catalogue. Nuoroda tikrinta 2020-02-23.
3. 1 2 3  „HD 147513 b". NASA Exoplanet Exploration. Nuoroda tikrinta 2020-02-23.
4. ↑  „Planet HD 147513 b". The Extrasolar Planets Encyclopaedia. Nuoroda tikrinta 2020-02-23.
5. ↑  „HD 147513 b". ExoKyoto. Nuoroda tikrinta 2020-02-23.
| Kronborgo pilis |
| --- |
| Pasaulio paveldo sąrašas |
| 

---

 |
| **Vieta** | Danijos vėliava Danija |
| **Tipas** | Kultūrinis |
| **Kriterijus** | iv |
| Pasaulio paveldo emblema **Nuoroda** | (angl.) (pranc.): 696 |
| **Regionas**\*\* | Europa ir Šiaurės Amerika |
| **Įrašymo istorija** |
| **Įrašas** | 2000  (24-oji sesija) |
| 

Kronborgas šalies/regiono žemėlapyje

 |
|  **Vikiteka:** | Kronborgas |
| \* Pavadinimas, koks nurodytas UNESCO sąraše.\*\* Regionas pagal UNESCO skirstymą. |

Kronborgas
**Kronborgas** (dan. *Kronborg*) − pilis Danijoje, Zelandijos salos šiaurės rytuose, prie Helsingioro miesto.

Pilis ilgą laiką buvo svarbi kariniu strateginiu požiūriu, nes šioje vietoje Eresūno sąsiauris tarp Danijos ir Švedijos yra tik 4 km pločio.

Istorija
--------

Prieš Kronborgo pilį čia stovėjo *Krogeno* tvirtovė. Esant tvirtovei buvo lengviau rinkti mokesčius iš laivų išplaukiančių iš Baltijos jūros. Kronborgo pavadinimą pilis gavo 1585 m. kai karalius Frederikas II perstatė pilį, padaręs ją didingiausia visoje Europoje Atgimimo laikotarpiu.

1629 m. rugsėjo 25 d. pilis visiškai sudegė, liko stovėti tik koplyčia. Pilis buvo atstatyta 1639 m. valdant karaliui Kristijonui IV. 1658 m. pilį užgrobė švedai.

Nuo XVIII a. karališkoji šeima pilyje lankydavosi vis rečiau. Nuo 1739 m. iki 1900 m. Kronborgo pilis kartu su karinėmis funkcijomis buvo ir kalėjimu.

Nuo 1785 m. iki 1925 m. Kronborgo pilis visuomet priklausė Danijos armijai. Paskutinis kareivis paliko pilį 1991 m. kai buvo išformuota *Elsinoro* įgula, kuri gyvavo nuo 1425 m.

2000 m. lapkričio 30 d. Kronborgo pilis įtraukta į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.

Nuorodos
--------

* Kronborgo pilis Archyvuota kopija 2012-02-24 iš Wayback Machine projekto.

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R Pasaulio paveldo objektai Danijoje |
| --- |
|  |
| Materialusis | 
Jelingės runų akmenys, pilkapiai ir bažnyčia (1994) · Roskildės katedra (1995) · Kronborgo pilis (2000) · Vatų jūra (2009, kartu su Nyderlandais ir Vokietija) · Stevnso glintas (2014) · Kristiansfeldas, Moravitų bažnyčios gyvenvietė (2015) · Par Force medžioklės kraštovaizdis šiaurinėje Zelandijoje (2015) · Kujataa Greenland: norvegų ir inuitų žemdirbystė prie amžinojo įšalo ribos (2017) | Danijos vėliavaDanijos vėliava |

 |