recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Koordinatės: 48°51′39″ š. pl. 2°23′43″ r. ilg.﻿ / ﻿48.86083°š. pl. 2.39528°r. ilg.﻿ / 48.86083; 2.39528

Per Lašezo kapinės
**Per Lašezo kapinės** (pranc. *Le cimetière du Père-Lachaise* (oficialiai: *Cimetière de l'Est* (Rytų kapinės)) – kapinės Paryžiuje, vienos iš žymiausių kapinių visame pasaulyje. Plotas – 44 ha, palaidota virš 1 000 000 žmonių.

Istorija
--------

Didžiosios emigracijos veikėjų Kazimierzo Bończos-Skarżyńskio ir Stanisławo Gawrońskio paminklas su Lietuvos–Lenkijos herbu
Įkurtos ant vienos iš septynių Paryžiaus kalvų – *Champ - l'Evêque*, vadinamo Vynuogių kalnu, pagal architekto *Alexandre Théodore Brongniart* projektą. Oficialiai atidarytos 1804 m. gegužės 21 d. Pavadintos pagal Liudviko XIV dvasininko jėzuito Fransua de Lašezo (*François d'Aix de La Chaise*) (1624–1709), gyvenusio namelyje ant kalno, pravardę „Tėvas Lašezas" (*Père La Chaise*).

Iš pradžių kapinėse buvo mažai laidojama, nes jos buvo per toli nuo tuometinio miesto ribų. Kad ištaisytų padėtį, miesto valdžia nusprendė Per Lašezo kapinėse perlaidoti Lafonteno ir Moljero palaikus. Tai davė teigiamą poslinkį: per keletą metų kapinėse jau buvo palaidota apie 33 000 žmonių.

Čia palaidota daug žymių kultūros ir mokslo karo ir politikos veikėjų: P. Abeliaras, H. Balzakas, P. Ž. Beranžė, Ž. Bizė, E. Delakrua, F. Šopenas. Amžinam poilsiui čia atgulė ir Džoakinas Rosinis, tačiau 1887 m. jo palaikai perlaidoti Santa Croce bažnyčioje Florencijoje.

Nuolatinį prieglobstį čia rado ir keletas išeivių iš Lietuvos: iš Belvederio kilęs Napoleono kariuomenės brigados generolas Tadas Tiškevičius Logoiskis (palaikai perkelti), 1831 m. sukilimo dalyvis Mykolas Daugėla ir 1863 m. sukilėlis Adomas Bitė (abiejų kapavietės neišliko) bei kt. Kolumbariume (alėja K, kapavietė Nr. 17019) palaidotas grafikas Žibuntas Mikšys.

Galerija
--------

* Pagrindinis įėjimasPagrindinis įėjimas
* Marselio Prusto kapavietėMarselio Prusto kapavietė
* Džoalino Rosinio kenotafasDžoalino Rosinio kenotafas
* Editos Piaf kapasEditos Piaf kapas
* KrematoriumasKrematoriumas

Išnašos
-------

1. ↑  Vida Girininkienė. Mirė bastydamasis Paryžiuje... // literaturairmenas.lt  Archyvuota kopija 2018-09-01 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Lietuviškojo Paryžiaus žemėlapis-lankstinukas // lietuviai.fr Archyvuota kopija 2020-10-26 iš Wayback Machine projekto.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Per Lašezas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Šaltiniai
---------

* Père-Lachaise’o kapinės // vle.lt

Nuorodos
--------

* Per Lašezo kapinės Archyvuota kopija 2005-11-25 iš Wayback Machine projekto. (anglų ir prancūzų k.)
* Per Lašezo kapinės Archyvuota kopija 2009-04-10 iš Wayback Machine projekto. **(**pranc.**)**

* Filmas apie *Père-Lachaise* Archyvuota kopija 2008-03-08 iš Wayback Machine projekto. **(**angl.**)**
| **Galium rubioides**Apsauga: 3(R) – Reta rūšis |
| --- |
| Plačialapis lipikas (*Galium rubioides*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Notreliažiedžiai  *( Lamiidae)* |
| Šeima: | Raudiniai  *( Rubiaceae)* |
| Gentis: | Lipikas  *( Galium)* |
| Rūšis: | Plačialapis lipikas  *( Galium rubioides)* |

 |

**Plačialapis lipikas** (*Galium rubioides*) – raudinių šeimos augalas, paplitęs Europoje ir Azijoje. Natūraliose sąlygose auga regione nuo Austrijos ir Kroatijos į rytus Rusijoje, Turkijoje, Kaukaze, Vakarų Sibire, Kazachstane, Šiaurės Kinijoje ir Amūro regione Rusijoje. 

Valstybinės saugomų teritorijų tarnybos prie Aplinkos ministerijos duomenimis, Lietuvoje pla­čia­la­piai li­pi­kai anks­čiau bu­vo ras­ti vos 3 vie­to­se. 1922 me­tais Ža­lių­jų eže­rų apy­lin­kė­se ap­tik­ti tik 2 šios rū­šies in­di­vi­dai, vė­liau mi­nė­to­je vie­to­je pla­čia­la­pių li­pi­kų ne­ras­ta. Maž­daug prieš dvi­de­šimt me­tų ne­di­de­lė šių au­ga­lų gru­pė ap­tik­ta Laz­dė­nų apy­lin­kė­se (Elek­trė­nų sav.) ir Kai­šia­do­rių ra­jo­ne. 2011 m. pla­čia­la­pis li­pi­kas pra­žy­do Ne­ries re­gio­ni­nia­me par­ke.

Plačialapis lipikas – tai daugiametis, iki 70 cm aukščio užaugantis augalas, birželio pabaigoje pasidabinantis baltais žiedais. Didžiausią grėsmę šiam augalui kelia augaviečių užžėlimas krūmais ar jų užsodinimas medžių (ypač spygliuočių) plantacijomis. Be abejo, jiems taip pat galėtų pakenkti bet kokie žemės kasimo darbai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kew World Checklist of Selected Plant Families, Galium rubioides
2. ↑  Flora of China v 19 p 118, 茜砧草 qian zhen cao, Galium boreale var. rubioides
3. ↑
4. ↑
5. ↑   Archyvuota kopija 2015-02-27 iš Wayback Machine projekto.
6. ↑   Archyvuota kopija 2015-02-27 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 55°45′51″š. pl. 23°22′18″r. ilg.﻿ / ﻿55.764063°š. pl. 23.371646°r. ilg.﻿ / 55.764063; 23.371646


|  Polekėlės Daujotų koplyčia |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Radviliškio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Polekėlė |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | 1893 m. |
| **Stilius** | klasicizmas |

**Polekėlės Daujotų koplyčia** – mauzoliejinė dvarininkų Daujotų giminės koplyčia, esanti Polekėlėje, Tyrulių seniūnijoje, Radviliškio rajono savivaldybės teritorijoje, apie 2 km į rytus nuo Tyrulių. Koplyčia stūkso nedidelio parko pakraštyje, prie pagrindinės gyvenvietės gatvės, netoli Polekėlės bažnyčios.

Pastatyta 1893 m. iš dalies rekonstruota 1975 m. Koplyčia 1993 m. įtraukta į Kultūros vertybių registrą (unikalus kodas 15828).

Istorija
--------

Sovietmečiu vienas iš partinių veikėjų buvo sumanęs koplyčioje kaimui įrengti smuklę, kitų liudytojų pasakojimu – šašlykinę. Smuklės kape organizatorius buvo liepęs sumūryti net pagrindą barui, židinį, tačiau paveldosaugininkai tada uždraudė taip niekinti kapą. Vėliau koplyčios–mauzoliejaus geležinės ornamentuotos durys buvo užvirintos.

1970-1973 m. iš mauzoliejaus rūsio buvo išnešti karstai su palaikais ir perlaidoti Polekėlės kapinėse. Tiksliai žinoma, kad viename iš karstų buvo Polekėlės dvaro savininkės Ievos Daujotaitės brolio Jono Daujoto palaikai. Kiti liudytojai pasakojo, kad buvę ir daugiau karstų, vieni atsimena pasakojimus, kad ten buvę palaidoti partizanai iš Pumpučių giminės. Polekėlės Dau­jo­tų dva­ras apie 1995 m. buvo nugriautas.

Architektūra
------------

Statinys klasicizmo stiliaus, kompaktinis, stačiakampio plano, vieno aukšto su pastoge ir laidojimo rūsiu. Pastato priekyje išlikę trijų pakopų granito laiptai. Durys metalinės dvivėrės, su kaltiniais ornamentais ir kalvio darbo apkaustais. Fasado viršuje pritvirtinta marmuro lenta su įgilintų raidžių įrašu lenkų kalba: *„Grób rodziny Dowiatów*"; virš durų angos statybos data: *„1893"*. 

Sienos tašytų lauko akmenų, pamatas su tašyto granito cokoliu. Stogo forma – dvišlaitė, kiti stogo elementai – kvadrato plano akroterijai pastato kampuose ir frontono viršuje. Pagrindinė patalpa vienanavė, su įėjimu vakarų pusėje ir stačiakampe anga į laidojimo rūsį grindyse. Galinėje koplyčios sienoje yra pusapskritė niša. Rytinės sienos kampuose išmūryti ir nutinkuoti du stačiakampio skerspjūvio stulpai. Lubų, sienų apdaila – profiliuotas apvadas sienų viršuje, profiliuoti tinkuoto plytų mūro nišos apvadai su trauka. 

Priekiniame fasade imituojamas portikas: dvi apskrito skerspjūvio plytų mūro kolonos su kaneliūromis ir šoniniai stačiakampio skerspjūvio stulpai, remiantys antablementą su reljefiškai ornamentuotu frizu ir karnizu, užbaigtą trikampiu frontonu. Čia įtaisytas dekoruotas Daujotų giminės herbas su kartušu ir augalinio motyvo ornamentais.

Nuorodos
--------

* Ateitis išnešiota po plytą
* Lietuvos dvarų duomenų bazė. Polekėlės (Daujotavos) dvaras Archyvuota kopija 2015-04-02 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 55°23′00″š. pl. 23°07′12″r. ilg.﻿ / ﻿55.3833498°š. pl. 23.1199137°r. ilg.﻿ / 55.3833498; 23.1199137

|  Raseinių evangelikų liuteronų bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Tikėjimo srovė** | liuteronai |
| **Savivaldybė** | Raseinių rajonas |
| **Gyvenvietė** | Raseiniai |
| **Adresas** | Vytauto Didžiojo g. 12 |

**Raseinių evangelikų liuteronų bažnyčia** – buvę evangelikų liuteronų parapijos maldos namai Raseiniuose, nugriauti sovietmečiu, 1953 m. Senoji parapijos bažnyčia stovėjo ties Vytauto Didžiojo g. 13 (dabar veikia vaistinė). Parapijoje yra apie 100 narių. Ją aptarnauja atvažiuojantis kunigas Arvydas Malinauskas. 

Yra Raseinių evangelikų liuteronų senosios kapinės.

Informacinis stendas buvusios bažnyčios vietoje
Liuteronų pamaldos vyksta dalyje cerkvės patalpų

Maldų salė
----------

Nuo evangelikų liuteronų parapijos atsikūrimo pradžios 2001 m. parapijiečiai maldai pradėjo rinktis Raseinių stačiatikių cerkvėje, Vytauto Didžiojo g. 12, gavę vietos kunigo ir vyskupo sutikimą. Čia tikintieji renkasi maždaug kartą per mėnesį bei per didžiąsias šventes. Viena iš cerkvės erdvių (priešinga nuo ikonostaso) pritaikoma liuteroniškoms apeigoms, sustačius čia saugomus suolus, dievo stalą, paruošus kitus reikmenis. Skambinama vienu iš dviejų cerkvės bokšte kabančių varpų.

Istorija
--------

Evangelikų liuteronų parapija Raseiniuose įsteigta 1816 m. Medinė parapijos bažnyčia pastatyta 1818 m. Iš lik­viduoto vienuolyno žemių 1853 m. rusų valdžia liuteronų parapijai paskyrė žemės sklypą. Vėliau jai atiteko nebaigta statyti karmelitų bažnyčia. Ji buvo perstatyta į liuteronų bažnyčią ir 1862 m. pašventinta. 

1862 m. Raseiniuose buvo 150 liuteronų, apylinkėse – 372 liuteronai. Iki 1920 m. parapija neturėjo savo kunigo, todėl buvo aptarnaujama atvažiuojančių kunigų, o jiems nesant dvasiniuose reikaluose pagelbėjo vietos kantoriai. 

1919 m. gegužės 16 d. kilęs gais­ras sunaikino 5 parapijai priklausančius pa­status. Amerikos vokiečių imigrantų Misūrio sinodas (angl. *Missouri Synod*), gavęs pagalbos prašymą iš Raseinių kantoriaus Korio, bažnyčiai sky­rė 13 890 markių. Buvo priimta ir daugiau aukų, at­statyta mokykla, kantoratas. 

1923 m. atidaryta pa­rapinė mokykla, kurioje mokėsi 25 vaikai. Parapijai tuo metu priklausė 600 parapiječių. Pamaldos buvo laikomos lietuviškai ir vokiškai. 1933 m. Raseinius aptarnavo Skirsnemunės-Žvyrių parapijos kunigas Jekelis. 

1953 m. Raseinių bažnyčia sovietų valdžios nutarimu buvo nugriauta. Parapijos veikla nutrūko, vykdavo tik atskiros maldos tikinčiųjų namuose.

2001 m. įvyko atkuriamosios Raseinių parapijos pamaldos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kėdainių, Panevėžio, Raseinių ir Jonavos evangelikų liuteronų parapijų puslapis

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Raseinių evangelikų liuteronų bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Raseinių evangelikų liuteronų parapija Archyvuota kopija 2018-05-10 iš Wayback Machine projekto.
| **Remigijus Audiejaitis** |
| --- |
| Gimė | 1972 m. sausio 17 d.Kaunas |
| Mirė | 2007 m. kovo 11 d. (35 metai)Vilnius |
| Palaidotas (-a) | Romainių kapinėse |
|  |
| Veikla | poetas, fotografas, muzikantas |

**Remigijus Audiejaitis** (dar žinomas kaip **Remis** arba **Tanaka**, 1972 m. sausio 17 d. Kaune – 2007 m. kovo 11 d. Vilniuje) – poetas, fotografas, muzikantas.

Biografija
----------

Gimė Kaune. Nuo gimimo aklas. Mokėsi Vilniaus Antano Jonyno aklųjų ir silpnaregių internatinėje mokykloje, Vilniaus Balio Dvariono muzikos mokykloje baigė fleitos klasę.

Metus Filadelfijoje studijavo pagal programą, skirtą neregiams. Mokėsi darbo su kompiuteriu pagrindų, anglų kalbos, orientuotis mieste. Ten pat pradėjo fotografuoti ir studijuoti japonų kalbą. Grįžęs įstojo į Vilniaus universitetą. Baigęs anglų filologijos studijas toliau studijavo japonų kalbą ir Azijos kultūrą VU Orientalistikos centre.

1999 m. surengė fotografijos parodą Vilniaus universiteto renginio „Filologijos ruduo" metu.

2000 m. savo darbus eksponavo sostinės Užupio galerijoje „Galera".

2003 m. surengė parodą Vilniuje, Fotografijos galerijoje.

Buvo grupės „Madmanmoon" („Išprotėjusio žmogaus mėnulis") vokalistas, daug koncertuodavo kartu su dainų autoriumi ir atlikėju Domantu Razausku (projektas „Ganja Ma"). Remigijaus Audiejaičio eilėraščiai skelbti interneto svetainėje www.nevykeliai.lt.

Dainavo Lietuvos aklųjų chore „Vilnius".

Kino režisierė Dalia Survilaitė 2002 m. apie Remigijų Audiejaitį sukūrė dokumentinį filmą „Kurmis". 2004 m. filmavosi belgų režisieriaus Martin Barnewitz filme „Lost Child".

2007 m. kovo 11 d. kartu su Mantu Gimžausku-Šamanu žuvo gaisro metu Vilniuje. Palaidotas Kaune, Romainių kapinėse.

2008 m. gegužės mėnesį galerijoje „Kairė-dešinė" buvo surengta Remigijaus Audiejaičio ir Manto Gimžausko-Šamano kūrybinio palikimo paroda. 2013 m. Remigijaus Audiejaičio atminimui išleista knyga su DVD plokštele „Regėta Lietuva" .

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  „Žmogus, kuris kūrė matydamas širdimi", Bernardinai.lt, 2009-03-23
2. ↑  „Mantas Gimžauskas ir Remigijus Audiejaitis "Anoj pusėj kapinių – sodai"", Anarchija.lt, 2008-05-12
3. ↑  „Lost Child", IMDb.com
4. ↑   Archyvuota kopija 2014-02-22 iš Wayback Machine projekto.Justina Gagarina „Knygos „Regėta Lietuva" sutiktuvės", Lietuvos aklųjų biblioteka, 2013-10-29
| Sabalėnų piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Sabalėnų piliakalnisSabalėnų piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°43′36.4″ š. pl. 23°59′58.4″ r. ilg.﻿ / ﻿54.726778°š. pl. 23.999556°r. ilg.﻿ / 54.726778; 23.999556Koordinatės: 54°43′36.4″ š. pl. 23°59′58.4″ r. ilg.﻿ / ﻿54.726778°š. pl. 23.999556°r. ilg.﻿ / 54.726778; 23.999556 |

 |
| Vieta | Prienų rajonas |
| Seniūnija | Pakuonio seniūnija |
| Aukštis | 6-8 m |
| Plotas | 72x40 |
| Naudotas | I tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1971 |

**Sabalėnų piliakalnis**, Sabakalnis – piliakalnis ir gyvenvietė Prienų rajono savivaldybės teritorijoje, į pietus nuo Sabalėnų kaimo, Pakuonio seniūnija. Pasiekiamas iš plento Purvininkai – Rokai Laukiškėse pasukus rytų kryptimi į dešinę žvyrkeliu, pavažiavus 1 km, už dviejų stačių posūkių pasukus į dešinę pietų kryptimi, 1,6 km link Sabalėnų – yra dešinėje, vakaruose nuo kelio.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas atskiroje didelėje kalvoje. Aikštelė netaisyklingo keturkampio formos, pailga rytų – vakarų kryptimi, 72x40 m dydžio. Šlaitai nuolaidūs, 6-8 m aukščio. Piliakalnis labai suardytas arimų, dabar dirvonuoja, šiaurinis šlaitas dirbamas.

Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pradžia.

Tyrimai
-------

1971 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas.

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Virbališkių piliakalnis 26 km | Vainatrakio piliakalnis 9 km | Guogų piliakalnis 15 km  Bačkininkėlių piliakalnis 8,5 km |  |
| Griešių piliakalnis 35 km |  | Palapainės piliakalnis 15 km |
| Pačiudiškių piliakalnis 6 km | Mačiūnų piliakalnis 7 km | Pašventupio piliakalnis 6 km |

Pastaba:Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 149 (Nr. 652).

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Sabalėnai
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Stanislovas Skaševskis** (m. 1579 m.) - mozūrietis, bajoras, LDK politinis veikėjas, reformacijos šalininkas.

Kilmė
-----

S. Skaševskis buvo kilęs iš Lenkijos - Mozūrijos, tėvoninės Skaševo valdos Zakročino paviete. Karjeros galimybės ir noras praturtėti atvedė jį ir jo šeimą į Žemaitiją.Pagrindinė rezidencija buvo Kurtuvėnuose.

Politinė veikla
---------------

Prie S. Skaševskio karjeros aiškiai prisidėjo Prūsijos kunigaikštis Albrechtas, kuris intensyviai rėmė LDK protestantus. Skaševskis figūruoja XVI a. kelių Žemaitijos valsčių valdytojų sąraše. Nuo 1551 iki 1558 m. jis buvo Kražių seniūnu, rūpinosi mokesčių surinkimu, prekybinėmis privilegijomis. 1558-1561 m. Skaševskis užėmė Batakių seniūno pareigas. 1559 m. jam suteiktos Jurbarko seniūno pareigos.

Asmenybė
--------

Manoma, kad S. Skaševskis buvo išsilavinęs, veikiausiai universitetinio mokslo ragavęs žmogus. Puikiai rašė lenkiškai, o su Prūsijos kunigaikščiu Albrechtu susirašinėjo lotyniškai.

Šeima
-----

Vyresnysis sūnus - Jonas Skaševskis. 1579 m. jis vedė Elžbietą Jokūbaitę Ostrorogską. Palikuonių neturėjo. 

Antroji žmona - Jadvyga Kamenskaitė, Jurgio Kamensko dukra. Jų santuoka galėjo įvykti tarp 1562 ir 1565 m. Su ja susilaukė dukters Kotrynos Skaševskos.
| Staniuliškių piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Staniuliškių piliakalnisStaniuliškių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°21′47.1″ š. pl. 25°55′50.1″ r. ilg.﻿ / ﻿55.363083°š. pl. 25.930583°r. ilg.﻿ / 55.363083; 25.930583Koordinatės: 55°21′47.1″ š. pl. 25°55′50.1″ r. ilg.﻿ / ﻿55.363083°š. pl. 25.930583°r. ilg.﻿ / 55.363083; 25.930583 |

 |
| Vieta | Utenos rajonas |
| Seniūnija | Saldutiškio seniūnija |
| Aukštis | 15 m |
| Plotas | 14x14 |
| Naudotas | I tūkstantmetis – II tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1958, 1970 |
| Registro Nr. | AR1320 / A973KP / 24083, 24084, 3597 |

**Staniuliškių piliakalnis su gyvenviete** – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 3597; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1320; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A973KP) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24084) Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, Staniuliškėse, Saldutiškio seniūnija. Pasiekiamas Kirdeikiuose prie kryžiaus pasukus į dešinę pietvakarių kryptimi, į Staniuliškes, jose pavažiavus keliu iki galo, yra 50 m į dešinę pietuose.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas aukštumos pakraštyje, Gėlainės upelio kairiajame krante. Aikštelė apvali, 14 m skersmens. Jos pietvakariniame krašte supiltas 2 m aukščio, 12 m pločio pylimas 4 m aukščio išoriniu šlaitu. Šiaurės rytų aikštelės gale supiltas 1 m aukščio, 12 m pločio pylimas, kurio 4 m aukščio išorinis šlaitas leidžiasi į 16 m ilgio, 5 m pločio griovį, už kurio kyla antras 2 m aukščio nuo griovio, 7 m pločio pylimas 2,5 m aukščio išoriniu šlaitu. Šlaitai statūs, 10-15 m aukščio.

Aikštelė dirvonuoja, jos vakarinėje dalyje auga 8 beržai.

Pietvakarinėje papėdėse, 1 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta grublėtos keramikos.

Tyrimai
-------

1958 m. ir 1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 1,9 ha. Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 1359000 m².

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Papirčių piliakalnis 9 km | Sėlos piliakalnis 9 km | Ginučių piliakalnis 3,5 km |  |
| Dryžių piliakalnis 8 km |  | Puziniškio piliakalnis 5 km |
| Budrių piliakalnis 18 km | Paduobės piliakalnis 25 km | Linkmenų piliakalnis 3 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 155 (Nr. 682)

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.199
* Lietuvos piliakalniai: atlasas. Vilnius, 2005, t. 3, p. 260-261.
* Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998. T. 2. P. 164–165.
* Gintautas Zabiela. Piliakalniai // Utenos krašto enciklopedija. Vilnius, 2001. p. 54.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Staniuliškės
| Vadagių piliakalnis |
| --- |
| Vadagių piliakalnis |
| 

Vadagių piliakalnisVadagių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°16′08.3″ š. pl. 22°04′33.3″ r. ilg.﻿ / ﻿56.268972°š. pl. 22.075917°r. ilg.﻿ / 56.268972; 22.075917Koordinatės: 56°16′08.3″ š. pl. 22°04′33.3″ r. ilg.﻿ / ﻿56.268972°š. pl. 22.075917°r. ilg.﻿ / 56.268972; 22.075917 |

 |
| Vieta | Mažeikių rajonas |
| Seniūnija | Sedos seniūnija |
| Aukštis | 14 m |
| Plotas | 35 x 25 m |
| Naudotas | 1 tūkstantmetis - XIII a. |
| Žvalgytas | 1903, 1966 |
| Registro Nr. | A783KP / 23964, 23965, 5342 / AR624 |

**Vadagių piliakalnis** (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A783KP, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR624) – piliakalnis Mažeikių rajono savivaldybės teritorijoje, prie Vadagių kaimo, Sedos seniūnija. Pasiekiamas keliu Ukrinai – Šiliai ties nežymiu kelio posūkiu (dešinėje yra sodyba) pasukus per laukus į kairę pietryčių kryptimi, už 1,2 km – yra kiek dešiniau eglynėlio.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas Varduvos kairiojo kranto kyšulyje, ties Ragupio žiotimis. Aikštelė trikampė, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 35 m ilgio, 25 m pločio pietiniame krašte. Čia supiltas 30 m ilgio, 29 m pločio, 2 m aukščio pylimas, kurio 4 m aukščio išorinis šlaitas leidžiasi į 45 m ilgio, 6 m pločio, 1 m gylio griovį, už kurio yra antras 0,3 m aukščio, 5 m pločio pylimas. Šlaitai statūs, 14 m aukščio.

Pylimas ir aikštelė labai apardyti bulviarūsių, vakarinis aikštelės kraštas nuplautas. Piliakalnis apaugęs lapuočiais, pomiškis iškirstas.

Į pietus nuo piliakalnio, 3 ha plote yra papėdės gyvenvietė.

Tyrimai
-------

Vadagių piliakalnis pažymėtas 1899 m. F. Pokrovskio sudarytame Kauno gubernijos archeologiniame žemėlapyje. Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1903 m. atliko archeologas Liudvikas Kšivickis, 1966 m. žvalgė Lietuvos istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - XIII a.

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Girdenių piliakalnis 13 km | Ritinės piliakalnis 11 km | Leckavos piliakalnis 17 km  Jautakių piliakalnis 12 km  Dapšių piliakalnis 8 km |  |
| Apuolės piliakalnis 29 km |  | Daubarių piliakalnis 14 km |
| Pūčkorių I piliakalnis 19 km | Renavo piliakalnis 5 km | Gyvolių piliakalnis 36 km |

Legendos
--------

* 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  | *Kartą vienas žmogelis, veždamas bulvių vežimą, ėmęs ir įgriuvęs į piliakalnio dugną. Čia jis pamatęs didelę salę, jos vidury stalą, apie kurį sėdėję labai gražūs, bet suakmenėję žmonės. Paskui tas žmogelis nė juste nepajutęs, kaip kalno viršuj atsiradęs.* |  |

Šaltiniai
---------

1. ↑   Lietuvos TSR archeologijos atlasas, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 172-173 (Nr. 771)
2. ↑  Ežeras ant milžino delno / Sudarė Norbertas Vėlius. Vilnius 1995.

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.145

Nuorodos
--------

* Lietuvos piliakalniai
* Padavimas apie Vadagų piliakalnį
| **Valerijus Ostapenko** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1956 m. sausio 2 d. (68 metai)Lietuva Vilnius |
| Tėvas | Michail Ostapenko |
| Sutuoktinis (-ė) | Liucija |
|  |
| Išsilavinimas | Biomedicinos mokslų daktaras |
| Alma mater | 1978 m. Vilniaus universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Riterio kryžius |

**Valerijus Ostapenko** (g. 1956 m. sausio 2 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytojas chirurgas, profesorius, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras, Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Riterio kryžiaus kavalierius.

Biografija
----------

1978 m. su pagyrimu baigė Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą, kur įgijo gydytojo specialybę ir įstojo į Vilniaus Universiteto bendrosios chirurgijos rezidentūrą, kurią baigė 1979 m. 1979–1982 m. dirbo Vilniaus miesto Antakalnio ligoninėje, nuo 1982 m. dirba Nacionaliniame vėžio institute gydytoju chirurgu. Nuo 2014 m. krūties ligų chirurgijos ir onkologijos skyriaus vedėjas. Yra Lietuvos Senologijos Draugijos prezidentas. 
Profesinių draugijų: Lietuvos onkologų, Plastinės rekonstrukcinės chirurgijos, Tarptautinės kovos su vėžio liga, EUSOMOS, narys, ilgametis Lietuvos senologijos draugijos prezidentas, Tarptautinės Senologijos Draugijos (SIS) direktorių tarybos narys. 1991 m. sausio 13-osios naktį savo namuose suteikė pagalbą ir gelbėjo Lietuvos Parlamento gynėją Alvydą Matulką.

Profesinė veikla
----------------

Prof. V. Ostapenko pagrindinė mokslinės veiklos kryptis - sergančiųjų krūties vėžiu kombinuoto gydymo efektyvumo vertinimas. Siekdamas pagerinti pacienčių gyvenimo kokybę didžiausią dėmesį skiria plastinėms rekonstrukcinėms operacijoms dėl krūties vėžio.

1988-1991 m. ligonėms, segančiomis krūties vėžiu prof. V. Ostapenko atliko pirmąsias Baltijos šalyse rekonstrukcijas implantais ir espanderiais. Plėtojant šią mokslinę kryptį 1991 m. apginta daktaro disertacija „Plastinės koreguojančios ir rekonstrukcinės operacijos sergančiosioms krūties ikinavikinėmis ligomis ir krūties vėžiu", operacijoms dėl krūties vėžio.

1991-1997 m. ligonėms, sergančiomis krūties vėžiu prof. V. Ostapenko atliko pirmąsias Baltijos šalyse onkoplastines operacijas. 2000 m. – apginta habilituoto daktaro disertacija „Ligonių, sergančių krūties vėžiu ir ikinavikinėmis ligomis, gydymas". Disertacijose detaliai išanalizuoti kombinuoto krūties vėžio gydymo rezultatai bei pateiktos rekomendacijos gydytų pacienčių gyvenimo kokybei gerinti. 2011 m. prof. V. Ostapenko ligonėms su BRCA genų mutacijomis, atliko pirmąsias Baltijos šalyse profilaktines mastektomijas su rekonstrukcija.

Prof. V.Ostapenko tobulino savo žinias įvairių šalių onkologinėse įstaigose: Rusijoje (Rusijos onkologijos centras, Maskva), Japonijoje (Kioto Kodamos klinika, Kiotas), JAV (Plastinės rekonstrukcinės chirurgijos centras, Majamis), Austrijoje (Vienos ligoninė AKH), Norvegijoje (Radžio ligoninė, Oslas), Suomijoje (Helsinkio Universiteto ligononėje ), Šveicarijoje (St.Galleno univesiterto ligoninėje).

Šaltiniai
---------

  



1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
**Valpurgijos naktis** – senovės germanų pavasario šventė, minėta naktį iš balandžio 30-osios į gegužės 1-ąją. Manoma, kad tuomet galėjo būti pagerbiamos su vaisingumu siejamos dievybės (Odinas, Frėja). Kaip iš tiesų vadinosi ikikrikščioniškoji pavasario šventė, nežinoma. Šiais laikais tradicinė šventė minima balandžio 30 d. Šiaurės Europoje ir Skandinavijoje.

Viduramžiais įsigalėjo tikėjimas, kad šią naktį draugėn susirenka raganos: suskrenda ant Harce stūksančio Brokeno kalno susitikti su šėtonu ir piktosiomis jėgomis. Teigiama, kad būta tikėjimo, jog šią naktį, vadovaujami požemių karalystės valdovės deivės Helos, mirusieji, piktosios dvasios ir raganos keldavusios orgijas, trukdančias ateiti pavasariui. Kad greičiau ateitų pavasaris, ant laužų būdavo deginamos raganų iškamšos. Apie tro­besius vykdavo eitynės su deglais, būdavo skambinama bažnyčių var­pais ir kt.

Įsigalėjus krikščionybei, gegužės 1 d. krikščionys pradėjo minėti šv. Valpurgos (~710–780 m.; kanonizuota gegužės 1 d.) šventę, senosios tradicijos susipynė su legenda apie šią šventąją. Šv. Valpurga laikoma gynėja nuo velnio pinklių, piktųjų dvasių. Vokietijoje per Valpurgijos nakties šventę persirengėliai krečia pokštus, kelia triukšmą, kuris turįs sulaikyti blogį, Švedijoje dainuojamos tradicinės pavasario liaudies dainos, kuriami laužai.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4 5  Religijotyros žodynas. – Vilnius: Mintis, 1991, 393 psl.
2. 1 2 3 4 5  *Valpurgijos naktis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2023-04-30.
3. 1 2 3  *Walpurgis Night*. Britannica Online Encyclopedia. Nuoroda tikrinta 2023-04-30.
4. ↑  *Mitologijos enciklopedija*, I tomas. V. 1997. ISBN 5-415-00507-2 144 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Valpurgijos naktis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Vytautas Juzikėnas** |
| --- |
| Gimė | 1945 m. rugpjūčio 9 d.Jurbarkas |
| Mirė | 1983 m. gegužės 12 d. (37 metai)Serbija, Jugoslavija |
| Palaidotas (-a) | Jurbarko senosios kapinės |
| Vaikai | Liutauras Juzikėnas |
|  |
| Veikla | skulptorius |
|  |
| Alma mater | 1974 m. LSSR dailės institutas |

**Vytautas Juzikėnas** (1945 m. kovo 9 d. Jurbarke – 1983 m. gegužės 12 d. Serbijoje. Žuvo autokatastrofoje.) – Lietuvos skulptorius.

Biografija
----------

1974 m. baigė LSSR dailės institutą (skulptūrą).

Sukūrė kamerinių („Geriantis berniukas", 1974 m.; „Dialogas", 1978 m.; „Nikė", 1979 m.; „Šeima", 1981 m.) ir monumentalių („Brando", 1975 m. Kauno akių ligų klinikinėje ligoninėje) skulptūrų, skulptūrinių portretų („Autoportretas", 1979 m.), smulkiosios plastikos kūrinių (pereinamasis prizas, skirtas poeto Zigmo Gėlės premijos laureatams, 1976 m.), antkapinių paminklų.

Kūriniai daugiaprasmiai, ryški filosofinė potekstė, plastinės idėjos apibendrinimas. Skulptūrų formos labai įvairios, būdingas muzikalumas, architektoniškumas, vidinė ekspresija.

Nuo 1974 m. dalyvavo parodose. Nuo 1978 m. LSSR dailininkų sąjungos narys. Gyveno Kaune. Žuvo Jugoslavijoje per autobuso avariją kartu su kitais Lietuvos meno atstovais: skulptoriumi Lionginu Garla (1948–1983), choro dirigente Gražina Navasaitiene (1943–1983) ir kt. Palaidotas Jurbarko senosiose kapinėse.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vytautas Juzikėnas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 95 psl.
| **Zigmantas Kriugeris** |
| --- |
| Gimė | 1661 m. sausio 8 d.Varmė |
| Mirė | 1710 m. balandžio 27 d. (49 metai)Pinskas |
|  |
| Veikla | filosofas, logikas |

**Zigmantas Kriugeris** (*Krüger*; 1661 m. sausio 8 d. Varmėje – 1710 m. balandžio 27 d. Pinske) – filosofas scholastas, nominalistas, scholastinės logikos atstovas Lietuvoje, jėzuitas.

Biografija
----------

Nuo 1677 m. priklausė jėzuitų ordinui. Įvairiose LDK jėzuitų kole­gijose (Pinsko, Lomžos, Plocko, Varšuvos, Nesvyžiaus, Pultusko) dėstė poetiką, retoriką, fi­losofiją ir teologiją. 1696–1697 m. buvo Vil­niaus universiteto etikos, o 1701–1704 m. filo­sofijos profesorius, laisvųjų menų ir filosofijos magistras (1701 m.). Užsiėmė teiginių logikos, modalinės logikos, semantikos idėjų plėtote. Reiškėsi kaip tomizmo kritikas (kritikavo iš nuosaikiojo nominalizmo perspektyvos).

Romanas Plečkaitis Zigmanto Kriugerio logikos pas­kaitas įvardijo vienu vertingiausių scholastinės logikos kursų Lietu­voje.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Romanas Plečkaitis. *Zigmantas Kriugeris*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 404
2. 1 2 3 4 5  *Zigmantas Kriugeris*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, VI t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1980. T.VI: Kombinacija-Lietuvos
**Šernų statulėlė** – bronzos amžiaus statulėlė, aptikta 1900 m. Šernų kaimo miške (dab. Klaipėdos rajonas). Ši 14,7 cm aukščio bronzinė žmogaus pavidalo statulėlė rasta po plokščiu akmeniu.

Tyrinėtojų nuomonės dėl statulėlės kilmės išsiskiria. Viena vertus, statulėlė datuojama ankstyvuoju bronzos amžiumi, keliama versija, kad ji vaizduoja hetitų karo dievą Tešubą. Dabartinės Lietuvos teritorijoje ji galėjo atsidurti iš Anatolijos pusiasalio. Kita vertus, esama manančių, kad Šernų statulėlė vaizduoja kanaanitų dievą, ji datuojama II tūkst. pr. m. e. antrąja puse, svarstoma, kad iš Šiaurės Sirijos Lietuvos teritoriją ji galėjo pasiekti per Kaukazą gintaro prekybos keliais. Mažuma tyrinėtojų laikosi nuomonės, kad Šernų statulėlė yra XX a. sukurta archeo­loginė legenda (tarp jų V. Novakovskis).

Iki Antrojo pasaulinio karo statulėlė saugota Karaliaučiaus „Prussia" muziejuje. Per karą statulėlė dingo.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Mykolas Michelbertas, Stanislovas Sajauskas, Raimonda Norkutė ir kiti. Lietuvos lobiai, Vilnius, 2007 m. 11 psl.
2. 1 2  Šernai. Mažosios Lietuvos enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2023-05-11.
3. 1 2  Agnė Čivilytė. Archeologija tarp legendos ir tikrovės - grįžtant prie Šernų statulėlės (Klaipėdos r.) problemos. LIETUVOS ARCHEOLOGIJA. 2007. T. 31, p. 91-108. ISSN 0207-8694
Koordinatės: 56°01′18″š. pl. 24°38′34″r. ilg.﻿ / ﻿56.0216°š. pl. 24.6427°r. ilg.﻿ / 56.0216; 24.6427

|  Šukionių šv. Mato koplyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Panevėžio |
| **Dekanatas** | Biržų |
| **Savivaldybė** | Biržų rajonas |
| **Gyvenvietė** | Šukionys |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1746 m. |

**Šukionių šv. Mato koplyčia** – kapinių koplyčia, esanti Šukionių kaime, Vabalninko seniūnijoje, Biržų rajone. Kapinės įsikūrusios atvirame lauke, už 1,5 km į pietvakarius nuo pagrindinės gyvenvietės, prie kelio  **1322**  Padvariečiai–Šukionys . Šukionių koplyčia pastatyta 1746 m.

Priklauso Vabalninko Švč. M. Marijos Ėmimo į dangų parapijai,įtraukta į turistinį maršrutą „Biržų krašto medinės bažnyčios ir koplyčios". Rugsėjo pabaigoje šukioniečiai švenčia tradicinius Šv. apaštalo evangelisto Mato atlaidus.   

2023 m. Šukionių koplyčia kaimo bendruomenės rūpesčiu ir lėšomis buvo suremontuota: pakeista dalis dailylenčių, langai, perdažyta išorė ir kt.

Galerija
--------

* Galinė dalisGalinė dalis
* Kapinių vartaiKapinių vartai

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vabalninko Švč. M. Marijos Ėmimo į dangų parapija Archyvuota kopija 2010-06-18 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Biržų TIC maršrutai Archyvuota kopija 2014-10-29 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Susirūpino koplyčia Archyvuota kopija 2014-12-10 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑  Atlaidai koplyčioje
5. ↑  Šukionių atlaidai
6. ↑  šv. Matui – šukioniečių sekstetas Archyvuota kopija 2014-12-10 iš Wayback Machine projekto.
7. ↑  Atnaujinta Šukionių koplyčia – kraštiečių geranoriškumo ir bendrystės rezultatas *birzietis.lt*
8. ↑  Šukioniškiai atnaujina savo koplyčią *siaure.lt*
|  |
| --- |
| **Medalininkas** |
| CenterMax Langenhan |
| **Medaliai** |
| **Atstovaujant:  Vokietija** |
| Rogučių sportas |
| Pasaulio čempionatai |
| **Auksas** | 2023 | Estafetė |
| **Auksas** | 2024 | Vienetai |
| **Auksas** | 2024 | Komanda |
| **Sidabras** | 2023 | Vienetai |
| **Sidabras** | 2024 | Sprintas |
| **Bronza** | 2023 | Sprintas |

**Max Langenhan** (g. 1999 m. vasario 21 d. Frydrichrodoje) – vokiečių rogučių sporto atstovas. Daugkartinis pasaulio ir Europos čempionas, olimpietis.

Biografija
----------

2017 m. pasaulio jaunimo čempionate vokietis pelnė sidabro ir bronzos medalius. 2018 m. Langenhan pirmą kartą tapo pasaulio jaunimo čempionu. 2020 m. sportininkas pirmą kartą debiutavo pasaulio rogučių sporto čempionate, kuriame užėmė 21-ą vietą.

Savo debiutinėse 2022 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Langenhan dalyvavo vyrų vienetų varžybose. Pirmame nusileidime vokietis buvo 9-as, antrame 5-as, o trečiame 8-as bei pateko į finalines varžybas. Finale vokietis pasiekė 4-ą rezultatą ir bendrai susumavus visus taškus Max Langenhan užėmė 6-ą vietą.

2023 m. sportininkas pirmą kartą tapo Europos čempionu. Tais pačiais metais vykusiame 2023 m. pasaulio rogučių sporto čempionate vokietis pirmą kartą tapo čempionu ir pelnė pasaulio čempionato medalius: bronza sprinto rungtyje, sidabrą vienetų rungtyje bei auksą mišrios komandos rungtyje. 2024 m. pasaulio rogučių sporto čempionatas|2024 m. pasaulio rogučių sporto čempionate Langenhan iškovojo auksą vienetų ir mišrių komandų rungtyse bei sidabrą sprinto rungtyje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Olympedia
2. ↑  Olympics.com profile

Nuorodos
--------

* FIL svetainėje
Paminklinė lenta P. Žižmarui Vilniuje, Turgelių g. 8
**Pranas Žižmaras** (1907 m. Sankt Peterburge – 1941 m. Komijos lageryje, kiti šaltiniai nurodo 1944 m. spalio 27 d.) – skautas, sportininkas, politikas, lietuvybės puoselėtojas Vilniaus krašte.

Biografija
----------

Gimė 1907 m. gausioje lietuvių šeimoje. Po Pirmojo pasaulinio karo grįžo gyventi į Vilnių. Mokėsi Vytauto Didžiojo gimnazijoje, kurią baigė 1929 m. Vėliau studijavo Vilniaus universitete, 1932 m. baigęs Varšuvos centrinį fizinio auklėjimo institutą, dirbo Vytauto Didžiojo gimnazijos kūno kultūros mokytoju. 1939 m. Vilnių grąžinus Lietuvai, P. Žižmaras buvo paskirtas Vilniaus Sporto apygardos pirmininku. 1940 m. spalį P. Žižmarą suėmė NKVD. Ypatingasis pasitarimas 1941 m. kovo 8 d. jį nuteisė aštuoneriems metams lagerių. 1944 m. spalio 27 d. P. Žižmaras mirė Komijos lageryje.

Visuomeninė veikla
------------------

1926 m. Vilniuje atkūrė „Gedimino" skautų draugovę, kuriai vadovavo iki 1935 m. 1928 m. vasario 16 d. Gedimino pilies bokšte išskleidė lietuvišką trispalvę. 1938 m. Kaune liepos mėnesį vykusioje Pirmojoje tautinėje olimpiadoje vadovavo Vilniaus sportininkų delegacijai. 1938 m. kovo mėnesį Vilniuje vyko antilietuviški mitingai, kurių metu pasisakė ir aršus lietuvybės priešininkas lenkų karininkas Jerzy Chom-Chomskis. Jį, gindamas Lietuvos garbę, į dvikovą iškvietė P. Žižmaras. Dvikovą kardais laimėjo P. Žižmaras.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Veidas. Dvikova dėl įžeistos Lietuvos garbės. 2012 vasario 7 d.
2. ↑   XXI amžius. V. Visockas. Kas skels antausį?
3. ↑   Lietuvos skautų sąjunga. Pranas Žižmaras

Nuorodos
--------

* Debesų karžygys. Legenda apie Praną Žižmarą Archyvuota kopija 2021-05-15 iš Wayback Machine projekto.
Trikampio pusiaukraštinės
**Pusiaukraštinė** (dar vadinama **mediana**) – trikampio atkarpa, jungianti trikampio viršūnę su priešingos kraštinės vidurio tašku. Ji padalija trikampį į dvi vienodo ploto dalis.

Trikampio pusiaukraštinės kertasi viename taške vadinamu trikampio *svorio centru* arba *sunkio centru*. Šis taškas padalija pusiaukraštines santykiu 2:1, pradedant nuo viršūnės.

Trumpiausia pusiaukraštinė atitinka ilgiausią trikampio kraštinę.

Lygiašonio trikampio pusiaukraštinė, nubrėžta į pagrindą, sutampa su pusiaukampine ir aukštine.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Aukštinė
* Pusiaukampinė

Šaltiniai
---------

1. ↑  Hoffmann, Manfred (2007). *Didysis matematikos žinynas formulės, taisyklės, teoremos, uždaviniai ir jų sprendimai*. Kaunas. p. 195. ISBN 5-430-04814-3. OCLC 1185091387.
2. ↑  Vidmantas Pekarskas. Matematika: kurso kartojimo medžiaga. – Kaunas: Šviesa, 2004. – 263 p. ISBN 5-430-03932-2
3. ↑  Birutė Gražulevičienė. Mokyklinės matematikos žinynas. – Vilnius: Leidybos centras, 1997. – 77 p. ISBN 9986-03-264-4

Nuorodos
--------

* Eric W. Weisstein, Triangle Median, MathWorld. **(**angl.**)**
Trikampio aukštinės.
**Trikampio aukštinė** – atkarpa, kuri jungia trikampio viršūnę su priešinga kraštine arba su jos tęsiniu ir sudaro su ja statų kampą.

Priklausomai nuo trikampio tipo, aukštinė gali būti trikampio viduje (kai trikampis yra smailusis), sutapti su trikampio kraštine (statusis trikampis) arba būti už trikampio ribų (bukasis trikampis). Trikampio aukštinių susikirtimo taškas vadinamas trikampio ortocentru.

Formulės
--------

### Bet koks trikampis

Jei trikampio plotas yra *S*, o vienos iš jo kraštinių ilgis yra *a*, tada į šią kraštinę nubrėžtos aukštinės ilgis yra lygus:

{\displaystyle h\_{a}={\frac {2S}{a}}.}
Jei *a*, *b* ir *c* yra trikampio kraštinių ilgiai, tai į šias kraštines nubrėžtų aukštinių ilgiams galioja šie santykiai:

{\displaystyle h\_{a}:h\_{b}:h\_{c}={\frac {1}{a}}:{\frac {1}{b}}:{\frac {1}{c}}=bc:ac:ab.}
### Lygiašonis trikampis

Jei lygiašonio trikampio pagrindo ilgis yra *c*, o kraštinės ilgis yra *a*, tai iš Pitagoro teoremos *h* *c* 2 + (*c* /2) 2 = *a* 2 išplaukia, kad aukštinės, nubrėžtos prie pagrindo, ilgis yra:

{\displaystyle h\_{c}={\frac {1}{2}}{\sqrt {4a^{2}-c^{2}}}.}
### Lygiakraštis trikampis

Jei trikampis yra lygiakraštis ir visų jo kraštinių ilgis lygus *a*, tai bet kuri aukštinė apskaičiuojama taip:

{\displaystyle h={\frac {a{\sqrt {3}}}{2}}.}
### Statusis trikampis

Stačiojo trikampio aukštinė *h*, nubrėžta nuo stačiojo kampo viršūnės iki įžambinės *c*, padalija trikampį į du panašius trikampius. Jei ši aukštinė padalija įžambinę į *n* ir *m* ilgio segmentus (kur atkarpa *n* yra arčiau kraštinės *a,* o *m* yra arčiau kraštinės *b*), tada *c* / *a* = *a* / *n* ir *c* / *b* = *b* / *m*. Šį ryšį taip pat galima perrašyti į *a* 2 = *cn* ir *b* 2 = *cm*. Įterpiant jį į Pitagoro teoremą *a* 2 + *b* 2 = (*n* + *m*) 2, gaunasi

{\displaystyle h^{2}=nm.\,}
Kadangi stačiojo trikampio plotą galima apskaičiuoti kaip *S* = *hc* /2, arba kaip *S* = *ab* /2, tada

{\displaystyle h=ab/c.\,}

Taip pat skaitykite
-------------------

* Pusiaukampinė
* Pusiaukraštinė

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pekarskas, Vidmantas (2004). *Matematika. Kurso kartojimo medžiaga*. Kaunas. p. 264. ISBN 5-430-03932-2.

Nuorodos
--------

* Eric W. Weisstein, Altitude, MathWorld. **(**angl.**)**
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  Amijikenda |
| --- |
| Gyventojų skaičius | ~1,3 mln. |
| Populiacija šalyse | Kenijos vėliava Kenija (1,3 mln.) |
| Kalba (-os) | midžikendų kalba |
| Religijos | krikščionybė, islamas |
| Giminingos etninės grupės | svahiliai |
|  |
|  **Vikiteka:** | Amijikenda |

**Midžikendai** (savivardis *Amijikenda*) – Kenijos tauta, sudaranti apie 5 % visų jos gyventojų. Koncentruojasi rytinėje šalies dalyje, palei visą pakrantę nuo Somalio šiaurėje iki Tanzanijos pietuose. Jie kalba midžikendų kalba, kuri priklauso bantų kalboms ir artima svahilių kalbai.

Etninės subgrupės
-----------------

Midžikendai nėra vieningi, ir juos sudaro 9 atskiri subetnosai. Pats Midžikendų pavadinimas, oficialiai suteiktas jiems XX a. viduryje, reiškia „9 gyvenvietės". Midžikendų subetnosai yra Digo, Chonyi, Kambe, Duruma, Kauma, Ribe, Rabai, Jibana, ir Giriama.

Istorija
--------

Midžikendai dalijasi bendra legendine istorija, kuri teigia, jog jų protėviai atsikėlė iš Šungvajos vietovės. Pirmieji jų įkūrė 5 pirmines gyvenvietes, – aptvertas vietoves su vartų sistema ir netoli esančiu neliečiamu mišku, kuriame gyvena dvasios. Gyvenvietės turėjo apsauginę funkciją priešiškoje aplinkoje, o kiekvienos jų centre buvo užkasta relikvija – *fingo*. Šis gyvenvietės ir šventosios giraitės kompleksas yra vadinamas Kaja. Pirmosios Kaja buvo Giriama, Džibana, Kambė, Ribė ir Kinondo.

Manoma, kad ankstyvosios Kaja įsikūrė XVI a. o XVII buvo įkurtos ir antrinės Kaja, kurios jau neturėjo fingo relikvijos. Taip Kaja skaičius išaugo iki 9, o kiekviena bendruomenė tapatinosi su savo Kaja. Iš to ir kilo devyni subetnosai.

Skirtingai nei galinguose uostuose gyvenę midžikendams lingvistiškai giminingi svahiliai, midžikendai nesukūrė monumentaliosios architektūros. Dėl to svahiliai juos vadino paniekinančiu terminu **wanyika**, kas reiškė „krūmynų žmonės".

Kažkuriuo metu midžikendai apleido Kajas, kurios ir toliau vaidina svarbų vaidmenį jų kultūroje kaip sakralios vietos, į kurias įžengti gali tik genties vyresnieji, ir kuriose priimami sprendimai. Nuo 2008 m. Kaja paskelbtos Pasaulio kultūros paveldu.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R Kenijos tautos |
| --- |
|  |
| Kušitai | 
 Aviriai **·**  Elmolai  **·**  Dasanahai **·**  Oromai (Sakujai **·**  Gabrai **·**  Ormai)  **·**  Rendiliai **·**  Somaliai |
|  |
| Bantai | 
Bajuniai **·**  Embai **·**  Kambai **·**  Kikujai **·**  Kisijai **·**  Kurijai **·**  Luhijai **·**  Mberiai **·**  Merai **·**  Midžikendai **·**  Pokomai **·**  Svahiliai **·**  Subai **·**  Taitai **·**  Tavetai |
|  |
| Nilotai | 
Arialiai **·**  Atekeriai **·**  Kalendžinai **·**  Kamusai **·**  Koriai **·**  Luo **·**  Okiekai **·**  Masajai **·**  Samburu **·**  Tesai **·**  Turkanai |

 |
| **Darius Jasaitis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1973 m. lapkričio 3 d. (50 metų)Neringa |
| Sutuoktinis (-ė) | Kristina |
| Vaikai | Karolina, Audrius, Lukas |
|  |
| Veikla | politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 2004 m. Darbo partija, 2010 m. LSDP |
|  |
| Alma mater | 2004 m. Klaipėdos universitetas |

**Darius Jasaitis** (g. 1973 m. lapkričio 3 d. Neringoje) – Lietuvos ir Neringos savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

2004 m. baigė Klaipėdos universitetą, mokytojas. 

1993–1994 m. VM UAB „Edita" žvejys motoristas, 1994–2009 m. direktorius. 1995–1996 m. Kuršių nerijos nacionalinio parko miškų urėdijos darbininkas miškininkas. 1995–2008 m. Neringos savivaldybės administracijos kasininkas inspektorius. 2006–2008 m. VšĮ „Pasienio žuvys" valdybos pirmininkas. 2008–2013 m. UAB „Klaipėdos regiono atliekų tvarkymo centras" vadybininkas administratorius.

2007–2023 m. Neringos savivaldybės tarybos narys. Nuo 2013 m. Neringos meras.

Nuo 2004 m. Darbo partijos, 2010 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Neringos skyriaus pirmininkas, narys.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  2011 m. Lietuvos Respublikos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2015-03-06 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  2015 m. Lietuvos Respublikos savivaldybių tarybų rinkimai
| Abromiškių ežeras |
| --- |
| Abromiškių ežerasAbromiškių ežerasAbromiškių ežeras |
| Vieta | Elektrėnų sav. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,054 km² |
| Kranto linijos ilgis | 0,95 km |
| Įteka | 3 bevardžiai upeliai |
| Išteka | bevardis upelis |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Abromiškių ežeras

  |
| **Koordinatės** |  54°46′35″ š. pl. 24°42′50″ r. ilg.﻿ / ﻿54.77639°š. pl. 24.71389°r. ilg.﻿ / 54.77639; 24.71389Koordinatės: 54°46′35″ š. pl. 24°42′50″ r. ilg.﻿ / ﻿54.77639°š. pl. 24.71389°r. ilg.﻿ / 54.77639; 24.71389 |

**Abromiškių ežeras** – ežeras pietryčių Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje, apie 3 km į rytus nuo Elektrėnų, į pietus nuo Abromiškių kaimo. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,36 km, plotis – iki 0,2 km. Altitudė 118,2 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję. Aplinkui plyti pievos. Pietuose išteka upelis link Elektrėnų marių (Strėvos baseinas). Šiaurinėje pakrantėje įsikūrusi buvusio Abromiškių dvaro sodyba ir parkas.

Ežeras anksčiau vadinosi Lungis (nuo žodžio *lungis* – „sulinkęs").

Šaltiniai
---------

1. ↑
*Kitos reikšmės – Sennemunė.*
Koordinatės: 55°8′24″ š. pl. 21°46′55″ r. ilg.﻿ / ﻿55.14000°š. pl. 21.78194°r. ilg.﻿ / 55.14000; 21.78194

| Sennemunė |
| --- |
| Vieta | Pagėgių sav. Stoniškių sen. Lietuva |
| Plotas | 0,473 km² |
| Kranto linijos ilgis | 10,7 km |
| Kilmė | upinis (senvaginis) |
| Didžiausias gylis | >3,5 m |
| Įteka | 5 bevardžiai upeliai |
| Išteka | bevardis upelis |

**Sennemunė** – ežeras vakarų Lietuvoje, Pagėgių savivaldybėje, Stoniškių seniūnijoje, 7 km į vakarus nuo Pagėgių, apie 5,5 km į pietus nuo Rukų. Ežeras upinės kilmės (senvagė), telkšo Nemuno (Rusnės) dešiniojoje salpoje, ~1 km nuo dabartinės vagos. Ežero ilgis iš pietvakarių į pietryčius – 2,96 km, plotis – iki 0,26 km. Altitudė 3,8 m. Ežeras puslankio pavidalo, su atsišakojančiomis į šiaurę įlankomis (1,05 km ilgio siaura įlanka, iš kurios išteka upelis link Gėgės ežero ir 0,8 km ilgio įlanka). Krantai žemi, galuose pelkėti. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai.

Vakarinė pusė paskelbta ornitologiniu draustiniu (Senosios Rusnės ornitologinis draustinis). Prie Sennemunės įsikūrę Kucių ir Pelenių kaimai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Sennemunė (Pagėgių sav. Stoniškių sen.)*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 653
Koordinatės: 55°3′15″ š. pl. 22°2′45″ r. ilg.﻿ / ﻿55.05417°š. pl. 22.04583°r. ilg.﻿ / 55.05417; 22.04583


| Merguva |
| --- |
| Ežeras nuo šiaurinio kranto apžvalgos bokštoEžeras nuo šiaurinio kranto apžvalgos bokštoEžeras nuo šiaurinio kranto apžvalgos bokšto |
| Vieta | Pagėgių sav. Lietuva |
| Plotas | 0,444 km² |
| Kranto linijos ilgis | 6,82 km |
| Kilmė | upinis (senvaginis) |
| Didžiausias gylis | 3,5 m |
| Įteka | Skraudupis, M-1 |

**Merguva** – senvaginis ežeras vakarų Lietuvoje, Pagėgių savivaldybėje, apie 4,5 km į pietus nuo Lumpėnų, priešais Ragainę, prie Nemuno dešiniojo kranto. Ilgis šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi 3,3 km, plotis iki 0,21 km. Altitudė 4,1 m. Gylis siekia ~3,5 m. Ežeras senvaginis (žiogė), lanko formos. Potvynių metu užliejamas Nemuno vandens. Krantai žemi, aplink plyti sukultūrintos lankos. Įteka Skraudupis ir M-1 upelis (iš Bitežerio), vakaruose protaka jungiasi su Nemunu. Į pietryčius nuo Merguvos yra Bitežeris – tos pačios senvagės dalis (prieš 150 metų šios dalys jungėsi). Rytinėje pakrantėje eina kelias  **4229**  Vilkyškiai–Bitėnai–Panemunė  ir stūkso Bitėnų miškas.

Į šiaurę nuo Merguvos įsikūrę Bitėnai.

Istorija
--------

Merguva, senovėje dar vadinta Mergežeriu (*Mergilsee*), minima XIV a. kryžiuočių kelių aprašymuose.

Pavadinimas Merguva galimai kilęs nuo žodžio *merga, mergelė*, bet neatmestina ir kur kas archajiškesnė kilmė nuo šaknies *mer-* (plg. „marios", av. *marγā* „pieva"), taip pat žr. latv. *merga, mārgā* „menkas lietus", ček. *mrholiti* „lynoti" ir pan.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Merguva*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 52
2. ↑  „Baltų religijos ir mitologijos šaltiniai" I t. Norbertas Vėlius, Mokslo ir enciklopedijų leidykla, 1996. T.1: 432 psl.
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 211–212