recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Šturmo lėktuvas *A-10 Thunderbolt II* ir naikintuvai *F-86 Sabre, P-38 Lightning* ir *P-51 Mustang* Lengley aviabazėje (JAV), aerošou metu (2004 m.)
**Naikintuvas** – kovos lėktuvas, kurio pagrindinė paskirtis naikinti skraidančius priešo taikinius arba dalyvauti oro mūšyje su priešo naikintuvais.

Naikintuvai skirstomi į lengvuosius ir sunkiuosius. Lengvieji naikintuvai yra kuriami kiek galima mažesni ir lengvesni, taip pasiekiant kuo geresnes manevringumo ir greičio savybes. Tuo tarpu sunkieji naikintuvai yra geriau aprūpinami šarvais, ginkluote ir paprastai turi gerokai didesnę degalų atsargą, tačiau dėl masės jie praranda dalį savo greičio ir vikrumo. Tai ne vien kovos stiliaus problema. Sunkieji naikintuvai naudojami bombonešių medžioklėje.

Manevringumu, greičiu, pakilimo greičiu, ginklų ir radiotechnikos galia dažnai pranoksta kitų karinės aviacijos rūšių lėktuvus. Į 15 000 m aukštį gali pakilti per 5 min. ir greičiau, aukščio riba paprastai apie 20–25 km. Ginkluoti automatinėmis patrankomis, valdomomis įvairaus tipo raketomis, reaktyviniais sviediniais. Turi radijo ir navigacijos aparatūrą, radiolokacinius taikymo įrenginius.

Pradėti naudoti per I pasaulinį karą. Buvo skirti naikinti bombonešiams, žvalgybiniams lėktuvams, dirižabliams.

Klasifikacija
-------------

JAV F/A-18C Hornet lynu sustabdomas ant lėktuvnešio USS *Harry S. Truman* denio.
Naikintuvai skirstomi:

* *fronto naikintuvas* – skirtas užkariauti oro erdvę mūšio metu, naikinti priešo lėktuvus ir sraigtasparnius, ugnimi palaikyti savos kariuomenės veiksmus iš oro.
* *perėmimo naikintuvas* – skirtas apsaugoti valstybines sienas, oro ir antžeminius objektus nuo priešo oro pajėgų lėktuvų, sraigtasparnių.
* *naikintuvas-bombonešis* – skirtas atlikti tiek bombonešio vaidmenį, tiek ir fronto naikintuvo.
* *daugiatikslis naikintuvas* – universalios paskirties naikintuvas priešo oro, žemės, vandens pajėgoms naikinti.
* *jūrinis naikintuvas* – tarnaujantis karinėse jūrų pajėgose, galintis kilti ir tūpti ant lėktuvnešio denio.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Naikintuvas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Fighter – planes.com: aprašymai ir nuotraukos
* topfighters.com
**Nahoras** – Senojo Testamento personažas, minimas Pradžios knygoje, Teraho sūnus, Abraomo ir Harano brolis. Pasakojama, kad vedęs savo brolio Harano dukterį Milką.

Pasak Pradžios knygos, Nahoro ir jo brolių Abraomo bei Harano Terahas susilaukęs būdamas 70 metų (Pr 11,26). Nahoro senelis (Teraho tėvas) taip pat buvęs vardu Nahoras (Pr 11,24). Pradžios knygoje nėra minima, kad Nahoras būtų išvykęs iš chaldėjų Ūro drauge su tėvu ir broliu, tačiau iš to, kad Haranas įvardijamas „Nahoro miestu", galima spręsti, jog jis keliavęs drauge ir įsikūręs Harane. Pasakojama, jog Nahoras susilaukęs dvylikos sūnų: aštuonis iš jų jam pagimdžiusi žmona Milka, o keturis – sugulovė Reuma. Nahoro sūnūs esą buvę dvylikos aramėjų genčių protėviai. Nahoras Senajame Testamente paminėtas dar du kartus. Susitikęs su Labanu, Jokūbas pamini Abraomo Dievą ir Nahoro Dievą (Pr 31,53). Tuo tarpu Jozuės knygoje Nahoras drauge su Abraomu paminėtas kaip vienas iš Teraho sūnų.

Būta spėjimo, kad Nahoro miestas, minimas Pradžios knygoje, buvęs pavadintas pagal dievybę tokiu pat vardu. Visgi, kaip teigiama, nėra jokių požymių, rodančių egzistavus tokios dievybės kultą. Gali būti, kad asmenvardis kilęs iš miesto pavadinimo *Naḫur* (buvęs netoliese Harano). Tokia vietovė paminėta Mario įrašuose.

Išnašos
-------

1. 1 2  Emil G. Hirsch, M. Seligsohn. „Nahor". Jewish Encyclopedia. Nuoroda tikrinta 2021-02-11.
2. ↑  Van der Toorn, Karel; Becking, Bob; Van der Horst, Pieter W. (eds.). Dictionary of Deities and Demons in the Bible. Brill. p. 610. ISBN 90-04-11119-0.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Nahualis, Nagualis** (isp. *Nahual, Nagual*) – dvasia globėja Mezoamerikos tikėjimuose. Tai teriomorfinis angelas-sargas, pasireiškiantis gyvūno (jaguaro, kojoto, erelio ar kt.) pavidalu.

Pavadinimas *nahual* kilo iš nahuatlių kalbos ir reiškia magijos praktikuotoją. Pagal žmogaus gimimo datą nustatoma, koks gyvūnas bus jo nahualis. Nahuatlių žodis *Tonal* žymi dieną ir su ja asocijuotą gyvūną. Gimę po jaguaro ženklu buvo laikomi turintys ypatingų magiškų galių. Nahualizmo globėju laikytas dievas Teskatlipoka. Tikėjimas nahualiu buvo būdingas ne tik actekams, bet ir kitoms Mezoamerikos tautoms.

Dėl krikščionybės įtakos dabar Meksikoje nahualiu laikoma piktoji dvasia, raganius, sugebantis naktį pasiversti gyvūnu (pelėda, šikšnosparniu, kalakutu) ir daryti bloga nekaltiems žmonėms (gerti jų kraują, vogti turtą, nešti ligas). Chakatekų tikėjimu nahualiai baudžia tuos, kurie giminiuojasi su metisais ar baltaisiais.

Karloso Kastanedos knygose Don Chuanas nahualiu įvardina begalinę ir nesuvokiamą transcendentinę realybę.
| Džungarijos Alatau |
| --- |
| Čubaro kalnas Džungarijos AlatauČubaro kalnas Džungarijos Alatau |
| **Žemynas** | Azija |
| **Šalys** | Kazachstano vėliava KazachstanasKinijos vėliava Kinija |
| **Aukščiausias taškas** | 4562 m (Semionovo Tianšanskio k.) |
| **Koordinatės** | 45°0′ š. pl. 80°0′ r. ilg.﻿ / ﻿45.000°š. pl. 80.000°r. ilg.﻿ / 45.000; 80.000Koordinatės: 45°0′ š. pl. 80°0′ r. ilg.﻿ / ﻿45.000°š. pl. 80.000°r. ilg.﻿ / 45.000; 80.000 |
| **Uolienos** | klintis, skalūnai, smiltainis |
| **Iškasenos** | polimetalai |

**Džungarijos Alatau** arba ***Žetisu Alatau*** (kaz. *Жетісу Алатауы*, kin. 阿拉套山, pinyin: *Ālātào Shān*, mong. *Алаг Уул*) – kalnų masyvas Vidurinėje Azijoje. Driekiasi tarp Alakolio ežero ir Ilio slėnio, yra daugiausia pietryčių Kazachstane, likusi dalis – Rytų Turkestane (Sindziangas, Kinija). Driekiasi iš pietvakarių į šiaurės rytus 450 km, plotis – 50–90 km. Aukščiausia vieta – 4562 m (Semionovo Tianšanskio k.). Džungarijos Altau kalnus sudaro keletas lygiagrečių kalnagūbrių – Karatau, Baskantau, Toksanbajus, Bedžiktau ir kt.

Kalnai sudaryti daugiausia iš skalūnų, klinties, smiltainio (šiaurėje) ir vulkaninių uolienų (pietuose); centrinėje dalyje slūgso senovinės kristalinės uolienos. Yra polimetalų rūdų telkinių (Tekelis), trykšta mineralinės versmės (Kopalo-Araganas).

Džungarijos Alatau žemutiniuose šlaituose driekiasi pusdykumės ir stepės, 1200 m aukštyje pereinančios į miškų ir pietų juostą (šiauriniame šlaite). Virš 2600 m aukščio prasideda subalpinės ir alpinės pievos, aukščiau – uolynai, akmenynai. Ledynai užima 1100 km² plotą. Kalnuose prasideda keletas nenuotakiems baseinams priklausančių upių (Aksu, Tentekas, Lepsi, Karatalas), gausų ežerų (žymiausias – Žasylkolis).

Džungarijos Alatau rytuose yra Džungarijos vartų perėja, jungianti su Džungarijos lyguma.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 135
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Filmo Konanas Naikintojas plakatas
**Konanas** (dar žinomas kaip **Konanas barbaras** arba **kimeras**) – išgalvotas literatūrinis veikėjas, kurį sukūrė JAV rašytojas Robert E. Howard. Jis laikomas populiariausiu fiktyviu literatūriniu veikėju barbaru. Konanas yra kalnietis barbaras, veikęs Haiborijos eroje, kilęs iš Kimerijos.

1932 m. Robert E. Howard parašė fantastikos seriją, kurią pardavė „Weird Tales" žurnalui. Nuo tada veikėjas pasirodė licencijuotose knygose, komiksuose, filmuose, televizijoje ir vaizdo žaidimuose, tuo tik dar labiau išpopuliarėdamas.

1954 metais „Gnome Press" išleido istorijų rinkinį, kurio pavadinimas – „Barbaras Konanas". Aštuntojo dešimtmečio pabaigoje komiksus išleido „Marvel Comics". 1982 metais išėjo pirmas filmas Konanas Barbaras, 1984 m. – tęsinys Konanas Naikintojas, 2011 m. - kito režisieriaus sukurtas Konanas Barbaras ir kt.

Eridano leidyklos knygų serija apie Konaną
------------------------------------------

Eridano leidykla išleido 5 knygų seriją apie Konaną:

1. „Šviesos Alebarda"(2001)
2. „Valdovo Šešėlis" (2001)
3. „Pitono Lobis" (2002)
4. „Pergalės Altorius" (2002)
5. „Chaoso Širdis" (2003)

Visos serijos knygos
**Koncertas fortepijonui Nr. 20 d-moll** (K466) – austrų klasikinės muzikos kompozitoriaus V. A. Mocarto koncertas fortepijonui, parašytas 1785 metais. Tai vienas iš žinomiausių V. A. Mocarto koncertų.

V. A. Mocartas „Koncertą fortepijonui Nr. 20" D minorinėje tonacijoje pradėjo 1785 m. sausio trečiąją savaitę, Vienos koncertinio sezono įkarščio metu. Koncertas užbaigtas vasario 10, dieną prieš premjerą Mehlgriobėje, pastate Noimarkto aikštėje (dabar nebėra). Jame V. A. Mocartas užsisakė šešių koncertų ciklą penktadieniais. Šie pasirodymai sulaukė nemažai dėmesio, ir žinoma, kad daugiau nei 150 svečių užsiprenumeravo dalyvavimą sumokėdami po vieną auksinį siuvereną (palyginimui, V. A. Mocarto buto metinės nuomos kaina buvo apie 35 siuverenus). „Koncertas fortepijonui Nr. 20" buvo atliktas pirmajame iš šių koncertų. 

V. A. Mocartas yra parašęs tik vieną kitą koncertą minorinėje tonacijoje ir iškelta versija, kad jo įtampa ir dramatiškumas susiję su pernelyg kompozitoriaus vaikystę kontroliavusio tėvo L. Mocarto artėjančiu atvykimu į Vieną. Tėvas atvyko kaip tik pirmą pasirodymų dieną ir, pasak jo, orkestras negalėjo parepetuoti kūrinio pabaigos, nes perrašinėtojas nespėjo ruošti partitūrų, tačiau pasirodymo metu atlikimas buvęs didingas ir orkestras pasirodęs įstabiai. Vasario 15 d. V. A. Mocartas pristatė šį koncertą Pilies teatre (*Burgtheater*). 

„Koncertas fortepijonui Nr. 20" yra vienas iš žymiausių V. A. Mocarto koncertų. Savas kadencijas jam parašė L. van Betchovenas, J. B. Krameris, J. N. Humelis, F. Mendelsonas, J. Bramsas, K. Šuman, A. Rubinšteinas, Š. Alkanas, K. Reinekė, F. Buzonis ir A. Kasela. J. Bramsas 1878 m. paminėjo, jog „*publika visuomet klausosi d minoro [koncerto] ... su pagarba.*"

Koncerto dalys
--------------

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 

|  |
| --- |
| I. Allegro |
|  |
|  |
| 

---

 |
| II. Romanze |
|  |
|  |
| 

---

 |
| III. Rondo, Allegro assai |
|  |
| Atlieka Robert Casadesus ir Klyvlendo orkestras |
| 

---

 |

 |

V. A. Mocarto „Koncertas fortepijonui Nr. 20" skirtas atlikti fortepijonu su orkestro pritarimu ir sudarytas iš trijų dalių:

1. *Allegro*.
2. *Romanze*.
3. *Rondo. Allegro assai*.

Šaltiniai
---------

* Grayson, David. *Mozart: Piano Concertos Nos. 20 and 21*. Cambridge University Press, 1998

Nuorodos
--------

* „Koncerto fortepijonui Nr. 20" įrašai, natos IMSLP projekte
**Koncertas fortepijonui Nr. 21 C-dur** (K467, „Elvira Madigan") – austrų klasikinės muzikos kompozitoriaus V. A. Mocarto koncertas fortepijonui, parašytas 1785 metais. Tai vienas iš žinomiausių V. A. Mocarto koncertų.

V. A. Mocartas „Koncertą fortepijonui Nr. 21" C mažorinėje tonacijoje pradėjo 1785 m. tikriausiai sausį, Vienos koncertinio sezono įkarščio metu. Jis buvo rašomas kartu ar beveik kartu su „Koncertu fortepijonui Nr. 20". Koncerto rankraštyje užrašyta vasario mėn. data, tačiau asmeniniame žurnale V. A. Mocartas jo pabaigimo datą pažymėjo esant kovo 9, dieną prieš premjerą, kuriai kompozitorius išsinuomojo salę Pilies teatre (*Burgtheater*). Tuo metu Vienoje buvęs V. A. Mocarto tėvas Leopoldas tik paminėjo, kad pasirodymas atnešė 559 guldenus pajamų, daugiau nei tikėtasi. Taip pat jis paminėjo, kad fortepijono dalis yra ypač sudėtingo atlikimo. 

„Koncertas fortepijonui Nr. 20" yra vienas iš žymiausių V. A. Mocarto koncertų. Jis ypač išpopuliarėjo, kai jo vidurinės lėtosios dalies tema buvo panaudota 1967 m. švedų filme „Elvira Madigan". Pats filmas nuo to laiko buvo primirštas, tačiau jo pavadinimas prigijo koncertui. Savas kadencijas jam yra parašę ir modernieji kompozitoriai, pvz. A.Šnitkė, F. Glasas.

Koncerto dalys
--------------

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 

|  |
| --- |
| „Koncerto fortepijonui Nr. 21" žinomiausia tema. Atlieka Artur Schnabel ir Londono orkestras |
|  |
|  |
| 

---

 |

 |

V. A. Mocarto „Koncertas fortepijonui Nr. 21" skirtas atlikti fortepijonu su orkestro pritarimu 
ir sudarytas iš trijų dalių:

1. *Allegro maestoso*.
2. *Andante*.
3. *Allegro vivace assai*.

Šaltiniai
---------

* Grayson, David. *Mozart: Piano Concertos Nos. 20 and 21*. Cambridge University Press, 1998
* Betsy Schwarm, *Encyclopaedia Britannica*, 2013 m.

Nuorodos
--------

* „Koncerto fortepijonui Nr. 21" įrašai, natos IMSLP projekte
**Koncertas klarnetui A-dur** (K622) – austrų klasikinės muzikos kompozitoriaus V. A. Mocarto (1756–1791) koncertas klarnetui, parašytas 1791 metais.

Istorija
--------

V. A. Mocartas „Koncertą klarnetui" A mažoro tonacijoje parašė 1791 m. ir jis buvo skirtas klarnetistui Antonui Štadleriui. Su juo V. A. Mocartas buvo nuo seno pažįstamas. A. Štadleris tuo metu buvo oficialus Vienos rūmų orkestro klarnetistas ir tos pačios masonų ložės kaip V. A. Mocartas narys. Sakoma, kad V. A. Mocartas jį mėgo ir skolindavo pinigų, net kai jo paties šeimai jų trūkdavo. Po kompozitoriaus mirties buvo rasta nemenkos klarnetisto skolos raštų. Tuo metu klarnetas dar buvo mažai paplitęs instrumentas ir A. Štadleris naudojosi savo paties patobulintu bosiniu klarnetu, su kuriuo galėjo išgauti keletą žemesnių natų nei su įprastu klarnetu. V. A. Mozartas parašė koncertą būtent šiam klarnetui, bet tai buvo taip neįprasta, kad 1801 metais pasirodžiusiuose koncerto leidimuose leidėjai transkribavo žemąsias natas oktava aukščiau, kad partiją būtų galima atlikti įprastu klarnetu.

Manoma, kad V. A. Mocartas parašė koncertą per pirmą 1791 m. spalio savaitę ir naudojosi prieš metus ar du pradėtu kūriniu bosiniam ragui. A. Štadleris pirmą kartą atliko koncertą klarnetui iškart po jo užbaigimo, tikriausiai 1791 m. spalio 16 d. Prahoje. Šis koncertas užima ypatingą vietą V. A. Mocarto biografijoje, nes yra paskutinis užbaigtas kompozitoriaus kūrinys, tik apie du mėnesius iki jo mirties gruodžio 5 dieną. Vieni autoriai koncerto muzikoje randa sąsajų su artėjančia kompozitoriaus mirtimi, kiti tvirtina, kad V. A. Mocartas tuo metu dar buvo geros savijautos ir nenumanė apie greitą mirtį. Kita dėmesio priežastis koncertui yra toji, kad vėliau muzikos istorijoje buvo parašyti tik keli kiti sėkmingi kūriniai klarneto atlikimui. Po kompozitoriaus mirties jo našlė Konstanca kreipėsi į A. Štadlerį siekdama susigrąžinti rankraštį, tačiau A. Štadleris jai pasakė, kad jis buvo pavogtas gastrolių po Vokietiją metu. Konstanca tuo nepatikėjo ir kaltino klarnetistą užstačius rankraštį lombarde. Kaip ten bebūtų, autorinis V. A. Mocarto rankraštis neišliko. Taip pat neišliko ir A. Štadlerio klarnetas, tad paprastai koncertas atliekamas pagal 1801 m. leidimą įprastiems klarnetams. XX a. antrojoje pusėje padaugėjo originalaus kūrinio rekonstrukcijų bosiniam klarnetui, tačiau atlikimas su įprastu klarnetu išliko populiarus.

Koncerto dalys
--------------

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 

|  |
| --- |
| I. Allegro |
|  |
|  |
| 

---

 |
| II. Adagio |
|  |
|  |
| 

---

 |
| III. Rondo. Allegro |
|  |
| Atlieka Markus Krumpöck ir Vienos Merkur orkestras |
| 

---

 |

 |

V. A. Mocarto „Koncertas klarnetui" skirtas atlikti klarnetu su kamerinio orkestro (be timpanų, trimitų, obojų) pritarimu ir sudarytas iš trijų dalių:

1. *Allegro*
2. *Adagio*
3. *Rondo. Allegro*

Šaltiniai
---------

* *Clarinet Concerto A major*. Eulenburg, 2017. Preface
* San Francisko simfoninio orkestro programa

Nuorodos
--------

* „Koncerto klarnetui" įrašai, natos IMSLP projekte
Koordinatės: 55°42′01″š. pl. 23°53′40″r. ilg.﻿ / ﻿55.700234°š. pl. 23.894534°r. ilg.﻿ / 55.700234; 23.894534


| Vileikių dvaras |
| --- |
|  Dvarininko namas, 2019 m. |
| Vieta | Vileikiai, Radviliškio raj. |
| Rūmų stilius | medinis |
| Parkas | Pavieniai medžiai, medžių eilės |
| Pastatų būklė | Dvaro rūmai, kalvė, ūkio pastatų griuvėsiai |

**Vileikių dvaro sodyba** yra Vileikiuose, Sidabravo seniūnijoje, Radviliškio rajone, šalia kelio  **3406**  Šeduvos g. st.–Vadaktai–Krekenava . Išlikę parko želdinių, atskirų medžių, dvarininko namas, kalvė, ūkio pastatų griuvėsiai. Šalia vingiuoja Kiršino upės vaga su senvage.

Iš kiemo pusės
Ūkio pastatų liekanos
Dvaro sodybos rūmai 2018 m. įrašyti į Kultūros vertybių registrą , suteiktas regioninės reikšmės saugomo paminklo statusas. Teritorija užima 51 770 m² plotą.

Architektūra
------------

Rūmai mediniai, stačiakampio plano, vieno aukšto su mansarda ir mezoninais, rūsiu po pietine pastato dalimi, verandomis ir įėjimo priestatu. Fasado centrinę dalį su pagrindiniu įėjimu akcentuoja medinė dviejų aukštų veranda. Pagrindinio tūrio stogo forma yra pusvalminė, verandų - sutapdinta, įėjimo priestato - dvišlaitė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Objekto Nr. 42023 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vileikių dvaras** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Sąrašas:Lietuvos dvarai
**Macijausko žemėlapio byla** – civilinis procesas, 1901–1902 m. vykęs Sankt Peterburge, turėjęs didžiausią įtaką panaikinant spaudos draudimą lietuviškais rašmenimis.

Istorija
--------

1900 m. lietuvių kultūros ir spaudos veikėjas Antanas Macijauskas Sankt Peterburgo A. Iljino kartografijos fabrike 2000 egz. tiražu išleido lietuvišką žemėlapį „Žemėlapis lietuviškai - latviško krašto". Jį Rusijos Vyriausiosios spaudos reikalų valdybos viršininkas kunigaikštis N. V. Šachovskojus 1900 m. lapkričio 26 d. įsakė konfiskuoti. Buvo konfiskuoti 1186 žemėlapio egz. kitus spėta išplatinti. A. Macijauskas kreipėsi į Rusijos vidaus reikalų ministrą V. Plėvę ir Vyriausiosios spaudos reikalų valdybos viršininkui iškėlė bylą. Ji pasiekė aukščiausią Rusijos imperijos teismo įstaigą – Senatą. Be to, dėl lietuviškų afišų platinimo bylą iškėlė Povilas Višinskis. Šios bylos sukėlė tikrą Rusijos juristų ir administracijos sąmyšį.

Byla
----

A. Macijausko pasamdytas advokatas A. Kaminas Senatui įrodė, kad žemėlapis buvo konfiskuotas neteisėtai, pažeidžiant Rusijos įstatymus. Imperatorius Nikolajus II patvirtino 1902 m. gruodžio mėn. Senato nutartį, kad įsakymai, draudžiantys lotyniškas raides lietuvių spaudiniuose, neturi teisinės galios – lietuvių tautinio judėjimo pakilimas, draudžiamosios lietuviškos spaudos leidėjai, knygnešiai ir skaitytojai jau buvo įrodę, kad toks spaudos draudimas nenaudingas imperijai. Vidaus reikalų ministras V. Plėvė 1903 m. balandžio 22 d. pripažino, kad slapti aplinkraščiai arba net paties caro nuomonė, jei ji nėra paskelbta viešai, negali būti teisinis pagrindas imtis administracinių priemonių.

Antano Macijausko laimėjimas buvo reikšmingas, siekiant panaikinti lietuvių spaudos lotyniškomis raidėmis draudimą, jis panaikintas 1904 m. gegužės 1 d.

Literatūra
----------

* Lietuvių spaudos draudimo panaikinimo byla. Lietuvos istorijos institutas, sudarė Antanas Tyla, Vilnius, Lietuvos istorijos instituto leidykla, 2004 m. ISBN 9986-780-67-5.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Macijausko žemėlapio byla*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 737 psl.
**Sveikas miestas** - sveikatos politikos koncepcija, kelianti gerovės ir sveikatos jos gyventojams prioritetą į pagrindinę vietą priimant sprendimus, siekiant patobulinti fizinę, psichinę ir socialinę aplinką miesto gyventojams.

Sveikų miestų tinklas
---------------------

Pirmą kartą sveikų miestų projekto idėja buvo apsvarstyta 1984 metais Toronto konferencijoje, diskutuojant miestų vaidmenį naujosios visuomenės sveikatos judėjime. 

Galutinai suformuota koncepcija buvo pristatyta 1986 metais Lisabonos konferencijoje. Tais pačiais metais buvo išrinkta vienuolika miestų, kurie turėjo pademonstruoti, kad naujas požiūris į visuomenės sveikatą, pagrįstas SV principais, gali būti pritaikomas praktiškai. 

Pasaulio sveikatos organizacijos (PSO) Sveikų miestų tinklas - pasaulinis judėjimas. Iš viso 90 miestų Europoje yra pripažinti Sveikais. Pasaulyje per 1400 miestų ir miestelių iš visų pasaulio šalių yra jo nariais. 

Sveikų miestų judėjimas skatina sistemingą strategiją bei sveikatos planavimą ir pabrėžia, kad reikia: 

* spręsti sveikatos nelygybės ir miestų skurdo, pažeidžiamų grupių poreikių tenkinimo problemas;
* įtraukti visuomenę dalyvauti valdyme
* šalinti nepageidaujamą socialinę, ekonominę ir aplinkos įtaką sveikatai.

Šaltiniai
---------

* Sveikas miestas[neveikianti nuoroda]

 Archyvuota kopija 2011-08-02 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Pampero** (isp. *Pampero*, *„Vėjas nuo Pampų"*) – šaltas, dažnai štorminis vėjas iš pietų ar pietvakarių Argentinoje, Urugvajuje, Paragvajuje, kartais su lietumi. Toks vėjas susidaro įsiveržus šaltoms Antarktinėms oro masėms.

Dažniausiai atsiranda staiga, po šiltų šiaurinių Zonda vėjų, atneša dulkių debesis, staigiai pakyla atmosferos slėgis, atšąla. Panašūs vėjai juntami Rytų Azijos ir Šiaurės Amerikos pakrantėse.

Prie žemyno krantų Pampero dažnai keičiasi su šaltu ir stipriu, drėgnu pietvakariniu Sudestada vėju.

Pirmojoje stadijoje vad. *Pampero Húmedo* (liet. *drėgnasis Pampero*), antrojoje – *Pampero Seco* (liet. *sausasis Pampero*). Pastaroji pereina į dulkėtą ir štorminį *Pampero Sucio*.

Nors Pampero gali atsirasti bet kuriuo metų laiku, bet dažniausiai pasitaiko nuo spalio iki sausio, kuomet Pietų pusrutulyje būna vasara.
| Rovėja |
| --- |
|  Rovėja už Papilio tvenkinio |
| **Ilgis** | 35 km |
| **Baseino plotas** | 216 km² |
| **Vidutinis debitas** | 1,31 m³/s |
| **Ištakos** | Valkiškių apylinkės, Biržų raj. |
| **Žiotys** | Apaščia |
| **Šalys** | Lietuva |

**Rovėja** − upė šiaurės Lietuvoje, Biržų rajone, Apaščios dešinysis intakas.

Rovėja istorijos šaltiniuose minima 1416 m. Rovėjos ilgis 35 km. Ji prasideda Valkiškių apylinkėse, 5 km į pietryčius nuo Papilio. Upė teka į šiaurės vakarus pro Papilį ir įteka į Apaščią 21 km nuo jos žiočių, ties Mikalava, 6 km į šiaurę nuo Biržų. Ties Kubilių kaimu upė patvenkta.

Rovėja turi dešiniuosius intakus Serbentą, Laštalažą, Karvelupį, Garšvą.

Pavasarį nuteka 47 %, vasarą 10 %, žiemą 19 % viso metinio vandens kiekio. Labai šaltomis žiemomis upė vietomis užšąla iki dugno. Metinė vandens lygio svyravimų amplitudė 1,6 m.

Didesnės gyvenvietės prie Rovėjos: Valkiškiai, Papilys, Ageniškis, Būginiai, Parovėja, Braškiai.

Upėvardis kildinamas nuo žodžių *rova* („potvynio sąnašos, molynas"), latv. *rāva* („rūdynė, pelkynė, gili dauba, sraunuma").

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Rovėja*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 572
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 280
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

*Apie miestą Afganistane žr. Balchas*.

| Vazirabadas*وزیر آباد* |
| --- |
| 

VazirabadasVazirabadas

32°45′0″ š. pl. 74°10′0″ r. ilg.﻿ / ﻿32.75000°š. pl. 74.16667°r. ilg.﻿ / 32.75000; 74.16667﻿ (Vazirabadas)Koordinatės: 32°45′0″ š. pl. 74°10′0″ r. ilg.﻿ / ﻿32.75000°š. pl. 74.16667°r. ilg.﻿ / 32.75000; 74.16667﻿ (Vazirabadas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+5)------ vasaros: (UTC+6) |
|  |
| **Valstybė** | Pakistano vėliava Pakistanas |
| **Provincija** | Pendžabas (Pakistanas) |
| **Rajonas** | Gudžranvalos rajonas rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 110 378  |

**Vazirabadas** (urdu وزیر آباد) – miestas Pakistane, Pandžabo provincijoje, prie Činabo upės. Geležinkelio mazgas (keliai į Pešavarą, Karačį, Sialkotą ir Faisalabadą). Išvystyta ryžių, geležies, plieno, odos pramonė, apdirbamos cukranendrės, gaminami chirurgijos instrumentai.

Istorija
--------

XVIII a. pradžioje šiose vietovėse ėmė apsigyventi sikhai. XIX a. viduryje britų kolonistai užėmė kraštą ir nuvertė sikhų valdžią. 1947 m. suformavus Indijos ir Pakistano valstybes, hinduistai ėmė bėgti į rytus, o musulmonai į vakarus, apylinkėse vyko nežymus pilietinis karas.
| Pampaliailatv. *Pampāļi* |
| --- |
| *Pampalių daugiabučiai* |
|  |
| 

PampaliaiPampaliai

56°32′27″ š. pl. 22°12′51″ r. ilg.﻿ / ﻿56.54083°š. pl. 22.21417°r. ilg.﻿ / 56.54083; 22.21417﻿ (Pampaliai)Koordinatės: 56°32′27″ š. pl. 22°12′51″ r. ilg.﻿ / ﻿56.54083°š. pl. 22.21417°r. ilg.﻿ / 56.54083; 22.21417﻿ (Pampaliai) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Latvijos vėliava Latvija |
| **Istorinis regionas** | Kuržemė Kuržemė |
| **Savivaldybė** | Saldaus savivaldybė |
| **Valsčius** | Pampalių valsčius |
|  |
| **Gyventojų** (2017) | 420  |
| **Altitudė** | 77 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Pampaliai |
|  |
| **Kirčiavimas** | Pámpaliai |

**Pampaliai** (latv. *Pampāļi*) – kaimas Latvijoje, Saldaus savivaldybėje, 27 km į pietvakarius nuo Saldaus, prie Zanios upės ir tvenkinio. Valsčiaus centras. Praeina kelias P107 (Ežerė–Skrunda). Veikia pagrindinė mokykla (įkurta 1878 m.), biblioteka (nuo 1911 m.), muziejus (nuo 1992 m.), kultūros namai, paštas, keramikos dirbtuvės.

Apylinkėse yra Ventos ir Škervelio slėnio, Satinių tvenkinių gamtos draustinių dalis, taip pat geologinis ir geomorfologinis gamtos paminklas Plienių atodanga.

Istorija
--------

XII a. Pampaliai priklausė kuršių valdomai Bandavos žemei, XIII–XVI a. Livonijos ordinui, XVI–XVIII a. Kuršo hercogystei, XVIII a.–1917 m. Rusijos Imperijai. Pirmoji bažnyčia Pampaliuose pastatyta 1696 m. Nuo 1838 m. veikė liuteronų bažnyčia (sugriauta per karą, 1944 m.). XIX a. Pampalių valsčiaus teritorijoje buvo 4 dvarai, veikė malūnas, spirito varykla, muilo fabrikas. 1944 m. lapkritį–1945 m. gegužę per Pampalių žemes ėjo Kuršo katilo fronto linija.

Tarybiniais metais – kolūkio centrinė gyvenvietė.

* Pampalių malūnasPampalių malūnas
* Buvusi bažnyčia (dabar – mechanikos dirbtuvės)Buvusi bažnyčia (dabar – mechanikos dirbtuvės)
* Zanios užtvankaZanios užtvanka

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  *Pampaliai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVII (On-Peri). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2010
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Microtus arvalis** |
| --- |
| Paprastasis pelėnas (Microtus arvalis)Paprastasis pelėnas (*Microtus arvalis*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Amniotai  *( Amniota)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Graužikai  *( Rodentia)* |
| Šeima: | Žiurkėniniai  *( Cricetidae)* |
| Gentis: | Pilkieji pelėnai  *( Microtus)* |
| Rūšis: | Paprastasis pelėnas  *( Microtus arvalis)* |

 |
| Binomas |
| ***Microtus arvalis***Pallas, 1778 |

**Paprastasis pelėnas** (*Microtus arvalis*) – žiurkėninių (*Cricetidae*) šeimos graužikas. Kūno ilgis 95-110 mm, svoris -23-48 g. Kailiukas pilkas, kartais rusvo atspalvio. Pilvas ir apatinė uodegos pusė šviesiai pilkšvos spalvos. Snukutis bukas, ausys trumpos, beveik paslėptos plaukų. Uodega trumpa, jos ilgis sudaro vos trečdalį kūno ilgio.

Lietuvoje gausiausias pelėnas. Aptinkamas laukuose, pievose, daržuose, miškų pakraščiuose, kirtimuose. Kasa daug urvų, kurių centre įsirengia gūžtą. Žiemodami kūgiuose ir kluonuose, veisiasi ir žiemą. Gali padaryti nemažai žalos pasėliams, daržovėms.
| **Lactarius trivialis** |
| --- |
| Paprastasis piengrybis (*Lactarius trivialis*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Ūmėdiečiai  *( Russulales)* |
| Šeima: | Ūmėdiniai  *( Russulaceae)* |
| Gentis: | Piengrybis  *( Lactarius)* |
| Rūšis: | Paprastasis piengrybis  *( Lactarius trivialis)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Paprastasis piengrybis** (*Lactarius trivialis*) – piengrybių (*Lactarius*) genties grybų rūšis.

Kepurėlė 7-10 (15) cm, kartais net iki 25 cm skersmens, jauna išgaubta, senesnių paplokščia ar įdubusi, drėgnu oru lipni, gleivėta, iš pradžių gelsva, rusvai gelsva, vėliau pašviesėja iki geltonai rudos.

Lakšteliai jaunų balti, senesni gelsvi, geltonai rudi. Pieniškos sultys baltos, išdžiuvusios geltonos, jauni vaisiakūniai labai sultingi. Kotas 5-12 cm ilgio, 1-3 cm storio, rusvai gelsvas, tuščiaviduris, lipnus, slidus, išilgai su duobutėmis.
Trama balta, trapi, kartoko, deginančio skonio.

Auga liepos–spalio mėnesiais spygliuočių, mišriuose miškuose, pavieniui, kartais gausiai. III kategorijos, valgomas grybas, paprastai sūdomas.

Subrendęs paprastasis piengrybis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vincentas Urbonas. *Grybai*. Vilnius: Mokslas, 1986. p. 78.



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Paprastasis piengrybis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Vazgenas Iarm. Վազգէն Ա** |
| --- |
|  |
| Vazgenas I |
| Visas vardas | Levon Karaped Balgian |
| Gimė | 1908 m. rugsėjo 20 d.Bukareštas, Rumunija Rumunija |
| Mirė | 1994 m. rugpjūčio 18 d. (85 metai)Jerevanas, Armėnija Armėnija |
| Palaidotas (-a) | Vaharšapatas |
|  |
| Organizacijos | Armėnų apaštališkoji bažnyčia |
| Pareigos | katolikas |
|  |
| Alma mater | Bukarešto universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Vazgenas I |

**Vazgenas I** (arm. Վազգէն Ա; tikr. *Levon Karaped Balgian*, *Levon Garabet Baljian*; 1908 m. rugsėjo 20 d. Bukarešte – 1994 m. rugpjūčio 18 d. Jerevane) – Armėnų apaštališkosios bažnyčios (AAB) katolikas nuo 1955 iki 1994 m. Iš viso ištarnavęs 39 metus, jis buvo ketvirtasis katolikas pagal trukmę šiame poste bažnyčios istorijoje.

Biografija
----------

Balgianas gimė 1908 m. Bukarešte, Rumunijos armėnų batsiuvio ir mokyklos mokytojos šeimoje. Jis mokėsi Odesos armėnų mokykloje, kur jo tėvai buvo evakuoti Pirmojo pasaulinio karo metu. Vėliau mokėsi Bukarešto *Misakyan-Kesimyan* licėjuje, o 1924–1926 m. – Bukarešto aukštesniojoje komercinėje mokykloje. 1929–1943 m. mokytojavo armėnų mokyklose Bukarešte. 1936 m. baigė Bukarešto universiteto Literatūros ir filosofijos fakultetą.

Biustas Vanadzore (Armėnija)
1937–1938 m. gegužės mėn. leido ir redagavo kultūros žurnalą „Erk". 1937–1942 m. Balgianas, gilindamasis į religiją, susipažino su Armėnijos bažnyčia, jos istorija, tradicijomis, užmezgė asmeninį kontaktą su AAB Rumunijos vyskupijos vadovu, kuris atvedė jį į pastoracinę tarnystę. 1942 m. Atėnuose (tuo metu valdant vokiečių karinei administracijai) AAB Graikijos arkivyskupo buvo įšventintas į dvasininkus.

1943–1944 m. studijavo Bukarešto universiteto Teologijos fakultete. 1943 m. jam suteiktas dvasinis *vardapeto* laipsnis ir Vazgeno vardas. 1947 m. paskirtas AAB Rumunijos vyskupijos vadovu. 1948 m. Ečmiadzine jam suteiktas aukščiausiojo vardapeto laipsnis, 1951 m. – įšventintas į vyskupus. Nuo 1954 m. buvo Ečmiadzino Aukščiausiosios dvasinės tarybos narys, taip pat gavo valdyti AAC Bulgarijos vyskupiją.

1955 m. persikėlė į Armėnijos TSR, buvo išrinktas bažnyčios aukščiausiuoju patriarchu ir katoliku.

1950–1960 m. Vazgenas I apkeliavo daugelį pasaulio armėnų kolonijų. Jo pastangų dėka buvo suformuota didžioji dalis Armėnų apaštališkosios bažnyčios (1966 m.) užsienio diecezijų. Nuo tada jis ėmėsi gaivinti senovės armėnų bažnyčias ir bažnyčios įstaigas, suaktyvino ryšius su Armėnų katalikų bažnyčia. Po II Vatikano susirinkimo stiprėjant krikščionių bažnyčių ryšiams, Vatikane 1970 m. susitiko su popiežiumi Pauliumi VI.

Nuorodos
--------

* „Vazgen I". Encyclopædia Britannica.
* Православная Энциклопедия. Вазген I
* Obituary: Catholicos Vazgen I. *independent.co.uk*
| **Vladimiras Oriolasrus. *Владимир Эммануилович Орёл*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1952 m. vasario 9 d.Maskva, Rusijos TFSR |
| Mirė | 2007 m. rugpjūčio 5 d. (55 metai)Izraelis |
|  |
| Veikla | kalbininkas |
|  |
| Alma mater | Maskvos universitetas |

**Vladimiras Oriolas** (rus. *Владимир Эммануилович Орёл*, 1952 m. vasario 9 d. Maskva, Rusijos TFSR – 2007 m. rugpjūčio 5 d. Izraelis) – rusų, žydų ir kanadiečių kalbininkas, vertėjas, filologijos daktaras.

Biografija
----------

V. Oriolas Maskvos universitete studijavo teorinę ir struktūrinę kalbotyrą. 1981 m. apgynė kandidato disertaciją, 1989 m. – daktaro. V. Oriolas vertė grožinę literatūrą: P. Ronsaro, Ž. Prevero, F. Vijono, V. Šekspyro ir kitų anglų bei prancūzų poetų kūrinius. 1980 m. buvo išleistas L. Kerolio vertimas „Alisa Veidrodžio karalystėje", o 1988 m. – „Alisa stebuklų šalyje".

1989–1990 m. Maskvos universitete dėstė istorinę kalbotyrą, emigravęs Izraelin dėstė Jeruzalėje ir Tel Avive. 2001–2002 m. dėstė Prinstono universitete JAV, vėliau – keliuose Kanados universitetuose Albertos provincijoje.

Mokslinė veikla
---------------

V. Oriolo mokslinės veiklos kryptys įvairios: slavų, balkanų ir paleobalkanų, semitų–chamitų kalbos, indoeuropiečių prokalbė, biblinė hebrajų kalba, Senojo Testamento tyrimai. V. Oriolas parašė daugiau kaip 200 mokslinių straipsnių ir 7 monografijas (taip pat ir trijų tomų „Rusų kalbos etimologinį žodyną"), su O. Stolbova išleido „Semitų–chamitų etimologinį žodyną".

Išnašos
-------

1. ↑  „Орёл, Владимир Эммануилович". Курсивом. Сайт Курия Сергея Ивановича. Nuoroda tikrinta 2022-02-26.
2. ↑  Blažek V (2008). „In Memoriam:Vladimir Orel" (DOC).

Bibliografija
-------------

* V. Oriolo bibliografija
| **Hedwig Andersen** |
| --- |
| Gimė | 1866 m. birželio 9 d.Klaipėda, Prūsijos karalystė |
| Mirė | 1957 m. kovo 29 d. (90 metų)Eutinas, Vakarų Vokietija |
|  |
| Veikla | gydytoja, mokytoja |

**Hedwig Andersen** (1866 m. birželio 9 d. Klaipėdoje – 1957 m. kovo 29 d. Eutine) – gydytoja, mokytoja, kartu su Clara Schlaffhorst sukūrusi kvėpavimo, kalbos ir balso terapijos Schlaffhorst ir Andersen metodą.

Biografija
----------

Gimė 1866 m. birželio 9 d. Klaipėdoje, virvių gamintojo šeimoje. Zondershauzene, Tiuringijoje dirbo fortepijono mokytoja. Mokėsi dainavimo pas Julius Hey, kur susipažino su Clara Schlaffhorst. Kartu jos iš vertė iš anglų į vokiečių kalbą Leo Kofler knygą *The Art of Breathing*. 1910 m. pradėjo dirbti mokytoja Berlyne. 1916 m. kartu su C. Schlaffhorst atidarė vokalinio meno mokyklą Rotenberge prie Fuldos. 1926-1942 m. mokykla veikė Hustedt miestelyje Žemutinėje Saksonijoje, o 1942-1945 m. Seefeld miestelyje Pomeranijoje. Po C. Schlaffhorst mirties 1945 m. persikėlė gyventi pas savo buvusią mokinę Annemarie Fischer į Šionbriuną prie Eutino Šlėzvige-Holšteine, kur ir mirė 1957 m. kovo 29 dieną.

Nuorodos
--------

* Biografija (vok.)
* Susijusi literatūra (vok.)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Hamelia patens** |
| --- |
| Paprastasis sartūklas (Hamelia patens)Paprastasis sartūklas (*Hamelia patens*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Notreliažiedžiai  *( Lamiidae)* |
| Šeima: | Raudiniai  *( Rubiaceae)* |
| Gentis: | Sartūklas  *( Hamelia)* |
| Rūšis: | Paprastasis sartūklas  *( Hamelia patens)* |

 |

**Paprastasis sartūklas** (*Hamelia patens*) – raudinių (*Rubiaceae*) šeimos didelis daugiametis krūmas arba mažas medis iš subtropinės arba tropinės Amerikos. Paplitęs nuo Floridos, pietinės Jungtinių Valstijų dalies šiaurėje iki Pietų Argentinos. 

Jis turi oranžiškai raudonus vamzdelio formos žiedus, kuriuos apdulkina kolibriai ir drugiai. Vaisius – maža tamsiai raudona uoga. 

Nepaisant šiek tiek apdžiuvusios, liesos išvaizdos, tai yra brangus sodo medis šiltame klimate ir netgi temperatūroje, kurioje dirva atrodo taip kaip prieš šalimą. Kolibriai, patraukti jo gėlių ir kiti paukščiai mintantys vaisiais taip pat minta mažais vabzdžiais randamais aplinkui, padeda numalšinti kenkėjus.

Vaisiai turi gaivinantį, rūgštų skonį. Nepaisant to, kad jie yra labiau mėgstami kai kurių paukščių, jie taip pat yra valgomi žmonių; Meksikoje šios uogos yra naudojamos fermentuotiems gėrimams gaminti.

Paprastasis sartūklas naudojamas liaudies medicinoje gydyti prieš eilę negalavimų.
| **Vladimiras Nazimovasrus. *Влади́мир Ива́нович Нази́мов*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1802 m. gruodžio 22 d. |
| Mirė | 1874 m. vasario 23 d. (71 metai)Sankt Peterburge |
|  |
| Veikla | Rusijos imperijos valstybės veikėjas, Vilniaus generalgubernatorius. |
|  |
|  **Vikiteka** | Vladimiras Nazimovas |

**Vladimiras Nazimovas** (rus. *Владимир Иванович Назимов*; 1802 m. gruodžio 22 d. – 1874 m. vasario 23 d. Sankt Peterburge) – Rusijos valstybės veikėjas, Vilniaus generalgubernatorius (nuo 1855 m. iki 1863 m.). Infanterijos generolas.

Biografija
----------

Dvarininkų kilmės. 1818–1836 m. tarnavo leibgvardijos Preobražensko pulke. Dalyvavo Rusijos–Turkijos kare (1828–1829 m.) ir Varnos apgultyje. 1841 m. vadovavo tardymo komisijai, kuri tyrė Simoną Konarskį remiančios slaptos anticarinės organizacijos veiklą. Būdamas Vilniaus generalgubernatorius palaikė 1815 m. Lenkijos konstitucijos ir Vilniaus universiteto atkūrimo idėjas. Palaikė Eustachijaus Tiškevičiaus iniciatyva sukurtą Vilniaus archeologijos komisiją. Iš pradžių vadovavo 1863–1864 m. sukilimo malšinimui. Buvo Rusijos imperijos valstybės tarybos narys. Mirė Sankt Peterburge. Palaidotas netoli Pskovo.

Išnašos
-------

1. ↑
2. ↑  Назимов, Владимир Иванович // Русский биографический словарь А. А. Половцова.
| Vihorlato kalnai |
| --- |
| Vihorlatas rudenįVihorlatas rudenį |
| **Žemynas** | Europa |
| **Šalys** | Slovakijos vėliava Slovakija, Ukrainos vėliava Ukraina |
| **Aukščiausias taškas** | 1076 m |
| **Koordinatės** | 48°55′00″ š. pl. 22°10′00″ r. ilg.﻿ / ﻿48.91667°š. pl. 22.16667°r. ilg.﻿ / 48.91667; 22.16667Koordinatės: 48°55′00″ š. pl. 22°10′00″ r. ilg.﻿ / ﻿48.91667°š. pl. 22.16667°r. ilg.﻿ / 48.91667; 22.16667 |

**Vihorlatas** (svk. *Vihorlatské vrchy*, ukr. *Вигорлат*) − kalnai rytinėje Slovakijos dalyje ir nedidelė jų dalis vakarų Ukrainoje.

Vihorlatą dengia bukynai, ąžuolynai ir uosynai. Čia veisiasi vilkai, lūšys, miškinės katės, ūdros.

XIX a. Vihorlate buvo aptikta geležies rūdos ir pradėti kasinėjimo darbai. Dėl to labai nukentėjo Vihorlato miškai. 1904 m. geležies rūdos gavybos darbai buvo nutraukti.

Vihorlate savo ištakas pradeda Okna upė.

Nuorodos
--------

* Vihorlatas Archyvuota kopija 2011-05-22 iš Wayback Machine projekto. (anglų k.)
| Nemylas |
| --- |
|  Nemylas šalia žiočių |
| **Ilgis** | 13,7 km |
| **Baseino plotas** | 21,8 km² |
| **Ištakos** | Šilalės rajone |
| **Žiotys** | Jūra |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Nemylas |

**Nemylas** – kairysis Jūros intakas, į ją įteka 104 km nuo jos žiočių, ties Pajūriu. Teka vakarų kryptimi Šilalės rajone.

Intakas – Juodšaka (kairysis).

Istorija
--------

Nemylas (*Namile*) minimas XIV a. kryžiuočių kelių aprašymuose.

Upėvardžio (dar vadinamas ***Nemyla***) kilmė neaiški. Galbūt pradinė lytis buvusi *\*Nemielas*. Tai būtų neigiamojo priešdėlio *ne-* vedinys nuo *milas, mila* („storas veltinis drabužis") arba *milti* („šildyti karštais akmenimis"), taip pat *mielas* („gipsas, klintys, kreida, kalkės").

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Baltų religijos ir mitologijos šaltiniai" I t. Norbertas Vėlius, Mokslo ir enciklopedijų leidykla, 1996. T.1: 432 psl.
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
Koordinatės: 56°24′00″š. pl. 24°46′13″r. ilg.﻿ / ﻿56.400076°š. pl. 24.770275°r. ilg.﻿ / 56.400076; 24.770275


|  Nemunėlio Radviliškio evangelikų reformatų bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Tikėjimo srovė** | reformatai |
| **Savivaldybė** | Biržų rajonas |
| **Gyvenvietė** | Nemunėlio Radviliškis |
| **Adresas** | Santakos g. 1 |
| **Statybinė medžiaga** | plytų mūras |
| **Pastatyta** | 1890 m. |
| **Stilius** | neoromanika |

**Nemunėlio Radviliškio evangelikų reformatų bažnyčia** − bažnyčia Nemunėlio Radviliškyje, prie Apaščios ir Nemunėlio upių santakos.

Istorija
--------

Pirmąją Nemunėlio Radviliškio evangelikų reformatų bažnyčią 1590 m. fundavo kunigaikštis Kristupas Radvila Perkūnas. 1789 m. bažnyčia sudegė. Dabartinė neoromaninio stiliaus raudonų plytų bažnyčia pastatyta 1887–1890 m. Bažnyčioje išliko jos statytojo kunigo senjoro Martyno Cumfto, mirusio 1895 m. memorialinė lenta.

Nuotraukos
----------

* Bažnyčios pietinis fasadas
* Bažnyčios vakarinis fasadas
* Bažnyčios vidus
* Vaikų darželis

Nuorodos
--------

* Parapijos svetainė
* Bažnyčios istorija Archyvuota kopija 2008-04-18 iš Wayback Machine projekto.
**Hebatė** arba **Hepatė** – Deivė Motina hetitų bei huritų mitologijoje. Sutuoktinis – audros dievas Tešubas, sūnus – Saruma. Vardo kilmė nežinoma. Hetitų įrašuose deivė įvardijama *NIN.SAL.LUGAL.šamê* („Viešpatė, dangaus karalienė"). Sutinkamas epitetas „visų gyvųjų motina". Mituose svarbesnio vaidmens neatlieka, minima tik mite apie Kumarbį kaip susirūpinusi Tešubo žmona.[1][2]

Teigiama, kad deivės kulto ištakos gali siekti neolito laikus – ji siejama su deivėmis, garbintomis Čatal Hiujuke bei Chadžilare (*Hacilar*). Ankstyviausi įrašai, kuriuose minima Hebatė, aptikti Ebloje (iš laikotarpio iki Sargono valdymo). Kaip moterų asmenvardžių dėmuo, Hebatės vardas aptinkamas Hatušo (greta dabartinės Bohazkalės gyvenvietės), Alalacho bei Ugarito archyvuose. Pirmosios žinios apie Hebatės kultą tarp huritų siekia Mitanijos valstybės laikus. Šiuo laikotarpiu Hebatė buvo Alepo deivė globėja. Tuo tarpu Alalache drauge su Tešubu ir Ištare sudarė aukščiausių dievybių trejetą.[1] Deivės vardas dažnai aptinkamas senovės Sirijos bei Palestinos regiono asmenvardžiuose. Iš Amarnos laiškų žinoma, kad vėlyvojo bronzos amžiaus laikotarpiu Jeruzalę valdė karalius Abdi-Heba. Tai rodo, kad Palestinoje buvo paplitusi deivės vardo forma *Heba*. Manoma, kad Senajame Testamente (2 Sam 23:32 ir 1 Kr 11:33) sutinkamas asmenvardis *Eliahba* taip pat gali būti huritų kilmės.[3]

Dėl huritų kultūros įtakos Hebatės kultas išplito pietų Anatolijoje. Šiame regione deivė garbinta drauge su Tešubu bei Saruma. Jos šventviečių būta įvairiose vietovėse, kaip antai Kumanyje (Kapadokijoje), Udoje, Lavazantijoje.[1]

XIII a. pr. m. e. huritų panteonas tapo hetitų valstybinės religijos dalimi. Hebatė sutapatinta su hetitų saulės deive Arina, kuri laikyta karališkosios poros globėja. Šiuo aspektu vaizduojama Jazilikajos bareljefuose. Deivė stovi ant žvėries, panašaus į leopardą, ją lydi Saruma, Alanzu, Takiti, Gulšeš, Hutena ir Hutelura.[1]

Hebatės kultas Lydijoje ir Karijoje (čia ji vadinta Hipta) dar buvo išsilaikęs helenizmo laikais. Tuo tarpu Komanoje, Kapadokijoje, buvo garbinama deivė Ma, turėjusi karo dievybės bruožų. Graikai ją tapatino su Enio, o romėnai su Belona. Iš to sprendžiama, kad ir Hebatė galėjusi turėti karo dievybės bruožų.[4]

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4  Gwendolyn Leick (2002). A Dictionary of Ancient Near Eastern Mythology, p. 80–81. ISBN 9781134641024.
2. ↑  Beckman, G.: Pantheon A. II. Bei den Hethitern. In: Edzard, D. O. et al. (Hrsg.): Reallexikon der Assyriologie und Vorderasiatischen Archäologie. Munich, 2010.
3. ↑  Van der Toorn, Karel; Becking, Bob; Van der Horst, Pieter W. (eds.). Dictionary of Deities and Demons in the Bible. Brill. p. 392. ISBN 90-04-11119-0.
4. ↑  Hebat. Britannica Online Encyclopedia. Nuoroda tikrinta 2019-09-01.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 10°41′ š. pl. 61°45′ v. ilg.﻿ / ﻿10.683°š. pl. 61.750°r. ilg.﻿ / 10.683; 61.750

Salos žemėlapis
**Čakačakarė** (angl. *Chacachacare*) – negyvenama sala Karibų jūroje, Bokaso salų grupėje, Bokas del Dragono sąsiauryje tarp Trinidado salos ir Venesuelos krantų. Priklauso Trinidadui ir Tobagui. Plotas – 3,6 km². Sala apaugusi tropiniais miškais ir sąžalynais.

Salą 1498 m. rugpjūčio 12 d. atrado Kristupas Kolumbas ir pavadino *El Caracol* („sraigė"). Vėliau čia buvo medvilnės plantacija, banginių medžioklės stotis, raupsuotųjų kolonija ir moterų vienuolynas. Nuo 1984 m. sala nebegyvenama, yra švyturys ir vienuolyno liekanos. Čakačakarė lankoma turistų.

* Apleistos vienuolių gyvenamosios patalposApleistos vienuolių gyvenamosios patalpos
* Sausieji tropiniai miškai ČakačakarėjeSausieji tropiniai miškai Čakačakarėje
* Sausieji tropiniai miškai ČakačakarėjeSausieji tropiniai miškai Čakačakarėje
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Beta vulgaris** |
| --- |
| Paprastojo runkelio požymiai |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Šeima: | Burnotiniai  *( Amaranthaceae)* |
| Gentis: | Runkelis  *( Beta)* |
| Rūšis: | Paprastasis runkelis  *( Beta vulgaris)* |

 |

**Paprastasis runkelis**, arba ***burokas*** (lot. *Beta vulgaris*) – burnotinių (*Amaranthaceae*) šeimos dvimetis augalas.

Stiebas stačias, plikas, briaunotas, vagotas, šakotas, iki 1–2 m aukščio. Lapai pliki, dideli, lygiais, kiek banguotais kraštais, 5–20 cm ilgio. Žiedai susispietę į varpiškus žiedynus, žalsvi arba balsvi, apdulkinami vėjo. Vaisius – sudėtinis kamuolėlis, sudarytas iš 2–6 vaisių. Šaknis – mėsingas, apskritas arba pailgas šakniagumbis. Augalas dvimetis – pirmais metais išaugina šakniagumbį, antrais – stiebą su žiedais.

Augalas kildinamas iš Viduržemio jūros krašto, ankstyviausia jo atmaina laikomas *Beta vulgaris subsp. maritima* (vad. jūrinis runkelis). Plačiai vartotas maistui senovės Mesopotamijoje, Egipte, Graikijoje, Romoje. Dabar žinomos paprastojo runkelio atmainos išvestos daugiausia XVI–XIX a. Šios atmainos – svarbi daržovė ir pašarinis augalas.

Pagrindinės paprastojo runkelio atmainos:

* cviklinis runkelis
* pašarinis runkelis
* cukrinis runkelis
* burokėlis

* Cviklinis runkelisCviklinis runkelis
* BurokėliaiBurokėliai
* Cukrinis runkelisCukrinis runkelis
* Pašarinis runkelisPašarinis runkelis
Koordinatės: 55°19′08″ š. pl. 25°06′58″ r. ilg.﻿ / ﻿55.31889°š. pl. 25.11611°r. ilg.﻿ / 55.31889; 25.11611


| Smėlinis |
| --- |
| Ežeras nuo Vargulių pusės |
| Vieta | Molėtų rajonas, Lietuva |
| Plotas | 0,119 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1,64 km |
| Kilmė | Ledyninis |
| Įteka | K-1, bevardis upelis |
| Išteka | K-1 |

**Smėlinis** – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone (Anykščių rajono paribyje), 2,5 km į šiaurę nuo Balninkų. Telkšo tarp Karališkių ežero (už 0,3 km) vakaruose, Krūmiškių ežero (1,3 km) rytuose, Alaušų (2 km) pietvakariuose. Ežero ilgis iš rytų į vakarus 0,69 km, plotis 0,24 km. Altitudė 114,8 m. Krantai daugiausia aukšti, tik pietvakarinis krantas žemas ir pelkėtas. Pietinėje pakrantėje auga miškelis, kitose pakrantėse plyti dirbami laukai, pievos. Per Smėlinį iš šiaurės rytų į pietvakarius teka Plaštakos intakas K-1 (Šventosios baseinas).

Vakarinėje pakrantėje įsikūręs Karališkių kaimas, pietvakarinėje – Kibildžių kaimas. Veikia kaimo turizmo sodyba. Šiaurine pakrante eina kelias  **1201**  Anykščiai–Kurkliai–Balninkai–Želva . Šiauriniu ežero krantu eina riba su Anykščių rajonu.

Šaltiniai
---------

1. ↑

Smėlinis nuo šiaurinio kranto