recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Koordinatės: 55°35′14.25″ š. pl. 24°53′14.98″ r. ilg.﻿ / ﻿55.5872917°š. pl. 24.8874944°r. ilg.﻿ / 55.5872917; 24.8874944

|  |
| --- |
| **Troškūnų Kazio Inčiūros gimnazija** |
| Troškūnų Kazio Inčiūros gimnazija herbasTroškūnų Kazio Inčiūros gimnazija herbas |
| Troškūnų Kazio Inčiūros gimnazija |
| **Adresas** | Mokyklos g. 2-3, Žiedoniai |
| **Direktorius(-ė)** | Aušra Sapkauskienė |
| **Mokinių skaičius** | 345 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 32 |

**Anykščių rajono Troškūnų Kazio Inčiūros gimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Troškūnų seniūnijoje, Žiedoniuose (Anykščių raj.), vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190049119. Pavadinta dramaturgo, aktoriaus Kazio Inčiūros vardu.

Filialai:

* Anykščių rajono Troškūnų Kazio Inčiūros vidurinės mokyklos Surdegio pradinio ugdymo skyrius (2001–2010);
* Anykščių rajono Troškūnų Kazio Inčiūros vidurinės mokyklos ikimokyklinio ugdymo skyrius.

Mokykla nuo aikštyno pusės

Istorija
--------

1696 m. Troškūnuose (tada Vladislavovas) įsikūrė vietinio dvarininko Vladislovo Sakalausko pakviesti vienuoliai bernardinai, 1698 m. pastatytas vienuolynas ir bažnyčia. Prie vienuolyno veikė mokykla. 1782 m. joje mokėsi 32, 1784 m. – 33, 1796 m. – 128, 1825 m. – 555 mokiniai. 1807 m. mokykla tapo kolegija, 1829 m. ji gavo gimnazijos teises, o 1840 m. perkelta į Panevėžį. Tačiau ir toliau Troškūnuose veikė parapinė mokykla, kurioje 1880 m. mokėsi 58 mokiniai.

Apie 1906 m. dvarininkas Stasys Montvila (1882–1923) Troškūnų dvare įkūrė vargšų vaikų lietuvišką-lenkišką mokyklą. Joje buvo trys skyriai, mokėsi apie 200 vaikų. 1940 m. vasarą į Lietuvą įžengus okupacinei Raudonajai armijai mokykloje bandyta įkurti komjaunimo bei pionierių organizacijas. Lietuvą okupavus vokiečiams, į mokyklos patalpas buvo suvaryti visi miestelio žydai. Jie valė gatves bei dirbo kitus darbus. Vėliau žydai buvo išvežti geležinkeliu.

Troškūnams tapus rajono centru rytinėje miestelio pusėje pastatyta trijų aukštų vidurinė mokykla. 1998 m. mokyklai suteiktas rašytojo Kazio Inčiūros vardas.

Troškūnų vidurinės mokyklos mokiniai yra pasiekę didelių laimėjimų skaitovų konkursuose.[reikalingas šaltinis]

Direktoriai
-----------

* 1951 m. Vytautas Vyšniauskas
* 1953 m. Liuda Bernadišienė
* 1959 m. Ona Navickaitė
* 1960 m. Jaroslavas Markuckas
* 1990 m. Mindaugas Puodžiukas
* 1997 m. Vlada Dovydėnienė
* Aušra Sapkauskienė

Žymūs mokytojai
---------------

* Arvydas Krikščiūnas, Anykščių politikas
* Erika Budovaitė-Mackelienė, chorvedė
* Teresė Mikeliūnaitė, muziejininkė
* Antanas Žemaitis, Anykščių politikas

Žymūs mokiniai
--------------

* Vytautas Baltakis, geologas
* Osvaldas Janonis, bibliografas
* Oskaras Jusys, diplomatas
* Povilas Lapeikis, redaktorius
* Egidijus Laužikas, teisininkas
* Povilas Masilionis, žurnalistas
* Kanutas Ruseckas, dailininkas

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Anykščių krašto vietovių žinynas". *anykstenai.lt*. 2015-11-06. Suarchyvuotas originalas 2016-03-19. Nuoroda tikrinta 2016-04-09.

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
* Mokyklos muziejus
Aukšto lygio konstrukcija (Maciejowski Biblija, iliustracija)
**Artes mechanicae** (lot. *praktiškieji mokslai*) – mokslai, priešingi laisviesiems mokslams (*artes liberales*); techniškieji mokslai. Praktiškieji todėl, nes turi naudos ir yra pritaikomi praktikoje, priešingai nei laisvieji mokslai. 

Manoma, jog žmogus, užsiiminėjantis laisvaisiais mokslais yra laisvas, nepriklausomas, nes neturi kaip užsidirbti, nes jo mokslai jam neduoda (praktinės) naudos. *Artes mechanicae*, priešingai, nors ir suvaržo žmogaus laisvę, tačiau duoda naudos.

Sąvoka pradėjo formuotis po **Boethiaus** laiku apie V–VI m. e. a.[reikalingas šaltinis]

Mokslai
-------

Johannes Scotus Eriugena (gyvenęs IX a.) skirstė juos į septyni mokslus:

* Siuvinėjimas, audimas;
* Žemdirbystė;
* Architektūra;
* Karyba, medžioklė;
* Prekyba;
* Kulinarija;
* Metalurgija.

Šaltiniai
---------

1. ↑  In his commentary on Martianus Capella's early fifth century work, *The Marriage of Philology and Mercury*, one of the main sources for medieval reflection on the liberal arts.
| **Michalina Meškauskienė** |
| --- |
| Gimė | 1907 m. vasario 16 d.Uosinė |
| Mirė | 1990 m. balandžio 25 d. (83 metai)Vilnius |
| Sutuoktinis (-ė) | Eugenijus Meškauskas |
| Vaikai | Andrius Meškauskas |
|  |
| Veikla | politinė, partinė bei visuomenės veikėja |
| Partija | 1935 m. LKP,1940 m. SSKP |

**Michalina Navikaitė-Meškauskienė** (1907 m. vasario 16 d. Uosinėje – 1990 m. balandžio 25 d. Vilniuje) – Lietuvos politinė, partinė bei visuomenės veikėja.

Biografija
----------

Nuo 1925 m. studijavo Lietuvos universitete. 1925–1929 m. priklausė Lietuvos socialistų revoliucionierių maksimalistų sąjungai. 1928–1935 m. kalinta. Vinco Krėvės remiama 1936 m. organizavo prokomunistinį žurnalą „Literatūra". 1937–1940 m. Lietuvos Raudonosios pagalbos CK narė. 1939–1940 m. redagavo laikraštį „Už liaudies teises".

1940 m. Liaudies Seimo atstovė, LSSR žemės ūkio ministerijos Žemės reformos departamento direktorė. 1940–1941 m. „Valstiečių laikraščio" redaktorė ir Meno reikalų valdybos prie LSSR LKT viršininkė. 1941 m. Penzos srities socialinio aprūpinimo skyriaus vedėja. 1941–1943 m. LSSR LKT įgaliotinė evakuotųjų Lietuvos gyventojų reikalams Baškirijos ATSR ir Sverdlovsko srityje. 1944–1945 m. LSSR švietimo liaudies komisaro, 1945–1946 m. Vyriausiosios kariškių šeimų valstybinio aprūpinimo ir buities sutvarkymo valdybos prie LSSR LKT viršininko pavaduotoja. 1946–1947 m. LSSR Ministrų Tarybos Reikalų valdybos kultūros ir sveikatos apsaugos skyriaus viršininkė. 1947 m. kinematografijos, 1953–1955 m. socialinio aprūpinimo, 1955–1961 m. kultūros ministro pavaduotoja. 1948–1953 m. LSSR kinematografijos ministrė.

1949–1954 m. kandidatė į LKP CK narius. 1940–1963 m. LSSR AT deputatė, 1940–1947 m. Prezidiumo narė.

Kūryba
------

Atsiminimai parašyti beletrizuotu stiliumi, ryškiai ideologizuoti. Juose gausu rašytojų portretų, dažniausiai šališkai retušuotų (Vincas Krėvė, Liudas Gira, Aleksandras Gudaitis-Guzevičius, Petras Cvirka, Antanas Venclova, Kostas Korsakas, Kazys Boruta, Salomėja Nėris, Sofija Kymantaitė-Čiurlionienė, Ieva Simonaitytė ir kt.).[reikalingas šaltinis]

Bibliografija
-------------

* Žvelgiu į tolius. – Vilnius: Vaga, 1969. – 609 p.
* Ateities viltys. – Vilnius: Vaga, 1978. – 325 p.
* Tolimi artimi metai. – Vilnius: Vaga, 1979. – 302 p.
* Neblėstanti jų šviesa: atsiminimai. – Vilnius: Vaga, 1984. – 277 p.

Įvertinimas
-----------

* 1957 m. LSSR nusipelniusi meno veikėja

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Michalina Meškauskienė*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 57
Rožinis kvarcas
**Rožinis kvarcas** – kvarco tipas, kuriam spalvą suteikia mangano arba titano priemaišos.

Rožinis kvarcas dažniausiai randamas grūdėtų uolienų pavidalu, itin retai – taisyklingų kristalų pavidalu. Rožinio kvarco spalva įvairuoja nuo sodraus iki labai šviesaus rožinio atspalvio. Dažniausiai tai beveik matinis akmuo, nors kai kurie šlifuoti pavyzdžiai pasižymi švytėjimu. Kai kuriuose rožiniuose kvarcuose pasitaiko rutilo dėmelių, dėl kurių akmenyje atsiranda švytinčių taškelių. Rožinis kvarcas aptinkamas masyvų kloduose arba randamas atskirais luiteliais. Žinomas vienintelis tokio kvarco telkinys, kuriame jis randamas taisyklingų kristalų pavidalu (Sapukaija Minas, Brazilija, Žerais valstija). 

Kvarcas yra laikomas kietu mineralu, tačiau jo kristalinė struktūra dažniausiai turi trūkumų: atsiranda įskilimų ir matomų lūžių. Todėl akmens skaldymas yra labai sudėtingas procesas. Rožinio kvarco galima įsigyti natūraliai šiurkščius, drožinėto bei šlifuoto kvarco gabaliukų. Dažnai dažomas, dažų sankaupos matosi akmens įtrūkimuose, natūraliai jie turėtų būti balti ar rudi. Taip pat šlifuotas rožinis kvarcas gali būti supainiotas su rausvu chalcedonu. Rožinis kvarcas nėra labai brangus akmuo nes jo randama palyginus daug.

Juvelyrų itin vertinamas žvaigždinis rožinis kvarcas.[reikalingas šaltinis] Nušlifuotame jo gabalėlyje švyti šešiakampė ar dvylikakampė žvaigždės, atsiradusios dėl kvarce esančių orientuotų rutilo adatinių kristalų. JAV nacionalinėje brangakmenių kolekcijoje saugomas net 625 karatų masės rutulys iš žvaigždinio rožinio kvarco. Tokią spalvą kvarcui suteikia trivalenčio titano Ti3+ priemaišos. Spalva išlieka tik iki 300 °C temperatūros, daugiau kaitinant ji išnyksta. Rožinis kvarcas naudojamas papuošalų gamybai, iš jo daromi kabošonai, sagės, karoliai. Taip pat daromos vazos, taurės ir kiti panašūs gaminiai.

| Forma ir sandara | Spalva | Šaltiniai | Paplitimas | Kietumas pagal Moso skalę |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Trikampė sistema; randami dideli telkiniai arba kristalai su smailiomis viršūnėmis | Įvairūs rožinės spalvos atspalviai: nuo sodrios rožinės iki šviesių tonų | Brazilija, Indija, Madagaskaras, JAV | Lengva gauti | 7 |

Galerija
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Rožinis kvarcas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Rožinio kvarco drūzaRožinio kvarco drūza
* Neapdorotas rožinis kvarcasNeapdorotas rožinis kvarcas
* Šlifuotas rožinis kvarcasŠlifuotas rožinis kvarcas
* Matinis rožinis kvarcasMatinis rožinis kvarcas
* Matiniai rožinio kvarco akmenysMatiniai rožinio kvarco akmenys

Literatūra
----------

* Brangieji akmenys, Svetlana Gural, 2007.
* Kristalai, Jennie Harding, 2009.
Italų grupė Eiffel 65 sulaukė didelio populiarumo su 1998 m. išleistu singlu „Blue (Da Ba Dee)"
**Italų dancas** (*Italo dance*) − italų kurta šokių eurodance muzika.[reikalingas šaltinis]

Istorija, apibūdinimas
----------------------

Eurodance šokių muzikos stilius paplito Europoje (ir kartu Italijoje) 1990-ųjų pradžioje. Italų projekto U.S.U.R.A. singlas „Open Your Mind" ir Cappella singlas „U Got 2 Let The Music" 1993 m. pasiekė JK topo dešimtuką. Po to keli italų šokių muzikos atlikėjai sulaukė didelio populiarumo Europoje bei pasauliniu mastu. Iš Šveicarijos kilusio italo ir Italijoje dirbusio Robert Miles kūrinys „Children" 1996 m. savaitėmis dominavo Europos bendrajame hitparade. Po 2000 m. italų dancas neišnyko, tačiau populiarių kūrinių nebesukurta.

Atlikėjai ir dainos
-------------------

Kai kurie italų danco ir susijusių stilių atlikėjų ir jų dainų (atlikėjas/grupė − dainos pavadinimas (metai)):

* Corona − „Rhythm Of The Night" (1993)
* Cappella − „Move on Baby" (1994)
* Alex Party − „Don’t Give Me Your Life" (1994)
* Livin' Joy − „Dreamer" (1995)
* Alexia − „Summer is Crazy" (1996)
* Eiffel 65 − „Blue (Da Ba Dee)" (1998)
* Gigi D’Agostino − „L’amour toujours" (2000)
* Mauro Picotto − „Komodo" (2000)
* Spiller (su Sophie Ellis-Bextor) − „Groovejet (If This Ain’t Love)" (2000)

Kiti atlikėjai: Datura, Playahitty, Joe T. Vanelli.

Išnašos
-------

1. ↑  officialcharts.com/
2. ↑  officialcharts.com
| **Pijus Bukšnaitis** |
| --- |
| Gimė | 1881 m. spalio 9 d.Laukiniškė, Jankų valsčius, Šakių apskritis |
| Mirė | 1967 m. liepos 28 d. (85 metai)Niujorkas |
|  |
| Veikla | vargonininkas, chorvedys, visuomenės ir kultūros veikėjas, spaudos darbuotojas |

**Pijus Bukšnaitis** (1881 m. spalio 9 d. Laukiniškėje, Jankų valsčius, Šakių apskritis – 1967 m. liepos 28 d. Niujorke, JAV) – vargonininkas, chorvedys, visuomenės ir kultūros veikėjas, spaudos darbuotojas.

Biografija
----------

Iš pradžių muzikos mokėsi pas Griškabūdžio vargonininką B. Bendoraitį, lankė Veiverių mokytojų seminariją, vėliau gyvendamas Rusijoje, tęsė mokslą Žitomiro mokytojų seminarijoje (Ukraina), nuo 1902 m. lankė kunigo Gruberskio muzikos kursus Plocke (Baltarusija).

1899–1904 m. vargonininkavo Aleksandrijoje (Voluinės gubernija), nuo 1904 m. Lietuvoje, Skriaudžių parapijoje, vaikus mokė dainuoti, organizavo jaunimo chorus. Už dalyvavimą revoliucinėje veikloje 1905 m. iš vargonininko pareigų atleistas ir ištremtas iš Lietuvos.

Pabėgo į JAV ir apsigyveno Brukline. Gavo darbo banke, įsitraukė į visuomeninę veiklą, taip pat vadovavo chorams, rengė koncertus ir statė operetes. 1915 m. su K. Strumskiu iš anksčiau gyvavusių chorų suorganizavo operetės chorą, kuris dainavo net 34-iuose operečių spektakliuose, daug gastroliavo po lietuvių kolonijas. P. Bukšnaitis ir dainuodavo operečių spektakliuose. 

Daug nuveikė kaip žurnalistas, vertėjas, sukūrė operečių libretų. JAV 1906–1909 m. bendradarbiavo leidiniuose „Kova", „Vienybė Lietuvninkų", „Tėvynė", „Lietuva", redagavo laikraštį „Keleivis". 1912–1918 m. – satyros ir humoro žurnalo „Tarka", 1934–1937 m. savaitraščio „Vienybė" redakcijos narys. 

Nuo 1909 m. Lietuvių socialistų sąjungos sekretorius, 1918–1920 m. Amerikos Lietuvių centrinio komiteto sekretorius, dirbo Lietuvių skautų sąjungoje.

Kūrė ir vertė eilėraščius, dainas, parašė libretus M. Petrausko operetėms „Velnias išradėjas" ir „Šventoji naktis" (1915 m.). Parašė komedijas „Mulkiai ir mulkinyčios", „Literatas", „Kajetonas" ir kt. Išvertė į lietuvių kalbą keletą operečių ir operų libretų. Sukūrė solo dainų: „Razbaininkų daina", „Vedu lankon bėrą žirgą" ir kt.

Bibliografija
-------------

* *Revoliucinės giesmės*: revoliucinių dainų rinkinys, 1908

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žymūs kraštiečiai Archyvuota kopija 2019-06-09 iš Wayback Machine projekto. (*Kazlų Rūdos viešoji biblioteka*)
2. ↑  Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
3. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 77 psl.
| **Tomas Astramskas** |
| --- |
| Gimė | 1853 m. gegužės 28 d.Narto Naujiena, Kvietiškio valsčius, Marijampolės apskritis |
| Mirė | 1921 m. kovo 11 d. (67 metai)Niujorkas |
|  |
| Veikla | lietuvių visuomenės veikėjas, publicistas, leidėjas |

**Tomas Astramskas** (1853 m. gegužės 28 d. Narto Naujiena, Kvietiškio valsčius, Marijampolės apskritis – 1921 m. kovo 11 d. Niujorkas) – lietuvių visuomenės veikėjas, publicistas, leidėjas.

Biografija
----------

Mokėsi Marijampolės gimnazijoje. 1885 m. išrinktas Kvietiškio valsčiaus viršaičiu, dėl rusų valdžios persekiojimo tais pačiais metais emigravo į JAV. Dirbo angliakasiu, vėliau Filadelfijoje įsigijo spaustuvę, 1892–1894 m. leido ir redagavo laikraščius „Garsas", 1900–1901 m. su A. Kaupu – „Tėvynė", „Viltis", 1905 m. ir 1908 m. – humoro laikraštį „Pleperis", 1907 m. leido laikraštį „Kapsas".

1896 m. vienas Tėvynės mylėtojų draugijos steigėjų, parašė jos statutą, 1898–1899 m. pirmininkas. 1899–1904 m. Susivienijimo lietuvių Amerikoje centro valdybos narys.

Bendradarbiavo leidiniuose „Vienybė lietuvninkų", „Saulė", „Naujoji gadynė", „Lietuvis" ir kt. pasirašydamas Gloversio Mainerio, Mergos Vaiko, Pažįstamo Trupinėlio, Seno Kapso, Naujieniškio, Kvietiškėno ir kt. slapyvardžiais. Reiškėsi visuomenine veikla. Išleido literatūrinių skaitinių, pasakojimų apie angliakasių buitį.

Bibliografija
-------------

* Linksma ir liūdna knygelė dėl varguolių, 1894 m.;
* Mainieris ir Leberys, 1898 m.
* Susivienijimo lietuvių Amerikoje istorija, 1916 m. (aprašė 1886–1906 m.)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Domas Šniukas. *Tomas Astramskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 98 psl.
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 32 psl.
3. ↑  Vytautas Vanagas. Astramskas, Tomas. Lietuvių literatūros enciklopedija. Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas. – Vilnius, 2001. – ISBN 9986-513-95-2
| **Mykolas Velykis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1884 m. lapkričio 12 d.Rusija Linoniai, Panevėžio apskritis |
| Mirė | 1955 m. sausio 24 d. (~71 metai)Lietuva Vilnius |
| Palaidotas (-a) |  Panemunės kapinės |
|  |
| Veikla | Lietuvos karinis ir politinis veikėjas, generolas leitenantas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus karo mokykla |
|  |
|  **Vikiteka** | Mykolas Velykis |

**Mykolas Velykis** (1884 m. lapkričio 12 d. Linoniai, Panevėžio apskritis – 1955 m. sausio 24 d. Vilniuje) – Lietuvos karinis ir politinis veikėjas, generolas leitenantas.

Biografija
----------

Šeimos kapas Panemunėje
Koplytstulpio M. Velykio gimtinėje Linoniuose detalė
Mokėsi Panevėžyje, o 1909 m. baigė Vilniaus karo mokyklą.

Ilgą laiką dirbo karo administracijos ūkio srityje. I Pasaulinio karo metais tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje Austrijos fronte.

1918 m. grįžo į Lietuvą ir stojo savanoriu į Lietuvos kariuomenę. Dirbo krašto apsaugos komisijoje.

1918 m. gruodžio 24 d. – gruodžio 26 d. II Ministrų kabineto krašto apsaugos ministras. 1919 m. gegužės 29 d. – spalio 7 d. Vyriausiojo štabo viršininkas, 1920 m. – 5-ojo pėstininkų pulko vadas,  1921 m. – divizijos vadas, 1925 m. – karo apygardos viršininkas.

1927 m. išėjo į atsargą generolo leitenanto laipsniu.

1944 m. sovietų valdžios suimtas, kalintas Kauno sunkiųjų darbų kalėjime, o 1946 m. ištremtas į Sibirą.

Mirė Vilniuje pačią pirmąją dieną, grįžęs iš tremties. Palaidotas Kauno Panemunės kapinėse.

Atminimo įamžinimas
-------------------

Kaune (Vičiūnuose) M. Velykio vardu pavadinta gatvė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Dalia Giniuvienė, Eugenija Serpkova, Alma Skrockaitė. *Žymūs Kauno žmonės. Elektroninis žinynas* Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto. [žiūrėta 2011 m. rugsėjo 30 d.].
2. ↑  Lietuvos albumas. Janina Markevičaitė, Liudas Gira, Adomas Kliučinskis – Kaunas / Otto Elsner, Berlin, 1921 m.
3. ↑  Algirdas Banevičius „111 Lietuvos valstybės 1918–1940 politikos veikėjų", 1991 m.
| **Ignas Mikalauskas** |
| --- |
| Gimė | 1911 m. sausio 2 d.Puodžiai, Pasvalio valsčius, Biržų apskritis |
| Mirė | 1996 m. birželio 29 d. (85 metai)Torontas, Kanada |
|  |
| Veikla | kunigas, žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Sienos universitetas |

**Ignas Mikalauskas, tėvas Barnabas OFM** (1911 m. sausio 2 d. Puodžiai, Pasvalio valsčius, Biržų apskritis – 1996 m. birželio 29 d. Torontas, Kanada) – Lietuvos kunigas, žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

1924–1934 m. mokėsi Pasvalio gimnazijoje ir saleziečių kolegijoje. 1942 m. baigė teologijos mokslus Sienos universitete Italijoje.

Gyveno Kretingos pranciškonų vienuolyne. Įstojęs į vienuoliją ir davęs įžadus, gavo vienuolio Barnabo vardą. Antrojo pasaulinio karo pradžioje su kitais broliais pranciškonais persikėlė į Vakarus, 1946 m. išvyko į JAV. 1955–1957 m. Lietuvių žurnalistų sąjungos Niujorko skyriaus pirmininkas.

Nuo 1936 m. rašė religinėmis, visuomeninėmis ir kultūrinėmis temomis įvairiuose leidiniuose. 1948–1950 m. laikraščio „Lietuvių žinios" redaktorius, 1955–1957 m. – vienas iš laikraščio „Darbininkas" redaktorių.

Bibliografija
-------------

* „Kelios mintys žurnalistui", 1956 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jungtinių Amerikos Valstijų lietuviai: biografijų žinynas. T. I. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1998, p. 674. ISBN 5-420-01415-7.
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 327 psl.
| **Algirdas Berželionis** |
| --- |
| Gimė | 1940 m. vasario 16 d.Giniūnai, Eišiškių apskritis |
| Mirė | 2008 m. vasario 25 d. (68 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Algirdas Berželionis** (1940 m. vasario 16 d. Giniūnuose, Eišiškių apskritis – 2008 m. vasario 25 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

1957 m. baigė Valkininkų vidurinę mokyklą, 1964 m. Vilniaus universiteto Istorijos–filologijos fakultete – žurnalistikos specialybę. 1971–1973 m. mokėsi Leningrado aukštosios partinės mokyklos žurnalistikos skyriuje.

1964–1968 m. Kretingos rajono laikraščio „Švyturys" atsakingasis sekretorius, redaktoriaus pavaduotojas, 1968–1971 m. – Skuodo rajono laikraščio „Mūsų žodis" redaktorius, 1973–1981 m. – Vilniaus rajono laikraščio „Draugystė" redaktorius. 1981–1982 m. leidinio „Lesnaja promyšlennost" (*Miško pramonė*) korespondentas, 1982 m. – Lietuvos televizijos ir radijo komiteto Radijo informacijos vyriausiosios redakcijos vyresnysis redaktorius. 1982–2005 m. žurnalo „Mūsų girios" vyriausias redaktorius. Daugiausia rašė gamtosaugos, miškininkystės, Lietuvos istorijos klausimais.  Parengė spaudai knygą „Mano Vilnija".

Buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos, Lietuvos miškininkų sąjungos, Lietuvos profesinių sąjungų federacijos narys. Daugelio kūrybinių konkursų premijų laimėtojas.

Bibliografija
-------------

* Dimitravo sienos netyli, 1968 m.
* Kretingos rajonas, 1987 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 63 psl.
2. ↑  Berželionis Algirdas. Kas yra kas Lietuvoje, 2000. Kaunas: UAB "Neolitas", 2000, p. 92. ISBN 9986-709-15-6
Pirmasis žurnalo numeris, 1933 m.
**Akademikas** – Lietuvos akademinio jaunimo žurnalas, ėjęs 1933–1939 ir 1993–1995 m. Kaune.

Istorija
--------

Išleistas vietoj laikraščio „Studentų balsas". 1933–1939 m. du kartus per mėnesį leido Vytauto Didžiojo universiteto studentų tautininkų korporacija „Neo-Lithuania". 

Iki 1939 m. išleisti 136 numeriai. Tiražas 1938 m. – 2000 egz. Spausdino V. Atkočiūno spaustuvė bei „Vilties spaustuvė" Kaune.

Tautininkų krypties. Rašė kultūros, politikos, studentų gyvenimo klausimais, spausdino grožinės literatūros kūrinius, žurnale nagrinėti teoriniai politikos pagrindai, kultūros ir tautos raidos santykiai, analizuotos akademinio gyvenimo ir studentijos problemos, skleistos tautininkų idėjos, spausdinti B. Brazdžionio, J. Lindės-Dobilo, S. Nėries, A. Smetonos, B. Sruogos, Vydūno, E. Volterio ir kt. raštai.

1993–1995 m. Kaune kaip atkurtas 1933–1939 m. leistas to paties pavadinimo žurnalas ėjo studentų kultūros žurnalas. Leidėja – tautinė lietuvių studentų korporacija Neo-Lithuania. Išėjo 3 numeriai, tiražas 1993 m. – 3000 egz. 1995 m. – 1000 egz.

Redaktoriai
-----------

* Antanas Valiukėnas – 1933–1935 m.
* S. Povilavičius – 1935 m.
* Mykolas Jasėnas – 1935–1937 m.
* Vladas Nausėdas – 1937–1939 m.
* Jonas Čiuberkis – 1938–1939 m.
* Jonas Vitkauskas – 1993–1994 m.
* Andrius Mažrimas – 1995 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rimantas Glinskis. Akademikas. Lietuvių literatūros enciklopedija. Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas. – Vilnius, 2001. – ISBN 9986-513-95-2
2. ↑  Juozapas Vytas Urbonas. *Akademikas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 212 psl.
3. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 14 psl.
Koordinatės: 55°48′51″ š. pl. 26°3′2″ r. ilg.﻿ / ﻿55.81417°š. pl. 26.05056°r. ilg.﻿ / 55.81417; 26.05056

| Čičirys |
| --- |
|  |
| Vieta | Zarasų rajono savivaldybė, Lietuva |
| Plotas | 6,903 km² |
| Kranto linijos ilgis | 41,6 km |
| Kilmė | ledyninė |
| Vidutinis gylis | 7,7 m |
| Didžiausias gylis | 39,6 m |
| Įteka | Melnyčėlė, Č-1, Č-2, 20 bevardžių upelių |
| Išteka | Upiškių upelis |

**Čičirys** – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajono savivaldybės teritorijoje, 13,5 km į šiaurės vakarus nuo Zarasų, apie 2 km į pietvakarius nuo Suvieko.

Ežero plotas 690,3 ha, ilgis pietvakarių – šiaurės rytų įlankos kryptimi 8,16 km, didžiausias plotis iki 2,03 km, ilgis pietvakarių – šiaurinės įlankos kryptimi 6,84 km. Altitudė 142,2 m. Giliausia ežero vieta yra šiaurės rytinės šakos gale, jos gylis – 39,6 m. Vidutinis gylis 7,7 m. Ežero dubens kilmė rininė, sudaro dvi susikertančios rinos, šiaurės – pietų ir šiaurės rytų – pietvakarių krypčių.

Kranto linija labai vingiuota, jos ilgis 41,6 km. Krantai aukšti, ardomi, miškingi, o įlankų, užutėkių galuose žemi ir pelkėti. Dugne daubos kaitaliojasi su seklumomis. Dugnas padengtas moliu, dumblu, durpėmis, gėlavandene klintimi, o atabrade (jo juosta daugiausia siaura) vyrauja smėlis ir žvyras. 

Ežerą supa miškai: Baltamiškis, Sviriškių ir Grybinės miškai – pietuose ir pietryčiuose, Suvieko miškas – prie šiaurės rytinės įlankos vakarinio kranto, Ščiurų miškas – šiaurinės įlankos pusiasalyje, Bugų šilelis – šiaurėje, Skynimų ir Duogių miškai – šiaurės rytuose. Čičiryje yra 7 salos, kurių bendras plotas 17,41 ha: Šienaujama, Didžioji, Perkasas, Astravukas (5,27 ha, 6,83 ha, 4,29 ha, 0,41 ha) – pietinėje dalyje, dvi (0,19 ha, 0,12 ha) – šiaurės rytinėje įlankoje ir dar viena (0,3 ha) – šiaurinėje įlankoje.

Čičirio ežeras priklauso Dauguvos baseinui. Įteka Melnyčėlė ir dar keliolika upelių iš Avinuosto, Kemsynės ežerų ir kt. Šiaurės rytuose į Suvieko ežerą išteka Upiškių upelis.

Ežere sugaunamos kuojos, lydekos, stintos, karšiai, plakiai, raudės, ešeriai, karosai, aukšlės, lynai, seliavos, gružliai, vėgėlės, kirtikliai, kūjagalviai. 2016 m. atlikta ežero ichtiologinė ekspertizė parodė didelius ešerių ir seliavų išteklius.

Prie Čičirio įsikūrę kaimai: Vėdariai, Čičiriai, Didėja, Guogiškis, Cibulinė, Meiriškės, Meiriškėlės, Rudinės, Sviriškės, Bikūnai. Veikia 3 kaimo turizmo sodybos. Šiaurrytine pakrante eina kelias  **3621**  Antanašė–Aleksandravėlė–Suviekas–Tamuliškis , pietvakarine – kelias Nr.5317 (Kukliai–Šniukštai–Maniuliškės).

Ežero pavadinimas yra sėliškos kilmės (< \**Kikirys*). Laikomas *kir-* šaknies reduplikacija (< *kiras*).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Čičirys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 331 psl.
2. ↑  Marija Vasiliauskaitė. *Čičirys*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 353
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 77, 157

Nuorodos
--------

* Čičirio ežero informacinis tinklalapis Archyvuota kopija 2008-03-27 iš Wayback Machine projekto.
| Baltieji Lakajai |
| --- |
|  |
| Vieta | Molėtų raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 7,107 km² |
| Kranto linijos ilgis | 27,1 km |
| Kilmė | Ledyninis |
| Vidutinis gylis | 13,6 m |
| Didžiausias gylis | 45,0 m |
| Įteka | Rašelė, Rudesa, Urkis, Stirnė, Kamužė, Mindupė, 3 bevardžiai upeliai |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Baltieji Lakajai

  |
| **Koordinatės** |  55°12′57″ š. pl. 25°36′28″ r. ilg.﻿ / ﻿55.21583°š. pl. 25.60778°r. ilg.﻿ / 55.21583; 25.60778Koordinatės: 55°12′57″ š. pl. 25°36′28″ r. ilg.﻿ / ﻿55.21583°š. pl. 25.60778°r. ilg.﻿ / 55.21583; 25.60778 |

**Baltieji Lakajai** – ežeras rytų Lietuvoje, Molėtų rajone, apie 7,5 km į rytus nuo Molėtų, Labanoro regioniniame parke, Lakajos (Žeimenos, Neries) baseine.

Ežeras ištįsęs vakarų – rytų kryptimi. Ilgis – 9,3 km, didžiausias plotis – 1,3 km. Altitudė 145,3 m. Ežere yra 3 miškingos salos: Beržynės sala 4,03 ha, Pušinės sala 0,58 ha ir bevardė 0,08 ha salelė. Išilgai duburio yra 5–40 m gylio daubų. Kranto linija labai vingiuota, yra daug įlankų (Kamužės, Kumelpalaikio ir kt.) ir pusiasalių. Krantai daugiausia aukšti, apaugę medžiais. Ežerą supa Lakajų, Rašios, Bitliškės, Mindūnų, Rudesos, Kulinės miškai. Iš Rašios ežero įteka Rašelė, iš Kamužėlio ežero – Kamužė, iš Tramio I ežero – Stirnė, iš Rudesos ežero – Rudesa, iš Urkio ežero – Urkis. Baltųjų Lakajų ežeras pietryčiuose 60 m pločio Pertenio sąsiauriu jungiasi su Juodųjų Lakajų ežeru (nuo šio ežero skiria aukštas Ščiuro ragas). Baltųjų Lakajų ežero pratakumas 40 %. Šie ežerai patenka į Labanoro regioninį parką, kuriame yra retų gyvūnų ir augalų.

Dažniausiai aptinkamos žuvys – ešeriai, kuojos, lydekos, karšiai, raudės. Yra ungurių, vėžių.

Ežero vaizdas
Prie Baltųjų Lakajų esantys kaimai: Rudesa, Kačergai, Kamužė, Grūsis, Mindūnai, Ažuraisčiai, Antalakaja, Apkartai, Ščiurys, Joniškė, Palakajys, Mateliai. Veikia 5 kaimo turizmo sodybos. Yra keletas stovyklaviečių. Vakarinėje pakrantėje yra Rudesos apžvalgos bokštas, šiaurinėje – Mindūnų apžvalgos bokštas. Pietrytiniu krantu eina riba su Švenčionių rajonu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kazimieras Bieliukas. *Baltieji Lakajai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 185
| **Bronius Edmundas Dailidė** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1892 m. gruodžio 10 d.Tarpučiai II, Sintautų valsčius |
| Mirė | 1981 m. spalio 20 d. (88 metai)Čikaga, JAV |
|  |
| Veikla | diplomatas |
|  |
| Alma mater | 1918 m. Petrogrado universitetas |

**Bronius Edmundas Dailidė** (1892 m. gruodžio 10 d. Tarpučiai II, Sintautų valsčius – 1981 m. spalio 20 d. Čikagoje, JAV) – Lietuvos diplomatas.

Biografija
----------

Brolis Pranas Dailidė. Pusbrolis (motinos sesers sūnus) Antanas Sniečkus. 1917 m. mokytojavo Petrogrado lietuvių gimnazijoje. 1918 m. baigė Petrogrado universiteto Istorijos ir filologijos fakultetą.

1918 m. mokytojavo Lietuvos gimnazijose ir mokytojų seminarijoje. 1919–1921 m. dirbo LR Švietimo ministerijoje. 1921–1923 m. užsienio reikalų ministerijos Europos centro departamento direktorius. 1923–1928 m. Ministrų kabineto reikalų vedėjas. 1928–1933 m. Lietuvos nepaprastasis pasiuntinys ir įgaliotasis ministras Latvijai, 1929–1930 m. ir Švedijai, 1933–1940 m. Estijai, 1934–1940 m. ir Suomijai. Nuo 1940 m. gyveno JAV, Čikagoje.

Įvertinimas
-----------

* 1928 m. Gedimino 3 laipsnio ordinas
* 1938 m. Gedimino 2 laipsnio ordinas
* 1934 m. Estijos Erelio kryžiaus 1-ojo laipsnio ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Sovietų valdžios represuoti Antano Sniečkaus giminaičiai". [neveikianti nuoroda]
2. ↑  Kazimieras Tamašauskas. *Bronius Edmundas Dailidė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. - 405 psl.
| Kings Lino katedra |
| --- |
|  |
| 

Kings Lino katedraKings Lino katedra

52°45′5.12″ š. pl. 0°23′43.59″ r. ilg.﻿ / ﻿52.7514222°š. pl. 0.3954417°r. ilg.﻿ / 52.7514222; 0.3954417﻿ (Kings Lino katedra)Koordinatės: 52°45′5.12″ š. pl. 0°23′43.59″ r. ilg.﻿ / ﻿52.7514222°š. pl. 0.3954417°r. ilg.﻿ / 52.7514222; 0.3954417﻿ (Kings Lino katedra) |
|  |
| Vieta | Anglija Kings Linas, Anglija |
| Statusas | Pastatytas |
| Statybų pradžia | 1095 m. |
| Paskirtis | Bažnyčia ir varpinė |

**Kings Lino katedra** – anglikonų bažnyčia Kings Line, Jungtinėje Karalystėje.

Istorija
--------

1095 m. Norvičiaus vyskupas Herbert de Losinga atidarė dabartinę katedrą kaip benediktinų vienuolyną. Palaipsniui bažnyčia plėtėsi ir kito. Yra išlikę autentiški XII–XV a. architektūriniai elementai. Jaučiasi ankstyvosios angliškos gotikinės architektūros įtaka.

Po Anglijos bažnyčių reformavimo (anglikonybės įtvirtinimo) – atsisakyta vienuolyno, o bažnyčia tapo Kings Lino parapijos centrine bažnyčia, rinko aukas Noridžo katedrai. Yra išlikusių originalių 1419 m. kurtų interjero detalių (pvz. suoliukų pašonės), bet dauguma jų išgabentos į Viktorijos ir Alberto muziejų.

1951 m. bažnyčios pastatui suteiktas 1 lygio architektūrinio paveldo laipsnis.

2011 m. bažnyčiai suteiktas dabartinis rangas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „King's Lynn Minster". dioceseofnorwich.org. Suarchyvuotas originalas 2021-06-15. Nuoroda tikrinta 2021 m. vasario 5 d.. `{{cite web}}`: Patikrinkite date reikšmes: `|accessdate=` (pagalba)
| Biržų herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 1997-11-06* |
|  |
|  *LSSR priimtas ~1970* |
|  |
|  *LDK priimtas 1792-06-12* |
|  |
| Ž • A • R |

**Biržų herbas** – vienas iš Biržų rajono savivaldybės ir Biržų miesto heraldikos atributų.

Aprašas
-------

Herbo auksiniame lauke ant rudo koto plevėsuojanti sidabrinė vėliava su juodu ereliu. Paukščio kojos ir snapas auksiniai, nagai - sidabriniai. Skydą juosia žalias laurų vainikas. Herbo simboliai pabrėžia Biržų-Dubingių atšakos Radvilų karinę šlovę, kunigaikščių kilmę, miesto priklausomybė Radviloms.

Biržų herbas unikalus yra tuo, kad geltoną skydą, kuriame pavaizduota plevėsuojanti balta vėliava su juodu Romos imperijos ereliu, juosė antikinis laurų vainikas. Tokį vainiką, pabrėžiantį Biržų kunigaikštystės reikšmę ir aukštinantį jos savininkų karinę šlovę bei kunigaikštišką kilmę, visoje Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje turėjo tik Biržų herbas.

Istorija
--------

1589 m. Biržams herbą su Magdeburgo teisėmis suteikė karalius Zigmantas Vaza. 1642 m. kovo 27 d. karalius Vladislovas Vaza patvirtino Biržams savivaldos teises. Šios privilegijos originalas nežinomas, tačiau archyve buvo saugojamas Jonušo Radvilos 1642 m. gegužės 7 d. patvirtintas pergamentinis lotyniškas nuorašas su spalvotu miesto herbu. Istorikas E. Rimša teigia, kad tai bene vienintelis toks puošnus nuorašas Lietuvos miestų istorijoje.

1792 m. birželio 12 d. Varšuvoje karalius Stanislovas Augustas suteikė Biržams privilegiją ir davė miestui herbą. Naujasis Biržų herbas buvo tiksli Kėdainių herbo kopija.

Dabartinis herbas patvirtintas 1997 m. lapkričio 6 d. Prezidento dekretu Nr. 1443.

Išnašos
-------

1. ↑  Archyvai.lt Archyvuota kopija 2007-01-24 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Prezidento dekretas Nr. 1443.
Koordinatės: 55°07′03″š. pl. 25°23′46″r. ilg.﻿ / ﻿55.1174°š. pl. 25.3962°r. ilg.﻿ / 55.1174; 25.3962

|  Bijutiškio šv. Onos bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Kaišiadorių |
| **Dekanatas** | Molėtų |
| **Savivaldybė** | Molėtų rajonas |
| **Gyvenvietė** | Bijutiškis |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1931 m. |

 *Kitos reikšmės – Šv. Onos bažnyčia.*
**Bijutiškio šv. Onos bažnyčia** – bažnyčia, tituluojama šv. Onos vardu, stovinti Bijutiškio kaime, Stirnių ežero šiauriniame krante, netoli naujojo magistralinio kelio  **A14**  Vilnius–Utena .

Istorija
--------

Ona Eirudavičienė 1478 m. pastatė pirmąją bažnyčią ir skyrė turto. Nauja bažnyčia pastatyta 1789 m. Rusijos valdžia ją 1868 m. uždarė ir nugriovė.

1925 m. bažnyčia įrengta mūrinėje cerkvėje, statytoje 1875 m. Kunigas Karolis Bielinis 1930–1931 m. pastatė dabartinę medinę bažnyčią. 1954–1958 m. čia klebonavo Nikodemas Švogžlys-Milžinas (1899–1985), įrengė 3 altorius.

Architektūra
------------

Bažnyčioje įrengti 3 nauji altoriai, bažnyčia stačiakampio plano, su trisiene apside ir 2 zakristijomis abipus jos, 2 priestatais. Vidus 3 navų, atskirtomis plonais pilioriais.

Nuorodos
--------

* Bažnyčios žvalgomieji archeologiniai tyrimai Archyvuota kopija 2007-03-11 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 56°11′18″š. pl. 21°18′57″r. ilg.﻿ / ﻿56.1884°š. pl. 21.3159°r. ilg.﻿ / 56.1884; 21.3159

|  Lenkimų šv. Onos bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Telšių |
| **Dekanatas** | Skuodo |
| **Savivaldybė** | Skuodo rajonas |
| **Gyvenvietė** | Lenkimai |
| **Statybinė medžiaga** | akmenų ir tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | 1816 m. |
| **Stilius** | klasicizmas ir neogotika |

 *Kitos reikšmės – Šv. Onos bažnyčia.*
**Lenkimų šv. Onos bažnyčia** – bažnyčia, tituluojama šv. Onos vardu, stovinti Lenkimų miestelyje, 1 km į pietryčius nuo Lietuvos ir Latvijos valstybės sienos ir nuo Šventosios upės.

Istorija
--------

1680 m. pastatyta koplyčia. Vilniaus vaivada 1717 m. dovanojo valaką žemės. Metrikų knygos rašytos nuo 1704 m. Nauja bažnyčia pastatyta 1752 m. 1780 m. įsteigta parapinė mokykla (nuo 1915 m. – valdinė).

1780–1816 m. pastatyta mūrinė bažnyčia. Lenkimų altarista Juozapas Kukevičius apkaltintas 1831 m. sukilimo rėmimu ir metams uždarytas į Kretingos bernardinų vienuolyną. 1844 m. įkurta parapija (iki tol buvo Skuodo parapijos filija). 1848 m. parapijiečių lėšomis bažnyčia rekonstruota.

1881 m. ją konsekravo vyskupas Aleksandras Beresnevičius. Lenkimuose buvo 2 altarijos.

Architektūra
------------

Bažnyčia stačiakampio plano, vienabokštė, su apside. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame stovi akmenų ir plytų mūro varpinė.

Simonas Daukantas nupirko bažnyčiai paveikslų, sumokėjo už galinio altoriaus įrengimą. Bažnyčios šventoriuje 1847 m. palaidota Simono Daukanto motina. Ant jos kapo išlikęs XIX a. 1-osios pusės lietuviškas tekstas (citata pagal dabartines rašybos taisykles):

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  | Čia ilsisi Dievuje užsnūdusi Kotrinė Odinaitė pirma Stanislovienė Jaušienė, paskui Jurgienė Daukantienė, kuri gyveno sumišimuose svieto, regėjo, kentėjo didžius vargus rūpesnius savo amžiuje, metuose 1795 buvo garsiame mūšyje po Liepoja lygiai su vyru ir trim dieveriais. Dievas jai buvo davęs penkias dukteris ir du sūnu, regėjo savo vaikų vaikus. Turėdama 90 metų amžiaus savo, persiskyrė su šiuo svietu m. 1847 lapkričio mėnesio 9 d. auštant, palikusi šiame pasaulyje bevargstančius dvi dukteris ir sūnų, kurie raudodami savo meilingos ir išmintingos motinos minavonei tą akmenį padėjo.  *Simonas Daukantas*  |  |

Dabar šis tekstas yra sunkiai įskaitomas.

Galerija
--------

* Bažnyčios šoninis fasadasBažnyčios šoninis fasadas
* Varpinė šventoriujeVarpinė šventoriuje
* Bažnyčios priekinis fasadasBažnyčios priekinis fasadas

Nuorodos
--------

* Lenkimų šv. Onos bažnyčia
* Gimtoji parapija Lenkimai (sud. Leonas Rimeikis). – Klaipėda: S. Jokužio leidykla-spaustuvė, 2005. – 124 p.: iliustr. – ISBN 9986-31-130-6
Koordinatės: 55°56′27″š. pl. 25°47′52″r. ilg.﻿ / ﻿55.9407°š. pl. 25.7978°r. ilg.﻿ / 55.9407; 25.7978

|  Obelių šv. Onos bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Panevėžio |
| **Dekanatas** | Rokiškio |
| **Savivaldybė** | Rokiškio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Obeliai |
| **Adresas** | S. Dariaus ir S. Girėno g. 7 |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 1868 m. |

 *Kitos reikšmės – Šv. Onos bažnyčia.*
**Obelių šv. Onos bažnyčia** – bažnyčia, tituluojama šv. Onos vardu, stovinti Obeliuose, Obelių ežero šiaurės rytų krante. Istoristinė, turi neogotikos bruožų.

Istorija
--------

Priekinis fasadas
Katalikų bažnyčiai 1629 m. dovanotas Pakriaunių kaimas. Apie 1738 m. pastatyta nauja bažnyčia. Nuo 1777 m. veikė parapinė mokykla. 1859–1868 m. kanauninko Steponavičiaus rūpesčiu pastatyta mūrinė bažnyčia. 1899 m. per miestelio gaisrą ji ir parapijos trobesiai sudegė.

1900 m. atstatyta, pristatytos šoninės koplyčios. Statytojas – klebonas Vincentas Birutavičius. Obelių klebonu jis išbuvo iki mirties (mirė 1936 m.; palaidotas šventoriuje). Jį pakeitęs kunigas Leonas Virkutis (Obeliuose dirbo 27 metus) suremontavo bažnyčią išdažė jos vidų, nubaltino išorę, sutvarkė ūkinius trobesius, pastatė parapijos salę. Kurį laiką Obeliuose vargonininkavo Mikas Petrauskas. Jis ne tik vadovavo bažnytiniam chorui, bet įsteigė ir orkestrą.

1878 m. Obelių klebonijoje, o 1880 m. bažnyčioje lietuviškai sugiedota Jozefo Haidno oratorija „Pasaulio sutvėrimas" ir kitos kompozicijos. Apie 40 metų vargonininkavo muzikas Povilas Lotočka. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą įsteigti Lietuvių katalikų blaivybės draugijos, Lietuvių katalikių moterų draugijos skyriai.

1944 m. sužalotas bažnyčios stogas, išorės sienų tinkas, didžiojo altoriaus vitražas. Po karo klebono Jono Nagulevičiaus (1900–1992) rūpesčiu suremontuota. Klebonas 1947 m. suimtas ir ištremtas į Sibirą (į Lietuvą grįžo 1952 m.).

1947 m. liepos 9 d. areštuotas vikaras Jonas Buliauskas (1910–1987 m.), nuteistas
10 m. kalėti (į Lietuvą grįžo 1956 m.).

1949–1959 m. parapiją administravo kunigas Alfonsas Strielčiūnas (1920–1988 m.). Jis pirko statomai Klaipėdos bažnyčiai medžiagas ir už tai nubaustas vieneriems metams priverstinių darbų Biržų rajono Kraštų plytinėje.

Architektūra
------------

Bažnyčia istoristinė, turi neogotikos bruožų, kryžminio plano, dvibokštė. Vidus 3 navų. Turi 3 altorius. Šventoriaus tvora akmenų mūro.

Galerija
--------

* VidusVidus
* Šoninis fasadasŠoninis fasadas
*

Nuorodos
--------

* Obelių parapija Archyvuota kopija 2009-05-30 iš Wayback Machine projekto.
* Archyvuota kopija 2007-08-13 iš Wayback Machine projekto.
* Obelių šv. Onos bažnyčia
Koordinatės: 54°46′12″š. pl. 24°49′03″r. ilg.﻿ / ﻿54.7699°š. pl. 24.8175°r. ilg.﻿ / 54.7699; 24.8175

|  Vievio šv. Onos bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Kaišiadorių |
| **Dekanatas** | Elektrėnų |
| **Savivaldybė** | Elektrėnų savivaldybė |
| **Gyvenvietė** | Vievis |
| **Adresas** | Bažnyčios g. 16 |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 1931 m. |
| **Stilius** | neobarokas |
| **Klebonas** | Alfonsas Kelmelis |

 *Kitos reikšmės – Šv. Onos bažnyčia.*
**Vievio šv. Onos bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Vievyje, Vievio ežero šiauriniame krante.

Istorija
--------

Galinė dalis
Pirmoji bažnyčia pastatyta iki 1550 m. XVII a. Bogdanas Oginskis katalikų bažnyčią perdavė stačiatikiams (1619 m. Vievyje buvo 2 stačiatikių cerkvės). Manoma, kad abi cerkvės ir vienuolynas Vievyje panaikinti po 1625 m. mirus B. Oginskiui. Mat jo vaikai buvo perėję į katalikybę. 1688 m. pastatyta nauja bažnyčia, 1794 m. ji sudegė. 1796 m. pastatyta medinė bažnyčia, 1812 m. vėl sudegė.

1816–1821 m. Gabrielius Oginskis pastatė naują katalikų bažnyčią. Jai susenus, pastatyta 1859 m. Šią 1907 m. uždegė žaibas. Tais pačiais metais parengtas mūrinės bažnyčios projektas. 1908–1914 m. bažnyčia išmūryta iki langų. Po karo statyba tęsta 1925–1931 m. (iš naujo projektavo inžinierius Vaclovas Michnevičius), ja rūpinosi klebonas Juozapas Mincevičius su parapijiečiais. 1907–1931 m. pamaldos būdavo kapų koplyčioje (lenkų kalba). Tik nuo 1923 m. kas antrą sekmadienį pamaldos laikytos lietuvių kalba. 1944 m. sudegė klebonija. Valdžios reikalavimu 1959–1979 m. Vievyje buvo įsikūrusi Kaišiadorių vyskupijos kurija.

1980 m. bažnyčia apiplėšta.

Architektūra
------------

Bažnyčia neobarokinė, turi klasicizmo elementų, balsvų plytų, lotyniško kryžiaus plano, bazilikinė, su 2 aukštais fasado bokštais. Vidus 3 navų, dengtas kryžminiais skliautais. Šventorių juosia mūrinė tvora su meniškais metaliniais vartais (archit. M. Vaidakavičius). Šventoriuje palaidoti kun. J. Mincevičius ir vikaravę P. Budrauskas, Č. Kavaliauskas (teologas, Biblijos vertėjas) bei kun. altarista R. Šalčiūnas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vievio šv. Onos bažnyčia *visit-elektrenai.lt*

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vievio šv. Onos bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Parapijos svetainė *vievioparapija.lt*
* Vievio parapijos bendruomenė *facebook.com*
* Elektrėnų dekanatas. Parapijos ir kunigai Archyvuota kopija 2022-03-31 iš Wayback Machine projekto. *kaisiadorys.lcn.lt*
* Vievio šv. Onos bažnyčia *panoramas.lt*
Juzefas Čechavičius 1865 m.
Vilniaus rotušė. Juzefo Čechovičiaus nuotrauka
Šv. Onos ir Šv. Pranciškaus ir Bernardino bažnyčios 1874 m.
**Juozapas Čechavičius** (lenk. *Józef Czechowicz*, 1818 m. kovo 2 d. Vitebsko gubernijos Polocko apskrityje, 1888 m. sausio 13 d. Vilnius, palaidotas Bernardinų kapinėse) – Ukrainos, Baltarusijos ir Lietuvos fotografas.

Vilniaus Skaisčiausios Dievo Motinos cerkvė. Juozapo Čechovičiaus nuotrauka

Biografija
----------

Žvėrynas. Juozapo Čechovičiaus nuotrauka
Bajoras. Mokėsi Vitebsko gimnazijoje, dirbo buhalteriu ir aprovizacijos inspektoriumi Rusijos karo ministerijai priklaususiose įstaigose. 1856 m. Paryžiuje mokėsi fotografijos.
Grįžęs iš užsienio fotografavo Kijeve, Černihove, 1861 m. planavo leisti periodinį leidinį Светописная Русь.

1863–1865 m. gyveno ir turėjo fotoateljė Vitebske. Nuo 1865 m. gyveno Vilniuje. 1866 m. atidarė fotoateljė, ji veikė iki 1888 m. su 1874–1876 m. pertrauka. 1876–1885 m. Prancūzų fotografijos draugijos narys.

Fotografavo Kijevo ir Černigovo vaizdus, nuo 1869 m. – Vilniaus architektūrą ir apylinkes. Užfiksavo miesto mugių, statybų vaizdų. Pirmasis iš Lietuvos fotografų pradėjo fotografuoti interjerus.

Fotoalbumai
-----------

* Vilniaus vaizdai (*Widoki Wilna*), 1870 m.
* Neries pakrančių albumas (*Album brzegów Wilii*)
* Czechowicz. XIX amžiaus Vilniaus vaizdai, fotografijų rinktinė, Vilnius, 1995 m.

Įvertinimas
-----------

* 1872 m. Politechnikos parodos Maskvoje didysis sidabro medalis ir diplomas
* 1876 m. XI Prancūzijos fotografijos draugijos (pranc. La Société française de photographie) parodoje pažymėtas garbės paminėjimo raštu.
* 1882 m. Rusijos pramonės ir meno parodos Maskvoje sidabro medalis ir diplomas

Šaltiniai
---------

* Dainius Junevičius. *Juozapo Čechavičiaus Vilnius*: parodos vadovas. Vilnius: Lietuvos dailės muziejus, 2015.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Juzefas Čechavičius** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Nuorodos
--------

* Vilniaus universiteto bibliotekoje suskaitmenintos Juzefo Čechavičiaus nuotraukos
Kumtago dykuma
**Kumtago dykuma** (Kumutage Shamo, 库姆塔格沙漠, iš tiurk. *kum* 'smėlis' + *tag* 'kalnas') – sausringa vietovė šiaurės vakarų Kinijoje, kuri 2002 m. buvo paskelbta nacionaliniu parku. Tai Taklamakano dykumos dalis, esanti į rytus nuo Lobnoro dykumos.

Kumtago dykuma yra kitoje Kara-košuno ežero (*Kara-koshun*) pusėje ir į šiaurės rytus driekiasi iki *Sa-chow* miesto apylinkių ir Karanoro ežero (*Kara-nor*). Rytuose dykumos riba ties *Dunhuang* miestu, šiaurėje – Tian Šanis. Dykumos plotas yra virš 22,8 tūkst. km².

Pietiniame dykumos pakraštyje yra kalvų labirintas, kur kalvos išsibarsčiusios grupėmis ir netaisyklingais telkiniais. Tarp šių kalvų ir *Astin-tagh* yra platus platumos kryptimi orientuotas slėnis, išraižytas sausomis vagomis, ateinančiomis iš *Astin-tagh* kalvų. Tarp vagų varganai auga menki dykumų augalai. Vanduo juos pasiekia retai, kartais kas keleri metai. Ši dykumos dalis yra palinkusi į šiaurės vakarus link *Kara-koshun* įdubos.
  
Kumtagui būdingi dideli slenkančio smėlio telkiniai, ypač palei yrančių dykumų keterų papėdes, kur smėlis dažnai susitelkia į kopas, kurių aukštis kartais siekia iki 76 m ir kurios pusiau įkopia į keterų šlaitus.

Administraciškai dykuma yra *Ruoqiang* (*Qakilik*) srityje (Sindziangas), Aksajaus Kazachų autonominėje apskrityje (Gansu) ir Dunhuango miesto (Gansu) teritorijoje.

Vykstantis dykumėjimas
----------------------

Kumtago dykuma plečiasi ir grasina užimti anksčiau derlingas žemes.

Kumtago dykumos plėtimasis yra rezultatas pernelyg intensyvaus nuganymo pasekmė. AFP naujienų pranešimas 2007 m. lapkrityje: „Stūksančios Kumtago dykumos kopos artinasi prie sekovinio kinų miesto *Dunhuang*." „Greitas Kumtago dykumos ir kitų kopų darinių plitimas grasina užpilti Jungangą ir kitas archeologines vietoves". Kumtago dykumos plitimas yra tik dalis didelės problemos šiaurės Kinijoje, kur dabartinė dykumėjimo sparta viršija 2600 km² per metus.

Siekiant sumažinti dykumėjimą Dunhuang miestas apribojo imigraciją ir apribojo naujų šulinių kasimą bei naujų fermų steigimą.

Nuorodos
--------

1. 1 2 3  *Ancient Chinese town on front lines of desertification battle*, AFP, Nov 20, 2007
2. ↑  C.Michael Hogan, *Silk Road, North China*, The Megalithic Portal, ed. A. Burnham
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai reikia daugiau nuorodų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai įrašydami tinkamas išnašas ar nuorodas į šaltinius. |

| Liuftvafė |
| --- |
| Liuftvafės emblema |
| Veikimo laikas | 1935–1945 m. |
| Valstybė | Trečiojo Reicho vėliava Trečiasis Reichas |
| Lojalumas |  Adolfas Hitleris |
| Pavaldus | Vermachtas |
| Rūšis | Karinės oro pajėgos |
| Dydis | **Lėktuvai:** 119 871**Personalas:** 3 400 000 |
| Mūšiai | Ispanijos pilietinis karas (1936–1939)Antrasis pasaulinis karas (1939–1945) |
| Vadovybė |
| Vyriausioji liuftvafės vadovybė | *Žr. sąrašą* |
| Pasižymėjęvadai | Hermanas GeringasAlbertas KeselringasRiteris fon Greimas |
| Simbolika |
| Geležinis kryžius |  |

 *Kitos reikšmės – Liuftvafė (reikšmės).*
**Liuftvafė** (vok. *Luftwaffe*) – nacistinės Vokietijos ginkluotųjų pajėgų – vermachto – karinės oro pajėgos, veikusios 1935–1945 m. Liuftvafė pradėta organizuoti tais pačiais metais, kai Adolfas Hitleris atėjo į valdžią. Pagal Versalio sutartį Vokietija negalėjo turėti karinių oro pajėgų, todėl iki 1939 metų invazijos į Lenkiją pradžios, Liuftvafė plėtota slaptai. Nuo 1936 m. iki 1939 m. Liuftvafė dalyvavo Ispanijos pilietiniame kare bei palaikė Francisco Franco sukilėlių pusę. Liuftvafė lėmė didelę dalį Antrojo pasaulinio karo eigos tokiuose šio karo veiksmuose kaip Britanijos mūšis, Mūšis dėl Prancūzijos, Operacija „Barbarosa" ir kt. Liuftvafė pradėjo irti jau 1945 m. kai Hermanas Geringas bandė perimti valdžią iš Hitlerio, bet tam nepavykus, oro pajėgų įkūrėjas Hermanas Geringas buvo palaikytas išdaviku, todėl neteko reichsmaršalo ir Luftvafės vado pareigų. Fiurerio įsakymu tais pačiais metais oro pajėgų vadu buvo paskirtas Robertas Riteris fon Greimas. Pasibaigus karui, 1945 m. Liuftvafė sustabdė bet kokius karinius veiksmus bei buvo išformuota tik 1946 metais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Vermachtas". *www.vle.lt*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2023-07-15. `{{cite web}}`: Išorinė nuoroda parametre ``|website=`` (pagalba)