recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Koordinatės: 55°34′16″š. pl. 23°52′11″r. ilg.﻿ / ﻿55.571246°š. pl. 23.869788°r. ilg.﻿ / 55.571246; 23.869788


|  |
| --- |
| **Pociūnėlių pagrindinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Pociūnėlių pagrindinė mokykla herbas|center|100px]] |
|  |
| **Adresas** | Dotnuvos g. 1, Pociūnėliai |
| **Direktorius(-ė)** | Anatolijus Gailiūnas |
| **Mokinių skaičius** | 155 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 19 |

**Radviliškio rajono Pociūnėlių pagrindinė mokykla** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Radviliškio raj. Pociūnėliuose, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 290673450. Steigėjas Radviliškio rajono savivaldybės taryba.

Istorija
--------

Pirmoji mokykla Pociūnėliuose buvo įkurta 1895 m. Ščerbakovo dvare. Apie 1902–1903 m. buvo atidaryta liaudies mokykla, dirbo rusų tautybės mokytojai. 1914–1915 m. mokykloje buvo trys klasės. Nuo 1918 m. mokytoja dirbo Lemkytė, nuo 1925 m. – mokytojai Cypliai.

1928 m. buvo įsteigtas ketvirtas skyrius. 1930–1935 m. mokytojavo Jakaičiai, Siudikaitė, Pauraitė, Jonaitis.

Nuo 1936 m. pradinė mokykla perorganizuota į šešių skyrių pradinę mokyklą, mokėsi 150 mokinių, dirbo 5 mokytojai. 1947 m. įsteigta biblioteka. 1949–1950 m. mokykla perorganizuota į septynmetę. 1949 m. mokyklai perduotas klebonijos pastatas.

Prie mokyklos
1959 m. išleista pirmoji vidurinės mokyklos abiturientų laida. 1960 m. mokykloje mokėsi 260 mokinių. 1961 m. mokykla įsikūrė naujose dviejų aukštų patalpose. 1979 m. prie mokyklos pristatytas priestatas su erdvia sporto sale, fizikos, chemijos, darbų kabinetais, valgykla. 1979–1980 m. mokykloje mokėsi 298 mokiniai, buvo 13 klasių.

Nuo 2001 m. rugsėjo 1 d. mokykla perorganizuota į pagrindinę mokyklą.

Direktoriai
-----------

* Anatolijus Gailiūnas

Nuorodos
--------

* Svetainė
Koordinatės: 54°16′ š. pl. 25°40′ r. ilg.﻿ / ﻿54.267°š. pl. 25.667°r. ilg.﻿ / 54.267; 25.667

Barovkos miškas Poškonių apylinkėse
**Šilinės–Klevyčios miškai** – miškų masyvas pietryčių Lietuvoje, Šalčininkų rajone, Dieveniškių „iškyšulyje", 14 km į rytus nuo Šalčininkų. Priklauso Šalčininkų miškų urėdijai, Poškonių ir Dieveniškių girininkijoms. Apima 45,5 km² plotą.

Šilinės–Klevyčios miškų masyvą sudaro Klevyčios, Kreivosios, Šilinės, Būkiškių, Geležių, Kaziuliškių, Barovkos miškai. Būdingas kalvotas paviršius. Vyrauja jauriniai silpnai nujaurėję smėliai bei velėniniai jauriniai priemoliai ir priesmėliai. Gausu riedulių. Miškai patenka į Gaujos upės baseiną.

Medynai:

* pušynai: 63 %
* beržynai: 18 %
* eglynai: 15 %
* juodalksnynai: 2 %
* drebulynai: 2 %

Jaunuolynai sudaro 46 % medynų, pusamžiai medžiai 43 %, pribręstantys 9 %, brandūs 2 %.

Šilinės–Klevyčios miškuose gyvena šernai, briedžiai, stirnos, kiškiai, kiaunės, lapės, usūriniai šunys, voverės, barsukai, tetervinai, plėšrieji paukščiai. Miškuose (90, 91 ir 113 kvartaluose) yra pilkapių Pietryčiuose yra Šilinės botaninis draustinis.

Miškus kerta Dieveniškių–Klevyčios kelias. Prie miškų įsikūrusios gyvenvietės: Paginai, Liudvinavas, Šetylos, Jokūbiškės, Ureliai, Gureliai, Vėjeliai, Biržė, Antaniškės, Ažumedis, Kreivoji, Geležiai ir kt.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Šilinės–Klevyčios miškai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 194
| **Antanas Lapė** |
| --- |
| Gimė | 1961 m. vasario 25 d.Jokšai, Priekulės rajonas |
| Mirė | 2007 m. sausio 8 d. (45 metai)Telšiai |
|  |
| Alma mater | Kauno politechnikos institutasTelšių kunigų seminarija |

**Antanas Lapė** (1961 m. vasario 25 d. Jokšai, Priekulės rajonas – 2007 m. sausio 8 d. Telšiai) – Lietuvos kunigas, Lietuvių katalikų mokslų akademijos narys.

Biografija
----------

Nuo 1979 m. studijavo Kauno politechnikos instituto Inžinerijos ekonomikos fakultete. Jį baigęs dirbo Šiaulių pieno kombinate. 1991–1996 m. studijavo Telšių kunigų seminarijoje, 1996 m. įšventintas kunigu ir paskirtas Telšių vyskupijos kurijos kancleriu ir vyskupijos ekonomu. 1997–2000 m. Amerikos katalikų universitete Vašingtone studijavo dogminę teologiją. Nuo 2001 m. Telšių vyskupo Vincento Borisevičiaus kunigų seminarijos vicerektorius ir prokuratorius bei dogminės teologijos dėstytojas, 2003–2006 m. rektorius. 2005 m. popiežius Jonas Paulius II paskyrė jį savo kapelionu monsinjoru.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Antanas Lapė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 779 psl.
**Burtai**, **kerai** – veiksmai, kuriais bandoma magišku būdu paveikti žmones, gamtos ir visuomenės jėgas, numatyti ateitį. Burtų esmę sudaro tikėjimas antgamtinėmis jėgomis.

Tikėta, kad burtai gali užtikrinti darbo sėkmę (karių, medžiotojų, žemdirbių, amatininkų burtai), sužadinti arba užgniaužti meilę, gydyti arba susargdinti.

Burtai būna imitaciniai (prie sodinamų kopūstų padedamas didelis akmuo, kad kopūstų galvos užaugtų didelės), daliniai (pavyzdžiui, tikėta, kad pakenkus seilėms, nagams, pakenkiama pačiam žmogui).

Labiausiai paplitusios burtų rūšys – užkalbėjimai, chiromantija.

Lietuvoje
---------

Lietuvos kaime burtai buvo paplitę iki XX a. pradžios. Juos mini Adomas Brėmenietis (1075 m.), Ulrichas fon Jungingenas (1408 m.), Povilas Rusdorfietis (1427 m.), Jeronimas Prahiškis (XV a.), J. Dlugošas, M. Pretorijus (XVII a.) ir daugelis senųjų lietuviškų raštų autorių, tokių kaip M. Mažvydas, J. Bretkūnas, M. Daukša, K. Sirvydas. Būrimo aprašymų paskelbta „Tautoje ir žodyje", „Gimtajame krašte", „Tautosakos darbuose" ir kituose leidiniuose.

Šiais laikais daugelis burtų (daugiausia susijusių su žemdirbyste, gyvulininkyste, liaudies medicina) baigia išnykti, nedidelė jų dalis (ateities spėjimas per kalendorines šventes) pasidarė žaidybinio, pramoginio pobūdžio.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Burtai*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, II t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1977. T.II: Bangladešas-Demokratinis, 336 psl.
FRODEBU herbas
**Burundžio frontas už demokratiją**, (**FRODEBU**, pranc. *Front democratique de Burundi*, arba *Le Parti Sahwanya*) – Burundžio kairioji demokratinio socializmo politinė partija.

Istorija
--------

Įkurtas 1986 m. vietoje Burundžio darbininkų partijos Melchioro Ndadajės iniciatyva. Legalizuotas 1992 m. Didžiausia dalis partijos narių – iš hutu genties.

1993 m. pirmuosiuose daugiapartiniuose parlamento rinkimuose FRODEBU buvo gavęs 70 % balsų ir 65 iš 81 vietos Nacionalinėje Asamblėjoje. Prezidento rinkimus laimėjo M. Ndadajė. Tačiau tutsių genties kariškiai nužudė prezidentą ir pradėjo pilietinį karą.

Pasibaigus pilietiniam karui 2005 m. parlamento rinkimuose FRODEBU gavo 21,7 % balsų ir 30 iš 118 vietų Nacionalinėje Asamblėjoje bei 5 iš 49 Senate.

SI konsultacinis narys nuo 2003 m. spalio 27 d.

Pirmininkai
-----------

* 1986 m. – Melchioras Ndadajė,
* 1993 m. – Silvestras Ntibantunganija,
* 1995 m. – dr. Žanas Minani.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2011-08-06 iš Wayback Machine projekto. **(**pranc.**)**
| **Kasparas Bekešas** |
| --- |
|  |
| Bekešos |
| Herbas "Bekiesz" |
| Herbas "Bekiesz" |
|  |
| Gimė | 1520 m.Transilvanija |
| Mirė | 1579 m. (~59 metai)Gardinas |
|  |
|  **Vikiteka** | Kasparas Bekešas |

**Kasparas Bekešas** (veng. *Békés Gáspár*; 1520 m. Transilvanija - 1579 m. Gardinas) – Abiejų Tautų Respublikos politinis ir karinis veikėjas.

Biografija
----------

Bekešas buvo vengrų didikas, Transilvanijos krašto vyriausiasis iždininkas, faktiškasis jo valdytojas, sosto įpėdinis. 1571 m. Steponui Batorui tapus krašto vaivada, ėmė su juo kariauti, bet pralaimėjo ir neteko visų valdų. 

Kai Batoras 1576 m. tapo Abiejų Tautų Respublikos valdovu, su juo susitaikė ir jį rėmė. Vadovavo Abiejų Tautų Respublikos pagalbinei vengrų kariuomenei, pasižymėjo karuose, ypač Livonijos karo (1558-1583) metu, 1579 m. užimant Polocką. Gyvenimo pabaigoje tapo ateistu.

Kaip arijono, jo neleista laidoti kapinėse. Palaidotas Vilniuje ant kalvos, vėliau pavadintos Bekešo kalnu. Jo antkapyje pagal testamentą buvo iškaltas įrašas, neigiantis Dievą, sielos nemarumą, pomirtinį gyvenimą. Paminklas, aštuoniakampis bokštas, nugarmėjo į Vilnelę, vandeniui paplovus kalno šlaitą.

Antkapinis užrašas
------------------

Liekanos Békés kalno (dešinėje), 
Ant Kasparo Bekešo antkapio buvo iškaltas toks ateistinis užrašas (kurį greičiausiai padarė bendraminčiai):

…Viską iš savęs turiu: nenoriu pripažinti Dievo,  

Netrokštu Jo dangaus, pragaro nebebijau,  

Gailestingumo neprašau, neginu nė kiek teismo paskutinio,  

Nuodėmės nepažįstu ir nežinau, kuo būčiau kam prasikaltęs.  

Visuomet pasitikėjau savimi ir buvau stropus.  

Nesijaudinu dėl kūno, dar mažiau – dėl sielos,  

Drąsiai turiu pripažinti, kad drauge su manim ji mirė,  

Triūso ano neturėsiu, kurį turi kiti –  

Ieškoti kiekvienas savosios, kai iš kapo pakils…

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Lietuvos ateizmo istorijos chrestomatija. Religijos kritika, laisvamanybė, ateizmas Lietuvoje. V. 1988, 99 psl.
2. ↑  *Kasparas Bekešas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 782 psl.
|  |
| --- |
| Zablotčiznos geležinkelio stotis |
| Zablotčiznos geležinkelio stotis 
Zablotčiznos geležinkelio stotis |
| Šalis | Lenkija |
| Gyvenvietė | Zablotčizna |
| Linijų skaičius | 2 |

**Zablotčiznos geležinkelio stotis** (lenk. *Zabłotczyzna stacja kolejowa*) – geležinkelio stotis Zablotčiznos kaime, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Hainuvkos apskrityje, Narevkos valsčiuje. Per stotį eina Valstybės siena-Chrizanuvas geležinkelio linija ir Zablotčizna-Oskierkai geležinkelio linija.

Valstybės siena–Chrizanuvas geležinkelio linija
-----------------------------------------------

Nuo stoties iki Skupovo geležinkelio stoties yra 4,1 km ir iki Miklaševo geležinkelio stoties yra 3,4 km.

**Geležinkelio ruožas**| 

Skupovas
**Zablotčizna**
Miklaševas

 |

Zablotčizna-Oskierkai geležinkelio linija
-----------------------------------------

Nuo stoties iki Oskierkų geležinkelio stoties yra 1,7 km.

**Geležinkelio ruožas**| 

Oskierkai
**Zablotčizna**

 |

Nuorodos
--------

* Aprašymas apie stotį (lenk.).

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Zablotčiznos geležinkelio stotis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Koordinatės: 52°50′10″ š. pl. 23°43′59″ r. ilg.﻿ / ﻿52.83611°š. pl. 23.73306°r. ilg.﻿ / 52.83611; 23.73306
| **S1 Scout Car** |
| --- |
|  |
| **Tipas** | šarvuotasis automobilis |
| **Kūrėjas** |  |
| **Šalis** | Australijos vėliava Australija |
| **Sukurta** | 1942 m. |
| **Gaminta** | 1943 - 1944 m. |
| **Gamintojas** | Ford Australia |
| **Pagaminta vienetų** | 45 |
| **Naudota** | 1943 - 1944 m. |
| **Charakteristikos** |
| **Ekipažas** | 5 |
| **Masė (t)** | 4,00 |
| **Kovinė masė (t)** |  |
| **Ilgis (m)** | 4,40 |
| **Plotis (m)** | 1,90 |
| **Aukštis (m)** | 1,80 |
|  |
| **Šarvo storis (mm)** | 6 |
| **Pagrindinis ginklas** | kulkosvaidis Browning M2 |
| **Kalibras** | 12,7 mm |
| **Papildomi ginklai** | 7,62 mm kulkosvaidis Browning M1917 |
|  |
| **Važiuoklė (formulė)** | 4×2, 4×4 |
| **Kelio prošvaisa** |  |
| **Variklis** | Ford V8 |
| **Variklio galia (AJ, (kW))** | 95 AJ (71 kW) |
| **Kuras** | benzinas |
| **Nuotolis plentu (km)** |  |
|  |
| **Važiavimo greitis (km/h)** |  |
| **Plaukimo greitis (km/h)** |  |
| **Įveik.sienelės aukštis (m)** |  |
| **Įveik.griovio plotis (m)** |  |
| **Įveik.įkalnė** |  |

**S1 Scout Car** – Antrojo Pasaulinio karo laikų australiškas lengvasis, žvalgybinis šarvuotasis automobilis.

Istorija
--------

1942 m. pradžioje Jungtinių Valstijų armijos karinės oro pajėgos Australijoje užsakė lengvąjį šarvuotąjį automobilį skirtą aerodromų apsaugai ir kariniam patruliavimui, kurį buvo galima pagaminti esamos dislokacijos vietoje. Vykdydami bendradarbiavimo sutartį (kitaip tariant atvirkštinį lendlizą), australų inžinieriai apžiūrai pateikė du bandomuosius šarvuotuosius automobilius.

Pirmasis iš jų buvo gaminamas ant automobilio „Ford F15" bazės, kurios ratų formulė 4×2. Kitas prototipas turėjo „F15A" važiuoklę su visais varomaisiais ratais. Abu automobiliai buvo apginkluoti vienu 7,62 mm ir 12,7 mm kalibro „Browning" kulkosvaidžiais, sumontuotais kaip šarvuotame automobilyje „M3 Scout Car".

Šarvuotieji automobiliai buvo pavadinti „S1 Scout Car" ir pradėti gaminti 1943 metais. Iki 1944 m. serijiniu būdu buvo gaminami automobiliai tik ant „F15" važiuoklės. Iš viso buvo pagaminti 45 šarvuočiai. Visais ratais varomas liko tik bandomasis egzempliorius. Šie automobiliai buvo eksploatuojami šiek tiek daugiau nei metus ir vėliau visi „S1" šarvuočiai perduoti Australijai, kur pamažu buvo parduoti aukcionuose.

2017 m. buvo išlikę du automobiliai – vienas Australijos šarvų ir artilerijos muziejuje, kitas privačioje kolekcijoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Michael K.Cecil «Australian Scout and Armoured Cars 1933 to 1945». 1993. ISBN 0-646-14611-4
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Ausinė kepurė**, *ausinė* (rus. *ушанка*) – žieminė kailinė, audeklinė ar kailinė-audeklinė kepurė, turinti sprandą pridengiantį atvartą bei dvi atverčiamas ausines. Anksčiau tai buvo vyriška kepurių rūšis, dabar būna ir moteriškų. Paplitusi Rusijoje ir kituose kraštuose su šaltomis žiemomis.

Dažniausi kailiai, iš kurių siuvamos ausinės kepurės – triušio kailis, kirptas avikailis, dirbtinis kailis. Naudojami ir brangesni kailiai – lapės, bebro ir kt.

Nešiojimo būdai
---------------

* Sprandinis atvartas ir ausinės pakelti aukštyn, ausinių raišteliai surišti viršugalvyje. Kepurė dengia viršutinę galvos dalį.
* Sprandinis atvartas nuleistas, ausinės atlenktos atgal ir surištos pakaušyje. Kepurė dengia ausis ir sprandą.
* Sprandinis atvartas nuleistas, ausinės nuleistos žemyn. Kepurė dengia ausis, sprandą ir skruostus ties ausimis.
* Sprandinis atvartas nuleistas, ausinės nuleistos žemyn ir surištos po smakru. Kepurė dengia ausis, sprandą, skruostus ties ausimis, pasmakrį.

* 
* 
* 
* 
* 
*

Istorija
--------

Vokietis medžiotojas su ausinės tipo kepure (Joachim von Sandrart, 1643 m.).
Ausinės kepurės nešiojamos ne tik Rusijoje, bet ir kituose šiauriniuose kraštuose – Ukrainoje, Skandinavijoje, Pabaltijyje, Vokietijoje, Ukrainoje, Mongolijoje, Šiaurės Korėjoje, Šiaurės Kinijoje, Kanadoje.

Manoma, kad į Rusiją kailines ausines kepures atnešė mongolai, kuriems efektyvios šiltos žieminės kepurės itin svarbios dėl atšiauraus žemyninio klimato Mongolijoje.

Ausinių tipo kepurės yra pavaizduotos kai kuriuose Vakarų Europos Renesanso laikų paveiksluose.

1940 m. TSRS kariuomenėje ir milicijoje į žieminę uniformą įvestos ausinės kepurės. To priežastis – daug apšalusių ir sušalusių kareivių TSRS-Suomijos kare, kurie iki tol žiemą dėvėdavo budionovkas.
  
Ausinės kepurės iki šiol yra Rusijos Federacijos Ginkluotųjų pajėgų žieminės uniformos dalis. Ausines naudoja ir kai kurie Kanados kariuomenės daliniai.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ausinė kepurė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Koordinatės: 55°38′ š. pl. 22°2′ r. ilg.﻿ / ﻿55.633°š. pl. 22.033°r. ilg.﻿ / 55.633; 22.033
**Šventų miškai** – miškų masyvas vakarų Lietuvoje, Rietavo savivaldybėje ir Šilalės rajone, 12 km į pietryčius nuo Rietavo. Apima ~36,8 km². Priklauso Rietavo miškų urėdijai (Labardžių, Girėnų girininkijoms).

Šventų miškų masyvą sudaro 11 miškų: Šventų, Labardžių, Girėnų, Stumbrių, Prapymo, Stirbiškės ir kt. Būdingas lygus paviršius, tik rytuose banguotas. Dirvožemiai – velėniniai jauriniai glėjiški priesmėliai bei priemoliai, taip pat žemapelkiniai durpžemiai. Miškai patenka į Jūros baseiną – vakarine dalimi teka Aitra, per miškus – jos intakai Ližė, Ymėžė, Momys, Gervė, Smertalupis.

Medynų sudėtis:

* eglynai – 52 %
* beržynai – 29 %
* juodalksnynai – 8 %
* pušynai – 5 %
* baltalksnynai – 4 %
* drebulynai – 2 %

Jaunuolynai sudaro 25 % medynų, pusamžiai – 50 %, pribręstantys – 17 %, brandūs – 8 %. Vidutinis medynų amžius – 49 metai.

Šventų miškuose gyvena nemažai briedžių ir šernų, sutinkama stirnų, vilkų, elnių, kiaunių, usūrinių šunų, kiškių, lapių, voverių, ondatrų, bebrų, slankų, jerubių. Pro miškus tekanti Aitra įtraukta į Aitros hidrografinį draustinį.

Miškus kerta keliai  **A1**  Vilnius–Kaunas–Klaipėda  bei  **197**  Kryžkalnis–Rietavas–Vėžaičiai ; miškuose arba greta įsikūrę kaimai: Labardžiai, Šventai, Šaukliškė, Girėnai, Stumbrės, Motėjai, Stirbiškė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Šventų miškai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 241
Arti ritualas Varanasyje – kvapai, garsai, judesiai gali būti šventybės suvokimo atributais
**Šventybė** (lot. *Sacrum*) – fundamentinė religijotyros kategorija, kuria apibūdinami religiniai išgyvenimai. Laikoma, kad būtent šventybės jausmas yra esminis religijoje, o vėliau jis gali būti įformintas, kaip tikėjimas dievais, dvasiomis, galiomis ar kitomis apibrėžtimis. Būtent pasaulio skirstymas į „šventą" ir „profanišką" yra pagrindinis religijos požymis.

Šventybės (vok. *das Heilige*) sąvoką religijotyroje įtvirtino Rudolfas Otas. Pasak jo, šventybė yra neapibrėžtina ir iracionali, jos suvokimas yra vidinis, neverbalizuojamas ir kylantis iš numinozinių potyrių: *tremendum* (atstumiantys, bauginantys), *fascinans* (traukiantys, žavintys), *mysterium* (paslaptingi). Šventybė neredukuojama ir nepaaiškinama; ją tegalima sužadinti, bet ne išmokti. Ji yra tas elementas, kuris sieja pačias įvairiausias pasaulio religines tradicijas (nuo gamtiškųjų tautų tikėjimo, fetišizmo iki dzenbudizmo ar įvairių mistinių praktikų).

Pasak Mirčios Eliadės, šventybė žmogui pasireiškia per įvairius supančio pasaulio materialius objektus kaip hierofanijos. Jos yra lyg dirgikliai, sukeliantys šventybės jauseną, numinozinius potyrius. Šventybė apibrėžia absoliučią realybę ir taip įgalina orientuotis aplinkoje. Šventybės ir profanybės skirtis taip pat reiškiasi laike – yra kasdienybė ir yra „šventasis laikas" (šventė). Šventybės pasireiškimo formos ir objektai laike ir erdvėje ženkliai kinta – pavyzdžiui, senovėje šventu laikytas akmuo ar medis dabar nebėra laikomas šventu.

Šventybė ženkliai pasireiškia estetikoje, kadangi menas susikūrė iš esmės kaip religinė forma, religinis veiksmas lygus estetiniam veiksmui. Šventybės potyriais pripildyti buvę šokiai (pvz. indėnų šokiai, dervišų šokiai), dramos, ritualai. Kalba taip pat yra viena iš šventybės raiškos sričių – iki pat šių laikų religijose dažnai tebenaudojamos mirusios kalbos, kurių naudojamas grindžiamas jų šventybe (pvz. sanskritas, gezas, lotynų, koptų, Avestos, hebrajų ir kt. kalbos). Čia svarbiau ne pati tekstualinė kalbos dalis, o jos ritmika, keliamas jausmas. Todėl nuo šventybės neatsiejama poezija bei daina, kuri taip pat turi užkalbėjimo, maldos elementą.

Šaltiniai
---------

* Beresnevičius, Gintaras, 1997, *Religijotyros įvadas*, Vilnius: Aidai

Išnašos
-------

1. ↑  *Sacrum*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XX (Rėv-Sal). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011
| Čirčikas |
| --- |
| Čirikas ties Chodžikentu Čirikas ties Chodžikentu |
| **Ilgis** | 155 km |
| **Baseino plotas** | 14 900 km² |
| **Vidutinis debitas** | 221 m³/s |
| **Ištakos** | Čarvako tvenkinys |
| **Žiotys** | Syrdarja |
| **Šalys** | Uzbekija |

**Čirčikas** (uzb. *Chirchiq*, kaz. *Шыршык*) – upė Uzbekistane, Taškento srityje; Syrdarjos dešinysis intakas. Susidaro sutekėjus Čatkalo ir Pskemo upėms, prasidedančioms vakarų Tianšanyje. Teka pietvakarių kryptimi, pirmuosius 30 km kanjonu, vėliau lyguma. Įteka į Syrdarją netoli Činazo.

Didžiausias intakas – Ugamas.

Pačiame aukštupyje upė patvenkta, susidaręs Čarvako tvenkinys. Upės vanduo naudojamas drėkinimui, įrengta nutekamųjų kanalų sistema. Čirčiko slėnyje įsikūrę miestai yra Gazalkentas, Čirčikas ir Taškentas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 487
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Mergelės Marijos paveikslas
**Švenčiausiosios Mergelės Marijos paveikslas** – Vilniaus Aušros Vartų koplyčioje esantis Mergelės Marijos paveikslas. Kaip stebuklingas garbinamas jau keletą šimtų metų. Tai vienas iš nedaugelio Mergelės Marijos paveikslų be kūdikio. Paveikslas (165 x 200 cm) nutapytas ant 2 cm storio ąžuolinių lentų. Marijos galvą puošia dvi viena ant kitos uždėtos paauksuotos sidabrinės karūnos. Viena jų yra barokinio, kita Rokoko stiliaus.

Apie paveikslo atsiradimą ir autorių nėra jokių žinių nei archyvuose, nei kronikose. Būta įvairių paveikslo atsiradimo Vilniuje versijų, įskaitant istoriją, kad ją čia esą parvežęs kunigaikštis Algirdas iš žygio į Krymą. Paveikslo istorijai nuo XVII a. vienintelis patikimas šaltinis yra karmelito Hilariono *Relacya*, t. y. pranešimas „apie stebuklingą Šv. Mergelės Marijos paveikslą Vilniuje Aušros Vartuose", išspausdintas 1761 m. Vilniuje lenkų kalba. Autorius rėmėsi karmelitų, gyvenusių greta Aušros Vartų nuo 1626 m. žiniomis bei neišlikusiais aprašymais. Hilarionas aiškiai teigia, kad šio paveikslo kilmė karmelitams nebuvo žinoma. Karmelitai po savo įsikūrimo šalia Aušros Vartų ėmė rūpintis to šv. paveikslo, kuris buvo gana apleistas, garso didinimu. Paveikslas, kaip ir patys vartai buvo miesto magistrato nuosavybė. Tuo metu dar nebuvo jam skirtos koplyčios, nei ypatingų papuošimų. Karmelitams perimant paveikslą jis buvo toje pačioje vietoje kaip ir dabar, šiek tiek įleistas į mūrą. Nuo sniego ir lietaus jį saugojo langinės. Prie paveikslo buvo mažas balkonėlis, į kurį vedė statūs ir siauri laiptai.

1671 m. karmelitų rūpesčiu šv. paveikslui toje pat vietoje pastatyta medinė koplyčia. Gaisro metu 1715 m. koplyčia sudegė. Karmelitai tuomet spėjo paveikslą iš koplyčios išnešti ir perkėlė į savo bažnyčią. Tuo tarpu Aušros Vartuose buvo pastatyta mūrinė koplyčia, kur XVIII a. trečiajame dešimtmetyje dalyvaujant 4 vyskupams, LDK senatorių būriui ir kt. buvo perneštas paveikslas.

Pirmieji moksliniai paveikslo tyrimai atlikti 1927 m. ir nustatyta, kad jis tapytas XVI a. II-oje pusėje, greičiausiai italų meistro.

Stebuklingu paveikslas ėmė garsėti ne anksčiau kaip XVII a. 1671 m. paveikslą įnešant į pirmąją (medinę) koplyčią, karmelitų pamokslininkas tėvas Karolis jau pasakojo apie stebuklus, įvykusius prie šio paveikslo, tačiau XVII a. bažnyčia šio paveikslo dar nepripažino kaip stebuklingo. Pvz. kunigas Albertas Vijūkas-Kojelavičius (*Miscellania*, 1650 m.), minėdamas stebuklingus Lietuvos paveikslus apie Aušros Vartų paveikslą neužsimena. Bažnytinė hierarchija šiuo klausimu gana ilgai laikėsi santūriai, tačiau ilgainiui paveikslo šventumas imamas pripažinti. 1773 m. birželio 5 d. dvi popiežiaus Klemenso XVI bulės suteikia *ad perpetuam rei memoriam* daug atlaidų besimeldžiantiems į Aušros Vartų šv. Mergelę.

Literatūra
----------

* Lietuviškoji enciklopedija II t.- Kaunas: Spaudos Fondas, 1934.- p.350-8.
Koordinatės: 56°10′6″ š. pl. 22°36′35″ r. ilg.﻿ / ﻿56.16833°š. pl. 22.60972°r. ilg.﻿ / 56.16833; 22.60972

Kelias į Ramoniškę per Purvių mišką
**Purvių-Jonaičių miškai** – miškų masyvas šiaurės Lietuvoje, Akmenės ir Mažeikių rajonuose, 2 km į pietvakarius nuo Ventos miesto. Priklauso Mažeikių miškų urėdijai (Kairiškių ir Papilės girininkijoms). Apima 39,4 km² plotą.

Masyvą sudaro Purvių, Jonaičių, Avižlių, Užpelkių miškai. Paviršius lygus. Dirvožemiai – velėniniai jauriniai ir velėniniai glėjiški sujaurėję priemoliai bei priesmėliai. Miškais teka Ventos intakai Avižlys (su Mikliniu, Vegere, Avižupiu), Uogys.

Medynai:

* beržynai: 35 %
* eglynai: 29 %
* pušynai: 18 %
* baltalksnynai: 12 %
* drebulynai: 4 %
* juodalksnynai: 2 %

Jaunuolynai sudaro 33 % medynų, pusamžiai medžiai 51 %, pribręstantys 12 %, brandūs 4 %.

Miškuose gyvena stambieji kanopiniai žvėrys (elniai, briedžiai, stirnos, šernai), lapės, kiškiai, usūriniai šunys, voverės, kiaunės. Didžioji miškų dalis patenka į Ventos regioninį parką.

Miškuose ir aplink įsikūrę kaimai: Ramoniškė, Žalionė, Šiurkiškės, Avižliai, Užpelkiai, Medvalakiai, Kerežiai, Dilbyčiai, Jonaičiai II.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Purvių–Jonaičių miškai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 473
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Gvadelupos nacionalinis parkas |
| --- |
| IUCN II kategorija (nacionalinis parkas) |
|   |
| **Vieta:** | Bas Teras, Gvadelupos vėliava Gvadelupa (Prancūzija) |
| 

Žemėlapis rodantis Gvadelupos nacionalinis parkas vietą.Gvadelupos nacionalinis parkas

  |
| **Koordinatės:** | 16°5′0″ š. pl. 61°41′0″ v. ilg.﻿ / ﻿16.08333°š. pl. 61.68333°r. ilg.﻿ / 16.08333; 61.68333Koordinatės: 16°5′0″ š. pl. 61°41′0″ v. ilg.﻿ / ﻿16.08333°š. pl. 61.68333°r. ilg.﻿ / 16.08333; 61.68333 |
| **Plotas:** | 173 km² *(parko plotas)*37 km² *(vandens rezervas)* |
| **Įkurtas:** | 1989 m. vasario 20 d. |
| **Valdymas:** | Prancūzijos nacionalinių parkų administracija |
|  **Vikiteka:** | Gvadelupos nacionalinis parkas |

**Gvadelupos nacionalinis parkas** (pranc. *Parc national de la Guadeloupe*) – nacionalinis parkas Gvadelupoje, priklauso Prancūzijos užjūrio departamentui. *Grand Cul-de-Sac Marin* gamtos rezervatas (pranc. *Réserve Naturelle du Grand Cul-de-Sac Marin*) yra saugoma vandens teritorija, esanti šalia parko ir patenkanti į jo sudėtį. Parkas įkurtas 1989 m. vasario 20 d.

Gvadelupos nacionalinis parkas 1992 m. gavo tarptautinį pripažinimą, kai pagrindinis parko plotas ir *Grand Cul de Sac-Marin* draustinis buvo paskelbti UNESCO tarptautiniu biosferos rezervatu. Iki 2007 m. buvo vienintelis Prancūzijos nacionalinis parkas už metropolijos ribų.

Parko plotas – 173 km², t. y. 10 % visos Gvadelupos teritorijos. Aukščiausias parko taškas yra Sufriero ugnikalnis, iškilęs 1467 m. Kitos viršukalnės: *Échelle* (1397 m), *Grand-Sans-Toucher* (1354 m) ir dvi šalia viena kitos esančios *Mamelles* viršukalnės (768 m). Taip pat parke yra Korbeto kriokliai.
Šratai
12 kalibro šratinis šovinys su šratais, kurie matyti pro permatomą plastikinę tūtelę
Šratų bokštas Bristolyje (D. Britanija)
Šratų bokštas Melburne, Australija
**Šratai** (vok. *Shrot*) – kieti rutuliukai, paprastai metaliniai. Šratai paprastai naudojami kaip kaunantys elementai šoviniuose. Tokiame šovinyje būna keli arba daug šratų. Šratai paprastai būna švininiai. Tokie šratai būna pakankamai sunkūs ir lengvai gaminami.

Jei šovinys (ginklas) užtaisomas vienu stambiu rutuliuku, jis vadinamas ne šratu, o *apvalia kulka*. Tokias kulkas naudojo per vamzdžio laibgalį užtaisomuose ginkluose arba specialiuose arbaletuose.

Didesnio skersmens, nuo 5,25 iki 10 mm, šratai vadinami grankulkėmis.

Šratų gamyba
------------

Masinės apvalių šratų gamybos būdą bokšte sukūrė Viljamas Vatsas (*William Watts*) iš Bristolio ir 1782 m. užpatentavo. Išlydyto švino lašai krisdami žemyn įgauna rutuliuko formą ir nukrenta į apačioje esantį vandens baseiną. Iš baseino surinkti šratai ridenami nuolaidžia plokštuma – taisyklingai apvalūs rieda tiesiai, o deformuoti nusirita į šonus, kur juos surenka ir perlydo.

Dabar šratai gaminami rutulio, kubo, disko formos iš švino, geležies, vario, plieno, ketaus, polietileno.

Šratų žymėjimas ir skersmuo
---------------------------

| Skersmuo(mm) | Nr. |
| --- | --- |
| Rusija, Vokietija | JAV, Kanada | Švedija | Anglija | Belgija |
| 5,00 | 0000 | T ir О | 11 | АА | 000 |
| 4,75 | 000 | BBB | 10 | – | 00 |
| 4,50 | 00 | BB | 9 | BBBB | 0 |
| 4,25 | 0 | B | 8 | BBB | 1 |
| 4,00 | 1 | 1 | 7 | BB | 2 |
| 3,75 | 2 | 2 | 6 | B | 3 |
| 3,65 | – | – | – | 1 | – |
| 3,50 | 3 | 3 | 5 | 2 | 4 |
| 3,25 | 4 | 4 | 4 | 3 | 5 |
| 3,00 | 5 | 5 | 3 | 4 | 6 |
| 2,85 | – | – | – | 41/2 | – |
| 2,80 | – | 6 | – | 5 | – |
| 2,75 | 6 | –– | 2 | 51/2 | 6 |
| 2,50 | 7 | 7 | 1 | 61/2 | 7 |
| 2,40 | – | 71/2 | – | 7 | – |
| 2,25 | 8 | 8 | 0 | 8 | 8 |
| 2,00 | 9 | 9 | 00 | 9 | 9 |
| 1,75 | 10 | 10 | – | 10 | 10 |
| 1,70 | – | – | – | 11 | – |
| 1,50 | 11 | 11 | – | 12 | 11 |
| 1,25 | 12 | 12 | – | Dust | 12 |
| 1,00 | – | Dust | – | – | – |

Šaltiniai
---------

* Medžioklė. Algirdas Navasaitis, Kęstutis Pėtelis. 1998, Kaunas. Leidykla „Lututė".

Taip pat skaitykite
-------------------

* Grankulkės

Nuorodos
--------

* Lieti šratai (uniblast.lt)
Koordinatės: 24°04′23″ p. pl. 54°17′01″ v. ilg.﻿ / ﻿24.07306°š. pl. 54.28361°r. ilg.﻿ / 24.07306; 54.28361
**Gvairos krioklys** (isp. *Saltos del Guairá*, port. *Salto das Sete Quedas do Guaíra*) buvo krioklys Paranos upėje, Brazilijos ir Paragvajaus teritorijose. 1982 m. krioklys buvo užlietas pastačius Itaipu užtvanką.

Krioklį sudarė 18 kataraktų, susitelkusių į 7 grupes (dėl to brazilai jį vadino „7 šuolių kriokliu"). Ties ta vieta Parana tekėjo siauru tarpekliu, vagos plotis svyravo tarp 380-61 m. Krioklio aukštis buvo 114 m, o didžiausias atskiros kataraktos aukštis – 40 m. Tai buvo vienas vandeningiausių krioklių pasaulyje (debitas 13 000 – 50 000 m³/s). Krioklio gausmas girdėjosi toliau nei už 30 km. Greta buvo krioklio įsikūrę Paragvajaus miestas Salto del Gvaira ir Brazilijos miestas Gvaira.

Gvairos krioklys buvo svarbus turistinis objektas regione, tačiau 1982 m. jį visiškai užliejo Itapu hidroelektrinės suformuota užtvanka. Į gamtosaugininkų ir vietinių gyventojų protestus atsižvelgta nebuvo. Statant užtvanką prie Gvairos krioklio suplūdo daug turistų, norėdami jį pamatyti paskutinį kartą. Jau susidarius tvenkiniui brazilai išsprogdino dalį uolų laivybai palengvinti.

Nuorodos
--------

* Gvairos krioklio nuotraukos
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Sphaeriusidae** |
| --- |
| Erkiškas šratvabalis (Sphaerius acaroides)Erkiškas šratvabalis (*Sphaerius acaroides*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Būrys: | Vabalai  *( Coleoptera)* |
| Šeima: | Šratvabaliai  *( Sphaeriusidae)* |

 |

**Šratvabaliai** (*Sphaeriusidae*) – vabalų (*Coleoptera*) šeima, kuriai priklauso labai maži (dydis 05,-0,75 mm) vabalai, panašūs į erkes. Jų kūnas išgaubtas, pusiau rutuliškas. Užpakaliniai plėviniai sparnai kraštuose yra su ilgomis blakstienėlėmis. Antenos trumpos, 11-narės, gale baigiasi su standžia trinare buožele. 

Vabalai gyvena drėgnose vietose. Suaugėliai ir lervos minta detritu.

Pasaulyje yra 23 rūšys, priklausančios vienai genčiai – *Sphaerius*. Lietuvoje rasta viena rūšis – **erkiškas šratvabalis** (*Sphaerius acaroides*). Be šios rūšies Europoje dar sutinkamos dvi rūšys: *Sphaerius hispanicus* und *Sphaerius spississimus*. JAV gyvena trys rūšys.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Šratvabaliai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |
| --- |
| Klaipėda-Grobina elektros jungtis |
|  |
| Vieta |
| **Šalys** | Lietuvos vėliava Lietuva, Latvijos vėliava Latvija |
| **Trasa** | Klaipėda–Grobina |
| Savininkai |
| **Partneriai** | Litgrid, Augstsprieguma tikls |
| Gamyba |
| **Atidarymas** | 1977 m. |
| Techninė informacija |
| **Kintamoji srovė** | 330 kV |
| Infolentelė: žiūrėti • aptarti • redaguoti |

**Klaipėdos-Gruobinios elektros jungtis** – tarpvalstybinė elektros jungtis tarp Lietuvos ir Latvijos.

Istorija
--------

1977 m. jungtis pradėta eksploatuoti. Tai viena iš 7-ių elektros jungčių tarp Lietuvos ir Latvijos bei viena iš keturių, kurios turi 330 kv kintamoji elektros srovę. Viena iš pagrindinių aukštos įtampos elektros jungčių su Klaipėdos miestu (kartu su Klaipėda-Sovetskas elektros jungtimi ir NordBalt povandeniniu aukštos įtampos elektros kabeliu). Jungtis sujungta su Klaipėdos transformatorine pastote. Jungties atkarpa Lietuvoje – 55,35 km.

2022 m. pradėtas antrasis Darbėnų-Bitėnų elektros jungties statybų etapas, kurio eigoje buvo numatyta ir atnaujinti elektros jungtį atkarpoje nuo Klaipėdos iki Latvijos sienos. Jungties linijos iš viengrandžių bus rekonstruojamos į dvigrandes.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jungčiai su Švedija – žalia šviesa
2. ↑  „Litgrid" pradeda Darbėnai-Bitėnai linijos statybos antrąjį etapą
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

*Apie kaimą Kelmės rajone žr. Špitolė (kaimas)*.
**Špitolė** (lenk. szpital < vok. Spital < lot. ho-spitalis) – viduramžių prieglauda, ligoninės pirmtakė, vyravusi XVI–XVIII amžiais Lietuvoje. Jomis naudodavosi tik beturčiai, pagyvenę, neįgalūs žmonės ir ligoniai. Špitolės daugiausia buvo išlaikomos iš aukų, kurias suaukodavo ar užrašydavo įvairūs asmenys. Tačiau, nors ir gerai aprūpintos, jose ligoniai buvo laikomi prastomis sąlygomis. Tai vykdavo dėl to, kad špitoles buvo užvaldę dvasininkai, jie pasisavindavo žymią špitolių pajamų dalį. Ypatingu špitolių fondų grobstymu pasižymėjo Vilniaus vyskupas Masalskis. Tai pastebėję Vilniaus kapitulos organizuodavo špitolių patikrinimus, tokios revizijos atliktos: 1625, 1627, 1733, 1739 metais.

Istorija
--------

Iki XVI a. Lietuvoje nebuvo ne tik jokių gydymo įstaigų, bet ir sėsliai gyvenančių gydytojų, turinčių aukštąjį medicininį išsilavinimą. Išsilavinę gydytojai gyvendavo tik magnatų dvaruose arba Vilniuje ir liaudžiai buvo neprieinami.

Pirmoji špitolė Lietuvoje įkurta Vilniuje 1514 metais. Steigėjas medicinos daktaras Martynas Dušnickis (iš Dušnikų). Jis savo ir suaukotomis lėšomis Gedimino aikštės pietinėje dalyje pastatė namą, kuriame įsikūrė pirmoji špitolė. Joje buvo 10 lovų, turėjo savo vaistinę, virtuvę, koplyčią ir patalpas aptarnaujančiam personalui. Miręs steigėjas paliko visą savo turtą šiai špitolei.

Vėliau atidarytos špitolės: 1519 m. 12 lovų ir dar viena 1676 m. Kaune, 1536 m. 70-ties lovų – Šv. Trejybės. Ši špitolė buvo gavusi privilegiją rinkti mokestį už naudojimąsi vieninteliu tiltu per Nerį Vilniuje – Žaliuoju tiltu, buvo ir privilegija, draudusi statyti kitą tiltą. 1560 m. įkurta Šv. Spaso. 1635 m. atidaryta špitolė psichiniams ligoniams. 1709 m. atidaryta Šv. Roko špitolė, kurioje steigėjas ir dar 7 padėjėjai mirė nuo maro slaugydami juo sergančius ligonius. 1723 m. – Šv. Jokūbo špitolė, vėliau tapusi pirmąja ligonine Lietuvoje. 1744 m. atidaryta didžiausia – 150 lovų Gailestingųjų Seserų – špitolė.

Plintant reformacijai buvo steigiamos ir reformatų špitolės. Eustachijus Valavičius įkūrė ne vieną špitolę – Šv. Mykolo gatvėje ir 1583 m. – Naujamiestyje, Upytės paviete. XVIII a. žydai LDK taip pat steigė savo špitoles. 1775 m. Lietuvos-Lenkijos seimas įsteigė „špitolių komisiją" ir pavedė jai prižiūrėti tvarką špitolėse. Pirmuoju pirmininku paskirtas vyskupas Masalskis.

1791 m. įsteigta „policijos komisija", kuri prižiūrėjo daugumą visuomeninių įstaigų, tarp jų ir špitoles. Pabrėžtina, jog valdžia špitolių visiškai nerėmė. 1796 m. valdžios organų potvarkiu įvykdyta Vilniaus ligoninių reforma: senos ir nuskurdusios špitolės buvo sujungtos ir su savo fondais bei ligoniais pavestos reorganizuotai Šv. Jokūbo ligoninei. Taigi XVIII a. pabaigoje baigiasi neformalių ligoninių – špitolių laikotarpis ir Šv. Jokūbo špitolė tampa didžiausia bei pirmąja ligonine Lietuvoje.
Koordinatės: 55°58′18″ š. pl. 24°36′49″ r. ilg.﻿ / ﻿55.97167°š. pl. 24.61361°r. ilg.﻿ / 55.97167; 24.61361
**Purvų-Butniūnų durpynas** arba ***Purvų-Guodžių durpynas*** – durpynas Lietuvoje, Biržų rajone, 6 km į vakarus nuo Vabalninko. Užima 13,8 km². Driekiasi iš šiaurės į pietus ~8 km, telkšo trijuose kloniuose, skiriamuose nesupelkėjusių salų bei pusiasalių. Išteka Tatulos intakas Upytė bei šios intakai – Mažoji Upytė, Klimbalė. Iš vakarų supa Butniūnų miškas.

Nenusausintos pelkės (46 % aukštapelkės, 35 % žemapelkės, 19 % tarpinio pobūdžio pelkės) durpių sluoksnio vidutinė storymė buvo 2 m, didžiausia – 6 m. Durpių vidutinis susiskaidymas 38 %, peleningumas 8,9 %, vidutinis drėgnumas 86 %. Po durpėmis slūgso sapropelio sluoksnis (iki 2,8 m). Po juo guli priesmėlis.

Kupiškio durpių įmonė Purvų-Butniūnų durpyne vykdė durpių kraikui kasybą (1985 m. – 58 000 t). Šalia durpyno įsikūrę Butniūnų, Medinų I, Purvų I, Sungailių, Linaičių kaimai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Purvų-Butniūnų durpynas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 473
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Gvanakastės provincija*Provincia de Guanacaste* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Kosta Rikos vėliava Kosta Rika |
| **Administracinis centras** | Liberija |
| **Kantonai** | 11 |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 280 488 |
| **Plotas** | 10 140,7 km² |
| **Tankumas** (2010) | 28 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | CR-G |

**Gvanakastės provincija** (isp. *Provincia de Guanacaste*) – viena iš 7 Kosta Rikos provincijų, išsidėsčiusi šalies šiaurės vakarinėje dalyje. Administracinis centras – Liberija.

Geografija
----------

Provincija ribojasi su Alachuelos provincija rytuose, su Puntarenaso provincija – pietuose, su Nikaragva – šiaurėje. Iš vakarų skalauja Ramusis vandenynas. Provincija apima šiaurinę Nikojos pusiasalio ir Nikojos įlankos dalį, toliau į šiaurę įsiterpia Papagajo įlanka. Paviršius kalnuotas, per provinciją driekiasi Gvanakastės Kordiljera, aplink Tempiskės upę pyti lygumos, o Nikojos pusiasalis kalnuotas. Per metus iškrenta 1500–2000 mm kritulių. Provincijai priklauso dalis Arenalio ežero. Yra 7 nacionaliniai parkai.

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Gvanakastės provincija padalinta į 11 kantonų (skliaustuose – administracinis centras, jei jo pavadinimas nesutampa su kantono):

1. Liberija
2. Nikoja
3. Santa Krusas
4. Kariljas (Filadelfija)
5. Kanjasas
6. Abangaresas
7. Tiliranas
8. Nandajurė (Karmona)
9. La Krusas
10. Ochanča

|  |  |
| --- | --- |
|  **Kosta Rikos provincijos** |  |
| Alachuelos provincija | Gvanakastės provincija | Heredijos provincija | Kartago provincija | Limono provincija | Puntarenaso provincija | San Chosė provincija |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Picea schrenkiana** |
| --- |
| Šrenko eglėŠrenko eglė ( *Picea schrenkiana*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Pušūnai  *( Pinophyta)* |
| Klasė: | Pušainiai  *( Pinopsida)* |
| Šeima: | Pušiniai  *( Pinaceae)* |
| Gentis: | Eglė  *( Picea)* |
| Rūšis: | Šrenko eglė  *( Picea schrenkiana)* |

 |

**Šrenko eglė** (*Picea schrenkiana*) – pušinių (*Pinaceae*) šeimos, eglių (*Picea*) genties visažalis spygliuotis medis. Paplitęs Vidurio Azijoje (Kazachstane, Kirgizijoje, Sindziange), 1300-3600 m aukštyje, Tian Šanio kalnuose.

Aukštis apie 40-50 m (kartais iki 60 m). Kamieno skersmuo 1-2 m. Spygliai 15-35 mm ilgio, tamsiai žali. Kankorėžiai cilindriškai kūginiai, 6-12 cm ilgio, 2 cm pločio.

Šrenko eglė naudojama medienos, popieriaus pramonėje, auginama kaip dekoratyvinis augalas.

Išskiriami du porūšiai:

* *Picea schrenkiana schrenkiana*
* *Picea schrenkiana tianshanica*
| ***Septyni nematomi žmonės*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Septyni nematomi žmonės |
| Kilmės šalis | Lietuva |
| Režisierius | Šarūnas Bartas |
| Vaidina | Dimitri PodnozovSaakanush VanyanAleksandr EsaulovRita Klein |
| Metai | 2005 |
| Žanras | Drama |
| Trukmė | 115 min. |
| Kalba | rusų k. |

**Septyni nematomi žmonės** (angl. *Seven Invisible Men*, rus. *Семь человек-невидимок*) – 2005 m. Lietuvoje studijoje „*Kinemos grupė ir partneriai*" sukurta 115 min. trukmės vaidybinė juosta. Premjera Lietuvoje – tų pačių metų lapkričio 4 d.

Apie filmą
----------

Filmo režisierius, scenaristas, operatorius – Šarūnas Bartas. Jį kuriant prisidėjo „*Gemini Films*" (Prancūzija), „*Madragoa filmes*" (Portugalija), „*Roaring Films*" (Olandija). Juostoje vaidina trys profesionalūs rusų kilmės aktoriai, visiems kitiems kino duonos teko paragauti pirmą kartą. Filmas „Septyni nematomi žmonės" buvo kuriamas penkerius metus. Juosta pristatyta kaip socialinė-filosofinė sakmė, kurios personažai – žmonės, gyvenimo paribio veikėjai, neišlaikę egzistencijos sunkumų ir atsidūrę gyvenimo dugne.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Veiksmas vyksta Lietuvoje, Lenkijoje, buvusios Sovietų sąjungos pietuose. Juostos veikėjai – keturi vyrai, dvi moterys ir mergaitė – tai gyvenimo užribio žmonės, kiekvienas su savo praeitimi. Jų gyvenimas persmelktas alkoholio, purvo ir gašlumo pilną egzistencijos. Kažkuris iš jų bėga nuo teisingumo, kažkuris – nuo savęs. Jų beviltiška kelionė, bėgimas nuo pasaulio negali jo nei pakeisti, nei „sukirpti" pagal kitų supratimą…

Filmo scena

Vaidmenys
---------

* Dimitri Podnozov
* Saakanush Vanyan
* Aleksandr Esaulov
* Rita Klein
* Denis Kirilov
* Igor Cygankov
* Oleg Četverikov

Įvertinimas
-----------

* Juosta dalyvavo 2005 m. Kanų kino festivalio „Dvi režisierių savaitės" programoje.
* NVS ir Baltijos šalių kino festivalyje „Kinošok" filmas apdovanotas Aleksandro Kniažinskio prizu už geriausią operatoriaus darbą.
* NVS ir Baltijos šalių kino festivalis Baku – prizas už indėlį į Euroazijos kinematografiją (Azerbaidžanas).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Filmo įvertinimas Archyvuota kopija 2011-09-18 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Filmo aprašymas
| ***Septyni geltono šilko šaliai*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Sette scialli di seta gialla |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Sergio Pastore |
| Scenaristas (-ai) | Alessandro ContinenzaSergio PastoreGiovanni Simonelli |
| Metai | 1972 |
| Žanras | giallo |
| Trukmė | 96 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Septyni geltono šilko šaliai** (it.  *Sette scialli di seta gialla*) – 1972 m. sukurtas giallo stiliaus filmas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Anthony Steffen – Piteris
* Sylva Koscina – Fransua
* Giovanna Lenzi – Siuzana
* Renato De Carmine – inspektorius Jansenas
* Giacomo Rossi Stuart – Viktoras
* Umberto Raho – Bertonas

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Mados namuose keistomis aplinkybėmis miršta mergina – ji įėjo į tuščią kambarį, tuomet pasigirdo riksmas ir įėję žmonės rado ją mirusią. Situaciją dar labiau supainioja medikai, konstatavę mirtį dėl širdies smūgio. Byla susidomi aklas muzikantas bei mirusios merginos draugas Piteris. Netrukus miršta dar kelios merginos ir visus šiuos nusikaltimus suvienija viena keista aplinkybė – juodas katinas, kurio nagai, kaip paaiškėja vėliau, padengti kurarės nuodais...
| Sandrausiškės pilkapynas |
| --- |
| [[Image:|260pxpx]] |
| Vieta | Raseinių rajonas |
| Seniūnija | Šiluvos seniūnija |
| Naudotas | I–III a. |
| Tirtas | 1939 m. |

**Sandrausiškės pilkapynas** (taip pat ***Kapmilžiai***) – pilkapių sankaupa Lietuvoje, Raseinių rajone, Šiluvos seniūnijoje, Sandravos dešiniajame krante, Sandrausiškės kaime, į vakarus nuo kelio Šiluva–Šaukotas (RK3434). Valstybinės reikšmės archeologinis paminklas.

Pilkapyną sudaro į dvi grupes suskirstyti ~30 pilkapių, apdėtų akmenų vainikais. Smarkiai suardyti. I–III a. griautiniuose kapuose rasta žalvarinių antkaklių, apyrankių, segių, geležinių įmovinių bei siauraašmenių kirvių, peilių, romėniška segė. Yra mirusiųjų, palaidotų karstuose.

Sandrausiškės pilkapyną 1939 m. tyrė Prano Baleniūno vadovaujami Kultūros muziejaus darbuotojai. Radiniai saugomi Kauno istorijos muziejuje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Sandrausiškės pilkapynas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 622
| Medaliai |
| --- |
|
| Vyrų buriavimas |
| **Atstovaujant: Italijos vėliava Italija**  |
| Pasaulio čempionatas |
| **Auksas** | 2011 Gmundenas | Platu 25 |
| **Auksas** | 2012 Rosidžano | Platu 25 |
| **Auksas** | 2014 Antibesė | Platu 25 |
| **Auksas** | 2018 Ryga | Platu 25 |
| **Sidabras** | 1988 Haifa | 470 |
| **Sidabras** | 2013 Portosinas | Platu 25 |

**Sandro Montefusco** (g. 1958 m. gruodžio 2 d.) – Italijos buriuotojas sportiniais burlaiviais, pasaulio čempionatų prizininkas, olimpietis.

Biografija
----------

1981 m. Europos čempionate Sandro kartu su broliu Paolo Montefusco varžėsi 470 jachtų klasės varžybose ir iškovojo bronzos medalius. 1983 m. duetas pelnė Europos čempionatų sidabro medalius. Tais pačiais metais laimėtas auksas Viduržemio jūros žaidynėse.

1988 m. pasaulio čempionate Montefusco broliai pelnė sidabro medalius. Savo debiutinėse 1988 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Italijos komanda laimėjo vieną plaukimą iš septynių ir galutinėje rikiuotėje užėmė 7-ą vietą.

1989 m. Europos čempionate broliai Montefusco pirmą kartą tapo Europos čempionais. 1991 m. laimėtas auksas Viduržemio jūros žaidynėse. 

1992 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Italijos duetas užėmė 11-ą vietą.

2011 m. Sandro pirmą kartą tapo pasaulio čempionu Platu 25 klasės varžybose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Olympedia Profile". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2021 m. rugpjūčio 28 d.
| Seradzaslenk. *Sieradz* |
| --- |
|              |
| *Miesto vienuolynas* |
|  |
| 

SeradzasSeradzas

51°36′00″ š. pl. 18°45′00″ r. ilg.﻿ / ﻿51.60000°š. pl. 18.75000°r. ilg.﻿ / 51.60000; 18.75000﻿ (Seradzas)Koordinatės: 51°36′00″ š. pl. 18°45′00″ r. ilg.﻿ / ﻿51.60000°š. pl. 18.75000°r. ilg.﻿ / 51.60000; 18.75000﻿ (Seradzas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Lenkijos vėliava Lenkija |
| **Vaivadija** | {{{alias}}} Lodzės vaivadija |
| **Apskritis** | Seradzo apskritis |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1247 (miesto teisės) |
|  |
| **Gyventojų** (2006) | 44 045  |
| **Plotas** | 51,22 km² |
| **Tankumas** (2006) | 860 žm./km² |
|  |
| **Pašto kodas** | 98-200 iki 98-210 |
| **Tinklalapis** | www.sieradz.eu/pl |
|  **Vikiteka** | Seradzas |

**Sèradzas**  (lenk. *Sieradz*) – miestas vidurio Lenkijoje, Lodzės vaivadijoje, ~60 km į pietvakarius nuo Lodzės, 140 km į šiaurės rytus nuo Vroclavo. Miestas įsikūręs prie Vartos upės. Apskrities centras, turi apie 44 tūkst. gyv. Vystoma lengvoji pramonė (drabužių siuvimas ir mezgimas), žemės ūkio produktų gamybos ir perdirbimo įmonės, malūnai, spirito varykla. Restauruotas senamiestis, bažnyčios traukia turistus.

Istorija
--------

Turgaus aikštė
Tai vienas seniausių miestų, įkurtas jau nuo XI a. miesto teises įgijęs 1247 m. Buvo viena iš mažųjų kunigaikštysčių istoriniame Didžiosios Lenkijos regione. Čia buvo karūnuoti trys lenkų monarchai. Karalius Kazimieras III Didysis pastatė pilį ginti Seradzui. Miestą puolė totoriai, bohemiečiai, kryžiuočių riteriai. Iki XVI a. buvo svarbiu prekybos centru, čia driekėsi Ispanijos ir Portugalijos pirklių maršrutai. XVII a. miesto ekonominę svarbą susilpnino karų su švedais padariniai, maras, gaisrai. XVIII a. mieste gyventojų sumažėjo iki 1,5 tūkst. žmonių.

XIX a. buvo miestas, Kališo gubernijos Seradzo apskrities centras.

Nuorodos
--------

1. ↑  Pasaulio vietovardžių žodynas. – Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006–2014. (VLKK versija)

* Seradzo oficiali svetainė Archyvuota kopija 2012-02-21 iš Wayback Machine projekto. (lenkų k.)