recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Stivas BikoSteve Biko** |
| --- |
| Gimė | 1946 m. gruodžio 18 d.Tarkastadas, Rytų Kyšulys, Pietų Afrikos Sąjunga |
| Mirė | 1977 m. rugsėjo 12 d. (30 metų)Pretorija, Pietų Afrika |
| Tėvai | Mzingajė Metju Biko (tėvas)Alis 'Mamsetė' Biko (motina) |
| Sutuoktinis (-ė) | Ntsiki Mašalaba (1970-1977 m.) |
| Vaikai | penki |
|  |
| Veikla | kovotojas prieš apartheidą |

**Bantu Stivenas Biko** (*Bantu Stephen Biko*, geriausiai žinomas kaip **Stivas Biko** (*Steve Biko*); 1946 m. ​​gruodžio 18 d. Tarkastade, Rytų Kyšulio provincija, Pietų Afrikos Respublika – 1977 m. rugsėjo 12 d. Pretorijos kalėjimo kameroje, Pietų Afrikos Respublika) – Pietų Afrikos kovotojas prieš apartheidą, Juodaodžių sąmoningumo judėjimo Pietų Afrikoje įkūrėjas. Jo smurtinė mirtis paskatino juodųjų ir spalvotųjų daugumą aktyviau kovoti prieš apartheidą šalyje.

Biografija
----------

Gimė skurdžioje keturių vaikų khosų šeimoje. Tėvas kurį laiką dirbo policijos pareigūnu. Stivas užaugo Rytų Kyšulio provincijoje esančiame Ginsberge. 1966 m. įstojo į Natalio universitetą ir ėmė studijuoti mediciną, taip pat įsijungdamas į Pietų Afrikos studentų nacionalinę sąjungą. Stivas Biko nuo ankstyvo amžiaus buvo nusiteikęs prieš apartheido sistemą ir kritiškai vertino tai, kad studentų sąjungoje ir kitose prieš apartheidą kovojusiose organizacijose vyravo baltieji liberalai, nors pats apartheidas labiausiai veikė juodaodžius. Jis laikėsi nuomonės, kad baltieji negali suprasti juodaodžių dėl skirtingų patirčių. Todėl 1968 m. įkūręs studentų organizaciją į gretas priėmė tik juodaodžius ir vadinamuosius spalvotuosius. Kita vertus, pasisakė prieš neapykantą baltiesiems ir pats turėjo baltaodžių draugų. Kadangi studentų judėjimas kritikavo betarpišką tarprasinį maišymąsi propaguojantį liberalų požiūrį, jį pačioje pradžioje teigiamai vertino valdančioji baltųjų mažumos politinė partija. Biko su bendražygiais išvystė juodaodžių sąmoningumo judėjimą kaip oficialią naujosios studentų sąjungos ideologiją. Judėjimas siekė visuotinio balsavimo teisės ir socialistinės ekonomikos. 1973 m. jam buvo uždrausta vykdyti politinę veiklą. Šiuo laikotarpiu jis susilaukė ne vieno grasinimo ir buvo kelis kartus sulaikytas valstybės saugumo pareigūnų. 1977 m. rugpjūtį Biko vėl buvo sulaikytas, o rugsėjo 6 dieną buvo mirtinai sumuštas valstybės saugumo pareigūnų. Jo laidotuvėse dalyvavo 20 000 žmonių. Po brutalios Stivo mirties žinia apie šį aktyvistą pasklido plačiau, jo judėjimas įkvėpė kitus Pietų Afrikoje ir už jos ribų, buvo sukurtas filmas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Woods 1978, p. 51.
2. ↑  Woods 1978, p. 55.
3. ↑  Woods 1978, p. 102.
4. ↑  Woods 1978, p. 169; Mangcu 2014, pp. 28–30; Hill 2015, p. 62.

Literatūra
----------

* Woods, Donald (1978). *Biko*. Niujorkas ir Londonas: Paddington Press. ISBN 0-8050-1899-9.
* Mangcu, Xolela (2014). *Biko: A Life*. London and New York: I. B. Tauris. ISBN 978-1-78076-785-7.
* Hill, Shannen L. (2015). *Biko's Ghost: The Iconography of Black Consciousness*. Minneapolis: University of Minnesota Press. ISBN 978-0816676361.
| Pablindžių ežeras |
| --- |
| Vieta | Lenkijos vėliava Lenkija, Varmijos Mozūrų vaivadija |
| Plotas | 0,5460 km² |
| Kranto linijos ilgis | 4,875 km |
| Vidutinis gylis | 6,1 m |
| Didžiausias gylis | 14,9 m |
| Tūris | 3,331 km³ |
| Išteka | Šinkūnė |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Pablindžių ežeras

  |
| **Koordinatės** |  54°18′31″ š. pl. 22°45′17″ r. ilg.﻿ / ﻿54.30861°š. pl. 22.75472°r. ilg.﻿ / 54.30861; 22.75472Koordinatės: 54°18′31″ š. pl. 22°45′17″ r. ilg.﻿ / ﻿54.30861°š. pl. 22.75472°r. ilg.﻿ / 54.30861; 22.75472 |

**Pablindžių ežeras** (lenk. *jezioro Pobłędzie*) – ežeras šiaurės rytų Lenkijoje: Varmijos Mozūrų vaivadijos Geldapės apskrities Dubininkų valsčiuje.

Pablindžių ežeras priklauso Romintos girios kraštovaizdžio parkui. Vandens paviršius tyvuliuoja 254,7 m v. j. l.; tai aukščiausiai išsidėstęs ežeras Mažojoje Lietuvoje ir lenkiškoje Suvalkijos dalyje. Išteka upė Šinkūnė (lenk. *Żytkiejmska Struga*). Šiaurės vakaruose išsidėstęs Pablindžių kaimas, o šiaurės rytuose telkšo Mažasis Pablindžių ežeras (4,25 ha ploto). Pietvakariuose iškilusi 278 m kalva, tarpukario žemėlapiuose pažymėta kaip *Piliakalnis* (vok. *Pillackalnis*).

Ledyninės kilmės luistinis ežeras, forma primenantis keturlapį žiedą, ištįsusį šiaurės–pietų kryptimi (maksimalus ilgis 1450,0 m; o didžiausias plotis – 700,0 m). Vandens telkinys beveik visu kontūru apaugęs krūmokšniais, jo pietinė dalis gilesnė, o šiaurėje dugnas tėra 0–5 m gylyje. Paplitę vėžiagyviai, daugiausiai žymėtieji vėžiai (lot. *Pacifastacus leniusculus*) ir rainuotieji vėžiai (lot. *Orconectes limosus*).

Pavadinimas
-----------

Pavadinimas kelis kartus keistas: ilgą laiką buvo Pablindžių ežeras (vok. *Pablindszen See*); 1936–1938 m. žinomas patikslintu pavadinimu kaip vok. *Pablindschen See*; o 1938–1945 m. pervadintas į vok. *Zoll–See*; vėliau atstatytas dabartinis vandenvardis. Vokiškas naujadaras Zoll–See (liet. *Muitinės ežeras*) atsirado dėl tarpukariu per vandens telkinį ėjusios valstybinės sienos Vokietija–Lenkija. Lituanistas Algis Uzdila mano, kad teisingiau jį vadinti *Pablandžių ežeru* (pagal *Pablandžių kaimą*; siejant su liet. būdvardžiu *blandus* „tirštas; tamsus, apsiblausęs, neaiškus" arba veiksmažodžiu *blandžiuoti* „niaukstytis").

Išnašos
-------

1. ↑  Blindė // Mažosios Lietuvos enciklopedija, t. I, psl. 187
2. ↑  Pablindszen
3. ↑  jezioro Pobłędzie
4. ↑  Jeziora w Powiecie Gołdapskim
5. ↑  Pablindszen
6. ↑  Algis Uzdila. *Žemės aidai. Ką pasakoja vietovardžiai*

Šaltiniai
---------

* Jezioro Pobłędzie

Nuorodos
--------

* Ežeras žemėlapyje
| Jalovas |
| --- |
|  |
| Vieta | Lenkijos vėliava Lenkija |
| Plotas | 0,19–0,225 km² |
| Kranto linijos ilgis | 2,9 km |
| Kilmė | Ledyninė |
| Didžiausias gylis | 12,2 m |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Jalovas

  |
| **Koordinatės** |  53°57′18″ š. pl. 22°52′26″ r. ilg.﻿ / ﻿53.95500°š. pl. 22.87389°r. ilg.﻿ / 53.95500; 22.87389Koordinatės: 53°57′18″ š. pl. 22°52′26″ r. ilg.﻿ / ﻿53.95500°š. pl. 22.87389°r. ilg.﻿ / 53.95500; 22.87389 |

 *Kitos reikšmės – Jalovas (reikšmės).*
**Jalovo ežeras** (lenk. *Jezioro Jałowo*) – ežeras Augustavo girioje, Sūduvos aukštumoje šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Augustavo apskrityje ir Naujinės valsčiuje. Ežeras yra 129,8 m aukštyje virš jūros lygio. Per mažą upokšnį jungiasi su Rospudos upe. Pavasariais, kai patvinsta Rospudos upė, galima stebėti retą reiškinį, kai upės vanduo kelia ir ežero vandens lygį. Netoli ežero yra Augustavo girios šventoji vieta.

Šaltiniai
---------

* Adam Choiński: Katalog jezior Polski. Poznań: Wydawnictwo Naukowe UAM, 2006 m. s. 367. ISBN 83-232-1732-7.
| Studzieničnė |
| --- |
| Studzieničnės ežerasStudzieničnės ežerasStudzieničnės ežeras |
| Vieta | Lenkija |
| Plotas | 2,501 km² |
| Kranto linijos ilgis | 12,1 km |
| Kilmė | Ledyninė |
| Vidutinis gylis | 8,7 m |
| Didžiausias gylis | 30,5 m |
| Tūris | 22073,6 km³ |
|  |
|  Vikiteka | Studzieničnė |

**Studzieničnės ežeras** (lenk. *Jezioro Studzieniczne*) – ežeras Baltijos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Augustavo apskrityje ir Augustavo valsčiuje. Šalia ežero yra Pževiežo ir Studzieničnos kaimai. Apie 70 % ežero pakrantės apaugę miškais, daugiausia pušimis. Ežeras yra 122,7 m aukštyje virš jūros lygio. Ežeras yra Augustavo kanalo dalis. Vakaruose per Pževiežo šliuzą jungiasi si Balčio ežeru. Į rytus iš ežero toliau tęsiasi kanalas, kuris jungiasi su ežeru per Svobodos šliuzą. Pietuose ežeras mažais kanalais jungiasi su nedideliu *Studzieničanskio* ežeru. Ežere yra *Lipuveko*, *Janovų Grondo* ir *Bžozovų Grondo* salos. *Bžozovų Grondo* saloje (apie 0,08 ha) yra 1960 m. įsteigtas salos augalijos Bžozovų Grondo draustinis, kuriame saugomos retos rūšies orchidėjos. Taip pat ežeras yra Augustavo girių ir ežerų kraštovaizdžio parke. Pietinėje ežero dalyje įsikūrusi Studzieničnos gyvenvietė, priklausanti Augustavo miestui. Gyvenvietė garsi savo Dievo Motinos bažnyčia, įsikūrusia vienoje iš ežero salų. Šiaurinėje ežero dalyje yra Pževiežo kurortas, kurio apylinkėse yra nemažai stovyklaviečių ir svečių namų.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Augustavo apskrities ežerai.

Nuorodos
--------

* Ežero nuotraukos Archyvuota kopija 2016-02-11 iš Wayback Machine projekto..

Koordinatės: 53°51′52″ š. pl. 23°06′57″ r. ilg.﻿ / ﻿53.86444°š. pl. 23.11583°r. ilg.﻿ / 53.86444; 23.11583
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Braimura |
| --- |
| Braimuros ežerasBraimuros ežerasBraimuros ežeras |
| Vieta | Lenkijos vėliava Lenkija, Grajevas |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Braimura

  |
| **Koordinatės** |  53°39′33″ š. pl. 22°28′27″ r. ilg.﻿ / ﻿53.65917°š. pl. 22.47417°r. ilg.﻿ / 53.65917; 22.47417Koordinatės: 53°39′33″ š. pl. 22°28′27″ r. ilg.﻿ / ﻿53.65917°š. pl. 22.47417°r. ilg.﻿ / 53.65917; 22.47417 |

**Braimura**, **Graivos** (lenk. *Brajmura, Grajwy*) – ežeras šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Grajevo apskrityje, Grajevo mieste. Ežeras telkšo šiaurės rytinėje miesto dalyje. Anksčiau per ežerą tekėjo Luko upė, bet nukreipus jos vagą kita linkme į ežerą nebeįteka jokia upė. Šiuo metu ežeras susijungia su Luko upe tik per didelius potvynius. Po truputį ežeras pelkėja.

Mokslininkai nustatė kad ežere gyvena apie 95 paukščių rūšys. Vienos iš retesnių yra šaukštasnapė antis ir nendrinė lingė.
**Jānis Strēlnieks**|  |
| Asmeniniai duomenys |
| Gimimo data | 1989 m. rugsėjo 1 d. (34 metai) |
| Gimimo vieta | Talsai, Latvija |
| Ūgis | 1,91 m |
| Klubas |
| Dabar žaidžia | Santjago de Kompostelos „Monbus Obradoiro" |
| **Pozicija** | atakuojantis gynėjas/įžaidėjas |
| Profesionalūs klubai |
| 2007–2011 2011–2013 2013–2014 2014–2017 2017–20192019–20212021–20222022–20232023–20242024– | „Ventspilis"Sankt Peterburgo „Spartak"Kijevo „Budivelnyk"Bambergo „Brose"Pirėjo „Olympiakos"Maskvos CSKAKauno „Žalgiris"Atėnų „AEK"Skafačio „Givova" Santjago de Kompostelos „Monbus Obradoiro" |    7,0  |
| Šalies rinktinė |
| 2009– | Latvija Latvija |  |
|  |

**Janis Strelniekas** (*Jānis Strēlnieks*, g. 1989 m. rugsėjo 1 d.) – Latvijos krepšininkas, rungtyniaujantis atakuojančiojo gynėjo arba įžaidėjo pozicijoje.

Iš Talsų kilęs žaidėjas karjerą pradėjo 2007 m. „Ventspilio" klube. 2011 m. perėjo į Sankt Peterburgo „Spartak", su kuriuo pasiekė Europos taurės finalo ketvertą. 2013 m. latvių treneris Ainaras Bagatskis pasikvietė Strelnieką į Kijevo „Budivelnyk", kur debiutavo „Eurolygoje". Kitais metais žaidėjas perėjo į Bambergo „Brose" Vokietijoje. Statistiškai sėkmingiausias sezonas Strelniekui Eurolygoje buvo 2016–2017 m. kai jis rinko 11,7 taško, 3,5 rezultatyvaus perdavimo ir 12,8 naudingumo balo vidurkius bei pagal rezultatyvumą „Brose" nusileido tik Dariusui Mileriui, o pagal naudingumą – Nikolo Meliui. 2017 m. perėjo į Pirėjo „Olimpiakos", o 2018 m. žaidėją kvietė NBA klubas San Antonijaus „Spurs", tačiau latvis nusprendė likti Graikijoje. 2019–2021 m. Janis Strelniekas žaidė Maskvos „CSKA" – ten jis buvo daugiau epizodinis žaidėjas, dėl traumų praleido nemažai rungtynių. 2021 m. vasarą perėjo į Kauno „Žalgirį" ir pasirašė vienerių metų kontraktą.

Janis Strelniekas su Latvijos jaunimo iki 18 metų rinktine laimėjo bronzos medalį 2018 m. Europos čempionate. Su Latvijos nacionaline rinktine dalyvavo 2011, 2013, 2015, 2017 m. Europos čempionatuose.

Laimėjimai
----------

* Latvijos krepšinio lyga: 2009 m.
* Ukrainos krepšinio superlyga: 2014 m.
* Vokietijos krepšinio supertaurė: 2015 m.
* Vokietijos krepšinio taurė: 2017 m.
* Vokietijos krepšinio bundeslyga: 2015, 2016, 2017 m.
* VTB lyga: 2021 m.
* Karaliaus Mindaugo taurė: 2022 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Oficialu: Janis Strelnieks rado naują darbovietę Graikijoje, *basketnews.lt*
2. ↑  „Zalgiris lands veteran Strelnieks", *euroleague.net*, 2022-07-25 09:26
3. ↑  Janis STRELNIEKS (LAT), *fiba.com*
| Dovcenas |
| --- |
| Vieta | Lenkijos vėliava Lenkija |
| Plotas | 0,84 km² |
| Kranto linijos ilgis | 4 km |
| Kilmė | Ledyninė |
| Vidutinis gylis | 4 m |
| Didžiausias gylis | 10 m |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Dovcenas

  |
| **Koordinatės** |  54°04′48″ š. pl. 23°07′23″ r. ilg.﻿ / ﻿54.08000°š. pl. 23.12306°r. ilg.﻿ / 54.08000; 23.12306Koordinatės: 54°04′48″ š. pl. 23°07′23″ r. ilg.﻿ / ﻿54.08000°š. pl. 23.12306°r. ilg.﻿ / 54.08000; 23.12306 |

**Dovceno ežeras** (lenk. *Jezioro Dowcień*) – ežeras Sūduvos aukštumoje, Vakarų Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų ir Seinų apskrityse, Suvalkų ir Krasnapolio valsčiuose. Ežero pakrantėje įsikūrę Rižuvkos, Magdalenovo ir Burdiniškių kaimai. Ežeras yra į rytus nuo Vygrių ežero. Ežeras yra eutrofinis, vanduo neskaidrus ir purvinas, krantai žemi, vietomis virstantys į pelkę. Pakrantėse auga alksniai, gluosniai ir beržai. Ežere yra kelios įlankos ir salos.

Literatūra
----------

* Przewodnik Turystyczny „Po Ziemi Suwalskiej" Stefan Maciejewski.
**Vienetinis vektorius** arba **ortas** (angl. *unit vector*) – tai vektorius, kurio norma (ilgis) lygi 1. Dažnai žymimas {\displaystyle {\hat {\imath }}}. Vektoriaus **a** ortas {\displaystyle {\hat {a}}} yra apskaičiuojamas pagal formulę

{\displaystyle \mathbf {\hat {a}} ={\frac {\mathbf {a} }{\|\mathbf {a} \|}}},
čia {\displaystyle \|\mathbf {a} \|} yra vektoriaus **a** norma.

Vienetiniai vektoriai yra dažnai pasirenkami kaip baziniai vektorinės erdvės elementai. Taip parinkta bazė yra vadinama **normuota**. Dažnai baziniams vektoriams įvedamas papildomas ortogonalumo reikalavimas. Bazė, tenkinanti šį reikalavimą vadinama **ortonormuota**.

Erdvinės Dekarto koordinačių sistemos ortai turi specialius žymėjimus: ašies *Ox* ortas žymimas **i**, ašies *Oy* ortas - **j**; ašies *Oz* ortas žymimas **k**. Šie vektoriai sudaro ortonormuotą bazę Euklidinėje erdvėje {\displaystyle \mathbb {R} ^{3}}.

Vienetiniai vektoriai sutinkami fizikoje ir geometrijoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ayres, Frank; Mendelson, Elliott (2009). *Schaum's Outline of Calculus, 5ed*. New York (u.a.): McGraw Hill Professional. ISBN 978-0-07-150861-2.
| Gremzdelis |
| --- |
| Vieta | Lenkijos vėliava Lenkija |
| Plotas | 0,6447 km² |
| Kranto linijos ilgis | 5,7 km |
| Vidutinis gylis | 3 m |
| Didžiausias gylis | 8 m |
| Išteka | Pavluvka |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Gremzdelis

  |
| **Koordinatės** |  54°08′40″ š. pl. 23°10′05″ r. ilg.﻿ / ﻿54.14444°š. pl. 23.16806°r. ilg.﻿ / 54.14444; 23.16806Koordinatės: 54°08′40″ š. pl. 23°10′05″ r. ilg.﻿ / ﻿54.14444°š. pl. 23.16806°r. ilg.﻿ / 54.14444; 23.16806 |

*Apie kaimą žr. Gremzdelis*.
**Gremzdelis** (lenk. *Jezioro Gremzdel*) – ežeras Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Seinų apskrityje ir Krasnapolio valsčiuje. Šalia ežero yra Čarna Buchtos ir Eglinės kaimai.

Išteka Pavluvkos upė. Ežeras pailgos formos, dugnas smėletas. Mažais šaltinėliais ir Pavluvkos upe ežeras jungiasi su Bočnelio ir Eglinio ežerais. Ežero pakrantėse dirbami laukai ir pievos. Vandens skaidrumas apie 1,5 m. 1992 m. grupė mokslininkų iš Balstogės nustatė ežero vandens švarumą ir priskyrė III ežero vandens švarumo kategorijai.

Auga švendrai, balinis ajeras, paprastoji lūgnė, paprastoji vandens lelija ir paprastoji nendrė. Taip pat povandeniniai augalai: kanadinė elodėja, varnotoji plunksnalapė, permautalapė plūdė, paprastoji nertis ir maurabragiečiai.

Literatūra
----------

* Michał Osewski „Operat rybacki jezior Gremzdel, Bocznel i Jegliniec". Suwałki, lipiec 2006 m.
**Utenos spaustuvė** – spaustuvės, veikusios Utenoje.

Istorija
--------

Pirmąją spaustuvę Utenoje, Daukanto g. 32 1932 m. įkūrė G. Segalis. Spausdino etiketes, blankus, pakvietimus. 1941 m. sausio 30 d. nacionalizuota. Spaustuvė šiek tiek veikė ir vokiečių okupacijos metais, tačiau šie atsitraukdami sudegino patalpas. 1944 m. pabaigoje spaustuvė buvo atkurta Bažnyčios a. 1. Dirbo 4 žmonės. Nuo 1947 m. vadinosi Utenos apskrities vykdomojo komiteto spaustuvė, laikraščio „Lenino keliu" spaustuvė.

1948 m. pastatytos naujos patalpos Komjaunimo g. 33 (Užpalių g. 83). 1959 m. gauta įvairių poligrafinių įrengimų. 1960 m. prie Utenos spaustuvės kaip skyriai buvo prijungtos Molėtų ir Zarasų spaustuvės. 1987 m. Utenos spaustuvei priklausė Ignalinos, Molėtų, Švenčionių ir Zarasų skyriai. Veikė 3 linotipai, plokščia automatinė, 1 rankinio padavimo ir 1 ofsetinė mašinos, 2 tigelinės mašinos. Spausdino rajono laikraštį „Lenino keliu", kurį 1989 m. pakeitė „Utenis". 1993 m. susikūrusi AB „Utenos spaustuvė" spausdina laikraščius, brošiūras, blankus. Turi leidybines teises. 

1990 m. spalio 9 d. įregistruota Antano Kibicko individuali informacinės reklaminės literatūros leidykla „Indra", kuri 1991 m. pavadinta A. Kibicko leidykla „Indra", nuo 1994 m. UAB „Utenos Indra", o 1995 m. kovo 21 d. įregistruota ir UAB „Utenos Indraja" spaustuvė. Joje spausdinamos „Utenos apskrities žinios", Utenos kraštiečių klubo „Indraja" metraštis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 536 psl.
2. ↑  Utenos enciklopedija Archyvuota kopija 2011-03-20 iš Wayback Machine projekto.
| **Valentina Čeplevičiūtė** |
| --- |
| Gimė | 1954 m. rugpjūčio 17 d. (69 metai)Vilkaviškis |
|  |
| Veikla | žurnalistė, redaktorė |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Valentina Čeplevičiūtė** (g. 1954 m. rugpjūčio 17 d. Vilkaviškyje) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė.

Biografija
----------

1972 m. baigė Vilkaviškio S. Nėries vidurinę mokyklą, 1979 m. – Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto žurnalistikos specialybę. 1982–1984 m. mokėsi Maskvos aukštosios komjaunimo mokyklos žurnalistikos skyriuje.

1973–1982 m. Vilkaviškio rajono laikraščio „Pergalė" redakcijos korespondentė, atsakingoji sekretorė. 1984–1989 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa" redakcijos korespondentė. Nuo 1989 m. dienraščio „Respublika" spec. korespondentė. Daugiausia rašė politikos, ekonomikos, socialinėmis temomis.  2002–2007 m. dienraščio „Lietuvos žinios" vyriausioji redaktorė, vėliau žurnalo „Veidas" korespondentė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 89 psl.
*Kitos reikšmės – Varpas (reikšmės).*
**Varpas** – politikos, mokslo ir kultūros žurnalas, leistas 1918 m. sausio mėn. Voroneže, 1920–1921 m. 1924 m. 1926 m. 1931–1932 m. Kaune.

Istorija
--------

1918 m. išleistas vienas numeris, 1920 m. ėjo kartą, 1921 m. – dukart per mėnesį, 1931–1932 m. – kas trys mėnesiai. Leido Lietuvos socialistų liaudininkų demokratų partija, nuo 1920 m. – „Varpo" bendrovė. Spausdino M. Sokolovskio spaustuvė bei „Varpo" bendrovės spaustuvė Kaune.

Leido specialius numerius. 1924 m. išleistas V. Kudirkos mirties 25-osioms metinėms skirtas numeris, 1926 m. – K. Griniaus 60-čiui paminėti skirtas numeris.

Propagavo liaudininkų idėjas, demokratinės ideologijos principus, skatino lietuvių visuomenės aktyvumą, siekiant dvasinio tobulėjimo ir materialinės gerovės, svarstė šalies ekonomikos, politikos, kultūros ir socialinio gyvenimo klausimus, rašė apie pasaulio ekonomikos, politikos ir visuomeninio gyvenimo reiškinius, paskelbė literatūrologijos straipsnių, lietuvių ir užsienio rašytojų kūrinių.

Bendradarbiavo Julius Būtėnas, Vincas Čepinskis, Juozas Geniušas, Kazys Grinius, J. Jasinevičius, F. Kaupas, Adolfas Klimas, Vincas Krėvė, Jurgis Krikščiūnas, Vincas Kvieska, Petras Leonas, Balys Matulionis, Petras Ruseckas, V. Ruzgas, Vytautas Steponaitis, Kazys Strimaitis ir kt.

Redagavo Albinas Rimka, oficiali redaktorė Felicija Bortkevičienė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 549 psl.

Nuorodos
--------

* „Varpas". E-paveldas.lt
**Velėna** – dirvožemio sluoksnis, taip tankiai perpintas augalų šaknimis, kad sudaro kartu besilaikantį darinį, arba tokio sluoksnio gabalas. Velėna paprastai susidaro natūraliai dirvose su tankia augalų (dažnai – miglinių šeimos) danga. Vietovėse, kuriose stinga vandens ar kurios neturi puraus paviršinio žemės sluoksnio, dėl ko nėra žolinės augalijos, velėnos nebūna. Velėna gerai apsaugo dirvožemį nuo vandens ar vėjo erozijos. Natūraliose pievose, stepėse ir kitur esančią velėną ardo įvairūs poveikiai. Jie gali būti natūralūs (pvz. antilopių ir kitų kaimeninių žinduolių bandos prie vandens šaltinių ištrypia augaliją ir gali suardyti velėną) ir antropogeniniai (sukelti žmogaus, pvz. transporto vėžės).

Dirbtinė velėna
---------------

Dirbtinės velėnos ritiniai
Žmonės specialiai parengto dirvožemio sluoksnyje augina parinktus žolinius augalus (paprastai stiprią velėną sudarančias miglinių augalų rūšis), kurių šaknys perauga ir išraizgo tą dirvožemio sluoksnį. Taip parengtas dirvožemio sluoksnis vadinamas *dirbtine velėna*. Gera dirbtinė velėna susidaro per 10–18 mėn. Augančias žoles dažnai tręšia ir dažnai pjauna.

Velėnos „derlių" nuima specialiomis mašinomis – velėną atskiria nuo gilesnių dirvožemio sluoksnių, supjausto į standartinio dydžio gabalus. Velėna supjaustoma į stačiakampius gabalus, kurie gali būti susukti į ritinius.

Dirbtinę velėną naudoja vejoms kloti apie gyvenamuosius namus, parkuose ir pan. Dirbtinės velėnos panaudojimas leidžia išsyk turėti velėna padengtą žaliuojantį paviršių. Tuo tarpu užpylus gero dirvožemio ir pasėjus vejų žolės velėna išsyk nesusidaro, žemės paviršius dar ilgai būna be žalumos, jį gali suardyti lietaus vandens sukelta erozija.

Dirbtines velėnas paprastai augina tam besispecializuojantys ūkiai. Tokias velėnas paprastai toli neveža, kadangi jos užima daug vietos, daug sveria, vežant gali išdžiūti ir po to sunkiau prigyti. Dirbtinė velėna paprastai parduodama statybinėms ir aplinkos tvarkymo kompanijoms, namų savininkams.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Algirdas Motuzas, Antanas Petkevičius. Velėna*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 779 psl.
| **Venantas Butkus** |
| --- |
| Gimė | 1936 m. balandžio 1 d. (87 metai)Seda, Mažeikių apskritis |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius, buriuotojas, jūreivystės istorikas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * 2016 m. Mato Šalčiaus premija
 |

**Venantas Butkus** (g. 1936 m. balandžio 1 d. Sedoje, Mažeikių apskritis) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, buriuotojas, jūreivystės istorikas.

Biografija
----------

1964 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistikos specialybę.

Darbą spaudoje pradėjo 1957 m. Sedos rajono laikraščio „Raudonoji žvaigždė" redakcijoje. 1964–1970 m. laikraščio „Lietuvos žvejys" redaktoriaus pavaduotojas bei redaktorius, 1970–1988 m. laikraščio „Sovetskaja Litva" korespondentas Klaipėdos zonai, 1989–1990 m. – žurnalo „Pasaulis" skyriaus vedėjas, laikraščių „Vakarinis Kaunas" ir „Kauno kraštas" redaktoriaus pavaduotojas, 1991–1996 m. dienraščio „Diena" Kauno skyriaus vedėjas. Rašė Lietuvos jūreivystės istorijos, žvejybos ir laivybos klausimais.

1990 m. įkūrė žurnalistų buriuotojų klubą „Marinus", jo prezidentas.

Bibliografija
-------------

Išleido informacinių knygų apie Klaipėdą lietuvių, rusų, vokiečių ir anglų kalbomis, 1972 m. 1975 m. 1980 m.

* *Gero vėjo!*: Lietuvos buriavimo istorijos puslapiai. 2002 m.
* Burėse – Baltijos vėjas. Buriuotojo užrašai. 2015 m.
* Jūreivystės avantiūrų pėdsakais. Marinistinės miniatiūros. 2016 m.

Apdovanojimai
-------------

* 2016 m. Mato Šalčiaus premija
* Nusipelniusio Lietuvos buriuotojo garbės ženklas. 2016 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 81 psl.
| **Viktoras Kamantauskas** |
| --- |
| Gimė | 1899 m. spalio 28 d.Rumšiškės |
| Mirė | 1951 m. lapkričio 1 d. (52 metai)Norvudas, Masačiusetso valstija |
|  |
| Veikla | žurnalistas, kalbininkas, vertėjas |
|  |
| Alma mater | Lietuvos universitetas |

**Viktoras Kamantauskas** (1899 m. spalio 28 d. Rumšiškės – 1951 m. lapkričio 1 d. Norvudas, Masačiusetso valstija) – Lietuvos žurnalistas, kalbininkas, vertėjas.

Biografija
----------

1906 m. su tėvais išvyko į JAV. Nuo 1919 m. Jeilio universitete studijavo klasikinę filologiją. 1921 m. grįžo į Lietuvą, nuo 1922 m. Lietuvos universitete studijavo kalbotyrą, lankė K. Būgos paskaitas. 1923–1924 m. Monpeljė universitete (Prancūzija) studijavo prancūzų kalbą.

Nuo 1924 m. Lietuvoje dirbo mokytoju Telšių ir Plungės gimnazijose,  vėliau – užsienio reikalų ministerijoje, nuo 1931 m. – Eltos vyriausias redaktorius. 1938–1940 m. Lietuvos konsulas Latvijoje. 1941–1943 m. Vytauto Didžiojo universitete dėstė anglų kalbą. 1944 m. pasitraukė į Vakarus, 1950 m. atvyko į JAV, dalyvavo lietuviškoje veikloje.

Išvertė H. R. Hagardo, R. Rolano, V. Hugo, Č. Dikenso ir kitų rašytojų kūrinių.

Bibliografija
-------------

* Trumpas kalbos netaisyklingumų ir barbarizmų žodynėlis, 1928 m.
* Trumpas lietuvių kalbos kirčio mokslas, 2 kn. 1928–1929 m.
* Kirčiuota lietuvių literatūros chrestomatija aukštesniajai mokyklai, 1929 m.
* Kalbėkime lietuviškai, 1933 m. skolinių ir jų lietuviškų atitikmenų žodynėlis
* Anglų kalbos gramatiką, 1931 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 203 psl.
2. ↑  Algirdas Sabaliauskas. *Viktoras Kamantauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 249 psl.
Koordinatės: 51°29′47″š. pl. 0°10′19″v. ilg.﻿ / ﻿51.496302°š. pl. 0.172078°v. ilg.﻿ / 51.496302; -0.172078

 Viktorijos ir Alberto muziejus
**Viktorijos ir Alberto muziejus** (angl. **Victoria and Albert Museum**, trumpiau **V&A Museum**) – meno muziejus Londono Kensingtono ir Čelsio rajone (adr. *Cromwell Road, SW7 2RL*). Dedikuotas dekoratyviajai dailei ir dizainui. 

**Viktorijos ir Alberto vaikystės muziejus** yra muziejaus padalinys Londono Istende, skirtas vaikų žaislams ir kitiems vaikų veiklos artefaktams (adr. *Cambridge Heath Rd, London E2 9PA*).

Muziejų lankymas nemokamas, išskyrus dedikuotas parodas. 2013 m. muziejų aplankė 3,29 mln. lankytojų ir jis buvo 11-as pagal lankomumą meno muziejus pasaulyje.

Istorija
--------

Muziejus įsteigtas 1852 m. po itin sėkmingos 1851 m. tarptautinės Didžiosios parodos Londone. Iš pradžių jis vadinosi Manufaktūrų muziejumi ir jame buvo eksponuojami objektai iš šios parodos. 1857 m. muziejus perkeltas į dabartinę V&A muziejaus vietą ir pervadintas į Pietų Kensingtono muziejų. Muziejus sparčiai plėtėsi. 1899 m. karalienė Viktorija padėjo pirmąjį pamato akmenį naujam muziejaus pastatui, kuriame yra šiuolaikinis muziejaus fasadas ir pagrindinis įėjimas. Ta proga muziejus buvo pervadintas karalienės Viktorijos ir jos vyro, princo Alberto vardu.

Skyriai
-------

2015 m. duomenimis, Viktorijos ir Alberto muziejuje sukaupta daugiau nei 2,270 mln. objektų, iš kurių apie 233 000 yra nuolatinėje ekspozicijoje. Apie 1,08 mln. objektų yra knygos, spauda.

Viktorijos ir Alberto muziejuje yra šie eksponatų teminiai suskirstymai:

|  |  |
| --- | --- |
| * Architektūra
* Azija
* Knygos
* Keramika (pasak muziejaus, didžiausia kolekcija pasaulyje)
* Piešiniai (apie 100 000 objektų)
* Dizaino stiliai (nuo romanikos iki šių laikų)
* Mada
* Baldai
 | * Stiklas
* Juvelyrika (>3000 objektų)
* Metalo dirbiniai (>45 000 objektų)
* Paveikslai (>2000 objektų)
* Fotografija
* Grafika
* Skulptūra (IV-XIX a.)
* Tekstilė (nuo Sen. Egipto laikų)
* Teatras ir pasirodymai
 |

Muziejaus vaizdai
-----------------

* Muziejaus interjeras
* Berninio skulptūra
* Sietynas rotondoje
* Paveikslų galerija

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Viktorijos ir Alberto muziejus (Victoria and Albert Museum)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Venk–Žvo). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2014. 159 psl.
2. ↑  The Art Newspaper, spring/summer 2014, p. 15

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Viktorijos ir Alberto muziejus** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė (anglų k.)
* Encyclopaedia Britannica
| **Vilius Užtupas (1927)** |
| --- |
| Gimė | 1927 m. kovo 31 d.Miliūnai, Kupiškio valsčius |
| Mirė | 2008 m. rugpjūčio 29 d. (81 metai)Vilnius |
| Vaikai | Vilius Užtupas |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius, knygų leidėjas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Vilius Užtupas** (1927 m. kovo 31 d. Miliūnai, Kupiškio valsčius – 2008 m. rugpjūčio 29 d. Vilnius) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, knygų leidėjas, humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

Anksti mirus mamai, tėtis Povilas Užtupas liko su trimis mažais vaikais. Vilius dirbo radijo korespondentu ir 1963 m. neakivaizdžiai baigė žurnalistiką Vilniaus universitete. 1979 m. Maskvos poligrafijos institute apgynė disertaciją apie senųjų Lietuvos spaustuvių raidą. Tobulinosi Krokuvos Jogailos universitete.

Nuo 1961 m. leidyklos „Šviesa" redaktorius, direktoriaus pavaduotojas. Nuo 1964 m. Vilniaus universiteto Kauno vakariniame fakultete dėstė leidybos organizavimą ir poligrafijos pagrindus. 1979–1992 m. dirbo Vilniaus universiteto Žurnalistikos katedroje, docentas.

1989 m. kartu su kitais įkūrė „Sietyno" leidyklą, kuri išleido B. Brazdžionio eilėraščių knygą „Poezijos pilnatis", „Lietuvos albumą", V. Biržiškos „Aleksandryną". 1992 m. įkūrė savo leidyklą „Vilius", išleido vertingų leidinių. Pirmasis Lietuvoje pradėjo leisti miniatiūrines knygutes. Tarp keliolikos išleistų – jo paties parašytos „Lietuvos lakūnų biografijos" (formatas 34x25 mm), pats mažiausias leidinys „Lietuviškai knygai 450 metų" (16,5 x 14,1 mm), įrašytas į Lietuvos rekordų knygą.

Periodikoje paskelbė apie 200 straipsnių, išleido knygų apie leidybą ir poligrafiją.

Bibliografija
-------------

* *Kaip gimsta knyga*, Vilnius, Mokslas, 1976 m.
* *Nuo autoriaus iki skaitytojo*, Vilnius, Mokslas, 1980 m.
* *Kaip įrišti knygą*, 1983 m.
* *Žurnalisto žinynas*, 1992 m. ir 1996 m.
* *Saliamono Banaičio spaustuvė*, 1996 m.
* *Lietuvos spaustuvės*, 1997 m.
* *Saliamonas Banaitis*, Vilnius, 2002 m.
* Antanas Buračas, Vilius Užtupas, *Senieji Lietuvos spaudmenys: XVI–XVIII amžiaus faksimilės*, Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004 m. ISBN 5-420-01540-4.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 538 psl.
2. ↑  Steponas Gečas. Dainuojantis spaudos maestro. KAUNO DIENA, 1997.05.05, Nr. 102
**Vilkaviškio spaustuvė** – spaustuvės, veikusios Vilkaviškyje.

Istorija
--------

Pirmąją spaustuvę 1898 m. įkūrė I. Šerševskis. Ji veikė iki 1914 m. Gamino kvietimus, blankus, vizitines korteles, turėjo nedidelę spausdinimo mašiną. 1908–1910 m. dirbo L. Asinovskio spaustuvė, 1913–1914 m. – L. Skebelskio įmonė.

1928 m. J. Zilberis įkūrė spaustuvę, kuri 1932 m. buvo pavadinta „Olimpija". Joje spausdintos kanceliarinės knygos, blankai, kvitai, kai kurios knygos. 1940 m. spaustuvė buvo nacionalizuota. 1930–1940 m. veikė J. Neulerio spaustuvė „Progres". Spausdino brošiūras, knygas, blankus, kanceliarines knygas. 1939–1940 m. dirbo J. Šneibergo spaustuvė.

1945 m. pradėtą leisti Vilkaviškio apskrities laikraštį „Pergalė" spausdino Marijampolės spaustuvė „Šešupė". Kadangi per karą Vilkaviškis buvo labai sugriautas, spaustuvę imta kurti Kybartuose. Ten 1946–1948 m. spausdintas Vilkaviškio apskrities laikraštis „Pergalė". 1950 m. Kybartams ir Vilkaviškiui tapus rajonų centrais, Kybartų spaustuvė ėmė spausdinti Kybartų rajono laikraštį „Leninietis".

1950 m. įsteigta Vilkaviškio spaustuvė Vilniaus g. 26 nuo 1951 m. spausdino Vilkaviškio rajono laikraštį „Pergalė". 1951–1953 m. joje taip pat buvo spausdinami MTS laikraščiai: Alvito „Komunizmo švyturys", Gižų „Pirmyn į komunizmą". 1960 m. birželio mėn. prie Vilkaviškio spaustuvės prijungtos Kazlų Rūdos ir Šakių spaustuvės. 1972 m. gautas ofsetas. 1976 m. Vilkaviškio spaustuvė tapo Kauno „Raidės" spaustuvės skyriumi. Nuo 1980 m. Vilkaviškio spaustuvėje imta spausdinti Šakių rajono laikraštį „Draugas" (buvo renkamas vietoje). Joje toliau buvo spausdinamas ir Vilkaviškio rajono laikraštis, nuo 1990 m. einantis pavadinimu „Santaka".

„Raidės" spaustuvės Vilkaviškio skyrius 1988 m. turėjo 2 linotipus, dvispalvę ofsetinės spaudos mašiną, vienspalvę ofsetinę mašiną, dvi plokščios spaudos mašinas. 1990 m. Vilkaviškio spaustuvė tapo savarankiška ir buvo pavadinta „Olimpija", nuo 1995 m. vadinasi UAB „Olimpija spaustuvė", spausdina laikraščius, brošiūras, blankus, afišas, turi leidybines teises.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 559 psl.
**Vilniaus aidas** – politikos ir visuomenės gyvenimo laikraštis, leistas 1924–1928 m. Vilniuje.

Istorija
--------

Leistas vietoje uždaryto laikraščio „Vilniaus balsas". Ėjo triskart per savaitę. Leido Marija Žukauskaitė (1882–1966 m.), redagavo Karolis Urbonas. Spausdino spaustuvė „Ruch". Išėjo 570 numerių. Tiražas 550 egz. (1928 m.). Nuo 1928 m. gruodžio 1 m. „Vilniaus aidui" susijungus su laikraščiais „Dirva" ir „Kelias", pradėjo eiti „Vilniaus rytojus".

Lenkų valdžia keletą laikraščio numerių konfiskavo. Nuo 1925 m. rugsėjo 6 d. iki 1926 m. lapkričio 23 d. vietoje „Vilniaus aido" ėjo 9 vienkarčiai leidiniai („Amžių aidas", „Būtovės aidas", „Laisvės aidas", „Prabočių aidas", „Praeities aidas" (redaktorė Prania Jovaišaitė), „Senolių aidas", „Senovės aidas" (redaktorė Ona Mikalauskaitė), „Vilties aidas" (redaktorė Prania Jovaišaitė) ir kt.).

Rašė apie Vilniaus krašto lietuvių problemas, svarstė politikos, ekonomikos, kultūros, švietimo ir kt. klausimus, informavo apie nepriklausomos Lietuvos gyvenimą, užsienio įvykius ir kt.

Bendradarbiavo Konradas Aleksa, Petras Avižonis, Jonas Basanavičius, Dzidas Budrys, Povilas Matulionis, V. Uždavinys, Jonas Gudaitis-Vabalas, Emilija Vileišienė ir kt.

Faktiškasis redaktorius Povilas Karazija.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 560 psl.

Nuorodos
--------

* „Vilniaus aidas". E-paveldas.lt
* „Amžių aidas". E-paveldas.lt
* „Būtovės aidas". E-paveldas.lt
* „Laisvės aidas". E-paveldas.lt
* „Praeities aidas". E-paveldas.lt
* „Senovės aidas". E-paveldas.lt
* „Vilties aidas". E-paveldas.lt
| **Vincas Kuzmickas** |
| --- |
| Gimė | 1936 m. gruodžio 10 d.Šaukava, Ukmergės valsčius |
| Mirė | 1982 m. spalio 19 d. (45 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | literatūros istorikas, spaudos tyrinėtojas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Vincas Kuzmickas** (1936 m. gruodžio 10 d. Šaukava, Ukmergės valsčius – 1982 m. spalio 19 d. Vilnius, palaidotas Pašilėje, Ukmergės rajonas) – Lietuvos literatūros istorikas, spaudos tyrinėtojas.

Biografija
----------

1967 m. baigė lietuvių kalbą ir literatūrą Vilniaus universitete. 1966–1972 m. Vilniaus universiteto leidybinės redakcinės grupės redaktorius. 1972–1976 m. dirbo Lietuvių kalbos ir literatūros institute, 1976–1981 m. žurnalo „Pergalė" redakcijoje.

Mokslinė veikla
---------------

Daugiausia tyrinėjo XIX a. lietuvių autorių kūrybą atsižvelgdamas į rašytojo asmenį, istorinę aplinką, biografinius kūrybos aspektus. Tyrinėjimams būdinga polemiškumas, hipotetinės idėjos, vaizdus, beletristikai – laisvas pasakojimas. Parašė straipsnių apie A. Venclovą, A. Vištelį, S. Nėries ir A. Achmatovos kūrybos ryšius. Periodinėje spaudoje paskelbė kritikos straipsnių ir recenzijų.

Bibliografija
-------------

* Juozas Gurauskis, 1979 m.
* Antanas Vilkutaitis-Keturakis, 1981 m.
* Kristijonas Donelaitis, 1983 m.
* Kazys Binkis, biografinė apybraiža, 1977 m.

**Parengė:**

* Vincas Pietaris. Rinktiniai raštai, 1973 m.
* Keturakis. Rinktiniai raštai, 1976 m.
* Juozas Gurauskis. Rudens vėjas, 1975 m.
* Julijus Anusavičius. Viena pavasario diena, 1980 m.
* Stasys Zajančkauskas. Tikrovės šypsenos, 1981 m.
* Jurgis Zaueiveinas, bibliografija, su A. Šešelgiu, 1975 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 255 psl.
2. ↑  Elena Baltutytė. *Vincas Kuzmickas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 350 psl.
| **Vincas Žilionis** |
| --- |
| Gimė | 1905 m. lapkričio 28 d.Vidgiriai, Marijampolės apskritis |
| Mirė | 1964 m. kovo 20 d. (58 metai)Kaunas |
|  |
| Veikla | pedagogas, rašytojas, redaktorius |

**Vincas Žilionis** (1905 m. lapkričio 28 d. Vidgiriuose, Marijampolės apskritis – 1964 m. kovo 20 d. Kaune) – lietuvių pedagogas, rašytojas, redaktorius.

Biografija
----------

Marijampolėje baigė pedagoginius kursus. 1927–1931 m. 1933–1939 m. 1950–1956 m. mokytojavo, 1940–1941 m. dirbo Švietimo liaudies komisariate, 1947–1949 m. – Švietimo ministerijoje.

Spaudoje bendradarbiavo nuo 1925 m. 1932–1933 m. Telšiuose redagavo savaitraštį „Žemaitis". Rašė į dienraštį „Lietuvos žinios", žurnalus „Kultūra", „Mokykla ir gyvenimas", „Mūsų jaunimas" ir kt. Nagrinėjo švietimo, lietuvių kalbos, vaikų auklėjimo ir kitus klausimus. 1940–1941 m. – redagavo žurnalą „Šeima". 

Palaidotas Kauno Petrašiūnų kapinėse, ant jo kapo pastatytas biustas (aut. A. Aleksandravičius).

Bibliografija
-------------

* *Būdviečių mokykla*, romanas apie kaimo mokytojus, 1938 m. 1955 m.
* *Svetima moteris*, apsakymų rinkinys, 1940 m.
* *Atsisakom nuo senojo svieto*, romanas, 1959 m. apie 1905–1907 m. revoliucinius įvykius Lietuvoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 583 psl.
Visasąjunginės liaudies ūkio pasiekimų parodos pagrindiniai vartai
TSRS pašto ženklas, skirtas LIetuvos TSR paviljonui 

  

**Visasąjunginė liaudies ūkio pasiekimų paroda** – nuolatinis TSRS ūkio laimėjimų parodų parkas, veikęs 1959–1992 m. Maskvoje. Ją organizavo TSRS vyriausiasis Liaudies ūkio pasiekimų parodos komitetas. Nuo 1992 m. − **Visos Rusijos parodų centras**.

Ekspozicija
-----------

Parodoje buvo rodomi TSRS pramonės, statybos, žemės ūkio, transporto, kultūros, sveikatos apsaugos, mokslo ir kiti laimėjimai. Veikė nuolatinė ekspozicija, t. p. buvo rengiamos teminės, kilnojamosios, tarptautinės ir užsienio valstybių parodos, organizuojama konferencijos, seminarai, susitikimai, pasitarimai ir kita. Be ekspozicijų paviljonų, paroda turėjo sodų, gėlynų, tvenkinių, ekspozicinių pasėlių plotų, technikos biblioteką, teatrų, kinų, cirką, koncertų estradą, įvairių atrakcionų, fontanų ir kita.

Apdovanojimai
-------------

Geriausi Visasąjunginės liaudies ūkio pasiekimų parodos dalyviai buvo apdovanojami garbės, 1–3 laipsnio diplomais, dovanomis, tiesioginiai eksponatų kūrėjai (inžinieriai, mokslininkai, konstruktoriai, agronomai, darbininkai, kolūkiečiai) – aukso, sidabro ir bronzos medaliais, piniginėmis premijomis, įvairiomis dovanomis. Buvo leidžiami informaciniai biuleteniai, prospektai, katalogai.

Istorija
--------

Įkurta 1958 m. gegužės 28 d. TSRS Ministrų Tarybos nutarimu, pradėjo veikti 1959 m. birželio mėn. sujungus sąjungines žemės ūkio, pramonės ir statybos parodas. TSRS sąjunginės respublikos, kraštai ir autonominės sritys turėjo savo paviljonus. Lietuvos TSR paviljonas Sąjunginėje žemės ūkio parodoje pradėjo veikti 1954 m. 1963 m. Liaudies ūkio pasiekimų paroda pertvarkyta pagal gamybinį šakinį principą, respublikų, kraštų ir sričių eksponatai pradėti rodyti teminėse parodose ir šakiniuose paviljonuose, juose daugelis LTSR eksponatų buvo labai gerai įvertinti, dalyviai pelnė daug parodos apdovanojimų. Lietuvos TSR paviljone 1965 m. įrengta Chemijos ekspozicija.

Kasmet būdavo surengiama apie 300 įvairių parodų, kuriose buvo rodoma daugiau kaip 100 000 eksponatų. 1992 m. birželio Liaudies ūkio pasiekimų paroda pertvarkyta į valstybės akcinę bendrovę „Visos Rusijos parodų centras" (*Всероссийский выставочный центр*).

Lietuvoje veikė Lietuvos TSR liaudies ūkio pasiekimų paroda.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Liaudies ūkio pasiekimų paroda*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 78 psl.

Koordinatės: 55°49′47″ š. pl. 37°37′56″ r. ilg.﻿ / ﻿55.82972°š. pl. 37.63222°r. ilg.﻿ / 55.82972; 37.63222

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Visasąjunginė liaudies ūkio pasiekimų paroda** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Vjenaspranc. *Vienne* |
| --- |
|        |
| *Vjenas* |
|  |
| 

VjenasVjenas

45°31′27″ š. pl. 04°52′41″ r. ilg.﻿ / ﻿45.52417°š. pl. 4.87806°r. ilg.﻿ / 45.52417; 4.87806﻿ (Vjenas (miestas))Koordinatės: 45°31′27″ š. pl. 04°52′41″ r. ilg.﻿ / ﻿45.52417°š. pl. 4.87806°r. ilg.﻿ / 45.52417; 4.87806﻿ (Vjenas (miestas)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Prancūzijos vėliava Prancūzija |
| **Regionas** | Rona-Alpės |
| **Departamentas** | Izeras (departamentas) |
|  |
| **Gyventojų** (2009) | 29 077  |
| **Plotas** | 22,65 km² |
| **Tankumas** (2009) | 1 284 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Vjenas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Vjènas |

**Vjenas** (pranc. *Vienne*) – miestas Prancūzijos rytuose, esantis Ronos-Alpių regione, Izero departamente, apie 32 km į pietus nuo Liono. Vjenas, išsidėstęs ties Ronos upe, yra ketvirtas didžiausias miestas Izero departamente ir priskiriamas Liono aglomeracijai. Pro Vjeną nutiesti Paryžių ir Marselį jungiantys automobilių greitkelis ir geležinkelio linija. Vjene išplėtota maisto pramonė, veikia nemažai chemijos, farmacijos, tekstilės įmonių. Vystomas sveikatos paslaugų turizmas. Mieste veikia dailės ir archeologijos muziejai.

Istorija
--------

Romėnų valdymo laikais dabartinio Vjeno vietoje buvo alobrogų opidumas, kurį 121 m. užėmė romėnai. Jau tuomet vietovė tapo svarbiu Galijos centru. II a. vietovėje pradėjo plisti krikščionybė, 314 m. buvo įkurta vyskupija. 524 m. miestą užėmė frankai. Pasirašius Verdeno sutartį, Vjenas tapo Vidurio Frankų karalystės dalimi. 933 m. Vjenas atiteko Burgundijos karalystei, o 1032 m. – Šventajai Romos imperijai, tačiau faktiškai daugiau nei 400 metų jį valdė Vjeno arkivyskupija. Dvejus metus Vjene (nuo 1311 iki 1312 m.) vyko Visuotinis Bažnyčios susirinkimas. Nuo 1449 m. miestas tapo Prancūzijos dalimi.

Architektūra
------------

Išliko senovės Romos pastatų – Augusto ir Livijos šventyklos, cirko pastato griuvėsiai, nežinomos paskirties antikos laikų piramidė. Gausu bažnyčių: V a. šv. Petro romaninė bažnyčia, gotikinė šv. Mauricijaus katedra, statyta nuo XI iki XV a.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vienne (Vjenas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Venk–Žvo). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2014. 111 psl.

Nuorodos
--------

* Vjeno svetainė
| **Vladas Mažonas** |
| --- |
| Dievo Tarnas |
|  |
| Gimė | 1881 m. birželio 24 d.Telšiai |
| Mirė | 1945 m. sausio 21 d. (63 metai)Butyrkų kalėjimo ligoninėje Maskvoje |
| Dievo Tarnas |
|  |
| Veikla | kunigas, marijonas, žurnalistas, pedagogas |
|  |
| Alma mater | Peterburgo dvasinė akademija |

**Vladas Mažonas-Mažonavičius** (1881 m. birželio 24 d. Telšiuose – 1945 m. sausio 21 d. Sibire) – Lietuvos kunigas, Dievo tarnas, marijonas, žurnalistas, pedagogas.

Biografija
----------

Mokėsi Peterburgo kunigų seminarijoje, kartu dėstė lietuvių kalbą lietuvių klierikams. 1922–1924 m. Šiaulių gimnazijos kapelionas ir mokytojas, vėliau Marijampolės marijonų gimnazijos mokytojas. 1929–1930 m. redagavo ir leido skautų laikraštėlį „Budėk". 1927−1932 m. Marijampolėje leisto „Šaltinio" redaktorius. Bendradarbiavo leidiniuose „Šaltinis", „Skautų aidas", „Lietuvos mokykla", „XX amžius", „Kas girdėt?", „Tiesos kelias".

1941 m. birželio 14 d. NKVD suėmė Dievo tarną V. Mažoną. Jis buvo sovietų deportuotas į Rešiotų stoties 7-ąją stovyklą Sibire, ten tardytas, kankintas, o tai pakirto jo sveikatą. 1942 m. balandžio 21 d. jam siūlyta skirti mirties bausmę, tačiau nuosprendžio V. Mažonas nesulaukė, 1944 m. vasario mėn. buvo išsiųstas į Maskvą tolesniems tardymams, bet iš karto buvo paguldytas į Butyrkų kalėjimo ligoninę Maskvoje. Ten 1945 m. sausio 21 d. mirė, būdamas ištikimas iki galo.

Beatifikacijos byla
-------------------

2021 m. vasario 9 d. Marijonų kongregacijos, bendradarbiaujant Varšuvos arkivyskupijai, pradėta penkių marijonų kanonizavimo byla pavadinta „Dievo tarno Fabiano Abrantowicziaus ir keturių bendražygių" vardu. Jų tarpe ir kun. Vladas Mažonas. Visi jie buvo tikėjimo kankiniai, kentėjo ir mirė nuo komunistinio sovietinio režimo rankos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Regina Laukaitytė "KUNIGO VLADO MAŽONO MIC CURRICULUM VITAE ET MORTIS", Lietuvių katalikų mokslo akademijos metraštis, Vilnius, 2019, t. 42, p. 109-126. ISSN 1392-0502
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 318 psl.
3. ↑  Vladas Mažonas MIC. Kelias į altorių garbę
| Mėrūniškiai |
| --- |
| Vieta | Lenkijos vėliava Lenkija |
| Plotas | 1,89–1,92 km² |
| Kranto linijos ilgis | 9,6 km |
| Kilmė | Ledyninė |
| Vidutinis gylis | 6,7 m |
| Didžiausias gylis | 25,5 m |
| Tūris | 12717,9 km³ |
| Išteka | Javoruvka |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Mėrūniškiai

  |
| **Koordinatės** |  54°10′47″ š. pl. 22°32′33″ r. ilg.﻿ / ﻿54.17972°š. pl. 22.54250°r. ilg.﻿ / 54.17972; 22.54250Koordinatės: 54°10′47″ š. pl. 22°32′33″ r. ilg.﻿ / ﻿54.17972°š. pl. 22.54250°r. ilg.﻿ / 54.17972; 22.54250 |

**Mėrūniškiai**, **Didysis Mėrūniškių ežeras** (lenk. *Jezioro Mieruńskie Wielkie*) – ežeras, Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje ir Pilypavo valsčiuje. Apie 5 km nuo Pilypavo kaimo. Šalia ežero yra Mėrūniškių kaimas. Per ežerą teka Rospudos upė. Ežeras yra 192,6-192,9 m aukštyje virš jūros lygio.

Aprašymas
---------

Lenkijos fiziografinių vietovardžių komisija suteikė ežerui *Jezioro Mieruńskie Wielkie* vardą, tačiau kai kuriuose žemėlapiuose ir leidiniuose vartojamas ir *Garbaścica* pavadinimas. 2005 m. mokslininkai ištyrė ežero vandens švarumą ir priskyrė II ežero vandens švarumo kategorijai. Ežero kraštovaizdis yra vaizdingas, aplinkiniai miškai, pievos ir laukai. Tai eutrofinis ežeras, pakrantėse auga dėmbliai ir meldai. Litoralėje auga povandeniniai augalai, tokios sąlygos yra labai palankios veistis žuvims, kurių šiame ežere yra ganėtinai daug. 1945–1990 m. ežeras priklausė Garbaso kaimo lenkiško tipo kolūkiui. Ežero krantai neuakšti su keliomis įlankomis. Rytinėje ežero pakrantėje eina kelias Bitkovas-Želazkai. Pietvakarinėje ežero dalyje yra upokšnis jungiantis ežerą su Mažuoju Mėrūniškių ežeru. Šalia ežero yra XVII a. evangelikų liuteronų bažnyčios griuvėsiai ir senovinės jotvingių gyvenvietės liekanos. Prie ežero yra anksčiau veikusio Garbaso siaurojo geležinkelio paskutinė stotelė, pastatyta 1911 metais.

Šaltiniai
---------

* Adam Choiński: Katalog jezior Polski. Poznań: Wydawnictwo Naukowe UAM, 2006, s. 351. ISBN 83-232-1732-7.;
* Komisja Nazw Miejscowości i Obiektów Fizjograficznych: Hydronimy. Izabella Krauze-Tomczyk, Jerzy Ostrowski (oprac. red). T. 1. Cz. 2: Wody stojące. Warszawa: Główny Urząd Geodezji i Kartografii, 2006, s. 212. ISBN 83-239-9607-5.;
* Lenkijos ežerų hidronimija (angl.), (lenk.) Archyvuota kopija 2019-03-25 iš Wayback Machine projekto..

Literatūra
----------

* Stefan Maciejewski, Po ziemi suwalskiej – Przewodnik turystyczny, Wydawnictwo Hańcza, Suwałki 1994 m.
| Rūkštys |
| --- |
| Vieta | Ignalinos raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,181 km² |
| Kranto linijos ilgis | 2,32 km |
| Kilmė | ledyninis |
| Išteka | P-1 |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Rūkštys

  |
| **Koordinatės** |  55°31′6″ š. pl. 26°22′10″ r. ilg.﻿ / ﻿55.51833°š. pl. 26.36944°r. ilg.﻿ / 55.51833; 26.36944Koordinatės: 55°31′6″ š. pl. 26°22′10″ r. ilg.﻿ / ﻿55.51833°š. pl. 26.36944°r. ilg.﻿ / 55.51833; 26.36944 |

**Rūkštys** – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, apie 2,5 km į rytus nuo Dūkšto, 1 km į šiaurę nuo Dysnų ežero. Ilgis šiaurės–pietų kryptimi 0,92 km, plotis iki 0,29 km. Altitudė 146,3 m. Pietinis krantas žemas, pelkėtas, kiti aukštesni, apaugę medžiais ir krūmais. Pakrantėse plyti pievos, vietomis krūmynai ir dirbami laukai. Pietuose išteka Parsvytės intakas P-1 upelis (Dysnų ežero baseinas).

Šiauriniu ežero pakraščiu eina Dūkšto–Rimšės kelias ( **1401**  Dūkštas–Rimšė–Pūškos–Meikštai–Kačergiškė ), į kurį įsijungia šiaurvakarine pakrante einantis kelias  **1431**  Dūkštas–Kaniūkai–Bikėnai . Aplink ežerą įsikūręs Bikėnų kaimas.

Ežerėvardis *Rukštỹs* kildinamas nuo žodžio „rūgštus".

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Rūkštys*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 584
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 284