recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Nino Rota** |
| --- |
|  |
| Nino Rota 1923 metais |
| Gimė | 1911 m. gruodžio 3 d. |
| Mirė | 1979 m. balandžio 10 d. (67 metai) |
|  |
| Veikla | italų kompozitorius |
|  |
|  **Vikiteka** | Nino Rota |

**Nino Rota** (1911 m. gruodžio 3 d. – 1979 m. balandžio 10 d.) – italų kompozitorius. Labiausiai jį išgarsino garso takelių kūrimas, ypač Krikštatėviui ir keliems Federico Fellini filmams. Jo filmui „Krikštatėvis" kurta muzika buvo nominuota oskarui, tačiau vėliau nominacija atšaukta, paaiškėjus, kad muzika nebuvo visiškai originali – dalį jos Rota sukūrė jau anksčiau ir naudojo kitam filmui „Fortunella" (1958 m.). Vėliau Nino Rotos muzika filmui „Krikštatėvis II" laimėjo Oskarą.

Nino Rota gimė Milane. Pirmąją oratoriją sukūrė dar vienuolikmetis Vėliau Milane studijavo konservatorijoje, tada mokėsi Pensilvanijoje, po to vėl grįžo į Italiją.

Po jo mirties nuo širdies nepakankamumo Rotos muzika buvo panaudota 1981 metais kompozitoriaus atminimui išleistame albume „Amarcord Nino Rota".

Be garso takelių, Nino Rota yra parašęs muziką dešimčiai operų, penkiems baletams ir daug instrumentinių darbų.

Nuorodos
--------

* ninorota.com
* IMDB: Nino Rota

### Išnašos

1. ↑
2. ↑  Nicholas Slonimsky. „The Concise Baker's Biographical Dictionary of Composers and Musicians". Simon & Schuster, Londonas, 1988 m. 1063 psl. ISBN 0-671-69896-6
3. 1 2
4. ↑
5. ↑
| Ivai |
| --- |
| Ivai upė Florestos savivaldybėje Ivai upė Florestos savivaldybėje |
| **Ilgis** | 640 km |
| **Baseino plotas** | 36 587 km² |
| **Ištakos** | Sera Žeralas |
| **Žiotys** | Parana |
| **Šalys** | Brazilijos vėliava Brazilija |
|  |
|  **Vikiteka** | Ivai |

**Ivai** arba ***Ivajus*** (port. *Rio Ivaí*) – upė Brazilijoje, Paranos valstijoje; kairysis Paranos intakas. Prasideda Sera Žeralo kalnagūbryje, ~1000 m aukštyje, į pietus nuo Prudentopolio, prie Itaparos gyvenvietės. Aukštupyje vadinama Patos Veljosu, teka kalnais į šiaurę, vėliau – giliu slėniu smarkiai vinguriuoja į šiaurės vakarus. Įteka į Paraną ties Porto Kamargu, priešais Ilja Grandės salą Paranoje.

Didžiausi intakai – Ivazinjas, Ubazinjas, Brankas, Alonsas (dešinieji), San Žoanas, Bara Grandė, Belas, Pedrinjas, Pitanga, Barboleta, Korumbatalas, Moraunas, Dos Indijosas (kairieji).

Upės vaga labai slenkstėta, yra krioklių.

Upės baseine intensyviai plėtojamas žemės ūkis. Miestai prie Ivai: Prudentopolis, Porto Uba, Fenišas, Ivatuba, Miradoras, Herkulandija.

Pavadinimas ivai tupių kalbomis reiškia „vaisių upė" (*yba + y*).

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.
2. ↑  Mapa físico do estado do Paraná, IBGE, 2011.
3. ↑  Mapa Multimodal Paraná, DNIT, 2013.
4. ↑  História Ivaiporã (Paraná). IBGE
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Fos do Igvasuport. *Foz do Iguaçu* |
| --- |
|              |
| *Budistų šventykla Foz do Iguasu* |
|  |
| 

Fos do IgvasuFos do Igvasu

25°33′0″ p. pl. 54°35′0″ v. ilg.﻿ / ﻿25.55000°š. pl. 54.58333°r. ilg.﻿ / 25.55000; 54.58333﻿ (Fos do Igvasu)Koordinatės: 25°33′0″ p. pl. 54°35′0″ v. ilg.﻿ / ﻿25.55000°š. pl. 54.58333°r. ilg.﻿ / 25.55000; 54.58333﻿ (Fos do Igvasu) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-3)------ vasaros: (UTC-2) |
|  |
| **Valstybė** | Brazilijos vėliava Brazilija |
| **Regionas** | Brazilijos Pietų regionas |
| **Valstija** | Parana (valstija) Parana (valstija) |
|  |
| **Gyventojų** (2009) | 325 137  |
| **Altitudė** | 173 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Fos do Igvasu |

**Foz do Iguasu** (port. *Foz do Iguaçu*) – miestas pietų Brazilijoje, Paranos valstijoje, 650 km į vakarus nuo Kuritibos. Išsidėstęs *Triple Frontera* regione, Paragvajaus ir Argentinos pasienyje, prie Paranos ir Igvasu upių, netoli Igvasu krioklio. 309,1 tūkst. gyventojų (2006 m.). Draugystės tiltu sujungtas su Siudad del Este Paragvajuje, Tancredo Neves tiltu su Puerto Igvasu Argentinoje. Svarbus ekonominis, prekybinis, transporto ir turistinis centras. Miestą aptarnauja tarptautinis Cataratas oro uostas.

Foz do Iguasu vienas labiausiai daugiakultūrių šalies miestų. Čia gyvena gausios arabų, italų, argentiniečių, vokiečių, japonų, ukrainiečių, kinų bendruomenės.

Istorija
--------

Iki 1860 m. Foz do Iguasu žemės buvo Paragvajaus teritorija, bet šis ją prarado po Trigubo Aljanso karo. Gyventojai pradėjo kurtis 1897 m. Miesto statusą gavo 1914 m.
**Vytautas Augustauskas** (1884 m. rugpjūčio 26 d. Kaunas – 1944 m. rugpjūčio 24 d. ten pat) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas leitenantas.

Biografija
----------

1915 m. mobilizuotas į Rusijos imperijos kariuomenę, kariuomenės valdininkas, 1919 m. rugsėjo 30 d. mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę.

1919–1920 m. dirbo Generaliniame štabe. 1920 m. paskirtas Tiekimų valdybos ūkio dalies, 1922 m. Krašto apsaugos ministerijos ūkio dalies viršininku. Vienas Ekonominės karių bendrovės steigėjų. 1921 m. jo rūpesčiu ir pastangomis įsteigta pirmoji kariuomenėje ugniagesių komanda. 1926 m. pulkininkas leitenantas. 1933–1944 m. Kulautuvos kurorto direktorius.

Per Birželio sukilimą 1941 m. organizavo partizanų būrį, jam vadovavo. 1941 m. organizavo Vietinės apsaugos štabą, ėjo jo komendanto pareigas.

Įvertinimas
-----------

* 1921 m. Vyčio kryžiaus 2 laipsnio ordinas
* 1928 m. Gedimino 3 laipsnio ordinas
* 1931 m. Vytauto Didžiojo 4 laipsnio ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Juozas Jankauskas. *Vytautas Augustauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 207 psl.
| **Nachmanas Rachmilevičius** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1876 m. gegužės 25 d.Valkaviskas, Gardino apskritis, Rusijos imperija |
| Mirė | 1942 m. sausio 27 d. (65 metai)Jeruzalė, Palestinos mandatas |
| Steigiamojo Seimo atstovas |
|  |
| Veikla | Lietuvos ekonomistas, diplomatas, politinis bei visuomenės veikėjas |
|  |
| Alma mater | Karaliaučiaus universitetasHeidelbergo universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Gedimino 5 laipsnio ordinas |
|  |
|  **Vikiteka** | Nachmanas Rachmilevičius |

**Nachmanas Rachmilevičius** (1876 m. gegužės 25 d. Valkaviskas, Gardino apskritis, Rusijos imperija – 1942 m. sausio 27 d. Jeruzalė, Palestinos mandatas) – Lietuvos ekonomistas, diplomatas, politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1889 m. baigė Valkavisko apskrities realinę mokyklą, Bensheimo humanitarinę gimnaziją (Hesenas). 1896–1900 m. studijavo gamtotyrą ir filosofiją Karaliaučiaus ir fiziką, chemiją bei aukštąją matematiką Heidelbergo universitete. 1900 m. Heidelbergo universitete apgynė daktaro disertaciją ir gavo filosofijos daktaro laipsnį.

1905 m. grįžo į Lietuvą, Vilniuje prekiauvo miško medžiaga, kartu įsitraukė ir į visuomeninę veiklą. Pirmojo pasaulinio karo metais Centrinio žydų tremtinių komiteto vicepirmininkas, kraštą užėmus vokiečiams 1916–1918 m. – Vilniaus miesto valdybos narys.

Nuo 1918 m. gruodžio 11 d. Lietuvos Valstybės Tarybos narys. 1918 m. gruodžio 26 d. – 1920 m. balandžio 22 d. buvo Prekybos ir pramonės viceministras.

1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas IV (Telšių) rinkimų apygardoje. Priklausė žydų frakcijai.

1928–1932 m. gyveno ir dirbo Berlyne. Nuo 1935 m. sausio 10 d. Lietuvos generalinis konsulas Tel Avive.

Įvertinimas
-----------

* 1933 m. Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Gedimino 5 laipsnio ordinas.

Literatūra
----------

* Rachmilevičius Nachmanas, Trumpos Steigiamojo Seimo narių biografijos su atvaizdais, Klaipėda, 1924, p. 46.
* Rachmilevičius Nachmanas, Lietuvių enciklopedija, Boston, 1961, t. 24, p. 315.
* Bendikaitė E. Rachmilevičius Nachmanas, Lietuvos Steigiamojo Seimo (1920–1922 metų) narių biografinis žodynas, sud. A. Ragauskas, M. Tamošaitis, Vilnius, 2006, p. 291–293.
* Šarūnas Liekis, A State within a State? Jewish autonomy in Lithuania 1918–1925, Vilnius 2003, ISBN 9955-9613-5-X, p. 183–186

Šaltiniai
---------

1. ↑  Nachman Rachmilevicius, Lithuanian Consul-general in Palestine, Dies
2. ↑  = Lietuvos albumas. Janina Markevičaitė, Liudas Gira, Adomas Kliučinskis – Kaunas / Otto Elsner, Berlin, 1921 m.
3. ↑  Žydrūnas Mačiukas. Steigiamojo Seimo atstovai. Seimas
| **Vytautas Augustaitis** |
| --- |
| Gimė | 1904 m. balandžio 9 d.Lygumai, Šiaulių apskr. |
| Mirė | 1958 m. birželio 28 d. (54 metai)Kaunas |
| Palaidotas (-a) | Petrašiūnų kapinės |
|  |
| Veikla | kūno kultūros ir sporto veikėjas, pedagogas |
|  |
| Alma mater | Vytauto Didžiojo universitetas |

**Vytautas Augustaitis** (iki 1939 m. *Augustauskas*, 1904 m. balandžio 9 d. Lygumuose, Šiaulių apskr. – 1958 m. birželio 28 d. Kaune) – Lietuvos kūno kultūros ir sporto veikėjas, pedagogas.

Vytautas Augustauskas - Kūno kultūros rūmų direktorius. E. Keišio šaržas, 1934 m.

Biografija
----------

1925 m. baigė Šiaulių mokytojų seminariją. 1926–1932 m. dėstė lietuvių kalbą, gimnastiką Šiauliuose, Veiveriuose. 1931 m. baigė Vytauto Didžiojo universiteto (VDU) Humanitarinių mokslų fakultetą.

Nuo 1933 m. vadovavo Kauno miesto ir apskrities Sporto komitetui. 1934–1940 m. Kūno kultūros rūmų direktorius, vadovavo Aukštiesiems kūno kultūros kursams. Organizavo Kūno kultūros rūmų ir Kauno sporto halės statybą. 1938–1940 m. su kitais įkūrė VDU Kūno kultūros katedrą, jos vedėjas.

1938 m. kartu su kitais Kaune surengė pirmąją Pasaulio lietuvių tautinę olimpiadą. 1939–1940 m. Lietuvos olimpinio komiteto pirmininkas. Vienas pagrindinių organizatorių užmezgant ryšius su JAV lietuvių kilmės sportininkais.

Bendradarbiavo su prieškario spaudos leidiniais: „Švietimo darbas", „Vairas", „Lietuvos aidas". 1934–1940 m. žurnalo „Fiziškasis auklėjimas" vyr. redaktorius, vienas žurnalo „Tautos mokykla" leidėjų.

1932 m. įstojo į Lietuvių tautininkų sąjungą, 1940 m. jos generalinis sekretorius. 1940 m. NKVD nuteistas 8 metus kalėti ir išvežtas į Rybinską (Rusija). 1945 m. grįžęs į Lietuvą – Lietuvos kūno kultūros instituto Pedagogikos ir psichologijos katedros vedėjas. 1949 m. pašalintas iš instituto, neleista ginti mokslų kandidato disertacijos.

Palaidotas Petrašiūnų kapinėse. 1994 m. kovo 29 d. Lietuvos kūno kultūros akademijos rūmų fojė (Sporto g. 6) atidengta memorialinė lenta (skulpt. ir archit. Algimantas Šlapikas).

Literatūra
----------

* Stanislovas Stonkus. Vytautas Augustauskas-Augustaitis (1904–1958). – K.: Lietuvos kūno kultūros akademija, 2003. – 175 p. ISBN 9986-569-82-6

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jonas Žilinskas. *Vytautas Augustaitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 207 psl.
2. ↑   Archyvuota kopija 2021-06-23 iš Wayback Machine projekto.
| **Bodeo 1889** |
| --- |
|  |
| **Tipas** | revolveris |
| **Konstruktorius** | *Carlo Bodeo* |
| **Šalis** | Italijos vėliava Italija |
| **Sukurtas** | 1889 m. |
| **Gamintas** | 1889-1945 m. |
| **Naudotojai** | Italijos vėliava Italija |
| **Kalibras, mm** | 10,35 mm |
| **Šovinys, mm** | 10,35 mm Ordinanza Italiana |
| **Svoris, kg** | 0,910 |
| **Ilgis, mm** | 235 |
| **Vamzdžio ilgis, mm** | 114 |
| **Pradinis greitis, m/s** | 255 |
| **Dėtuvė** | 6 šov. |

**Bodeo 1889** (it. *Pistola Rotazione, Sistema Bodeo, Modello 1889*) – itališkas 10,35 mm kalibro dvigubo veikimo revolveris, sukurtas 1889 m. Karlo Bodeo (*Carlo Bodeo*) buvo komisijos, kuri parinko pistoletus Italijos armijai, pirmininkas

Sukonstruotas tobulinant ankstesnį prancūzišką revolverį MAS 1873, kuris kitaip dar vadinosi *Chamelot-Delvigne* revolveris ir kuris buvo Italijos armijos ginkluotėje iki *Bodeo 1889*. *Bodeo 1889* gamino 1889–1945 m. įvairūs Italijos gamintojai. 1915–1918 m. šiuos revolverius gamino ir Ispanijoje.

*Bodeo 1889* buvo pagrindinis Italijos Karališkosios armijos pistoletas 1889–1910 m. 1910 m. jį pakeitė savitaisis pistoletas *Glisenti Modello 1910*. Užnugario daliniuose naudotas iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos. Juo kovėsi Pirmajame ir Antrajame pasauliniame karuose, Tarpukario Italijos kolonijiniuose karuose.

Italai revolverį vadino it. *coscia d’agnello* 'ėriuko koja'. Antrojo pasaulinio karo metais Vermachtas Bodeo revolverį oficialiai vadino *Revolver 680(i)*, nes šis buvo Vermachto ginkluotėje kaip papildomas ginklas.

Revolveris naudoja 10,4 mm šovinius, kurie dar vadinami 10,35 mm Glisenti. Atidarant būgnelį užtaisymui automatiškai blokuojamas gaidukas. Griebtuvas atskiria gaiduką ir nuleistuką. Taikiklį sudaro kryptukas laibgalyje ir išpjova uoksinėje vamzdžio dalyje. Rankenos šoneliai ebonitiniai ar iš riešutmedžio medienos.

Gaminti du šio revolverio variantai:

* Kareiviškas variantas: Neturėjo nuleistuko lankelio, nuleistukas buvo sulankstomas – atlenkiamas į priekį. Vamzdis aštuonbriaunis.
* Karininkiškas variantas: Vamzdis apvalus ar aštuonbriaunis.

Nuorodos
--------

1. ↑  Miller, David. *Fighting Men of World War II, Volume I: Axis Forces--Uniforms, Equipment, and Weapons (Fighting Men of World War II)*. Stackpole Books. p. 348. ISBN 0-8117-0277-4.
2. ↑  Luciano Salvatici. *Pistole Militari Italiane*

* Bodeo 1889 (Револьвер Бодео обр. 1889 года) Archyvuota kopija 2012-08-11 iš Wayback Machine projekto.
* Firing of the Italian Model 1889 Bodeo Revolver (Šaudymas revolveriu Bodeo 1889. Youtube klipas)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Diego Velázquez de Cuéllar** |
| --- |
|  |
| Diego Velázquez de Cuéllar |
| Gimė | 1465 m.Kueljare, Ispanijoje |
| Mirė | 1524 m. birželio 12 d. (~59 metai)Santjago de Kuboje |
|  |
| Veikla | ispanų konkistadoras, Kubos užkariautojas ir valdytojas |
|  |
|  **Vikiteka** | Diego Velázquez de Cuéllar |

**Diegas Velaskesas de Kueljaras** (*Diego Velázquez de Cuéllar*; g. 1465 m. Kueljare, Ispanijoje – m. 1524 m. birželio 12 d. Santjago de Kuboje) – ispanų konkistadoras, Kubos užkariautojas ir valdytojas.

Biografija
----------

Diego Velázquez gimė Kueljare, Segovijos regione. 1493 m. dalyvavo kelionėje į Naująjį Pasaulį su Kristupu Kolumbu. Apsigyveno Espanjoloje. 1511 m. Diego Kolumbo nurodymu pradėjo Kubos užkariavimą. Saloje kūrė ispanų miestus, jų tarpe Havaną ir Santjago de Kubą. Buvo paskirtas salos valdytoju. 1513 m. iniciavo vergų iš Afrikos gabenimą į salą. Organizavo ekspedicijas į vakarus, tarp jų 1517 m. Francisco Hernández de Córdoba kelionę į Jukataną. 1518 m. Diego Velázquez tapo pirmuoju Kubos generalgubernatoriumi, o jo jurisdikcijoje atsidūrė visa Vest Indija. Bandė sustabdyti Ernano Korteso žygį į Meksiką, nusiųsdamas Pánfilo de Narváez armiją. Tačiau Korteso kariai įveikė Narvaesą ir pratęsė kelionę. Po Velasekeso mirties 1524 m. Vest Indijos salų valdymas perduotas Naujajai Ispanijai.
*Kitos reikšmės – Saladas (reikšmės).*

| Saladas |
| --- |
| Salado upė Sunčo Koralio apylinkėse Salado upė Sunčo Koralio apylinkėse |
| **Ilgis** | ~1300 km |
| **Baseino plotas** | 160 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 15 m³/s |
| **Ištakos** | Kačio kalnagūbris, Andai |
| **Žiotys** | Parana |
| **Šalys** | Argentinos vėliava Argentina |
|  |
|  **Vikiteka** | Saladas |

**Saladas** (isp. *Río Salado* 'sūrioji upė') arba ***Šiaurės Saladas*** (isp. *Río Salado del Norte*) – upė centrinėje šiaurės Argentinoje; Paranos dešinysis intakas.

Prasideda **Kalčaki** (*río Calchaquí*) pavadinimu Anduose, Saltos provincijoje, netoli Kačio, Nevado de Akajaus kalno papėdėje. Teka į pietus Kalčakių slėniu. Po santakos su Santa Marija suka šiaurėn ir vadinama **Končasu** arba **Gvačipasu** (*Río Guachipas* ir *Río de las Conchas*). Už Kabra Koralio užtvankos teka į rytus ir vadinama **Pasache** (*Río Pasaje*). Už El Tunalio užtvankos suka į pietryčius ir įgauna **Churamento** (*Río Juramento*) pavadinimą. Teka Santjago del Estero provincija, Čako ir pampų lygumomis, kur vadinama Saladu. Vaga daugelyje vietų sausuoju metų laiku išdžiūsta. Skaidosi į pratakas, sudaro pelkes ir ežerėlius. Kanalu upė sujungta su Dulse, taip pat atsišakoja drėkinamieji Dijoso ir Patrijos kanalai. Žemupyje upė teka Santa Fė provincija,. Šioje dalyje visus metus vandeninga, dažnai smarkiai patvinsta. Įteka į Paraną ties Santa Fė miestu.

Saladas Paranos baseino žemėlapyje
Didžiausias intakas – Horkonesas (dešinysis).

Debitas aukštupyje – 40 m³/s, žiotyse – 15 m³/s. Liūčių sezonu (lapkritį–kovą) upė patvinsta ir laivuojama; ties Santa Fė laivuojama ištisus metus. Sausros metu (balandį–rugsėjį) kartais išdžiūsta ir tampa druskingų ežerų ir pelkių sistema. Aukštupyje patvenkta (Kabra Koralio, El Tunalio, Los Figeroa užtvankos).

Pagrindinės gyvevietės prie upės: Kačis, Molinosas, San Karlosas (prie Kalčaki), Gvačipasas (prie Končaso), Lumbrerasas (prie Pasachės), Choakin V. Gonsalesas, El Kebračalis (prie Churamento), Sunčo Koralis, Anjatuja, Tostadas, Rekreo, Santa Fė (prie Salado).

* Salado ištaka – Kalčaki upėSalado ištaka – Kalčaki upė
* Salado aukštupiui priklausanti Končaso upėSalado aukštupiui priklausanti Končaso upė
* Ištvinęs Salado žemupys San Chusto apylinkėseIštvinęs Salado žemupys San Chusto apylinkėse

Šaltiniai
---------

1. ↑  Mapa físico de la Provincia de Salta, Argentina
2. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983.
3. ↑  *Salado (Río Salado, Salãdas, Ri̇̀o Salãdas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XX (Rėv-Sal). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011
**Pasninkas** – religinio asketizmo forma – tam tikrą laiko tarpą trunkantis susilaikymas nuo kai kurių gėrimų bei maisto produktų, pramogų.

Religijose pasninkas reiškia žmogaus norą susitaikyti su Dievu, išvengti artėjančios bausmės arba gailėjimąsi dėl padarytos žalos. Judaizme pasninko metu žydai susilaikydavo nuo maisto bei vandens nuo saulėtekio iki saulėlydžio, taip pat susilaikydavo nuo linksmybių, vengdavo praustis, nenaudodavo kvepalų ir ilgai melsdavosi, laikydamiesi skaistumo. Krikščionių pasninką III a. pradėjo reguliuoti Bažnyčia. Būna trumpieji (pvz. penktadieniais) ir ilgieji pasninkai – priešvelykinė gavėnia, prieškalėdinis adventas. Protestantai, neskaitant anglikonų, privalomo pasninko neturi.

Keletas mokslinių tyrimų rodo, kad pasninkavimas gali turėti teigiamos įtakos širdies ligų rizikai sumažinti ar padėti sumažinti kūno riebalų kiekį. Taip pat derėtų atkreipti dėmesį į tai, kad skirtingos kultūros naudoja skirtingus pasninko dietos apibrėžimus, tad mokslinių tyrimų rezultatai taikomi ne pasninkui abstrakčiai, o konkrečiu tyrimu tirtai pasninko formai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Pasninkas*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, VIII t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1981. T.VIII: Moreasas-Pinturikjas 497–498 psl.
2. ↑  Intermountain Medical Center (2011 m. gegužės 20 d) „Routine periodic fasting is good for your health, and your heart, study suggests." *sciencedaily.com*
Iberos pelkynai
**Iberos pelkynai** (isp. *Esteros del Iberá*; iš gvar. *y bera* – „šviesus vanduo") – yra šiaurės rytų Argentinoje, centrinėje Korienteso provincijos dalyje. Tai antri pagal dydį pelkynai (po Pantanalio) Pietų Amerikoje. Šioje teritorijoje gausu ne tik pelkių, bet ir ežerų (Lunos, Fernandeso, Iberos, Galarsos, Medinos), lagūnų, liūnų, šlapynių, upių. Užima 15 000–20 000 km² plotą.

Nuo 1982 m. 13 000 km² plotas paskelbtas saugoma teritorija ir užima 14 % provincijos ploto (didžiausia saugoma teritorija šalyje). Taip pat Iberos pelkynai yra vienas didžiausių gėlo vandens telkinių Pietų Amerikoje. Vyrauja subtropinis klimatas. Drėgna (1700 mm kritulių per metus) ir karšta (vasarą siekia 45 °C). Didelė bioįvairovė. Čia galima sutikti neotropinių ūdrų, karčiuotųjų vilkų, pampų ir maršų elnių, aligatorių, jakarės ir plačiasnukių kaimanų, kapibarų ir t. t. taip pat apie 350 paukščių rūšių. Tropinė augalija: seibos (Argentinos nacionalinė gėlė), chakarandų, balamedžių, ombu medžiai, laurai, gluosniai, karališkosios viktorijos ir kiti.

Turizmas (turistinis centras – Kolonija Pelegrinio miestelis).

Nuorodos
--------

* Trumpa informacija Archyvuota kopija 2006-07-07 iš Wayback Machine projekto.
* Nac. parko puslapis
|  |
| --- |
| **Levasseur PL 14** |
|  |
|  |
|  |
| Tipas | Denio torpednešis |
| Gamintojas | Sociéte Pierre Levasseur Aéronautique, Prancūzijos vėliava Prancūzija |
| Kūrėjas | Pierre Levasseur |
| Pirmas skrydis | 1929 m. |
| Pradėtas naudoti | 1929 m. |
| Baigtas naudoti | 1940 m. |
| Pagaminta vnt. | 30 |

**Levasseur PL.14** – XX a. trečiojo dešimtmečio pabaigoje Prancūzijos įmonėje "*Sociéte Pierre Levasseur Aéronautique*" sukurtas hidroplanas torpednešis. Iš esmės tai buvo nedidelė lėktuvnešio bazavimo žvalgybinio hidroplano Levasseur PL.7 modifikacija. Naujajame modelyje buvo atsisakyta mažų posparnių plūdžių, kurios sudarė to laikotarpio Levasseur lėktuvnešio bazavimo lėktuvų saugos įrangos dalį, tačiau išlaikė valtį primenantį fiuzeliažą. PL.14 buvo kuriamas naudojant savo pirmtako 18,00 metrų mojo sparnus, tačiau galutniam variantui buvo sukurti nauji sparnai.

PL.14 su ratine važiuokle
Visus trisdešimt pagamintų PL.14 įsigijo Prancūzijos karinis jūrų laivynas. Jie buvo priskirti 7B2 eskadrilei ir bazuojami Berre hidroplanų bazėje. Po keleto avarijų 1931 m. nustojus naudoti PL.7, naujasis modelis PL.14 buvo modifikuotas, vietoje plūdžių įrengiant ratinę važiuoklę ir ir pritaikytas eksploatacijai iš lėktuvnešio *Béarn*. Net ir gražinus PL.7 į tarnybą, nuo 1935 iki 1937 m. keturi ratiniai PL.14 buvo ir toliau eksploatuojami *Béarn.*

PL.14 tarnyba baigėsi 1939-1940 m. žiemą. Juos naudojusi aviagrupė AT1 (buvusi eskadrilė 7B2) buvo perginkluota amerikietiškais Vought 156F. Kuo buvo perginkluota kita PL.14 ekspalotavusi avigrupoė (AT2), duomenų nėra.

Operatoriai
-----------

Lėktuvnešis Béarn
Prancūzijos vėliava Prancūzija
* Aéronavale (Prancūzijos laivyno aviacija)
	+ Escadrille 7B2

Specifikacijos
--------------

**Bendrieji duomenys**

* **Įgula:** 3
* **Ilgis:** 12,85 m
* **Sparno mojis:** 18,00 m
* **Aukštis:** 4,90 m
* **Sparno plotas:** 74,5 m2
* **Tuščio svoris:** 3 000 kg
* **Kilimo svoris:** 4 250 kg
* **Variklis:** 1 × Hispano-Suiza 12Nb, 480 kW (650 AG) galios

**Skrydžio duomenys**

* **Greitis:**
	+ **Maksimalus:** 165 km/h (103 mylių į valandą, 90 mazgų)
	+ **Kreiserinis:** 132 km/h (83 mylių į valandą, 72 mazgai)
* **Skrydžio nuotolis:** 960 km (600 mylių, 520 jūrmylių)
* **Skrydžio lubos:** 3 250 m (10 660 pėdų)

**Ginkluotė**

* 1 × ant Skarfo žiedo sukiojamas kulkosvaidis, montuojamas užpakalinėje kabinoje
* 1 × 400 mm arba 450 mm kalibro torpeda

Literatūra
----------

* Taylor, Michael J. H. (1989). Jane’s Encyclopedia of Aviation. London: Studio Editions.
* World Aircraft Information Files. London: Bright Star Publishing.
* PL.14, Уголок неба. Большая авиационная энциклопедия

Išnašos
-------

1. 1 2 3  Taylor 1989, 575
2. ↑  World Aircraft Information Files, File 900 Sheet 06
3. ↑  PL.14, Уголок неба. Большая авиационная энциклопедия
|  |
| --- |
| **Panevėžio „Saulėtekio" progimnazija** |
| [[Vaizdas:|Panevėžio „Saulėtekio" progimnazija herbas|center|100px]] |
| [[Vaizdas:|Panevėžio „Saulėtekio" progimnazija|250px]] |
| **Adresas** | Panevėžys |
| **Direktorius(-ė)** | Sandra Jakštienė |
| **Mokinių skaičius** | 747 (2022/2023 m.m.) |
| **Įkūrimo data** | 1975 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 58 (2023/2024 m.m.) |

**Panevėžio „Saulėtekio" progimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Panevėžyje, Statybininkų g. 24, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 290422430. Steigėjas Panevėžio miesto savivaldybės taryba.

Istorija
--------

Panevėžio 11-oji vidurinė mokykla duris atvėrė 1975 m. rugsėjo 1 d. Nuo 1990 m. antrųjų klasių mokiniai pradeda mokytis anglų kalbos, o penktojoje klasėje tęsia pagilintą užsienio kalbos mokymąsi.

Nuo 1991 m. mokyklos 1-4 klasių mokiniai yra mokomi choreografijos, o mokslo metus užbaigia pasirodymu tėveliams mokyklos aikštėje. 1995 m. spalio 19 d. mokyklai suteiktas „Saulėtekio" vidurinės mokyklos vardas. Nuo 2004 m. labiausiai pasižymėję mokyklos mokiniai ir mokytojai apdovanojami Didžiosiomis ir Mažosiomis „Saulės" statulėlėmis.

Mokykloje leidžiami laikraštukai „Atžalynas", „Juokrimtukas", „Trupis". 1998 m. atidaryta Galerija „XII". Parodų organizatorius mokytojas V. Karosas. Galerijoje parodos ekspozicija mokyklos moksleivių, miesto ir respublikos dailininkai ir fotografai. 2004 m. veiklą pradėjo gamtos mokslų klubas „Eurеka".

2011 m. rugsėjo 1 d. mokykla tapo „Saulėtekio" progimnazija.

Direktoriai
-----------

* 1975–1992 m. Angelė Rauduvienė
* 1992–2022 m. Algirdas Gedeikis
* nuo 2022 m. Sandra Jakštienė

Išnašos
-------

1. „Saulėtekio" progimnazija
2. ↑   „Saulėtekio" progimnazija
3. PANEVĖŽIO „SAULĖTEKIO" PROGIMNAZIJOS MOKYTOJŲ SĄRAŠAS
4. ↑  PANEVĖŽIO „SAULĖTEKIO" PROGIMNAZIJOS MOKYTOJŲ SĄRAŠAS

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
**Algirdas Vaicekauskas** (lenk. *Olgierd Wojciechowski*) – mokytojas ir Lenkijos lietuvių visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1990 m. baigė Punsko licėjų. Vilniaus pedagoginio universitete įgijo geografijos ir fizinio lavinimo magistro diplomą, o Varšuvos St. Višinskio universitete tapo teologijos bakalauru. Dirbo Navinykų lietuviškoje bendrojo lavinimo mokykloje, dėstė tikybą ir kitas disciplinas. Podiplomines studijas tęsė Varmijos-Mozūrijos universitete Olštyne, Viešojo administravimo mokykloje Balstogėje, Ekonomikos ir viešojo administravimo aukštojoje mokykloje Gdanske. 2005 m. gegužės 26 d. paskirtas atkurtos lietuviškos Seinų "Žiburio" mokyklos direktoriumi.

Aktyviai dalyvauja visuomeniniame darbe: yra Lenkijos lietuvių draugijos pirmininkas, Lenkijos lietuvių bendruomenės valdybos vicepirmininkas.

Bibliografija
-------------

* Budzeika V. Vaicekauskas A. Lietuvos bei Punsko ir Seinų krašto geografija pagrindinei mokyklai
* Budzeika V. Vaicekauskas A. Lietuvos bei Punsko ir Seinų krašto geografija gimnazijai

Įvertinimas
-----------

Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino medalis

Nuorodos
--------

* Biografija[neveikianti nuoroda] **(**lenk.**)**
*Jo Šviesioji Aukštybė* monsinjoras Pantjevro kunigaikštis Liudvikas Jonas Marija Burbonas, 1742–1753 m. (Žanas Markas Natjė)
**Jo**/**jos šviesybė**, **šviesioji aukštybė** (**aukštenybė**) – istorinis ir kelių šiuolaikinių monarchijų vartojamas titulas, pagarbus kreipinys. Taip pat naudotas Venecijos, Genujos, Lukos respublikų (vadintų šviesiausiosiomis respublikomis) dožų.

Titulo vartojimas
-----------------

### Vokietijoje

Titulo „šviesybė" atitikmuo vokiečių kalboje yra už *Erlaucht* ('kilnybė', 'prakilnybė') aukštesnis žodis *Durchlaucht* ('skaistybė'). Karolis IV 1375 m. jį suteikė Šventosios Romos imperijos elektoriams (kurfiurstams). XVII a. *Durchlaucht* imtas naudoti visų imperijos kunigaikščių (vok. *Reichsfürst*), o *Erlaucht* – grafų.

### Prancūzijoje

Prancūzijos karalystėje vyriausieji kraujo princai (pranc. *princes du sang*) – santuokiniai vaikai iš karaliaus vyriškosios linijos – buvo tituluojami šviesiosiomis aukštybėmis (pranc. *Altesse sérénissime*), kiti kraujo princai vadinti karališkosiomis aukštybėmis (pranc. *Altesse royale*).

Pastabos
--------

1. ↑  Kitomis kalbomis:

	* Prancūzų: *Son Altesse Sérénissime*;
	* Italų: *Sua altezza serenissima*;
	* Vokiečių: *Seine Durchlaucht*.

Išnašos
-------

1. ↑  „Highness". *Encyclopædia Britannica*. XIII, HA–HU (11 ed.). Cambridge University Press. 1911. p. 456.
2. ↑  „Titre". *Encyclopédie ou Dictionnaire raisonné des sciences, des arts et des métiers*. XVI, TE–VENERIE. Neufchastel [Neuchâtel]: Samuel Faulche & Compagnie, Libraires et Imprimeurs. 1765. p. 359. „Le pape porte le titre de sainteté: un cardinal prince du sang, celui d'altesse royale, ou d'altesse sérénissime, suivant qu'ils sont plus ou moins éloignés du trône."
| **Romualdas Deltuvas** |
| --- |
| Gimė | 1943 m. kovo 8 d. (80 metų)Pabalsupiai, Barzdų valsčius |
| Sutuoktinis (-ė) | Liuda Deltuvienė |
|  |
| Veikla | miškininkas, pedagogas |
| Partija | 1974 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1965 m. Lietuvos žemės ūkio akademija |

**Romualdas Deltuvas** (g. 1943 m. kovo 8 d. Pabalsupiuose, Barzdų valsčius, Šakių apskritis) – Lietuvos miškininkas, pedagogas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras, žemės ūkio mokslų daktaras.

Biografija
----------

1944 m. kartu su tėvais persikėlė gyventi į Kazlų Rūdą. 1949–1960 m. mokėsi Kazlų Rūdos vidurinėje mokykloje. 1960–1965 m. studijavo Lietuvos žemės ūkio akademijos (LŽŪA) Miškų ūkio fakultete.

1965–1967 m. Kazlų Rūdos miško ūkio technikas, girininko padėjėjas. 1967–1971 m. LŽŪA Miškininkystės katedros aspirantas. 1971–1980 m. LŽŪA mokslo darbuotojas. 1976–1977 m. tobulinosi Drezdeno universitete. 1980–1983 m. Lietuvos miškotvarkos įmonės „Miško projektas" technologinio projektavimo skyriaus viršininkas. 1981–1982 m. tobulinosi Helsinkio universitete. Nuo 1984 m. LŽŪA (nuo 1996 m. LŽŪU) dėstytojas, nuo 1989 m. profesorius. 1987 m. žemės ūkio mokslų daktaras. 1989 m. LŽŪA Miškotvarkos katedros vedėjas, 1989–1992 m. ir 1994–2004 m. mokslo reikalų prorektorius. 1993 m. tobulinosi Konektikuto universitete (JAV). 1991–1993 m. ir 1997–2001 m. Lietuvos mokslo tarybos narys. 2004–2011 m. tryliktasis LŽŪU rektorius.

Mokslinė veikla
---------------

Sukūrė modelį miško pagrindų naudojimo dydžiui nustatyti ir prognozuoti, su kitais – Lietuvos miškų technologijos tvarkymo, miško ūkio priemonių kokybės ir urėdijų veiklos vertinimo metodikų.

Įvertinimas
-----------

* 2021 m. skirta Ievos Simonaitytės vardo premija

Bibliografija
-------------

* Technologinis projektavimas VDR miškotvarkoje, 1979 m. rusų kalba
* Miškų ūkio organizacija ir tvarkymas dirvožemio tipologiniu pagrindu, su kitais, 1979 m.
* Miškotvarka: vadovėlis / Vaidotas Antanaitis, Romualdas Deltuvas. – Vilnius: Mokslas, 1988. – 297 p.: lent. – ISBN 5-420-00200-0

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žymūs kraštiečiai Archyvuota kopija 2019-06-09 iš Wayback Machine projekto. (*Kazlų Rūdos viešoji biblioteka*)
2. ↑   Archyvuota kopija 2013-12-24 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑
4. ↑  Algirdas Brukas. *Romualdas Deltuvas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 407
5. ↑  *Romualdas Deltuvas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 599 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Edita Barauskienė-Kurpreikšytė** (g. 1941 m. birželio 28 d. Virkytuose, Švėkšnos seniūnija), pedagogė, kraštotyrininkė, rašytoja.

Biografija
----------

1960 m. baigė Saugų vidurinę mokyklą. 1960–1961 m. dirbo mokytoja Saugose ir Pašyšiuose. 1961–1966 m. mokėsi VPI, kur įsigijo biologijos mokytojos specialybę. 1966–1967 m. mokytojavo Šakiuose. Nuo 1967 m. mokytojauja Priekulės I. Simonaitytės vidurinėje mokykloje.

2003 m. I. Simonaitytės mokykloje įkūrė istorijos, etnografijos muziejų.

Kūryba
------

1998 m. išleido knygą apie Ievą Simonaitytę „Vyžeikių karalienė", 2004 m. – tos knygos penkias noveles atskira knyga vokiečių kalba „Sand vom Memelland". 2006 m. sudarė ir išleido pasakojimų knygą „Mažas miestelis prie didelio kelio", kurioje didesnė dalis straipsnių jos pačios parašyta. Tai knyga apie Priekulės istoriją, jos žmones bei pokario įvykius Klaipėdos krašte. 2007 m. išleido knygos antrąją dalį „Prisiminimai ir kūryba. Priekulė". 2007 m. – istorinį romaną apie Martyną Mažvydą „Žodi, nekrisk ant akmens", 2014 m. – istorinį romaną apie Kristijoną Donelaitį „Tolminkiemio sodininkas".

Klaipėdos krašto gamtosaugos ir paveldo apsaugojimo klausimais rašo Klaipėdos ir Šilutės rajonų laikraščiuose; savo kūrybą yra skelbusi Klaipėdos rajono laikraštyje, savaitraštyje „Literatūra ir menas", žurnale „Tarybinė moteris", almanache „Baltija".

Bibliografija
-------------

* „Vyžeikių karalienė". Vilnius, 1998 m.
* „Sand wom Memelland". Vilnius, 2004 m.
* „Mažas miestelis prie didelio kelio". Kaunas, 2005 m.
* „Prisiminimai ir kūryba. Priekulė". Vilnius, 2007 m.
* „Žodi, nekrisk ant akmens". Vilnius, 2007 m.
* „Amžinasis keleivis Abraomas iš Kulvos", Vilnius, 2009 m.
* „Karūna žalčių karaliui". Vilnius, 2013 m.
* „Tolminkiemio sodininkas", Vilnius, 2014 m.
* "Gyvasis lietuvybės kraujas. Paprūsės kronikos ir pasakojimai", Klaipėda, 2020 m.

Įvertinimas
-----------

* 1999 m. už knygą „Vyžeikių karalienė" gavo Klaipėdos apskrities administracijos įsteigtą I. Simonaitytės literatūrinę premiją;
* 2006 m. už Mažosios Lietuvos krašto etnokultūros puoselėjimą – Agluonėnų seniūnijos įsteigtą I. Simonaitytės vardo premiją;
* 2008 m. tapo Martyno Jankaus Mažosios Lietuvos kultūros paveldo premijos laureate ir Gargždų miesto garbės piliete;
* 2009 m. už romaną „Amžinasis keleivis Abraomas iš Kulvos" paskirta Amerikos lietuvių tautinės sąjungos Lietuvos tūkstantmečio jubiliejaus minėjimo premija;
* 2014 m. už knygą „Karūna žalčių karaliui" – Jono Marcinkevičiaus premija.
|  |
| --- |
| **Tribhuvano tarptautinis oro uostas** |
|  |
| IATA: KTM - ICAO: VNKT |
| Parametrai |
| Aerodromo tipas | civilinis |
| Operatorius | Nepalo civilinės aviacijos tarnyba |
| Miestas | Katmandu |
| Aukštis virš jūros lygio | 1338 m |
| Koordinatės | 27°41′47″N 085°21′32″E |
| Tinklalapis | tiairport.com.np/ |
| Kilimo ir tūpimo takai |
| Kryptis | Matmenys | Danga |
| ilgis (m) | plotis (m) |
| 02/20 | 3 050 | 45 | betonas |

Nepal Airlines lėktuvas Boeing 757
**Tribhuvano tarptautinis oro uostas** (nep. त्रिभुवन अन्तर्राष्ट्रिय विमानस्थल  = *Tribhuvan antarrāṣṭriya vimānasthal*) – pagrindinis Nepalo oro uostas, aptarnaujantis šalies sostinę Katmandu. Tai yra vienintelis tarptautinis šalies oro uostas, tad juo naudojasi apie 30 tarptautinių aviakompanijų iš Azijos ir Europos.

Pirmasis komercinis skrydis iš šio oro uosto įvyko 1950 m. vasario 20 d. kai Himalayan Aviation kompanijos Douglas DC-3 lėktuvas išskrido į Kalkutą. Pirmasis keleivinio lėktuvo skrydis įvyko 1967 m. – tai buvo Air India Boeing 707 lėktuvo skrydis.

Šiuo metu[kada?] vienintelė Europos kompanija, vykdanti skrydžius iš šio oro uosto, yra Turkish Airlines.

2009 m. oro uostas aptarnavo 3 405 015 keleivius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  About Tia
2. ↑  TIA (Tribhuwan International Airport)

Nuorodos
--------

* Oficialus oro uosto tinklalapis
| Žvėryno tiltas |
| --- |
|  |
| 

Žvėryno tiltasŽvėryno tiltas

54°41′26″š. pl. 25°15′32″r. ilg.﻿ / ﻿54.6905°š. pl. 25.2589°r. ilg.﻿ / 54.6905; 25.2589﻿ (Žvėryno tiltas)Koordinatės: 54°41′26″š. pl. 25°15′32″r. ilg.﻿ / ﻿54.6905°š. pl. 25.2589°r. ilg.﻿ / 54.6905; 25.2589﻿ (Žvėryno tiltas) |
|  |
| **Vieta** | Vilnius |
| **Ilgis** | 103,1 m |
| **Plotis** | 11,35 m |
| **Aukštis** | 11 m |
| **Pastatytas** | 1906 m. |

**Žvėryno tiltas** – tiltas per Nerį Vilniuje, einantis A. Mickevičiaus gatve nuo Gedimino prospekto. Ilgis 103,1 m, plotis 11,35 m, aukštis 11 m.

Istorija
--------

Pastatytas per dvejus metus 1905–1907 m. ir pavadintas ***Nikolajaus tiltu***. Suprojektavo inžinierius V. Malinovskis, projektą tvirtino rusų mokslininkas M. Beleliubskis. 1944 m. vidurinioji tilto dalis buvo nugriauta, bet greitai atstatyta. 1979 m. lapkričio 17 d. uždraustas visų transporto rūšių, išskyrus pėsčiųjų ir maršrutinį, eismas per tiltą. Nemaršrutinis transportas nukreiptas nauju Geležinio Vilko tiltu. Tuo pat metu uždraustas tranzitinis eismas visu Gedimino pr. 1981 m. birželį patvirtinti Liubarto tilto projektiniai pasiūlymai. Nauju tiltu turėjo būti nukreiptas maršrutinis transportas vietoje prastos būklės Žvėryno tilto.

1987 m. rugpjūčio 7 d. maršrutinio transporto trasos iškeltos iš Gedimino pr. ir Žvėryno tilto į Pamėnkalnio ir J. Jasinskio gatves bei naują Liubarto tiltą. Žvėryno tiltu paliktas pėsčiųjų ir lengvojo transporto eismas. 

1991 m. ant tilto stovėjo Seimo gynėjų barikados. 2006 m. tiltas rekonstruotas. 2010 m. po tiltu pakabinta skulptūra „Laivas-pusmėnulis" (aut. K. Vildžiūnas).

Galerija
--------

* Apie 1900 m.Apie 1900 m.
* 1906 m. statybos1906 m. statybos
* 1934 m.1934 m.
* 1934 m.1934 m.
* 2007 m.2007 m.
* 2022 m.2022 m.

Išnašos
-------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Žvėryno tiltas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Знаменитые мосты Литвы |author= Добужинский, Вольдемар. *Знаменитые мосты Литвы* // Obzor.lt
2. ↑  Vilniaus m. Liaudies Deputatų Tarybos Vykdomasis komitetas, 1979-11-16, potvarkis nr. 644
3. ↑  Vilniaus m. Liaudies Deputatų Tarybos Vykdomasis komitetas, 1981-06-19, sprendimas nr. 233
4. ↑  Vilniaus m. Liaudies Deputatų Tarybos Vykdomasis komitetas, 1987-08-05, potvarkis nr. 442


| Artimiausi tiltai per Nerį |
| --- |
| prieš srovę: | **Žvėryno tiltas** | pasroviui: |
| Geležinio Vilko tiltas | Liubarto tiltas |
Koordinatės: 54°40′45.88″ š. pl. 25°17′14.04″ r. ilg.﻿ / ﻿54.6794111°š. pl. 25.2872333°r. ilg.﻿ / 54.6794111; 25.2872333

|  Lietuvos Respublikosįstaiga ar institucija |
| --- |
|  |
| **Pavadinimas** | Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centras |
| **Pavaldi** | Seimas |
| **Įkurta** | 1992 |
| **Vadovas** | Arūnas Bubnys |
| **Adresas** | Didžioji g. 17/1, Vilnius |

2007
**Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centras** – tarpžinybinė valstybės institucija, tirianti genocido bei nusikaltimų žmonijai ir žmoniškumui apraiškas, Lietuvos gyventojų persekiojimą okupacijų metais.

Nuo 1992 m. veikiantis Centras užsiima rezistencinio judėjimo tyrimais, inicijuoja genocido organizatorių ir vykdytojų teisinį įvertinimą. Taip pat rūpinasi laisvės kovotojų ir genocido aukų atminimo įamžinimu, studijuoja ir skelbia buvusios SSRS specialiųjų tarnybų dokumentus.

Išnašos
-------

1. ↑  Arvydas Anušauskas. *Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centras*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-03-27.

Nuorodos
--------

* Svetainė
|  |
| --- |
| Krikščionių socialinė sąjunga |
|  |
| Santrumpa | CSU |
| Pirmininkas | Markusas Zioderis |
| Sekretorius | Martin Huber |
| Įkurta | 1945 m. sausio 13 d. |
| Būstinė | F. J. Štrauso namasMyso van der Rohės g. 180807 Miunchenas |
| Laikraštis | Bavarijos kurjeris(1950-2019) |
| Jaunimo organizacija | Jaunimo sąjunga |
| Narių skaičius | 130379(2021, 3. Vokietijoje) |
| Politinė ideologija | Krikščioniškoji demokratija, ekonominis liberalizmas, konservatizmas, federalizmas |
| Partijos vėliava |
|  |
| Svetainė |
| CSU.de |

Pirmininkas Markusas Zioderis
**Krikščionių socialinė sąjunga** – vokiška politinė partija.

Istorija
--------

Įkurta 1945 m. Miunchene.

1946–1954 m. ir nuo 1957 m. iki dabar yra valdančioji partija Bavarijoje, kurios atstovas yra žemės ministras–prezidentas.

Santykis su CDU
---------------

CSU ir CDU – broliškos partijos, kartu vadinamos Sąjunga (vok. *Union*). CSU laikoma vos konservatyvesne.

CSU yra regionalistinė partija, tad ji kandidatuoja tik Bavarijoje, o stambesnė jos partnerė CDU – likusiose 15-oje Vokietijos žemių.

Abi partijos nepriklausomos, bet Bundestage jos kartu sudaro bendrą frakciją (CDU/CSU).

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
| Išganytojo (Spaso) vartai |
| --- |
| Juozapas Kamarauskas.Vilniaus panorama su Spaso vartais, 1892 m. Lietuvos nacionalinis dailės muziejus |
| Vieta | Vilnius |
| Naudotas | po 1503 m. |

**Išganytojo (Spaso) vartai** buvo sudėtinė Vilniaus gynybinės sienos dalis.

Vartų istorija
--------------

Išganytojo (Spaso) vartai minimi LDK kunigaikščio Aleksandro I privilegijoje „podle svietoho Spasa". Šioje privilegijoje Spaso vartai aptariami kaip ketvirtieji miesto vartai.
Išganytojo (Spaso) vartai stovėjo netoliese Užupio tilto prie nedidelės Išganytojo (Spaska) cerkvės. Ši cerkvė stovėjo prie Marijos Dangun Ėmimo soboro. Cerkvė buvo nugriauta XVII a. ir nebuvo atstatyta. 
Pro Išganytojo (Spaso) vartus ėjo kelias į Polocką. Kituose istoriniuose šaltiniuose vartai paminėti 1605 m. 

Išganytojo (Spaso) vartų atvaizdo iki šių dienų neišliko. Vartai karų metu buvo apgriauti ir buvo atstatyti 1624 m. Jie buvo puošnūs, barokinio stiliaus. Jų atstatymu pasirūpino tuometinis Vilniaus burmistras Jokūbas Gybelis. 1799 m. vartus perstatė etmonas Mykolas Kleopas Oginskis.

Išganytojo (Spaso) vartus yra nutapęs dailininkas Juozas Kamarauskas.

Nuorodos
--------

1. 1 2 3  A.Juškevičius, J.Maceika. Vilnius ir jo apylinkės. (1937 m.), perleista Vilnius: Mintis, 1991. ISBN 5-417-00366-2.
2. 1 2 3  Adolfas Šapoka. Raštai. T. 1. Vilniaus istorija. Vilnius: Edukologija, 2013. ISBN – 978-9955-20-850-1.
3. ↑  A.Šapoka. Didžiosios XVI amžiaus statybos Vilniuje. Mėnesinis kultūros žurnalas „Aidai", 1960, Nr. 4 (129).
4. 1 2  Vladas Drėma. Dingęs Vilnius. Vilnius: Versus Aureus, 2013. ISBN 978-9955-34-401-8.
| **Adomas Mika*Jonas Karklius*** |
| --- |
|  |
| A.Mika 1918 m. |
| Gimė | 1888 m. sausio 1 d.Gečaičiai, Plungės raj. |
| Mirė | 1931 m. balandžio 23 d. (43 metai)ten pat |
|  |
| Veikla | publicistas, spaudos darbuotojas |

**Adomas Mika** (**Jonas Karklius**, 1888 m. sausio 1 d. Gečaičiuose, Plungės raj. – 1931 m. balandžio 23 d. ten pat) – publicistas, spaudos darbuotojas.

Biografija
----------

Dalyvavo 1905 m. revoliuciniuose įvykiuose Žemaičių Kalvarijoje, Lietuvos socialdemokratų partijos veikloje, už tai buvo kalintas. Pirmojo pasaulinio karo metais dirbo spaudoje. 1915 m.– 1918 m. organizavo socialistines jaunimo kuopeles, už tai persekiotas kaizerinių okupantų.

1918 m. *Jono Karkliaus* pavarde dirbo laikraščio „Darbo balsas" redaktoriumi, prisidengęs dar ir slapyvardžiu *Adomas iš Rojaus* spausdino jame savo kūrybą. Nuo 1918 m. rugpjūčio 14 d. – LKP narys, dalyvavo kuriant revoliucines tarybas Žemaitijoje.

1920 m.– 1925 m. mokytojavo Šarnelės (Plungės raj.) pradžios mokykloje. Nuo 1926 m. – valstietis liaudininkas. 1925–1926 m. organizavo „Kultūros" būrelius. Po 1926 m. gruodžio 17 d. valstybės perversmo už politinę veiklą persekiotas, 1927 m. kelis mėnesius kalintas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kretingos muziejus. Adomas Mika Archyvuota kopija 2021-12-30 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  LIETUVIŠKŲ PERIODINIŲ LEIDINIŲ PUBLIKACIJOS 1918 D. 1. Asmenvardžių rodyklė
| **Aleksandra Eksterrus. *Алекса́ндра Алекса́ндровна Эксте́р*ukr. *Олександра Олександрівна Екстер*** |
| --- |
| Gimė | 1882 m. sausio 6 d.Balstogė, Rusijos imperija |
| Mirė | 1949 m. kovo 17 d. (67 metai)Fontenay-aux-Roses, Prancūzija |
|  |
| Veikla | Dailininkė, dizainerė, grafikė |
|  |
|  **Vikiteka** | Aleksandra Ekster |

**Aleksandra Ekster** (rus. *Алекса́ндра Алекса́ндровна Эксте́р*, ukr. *Олександра Олександрівна Екстер*) (1882 m. sausio 6 d. Balstogėje, Rusijos imperijoje – 1949 m. kovo 17 d. Fontenay-aux-Roses, Prancūzijoje) – žymi Rusų kamerinio teatro scenografė, ukrainiečių-prancūzų dailininkė, grafikė ir dizainerė. Tapė Kubo-Futurizmo, suprematizmo, konstruktyvizmo stiliumi. A.Ekster buvo lietuvių tapytojo Stasio Ušinsko mokytoja.

Biografija
----------

Gimė 1882 m. sausio 6 d. Balstogėje, kaip *Aleksandra Aleksandrovna Grigorovič* turtingoje baltarusio ir graikės šeimoje. Jos tėtis *Aleksandr Grigorovič* buvo turtingas verslininkas. Jaunystėje Aleksandra gavo puikų išsilavinimą, mokėsi kalbų, muzikos, meno ir lankė tapybą. 1903 m. ištekėjo už iš Kijevo kilusio sėkmingai dirbusio teisininko *Nikolai Evgenyevich Ekster*. Tuo metu ji mokėsi tapybos Kijevo menų mokykloje. 1907 m. su vyru praleido porą mėnesių Paryžiuje, kur lankė Académie de la Grande Chaumière meno mokyklą. 1908-1924 m. laikotarpyje gyveno Kijeve, Sankt Peterburge, Odesoje, Paryžiuje, Romoje ir Maskvoje. Gyvendama Kijeve bendravo su rašytoja Ana Achmatova, Paryžiuje bendravo su Pablo Picasso ir Kazimiru Malevičiumi. 1909–1910 m. dėstė aukštosiose meno ir technikos dirbtuvėse (VCHUTEMAS), kartu su Georges’u Braque’u, Pablo Picasso, Henri Matisse’u savo kūrinius eksponavo tarptautinėje tapybos, skulptūros, grafikos ir piešinio parodoje Odesoje, Kijeve, Sankt Peterburge, Rygoje, dalyvavo rusų avangardo grupės „Būgnų valetas" parodose.

1919 m. dekoravo Kijevo ir Odesos gatves Rusijos revoliucijos proga. 1924 m. kartu su vyru emigravo į Paryžių, kur iškarto tapo *Academie de Moderne* akademijos profesore. 1926-1930 m. buvo *Académie d'Art Contemporain* akademijos profesore. 1933 m. pradėjo kurti spalvotus su guašu tapytus rankraščius. 1939 m. išleistas *Callimaque* rankraštis laikomas jos kūrybos šedevru.

* Kamerinio teatro užuolaidosKamerinio teatro užuolaidos
* Kubistiniai kostiumaiKubistiniai kostiumai
* 
* 
* 
* 
* 
*

Nuorodos
--------

* Stasys Ušinskas: tarp Exter ir Léger Archyvuota kopija 2016-03-09 iš Wayback Machine projekto.;
* Biografija (angl.) Archyvuota kopija 2011-01-03 iš Wayback Machine projekto.;
* A.Ekster asociacija (pranc.);
* Apie dizainerę (angl.).

Literatūra
----------

* Alexandra Exter, monograph [1882-1949]. Dmytro Horbachov, John E. Bowlt, Jean Chauvelin, Nadia Filatoff. ISBN 2-914388-27-6
**Lietuvos nepriklausomųjų rašytojų sąjunga** – Lietuvos prozininkų, poetų, eseistų, publicistų, dramaturgų, vertėjų ir kritikų bendrija, nuo 2004 m. turinti asociacijos statusą. Būstinė Kaune, Rotušės a. 13.

Istorija
--------

Lietuvos nepriklausomųjų rašytojų sąjunga įkurta 1990 m. kovo 6 d. prie Lietuvos kultūros fondo. Turi per 200 narių, daugiausia mokytojų lituanistų, kultūros darbuotojų, medikų, žurnalistų, dailininkų, dvasininkų.

Veikla
------

Lietuvos nepriklausomųjų rašytojų sąjunga rengia nuo 1997 m. vieno eilėraščio konkursą „Lygiadienio giesmė", nuo 1999 m. – „Vasaros poezijos šventę" Kaune. Kas metai išleidžiama po 70-80 grožinės literatūros knygų, 1990–1991 m. leido žurnalą „Keturi vėjai", 2000–2009 m. – 10 tomų poezijos almanachą „Ten, sidabro vingy…", nuo 2009 m. leidžia prenumeruojamą kultūros, kūrybos ir tautotyros mėnraštį „Gintaro gimtinė".

LNRS Vilniaus skyrius kasmet rengia tradicinius renginius „Nepriklausomi vieversio skaitiniai" (vasario mėn.) ir „Nepriklausomi lygės skaitiniai" (rugsėjo mėn.). Išleista sutelktuvė „Tarp Vilnelės ir Neries" (2014), kurioje spausdinama 39 autorių kūryba.

Pirmininkai
-----------

* Arvydas Lapukas – 1990–1992 m.;
* Bronius Jauniškis – 1993–2000 m.;
* Vladas Buragas – 2000–2018 m.;
* Dalia Milukaitė-Buragienė – nuo 2018 m.

Kitos sąjungos
--------------

* Lietuvos detektyvų rašytojų sąjunga;
* Lietuvos kaimo rašytojų sąjunga;
* Lietuvos rašytojų sąjunga.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vladas Buragas. *Lietuvos nepriklausomųjų rašytojų sąjunga*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 294 psl.

Literatūra
----------

* „Lietuvos nepriklausomieji rašytojai" (sudarytojas Vytautas Indrašius), Vilnius, (1998)
* Vardą rašysim ant laiko delnų (LNR sąjungos sąvadas) 2018, ISBN 978 9986 940 92 0
Koordinatės: 54°53′56″ š. pl. 23°54′20″ r. ilg.﻿ / ﻿54.89889°š. pl. 23.90556°r. ilg.﻿ / 54.89889; 23.90556


| Kauno valstybinė filharmonija |
| --- |
|  |
| Vieta | Kaunas, Lietuva |
| Statusas | pastatytas |
| Statybų pradžia | 1925 m. gegužės mėn. |
| Statybų pabaiga | 1928 m. rugpjūčio mėn. |
| Paskirtis | Filharmonija |

**Kauno valstybinė filharmonija** – didžiausia koncertinė organizacija Kauno mieste.

Istorija
--------

Rūmai E. Ožeškienės ir L. Sapiegos g. kampe pradėti statyti 1925 m. gegužės mėn. baigti 1928 m. rugpjūčio mėn. Projekto autorius architektas Edmundas Frykas. Pastatas 4 aukštų, neoklasicizmo stiliaus su *Art Deco* elementais.

Atnaujintas Filharmonijos interjeras koncerto pertraukoje, 2019 m
Pastate buvo įsikūrusi Teisingumo ministerija ir įvairios su teismais susijusios institucijos, o salė perduota Vyriausiojo Tribunolo patalpoms. 1936 m. rūmų pagrindiniame korpuse atliktas remontas. Nuo 1936 m. rugsėjo 1 d. iki 1940 m. posėdžiavo ketvirtasis Lietuvos Seimas. 1944–2006 m. buvo Lietuvos nacionalinės filharmonijos Kauno filialas. Nuo 2006 m. tapo savaramkiška įstaiga. Šiuo metu čia dirba Kauno valstybinis choras, Kauno simfoninis orkestras ir Kauno styginių kvartetas.

Pastatas įrašytas į LR kultūros vertybių registrą. 2005–2008 m. rekonstruotas pagal paveldo architektės Rymantės Gudienės projektą. Po rekonstrukcijos didžiojoje salėje telpa 530 klausytojų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kauno architektūra / M. Rupeikienė. Teisingumo ministerija L. Sapiegos g. 5. – V.: Mokslas, 1991. – 292–293 psl. ISBN 5-420-00641-3
2. ↑  Seimo salė atidarymo iškilmių dieną // Lietuvos aidas, 1936 m. rugsėjo 1 d. Nr. 399 (3015)
3. ↑
4. ↑  Vida Savičiūnaitė. Restauratoriai Kauno Filharmoniją užleido muzikams [neveikianti nuoroda]

Nuorodos
--------

* Oficialus Kauno filharmonijos tinklalapis