recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Kafajatė*Cafayate* |
| --- |
| *Kafajatės bažnyčia* |
|  |
| 

KafajatėKafajatė

26°04′0″ p. pl. 65°58′0″ v. ilg.﻿ / ﻿26.06667°š. pl. 65.96667°r. ilg.﻿ / 26.06667; 65.96667﻿ (Kafajatė)Koordinatės: 26°04′0″ p. pl. 65°58′0″ v. ilg.﻿ / ﻿26.06667°š. pl. 65.96667°r. ilg.﻿ / 26.06667; 65.96667﻿ (Kafajatė) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Argentinos vėliava Argentina |
| **Provincija** | Saltos provincija Saltos provincija |
| **Departamentas** | Kafajatės departamentas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1840 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2001) | 10 714  |
| **Altitudė** | 1 683 m |
|  |
| **Tinklalapis** | www.salnet.com.ar/cafayate |
|  **Vikiteka** | Kafajatė |

**Kafajatė** (isp. *Cafayate*) – miestas Argentinoje, Saltos provincijos pietuose, *Calchaquíes* slėniuose, 1683 m aukštyje virš jūros lygio. Departamento centras. Mieste gyvena apie 11 tūkst. gyventojų.

Istorija
--------

Miestą 1840 m. įkūrė Manuelis Fernando de Aramburu. Pavadinimas kilo iš indėnų kafajatų genties, čia gyvenusios prieš atvykstant ispanų konkistadorams. Žodis *Cafayate* kilo iš kečujų kalbos, tačiau jo reikšmė ginčytina: „vandens dėžė", „didysis ežeras" (*Capac-Yac*), „sveiki žmonės" (*Capac-Yaco*).

Susisiekimas
------------

Kafajatė yra 1329 km nuo Buenos Airių, 227 km nuo Tukumano. Iš miesto kalnų slėniais keliai veda į Saltą, Tukumaną ir Čilę.

Kafajatės apylinkės
Vynuogynai

Turizmas
--------

Kafajatė – svarbus turistinis provincijos centras. Nuo seno aplinkiniai slėniai garsėja vynuogių auginimu. Iš jų gaminamas vynas (daugiausia *Torrontés* – baltojo vyno rūšis). Mieste vyksta vyno šventės. Be to, turistus į Kafajatės apylinkes traukia įspūdingi *Valles Calchaquíes* slėniai, įspūdingiausi iš jų *Quebrada de Cafayate* ir *Cachi del Valle*. Mieste taip pat yra kolonijinės architektūros pastatų.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2006-01-11 iš Wayback Machine projekto.
* Turizmas
| Grynakraujai jojamieji arkliai |
| --- |
|  |
| 

|  |
| --- |
|  |

 |
| **Sukūrimo vieta** | Didžioji Britanija |

**Grynakraujai jojamieji arkliai** – jojamųjų arklių veislė. Išvesti XVII a. pabaigoje XVIII a. pradžioje D. Britanijoje iš vietinių geriausių jojamųjų arklių veislių, sukryžmintų su arabų ir berberų veislių arkliais. Mišrūnai iš kartos į kartą buvo tobulinami sistemingu treniravimu, bandomosiosmis lenktynėmis ir selekcija pagal lenktynėse pasiektą greitį.

Grynakraujai jojamieji – greičiausi pasaulyje arkliai. Aukšti, trumpu liemeniu, nedidele galva, ilgu, plonu, tiesiu kalu, ilgu, aukštu gogu, trumpa, tiesia nugara, siaura, ilga krūtine, ilgomis plonomis kojomis be šepetėlių. Aukštis ties gogu 160-165 cm, masė ~500 kg. Sarti, bėri, juodbėri, rečiau širmi, juodi.

Greitai bręsta. Prieauglis pradedamas treniruoti 1,5 metų amžiaus. Dvejų metų arklys jau gali dalyvauti lenktynėse. 1960 m. ketverių metų eržilas Indiženas Epsomo hipodrome (D. Britanija) pasiekė pasaulio rekordą (1000 m nubėgo per 53,6 s).

Grynakraujai jojamieji veisiami visame pasaulyje. Buvo naudojami Amerikos ristūnams, trakėnams, Hanoverio, Budiono, Kustanajaus arkliams išvesti. JAV yra ~50 000, D. Britanijoje ~ 12-15 tūkst. Prancūzijoje ~ 6-7 tūkstančius. Vokietijoje, Italijoje yra po 1-2 tūkst. kumelių.

I Lietuvą grynakraujai jojamieji įvežti maždaug prieš 100 metų. Jų turėjo Vilniaus eržilų depas (įk. 1844), Žemaičių veislės arkliams auginti draugija (įs. 1881), Kėdainių žirgynas (įst. 1935). Ypatingų rezultatų veisiant šiuos žirgus Rusijos imperijoje buvo pasiekęs grafas Zubovas iš Kauno gubernijos. 1910 m per Visos Rusijos parodą jo grynakraujai jojamieji pelnė aukščiausią apdovanojimą.  Per II pasaulinį karą grynakraujų jojamųjų neliko. Po jo buvo vėl įvežta 1957 m. Auginami Vilniaus, Sudavijos, „Nemuno" žirgynuose. Juose laikoma ~120-150 įv. amžiaus arklių. Naudojami lenktynėms, sportui, trakėnų ir Hanoverio arklių veislėms gerinti.

Pastabos
--------

1. ↑  Лошади Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑   С.П. Урусов "Книга о лошади" Глава I

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Grynakraujai jojamieji arkliai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| ***Aš esi tu*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Aš esi tu |
| Kilmės šalis | Lietuva |
| Režisierius | Kristijonas Vildžiūnas |
| Scenaristas (-ai) | Kristijonas Vildžiūnas |
| Vaidina | Andrius BialobžeskisJurga Jutaitė Mykolas VildžiūnasRenata Vėberytė LomanDaiva Jovaišienė |
| Metai | 2006 |
| Žanras | Nuotykių, romantinis |
| Trukmė | 90 min. |
| Kalba | lietuvių k. |

**Aš esi tu** (angl. *You am I*) – 2006 m. lietuvių sukurta kino juosta, sulaukusi didelio pripažinimo tiek iš kritikų, tiek iš žiūrovų. Premjera įvyko tų pačių metų kovo 10 d. buvo rodoma šalies kino teatruose.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Šių laikų pasaka apie architektą – svajotoją, statantį futuristinį namelį medyje, gūdžiame miške. Jo pasiryžimas sukurti naują gyvenimo modelį patiria įvairių išbandymų. Drąsa, nuoširdumas ir paprastumas padeda jam kaip pasakoje pasiekti „pusę karalystės ir princesės širdį", kitaip tariant, brandą ir meilę. Laimė tol neprarasta, kol svajonė apie ją dar gyva.

Aktoriai
--------

* Andrius Bialobžeskis,
* Jurga Jutaitė,
* Mykolas Vildžiūnas,
* Renata Vėberytė Loman,
* Daiva Jovaišienė,
* Silvia Ferreiri,
* Edita Užaitė.

Nuorodos
--------

* „Aš esi tu" Archyvuota kopija 2010-04-03 iš Wayback Machine projekto. Obuolys.lt svetainėje
* Filmo ištraukos
Koordinatės: 55°48′37″ š. pl. 21°56′56″ r. ilg.﻿ / ﻿55.81028°š. pl. 21.94889°r. ilg.﻿ / 55.81028; 21.94889


| Daugėdų I tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Rietavo savivaldybė) |
| Plotas | 0,103 km² |
| Kranto linijos ilgis | 3,44 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 2,4 m |
| Didžiausias gylis | 7,8 m |
| Įteka | Kunigiaupis (Kunigupis), bevardis upelis |
| Išteka | Kunigiaupis (Kunigupis) |

**Daugėdų I tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Rietavo savivaldybėje, 8,5 km į šiaurę nuo Rietavo, Daugėdų kaime. Sudarytas užtvenkus Kunigiaupio upelį (Alkupio intakas) 0,2 km nuo jo įtekėjimo į Daugėdų II tvenkinį. Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus – 1,26 km, plotis – iki 0,19 km. Altitudė 105 m. Krantai pietinėje dalyje aukštoki, daugiausia apaugę medžiais ir krūmynais. Pietinę tvenkinio dalį skersai kerta kelias Nr.3204 (Daugėdai – Užpeliai), šalia įsikūręs Kungių kaimas.

Tvenkinys įrengtas 1975 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
Koordinatės: 55°45′14″š. pl. 26°01′24″r. ilg.﻿ / ﻿55.7538°š. pl. 26.0233°r. ilg.﻿ / 55.7538; 26.0233

|  |
| --- |
| **Avilių pagrindinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Avilių pagrindinė mokykla herbas|center|100px]] |
| Avilių pagrindinė mokykla |
| **Adresas** | Mokyklos g. 21, Aviliai II |
| **Direktorius(-ė)** | Vilma Lysovienė |
| **Mokinių skaičius** | 29 |
| **Įkūrimo data** | 1918 m. |
| **Uždarymo data** | 2012 m. |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 11 |

**Zarasų rajono Avilių pagrindinė mokykla** – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Aviliuose (Zarasų raj.), Mokyklos g. 21, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Buvęs įstaigos kodas 190209449. Steigėjas Zarasų rajono savivaldybės taryba.

Istorija
--------

Uždaryta mokykla, 2015 m.
1918 m. įsteigta pradinė mokykla, 1945–1950 m. progimnazija, 1950–1998 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė mokykla. 2009 m. liepos 1 d. Avilių pagrindinė mokykla prijunta prie Dusetų Kazimiero Būgos gimnazijos kaip skyrius. 2012 m. mokykla tapo daugiafunkciu centru, kuris vėliau uždarytas.

Direktoriai
-----------

* Vilma Lysovienė

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Aviliai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 345 psl.
2. ↑  Zarasų rajono Dusetų Kazimiero Būgos gimnazijos Avilių pagrindinio ugdymo skyrius. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-10-29).
| Kamenis prie Obės*Камень-на-Оби* |
| --- |
|        |
| *Senoji miesto architektūra* |
|  |
| 

Kamenis prie ObėsKamenis prie Obės

53°47′0″ š. pl. 81°21′0″ r. ilg.﻿ / ﻿53.78333°š. pl. 81.35000°r. ilg.﻿ / 53.78333; 81.35000﻿ (Kamenis prie Obės)Koordinatės: 53°47′0″ š. pl. 81°21′0″ r. ilg.﻿ / ﻿53.78333°š. pl. 81.35000°r. ilg.﻿ / 53.78333; 81.35000﻿ (Kamenis prie Obės) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+7) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Kraštas** | Altajaus kraštas Altajaus kraštas |
| **Rajonas** | Kamenio prie Obės rajonas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1751 |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 40 294  |
| **Plotas** | 48,79 km² |
| **Tankumas** (2021) | 826 žm./km² |
| **Altitudė** | 120 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 658700 |
| **Tel. kodas** | +7 38584 |
| **Tinklalapis** |  |
|  **Vikiteka** | Kamenis prie Obės |

**Kamenis prie Obės** (rus. *Камень-на-Оби* 'Akmuo prie Obės') – miestas Rusijoje, Altajaus krašte, Obės kairiajame krante; Kamenio prie Obės rajono centras.

Per miestą eina Omsko–Barnaulo geležinkelis. Metalo gaminių, audimo, siuvimo, trikotažo, baldų įmonės, statybinių medžiagų, maisto pramonė. Veikia kraštotyros muziejus, paveikslų galerija.

Istorija
--------

Gyvenvietė, iki 1933 m. vadinta Kameniu, pradėjo kurtis 1670 m. miesto teisės nuo 1915 m.

Lietuviai
---------

1941 m. liepos mėn. į Kamenį prie Obės iš TSRS okupuotos Lietuvos ištremta apie 400 žmonių, daugiausia valdininkų, gydytojų, mokytojų, karininkų šeimos. Vyrai kaip politiniai kaliniai įkalinti lageriuose. Pradžioje tremtiniai gyveno pas vietos gyventojus tvartuose, sandėliuose, nuo 1942 m. – šaltuose barakuose, po kelias šeimas kambaryje. Badavo, ypač 1944 m. Dirbo grūdų elevatoriuose, statybose, plytinėse, vilnų karšykloje. 1942 m. vasarą dalis tremtinių išvežta prie Laptevų jūros. 1955 m. tremtiniai pradėjo grįžti į Lietuvą, dauguma grįžo 1957–1959 m.

Šaltiniai
---------

1. 
2. ↑
3. 
4. ↑
5. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 189
6. ↑  Aldona Juodvalkytė. *Kamenis prie Obės*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 266 psl.
**Rietavo miškų urėdija** − viena iš 42 miškų urėdijų, turto patikėjimo teise valdanti, naudojanti valstybinius miškus, vykdanti juose kompleksinę miškų ūkio veiklą.

Rietavo miškų urėdija įsteigta 1923 m. 1878 m. Rietave buvo surengta pirmoji Lietuvoje žemės ūkio paroda, kurioje du paviljonai buvo skirti miškininkystei. 1957 m. sausio 1 d. įsteigiamas Rietavo miškų ūkis. 1973 m. vasario 1 d. Rietavo miško pramonės ūkis įtraukiamas į Kretingos miškų ūkio gamybinį susivienijimą.
1990 m. sausio 1 d. Rietavo miško pramonės ūkis atskiriamas nuo Kretingos miškų ūkio gamybinio susivienijimo ir pavadinamas Rietavo miškų ūkiu.

Rietavo miškų urėdijos 58 000 ha miškų yra Rietavo savivaldybėje, taip pat dalyse Šilalės, Klaipėdos rajonų. Urėdijoje yra 22 700 ha valstybinių miškų. Urėdijos miškai mišrūs, daugumoje vietų šlapi. Čia geriausiai auga eglynai.

Rietavo miškų urėdas − Vaidotas Šliogeris.

Rietavo miškų urėdijoje yra įsteigtos šios saugomos teritorijos:

* Ruškio kraštovaizdžio draustinis
* Stemplių kraštovaizdžio draustinis
* Pauškės tyro telmologinis draustinis
* Griaumenos hidrografinis draustinis
* Veiviržo ichtiologinis draustinis

1999 m. gruodžio pabaigoje ir 2005 m. sausyje praūžę Anatolijaus ir Ervino uraganai Rietavo miškų urėdijoje išvertė ir išlaužė vidutiniškai po 15 000 kietmetrių medžių.

Rietavo miškų urėdijos miškai suskirstyti į 9 girininkijas.

Girininkijos
------------

|  |  |
| --- | --- |
| **Girininkija** | **Girininkijos vieta** |
| **Seniūnija** | **Gyvenvietė** |
| Giliogirio | Rietavo miesto seniūnija | Rietavas |
| Girėnų | Rietavo seniūnija | Stumbrės |
| Judrėnų | Vėžaičių seniūnija | Šakiniai |
| Kaltinėnų | Šilalės kaimiškoji seniūnija | Šilai |
| Labardžių | Rietavo seniūnija | Labardžiai |
| Skroblės | Rietavo miesto seniūnija | Rietavas |
| Tenenių | Tenenių seniūnija | Kalniškiai II |
| Tverų | Tverų seniūnija | Patveris |
| Žadvainių | Rietavo seniūnija | Žadvainai |

Literatūra
----------

* Takas per Rietavo miškų urėdiją: straipsniai ir informacijos (sud. Eugenijus Bunka). – Kaunas: Adaksita, 2006. – 206 p.: iliustr. – ISBN 9955-631-13-9

Nuorodos
--------

* Rietavo miškų urėdijos tinklalapis Archyvuota kopija 2008-01-02 iš Wayback Machine projekto.
Kapas Antakalnio kapinėse
**Ričardas Gavelis** (1950 m. lapkričio 8 d. Vilniuje – 2002 m. rugpjūčio 18 d.) – lietuvių prozininkas, dramaturgas, publicistas, fizikas.

Parašė žymius romanus „Vilniaus džiazas"ir „Vilniaus pokeris". Vienas ryškiausių lietuviškojo postmodernizmo atstovų. Kūryba drąsi, provokuojanti, permąstanti tautinę, politinę tapatybę ir kitas pamatines kategorijas. Ryškus racionalusis pradas.

Ričardo Gavelio knygų yra išversta į anglų, prancūzų, vokiečių, latvių, lenkų, suomių, baltarusių ir kitas kalbas.

Biografija
----------

1968 metais baigė Druskininkų vidurinę mokyklą. 1973 m. Vilniaus universitete baigė fiziką ir gavo fiziko teoretiko diplomą. 1973–1977 m. dirbo Mokslų Akademijos Fizikos institute.

1978–1980 m. dirbo žurnalų „Mokslas ir gyvenimas" bei „Pergalė" redakcijose. 1992–2002 m. bendradarbiavo dienraštyje „Respublika", savaitraštyje „Veidas".

Bibliografija
-------------

* *Neprasidėjusi šventė: apsakymai.* Vilnius: Vaga, 1976
* *Įsibrovėliai: apsakymai.* Vilnius: Vaga, 1982
* *Nubaustieji: apsakymai*. Vilnius: Vaga, 1987
* *Vilniaus pokeris: romanas.* Vilnius: Vaga, 1989
* *Jauno žmogaus memuarai: romanas.* Vilnius: Vaga, 1991. – 140 p.
* *Vilniaus džiazas: romanas*. Vilnius: Vaga, 1993
* *Nemirtingumas. Rekonstrukcijos bandymas: publicistinė knyga apie nužudytą žurnalistą Vitą Lingį*. - Kaunas: Kopa, 1994
* *Paskutinioji Žemės žmonių karta: romanas.* Vilnius: Vaga, 1995
* *Taikos balandis: apsakymai.* Vilnius: Alma littera, 1995. – 146 p.
* *Prarastų godų kvartetas: romanas.* Vilnius: Tyto alba, 1997
* *Septyni savižudybės būdai: romanas.* Vilnius: Tyto alba, 1999
* *Sun–Tzu gyvenimas šventame Vilniaus mieste: romanas.* Vilnius: Tyto alba, 2002. – 290 p.
* *Tylos angelas: apsakymai*. - Vilnius: Tyto alba, 2006.

Apdovanojimai
-------------

2000 m. Vilniaus klubo ir Vilniaus televizijos literatūrinė premija už romanus „Prarastų godų kvartetas" ir „Septyni savižudybės būdai".

Nuorodos
--------

* Ričardo Gavelio kūrinių ištraukos Archyvuota kopija 2007-09-27 iš Wayback Machine projekto.

Šaltiniai, nuorodos
-------------------

Vikicitatos 

Wikiquote logoWikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***Ričardas Gavelis***

* Informacija puslapyje rašyk.lt
* Rašytojų sąjungos informacija Archyvuota kopija 2016-06-03 iš Wayback Machine projekto.
* Jūratės Čerškutės straipsnis apie romaną „Vilniaus pokeris"
| **Albatrellus ovinus** |
| --- |
| Avinė dirvapintė (*Albatrellus ovinus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Kempiniečiai  *( Polyporales)* |
| Šeima: | Kempininiai  *( Polyporaceae)* |
| Rūšis: | Avinė dirvapintė  *( Albatrellus ovinus)* |

 |
|  Index Fungorum |
| Binomas |
| ***Albatrellus ovinus***(Schaeff.) Kotl. & Pouzar, 1957 |
| **Sinonimai** |
| 

|  |
| --- |
| *Boletus ovinus* Schaeff. ex Fr. (1774) |
| *Polyporus ovinus* Bull. (1821) |
| *Scutiger ovinus* Schaeff. ex Fr.)Murrill. (1920) |

 |

**Avinė dirvapintė** (*Albatrellus ovinus*) – kempininių šeimos valgomas grybas, turintis geras maistines savybes.

Išvaizda
--------

Kepurėlė 5 -15 cm skersmens, mėsinga, bet trapi, iš pradžių iškili, vėliau paplokščia arba nežymiai įdubusi, dažnai su netaisyklingais gūbreliais. Kraštai banguoti arba skilinėti. Luobelė sausa, senų grybų suaižėjusi arba sutrūkinėjusi lopeliais. Kotas centrinis, ekscentrinis arba šoninis, 2 -4 cm ilgio, tvirtas, į apačią smailėjantis, šiek tiek netaisyklingas. Vamzdeliai balti, išdžiūvę gelsvi, vienasluoksniai,trumpi, šiek tiek nuaugę kotu žemyn. Poros apskritos, kampuotos arba pailgos ir smulkios. Trama balta, paspaudus pageltonuoja, kieta, bet trapi, migdolų kvapo ir švelnaus skonio. Sporos, plačiai kiaušiniškos, 4-5x3-4 μm.

Spalvos ir formos kaita: kepurėlė iš pradžių pilkai balta, vėliau gelsva, kartais su šviesiai rudomis dėmėmis. Luobelė ilgainiui pasidaro sausa ir galiausiai sutrūkinėja ochros geltonumo lopeliais. Kotas lygus arba rievėtas baltas, su gelsvomis dėmėmis. Poros ir vamzdeliai iš pradžių balti, vėliau gelsvo atspalvio. Trama iš pradžių balta, ilgainiui taip pat įgauna gelsvą atspalvį.

Augavietė
---------

Šis išties dažnai sutinkamas grybas auga grupėmis spygliuočių miškuose, ypač po eglėmis ir pušimis kalnuotose vietovėse.

Sezonas: rugpjūtis – spalis.

Literatūra
----------

* Didysis gamtos vadovas „Grybai", išsamus grybų ir jų rinkimo žinynas, „Mūsų knyga", 2004 m. (189 psl.) ISBN 9955-573-65-1

Nuorodos
--------

* Apie Lietuvoje augančius grybus


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Avinė dirvapintė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Aušra Gudeliūnaitė** |
| --- |
| Gimė | 1963 m. gruodžio 12 d. (59 metai)Naujalaukis, Trakų raj. |
|  |
| Veikla | irkluotoja |
|  |
| Žinomas (-a) už | olimpietė |

**Aušra Gudeliūnaitė** (g. 1963 m. rugsėjo 5 d. Naujalaukyje, Trakų raj.) – Lietuvos irkluotoja, dalyvavusi 1988 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Seule (Pietų Korėja), kur SSRS rinktinės sudėtyje su aštuonviete 2000 m distancijoje parodė laiką 6:22.35 ir užėmė 4-tą vietą (tarp 16 įgulų).

Sporto pasiekimai
-----------------

Trakų internatinės sporto mokyklos auklėtinė. SSRS sporto meistrė (1982). Treneriai Adomas Baublys (1978–1989), Jonas Čižauskas (1989–1991). SSRS jaunimo irklavimo 5 kartus čempionė (1979–1982, su Lietuvos aštuonviete, 1981, su Lietuvos paviene keturviete su vairininku). Pasaulio jaunimo čempionatuose laimėjo 2 kartus sidabro medalį (1979, Maskva ir 1980, Vilenbrukas, Belgija, su SSRS aštuonviete).

Daugkartinė Lietuvos čempionė (su aštuonviete, paviene keturviete su vairininku, su porine keturviete su vairininku), 3 kartus SSRS (1987, su SSRS aštuonviete ir 1987, 1988, su SSRS paviene keturviete su vairininku) moterų čempionė. Pabaltijo šalių irklavimo mačų laimėtoja (1982–1990).

Pasaulio moterų čempionato (1987, Kopenhaga, su SSRS paviene keturviete su vairininku) ir XXIV olimpinių žaidynių (1988, Seulas, su SSRS aštuonviete) 4 vietos laimėtoja.

Nuorodos
--------

* Aušra Gudeliūnaitė (*sports-reference.com*) Archyvuota kopija 2012-11-13 iš Wayback Machine projekto.
* Aušra Gudeliūnaitė *Lietuvos sporto enciklopedijoje*
* Lietuvos irkluotojai olimpiečiai
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Suomijos-Rusijos siena, nustatyta Tartu sutartimi. Petsamo (raudona) perėjo Suomijai. Repola ir Porajärvi (žalia) grąžinta Rusijai.
**Tartu taikos sutartis** (rus. *Тартуский мирный договор*, suom. *Tarton rauha*) – sutartis tarp Suomijos ir Tarybų Rusijos. Pasirašyta 1920 m. spalio 14 d. po keturis mėnesius trukusių derybų. Sutartis nustatė sieną tarp Suomijos ir Tarybų Rusijos po Suomijos pilietinio karo ir Suomių savanorių ekspedicijų Rusijos rytų Karelijoje.

Sutartis patvirtino senąją sieną tarp Didžiosios Suomijos kunigaikštystės ir Rusijos imperijos. Papildomai Suomija gavo Petsamo uostą, kurį caras Aleksandras II dar 1864 m. buvo sutikęs išmainyti į dalį Karelijos sąsmaukos. Suomija taip pat sutiko grąžinti okupuotas Repolos (prijungta per Vienos ekspediciją) ir Porajärvi (prijungta per Aunuso ekspediciją) teritorijas Rusijos Rytų Karelijoje.
Rusija įsipareigojo suteikti laisvą kelią Nevos upe prekybiniams laivams iš Suomijos uostų Ladogos ežere į Suomijos įlanką. Suomija įsipareigojo nuginkluoti *Ino* tvirtovę, stovinčią priešais Kronštatą, demilitarizuoti salas Suomijos įlankoje.

Tarybų Rusija sulaužė sutartį 1939 m. pradėdama Žiemos karą.

Susiję straipsniai
------------------

* Tartu sutartis (Rusija–Estija)
Aušra, 1991 m.
Aušra, 1976 m.
 *Kitos reikšmės – Aušra (reikšmės).*
**„Aušra"** – Lenkijos lietuvių bendruomenės dvisavaitinis žurnalas, leidžiamas nuo 1960 m. rugsėjo.

Žurnalas
--------

Steigėjas Lenkijos lietuvių draugija (iki 1996 m. Lenkijos lietuvių visuomeninė kultūros draugija), materialiai remia Lenkijos kultūros ir nacionalinio paveldo ministerija, spausdina „Aušros" leidyklos spaustuvė. Leidinio tematika – tautiečių gyvenimas Lenkijoje, jų santykiai su kitataučiais ir Lietuvos piliečiais. 1997–1999 m. buvo leidžiamas priedas vaikams „Aušrelė".

Iki 1971 m. redakcija buvo Varšuvoje, 1972–1973 m. Punske, 1973–1989 m. Seinuose, nuo 1989 m. vėl Punske. Iš pradžių ėjo neperiodiškai, 1973–1989 m. kartą per ketvirti, 1990–1991 m. kartą per mėnesį, nuo 1992 m. išeina du kartus per mėnesį.

Tiražas: 1980 m. – 4000 egz. 1990 m. – 6000 egz. 1996 m. – 4000 egz.

Istorija
--------

Leidinio iniciatorius J. Marcinkevičius dar 1957 m. kreipėsi į tuometinę Lenkijos valdžią, prašydamas sutikimo leisti 10 tūkstančių tiražu savaitraštį lietuvių kalba „Parama". Kiek vėliau Lenkijos lietuvių visuomeninė kultūros draugija norėjo leisti dvisavaitinį žurnalą „Dainava". Abiem atvejais buvo gautas valdžios neigiamas atsakymas. Galiausiai buvo sutikta leisti „Aušrą", kaip atsvarą iš Vakarų plintančiai informacijai.

Nuo 1960 iki 1972 m. „Aušra" ėjo nereguliariai, po vieną-du numerius per metus, iš Varšuvos, o ją finansavo Lenkijos vidaus reikalų ministerija. Iš sovietinės Lietuvos buvo siunčiami straipsniai, pateikiama kita informacinė medžiaga ir taip siekiama įtakoti tautiečius Lenkijoje. Spausdino Varšuvos *Darbininkų leidybos kooperatyvo spaustuvė*. 1972 m. uždarius nepriklausomą lietuvių leidinį „Varsnos", valdžia sutiko „Aušrą" leisti kas ketvirtį, redakcija buvo perkelta iš Varšuvos į Punską, vėliau – į Seinus. Nuo 1978 m. pakeistas žurnalo apipavidalinimas, jis tapo modernesnis ir spalvingesnis. Dalis iki 4000 egzempliorių padidėjusio tiražo buvo platinama ir Lietuvoje.

Žurnalas ugdė tautinę savimonę, jame buvo galima perskaityti gerokai laisviau parašytų straipsnių nei kituose to meto spaudiniuose, todėl redakcija ne kartą už tai buvo kritikuojama. Nemažai kontroversiškų straipsnių pasirodė 1984–1989 metais. Leidinio redakcija 1989 m. buvo vėl perkelta į Punską, užsienio lietuvių pagalba buvo įkurtas kompiuterinis centras, Lenkijos kultūros ministerijos lėšomis nuperkama spaustuvė. „Aušra", 1990–1991 m. ėjusi kas mėnesį, vėliau pradėta leisti dviejų savaičių intervalu.

Redaktoriai
-----------

* 1960–1971 m. Zigmas Stoberskis
* 1972–1973 m. Jonas Karčiauskas
* 1973–1984 m. Eugenijus Petruškevičius
* 1984–1989 m. Valda Malinauskaitė
* 1989–1996 m. Alicija Sitarskienė
* nuo 1996 m. Irena Gasperavičiūtė

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 43-44 psl.

Nuorodos
--------

* „Aušros" internetinė svetainė
* Sigitas Birgelis. Sveika, 500-toji „Aušra"[neveikianti nuoroda]
| Asinas*Асино* |
| --- |
| *Miesto gatvė* |
|  |
| 

AsinasAsinas

57°00′00″ š. pl. 86°09′00″ r. ilg.﻿ / ﻿57.00000°š. pl. 86.15000°r. ilg.﻿ / 57.00000; 86.15000﻿ (Asinas)Koordinatės: 57°00′00″ š. pl. 86°09′00″ r. ilg.﻿ / ﻿57.00000°š. pl. 86.15000°r. ilg.﻿ / 57.00000; 86.15000﻿ (Asinas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+6)------ vasaros: (UTC+7) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Tomsko sritis Tomsko sritis |
| **Rajonas** | Asino rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 26 839  |
| **Plotas** | 90 km² |
| **Tankumas** (2010) | 298 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Asinas |

**Asinas** (rus. *Асино*) – miestas Čiulymo kairiajame krante, prie geležinkelio Tomskas–Belyj Jaras, Tomsko sritis, Rusija; Asino rajono centras. 30 900 gyventojų. (2000 m.).

Ekonomika
---------

Asinas pradėjo kurtis 1869 m.; miesto teisės nuo 1952 m. Upių uostas. Medžio apdirbimas, maisto (mėsos, pieno) pramonė. Iš Asino geležinkeliu išvežama Čiulymo upe atplukdyta miško medžiaga. Kraštotyros muziejus, įkurtas 1989 m.

Lietuviai
---------

1941 m. 1947–1948 m. 1951 m. 1953 m. į Asino geležinkelio stotį buvo atvežta tremtinių iš Lietuvos. Dalis jų palikta Asine, kiti išvežti į Asino rajono miško kirtimo punktus ir Tomsko srities šiaurę. Tremtiniai dirbo Asino medienos perkrovimo ir medžio apdirbimo kombinate, pabėgių įmonėje, lentpjūvėje, plytinėje, statybose. Vėliau nemažai lietuvių atsikėlė iš aplinkinių miško kirtimo punktų. 1955–1958 m. dauguma jų grįžo į Lietuvą. Išliko Voskresenkos kapinės, kuriose buvo laidojami ir lietuviai; 1989–1990 m. kai kurių palaikai parvežti į Lietuvą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Mindaugas Pažemys. *Asinas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 75 psl.
2. ↑  Aldona Juodvalkytė. *Asinas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 75 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Alliaria** |
| --- |
| Vaistinė česnakūnė (Alliaria petiolata)Vaistinė česnakūnė (*Alliaria petiolata*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Dilenijažiedžiai  *( Dilleniidae)* |
| Šeima: | Bastutiniai  *( Brassicaceae)* |
| Gentis: | Česnakūnė  *( Alliaria)* |

 |

**Česnakūnė** (*Alliaria*) – bastutinių (*Brassicaceae*) šeimos augalų gentis. Lietuvoje auga vaistinė česnakūnė.

Botaninė charakteristika
------------------------

Dvimetis arba daugiametis 20-100 cm aukščio augalas. Stiebas status, tvirtas, briaunotas, prie pagrindo apaugęs baltais, ilgais, atsilošusiais arba žemyn nulinkusiais plaukeliais. Lapai pliki, pamatiniai ilgakočiai, karbuoti, stiebiniai trumpakočiai, širdišku pamatu, nelygiai dantyti, nusmailėjusia viršūne. Žiedai smulkūs, balti, stiebo viršūnėje.

Žydi nuo balandžio iki birželio, kartais iki liepos mėnesio. Sėklos sunoksta liepos-rugpjūčio mėnesiais. Vaisiai – ankštaros. Sėklos pailgos, raukšlėtos, tamsiai rudos. Dauginasi sėklomis.

Auga šviesiuose lapuočių miškuose ir krūmuose, upių slėniuose, miškų pakelėse ir aikštelėse. Gana dažnas augalas Lietuvoje.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Česnakūnė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Kino teatras „Aušra" |
| --- |
|  |
| Vieta | Pylimo gatvė, Vilnius |
| Atidarymas | XX a. ketvirtasis dešimtmetis |
| Uždarymas | 1993 m. |
| Paskirtis | kino teatras |

**Aušra** – buvęs kino teatras Vilniuje, veikęs nuo XX a. ketvirtojo dešimtmečio iki 1993 m.

Istorija
--------

Vilniaus gynybinės sienos likučių ribojamame Pylimo, Visų Šventųjų ir Rūdninkų gatvių trikampyje XVIII a. viduryje buvo įsikūrusi Vilniaus Visų Šventųjų bažnyčia, karmelitų vienuolynas ir posesija, vadinta Livonijos kapeliono Aleksandro Pšezdeckio rūmais. 1885 m. A. Pšezdeckio posesiją įsigijo pramonininkas Isakas Durunčia, kuris čia įrengė tabako fabriką. 1923-1925 m. pagal architekto A. Filipovičiaus-Duboviko projektą fabriko patalpos rekonstruotos į butus, taip buvo galutinai suardytas buvęs rūmų išplanavimas ir interjeras.

XX a. trečiajame dešimtmetyje dalis posesijos patalpų prie Pylimo gatvės perėjo Vilniaus Visų Šventųjų bažnyčios vikaro Boleslawo Sperskio žinion. XX a. ketvirtojo dešimtmečio viduryje čia įrengta 150 vietų kino ir koncertų salę, kuri pavadinta **„Jutrzenka"** (liet. *„Aušra"*). Joje buvo rodomi krikščioniški filmai. 1939 m. rudenį kino teatro pavadinimas buvo pakeistas į **„Aušra"**. Tai pirmasis lietuviškas kino teatras Vilniuje, nes 1940 m. pradžioje jame pradėti rodyti kino filmai su lietuviškais subtitrais.

1993 m. kino teatras uždarytas. Šiuo metu kino teatro patalpose veikia kavinė.

Šaltiniai
---------

1. ↑
| **Česlovas Zgirskis** |
| --- |
| Gimė | 1923 m. spalio 7 d.Raudondvaris, Kauno apskritis |
| Mirė | 1997 m. (~74 metai)Vilnius |
| Sutuoktinis (-ė) | Veronika Zgirskienė |
| Vaikai | Ginatara Zgirskytė, Rūta Jasinskienė |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | 1960 m. Vilniaus universitetas |

**Česlovas Zgirskis** (1923 m. spalio 7 d. Raudondvaryje, Kauno apskritis – 1997 m. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

Baigęs Kauno mokytojų seminariją, 1942–1948 m. mokytojavo Bereiviškiuose (Jurbarko rajonas), Veliuonoje. 1949–1951 m. dirbo komjaunimo darbą Kauno apskrityje ir rajone. 1951–1952 m. Kauno rajono laikraščio „Socialistiniu keliu" redaktorius. 1952–1957 m. laikraščio „Kauno tiesa" atsakingojo sekretoriaus pavaduotojas, 1957–1959 m. LSSR Ministrų Tarybos Reikalų valdybos referentas – informacinio biuletenio „Tarybų darbas" redaktorius. 1960 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultetą, įgydamas žurnalisto specialybę. 1959–1969 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos sekretorius. 1969–1978 m. laikraščio „Vakarinės naujienos" redaktorius. 1979–1991 m. Lietuvos telegramų agentūros ELTA fotoinformacijos skyriaus vedėjas bei vyresnysis redaktorius.

Paskelbė straipsnių žurnalistikos teorijos ir praktikos klausimais.

Bibliografija
-------------

* Lietuva šiandien: iliustruotas albumas. – Vilnius, 1964. – 315 p.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 574 psl.
**Socialinis mobilumas** yra individų, o kartais ir grupių, judėjimas tarp skirtingų pozicijų visuomenės stratifikacinės sistemos viduje (tarp klasių ir sluoksnių). Judėjimas socialinėje hierarchijoje gali vykti aukštyn ir žemyn. Skiriamas intergeneracinis ir intrageneracinis (arba karjeros) mobilumas. Intergeneracinis mobilumas reiškia mobilumą tarp šeimos kilmės ir asmens klasės arba statuso.

Intrageneracinis mobilumas
--------------------------

Intrageneracinis mobilumas, karjera, patiriamas konkretaus asmens gyvenimo metu. Toks mobilumas apima asmens socialinio statuso pasikeitimus dėl išsilavinimo, pakėlimo pareigose, dažnai ir paveldėjus tėvų arba uošvių turtą, vykstant struktūriniams ekonomikos pokyčiams (pvz. uždarius akmens anglies kasyklas).

Socialinis mobilumas Vakarų pasaulyje
-------------------------------------

Per pastaruosius 80 metų daugelyje pramoninių valstybių absoliutus mobilumo lygis aiškiai išaugo. Tai susiję su nerankų darbo specialybių skaičiaus padaugėjimu. Tuo pačiu santykiniai mobilumo šansai per šį laikotarpį liko praktiškai nepakitę. Daugiau vietos socialinės struktūros viršuje neužtikrino lygesnių galimybių ten patekti, nes proporcingai daugiau tų naujosios vidurinės klasės darbų užėmė privilegijuotosios klasės vaikai. Dėl to ryšys tarp individo klasinės kilmės ir tikėtino likimo liko pakankamai stabilus, nepaisant ekonomikos augimo, švietimo reformos, perskirstančios ekonominės ir socialinės politikos.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Asilaأصيلة |
| --- |
| *Miesto gatvė* |
|  |
| 

AsilaAsila

35°28′0″ š. pl. 6°02′0″ v. ilg.﻿ / ﻿35.46667°š. pl. 6.03333°r. ilg.﻿ / 35.46667; 6.03333﻿ (Asila)Koordinatės: 35°28′0″ š. pl. 6°02′0″ v. ilg.﻿ / ﻿35.46667°š. pl. 6.03333°r. ilg.﻿ / 35.46667; 6.03333﻿ (Asila) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+0) |
|  |
| **Valstybė** | Maroko vėliava Marokas |
| **Regionas** | Tanžero–Tetuano regionas |
|  |
| **Gyventojų** (2004) | 28 217  |
|  |
|  **Vikiteka** | Asila |

**Asila** (arab. أصيلة = *Asīlah*) – miestas Maroko šiaurėje, Tanžero–Tetuano regione, 31 km į pietus nuo Tanžero, Atlanto vandenyno pakrantėje. Verčiamasi daugiausia turizmu. Miestui būdinga tradicinė maurų architektūra, susipynusi su XVI a. kolonistine architektūra. Yra miesto įtvirtinimai, kariniai fortai ir bastionai, taip pat XX a. Raisuli rūmai.

Istorija
--------

Jau XV a. pr. m. e. čia buvo finikiečių prekybinis postas. Vėliau netoliese iškilo romėnų miestas *Iulia Constantia Zilil*. 1471 m. miestą užkariavo portugalai ir vadino ***Arzila*** (port. *Arzila*). Miestas buvo gerai įtvirtintas. 1692 m. Asilą užėmė marokiečiai, vadovaujami Mulajaus Ismailo Šerifo. XIX–XX a. tai buvo svarbus piratų uostas. 1912–1956 m. pateko į Ispanijos Maroką, vadintas ***Arsila*** (isp. *Arcila*).

Galerija
--------

* Al Kamros bokštasAl Kamros bokštas
* Šv. Baltarmiejaus bažnyčiaŠv. Baltarmiejaus bažnyčia
* Asilos įtvirtinimaiAsilos įtvirtinimai
* PakrantėPakrantė
Koordinatės: 43°58′47″ š. pl. 47°41′13″ r. ilg.﻿ / ﻿43.97972°š. pl. 47.68694°r. ilg.﻿ / 43.97972; 47.68694

Agrachano pusiasalis. Toliau šiaurėje – Čečenė
**Čečenė** (rus. *Чечень*) – žemuminė sala Kaspijos jūros šiaurės vakaruose, šalia Dagestano (Rusija) krantų, į šiaurę nuo Agrachano pusiasalio. Salos ilgis 12 km, plotis iki 5 km. Užima 55 km² plotą. Visa sala yra žemiau jūros lygio (vandenyno lygio), jos aukščiausia vieta yra -19,6 m. Būdingos smėlio nerijos, nendrynai. Salos plotas ir kranto linija kinta dėl slenkančių kopų, Tereko nusodinamų sąnašų.

Administraciškai Čečenės sala priklauso Machačkalos miestui, Kirovo rajonui. Saloje yra kaimas Ostrov Čečenė (214 gyv. 2010 m.). Tarybiniais metais čia veikė žvejybinis kolūkis, buvo ekranoplanų bandymo bazė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 484
| Tartarugalzinijas*Tartarugalzinho* |
| --- |
|              |
| 

TartarugalzinijasTartarugalzinijas

1°30′21″ š. pl. 50°54′43″ v. ilg.﻿ / ﻿1.50583°š. pl. 50.91194°r. ilg.﻿ / 1.50583; 50.91194﻿ (Tartarugalzinijas)Koordinatės: 1°30′21″ š. pl. 50°54′43″ v. ilg.﻿ / ﻿1.50583°š. pl. 50.91194°r. ilg.﻿ / 1.50583; 50.91194﻿ (Tartarugalzinijas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Brazilijos vėliava Brazilija |
| **Regionas** | Brazilijos Šiaurės regionas |
| **Valstija** | Amapa Amapa |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1840 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 9 450  |
|  |
|  **Vikiteka** | Tartarugalzinijas |

**Tartarugalzinijas** (port. *Tartarugalzinho*) – miestas ir savivaldybė Brazilijos šiaurės rytuose, Amapos valstijoje, 160 km į šiaurę nuo Makapos, prie Tartarugalzinijo upės. Praeina kelias Makapa–Ojapokė. Žemės ūkio rajono prekybinis centras (galvijai, kiaulės, kukurūzai, bananai, manijokai), verčiamasi žvejyba, miškų kirtimu. Į rytus nuo miesto yra Piratubos ežeros biologinis rezervatas, telkšo Novo ežeras.

Savivaldybės plotas – 6710 km², gyventojų skaičius – 18 217 (2021 m.). Kitos didesnės gyvenvietės: Itaubalas, Bon Žezusas, Sedras, Tera Firmė.

Savivaldybės padėtis Amapos valstijoje

Istorija
--------

Gyvenvietė ėmė augti plėtojantis celiuliozės pramonei bei XX a. vid. apylinkėse radus aukso.

Tartarugalzinijo savivaldybė sudaryta 1987 m. atskyrus nuo Makapos savivaldybės.

Šaltiniai
---------

1. BRAZIL: Amapá, *citypopulation.de*
2. ↑  BRAZIL: Amapá, *citypopulation.de*
3. ↑  Tartarugalzinho, IBGE
**Vilniaus lenkų teatrą** įkūrė 1963 metais aktorė ir režisierė Irena Rymovič. Teatro būstinė buvo Vilniaus geležinkelininkų kultūros rūmuose. 1965 metais įvyko pirmoji premjera: Aleksandro Fredros komedija *Damos ir husarai*. 

1980 metais teatrui buvo suteiktas Lenkų liaudies teatro vardas – aukščiausias tuometinės valdžios meninio lygio įvertinimas. Nuo 1990 metų turi oficialų pavadinimą Vilniaus lenkų teatras (Polski Teatr w Wilnie). 

Nuo 1992 metų teatro meno vadovas ir režisierė - Irena Litvinovič. 

1993–2001 metais teatras veikė be savo būstinės ir scenos, o spektaklius rodė Rusų dramos teatre Vilniuje. Nuo 2001 metų teatras įsikūrė Lenkų kultūros namuose Vilniuje. 

Per virš 50 metų nepertraukiamos veiklos Vilniaus lenkų teatras parengė virš 60-ties premjerų, suvaidino virš 3-jų tūkstančių vaidinimų, dešimtis proginių vaidinimų bei naujametinių renginių vaikams. Teatro repertuarą sudaro lenkų, lietuvių, pasaulio klasikų dramos, komedijos bei pasakos. Spektakliai vyksta lenkų kalba. 

Teatras bendradarbiavo su žymiais Lietuvos dramaturgais bei scenografais: Juozu Grušu, Kaziu Saja, Vytautu Kalinausku. Pastarasis sukūrė teatro emblemą.

Pastoviai vaidina Lietuvoje ir Lenkijoje. Yra daugelio teatrų festivalių pastovus dalyvis bei laureatas: Lietuvoje – „Vilniaus Rampa", „Juoko sūkurys", „Atspindžiai" ; bei Lenkijoje – Kraków, Bielsko–Biała, Rzeszów, Tychy, Głogów, Bełżyce. Vaidino Latvijoje, Baltarusijoje, Ukrainoje, Estijoje, Rusijoje bei Armenijoje.

Teatro aktoriais buvo dabar žinomi profesionalūs aktoriai: Joanna Moro, Jan Drawnel, Agata Meilute ir kt.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑

Nuorodos
--------

* Vilniaus lenkų teatro svetainė
* Polski Teatr w Wilnie
| **Ašrita Furmanasangl. *Ashrita Furman*** |
| --- |
|  |
| 2011 |
| Gimė | 1954 m. rugsėjo 16 d. (68 metai)Bruklinas, Jungtinės Amerikos Valstijos JAV |
|  |
| Veikla | verslininkas, rekordų gerintojas |
|  |
|  **Vikiteka** | Ashrita Furman |

**Ašrita Furmanas** (angl. *Ashrita Furman*, tikrasis vardas **Keith Furman**, g. 1954 m. rugsėjo 16 d.) – pasaulio Gineso rekordų knygos rekordininkas. 2017 m. A. Furmanas buvo pagerinęs daugiau nei 600 oficialių Gineso rekordų, o daugiau nei 191 rekordą vis dar išlaikęs. Pagal rekordų kiekį jis yra pirmas pasaulyje.

A. Furmanas gimė 1954 m. Brukline ir nuo pat vaikystės domėjosi pasaulio Gineso rekordais. Tiesa, pats apie jų gerinimą negalvojo, nes nebuvo atletiškas.

1970 m. amerikietis susidomėjo dvasingumu ir pradėjo sekti Indijos dvasinį lyderį Sri Chinmoy. Jis pastūmėjo A. Furmaną 1978 m. sudalyvauti 24 val. dviračių lenktynėse Niujorko centriniame parke. Beveik be treniruočių A. Furmanas liko trečioje vietoje. Šiuo metu A. Furmanas pasikeitė savo vardą į *Ashrita* (Sanskrito kalba - *apsaugotas Dievo*).

1979 m. amerikietis pasiekė savo pirmąjį pasaulio rekordą, kai atliko 27 000 šuoliukus. Nuo to laiko A. Furmanas gerina įvairius pasaulio rekordus bei kuria savus, atlikdamas juos pirmą kartą pasaulyje.

2009 m. amerikietis tapo pasaulyje pirmuoju žmogumi, kuriam priklausė 100 pasaulio rekordų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  World champion record breaker Ashrita Furman aims to set another best in Brazil
2. ↑  *Guinness World Records 2014*. ISBN 978-1-908843-15-9.

Nuorodos
--------

* Oficiali A. Furmano svetainė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 19°21′ p. pl. 158°40′ r. ilg.﻿ / ﻿19.350°š. pl. 158.667°r. ilg.﻿ / 19.350; 158.667

Česterfildo rifas
**Česterfildo salos** (pranc. *Îles Chesterfield*) – rifų ir smėlio seklumų grupė Koralų jūroje, 550 km į šiaurės vakarus nuo Naujosios Kaledonijos salos. Priklauso Naujosios Kaledonijos valdai. Salynas nusidriekęs per 120 km, plotis 70 km, jį sudaro 11 salelių ir daug rifų. Bendras sausumos plotas neviršija 10 km². Belonos rifas salynui geologiškai nepriklauso, bet paprastai įtraukiamas į jo sudėtį.

Česterfildo salas sudaro:

* Česterfildo rifas – Pietų Alkūnė, Ilgoji sala, Ankoridžo salelės, Pasažo salelė.
* Eivono salos
* Bamptono rifai – Bamptono sala, Šiaurės Bamptono rifas, Šiaurės Rytų Bamptono rifas, Renaro sala, Skeletono Kėjus, Kilpos sala.
* Minervos sekluma
* Belonos rifai – Vest Pointas, Olri rifas, Vidurio Belonos rifas, Observatori Kėjus, Būbi rifas, Šiaurės Vakarų Belonos rifas, Noelio banka.

Įvairios rifo dalys atrastos XVIII a. pab. įvairių britų jūrininkų. Pavadinimas kilo nuo Mathew Bowes Alt ekspedicijos laivo *Chesterfield*. Rifuose suduždavo daug laivų. XIX a. po rifus plaukiojo banginių medžiotojai. Į Česterfildo rifus ėmė pretenduoti britų guano kasėjai, todėl 1877 m. salas aneksavo Prancūzija. XIX a. pab. guano gavyba intensyviai vykdyta Ilgojoje saloje (*Long Island*). Toje pat saloje antrojo pasaulinio karo metais amerikiečiai įrengė automatinę meteorologinę stotį, bet po karo apleido. 1968 m. prancūzai įrengė meteorologinę stotį Kilpos saloje (*Loop Island*). XX a. antroje pusėje atlikti salų biologiniai, geologiniai tyrimai.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Hinduistinė sundų valstybė:Karajaan Tarumanagara |
| --- |
|  |
| Šalis | Indonezija (Java) |
| Tautos | Sundai |
| Valstybės | 358-670 m. |
|  |
|  |

**Tarumanagara karalystė** (sundų kalba: *Karajaan Tarumanagara*)(dar vadinama **Taruma**) – hinduistinė sundų tautos valstybė vakarų Javoje, gyvavusi 358-670 m.

Įkūrimas
--------

Metraščiai mini pirmąjį valdovą *Rajadirajaguru Jayasingawarman*, kuris įkūrė karalystę 358 m. Jo sūnus *Dharmajavarmanas* valdė 382-395 m.

Purnavarmanas
-------------

*Purnavarmanas* buvo žymiausias Tarumanagaros valdovas, valdęs 395-434 m. Jo laikais Tarumanagara įgijo hegemoniją visoje vakarų Javoje, užimdama iki tol egzistavusias smulkias valstybėles. Metraščiai jų mini 48, tarp jų ir seniausią Javos valstybę – Salakanagara. Rytuose valstybės teritorijos siekė Cipamalio upę, kuri tradiciškai buvo riba tarp javiečių ir sundų.

397 m. Purnavarmanas įkūrė naują sostinę Sunda Pura („Šventasis miestas" arba „Tyrasis miestas") dabartinėje šiaurės Džakartoje (arba netoli Bekasi). Tai pirmasis žodžio „sunda" paminėjimas, vėliau davęs vardą sundų tautai ir valstybei. Iš purnavarmano laikų išliko 7 akmeniniai įrašai, vadinami *prasasti*, liudijantys apie valstybės galybę.

Valstybė palaikė efektyvius santykius su Indija ir Kinija, joje greičiausiai lankėsi kinų vienuolis Fa Hsien, minintis savo viešnagę *Yavadi* saloje ir liudijantis hinduizmo klestėjimą.

Valdovai po Purnavarmano
------------------------

* Višuvarmanas 434-455
* Indravarmanas 455-515
* Čandravarmanas 515-535
* Surjavarmanas 535-561. Jis įkūrė naują sostinę į rytus nuo Sunda Pura
* Kertavarmanas 561-628. Jo laikais 612 m. Vretikandajunas įkūrė Galuho karalystę į pietryčius nuo dabartinio Garut su sostine *Bandžiar Pataruman*.
* Sudhvarmanas 628-639
* Harivangsavarmanas 639-640
* Linggavarmanas 640-666

Žlugimas
--------

Apie 650 m. Tarumanagarą užpuolė malajų valstybė Šrividžaja, ir šalis labai nusilpo. 669 m. sostą paveldėjo *Tarusbava*. Siekdamas atkurti senąją Tarumanagaros didybę, jis pakeitė jos pavadinimą į *Sunda*, taip pradėdamas Sundos karalystės istoriją. Tačiau ši naujoji karalystė neteko didelių teritorijų rytuose, kur išsiplėtė Vretikandajuno Galuhas, stipriai remiamas javiečių Kalingga valstybės. Riba tarp jų nusistovėjo ties Citarum upe.
Šablonas:Hinduistinės sundų valstybės
| **Tartaruga** |
| --- |
| Tartaruga (Podocnemis expansa)Tartaruga (*Podocnemis expansa*) |
| Apsaugos būklė |
| Nekeliantys susirūpinimo (IUCN 3.1),  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Ropliai  *( Reptilia)* |
| Būrys: | Vėžliai  *( Testudines)* |
| Pobūris: | Šonakakliai vėžliai  *( Pleurodira)* |
| Šeima: | Afroamerikiniai šonakakliai vėžliai  *( Podocnemididae)* |
| Gentis: | Šonakakliai  *( Podocnemis)* |
| Rūšis: | Tartaruga  *( Podocnemis expansa)* |

 |

**Tartaruga** (*Podocnemis expansa*; angl. *Arrau river turtle, Charapa turtle, Arrau turtle, Tartaruga-da-amazônia, Araú*) – didžiausias šonakaklių vėžlių būrio (*Pleurodira*) atstovas. Gyvena Amazonėje ir jos intakuose (Brazilija, Kolumbija, Peru, Venesuela ir kt.). Pavadinimas *tartaruga* kilęs iš port. *tartaruga* 'vėžlys'. 

Suaugėliai dažnai užauga iki 1 m ilgio. Patelių šarvai būna platūs ir plokštesni, jos didesnės ir gausesnės už patinus. Suaugėliai maitinasi beveik vien augaliniu maistu. Dauginimosi įpročiai artimi jūrinių vėžlių elgsenai. Kaip ir jūriniai vėžliai tartarugos susirenka dideliais pulkais ir keliauja į daugintis tinkamas vietoves. 
Patelės kiaušinius deda smėlio seklumose, kurios pasirodo ore tik sausringuoju metų laiku. Tokių vietų nėra daug. Į šias iškilusias seklumas patelės išropoja naktį ir deda kiaušinius – viena patelė padeda 90-100 minkštalukščių kiaušinių. Po to vėžliai grįžta į savo maitinimosi plotus. 

Išsiritę apie 5 cm ilgio vėžliukai visu greičiu skuodžia į vandenį. Tuo metu juos labai gaudo įvairūs plėšrūnai, todėl net nesikišant žmogui suaugėlių maitinimosi vietas pasiekia tik 5% išsiritusių vėžliukų. 

Dėl tokių ypatybių tartarugos daug kur yra saugomos. 


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Tartaruga** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Nuorodos
--------

1. ↑   „IUCN Red List - Podocnemis expansa". IUCN Red list. Nuoroda tikrinta 2012-03-19.
2. ↑  Mačionis A. (1989) Stuburinių zoologija. V. Mokslas. p. 183.
| **Paulina Girdzijauskienė** |
| --- |
| Gimė | 1908 m. lapkričio 8 d.Vėžionys, Kupiškio valsčius |
| Mirė | 1993 m. rugsėjo 13 d. (84 metai) |
| Sutuoktinis (-ė) | Vytautas Girdzijauskas |
| Vaikai | Audronė Girdzijauskaitė |
|  |
| Veikla | pedagogė, istorikė |
| Partija | 1946 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1946 m. Vilniaus universitetas |

**Paulina Žurlytė-Girdzijauskienė** (1908 m. lapkričio 8 d. Vėžionyse, Kupiškio valsčius – 1993 m. rugsėjo 13 d.) – Lietuvos pedagogė, istorikė.

Biografija
----------

1930–1934 m. studijavo Lietuvos universitete, dalyvavo „Žiežirbos" veikloje. 1944–1947 m. dėstė Vilniaus universitete. 1946 m. baigė VU Teisės fakultetą.

1945–1975 m. LSSR konservatorijos marksizmo-leninizmo katedros vedėja, 1946 m. docentė. 1950 m. istorijos mokslų kandidatė, disertacija „Lietuvos tautos nacionalinio išsivadavimo kova 1905–1907 m. revoliucijos laikotarpiu". Knygos „1905–1907 m. revoliucija Lietuvoje" autorė (1955 m.).

1958–1961 m. kandidatė į LKP CK narius. 1961–1964 m. LKP CK revizijos komisijos narė.

Gydytojo Vytauto Girdzijausko žmona.

Įvertinimas
-----------

* 1964 m. LSSR nusipelniusi kultūros veikėja

Šaltiniai
---------

1. ↑  Petronėlė Žostautaitė. *Paulina Girdzijauskienė*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. - 624
**Nusikalstamumas Lietuvoje** - neteisėto elgesio atliekant baudžiamąsias veikas visuma Lietuvoje.

Istorija
--------

Lietuvoje pastaruoju metu, kai pereinama iš vienos socialinės, politinės sistemos į kitą, minėtų prieštaravimų ir nusikalstamumo problema tampa itin didelė. Kriminogeninė situacija Lietuvoje yra labai panaši į buvusios SSRS respublikose ir Rytų Europos šalyse, kuriose iš totalitarinės visuomenės pereinama į demokratinę.

Nusikalstamų veikų 2010 m. Lietuvoje, lyginant su 2009 metais, sumažėjo 6,7 procento. 
LR vidaus reikalų ministerijos duomenimis, 2010 m. įvykdyta 77,7 tūkst. nusikalstamų veikų, iš jų viešose vietose - 20 tūkstančių. Pastarasis skaičius mažiausias nuo 2004 metų. 2009 m. viešose vietose nusikalstamų veikų buvo 21 000.

Lyginant 2010 metų sausio-lapkričio mėnesių duomenis su tuo pačiu laikotarpiu 2009 m. labiausiai nusikalstamų veikų sumažėjo kurortuose - Neringoje (50 proc.), Palangoje (24 proc.) bei Druskininkuose (21,3 proc.).
Daugiau nusikaltimų veikų buvo padaryta Birštone (50,6 proc.), Lazdijų (32,1 proc.) ir Alytaus (20,6 proc.) rajonuose.
Vilniaus mieste, lyginant šiuos laikotarpius, nusikalstamų veikų padaryta 14,4 proc. mažiau.

Nusikalstamumo prevencijos Lietuvoje centras
--------------------------------------------

*Pagrindinis straipsnis – Nusikalstamumo prevencijos Lietuvoje centras*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Dėl nusikalstamumo kontrolės Lietuvoje koncepcijos (1992-04-30 Priėmė Lietuvos Respublikos Vyriausybė)
2. ↑  Palaitis: nusikalstamumas Lietuvoje mažėja Archyvuota kopija 2011-10-02 iš Wayback Machine projekto.

Literatūra
----------

* Sakalauskas G. Dobrynina M. Justickaja S. Kalpokas V. Mališauskaitė-Simanaitienė S. Nikartas S. Pocienė A. Zaksaitė S. Registruotas ir latentinis nusikalstamumas Lietuvoje: tendencijos, lyginamieji aspektai ir aplinkos veiksniai. Teisės instituto mokslo tyrimai T. 7. Lietuvos teisės institutas. Vilnius, 2011. - 328 p.