recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Olímpic Lluís Companys |
| --- |
|  |
| Oficialus pavadinimas | Estadi Olímpic Lluís Companys |
| Vieta | Barselona, Ispanija |
| Atidarytas | 1927 m. |
| Paviršius | Žolė |
| Architektas | Pere Domènech i Roura |
| Talpa | 55 926 sėdimos vietos |
| Lauko matmenys | 105 x 70 metrai |
| Nuomininkai | Katalonijos vyrų futbolo rinktinė (1999, 2010–) |

**Estadi Olímpic Lluís Companys** (prieš tai buvo žinomas kaip *Estadi Olímpic de Montjuïc* arba *Barselona olimpinis stadionas*) yra įvairios paskirties stadionas Barselonoje, Katalonijoje, Ispanijoje. Pastatytas 1927 m. Pasaulinei parodai, kuri vyko 1929 m. Renovuotas 1989 m. 1992 m. vasaros olimpinėms žaidynėms. Talpina 55 926 žiūrovus.

Istorija
--------

Estadi Olímpic Lluís Companys suprojektavo architektas *Pere Domènech i Roura*, 1929 m. Pasaulinei parodai, kuri vyko Barselonoje. Stadione 1955 m. vyko Viduržemio jūros žaidynės. 1957 m. stadione buvo sužaistos Ispanijos futbolo taurės finalas tarp FC Barcelona ir RCD Espanyol.

Stadione nuo 1997 iki 2009 m. savo namų rungtynes žaidė RCD Espanyol, kurie vėliau persikėlė į naujai pastatytą Estadi Cornellà-El Prat stadioną.

Stadione vyko 2010 m. Europos lengvosios atletikos čempionatas.

Muzikos renginiai
-----------------

Be futbolo ar atletikos, stadione grojo tokie atlikėjai ar muzikos grupės kaip: AC/DC, Bon Jovi, David Bowie, Coldplay, Deftones, Fiction Plane, Guns N' Roses, Michael Jackson, Jean Michel Jarre, Limp Bizkit, Linkin Park, Madonna, Shakira, Metallica, Mudvayne, Pink Floyd, The Police, Prince & The New Power Generation, RBD, The Rolling Stones, Bruce Springsteen, Mavis Staples, Sting, Tina Turner, U2 ir Van Halen, tarp daugelio kitų.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Lluís Companys olimpinis stadionas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Stadiono istorija
| **Veratrum lobelianum**Apsauga: 0(Ex) - Išnykusi/tikėtinai išnykusi rūšis |
| --- |
| Lobelio čemerys (Veratrum lobelianum)Lobelio čemerys (*Veratrum lobelianum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Lelijainiai  *( Liliopsida)* |
| Poklasis: | Lelijažiedžiai  *( Liliidae)* |
| Šeima: | Melantiniai  *( Melanthiaceae)* |
| Gentis: | Čemerys  *( Veratrum)* |
| Rūšis: | Lobelio čemerys  *( Veratrum lobelianum)* |

 |

**Lobelio čemerys** (*Veratrum lobelianum*) – melatininių (*Melanthiaceae*) šeimos augalas.

Arealai ir jų ypatybės
----------------------

Čemeriai savaime auga visoje Europoje, Azijoje ir Šiaurės Amerikoje. Natūralioje gamtoje jų beveik nesutinkamas. Didžiausia grėsmė čemeriams – per ankstyvas šienavimas ir dirvos suardymas. Tai šakniastiebiniai daugiamečiai augalai stačiais lapuotais, prie pamato svogūniškai sustorėjusiais stiebais. Žiedai balsvi, rausvi arba žalsvi, sutelkti stambiose šluotelėse, rečiau teptuko formos žiedynuose.

Čemeriai mėgsta atviras arba truputį pritemdytas vietas, drėgną, derlingą priemolį. Šalčiui atsparūs. Vienoje vietoje nepersodinti gali augti 8-10 metų. Dauginami šakniastiebių dalimis ir sėklomis. Sėjama tą patį rudenį, bet išdygsta dažniausiai po metų. Galima sėti ir pavasarį 1-2 mėn. stratifikuotas sėklas. Sėjinukai pikuojami į pritemdytą drėgną lysvę kas 25 cm. Pražysta po 4-5 metų, paskui žydi kas antri metai. Šakniastiebiai dalijami gegužės pabaigoje arba rugsėjį. Čemeriai dera su melsvėmis, eremūrais ir aukštais flioksais. Vakarų Europoje čemeriai sodinami gėlynuose, jie tinka baseinų ar upelių pakrantėms papuošti. Iš pradžių auga lėtai, paskui labai išsiplečia.

Lietuvoje
---------

Lietuvoje Lobelio čemerys yra įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą kaip išnykusi/tikėtinai išnykusi rūšis. Lietuvoje čemeriai auginami retokai, ir dažniau kaip vaistinis augalas, ne dėl grožio. 2012 m. vasarą Lobelio čemerys aptiktas Šimonių girios biosferos poligone. Aptiktoji Lobelio čemerių populiacija yra gausi, ji plečiasi. Pastarąjį kartą nedidelė jų populiacija buvo stebėta 1975 m.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Lobelio čemerys** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑   Archyvuota kopija 2015-11-03 iš Wayback Machine projekto. Aptiktas jau išnykusiu laikytas augalas
Enheduana (XXIII a. pr. m. e.)
**Enheduana** (𒂗𒃶𒌌𒀭𒈾) – Sargono Akadiečio duktė, Mėnulio *entum* žynė Ūro mieste, pirmoji paliudyta moteris autorė literatūros istorijoje.

Pasak Gwendolyn Leick, Enheduanai priskiriama dviejų literatūrinių kūrinių, parašytų šumerų kalba, autorystė. Šiuose kūriniuose daugiausia dėmesio skiriama Enheduanos ryšiui su Uruko Inana. Kitur nurodoma, kad Enheduana galėjo sukurti 42 šventyklų himnus ir tris poemas, viena jų – „Inanos išaukštinimas". Enheduana pabrėžė sąsajas tarp akadų deivės Ištarės ir šumerų Inanos. Visgi esama tyrinėtojų, kurie abejoja, ar Enheduana iš tiesų parašė jai priskiriamus kūrinius (išlikusios tik jų kopijos, padarytos praėjus šimtams metų po Enheduanos mirties); anot jų, šie kūriniai galėjo būti parašyti vėlesniais laikais ir priskirti Enheduanai.

Enheduana ilgą laiką buvo pamiršta, apie ją vėl sužinota 1927 m. kai archeologas Leonard Woolley aptiko objektų su Enheduanos vardu. Teigiama, kad jos vardas reiškia „Dangaus ornamentas. Ūre aptiktas kalkakmenio diskas su trumpu dedikaciniu įrašu, ant disko pavaizduota apeigoms vadovaujanti Enheduana.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4  Leick, Gwendolyn (2002). Who’s Who in the Ancient Near East. Routledge, p. 52. ISBN 9781134787951.
2. 1 2  *In Search of Enheduanna, the Woman Who Was History’s First Named Author*. The New York Times. Nuoroda tikrinta 2023-02-04.
3. 1 2 3  *Enheduanna: The world’s first named author*. BBC. Nuoroda tikrinta 2023-02-04.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Émile Durkheim** |
| --- |
|  |
| Emilis Durheimas |
| Gimė | 1858 m. balandžio 15 d.Epinalis, Prancūzija |
| Mirė | 1917 m. lapkričio 15 d. (59 metai)Paryžius |
|  |
| Veikla | žydų kilmės prancūzų sociologas ir antropologas |
|  |
|  **Vikiteka** | Émile Durkheim |

**Emilis Diurkheimas** (pranc. *Émile Durkheim*; 1858 m. balandžio 15 d. Epinalis, Prancūzija – 1917 m. lapkričio 15 d. Paryžius) – žydų kilmės prancūzų sociologas ir antropologas, laikomas vienu sociologijos ir socialinės antropologijos mokslo pradininkų.

Prancūzų sociologijos mokykla dažnai vadinama Durkheimo mokykla. Žymiausias jo mokinys – Marcel Mauss.

Darbo pasidalijimas visuomenėje
-------------------------------

Savo disertaciniame darbe „Darbo pasidalijimas visuomenėje" Durkheimas iškėlė socialinio solidarumo paradigmą, plėtotą per visą vėlesnę karjerą. Jo teigimu sociumo vienybė nėra prievartinės, išorinės jėgos priežastis. Žmones kartu laiko vidiniai saitai. Šiame darbe jis nagrinėjo vidinės socialinio gyvenimo normas, kuriomis kuriamas solidarumas. Durkheimo teigimu, darbinė specializacija yra didesnio solidarumo priežastis. Darbo pasidalijimo nulemtą solidarumą jis pavadino *organiniu solidarumu*, o nepasiskirsčiusioje visuomenėje, kurioje saitai tarp individų apsiriboja giminystės ryšiais, dominuojantį – „mechaniniu solidarumu".

Elementariosios religinio gyvenimo formos
-----------------------------------------

Šiame antropologiniame veikale išanalizavo Australijos aborigenų ir Šiaurės Amerikos indėnų giminystės sistemas, toteminius tikėjimus ir ritualus. Tai jam padėjo prieiti išvados, kad žmonės suvokia pasaulį per socialiai išmoktas (ir sukurtas) klasifikacines sistemas. Visos klasifikacijos yra binarinės.

Bibliografija
-------------

* *La contribution de Montesquieu à la constitution de la science sociale*
* Darbo pasidalinimas visuomenėje (*De la division du travail social*, 1893 m.)
* Sociologijos metodo taisyklės (*Les règles de la méthode sociologique*, 1894 m. liet. 2001 m.)
* Savižudybė (*Le suicide*, 1897 m. liet. 2002 m.)
* Elementarios religinio gyvenimo formos (*Les Formes élémentaires de la vie religieuse*, 1912 m. liet. 1999 m.)
* *Qui a voulu la guerre* (su Ernest Denis)
* *L’Allemagne au – dessus de tout*
*Kitos reikšmės – Valė (reikšmės).*

| Valėpranc. *Valais*vok. *Wallis* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Šveicarijos vėliava Šveicarija |
| **Administracinis centras** | Sionas |
| **Rajonų skaičius** | 13 |
| **Oficialios kalbos** | Vokiečių, Prancūzų |
|  |
| **Gyventojų** (2018 gruodis) | 343 955 |
| **Plotas** | 5 224,49 km² |
| **Tankumas** (2018 gruodis) | 66 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | CH-VS |
|  |
| **Tinklalapis** | www.vs.ch |
|  **Vikiteka** | ValėVikiteka |

**Valė** (pranc. *Valais*, vok. *Wallis*) – Šveicarijos kantonas pietvakarinėje šalies dalyje. Tai vienas didžiausių Šveicarijos kantonų – 3-as pagal plotą, o pagal gyventojų skaičių – 9-as.

Geografija
----------

Domas (kairėje), Materhornas (centre) ir Veishornas (dešinėje)
Valė kantonas įsikūręs Šveicarijos pietvakariuose. Vakaruose ribojasi su Prancūzija, pietuose – su Italija, šiaurėje ribojasi su Berno, Vo kantonais, rytuose – su Urio ir Tičino kantonais.

Kantono pagrindinis slėnis – Ronos slėnis, kuris eina ištisai per visą Valė. Ronės upė išteka rytinėje kantono dalyje, o įteka į Ženevos ežerą kantono vakaruose.

Penkios šio kantono viršūnės viršija 4000 metrų aukštį. Valė kantone stūkso aukščiausia Šveicarijos viršukalnė – Monte Roza / Diufūro kalnas, kuri siekia 4634 metrų aukštį. Taip pat yra ir Materhornas, kurio aukštis – 4478 metrai. Valė kantone daug ledynų – iš Ronės ledyno išteka Ronos upė.

Istorija
--------

Burgundijos kunigaikštis Rudolfas III atidavė Siono vyskupui žemes 999 metais.

Valė priėmė protestantizmą, o 1529 metais Valė tapo Šveicarijos Konfederacijos nare. 1628 metais, Valė formaliai tapo respublika. Siono vyskupas prarado savo galias 1789 metais, kai Napoleonas Bonapartas įsiveržė į kantoną ir įkūrė Valė Respubliką, kurią inkorporavo į Šveicarijos Konfederaciją iki 1802 m. nes vėliau Valė regionas tapo nepriklausoma Rodanijos Respublika. 1810 m. Napaleonas aneksavo respubliką ir prijungė prie Prancūzijos Imperijos kaip Simplono departamentą.

Nepriklausomybė vėl buvo atkurta 1813 metais, o 1815 metais Valė prisijungė prie Šveicarijos ir tapo kantonu.

|  |  |
| --- | --- |
| **Šveicarijos kantonai** |  |
| Apencelis-Auserodenas | Apencelis-Inerodenas | Argau | Bazelis (miestas) | Bazelis (sritis) | Bernas | Ciurichas | Cugas | Fribūras | Glarusas | Graubiundenas | Jura | Liucerna | Nešatelis | Nidvaldenas | Obvaldenas | Sankt Galenas | Šafhauzenas | Švicas | Tičinas | Turgau | Uris | Valė | Vo | Zoloturnas | Ženeva |
| Francesca Dellera |
| --- |
|  |
|  |
|  |
| Tikras vardas | Francesca Cervellera |
|  |
| Gimė | 1965 m. spalio 2 d. (56 metai)Roma, Italija |
|  |
| Šalis |  Italija |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |
| Aktyvumo metai | 1986– |
| Užsiėmimas | modelis, aktorė |
| Žymesni vaidmenys |
|  |
|  |
|  |

**Frančeska Delera** (it. *Francesca Dellera*, g. 1965 m. spalio 2 d. Roma) – italų modelis ir aktorė.

Biografija
----------

Frančeska gimė Romoje. Baigusi mokyklą, pradėjo dirbti modeliu, pozavo žymiausiems mados fotografams.

1986 m. debiutavo kine epizodiniu vaidmeniu filme „Universalinė parduotuvė". Po metų pasirodžiusioje režisieriaus Tinto Brasso erotinėje juostoje „Kaprizas" Frančeska atliko vieną pagrindinių vaidmenų.

1988 m. pasirodė TV mini serialas „La romana", kuriame ji su Gina Lollobrigida vaidino pagrindinius vaidmenis. 1991 m. sukurta drama „La carne" buvo demonstruota Kanų kino festivalyje. 

Frančeska keletą metų gyveno Prancūzijoje, kur demonstravo dizainerio Jean Paul Gaultier drabužius, susitikinėjo su aktoriumi Christopher Lambert. 1994 m. pasirodžiusi juosta „L'ours en peluche" kartu su Alain Delon buvo paskutinis Frančeskos vaidmuo kine – vėliau ji filmavosi tik televizijoje.

Filmografija
------------

### Kinas

* Universalinė parduotuvė (1986)
* Kaprizas (1987)
* Turtuolių įpročiai (1987)
* La carne (1991)
* L'Ours en peluche (1994)

### Televizija

* La romana (1988, mini serialas)
* La bugiarda (1989, mini serialas)
* Nanà (2001, mini serialas)
* La contessa di Castiglione (2006, mini serialas)


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Francesca Dellera** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Nuorodos
--------

* IMDb profilis
* Interneto svetainė

Šaltiniai
---------

1. ↑  Peter Cowie. „Variety international film guide, Volume 2006". Andre Deutsch.
2. ↑  Stefano Masi, Enrico Lancia. *Les séductrices du cinéma italien*. Gremese Editore, 1997.
**Lobis** – žemėje užkastos ar kitaip paslėptos materialinės vertybės (kaip pinigai, juvelyriniai dirbiniai, brangakmeniai, brangieji metalai ir kt.), kurių savininkas nežinomas, negali būti rastas arba į vertybes prarado teises.

Lobiai žemėje gali išbūti nuo kelių tūkstančių iki keliolikos metų.
Asmenys lobių ieško tiek pavieniui, tiek ir burdamiesi į grupes. Veikia įvairūs internetiniai forumai , kuriuose pateikiama informacija apie aptiktus antikvarinius daiktus bei archeologinius radinius.

Reglamentavimas Lietuvoje
-------------------------

Lietuvos lobius aprašantis leidinys, 2007 m.
Aptikus lobį valstybės (savivaldybės) žemėje, turi būti pranešta Mokesčių inspekcijai, kuri įvertina lobį ir surašo turto apskaitos ir perdavimo aktą. Po to lobio radėjas gauna 25 % lobio vertės atlyginimą. Į jį neturi teisės žmonės, kuriems tokių vertybių paieška yra jų tarnybinių pareigų vykdymas (pvz. archeologai).

Jeigu lobis turi istorinę, kultūrinę ar archeologinę vertę, lobis perduodamas Kultūros ministerijos nurodytam (nacionaliniam) muziejui ar kitai kultūros įstaigai. Jeigu lobis tokios vertės neturi, Valstybinė mokesčių inspekcija jį parduoda bendra tvarka (kaip ir kitą mokesčių inspekcijai perduotą turtą).

Svetimoje žemėje ar kitame svetimame daikte ieškoti lobio be savininko sutikimo draudžiama, o toks sutikimas turi būti duotas rašytine forma (CK 4.65). Dažniausiai tokio sutikimo lobių ieškotojai neturi, o vėliau to neįmanoma nustatyti, kvalifikuoti bei įrodyti, kad padarytas teisės pažeidimas. Teisės pažeidimus meno ir kultūros vertybių vagysčių srityse tiria Lietuvos kriminalinės policijos biuro (LKPB) specializuotas struktūrinis padalinys – Kultūros ir meno vertybių vagysčių tyrimų poskyris. Lietuvos kriminalinės policijos biuras apie pavogtas meno ar kultūros vertybes skelbia internetinėje duomenų bazėje „Pavogtos meno vertybės". Šioje bazėje saugoma apie 716 įrašų apie pavogtas (dingusias) meno ar kultūros vertybes (2008 m.). LKPB šiais duomenimis keičiasi su Interpolu  Archyvuota kopija 2008-10-29 iš Wayback Machine projekto..

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lobių ieškotojų forumo „Kablys" tinklalapis

Nuorodos
--------

* Pavogtų meno vertybių duomenų bazė Archyvuota kopija 2008-04-20 iš Wayback Machine projekto.
|  |
| --- |
| **Surdegio mokykla** |
| [[Vaizdas:{{{emblema}}}|Surdegio mokykla herbas|center|100px]] |
| Surdegio mokykla |
| **Adresas** | Surdegis, Anykščių raj. |
| **Direktorius(-ė)** | {{{direktorė}}} |
| **Mokinių skaičius** | {{{skaičius}}} |
| **Įkūrimo data** | 1897 m. |
| **Uždarymo data** | 2010 m. |
| **Išleista laidų** | {{{laidos}}} |
| **Pedagogų skaičius** | {{{darbuotojai}}} |

**Surdegio mokykla** – buvusi mokykla Surdegio miestelyje, uždaryta 2010 m.

Istorija
--------

Pirmoji žinoma mokykla Surdegyje yra parapinė mokykla, nuolat veikusi nuo 1897 m. Pirmoji valdinė liaudies mokykla Surdegyje buvo įsteigta 1913 m. 1919 m. rugsėjo 15 d. pradėjo veikti pirmoji valdinė lietuviška pradžios mokykla. Ilgiausiai Surdegio pradžios mokykloje mokytojavo ir jai vadovavo vargonininkas, chorvedys Boleslovas Kašponis.

Sovietmečiu veikė Surdegio aštuonmetė mokykla, 1967–1968 m. – vidurinė, vėliau – vėl aštuonmetė, pagrindinė. 2001 m. Surdegio pagrindinė mokykla buvo pertvarkyta į Troškūnų Kazio Inčiūros vidurinės mokyklos pradinio ugdymo skyrių, o 2010 m. kai nebeliko vaikų, šis skyrius uždarytas.

Direktoriai
-----------

* 1960–1961 m. – Zenonas Jusys,
* 1962 m. – Algimanta Dauknytė,
* 1962–1972 m. – Algis Jakutis,
* 1972–1978 m. – Kazys Baranauskas,
* 1978–1983 m. – Juozas Rakickas,
* 1983–1986 m. – Vilius Dranseika,
* 1986–1987 m. – Vilius Dranseika,
* 1987–2001 m. – Vytautas Čereška.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4
**„Mokslas ir technika"** – Lietuvos mokslų akademijos ir Lietuvos inžinierių sąjungos mėnesinis iliustruotas žurnalas, ėjęs 1959–1962 m. Kaune, 1962–2016 m. Vilniuje.

Istorija
--------

Įkurtas vietoj LTSR Ministrų Tarybos Valstybinio mokslo ir technikos komiteto 1958–1959 m. leisto to paties pavadinimo informacinio leidinio ir Liaudies ūkio tarybos specialiojo biuletenio. Iki 1965 m. leido LTSR Ministrų Taryba ir Mokslinių-techninių draugijų taryba, iki 1968 m. – Respublikinė mokslinių technikos draugijų taryba ir Lietuvos mokslų akademija, iki 1990 m. – laikraščių ir žurnalų susivienijimas „Periodika", 1991 m. – Lietuvos mokslų akademija, nuo 1992 m. leido „Mokslas ir technika" redakcija. Tiražas 1959 m. – 4000, 1981 m. – 35 100, 2008 m. – 2400 egzempliorių.

Rašė apie įvairių ūkio sričių problemas, pristatė Lietuvos ir pasaulio mokslo, technikos, kompiuterijos, ryšių, transporto, energetikos, verslo ir kiti naujienas.

Bendradarbiai: Steponas Ašmontas, Ramutis Petras Bansevičius, Jonas Biržiškis, Vladas Algis Gapšys, Algimantas Liekis, Vytautas Liutikas,

Redaktoriai
-----------

* Marijonas Martynaitis – 1959–1961 m.
* Algimantas Valentinas Indriūnas – 1961–1973 m.
* Juozapas Laucius – 1974–1992 m.
* Aleksandras Žvirzdinas – 1992–1999 m.
* Marius Barkauskas – 2000–2004 m.
* Rolandas Maskoliūnas – 2004–2008 m.
* Jonas Bazys – 2008–2013 m.
* Regina Matonienė – 2013 m. 2015–2016 m.
* Audronė Šimaitytė – 2013–2014 m.
* Danutė Anuškevičienė – 2014 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Mokslas ir technika*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 339 psl.
Lietuvos-Lenkijos siena 1918-1939 m. Fošo linija pažymėta tamsiai žaliai.
**Fošo linija** (lenk. *Linia Focha*) – 1919 m. siūlyta demarkacinė linija tarp Lenkijos ir Lietuvos. Ją pasiūlė Prancūzijos maršalo Ferdinando Fošo (pranc. *Ferdinand Foch*) štabas, o 1919 m. liepos 26 d. palaikė Antantės aukščiausioji karo taryba.

Fošo linija prasidėjo prie Rytprūsių sienos ties Vištyčiu, paskui ėjo į šiaurę link Vižainio kaimo (Lietuvos pusėje liko Liubavo kaimas), toliau ėjo į šiaurę iki Punsko, šiauriniu Galadusio ežero krantu, tada ėjo į rytus nuo Berznyko kaimo (dabar Lenkijos teritorijoje) iki Seinos upės, toliau palei Seiną. Vienu Nemuno intaku pasiekė Nemuną, nuo Nemuno eina 12 km į šiaurės vakarus nuo Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelio.

Su nežymiais skirtumais Fošo linija tapo faktine tarpukario Lenkijos ir Lietuvos valstybės siena. Po Antrojo pasaulinio karo tik labiausiai vakarinė dalis netoli Suvalkų išlaikė apytikslę Fošo linijos formą.

Nuorodos
--------

1. ↑  Манкевич, М. А. Нарушила ли Литва нейтралитет в советско-польской войне? Документы о польско-литовских переговорах 1920 г.[neveikianti nuoroda] // Балтийские исследования: Восточная Пруссия и Калининградская область в ХХ веке. Выпуск 5. Сборник научных трудов. — Калининград: Балтийская Европа, 2009. — С. 12. — 128 с. — ISBN 978-5-903823-17-8
|  Lobiai |
| --- |
| Lobių amatininkasLobių amatininkas |
| Gyventojų skaičius | 0,761 mln. |
| Populiacija šalyse | Burkina Faso vėliava Burkina Fasas: 5070tūkst.
Dramblio Kaulo Kranto vėliava Dramblio Kaulo Krantas: 2470tūkst.
Ganos vėliava Gana: 7000 |
| Kalba (-os) | lobių |
| Religijos | prigimtinė tikyba, krikščionybė, islamas |
| Giminingos etninės grupės | gurunsiai, dogosai, kitos gurų tautos, djulai |
|  |
|  **Vikiteka:** | Lobiai |

**Lobiai** (ar *lovilisiai*) – Vakarų Afrikos tauta. Gyvena Burkina Fase (Juodosios Voltos aukštupyje, taip pat į pietryčius ir rytus nuo Bobo Diulaso), bei kaimyninėse Dramblio Kaulo Kranto ir Ganos srityse. Jiems taip pat labai artimi ir kartais priskiriami mbuinai (kpė, gejenai), ganai, turukai (gbė), dianai ir kt. Lobių kalba priklauso Nigerio-Kongo kalbų šeimai, Atlanto-Kongo pošeimiui. Dauguma tikinčiųjų išpažįsta tradicinę tikybą, yra krikščionių (katalikų ir protestantų), musulmonų (sunitų). Lobiai yra vietinė savo gyvenamųjų vietų tauta, patyrusi ženklią djulų įtaką.

Verčiasi kapline-lydimine tropine žemdirbyste (užliejamose srityse – jamsai, pupelės, batatai; sausringose vietose – soros, kukurūzai, ryžiai), medžiokle, žvejyba, rankiojimu. Laiko smulkiuosius ir stambiuosius raguočius. Uždarbiauja kakavos plantacijose. Amatai – kalvystė, puodininkystė, juvelyrika (bronzos liejimas), audimas, pynimas, odos apdirbimas.

Lobių gyvenvietės padriko plano. Būstas apskritas su kūgišku šiaudiniu stogu.

Didžiosios šeimos ūkį sudaro 5–10 būstų su gardais galvijams, klėtimis ir svirnais. Keletas tokių šeimų sudaro kaimo bendruomenę, valdomą seniūno. Gimininė linija vedama pagal motinos šeimą, išlikusios slaptos moterų draugijos (Djoro arba Bagre), moterų namai. Tradicinį rūbą lobiai praradę.

Pagrindiniai tautosakos žanrai – pasakos, dainos, priežodžiai. Turi įvairius muzikos instrumentus. Tikybai būdingas protėvių kultas, gerbiamos vietų dvasios, vaisingumo dievybė Tongba, paplitęs fetišizmas, raganavimas, tikima ypatinga galia *kele*. Turi šventikių, vadovaujančių moterų draugijoms, luomą. Jos kas 7 metai atlieka Djoro apeigas. Gamina medžio ir nedegto molio kaukes bei figūrėles.

* Lobių šventykla (1984 m. Burkina Fasas)Lobių šventykla (1984 m. Burkina Fasas)
* Lobių keramikaLobių keramika
* SkulptūrėlėSkulptūrėlė
* Lobių keramikaLobių keramika

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Лоби*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
| **Jūratė Žeimienė** |
| --- |
| Gimė | 1967 m. lapkričio 20 d. (55 metai)Ukmergė |
| Vaikai | Simona |
|  |
| Veikla | politinė bei visuomenės veikėja |
| Partija | 2005 m. Lietuvos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | Mykolo Romerio universitetas |

**Jūratė Žeimienė** (g. 1967 m. lapkričio 20 d. Ukmergėje) – Lietuvos ir Vilniaus miesto politinė bei visuomenės veikėja.

Biografija
----------

1987 m. baigė Vilniaus kooperacijos technikumą, buhalterinės apskaitos ir ūkinės veiklos analizės kursą, 1994 m. baigė Gomelio kooperacijos instituto Vilniaus fakultetą, studijuoja M. Romerio universiteto Teisės ir valdymo fakultete. 

UAB „Naujamiesčio būstas" vyriausioji finansininkė. 2007 m. UAB „Būsto investicijų valdymas" generalinė direktorė.

Nuo 2005 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Vilniaus skyriaus narė, nuo 2006 m. skyriaus pirmininko pavaduotoja. Lietuvos socialdemokračių moterų sąjungos Vilniaus klubo narė.

Nuo 2007 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narė.

2007 m. rugpjūčio mėn. įsivėlė į UAB „Šnipiškių ūkis" direktoriaus atleidimo skandalą žiniasklaidoje paaiškėjus, kad, būdama Vilniaus miesto tarybos narė ir UAB Būsto investicijų valdymas akcininkė bei generalinė direktorė, siekė konkuruojančios įmonės UAB „Šnipiškių ūkis" direktoriaus atleidimo.

Lietuvos moterų draugijos narė. Šachmatų klubo „Juodasis Rikis" steigėja. Duktė Simona.

Nuorodos
--------

1. ↑  Šnipiškių ūkis: J. Imbrasas vykdo socialdemokratų politinį užsakymą?
| Mokpo목포시 |
| --- |
|        |
| *Miesto panorama* |
|  |
| 

MokpoMokpo

34°46′0″ š. pl. 126°21′0″ r. ilg.﻿ / ﻿34.76667°š. pl. 126.35000°r. ilg.﻿ / 34.76667; 126.35000﻿ (Mokpo)Koordinatės: 34°46′0″ š. pl. 126°21′0″ r. ilg.﻿ / ﻿34.76667°š. pl. 126.35000°r. ilg.﻿ / 34.76667; 126.35000﻿ (Mokpo) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+9) |
|  |
| **Valstybė** | Pietų Korėjos vėliava Pietų Korėja |
| **Provincija** | Pietų Džolos provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2006) | 241 679  |
| **Plotas** | 47,24 km² |
| **Tankumas** (2006) | 5 116 žm./km² |

**Mokpo** (kor.: *Mokpo-si*, 목포시) – miestas Pietų Korėjoje, Korėjos pusiasalio pietvakariuose, *Jeollanam-do* provincijoje, Geltonosios jūros pakrantėje. Greituoju geležinkeliu ir keltu sujungtas su Seulu. 246 tūkst. gyventojų.

Istorija
--------

Mokpo pirmą kartą paminėtas 1439 m. *Kyoro* istorijoje. 1897 m. įkurtas uostas. 1910 m. užimtas japonų. Šiuo metu tai vienas labiausiai besivystančių pietvakarių Korėjos miestų.

1925 m. Mokpo gimė Korėjos prezidentas Kim Te Jungas.

Ekonomika ir turizmas
---------------------

Svarbus jūrų uostas ir prekybos centras. Oro uostas. Yra 2 universitetai. Sparčiai plėtojamas turizmas. Aplink miestą iškilę *Yudual* kalnai, o jūroje – nedidelių salelių virtinė. Jūrų muziejus, orchidėjų parkas, skulptūrų parkas. Mokpo gausu parkų, alėjų, modernių pastatų. Intensyviai vystoma miesto plėtra, siekiama, kad Mokpo taptų vienu svarbiausių pietvakarių regiono kultūrinių ir ekonominių centrų.

Miestų partnerystė
------------------

* Japonija Bepu, Japonija (1984-10-01)
* Norvegija Hamerfestas, Norway
* Kinijos LR Lianjungangas, Kinija
* Pietų Korėja Čangvonas, Pietų Korėja (1998-12-24)
* Pietų Korėja Sodėmun-gu, Pietų Korėja (2005-04-18)
* Kinijos LR Siamenas, Kinija

Šaltiniai
---------

1. ↑  Beppu miesto oficialus puslapis: Sister City Introduction
2. ↑  Masan City: Sister Cities - Mokpo Archyvuota kopija 2007-12-23 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Seodaemun-gu Office: Sister Cities - Domestic[neveikianti nuoroda]

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2008-12-10 iš Wayback Machine projekto.
**Valērijs Kargins** (g. 1961 m. kovo 27 d.) – latvių verslininkas, bankininkas, finansų grupės Parex vadovas.

1983 m. Valērijs Kargins baigė Valstybinio Latvijos universiteto Žurnalistikos fakultetą.

1983–1991 dirbo žurnalistu laikraštyje „Vefietis", vadovavo Rygos miesto komiteto Kultūros skyriui.

1986 m. pradėjo verslą, įkūrė vieną iš pirmųjų įmonių TSRS turizmo sektoriuje.

1988–1992 įmonės Parex direktorius.

1991 įsteigė pirmąjį buv. TSRS teritorijoje valiutos keityklų tinklą.

Nuo 1992 m. Valērijs Kargins Parex Bank prezidentas.

Nuo 1998 m. prezidentas ir Parex Bank valdybos pirmininkas.

2003 m. *Business Week* įtraukė Valerijų Kargins į 25 Europos lyderių sąrašą.

2005 m. Lenkijos Wprost sudarytame Turtingiausių Rytų Europos žmonių sąraše Valērijs Kargins užėmė 84 vietą; jo turtas vertinamas 400 mln. JAV dol.

Šeima
-----

Valērijs Kargins vedęs, žmona Tatjana Kargina (juristė), kartu augina sūnus: Rems (gim. 1982) ir Maksims (g. 1987).

Nuorodos
--------

* Valērijs Kargins tinklalapis Archyvuota kopija 2006-12-06 iš Wayback Machine projekto. (latvių, rusų k.)
* Wprost informacija **(**lenk.**)**
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Kuprotasis banginis.
Baltasis lokys.
Jūrų leopardas.
**Jūriniai žinduoliai** – 128 žinomų rūšių žinduolių, prisitaikiusių gyventi jūroje (vandenyne), grupė. Dalis jų visą gyvenimą praleidžia vandenyje (delfinai, banginiai), kiti dalį laiko gyvena sausumoje (ruoniai).

Į šią grupę patenka rūšys iš banginių, ruoninių ir sirenų bei jūrinė ūdra. Taip pat jūriniais gyvūnais kartais laikomi baltasis lokys (*Ursus maritimus*) ir *Lontra felina* kiaunė, kurie nuo vandenyno priklausomi daug mažiau. Atskiros jūrinių žinduolių grupės nėra artimai tarpusavyje susijusios.

Šiuo metu apie 23 % jūrinių žinduolių rūšių yra nykstančios. Pagrindinę grėsmę joms kelia medžioklė, vandens tarša, žvejyba (dažniausiai žūva atsitiktinai papuolę į tinklus, taip pat dėl žvejybos mažėja jų maisto žuvų), tinkamų gyventi ekosistemų nykimas (dažnai dėl žmogaus veiklos), ultravioletinės radiacijos didėjimas (globalinis atšilimas) dėl kurio mažėja planktono.

Prisitaikymas prie jūrinės aplinkos
-----------------------------------

Jūrinė aplinka gerokai skiriasi nuo sausumos, dėl to čia evoliucijos eigoje iš sausumos persikėlę gyvūnai turėjo prisitaikyti prie šios aplinkos. Visų grupių jūrinių žinduolių priekinės galūnės yra virtusios pelekais, o užpakalinės galūnės arba visiškai nunykusios (banginiai, sirenos) arba suaugusios į uodeginį peleką (ruoniai). Be to, būdingas visiškas kailio praradimas, poodinio riebalų sluoksnio išsivystymas, taip pat pakitimai kvėpavimo sistemoje, kurie leidžia ilgiau išbūti po vandeniu.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| **Keralos istorija** |
| Čera, Alupai |
| Viduramžių Čera, Silharai |
| *Čola*, *Pandija* |
| Svarupamai: |
| Venadas, Kočinas, Kožikodė, Kolathunadas |
| *Portugalų Indija, Olandų Indija, Britų Indija* |
| *Maisoras*, Travankoras |
| Kerala |

Valuvanado sostinė buvo Angadupuramas
**Valuvanadas** (malajalių kalba: വള്ളുവനാട്) - vienas iš svarupamų (feodalinių karalysčių) Keraloje, egzistavęs nuo viduramžių Čeros subyrėjimo XII a iki XVIII a.

Ši karalystė valdė teritorijas vidurio Keraloje (dab. Malapuramo rajone į šiaurę nuo Bharathapužos upės). Jos sostinė (*kovilakam*) buvo Angadupuramas (prie dabartinio Perinthalmanos miesto). Valdovai buvo tituluojami *valuvakonathiriais*.

Istorija
--------

Ši karalystė atsirado suirus Čeros imperijai. Iš pradžių ji buvo viena stipriausių. Tačiau XIV a. šiaurėje ėmė augti Kožikodės karalystė, siekusi pajungti Valuvanadą. Dėl to labai ilgai truko karai su Kožikode, kurių pasekmė buvo tai, kad Valuvanadas neteko beveik visų teritorijų, tačiau išsaugojo nepriklausomybę.

Užėmę senąją Valuvanado sostinę Thirunavają, Kožikodės zamorinai ėmė tituluotis *rakšapuruša* (t. y. liaudies gynėjais) ir pradėjo rengti mamankamo šventes, kas iki tol buvo Valuvanado privilegija. Jos, rengiamos kas 12 metų, buvo ypatingos tuo, kad buvo leidžiama nužudyti valdovą zamoriną, kurį saugodavo tūkstančiai karių. Valuvanado valdovai ne kartą siuntė savo karius į šią misiją, tačiau niekam nepavyko to padaryti. Dauguma karių priklausė savižudžių būriams *čaver* ir šias misijas atlikdavo dėl kraujo keršto *kudipaka*.

Po Maisoro karalystės invazijos į Kožikodės karalystę, paskutinysis valuvakonathiris pabėgo iš šalies, ir karalystė buvo panaikinta.
| **Frances Hodgson Burnett** |
| --- |
|  |
| F. Hodžson Bernet 1901 m. |
| Gimė | 1849 m. lapkričio 24 d.Mančesteris, Anglija |
| Mirė | 1924 m. spalio 29 d. (74 metai)Niujorko valstija, JAV |
|  |
| Veikla | rašytoja, dramaturgė |
|  |
| Žinomas (-a) už | „Paslaptingas sodas", „Mažasis lordas Fontlerojus", „Mažoji princesė" |

**Frensė Hodžson Bernet** (angl. *Frances Hodgson Burnett*,1849 m. lapkričio 24 d. – 1924 m. spalio 29 d.) – anglų kilmės amerikiečių rašytoja, dramaturgė. Kūrė vaikams ir suaugusiems, tačiau į literatūros istoriją įėjo kaip vaikų literatūros klasikė. Žymiausių rašytojos kūrinių – „Mažasis lordas Fontlerojus" (1886 m.), „Mažoji princesė" (1905 m.) bei „Paslaptingas sodas" (1911 m.) – populiarumas neblėsta iki šių dienų.

Biografija
----------

Frensė Hodžson Bernet gimė Mančesteryje. Buvo vidurinė atžala penkių vaikų šeimoje. Kartu su seserimis lankė seminariją, tačiau aukštojo išsilavinimo neįgijo. Nepaisant to, būsimoji rašytoja skaitė Šekspyro, Valterio Skoto, Čarlzo Dikenso ir kitų rašytojų kūrinius. Jau vaikystėje susidūrė su didžiuliais socialiniais kontrastais, stebėjo nepriteklius kenčiančių žmonių likimus – visa tai padarė įtaką ir rašytojos kūrybai.

1865 m. būsimosios rašytojos šeima dėl finansinių nepriteklių išplaukė į Ameriką. 1868 m. būdama aštuoniolikos, Frensė išsiuntė savo kūrybą moterų žurnalui ir gavo pirmąjį honorarą. Vėliau kūrybą siuntė ir į prestižinius leidinius.

1870 m. mirė rašytojos motina. 1873 m. Frensė Hodžson ištekėjo už Svono Berneto. Santuoka truko iki 1898 m. Svonas Bernetas buvo gydytojas, padėjo žmonai tvarkyti leidybinius reikalus, tačiau jųdviejų ryšys dėl skirtingo požiūrio į gyvenimą nebuvo tvirtas.

1874 m. Bernet pagimdė sūnų Laionelį, o 1876 m. – Vivianą, su kuriuo rašytoja visą gyvenimą išlaikė tvirtą ryšį. Sūnus Vivianas paskatino Bernet parašyti žymiąją knygą „Mažasis lordas Fontlerojus", kuri rašytojai atnešė pasaulinę šlovę.

Uždirbdama iš kūrybos, Bernet pradėjo dažnai keliauti į Europą, kur pabuvojo daugiau nei 30 kartų. Vėliau ištekėjo antrąjį kartą, tačiau ir antroji santuoka nebuvo laiminga. 1905 m. Frensė Hodžson Bernet priėmė Amerikos pilietybę. Mirė 1924 m. nesulaukusi savo 75–ojo gimtadienio.

Kūryba
------

Parašė kelias dešimtis kūrinių suaugusiems, tačiau labiausiai išgarsėjo kūryba vaikams. Žymiausiuose kūriniuose vaikams Bernet pasakoja apie mažųjų galimybes keisti aplinkinį pasaulį bei nelaimingų žmonių likimus, asmenybę perkeičiančią gamtos galią, vidinį kilnumą ir stiprybę. 

Lietuviškai išleisti žymiausi Bernet kūriniai: „Mažasis lordas Fontlerojus" (1886 m.), „Mažoji princesė" (1905 m.) bei „Paslaptingas sodas" (1911 m.).

Nuorodos
--------

* F. H. Bernet 150-osioms gimimo metinėms. *Rubinaitis*, 1999 m. Archyvuota kopija 2016-04-22 iš Wayback Machine projekto.
* Apie Frensę Hodžson Bernet enciklopedijoje *Britannica* (anglų k.)
| Didžiosios Riešės herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 2017-07-14* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Didžiosios Riešės herbas** – pagrindinis Didžiosios Riešės kaimo ir Riešės seniūnijos (Vilniaus rajono savivaldybė) heraldinis atributas.

Aprašas
-------

Gyvenvietės herbe pažymėtas Didžiosios Riešės kaip geografinio Europos centro išskirtinumas. Herbo skyde vaizduojami svarbūs simboliai: auksinės spalvos figūros simbolizuoja „Europos parko" muziejuje esančių „Europos centro monumento" ir „Ženklo" skulptūras, kurios bendroje kompozicijoje pabrėžia specifinę Riešės geografinę lokaciją. Heroldiniame kryžiuje panaudota žalia spalva simbolizuoja vietovės grožį ir unikalią gamtos fauną. Heraldikoje ši spalva taip pat reiškia laisvę, grožį, džiaugsmą, sveikatą ir viltį.

Istorija
--------

Herbo kūrimą inicijavo Riešės seniūnas Valdemar Rynkevič, prie idėjų generavimo prisidėjo ir šios seniūnijos gyventojas, Europos parko įkūrėjas ir Vilniaus rajono savivaldybės tarybos narys Gintaras Karosas. Herbo etaloną sukūrė dailininkas Rolandas Rimkūnas.

Herbas patvirtintas 2017 m. liepos 14 d. LR Prezidentės dekretu Nr. 1K-1038.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Dešimtoji Vilniaus rajono gyvenvietė turi garbės ženklą – herbą. 2017-08-02, MadeInVilnius.lt (tikrinta 2021-09-02).
2. ↑  Riešės seniūnija. Vrsa.lt (tikrinta 2021-09-02).
3. ↑  Didžioji Riešė jau turi savo garbės ženklą – herbą. VilnijosVartai.lt (tikrinta 2021-09-02).
4. ↑  LR Prezidento dekretas Nr. 1K-1038
Koordinatės: 55°56′14″š. pl. 21°05′13″r. ilg.﻿ / ﻿55.937194°š. pl. 21.0868068°r. ilg.﻿ / 55.937194; 21.0868068

Ligoninės centrinis pastatas
**Klaipėdos jūrininkų ligoninė** – sveikatos apsaugos įstaiga, įsikūrusi Klaipėdoje. Ligoninėje yra 700 lovų ir 1293 darbuotojai.

Istorija
--------

1949 m. Klaipėdoje buvo atidaryta tarpžinybinė 50 lovų Prekybos uosto ligoninė ir poliklinika. Ši sveikatos priežiūros įstaiga, kuriai vadovavo vyriausiasis gydytojas Julius Simonavičius, teikė stacionarinę ir ambulatorinę pagalbą uosto darbuotojams. 1956 m. duris atvėrė Žuvies pramonės darbuotojų 50 lovų ligoninė. Klaipėdoje veikė ir laivų statyklos „Baltija" ligoninė. 1962 m. visos trys – Prekybos uosto, Žuvies pramonės darbuotojų ir laivų statyklos „Baltija" ligoninės – buvo sujungtos į 150 lovų Žvejų ir jūros transporto darbuotojų ligoninę.

Stacionaro skyriai buvo įkurti įvairiose miesto vietose esančiuose pastatuose, tai labai apsunkino budinčių gydytojų bei konsultantų darbą. Ligoninės rėmėjai, suprasdami medikų sunkumus, perdavė du bendrabučio pastato aukštus poliklinikai ir tarpreisinio jūrininkų viešbučio pastatą Nemuno gatvėje, kur buvo įkurtas 210 lovų stacionaras.

1979 m. žuvies pramonės ministerija, o po metų ir Jūrų laivyno bei Laivų statybos pramonės ministerijos sutiko iš dalies finansuoti naujos ligoninės statybą. Lėšas tam skyrė tuometinė Valstybinė žvejybos įmonė „Jūra", Lietuvos jūrų laivininkystė, Valstybinė laivų statykla „Baltija", Valstybinė Vakarų laivų remonto bei Valstybinė transporto laivyno įmonės.

1983 m. buvo pakeistas Žvejų ir jūros transporto darbuotojų ligoninė pavadinimas ir ji tapo Centrinio baseino ligonine. 1985 m. patvirtinta naujos 360 lovų ligoninės projektinė užduotis ir statybos suvestinė sąmata. Miesto statybos projektavimo institutas parengė ligoninės projektą, kurio autorius – architektas Eduardas Chlomauskas. 1994 m. balandžio 9 d. įvyko oficialus Klaipėdos jūrininkų ligoninės atidarymas.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Klaipėdos jūrininkų ligoninė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Nuorodos
--------

* Ligoninės tinklalapis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ligoninės istorija
| Medaliai |
| --- |
|
| Moterų buriavimas |
| **Atstovaujant:  Vokietija**  |
| Olimpinės žaidynės |
| **Sidabras** | 2020 Tokijas | 49er FX |
| Europos čempionatas |
| **Auksas** | 2017 Gylongas | 49er FX |
| **Auksas** | 2020 Atersysas | 49er FX |

**Susann Beucke** (g. 1991 m. birželio 11 d. Kylyje) – Vokietijos buriuotoja sportinėmis jachtomis, olimpinė prizininkė. Sportininkė varžosi dviviečių 49er burluočių klasėje.

Biografija
----------

2011 m. pasaulio čempionate poroje su Tina Lutz varžėsi 470 jachtų varžybose, kuriose užėmė 20-ą vietą. 2014 m. Lutz ir Beucke pasaulio čempionate startavo 49erFX klasės varžybose ir užėmė 15-ą vietą.

2017 m. vokietės pirmą kartą tapo Europos čempionėmis. 2020 m. Lutz ir Beucke antrą kartą tapo Europos čempionėmis 49er FX klasės varžybose.

Savo debiutinėse 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Beucke startavo moterų porų 49er FX burluočių varžybose. Vokietijos duetas pelnė sidabro medalius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Olympedia Profile". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2021 m. rugpjūčio 28 d.
*Kitos reikšmės – Klaipėda (reikšmės).*

| Klaipėdos gyvenamasis rajonas |
| --- |
| [[Vaizdas:|270px]] |
| 

Klaipėdos gyvenamasis rajonasKlaipėdos gyvenamasis rajonas

 |
| **Koordinatės** | 55°43′59″š. pl. 24°19′41″r. ilg.﻿ / ﻿55.733°š. pl. 24.328°r. ilg.﻿ / 55.733; 24.328﻿ (Klaipėdos gyvenamasis rajonas)Koordinatės: 55°43′59″š. pl. 24°19′41″r. ilg.﻿ / ﻿55.733°š. pl. 24.328°r. ilg.﻿ / 55.733; 24.328﻿ (Klaipėdos gyvenamasis rajonas) |
|  |
| **Apskritis** | Panevėžio apskrities vėliava Panevėžio apskritis |
| **Savivaldybė** | Panevėžio miesto savivaldybės vėliava Panevėžio miesto savivaldybė |

**Klaipėdos gyvenamasis rajonas** – Panevėžio miesto dalis, esanti miesto vakarinėje pusėje nuo centro, prie Klaipėdos gatvės; vyraujančių daugiabučių namų rajonas. Šioje miesto dalyje suformuota teritorija pradėta užstatyti 1970 m. tipiniais stambiaplokščiais namais ir visuomeniniais pastatais.

Etimologija
-----------

Miesto dalis pavadinta pagal pagrindinę gatvę – Klaipėdos gatvę, kuri veda nuo miesto centro Klaipėdos kryptimi.

Istorija
--------

1970 m. vakarinėje Panevėžio miesto dalyje, šalia Klaipėdos gatvės, buvusių vienkiemių vietoje, pradėtas statyti vienas didžiausių mieste Klaipėdos gyvenamasis rajonas, sudarytas iš keturių mikrorajonų, atskirtų vienas nuo kito naujai suformuotomis gatvėmis. Mikrorajonas pastatytas XX a. 8-ajame dešimtmetyje (architektės I. Daujotytė, I. Mumšienė ir G. Bimbienė). Pirmosios įkurtuvės šiame mikrorajone atšvęstos 1971 m.

Būsimajame Klaipėdos mikrorajone, nuo nedidelės Felikso Vaitkaus gatvelės, driekėsi laukai su vienkiemiais, aiškiai buvo matyti miesto ir kaimo riba. Anksčiau tai buvo sovietmečiu nutiesta bolševikinio veikėjo Andriaus Brazdžionio (1887–1923) vardu pavadinta gatvė. Iki joje buvusios galutinės stotelės atvažiuodavo miesto 3-iojo maršruto autobusai.

Planuota, kad visame Klaipėdos gyvenamajame mikrorajone gyvens 43 tūkstančiai panevėžiečių. Pirmąjį iš keturių numatytų kvartalų Panevėžio statybos tresto 6-oji statybos valdyba pastatė 1970–1973 m. Projektavimo darbus atliko Miestų statybos projektavimo instituto Panevėžio skyriaus darbuotojai (vad. Kazimieras Burba). 1972 m. jau buvo projektuojama antroji mikrorajono dalis, kurioje buvo ruošiamasi statyti devynaukščius sekcijinius gyvenamuosius namus. Juose butai buvo didesni, patogiau suplanuoti nei tuo metu mieste jau stovėjusiuose penkiuose viešbutinio tipo devynaukščiuose. 

1972 m. kovo mėn. valstybinė komisija priėmė Klaipėdos gatvės korpusą Nr. 11. Tų pačių metų pabaigoje Klaipėdos mikrorajone pradėti statyti 25-tas ir 26-tas gyvenamieji korpusai gerokai skyrėsi nuo savo pirmtakų. Tai buvo pirmieji naujo tipo namai, kurių statybai blokus Panevėžio statybininkams tiekė Šiaulių gelžbetonio konstrukcijų gamykla. Naujieji statiniai talpino po 45 butus, buvo geresnio išplanavimo, su erdvesniais koridoriais ir virtuvėmis, platesniais kambariais.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4  Felikso Vaitkaus gatvė saugo Panevėžio daugiabučių mikrorajono statybos paslaptis Archyvuota kopija 2021-02-14 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Emilija Juškienė. Kai panevėžiečiai savo mieste nebetilpo. 2022-01-31, Pavb.lt (tikrinta 2023-04-30).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Kachaso nacionalinis parkas |
| --- |
| IUCN II kategorija (nacionalinis parkas) |
| Parko kraštovaizdis Parko kraštovaizdis |
| **Vieta:** | Ekvadoras |
| 

Žemėlapis rodantis Kachaso nacionalinis parkas vietą.Kachaso nacionalinis parkas

  |
| **Koordinatės:** | 2°50′0″ p. pl. 79°10′0″ v. ilg.﻿ / ﻿2.83333°š. pl. 79.16667°r. ilg.﻿ / 2.83333; 79.16667Koordinatės: 2°50′0″ p. pl. 79°10′0″ v. ilg.﻿ / ﻿2.83333°š. pl. 79.16667°r. ilg.﻿ / 2.83333; 79.16667 |
| **Plotas:** | 285,4 km² |
| **Įkurtas:** | 1996 m. |

**Kachaso nacionalinis parkas** (isp. *Parque Nacional El Cajas*) – saugoma gamtos teritorija pietų Ekvadore, Asuajaus provincijoje, Andų kalnuose. Plotas 285 km².

Parkas apima Andų aukštikalnių sritis, tarp 3100-4450 m aukščio. Būdingas kraštovaizdis – Andų kalnų tundros ir pievos (paramos). Aukščiausia viršukalnė parke – Architektų kalnas (*Cerro Arquitectos*, 4450 m). Telkšo apie 270 ežerų ir lagūnų (didžiausias – Luspa, 78 ha). Taip pat gausu trogų, griovų ir kitų ledyninių darinių. Iš čia ištekančios Tomebambos ir Janunkajaus upės priklauso Amazonės baseinui, o Balao ir Kanjaras – Ramiojo vandenyno baseinui.

Kachaso nacionaliniame parke yra retų bei endeminių augalų rūšių. Čia prieglobstį randa įvairūs gyvūnai: Andų kondoras, didysis kolibris, puma, koatis, paka ir kt.

Parkas įtrauktas į Ramsar pasaulio šlapynių sąrašą.

* Būdingas paramų augalas Chuquiraga jussieuiBūdingas paramų augalas *Chuquiraga jussieui*
* Įėjimas į parkąĮėjimas į parką
* Viena lagūnųViena lagūnų
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Chostasخوست |
| --- |
| *Miesto panorama* |
|  |
| 

ChostasChostas

33°19′0″ š. pl. 69°55′0″ r. ilg.﻿ / ﻿33.31667°š. pl. 69.91667°r. ilg.﻿ / 33.31667; 69.91667﻿ (Chostas)Koordinatės: 33°19′0″ š. pl. 69°55′0″ r. ilg.﻿ / ﻿33.31667°š. pl. 69.91667°r. ilg.﻿ / 33.31667; 69.91667﻿ (Chostas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+4:30) |
|  |
| **Valstybė** | Afganistano vėliava Afganistanas |
| **Provincija** | Chosto provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2006) | 160 214  |
| **Altitudė** | 1 225 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Chostas |

**Chostas** (pers. خوست = *Khōst*) – miestas pietryčių Afganistane, 150 km į pietus nuo Kabulo, netoli Pakistano sienos; provincijos centras. Keliai į Gardezą, Tanką, Ravalpindį, yra oro uostas. Miestas įsikūręs slėnyje, apsuptame 3000 m aukščio kalnų. Verčiamasi prekyba, žemės ūkiu, amatais. Veikia universitetas, didžioji mečetė.

Gyventojų dauguma – puštūnai.

Istorija
--------

TSRS invazijos į Afganistaną metu, mudžachedinai įsitvirtino Chosto slėnyje ir neleido įsiveržti Tarybinei armijai. Chosto apgultis truko net 8 metus. Kelias tarp Gardezo ir Chosto ~90 km eina siauru tarpukalnių slėniu ir yra itin patogus pasaloms. 1995 m. Chostą užėmė Talibanas. 2001 m. įvestos NATO pajėgos. JAV invazijos laikotarpiu čia vykdavo dažni susirėmimai ir teroristinės atakos.

Sportas
-------

* De Abasin Sape FC (futbolo klubas); įkurtas 2012 m. Nuo 2012 m. žaidžiantis Premjer lygoje.
* Chosto miesto stadionas;
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

  

**Inka** – Lenkijos gamybos gėrimas kavos pakaitalas iš skrudintų grūdų ir kitų produktų.

Sukurtas XX a. 7-tą dešimtmetį tuometinėje Lenkijos Liaudies respublikoje. Nuo 1971 m. „Inką" gamino Skavinoje, kuri nuo XX a. pradžios buvo kavos gamybos centras Lenkijoje. Pradžioje „Inka" buvo naudojama kaip natūralios kavos, kurios tada trūko, pakaitalas. Šis gėrimas ir dabar tebėra populiarus pats savaime, kaip gėrimas be kofeino.

Šis gėrimas importuojamas į Lietuvą ir yra gana žinomas ir populiarus. Importuojamas ir į JAV kaip „Naturalis Inka" pakuotėse, primenančias tradicines šio gėrimo pakuotes.

„Inka" gaminama iš skrudintų rugių, miežių, cikorijos ir cukrinių runkelių mišinio. Grūdai sudaro iki 72% mišinio. Dirbtinių maisto priedų nededama.

„Inka" variantai:

* *Inka Classic*;
* *Inka Pro-Health* – įdėta magnio;
* *Inka Flavoured* – pagardinta skoninėmis medžiagomis:
	+ Chocolate – su šokoladu,
	+ Milk – su pienu ir cukrumi,
	+ Caramel – su karamele.
Koordinatės: 55°40′17″š. pl. 21°09′50″r. ilg.﻿ / ﻿55.67135°š. pl. 21.163772°r. ilg.﻿ / 55.67135; 21.163772


|  |
| --- |
| **Klaipėdos laivų statybos ir remonto mokykla** |
| Klaipėdos laivų statybos ir remonto mokykla herbas |
|  |
| **Adresas** | Statybininkų pr. 39, Klaipėda |
| **Direktorius(-ė)** | Arvydas Vaitkus |
| **Mokinių skaičius** | 325 (2016 m.) |
| **Įkūrimo data** | 2006 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 26 |

**VšĮ Klaipėdos laivų statybos ir remonto mokykla** – valstybinė profesinio mokymo įstaiga, teikianti pirminį ir tęstinį profesinį mokymą. Įsikūrusi Klaipėdoje, Statybininkų pr. 39. Įstaigos kodas – 193180433.

Vienintelė Lietuvoje mokymo institucija, ruošianti specialistus laivų statybos ir remonto įmonėms: laivų korpusų surinkėjų, suvirintojų, santechnikų, oro kondicionavimo sistemų, radijo ir elektros sistemų montuotojų ir kt. Mokyklą baigę specialistai gali dirbti ne tik jūrinės industrijos įmonėse, bet ir civilinės statybos sektoriuje, konstrukcijas gaminančiose ar panašią veiklą vykdančiose įmonėse.

Istorija
--------

1936 m. Klaipėdoje atidaryta valstybinė amatų mokykla, kuri laikyta didžiausia tokio tipo įstaiga Baltijos šalyse. 1939 m. kai Lietuva buvo priversta grąžinti Klaipėdos kraštą Vokietijai, Amatų mokyklos veikla buvo sustabdyta. 1945 m. mokykla atnaujino veiklą. Vėliau ne kartą buvo keičiamas įstaigos pavadinimas, ji buvo pertvarkoma. Sovietmečiu veikė dvi atskiros mokyklos – Laivų statybos ir Laivų remonto. 1996 m. mokymo įstaigos buvo sujungtos. 

2006 m. įsteigta VšĮ Klaipėdos laivų statybos ir remonto mokykla, kurios dalininkais lygiomis dalimis tapo Švietimo ir mokslo ministerija ir UAB „Vakarų santechnika". 2015 m. mokykloje atidarytas Inžinerinės pramonės sektoriaus praktinio mokymo centras.

Mokyklos pavadinimų kaita:

* 1936 m. Klaipėdos amatų mokykla
* 1945 m. Klaipėdos 12-oji amatų mokykla
* 1963 m. Klaipėdos miesto 24-oji profesinė technikos mokykla
* 1979 m. Klaipėdos miesto 24 –oji vidurinė profesinė technikos mokykla
* 1988 m. Klaipėdos miesto 4 -oji vidurinė profesinė technikos mokykla
* 1990 m. Klaipėdos laivų statytojų mokykla
* 1970 m. Klaipėdos 42-oji profesinė technikos mokykla
* 1973 m. Klaipėdos miesto 42-oji vidurinė profesinė technikos mokykla
* 1988 m. Klaipėdos 6-oji vidurinė profesinė technikos mokykla
* 1990 m. Klaipėdos laivų remontininkų mokykla
* 1996 m. Klaipėdos laivų statybos ir remonto mokykla
* 2006 m. Viešoji įstaiga Klaipėdos laivų statybos ir remonto mokykla

Direktoriai
-----------

* Arvydas Vaitkus

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
* Informacija apie mokyklą (*aikos.smm.lt*)
* Uostamiesčio mokyklai – solidus jubiliejus