recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Serena Grandi |
| --- |
|  |
|  |
|  |
| Tikras vardas | Serena Faggioli |
|  |
| Gimė | 1958 m. kovo 23 d. (64 metai)Bolonija, Italija |
|  |
| Šalis |  Italija |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |
|  |  |
|  |  |
| Žymesni vaidmenys |
|  |
|  |
|  |

**Serena Grandi** (tikrasis vardas –  *Serena Faggioli* ; g. 1958 m. kovo 23 d. Bolonija) – italų aktorė, 80-ųjų ir 90-ųjų šalies kino sekso simbolis.

Biografija
----------

Gimusi Bolonijoje, Serena baigė kompiuterių programavimo mokslus ir kurį laiką dirbo mokslinių tyrimų laboratorijoje. 1980 m. ji debiutavo kine, komedijoje „La Compagna di viaggio" bei tais pačiais metais režisieriaus Joe D'Amato buvo pakviesta vaidinti jo kontroversiškame siaubo filme „Antropophagus". Pirmosiose juostose Serena pasirašinėjo Vanessos Steiger slapyvardžiu, tačiau netrukus sugalvojo naują – Serena Grandi (liet. Serena Didžioji).

Ją išgarsino 1985 m. režisieriaus Tinto Brass filmas „Miranda", pavertęs įspūdingo biusto Sereną didžiausia savo šalies erotinių filmų žvaigžde. Būtent šio žanro filmuose bei komedijose ji vaidino sekančius keletą metų, sulaukdama populiarumo ir gretimose šalyse.

Apie 90-uosius Serena sąmoningai ėmė rinktis vaidmenis, kurie padėtų jai atsikratyti sekso simbolio etiketės. Pagrindine jos scena tapo televizijos filmai, serialai bei įvairūs šou.

1998–2008 m. nesifilmavo, tačiau vėliau vėl atnaujino karjerą. 2006 m. ji išmėgino jėgas politikoje ir kartu su Alessandra Mussolini partija „Azione Sociale" dalyvavo rinkimuose į parlamentą, tačiau nesėkmingai.

2008 m. pasirodė autobiografinė knyga „L’amante del federale".

Asmeninis gyvenimas
-------------------

1987–2003 m. Serena buvo ištekėjusi už 20 metų vyresnio antikvaro Beppe Ercole, su kuriuo 1990 m. susilaukė sūnaus Edoardo.

2003-04 m. ji 157 dienas praleido namų arešto sąlygomis apkaltinta narkotikų (kokaino) laikymu.

Dalinė filmografija
-------------------

* „Antropophagus" (1980)
* „Miranda" (1985)
* „Geidžiant Džulijos" (1986)
* „Jaunojo Donžuano žygdarbiai" (1986)
* „Rimini Rimini" (1987)
* „Teresa" (1987)
* „Turtuolių įpročiai" (1987)
* „Saint Tropez - Saint Tropez" (1992)
* „Moterys iš palėpės" (1992)
* „Aistringas troškimas" (1993)
* „Aistros nusikaltimas" (1994)
* „Keista Olgos O istorija" (1995)
* „Išdykėlė Lola" (1998)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Serena Grandi Biography at IMDb.com

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Serena Grandi** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* IMDb profilis
**Danutė Kalibatienė-Pučinskaitė** (g. 1951 m. birželio 2 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytoja, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.

Biografija
----------

1976 m. baigė Vilniaus universitetą. 1994 m. habilituota biomedicinos mokslų daktarė.

1976–1991 m. dirbo gydytoja Švenčionėliuose ir Vilniuje. Nuo 1991 m. Vilniaus universiteto dėstytoja, 1996–2004 m. Vidaus ligų propedeutikos ir slaugos studijų centro vedėja, nuo 2004 m. Vidaus ligų pagrindų ir slaugos katedros vedėja, nuo 1999 m. profesorė.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinio darbo pagrindinė kryptis – vidaus ligos, plonosios žarnos fermentų aktyvumo pokyčių epidemiologiniai ir klinikiniai tyrimai. Pirmoji ištyrė plonosios žarnos fermento laktazės nepakankamumo (hipolaktazijos) paplitimą tarp Lietuvos gyventojų. Pirmą kartą Lietuvoje atliko (su E. Kazėnaite) suaugusiųjų epidemiologinius ir klinikinius gliuteninės enteropatijos tyrimus.

Bibliografija
-------------

* Hipolaktazija: epidemiologija, klinika, diagnostika ir gydymas, 1998 m.
* Kvėpavimo ligomis sergančiųjų slauga, 2001 m.
* Virškinamojo trakto autoimuninės ir imunodeficitinės ligos, su J. Pučinsku, 1993 m.
* Slaugytojo chirurgija, su kitais, 2002 m.
* Pediatrija bendrojoje praktikoje, su kitais, 2004 m.
* Slaugos standartai, mokomoji knyga, 2004 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Danutė Kalibatienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 194 psl.
Armėninis armėnoidas. Iš Уильям Зебин Рипли (1911) „Расы Европы: Социологическое Исследование".
Libaninis armėnoidas. Iš Уильям Зебин Рипли (1911) „Расы Европы: Социологическое Исследование".
**Armėnoidų rasė**, kitaip dar *asiroidų rasė*, *Priešakinės Azijos rasė* – kai kurių antropologų išskiriamas antropologinis tipas, Balkanų-Kaukazo mažosios rasės variantas, kuri yra didžiosios europidų rasės dalis. Dažna Mažojoje Azijoje, Armėnijoje, taip pat pietvakarių Gruzijoje, Sirijoje, Libane ir kitur. Dėl tokio paplitimo šį tipą dar vadina *asiroidų rase*, *hetų rase*, *Kapadokijos rase*.

Pagrindiniais šio tipo atstovais laikomi armėnai ir asirai, jis taip pat būdingas rytų gruzinams, šiaurės Irano azerbaidžaniečiams, kurie apibūdinami kaip dolichocefaliniai armėnoidai.

Pagal veido plotį ir pigmentaciją armėnoidų rasė yra tarpinė tarp Kaukasionio ir kaspinės rasių.

Aprašymas
---------

Armėnijos, Mažosios Azijos, Pietų Užkaukazės ir Irano Azerbaidžano gyventojai nuo neolito laikų priklausė europidų Balkanų-Kaukazo ir Viduržemio mažosioms rasėms. T.y. jie jau žiloje senovėje buvo tamsiaakiai.

Armėnoidų potipis, Balkanų-Kaukazo mažosios rasės variantas, pasižymi tokiais požymiais:

* labai išvystyta tretinė kūno plaukų danga,
* labai išsikišusi nosis su iškila nugarėle ir nusileidžiančiu pamatu,
* brachicefalija,
* žemas ir palyginti platus veidas,
* plokščias pakaušis,
* išorinis akių kampas žemiau nei vidinis,
* vidutinis ūgis.

Šio tipo žmonės daugeliu požymių artimi vakariniams graikams, albanams, jugoslavams ir kitiems dinarinės rasės žmonėms. Amerikietis antropologas Karltonas Kunas (*Carleton Stevens Coon*) manė, kad armėnoidų ir dinarinės rasių panašumas egzistuoja dėl konvergencinės evoliucijos. Kunas manė, kad armėnoidai yra stabilūs alpinės ir Viduržemio rasių mišrūnai. Pagal pigmentaciją armėnoidai yra tarpiniai tarp Kaukasionio ir kaspinės rasių. 

Žinomas tarybinis antropologas V. Aleksejevas teigė, kad armėnoidų formavimosi zona apima Armėnijos teritoriją, bet ši buvo tik šiaurinė periferija, o pagrindinis arealas buvo Priešakinėje Azijoje.

Nuorodos
--------

1. ↑  Ассироидный (или переднеазиатский) тип балкано-кавказской расы
2. ↑  – арменоидная
3. ↑  И. М. Дьяконов Языки древней Передней Азии. – М.: Наука, 1967. – С. 37 (491)
4. ↑  В. П. Алексеев Избранное в пяти томах. – М.: Наука, 2009. – Т. 5. – С. 11-12 (379).
5. ↑  В.А. Тишков, В.А. Александров Народы России: энциклопедия. – М.: Большая Российская Энциклопедия, 1994. – Т. 1. – С. 40 (149). – ISBN 5852700827
6. ↑  Г.Ф. Дебец; Институт этнографии имени Н.Н. Миклухо-Маклая Расогенетические процессы в этнической истории. – М.: Наука, 1974. – С. 151 (264).
7. ↑  В.П. Алексеев Избранное в 5 т. Т. 5. Происхождение народов Кавказа. — М.: «Наука», 2011. — С. 158. — ISBN 978-5-02-035547-7
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Gilus cementą ir dentiną pažeidęs kariesas
**Dantų ėduonis** arba **dantų kariesas** (lot. *caries dentium*) – danties kietųjų audinių progresuojantis irimas sukeltas ant danties paviršiaus esančių rūgščių. Rūgštys atsiranda, kai ant dantų paviršių susidariusiose apnašose esanti burnos mikroflora skaidydama angliavandenius išskiria rūgštis: vyksta emalio, dentino ir rečiau cemento demineralizacija, t. y. kalcio jonų išsiplovimas iš danties kietųjų audinių.

Dantų ėduonis turi keturias raidos stadijas:

* Kariozinė dėmė (*Macula cariosa*). Pažeistas tik emalis.
* Paviršinis kariesas (*Caries superficialis*)
* Vidurinysis kariesas (*Caries media*)
* Gilusis kariesas (*Caries profunda*). Gali komplikuotis pulpitu, nes į pulpos ertmę patenką bakterijų sukeliančių uždegimą.

Pirminėje stadijoje ėduonį galima pastebėti kaip balzganą, matinės spalvos dėmelę emalio paviršiuje. Po to dėmelė plinta, gilėjant susidaro kariozinė ertmė, kuri ilgainiui pasiekia dentiną, vėliau gali pasiekti ir danties pulpą. 

Karieso atsirandimą lemia daug veiksnių: prasta burnos higiena, mikroelementų stoka (pvz. fluoro, kalcio), gausus angliavandenių (ypač lipnių) vartojimas, sumažėjęs seilėtekis, kai dantis yra neteisingoje padėtyje (pasisukęs, pavirtęs), dėl ko apsunkėja apsivalymas ir susidaro taškai apnašoms kauptis.

Esant pažengusiam dantų ėduoniui atsiranda gelimas, skauda dantis nuo šaltų, karštų, saldžių ir rūgščių produktų, apsunkėja maisto kramtymas. Skaudant dantims, sutrinka ne tik seilių išsiskyrimas[reikalingas šaltinis], bet ir skrandžio sulčių gamyba[reikalingas šaltinis], todėl sutrinka maisto virškinimas. Tokie žmonės dažniau serga skrandžio uždegimu ir opalige[reikalingas šaltinis].

Beveik 100% visų ėduonies pažeistų vietų atsiranda ten, kur nepasiekia išvalyti dantų šepetėlis[reikalingas šaltinis].

Paplitimas
----------

Pagal Gineso rekordų knygą dantų ėduonis yra plačiausiai paplitusi neužkrečiama liga pasaulyje.[reikalingas šaltinis]
|  Teninai |
| --- |
| Teninų moterys iš Vorm Springso rezervacijosTeninų moterys iš Vorm Springso rezervacijos |
| Gyventojų skaičius | ~1000 |
| Populiacija šalyse | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos(Oregono vėliava Oregonas) |
| Kalba (-os) | anglų, sahaptinų |
| Religijos | tradicinė tikyba, krikščionybė |
| Giminingos etninės grupės | kiti sahaptinai: jumatilai, valavalai, kaijusai; t. p. višramai, paijutai |

**Teninai** (*Tinainu, Tinaynuɫáma*) – indėnų sahaptinų tauta, gyvenanti Jungtinių Amerikos Valstijų šiaurės vakaruose, Oregone. Vartoja sahaptinų kalbos tarmę, dabar paplitusi anglų kalba.

Teninai laikėsi prie Kolumbijos upės, o XIX a. patraukė nuo jos į pietus. Gyveno kaimynystėje su jumatilais, višramais ir klikitatais. Skirstėsi į 4 grupes (Dalzo teninus, Aukštutinio Dešuto teninus, Žemutinio Dešuto teninus, Džono Dėjaus upės teninus), kurios skyrėsi savo ūkine kryptimi bei egzogaminėmis tendencijomis. Nebuvo perėmę žirgų, kaip kiti sahaptinai.

1855 m. kartu su višramais (vaskais) perkelti į Vorm Springso rezervaciją šiauriniame Oregone (Vasko ir Džefersono apygardos). Verčiasi miškų ūkiu ir medienos apdirbimu, elektronikos pramone, žvejyba, dalyvavo statant Dešuto jėgainę.

Šaltiniai
---------

1. ↑  tqn Duomenys apie kodu „tqn" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*
2. ↑  *Сахаптины*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
Erkeris Regensburgo rotušės pastate
Erkeriais paversti balkonai
**Erkeris** (vok. *Erker*) – pastato dalis su langais, išsikišusi iš fasado plokštumos, kartais pastato kampe. 

Erkeriu padidinama patalpų erdvė, pagerinamas apšvietimas, paįvairinamas fasadas. Būdingas vėlyvosios gotikos, renesanso, baroko, istorizmo, t. p. šiuolaikinės architektūros gyvenamiesiems namams. Būna per vieną ar kelis aukštus, stačiakampio, pusapskritimio arba daugiakampio plano, uždengtas atskiru stogeliu.

Erkeris, nepriklausomai nuo jo konstrukcijos, aukščio ar plano, turi pagrindą, kuris perima atitvarų ir grindų apkrovas ir perduoda jas pastato pagrindinėms konstrukcijoms. Gali būti projektuojami kartu su nešančiomis, taip pat ir su nenešančiomis sienų konstrukcijomis. Nešančios erkerio sienos statomos ant atskiro pamato, nenešančios remiasi konsolėmis, įmontuotomis į nešančias pastato sienų konstrukcijas. Kabančio erkerio apatinė ir viršutinė perdanga apšiltinama.

Renovuojant pastatus pastaruoju metu, išardžius kambario išorinę pertvarą, erkeriais paverčiami buvę atviri balkonai, tuo padidinant kambario plotą ir pagerinant jo natūralų apšvietimą.

Erkerius, skirtus matomumui padidinti, gali turėti ir specialios paskirties automobiliai ar kelių tiesimo įrenginiai bei geležinkelio riedmenys.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algė Jankevičienė. *Erkeris*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 560 psl.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Erkeris** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Danutė Dumbraitė-Vaičiulionienė** (g. 1944 m. rugpjūčio 22 d. Kaunas – 2015 m. lapkričio 5 d. Šiauliai) – Lietuvos choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija
----------

1951–1962 m. Kauno dešimtmetėje muzikos mokykloje mokėsi fortepijono (dėst. Aldona Babinienė-Motiekaitytė) ir choro dirigavimo (dėst. Danguolė Vaitkutė). 1962–1967 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. Juozo Karoso klasė). 1986 m. stažavo Kultūros darbuotojų kvalifikacijos kėlimo institute Maskvoje, o 1988 m. Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (prof. A. Krogerto choro dirigavimo klasė). Studijų metais buvo Kauno miesto berniukų choro „Varpelis" ir Vilniaus miesto berniukų choro „Ąžuoliukas" chormeisterė.

1967–1973 m. Marijampolės kultūros mokyklos choro dirigavimo metodinės komisijos pirmininkė, nuo 1969 m. moksleivių choro studijos vadovė. Merginų chorą pertvarkė į mišrųjį, į j parengė 1970 m. ir 1972 m. respublikinėms moksleivių meno mėgėjų apžiūroms ir 1970 m. respublikinei dainų šventei, apžiūrose ir konkursuose su juo laimėjo pirmųjų ir kitų prizinių vietų.

1973–1984 m. Šiaulių aukštesniosios muzikos mokyklos choro dirigavimo dėstytoja, moksleivių choro studijos vadovė, 1977–1984 m. choro dirigavimo metodinės komisijos pirmininkė. 1975 m. respublikinės dainų šventės konkurse mokyklos merginų choras pelnė antrąją vietą, o 1980 m. respublikinės dainų šventės konkurse mišrusis choras laimėjo trečiąją vietą. 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei dirigentė parengė Šiaulių televizorių gamyklos moterų chorą.

Nuo 1993 m. Šiaulių pedagoginio instituto (universiteto) Muzikos katedros asistentė.

Nuo 1974 m. D. Vaičiulionienė Šiaulių senosios muzikos vokalinio ansamblio „Polifonija" chormeisterė, nuo 1986 m. valstybinio kamerinio mišriojo choro „Polifonija" dirigentė. Savo vyrui – choro meno vadovui ir vyr. dirigentui S. Vaičiulioniui padėjo parengti koncertines programas, padaryti įrašų Lietuvos ir užsienio radijui bei televizijai, įrašyti tris ilgai grojančias plokšteles ir kompaktinį diską.

Apie 1500 koncertų chorvedė dirigavo Lietuvoje ir užsienyje – Švedijoje, Estijoje, Latvijoje, Rusijoje, Baltarusijoje, Ukrainoje, Lenkijoje, Vokietijoje, Bulgarijoje, Italijoje, Brazilijoje, Argentinoje, Švedijoje. „Polifonija" tarptautiniuose chorų festivaliuose pelnė laureatų vardus ir prizus, dalyvavo dainų šventėse ir kituose kultūros renginiuose.

D. Vaičiulionienė – Šiaulių miesto chorvedžių tarybos narė, miesto dainų švenčių dirigentė, 1979 m. zonos dainų šventės Kėdainiuose ir 1995 m. Baltijos ir Šiaurės šalių chorų festivalio Rygoje (Latvija) dirigentė, respublikinių dainų švenčių konsultantė, chorų konkursų žiuri narė, tarptautinių bažnytinės muzikos festivalių Šiauliuose organizatorė.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. – Vilnius, 1999.
Armėniško popieriaus viršelis
Atplėšiamos juostelės
**Armėniškas popierius** (fr. *papier d’Armenie*, tariasi *papje d'Armeni*) – parfumerinis gaminys, skirtas pakvėpinti patalpas.

Dažniausiai parduodamas kaip dvylikos lapų knygutė, kurioje lapeliai perforuoti į tris lygias dalis, padengtas benzoine derva, džiovintomis stirako medžių išskyromis.

Istorija
--------

Armėniškas popierius gaminamas Prancūzijoje nuo 1885 m.

XIX a. pabaigoje Ogiustas Ponso (*Auguste Ponsot*) keliavo po Armėniją. Jam patiko vietiniuose namuose naudojamos aromatinės medžiagos. Armėnai, norėdami pakvėpinti supantį orą, tam smilkė stirako dervas. Keliautojas kartu su farmacininku Anri Rivjeru (*Henri Rivier*) sumanė šią idėją panaudoti Prancūzijoje. Anri Rivjeras ištirpino stirako benzoinę dervą 90 % spirite ir ja įmirkė sugeriamąjį popierių. Tokia priemonė tapo populiaria higienos parodose, vykusiose 1888 ir 1889 m. todėl pradėta pastoviai ją gaminti Monruže (*Montrouge*).

Būna ir itališkas atitikmuo, Carta D’Armenia.

Naudojimas
----------

Juostelės atplėšiamos iš knygelės ir, padėjus jas ant karščiui atsparaus pagrindo, padegamos. Arba galima padėti ant karšto paviršiaus, pvz. lygintuvo. 

Smilkdamas popierius skleidžia subtilų vanilės kvapą primenantį aromatą, būdingą šios dervos mišiniams. Buityje pakanka smilkyti 3–4 popieriaus juosteles per savaitę.

Kaip smilkymo ar parfumerijos priemonė, plačiai parduodamas Europos kosmetikos ir higienos gaminių parduotuvėse.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Armėniškas popierius** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Papier d’Arménie Archyvuota kopija 2010-06-13 iš Wayback Machine projekto.
|  |
| --- |
| Tenochtitlan |
| Kilmė |  Rusija |
| Žanrai | ethno doom metal |
| Kūrinių kalbos | rusų, majų, nahuatlių, kečujų |
| Aktyvumo metai | 2004- |
| Įrašų kompanija | Metalism Records |
| Svetainė | Senmuth svetainė |
| Nariai |
| Senmuth, Lefthander, Eresh, Brutal Harry, Ženia Racen |

**Tenochtitlan** – Rusijos metalo muzikos projektas. Turi folklorinio, doom, atmosferinio metalo bruožų, taip pat ambient, industrial elementų. Tenochtitlan kūrinių tematika – senovės indėnų civilizacijos (majai, actekai, inkai), jų mitologija, istorija. Projekto pavadinimas kilo nuo senovės actekų sostinės Tenočtitlano.

Tenochtitlan – unikalus projektas, jungiantis egzotiškus, mistiškus etninius garsus, galingus gitarų ritmus, atmosferiškas klavišinių instrumetų partijas bei įvairius vokalus – stiprius ir šaižius kaip death metal, švarius vyriškus bei moteriškus. Dauguma dainų atliekama rusų kalba, tačiau keletas – senųjų Amerikos civilizacijų kalbomis (majų, actekų, inkų).

Muzika kurta virtualiai, kuomet kievienas projekto dalyvis atskirai kūrė savo muzikines partijas, o jos vėliau sujungtos.

Projekto dalyviai
-----------------

* Senmuth – muzika, konceptas, lyrika, growl vokalas, gitara, programavimas
* Lefthander – vokalas, lyrika, muzika, blokfleita
* Eresh – „švarus" vokalas, muzika, fleitos
* Brutal Harry – muzika, programavimas
* Ženia Racen (Женя Рацен) – muzika, moteriškas vokalas

Diskografija
------------

* *Epoch of the Fifth Sun* (2005 m.)
* *Chac Och-Ut* (2006 m.)
* *Teokalli* (EP, 2006 m.)
* *Tezcatl* (2007 m.)
* *Сотворение Мира* (2012 m.)

Nuorodos
--------

* Dainų aprašymai, eilės
* Myspace profilis
* Tenochtitlan (projektas) svetainėje Last.fm
* Videoklipas
|  |
| --- |
| Mikmakų kalba *Mi'kmawi'simk* |
| Kalbama | Kanada |
| Kalbančiųjų skaičius | 7140 |
| Vieta pagal kalbančiųjų skaičių | į šimtuką nepatenka |
| Kilmė | algų algonkinų  rytų algonkinų   abenakinės    **mikmakų** |
| Rašto sistemos | lotynų, mikmakų hieroglifai |
| Oficialus statusas |
| Oficiali kalba | Naujasis Bransvikas, Naujoji Škotija, Princo Edvardo sala (regioninė) |
| Kalbos kodai |
| ISO 639-2 | mic |
| ISO 639-3 | mic |

**Mikmakų kalba** – kalba, kuria kalba indėnų mikmakų tauta, gyvenanti pietrytinėje Kanadoje ir Jungtinėse Valstijose. Kanadoje ją, kaip gimtąją kalbą, vartoja apie 7 tūkstančiai žmonių. Daugiausia jos vartotojų yra Naujojoje Škotijoje, Naujajame Braunsvike ir Princo Edvardo saloje, taip pat Meine.

Dėl to, kad mikmakai plačiai vartoja anglų kalbą, mikmakų kalbai gresia pavojus išnykti. Dabar mikmakų bendruomenėse šią kalbą bandoma gaivinti, ji tyrinėjama Keip Bretono universiteto Unimakio koledže.

„Stop" ženklas su užrašu mikmakų kalba

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  „UNESCO Atlas of the World’s Languages in danger". www.unesco.org.
| **Leccinum carpini**Apsauga: 2(V) – Pažeidžiama rūšis |
| --- |
| Skroblyninis raudonviršis (*Leccinum carpini*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Baravykiečiai  *( Boletales)* |
| Šeima: | Baravykiniai  *( Boletaceae)* |
| Gentis: | Raudonviršis  *( Leccinum)* |
| Rūšis: | Skroblyninis raudonviršis  *( Leccinum carpini)* |

 |
|  Index Fungorum |

Skroblyninis raudonviršis
**Skroblyninis raudonviršis** (*Leccinum carpini*, sin. *L. griseum*) – baravykinių (*Boletaceae*) šeimos, raudonviršių (*Leccinum*) genties grybų rūšis, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

* **Augimo vieta**

Lapuočių miškai, po skroblais, lazdynais, ąžuolais.

* **Augimo laikas**

Vasara, ruduo.

* **Pagrindiniai požymiai**

Vaisiakūniai smulkesni nei kitų raudonviršių, kepurėlė pilkai ruda.

Vaisiakūniai nedideli. Kepurėlė 5–10 cm, retai 15 cm skersmens, matinė, raukšlėta, kartais suskeldėjusi, nešvariai pilkai ruda, žalsvai juosvai ruda. Vamzdeliai pilkšvi, poros balsvos. Kotas 5–15×1–3 cm, baltas, apaugęs baltai rudais plaušeliais, pamatinėje dalyje mėlynai ar žaliai dėmėtas. Trama balta, perpjauta pasidaro violetiškai rudai juoda. Sporos 15–20 (24)×4–7 μm.

**Būdingi požymiai:** kotas baltas, rudai plaušuotas.

Auga lapuočių, mišriuosiuose miškuose su skroblo priemaiša, pavieniui ar grupelėmis. Mėgsta derlingą, kalkingą dirvą. Valgomas, nedažnas. Saugomas.

Literatūra
----------

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 65 psl.

Nuorodos
--------

* Skroblyninio raudonviršio nuotraukos


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Skroblyninis raudonviršis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Gian Galeazzo Sforza** |
| --- |
|  |
| Sforcos |
| Sforcų herbas |
| Sforcų herbas |
|  |
| Gimė | 1469 m. birželio 20 d.Abiategrasas |
| Mirė | 1494 m. spalio 20 d. (25 metai)Pavija |
| Tėvas | Galeacas Marija Sforca |
| Motina | Bona Svojietė |
| Sutuoktinis (-ė) | Izabelė Aragonietė |
| Vaikai | Ipolita, Frančeskas, Bona |
| Milano hercogas |
| Valdė | 1476 m. – 1494 m. (~18 metų) |
| Pirmtakas | Galeacas Marija Sforca |
| Įpėdinis | Lodovikas Sforca |
|  |
|  **Vikiteka** | Gian Galeazzo Sforza |

**Džanas Galeacas Sforca** (it. *Gian Galeazzo Maria Sforza*, 1469 m. birželio 20 d. – 1494 m. spalio 21 d. Pavija) – Milano hercogas nuo 1476 iki 1494 m.

Gian Galeazzo Sforza žmona Izabelė Aragonietė

Biografija
----------

Galeaco Marijos Sforcos ir Bonos Savojietės vyresnysis sūnus. Po tėvo užmušimo, septynerių metų amžiuje paveldėjo Milano hercogo titulą. 1477 m. sausio 3 d. jo motina, Bona Savojietė, buvo paskelbta regente, hercogystę ji valdė su jo užmušto vyro sekretoriumi Francesko Simonetu.

Netrukus Džano Galeaco dėdė Lodovikas pradėjo kaupti tikrą valdžią. Hercogo titulą nešiojo berniukas, o valdė Lodovikas. Siekiant įtvirtinti aljansą tarp Milano hercogystės ir Neapolio karalystės, jis apvesdino giminaitį su Izabele Aragoniete (1470–1524), Neapolio karaliaus Alfonso II dukterimi. Vestuvės įvyko 1489 m. vasario 2 d. sutuoktiniai turėjo tris vaikus:

* Ipolita (1490–1501);
* Frančeskas (1491–1512);
* Bona (1495–1557), gimė trys mėnesiai po tėvo mirties. Ištekėjo už Lenkijos karaliaus Zigmanto Senojo.

Džanas Galeacas Sforca mirė būdamas 25 metų.

Nuorodos
--------

* Gian Galeazzo Sforza genealogija Archyvuota kopija 2020-09-19 iš Wayback Machine projekto.

|  |
| --- |
| Gian Galeazzo Sforza **Sforcos****Gimė:** 1469 m. birželio 20 d.  **Mirė:** 1494 m. spalio 20 d. (25 metai)  |
| Karališkieji titulai |
| Prieš tai:**Galeacas Marija Sforca** | **Milano hercogas**1476–1494 | Po to:**Lodovikas Sforca** |
Eritrėjos gyventojų sk. kitimas 1961-2003 m.
Gyventojų amžiaus piramidė
Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie **Eritrėjos demografiją**.

**Gyventojų skaičius:** 5 939 484 (2011 m. apskaičiavimai)

**Struktūra pagal amžių:**

* *0-14 m.:* 42,1 %
* *15-64 m.:* 54,3 %
* *65 m. ir vyresni:* 3,6 % (2011 m. apsk.)

**Gyventojų amžiaus mediana:**

* *bendras:* 18,7 m.
* *vyrų:* 18,3 m.
* *moterų:* 19,1 m. (2011 m. apsk.)

**Metinis populiacijos prieaugis:** 2,472 % (2011 m. apsk.)

**Gimstamumas:** 32,8 gimimų/1000 gyv. per metus (2011 m. apsk.)

**Mirtingumas:** 8,08 mirčių/1000 gyv. per metus (2011 m. apsk.)

**Migracijos indeksas** (per metus imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): 0 migrantų/1000 gyv. (2011 m. apsk.)

**Miestuose gyvenančių žmonių procentas:** 22 % (2010 m. apsk.)

**Miestuose gyvenančių žmonių procento metinis kitimas:** 5,2 % (2010 m. apsk.)

**Lyčių pasiskirstymas**:

* *Gimimo metu:* 1,03 vyro vienai moteriai
* *Jaunesniems nei 15 metų:* 1,01 vyro vienai moteriai
* *15-64 metų:* 0,96 vyro vienai moteriai
* *65 metų ir vyresniems:* 0,82 vyro vienai moteriai
* *Visai populiacijai:* 0,98 vyro vienai moteriai (2011 m. apsk.)

**Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus:** 41,33 mirusiųjų/1000 gimimų (2011 m. apsk.)

**Vidutinė gyvenimo trukmė:**

* *bendra:* 65,52 m.
* *vyrų:* 60,4 m.
* *moterų:* 64,69 m. (2011 m. apsk.)

**15 m. ir vyresnių gyventojų raštingumas:**

* *bendras:* 58,6 %
* *vyrų:* 69,9 %
* *moterų:* 47,6 % (2000 m. sur.)

Šaltiniai
---------

* CŽV pasaulio faktų knyga: Panama (angliškai) Archyvuota kopija 2020-04-24 iš Wayback Machine projekto.

Taip pat skaitykite
-------------------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Eritrėjos demografija** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Sąrašas:Eritrėjos miestai
| **Džakomas Balait. *Giacomo Balla*** |
| --- |
| Gimė | 1871 m. liepos 18 d.Turinas |
| Mirė | 1958 m. kovo 1 d. (86 metai)Roma |
| Palaidotas (-a) | Verano kapinės |
| Tautybė | italas |
|  |
| Veikla | Dailininkas |
|  |
|  **Vikiteka** | Giacomo Balla |

**Džakomas Bala** (it. *Giacomo Balla*, 1871 m. liepos 18 d. – 1958 m. kovo 1 d.) – XX a. italų dailininkas. Vienas svarbiausių futurizmo meno srovės tapytojų.

Biografija
----------

Džakomas Bala gimė 1871 m. liepos 18 d. Turine. 1891 m. jis trumpai mokėsi Turino Albertinos akademijoje, meno licėjuje. 1892 m. mokėsi Turino universitete. 1895 m. Dž. Bala persikėlė į Romą, dirbo iliustratoriumi, karikatūristu, portretistu. 1899 m. jo kūriniai eksponuoti Venecijos bienalėje. 1900 m. Dž. Bala 7 mėnesius praleido Paryžiuje padėdamas iliustratoriui Serafino Macchiati. Paryžiuje susižavėjo neoimpresionizmu. Grįžęs į Romą Dž. Bala su prancūzų neoimpresionistine tapybos technika supažindino Dž. Severinį ir U. Bočionį. 1903 m. Dž. Balos kūriniai eksponuoti tarptautinėje parodoje Venecijoje, 1904 m. − parodose Miunchene ir Diuseldorfe, 1909 m. − Rudens salone Paryžiuje.

Dž. Bala pasirašė antrąjį „Futuristinės tapybos technikos manifestą" kartu su U. Bočioniu, Dž. Severiniu, K. Kara ir L. Rusolu, bet prie futuristų grupės prisijungė tik 1913 m. 1912 m. jis lankėsi Londone ir Diuseldorfe, sukūrė pirmąsias savo abstrakčias šviesos studijas. 1913 m. jo kūriniai eksponuoti Berlyne ir Roterdame. 1914 m. Dž. Bala eksperimentavo su futuristine skulptūra, kūrė futuristinį dekorą baldams ir tekstilės gaminius. 1915 m. įvyko pirmosios Dž. Balos personalinės parodos Romoje. 1935 m. jis išrinktas Šv. Luko akademijos nariu Romoje. Džakomas Bala mirė 1958 m. kovo 1 d. Romoje. Jis buvo labiau lyrinis tapytojas, jo netraukė vaizduoti judančių mašinų jėgos kaip kitų futuristų. Taip pat, Dž. Bala liko ištikimas futuristinei stilistikai ilgai po to, kai kiti dailininkai ją apleido. Tik nuo 1931 m. Dž. Balos stilius tapo tradiciškesniu, klasiškesniu su impresionistiniais bruožais. Šis pasikeitimas tikriausiai įtakotas Italijos fašistinės ideologijos.

Kūrinių galerijos
-----------------

* wikiart.org
* the-athenaeum.org

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Giacomo Balla** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* guggenheim.org/ Archyvuota kopija 2015-05-02 iš Wayback Machine projekto.
* Encyclopaedia Britannica
* tate.org.uk/
| Skroblupis |
| --- |
|  Skroblupis Genčuose |
| **Ilgis** | 12,9 km |
| **Baseino plotas** | 30,1 km² |
| **Ištakos** | Šatilgalis, Kretingos rajonas |
| **Žiotys** | Akmena |
| **Šalys** | Lietuva |

**Skroblupis** – upelis Vakarų Lietuvoje, centrinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, kairysis Akmenos intakas.

Etimologija
-----------

Upėvardis kilo iš skroblo medžio pavadinimo.

Geografija
----------

Ištakos yra Šatilgalio kaimo pietvakarinėje dalyje. Teka šiaurės vakarų – vakarų kryptimi palei Aukštkalvių, Ruginių, Rūtų daržo, Degimalio miškus. Iki Genčų upelis melioruotas, paverstas kanalu, o toliau vingiuoja natūraliu slėniu. Upelį kerta geležinkelis Klaipėda–Vilnius, keliai Kretinga–Salantai ir Tūbausiai–Genčai. Į Akmeną įteka Genčų vakarinėje dalyje, 42,8 km nuo jos žiočių.

Dešiniajame krante yra Ruginių senosios kapinės, kairiajame – Genčų Medsėdžių senosios kapinės ir Genčų I Velnio akmuo.

Intakas – Šakalė (kairysis).

Gyvenvietės: Šatilgalis, Aukštkalviai, Ruginiai, Genčų Medsėdžiai, Genčai.

Nuorodos
--------

* Lietuvos Respublikos upių ir tvenkinių klasifikatorius
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Galvos griaučiai: **skruostakaulis** (*os zygomaticum*)
**Skruostikaulis** (lot. *os zygomaticum*) – kaukolės veidinės dalies porinis plokščiasis kaulas, esantis veido šone, įeinantis į akiduobės šoninę sieną ir smilkininę duobę, su smilkinkaulio skruostine atauga sudarantis skruosto lanką (*arcus zygomaticus*).Kaulas netaisyklingo rombo pavidalo, turi tris paviršius: į šoną ir priekį atsikreipęs šoninis paviršius (*facies lateralis*), į akiduobę - akiduobinis paviršius ( *facies orbitalis*), atgal ir į vidų - smilkininis paviršius (*facies temporalis*).Viršutinis kampas, arba kaktinė atauga (*processus frontalis*) jungiasi su skruostine kaktikaulio atauga, o šoninis aštrus kampas nutįsta į smilkininę ataugą, susijungti su smilkinkaulio skruostine atauga. 
  

v • a • r **Žmogaus organų sistemos** 

Griaučiai ← **Galvos griaučiai**  

Viršutinis žandikaulis-
Apatinis žandikaulis-
Noragas-
Nosikaulis-
Ašarikaulis-
Skruostikaulis-
Akytkaulis-
Gomurikaulis-
Poliežuvinis kaulas-
Momenkaulis-
Smilkinkaulis-
Kaktikaulis-
Pakauškaulis-
Pleištakaulis


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Skruostikaulis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Originali trikojė skruzdėlinė kėdė Danijos dizaino muziejaus ekspozicijoje
**Skruzdėlinė kėdė** (angl. *ant*) – klasikinė XX a. moderno kėdės konstrukcija, sukurta 1952 m. dizainerio Arnės Jakobseno. Pirmosios šios konstrukcijos kėdės buvo skirtos Danijos farmacijos kompanijos *Novo Nordisk* valgyklai. Kėdės buvo pavadintos dan. *Myren* 'skruzdėlė', nes kėdė savo kontūrais priminė skruzdėlę pakelta galva.

Skruzdėlinės kėdės sukonstruotos taip, kad būtų lengvos, stabilios, lengvai sudedamos į rietuves, kuo mažiau trukdytų sėdinčiojo kojoms. Originalaus modelio kėdės turėjo tris plastikines kėdės kojas bei sėdynę su atlošu iš formoje suformuotos laminuotos faneros. Kompanija *Novo Nordisk* buvo užsakiusi 300 tokių kėdžių. Kėdes pagamino Danijos baldų gamybos kompanija *Fritz Hansen*. Skruzdėlinės kėdės nuo tada labai išpopuliarėjo. Plastikines kojas pakeitė kojos iš plieno vamzdelių. Atsirado versijos su keturiomis kojomis.

Nuorodos
--------

* The Ant at Arne Jacobsen’s site Archyvuota kopija 2007-11-12 iš Wayback Machine projekto.
* The Ant at Fritz Hansen’s site Archyvuota kopija 2008-09-30 iš Wayback Machine projekto.
| Meidstonasangl. *Maidstone* |
| --- |
| *Meidstono centras* |
|  |
| 

MeidstonasMeidstonas

51°16′20″ š. pl. 0°31′44″ r. ilg.﻿ / ﻿51.27222°š. pl. 0.52889°r. ilg.﻿ / 51.27222; 0.52889﻿ (Meidstonas)Koordinatės: 51°16′20″ š. pl. 0°31′44″ r. ilg.﻿ / ﻿51.27222°š. pl. 0.52889°r. ilg.﻿ / 51.27222; 0.52889﻿ (Meidstonas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+0)------ vasaros: (UTC+1) |
|  |
| **Valstybė** | Jungtinės Karalystės vėliava Jungtinė Karalystė |
| **Šalis** | Anglija Anglija |
| **Grafystė** | Kentas |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 121 723  |
| **Plotas** | 25,4 km² |
| **Tankumas** (2021) | 4 792 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Meidstonas |

**Meidstonas** (angl. *Maidstone*) – miestas Jungtinėje Karalystėje, Anglijos pietryčiuose, 50–60 km į pietryčius nuo Londono (jo aglomeracijoje), prie Medvėjaus upės; administracinis ir istorinis Kento grafystės centras. Praeina Londono–Folkstono geležinkelis ir greitkelis. Žemės ūkio mašinų gamyba, popieriaus, poligrafijos, maisto (alaus, konditerijos) pramonė. Meidstono apylinkėse auginami apyniai. Veikia miesto muziejus, viduramžių arkivyskupų rūmai, Šv. Petro koplyčia (XIII a.), Visų Šventųjų bažnyčia (XIV a.), kiti XIV–XVI a. architektūros paminklai.

Istorija
--------

Miesto pavadinimas kilęs iš anglosaksų k. *Maeidesstana*, reiškiančio 'mergelių akmuo'. Paskutiniojo teismo dienos knygoje (1086 m.) minima, kad Meidstonas priklausė Kenterberio arkivyskupijai, čia garinta druska, gaudyti unguriai, malti miltai. Gyvenvietė augo apie čia pastatytus arkivyskupų rūmus, buvo svarbus prekybinis centras. Miesto teisės suteiktos 1549 m.

Arkivyskupų rūmai
Meidstono apylinkės buvo svarbi Anglijos žemės ūkio sritis. XVI a. suklestėjo dėl tekstilės pramonės. Apylinkėse kastos klintys, naudotos statyboms Londone.

1778 m. Meidstone gimė anglų literatūros kritikas Viljamas Hazlitas.

Šaltiniai
---------

1. UNITED KINGDOM: Countries and Major Cities, *citypopulation.de*
2. ↑  UNITED KINGDOM: Countries and Major Cities, *citypopulation.de*
3. UNITED KINGDOM: Countries and Major Cities, *citypopulation.de*
4. ↑  UNITED KINGDOM: Countries and Major Cities, *citypopulation.de*
5. ↑  *Maidstone*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008
6. ↑  Maidstone, *Encyclopaedia Britannica*.
**Mykolas Gadliauskas** (g. 1945 m. gegužės 30 d. Skirsnemunėje, Jurbarko raj.) – Lietuvos muzikos pedagogas, choro dirigentas.

Biografija
----------

Mokėsi Skirsnemunės vidurinėje mokykloje, akordeonu griežti mokė muzikos mokytojas Benediktas Vasiliauskas. 1961–1965 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno Juozo Gruodžio muzikos technikume (dėst. Jonas Januškevičius). 1965–1972 m. choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. Algimanto Lopo ir dėst. Viktoro Budrevičiaus klasės).

1964 m. subūrė Jonavos baldų kombinato dainų ir šokių ansamblį ir jam vadovavo – parengė 1965 m. respublikinei dainų šventei ir konkursui. 1967–1972 m. – Kauno aklųjų mokyklos – internato muzikos ir dainavimo mokytojas. Parašė metodinį darbą „Brailio muzikinė sistema ir praktinis pritaikymas darbe" (1972 m.).

1974–1985 m. – Kauno rajono Garliavos vaikų muzikos mokyklos direktoriaus pavaduotojas ir jaunių choro vadovas. Chorą parengė 1977 ir 1980 m. respublikinėms dainų šventėms, dalyvavo konkursuose. 1977–1992 m. – Garliavos gyvenvietės moterų choro vadovas. Kolektyvą parengė 1980 ir 1985 m. respublikinėms bei 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventėms, ne kartą pelnė pirmąsias vietas respublikiniuose konkursuose „Dainuoja darbo Lietuva".

1974 m. įkūrė Kauno šilko kombinato dainų ir šokių ansamblį, jam vadovavo iki 1976 m. parengė 1975 m. respublikinei dainų šventei.

Nuo 1985 m. – Kauno 1-osios muzikos mokyklos akordeonų orkestro vadovas. Kolektyvas – 1987 m. respublikinės moksleivių dainų šventės konkurso laureatas, 1987 m. Baltijos respublikų vaikų muzikos mokyklų konkurse Tartu (Estija) pripažintas geriausiu orkestru. Jį parengė 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei Vilniuje. 1997 m. subūrė Kauno miesto muzikos mokytojų akordeonų orkestrą, yra jo meno vadovas.

M. Gadliauskas – 1975 m. Kauno miesto dainų šventės dirigentas, 1977 m. Kauno rajono moksleivių dainų šventės vyr. dirigentas ir 1983 m. Kauno zonos dainų šventės Garliavoje vyr. dirigentas. 1996 m. jam suteikta muzikos mokytojo metodininko kvalifikacijos kategorija.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| **Chrotomys** |
| --- |
| Kalninė dryžuotoji žiurkė (*Chrotomys whiteheadi*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Amniotai  *( Amniota)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Graužikai  *( Rodentia)* |
| Šeima: | Peliniai  *( Muridae)* |
| Pošeimis: | Pelės  *( Murinae)* |
| Gentis: | Dryžuotosios žiurkės  *( Chrotomys)* |

 |

**Dryžuotosios žiurkės** (*Chrotomys*) – pelinių (*Muridae*) šeimos graužikų gentis. Kailis tankus, švelnus. Nugara pilkai ruda su plačia išilgine oranžine juosta, kuri iš šonų dar apjuosta beveik juodomis juostelėmis, nusitęsiančiomis nuo burnos iki uodegos galo. Pilvo pusė šviesios spalvos. Kūnas apie 20 cm, uodega – 11 cm ilgio. Uodega apaugusi retais plaukais. Pėda siaura, penktasis pirštas trumpas. 
Snukutis ištįsęs. Ausys vidutinio dydžio, apvalios. Akys nedidelės.

Paplitusios Luzono ir Mindanao salose Filipinų salyne. Apsigyvena kalnuotose vietose, maždaug iki 2500 m aukštyje virš jūros lygio. Minta įvairiomis žolėmis.

Gentyje yra 4 rūšys (kai kurie autoriai prie šios genties prijungia luzoninių vandeninių žiurkių (*Celaenomys*) gentį):

* Kalninė dryžuotoji žiurkė (*Chrotomys whiteheadi*)
* Lygumų dryžuotoji žiurkė (*Chrotomys mindorensis*)
* *Chrotomys gonzalesi*
* *Chrotomys sibuyanensis*

Nuorodos
--------

* Archyvuota kopija 2006-02-24 iš Wayback Machine projekto. Kalninės dryžuotosios žiurkės (*Chrotomys whiteheadi*) nuotrauka.
* Archyvuota kopija 2006-02-24 iš Wayback Machine projekto. *Chrotomys gonzalesi* nuotrauka.
| Pagirių herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 2021-03-09* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Pagirių herbas** – vienas iš Pagirių miestelio (Kėdainių rajono savivaldybė) heraldikos atributų.

Aprašas
-------

Auksiniame lauke raudona varpinė, abipus jos po žalią obels šakelę su raudonais žiedais. Varpinę siūlė beveik visi idėjų konkurse dalyvavę pagiriečiai.

1911 m. Pagiriuose pastatyta varpinė, išlikusi per miestelį ne kartą nusiaubusius karus, atspindi drąsias pagiriečių savanorių ir partizanų kovas už laisvę. Varpinės pavaizdavimui herbe pritarė ir Lietuvos heraldikos komisija, atsižvelgdama į tai, kad išties tai svarbus istorinis, kultūrinis paveldas ir kartu vietos žmones vienijantis simbolis.

Obels žiedais aplipusias šakos gaubia varpinę. Šis simbolis pasirinktas dėl to, kad anksčiau Pagiriai buvo sodininkystės centras. Nemaža dalis miestelio gyventojų tapo pagiriečiais vien dėl darbo vietų Pagirių soduose.

Istorija
--------

2021 m. kovo 9 d. herbą LR Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 1K-544. Herbo etalono autorius – dailininkas Rolandas Rimkūnas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos heraldikos komisija. 2021-02-19, Facebook.com (tikrinta 2021-08-30).
2. ↑  Pagiriai turės vėliavą ir herbą. 2021-05-04, RinkosAikste.lt (tikrinta 2021-08-30).
3. ↑  Pagirių herbas ir vėliava – oficialiai patvirtinti. 2021-03-16, Muge.eu (tikrinta 2021-08-30).
4. ↑  Pagiriai turės vėliavą ir herbą. 2021-05-04, Delfi.lt (tikrinta 2021-08-30).
5. ↑  LR Prezidento dekretas Nr. 1K-544
6. ↑  Pagirių heraldika.[neveikianti nuoroda] Kedainiai.lt (tikrinta 2021-08-30).
|  |
| --- |
| Box Car Racer |
| Žanrai | Emo Alternative rock Post PunkPop punk |
| Aktyvumo metai | 2001–2003 |
| Įrašų kompanija | MCA Records |
| Svetainė |  |
| Buvę nariai |
| Tom DeLongeTravis BarkerDavid KennedyAnthony Celestino  |

**Box Car Racer** – grupės blink-182 narių gitaristo Tom Delonge ir būgnininko Travis Barker projektas.

Tom Delonge suformavo grupę, nes norėjo paeksperimentuoti su savo turimomis idėjomis. Kartu su Travis Barker ir gitaristu David Kennedy iš Hazen Street sukūrė šią grupę. Taip pat jis pasamdė bosistą Anthony Celestino, kuris buvo Kenedy draugas. Įrašinėti albumą jie pasikvitė tokių svečių kaip Mark Hoppus iš blink-182, kuris atliko dainą "Elevator", taip pat Tim Armstrong iš grupės Rancid ir Jordan Pundik iš New Found Glory atlikti dainai "Cat Like Thief".

Delonge ir Barker tikino, kad įtaką susikurti šiai grupei padarė Emo stilių grupės Rites of Spring, Fugazi ir vėlesnių laikų hardcore stiliaus grupė Quicksand.

Box Car Racer išėjo atostogų po savo pirmojo turo 2003 metais. Delonge teigė, kad grupė įvykdė jo tikslus ir niekada nebesusiburs iš naujo. Manoma, kad grupės "Box Car Racer" veikla galėjo tapti viena iš blink-182 grupės iširimo priežasčių.

Grupės vardo atsiradimas
------------------------

Grupės vardas kilo iš "B-29" bombonešio, kuris numetė antrąją atominę bombą Nagasakyje, Japonijoje, pavadinimo "Bockscar". Delonge sakė, kad taip grupė pasivadino dėl to, kad jų dainų tekstai turėjo ryšio ir su meile, ir su karu. Tačiau jis norėjo kad grupė turėtų pavadinimą iš trijų žodžių ir taip atsirado Box Car Racer.

Nariai
------

* Tom Delonge - vokalas, gitara, bosinė gitara;
* Travis Barker - būgnai, pianinas;
* David Kennedy - gitara;
* Anthony Celestino - bosinė gitara (Klipai, turai ir gyvi pasirodymai).

Diskografija
------------

### Albumai

| **Išleidimo data** | **Pavadinimas** | **Leidėjas** | **Leidinys** | **JAV parduotų albumųaukščiausia pozicija** | **Pardavimai JAV** |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2002 | *Box Car Racer* | Geffen Records | CD | 12 | 300 000 |

### Singlai

| Metai | Pavadinimas | Pozicija | Albumas |
| --- | --- | --- | --- |
| US Hot 100 | US Modern Rock | JAV Pop 100 | JK singlų topas |
| 2002 | "I Feel So" | - | 8 | - | 41 | *Box Car Racer* |
| 2003 | "There Is" | - | - | - | - | *Box Car Racer* |
|

Nuorodos
--------

* Box Car Racer svetainėje Last.fm
Koordinatės: 54°44′52.67″ š. pl. 24°0′17.58″ r. ilg.﻿ / ﻿54.7479639°š. pl. 24.0048833°r. ilg.﻿ / 54.7479639; 24.0048833


| Pagirmuonio dvaras |
| --- |
|  Dvaro rūmai |
| Vieta | Pagirmuonys, Prienų rajonas |
| Įkurtas | XIX a. vid. |
| Rūmų stilius | Mūrinis |
| Parkas | Pavieniai želdynai |
| Pastatų būklė | Apgriuvę dvaro rūmai |

**Pagirmuonio dvaras** (*Pagirmuonių dvaras*) – dvaras, esantis Pagirmuonyje, Prienų rajone.

Savitos architektūros dvaro rūmai apgriuvę, yra išlikęs svirnas, tvenkinys, parko želdinių. Svirnas, kurio fasade po girnomis įrašyta data 1858 m. ir oficina yra naudojami. Buvusios arklidės perstatytos į daugiabutį gyvenamąjį namą. 

Svirnas
Dvaro rūmai nėra deramai apsaugoti, juos niokoja plytų vagys. Kultūros paveldo departamentas yra baudęs dvaro sodybos savininkus už objekto nepriežiūrą.

Dvaras statytas XIX a. viduryje. Dvaro sodybos istorija netyrinėta, archyvinių ir istorinių šaltinių duomenys nesurinkti.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2015-06-10 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos dvarai
* Apie Pagirmuonio dvarą Lietuvos dvarų duomenų bazėje Archyvuota kopija 2015-06-10 iš Wayback Machine projekto.
* Pagirmuonio dvaro nuotraukos *miestai.net* svetainėje
* Pagirmuonio dvaras nuotraukose (*flickr.com*}
| **Mykolas Gylys** |
| --- |
| Gimė | 1863 m.Pošiūnai, Tverečiaus valsčius |
| Mirė | 1937 m. kovo 31 d. (~74 metai)Dysna, palaidotas Vosiūnuose, netoli Dysnos |
|  |
| Veikla | Lietuvos knygnešys. |

**Mykolas Gylys** (*Gilys* 1863 m. Pošiūnai, Tverečiaus valsčius – 1937 m. kovo 31 d. Dysna, palaidotas Vosiūnuose, netoli Dysnos) – Lietuvos knygnešys.

Biografija
----------

Valstietis. Spaudos gaudavo iš kitų knygnešių, parsinešdavo pats arba parsisiųsdindavo geležinkelio bagažu iš Mažosios Lietuvos. Platino Tverečiaus apylinkėse. Platinti padėdavo Lazinkų ir Pošiūnų kaimo gyventojai, siuvėjas Aleksandras Telyčėnas, Pranas Valdemaras, Tverečiaus bažnyčios varpininkas Adomas Čekutis. Per kratą pas M. Jankų vokiečių žandarai rado jo laišką, kuriame prašoma atsiųsti lietuviškų knygų. Vėliau žandarai sulaikė jam siunčiamą knygų dėžę ir apie tai pranešė Rusijos policijai. Ši 1892 m. jo namuose atliko kratą; suėmimo išvengė, nes 26 knygas iš 52 policijos rastų pavyko iš jos būstinės išnešti, kitas – priskirti lenkiškoms.

Dalyvavo 1905 m. revoliuciniuose įvykiuose. Už mitingų rengimą, politinio turinio spaudinių platinimą kalintas. 1920-1939 m. Vilniaus kraštą valdant Lenkijai puoselėjo lietuvybę, platino lietuvišką spaudą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Benjaminas Kaluškevičius, Vytautas Merkys. *Mykolas Gylys (1863)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 653 psl.
| **Mykolas Jastržembskis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1859 m. rugsėjo 28 d.Izabelinas, dab. Valkavisko rajonas |
| Mirė | 1938 m. birželio 16 d. (78 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Baltarusijos evangelikų reformatų kunigas |
| Pareigos | Superintendentas |
|  |
| Alma mater | Tartu universitetas |

**Mykolas Jastržemskis** (lenk. *Michał Jastrzębski*, rus. *Mиxaилъ Яcтржембскій*; 1859 m. rugsėjo 28 d. Izabeline prie Valkavisko – 1938 m. birželio 16 d. Vilniuje) – Lietuvos ir Baltarusijos evangelikų reformatų kunigas, superintendentas.

Biografija
----------

Gimė ir augo Slucko reformatų bažnyčios kunigo šeimoje. Baigęs Slucko gimnaziją, jis studijavo teologiją Dorpato universitete. Studijų metais priklausė studentiškai korporacijai Konventas Polonia.

1889 m. liepos 7 d. ordinuotas į kunigus. Paskirtas kunigu pamokslininku į Vilniaus reformatų bažnyčią, iki 1907 m. kartu aptarnavo ir bendratikių parapiją Deltuvoje. Dėl kunigų trūkumo bei vizituodamas važinėdavo ir į rytines Vilniaus Sinodo parapijas dabartinės Baltarusijos teritorijoje.

Nuo 1894 m. ėjo skyrybų komisijos Sinode pirmininko pareigas, nuo 1893 m. renkamas į Sinodo kolegiją kaip narys iš dvasininkų. Po trylikos tarnystės metų Vilniuje 1902 m. buvo ordinuotas į vicesuperintendentus. 1907 m. išrinktas Vilniaus distrikto superintendentu, tose pareigose išbuvo iki mirties.

Įvertinimas
-----------

* Rusijos caras 1896 m. apdovanojo apdovanotas imperatoriaus Aleksandro III atminimo sidabro medaliu, 1898 m. – aukso kryžiumi.

Šaltiniai
---------

* *Jastržembskis Mykolas, kun. gen. superint. (1859–1938)*  (biografija) // Lietuvos evangelikų reformatų enciklopedija
Įėjimas į Luksoro šventyklą (pirmasis pilonas)
**Luksoro šventykla** – Senovės Egipto naujosios karalystės laikotarpio šventykla, esanti Tėbuose, rytiniame Nilo upės krante (šiuolaikinis Luksoras).

Šventykla Tėbų miesto pietinėje dalyje pradėta statyti faraono Amenchotepo III (apie 1390−1353 m. pr. m. e.) ir užbaigta Tutanchamono ir Horemhebo laikais. Šventykla dedikuota Amono Kamutefo garbinimui. Luksoro šventykla iš pradžių tarnavo kaip Opet šventės vieta. Šventės metu dievo Amono statula buvo nešama sfinksų alėja iš Luksoro šventyklos į Karnako šventyklą. Buvo tikėta, kad faraono žemiškasis *ka* susilieja su dangiškuoju *ka* ir atsinaujina per Amoną. Ramzio II (1279−1213 m. pr. m. e.) valdymo metu šventykla praplėsta peristiliniu kiemu, piloniniu įėjimu ir pastatyti du obeliskai. Pilonas buvo pastatytas iš blokų, kurie paimti iš sugriautos Atono šventyklos. Luksoro šventykloje išliko vienas obeliskas, kitas buvo 1819 m. padovanotas Prancūzijai ir yra Santarvės aikštėje Paryžiuje. Pagrindinė šventyklos šventovė sunyko Egipto vėlyvuoju laikotarpiu ir buvo atnaujinta Aleksandro Makedoniečio, pasak jo, „kaip Amenhotepo laikais". Šventykloje yra Aleksandro koplytėlė. Romėnų laikais šventykloje buvo imperijos kultų vieta, joje buvo įsikūręs romėnų garnizonas. Koptų laikais hipostilinė salė paversta krikščionių bažnyčia bei šventykloje rasti kitos bažnyčios likučiai. Fatimidų laikotarpiu (909−1171 m.) šventykloje pastatyta mečetė, dedikuota vietos šeichui Jusufui al Hagagui, kuris esą paskleidė islamą Luksore. 1989 m. Amenchotepo III kieme rasta slėptuvė su skulptūromis iš Egipto 18-os dinastijos laikų.

Galerija
--------

* Luksoro šventyklos pilonas su Ramzio II statulomis ir obelisku priešaisLuksoro šventyklos pilonas su Ramzio II statulomis ir obelisku priešais
* Šventyklos planas Šventyklos planas
* Abu Hagago mečetė šventykloje Abu Hagago mečetė šventykloje
* Šventyklos kolonadaŠventyklos kolonada

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Luksoro šventykla** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Ian Shaw, Paul Nicholson. *The British Museum Dictionary of Ancient Egypt*. The American University in Cairo Press. 2002, p. 165
* Encyclopaedia Britannica, 2009 10 16