recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Vasilijus Narežnasrus. *Василий Нарежный*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1780 m.Ustivica, Poltavos gubernija |
| Mirė | 1825 m. liepos 3 d. (~45 metai)Sankt Peterburgas |
|  |
| Veikla | rusų rašytojas |
|  |
|  **Vikiteka** | Vasilijus Narežnas |

**Vasilijus Narežnas** (rus. *Василий Трофимович Нарежный*, 1780 m. Ustivica, Poltavos gubernija – 1825 m. liepos 3 d. Sankt Peterburgas) – rusų rašytojas.

Biografija
----------

Kilęs iš smulkių Mirgorodo šimtinės bajorų. Mokėsi Černigovo gimnazijoje, studijavo Maskvos universitete, bet nebaigė. Dirbo valdininku Tiflise, nuo 1803 m. Sankt Peterburge.

Kūryba
------

Kūrybai įtakos turėjo Gavrila Deržavinas. Ankstyvojoje kūryboje – tragedijose, panegirikose vyrauja neoklasicizmo sekėjams būdingas praeities literatūros temų, siužetų, įvaizdžių, žanrinių formų ieškojimas. Vėliau sukurtų buitinių satyrinių romanų serijoje pavaizdavo Rusijos valdininkų ir aristokratų savivalę, sukūrė satyrinių Rusijos kaimo vaizdų. Jo kūrybos tradicijas plėtojo natųralinės mokyklos atstovai. Jo romanas „Du Ivanai, arba Aistra bylinėtis" suteikė siužetą N. Gogolio apysakai „Kaip susipyko Ivanas Ivanovičius su Ivanu Nikiforovičium".

Bibliografija
-------------

* Rusijos Žilblazas, arba Kunigaikščio Gavrilos Simonovičiaus Čistiakovo nuotykiai (*Российский Жильблаз, или Похождения князя Гаврилы Симоновича Чистякова*), d. 1-3 1814 m. 4-6 išleistos 1938 m.
* Juodieji metai, arba Kalnų kunigaikščiai (*Черный год, или Горские князья*), parašytas 1818 m. išleistas 1829 m.
* Aristijonas, arba Perauklėjimas (*Аристион, или Перевоспитание*), 1822 m.
* Burša (*Бурсак*), 1824 m.
* Du Ivanai, arba Aistra bylinėtis (*Два Ивана или страсть к тяжбам*), 1825 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  '**. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVI (Naha-Omuta). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 55 psl.**
| **Ramzis VII** |
| --- |
| Egipto faraonas |
|  |
| Ramzis VII |
| Dvidešimtoji Egipto dinastija |
| Gimė | Nežinoma |
| Tautybė | Egiptietis |
| Egipto faraonas |
| Valdė | ~1136−1129 m. pr. m. e. |
| Pirmtakas | Ramzis VI |
| Įpėdinis | Ramzis VIII |
|  |
|  **Vikiteka** | Ramzis VII |

**Ramzis VII** (valdė apie 1136−1129 m. pr. m. e.) – šeštasis 20-osios dinastijos Senovės Egipto valdovas. 

Ramzis VII tikriausiai buvo Ramzio VI sūnus. Apie jo valdymą žinoma iš keleto ekonominių užrašų. Viename papiruse minimos didelės mokesčių sumos, kurios buvo nukreiptos į Amono šventyklą Tėbuose, kitame minimas grūdų kainos didėjimas, kuris ketvirtaisiais Ramzio VII valdymo metais išaugo tris kartus. Abiejuose papirusuose minima, kad prekyba Nilo upe vyko be kliūčių. Ramzis VII buvo palaidotas Karalių slėnyje (kapas KV1). Jame rastas tuščias faraono sarkofagas.

Šaltiniai
---------

* Encyclopaedia Britannica

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • REgipto faraonai |
| --- |
|  |
| 
**Naujoji karalystė**
**Dvidešimtoji dinastija**
Setnachtas → Ramzis III → Ramzis IV → Ramzis V → Ramzis VI → Ramzis VII → Ramzis VIII → Ramzis IX → Ramzis X → Ramzis XI |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Gazella dama** |
| --- |
| Sacharinė gazelė (Gazella dama)Sacharinė gazelė (*Gazella dama*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Porakanopiai  *( Artiodactyla)* |
| Pobūris: | Atrajotojai  *( Ruminantia)* |
| Šeima: | Dykaraginiai  *( Bovidae)* |
| Pošeimis: | Tikrosios antilopės  *( Antilopinae)* |
| Gentis: | Tikrosios gazelės  *( Gazella)* |
| Rūšis: | Sacharinė gazelė  *( Gazella dama)* |

 |

**Sacharinė gazelė** (*Gazella dama*) – tikrųjų antilopių (*Antilopinae*) pošeimio dykaraginis (*Bovidae*) žinduolis.

Stambi gazelė. Kūno aukštis 90-120 cm, masė 50-85 kg. Viršutinė kūno dalis rausvai ruda. Galva, pilvas, pasturgalis balti. Balta dėmė pakaklėje. Ragus turi patinai ir patelės. Patinų ragai vidutiniškai 33 cm ilgio su ryškiais skersiniais žiedais, nuo pat pamato išlinkę atgal, po to į viršų, o jų viršūnės – šiek tiek į priekį. Patelių ragai trumpesni ir plonesni.

Gyvena dykumose. Laikosi pavieniui arba nedideliais būriais. Migracijų metu telkiasi į didesnius būrius. Minta dykumų augalais. Gali ilgai apsieiti be vandens. Nėštumas trunka 6-6,5 mėnesio. Gimsta 1 jauniklis. Gyvena iki 12 metų.

Paplitusi Afrikoje, Sacharos pietinėje dalyje nuo Maroko iki Nilo vidurupio.

Sacharinė antilopė įrašyta į Tarptautinę raudonąją knygą.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Sacharinė gazelė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Vasilijus Matėlenk. *Матэ, Василий Васильевич*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1856 m. kovo 6 d.Virbalis, Rusijos imperija |
| Mirė | 1917 m. balandžio 22 d. (61 metai)Sankt Peterburgas, Rusijos imperija |
|  |
| Veikla | Graveris, braižytojas, dailininkas |
|  |
|  **Vikiteka** | Vasilijus Matė |

**Vasilijus Matė** (rus. *Матэ, Василий Васильевич*) (1856 m. kovo 6 d. Virbalyje, Rusijos imperijoje - 1917 m. balandžio 22 d. Sankt Peterburge, Rusijos imperija) – dailininkas, braižytojas ir graveris. XIX a. pabaigoje buvo vienas iš žymiausių graverių Rusijos imperijoje.

Biografija
----------

Gimė 1856 m. kovo 6 d. Virbalyje. 1870-1875 m. studijavo dailės akademijoje ir 1875-1880 m. Sankt Peterburgo imperatoriškoje dailės akademijoje. Taip pat studijavo Prancūzijoje, Vokietijoje, Olandijoje ir Didžiojoje Britanijoje. 

Per savo darbo metus sukūrė daug ofortų ir medžio raižinių, susijusių su Rusijos žmonėmis ir kraštovaizdžiu. Bendradarbiavo su kitais rusų dailininkais ir graviūruodavo jų paveikslus. Dailininko darbai buvo spausdinami svarbiausiuose to meto Rusijos imperijos laikraščiuose, žurnaluose ir kituose leidiniuose. 1884-1909 m. dirbo dėstytoju Sankt Peterburgo dailės ir pramonės akademijoje, 1894-1917 m. dailės akademijoje. 1913 m. paskirtas tikruoju valstybės patarėju.

Graviūros
---------

* Antonas TomiškoAntonas Tomiško
* Timofėjus GranovskisTimofėjus Granovskis
* TretjakovasTretjakovas
* PuškinasPuškinas
* Aleksandras SerovasAleksandras Serovas
* Vasilijus KarazinasVasilijus Karazinas
* Pavelas ZotovasPavelas Zotovas

Nuorodos
--------

* Biografija I (rus.) Archyvuota kopija 2013-01-27 iš Wayback Machine projekto.;
* Biografija II (rus.).
V. Polenovo portretas, 1877 m. aut. Ilja Repinas
**Vasilijus Polenovas** (rus. *Васи́лий Дми́триевич Поле́нов*, 1844–1927 m.) – Rusijos tapytojas, peizažistas, istorinių-religinių paveikslų autorius.

Biografija
----------

Vasilijus Polenovas gimė 1844 m. birželio 1 d. (gegužės 20 d. pagal tų laikų Rusijos kalendorių) Sankt Peterburge pasiturinčių ir išsilavinusių dvarininkų šeimoje. 1858 m. susipažino su Aleksandro Ivanovo paveikslu „Kristaus pasirodymas liaudžiai", išstatytu Sankt Peterburgo dailės akademijoje. 1859 m. pradėjo lankyti P. Čistiakovo piešimo ir tapybos klasę, bei F. Jordano klasę imperatoriškojoje dailės akademijoje. 1861−1863 m. su tėvais gyveno Petrozavodske, baigė gimnaziją. 1863 m. įstojo mokytis į Sankt Peterburgo universiteto fizikos-matematikos fakultetą, bei pradėjo mokytis laisvuoju studentu dailės akademijoje. 1871 m. akademijoje buvo apdovanotas aukso medaliu už paveikslą „Iajiro dukters prikėlimas". Baigęs akademiją V. Polenovas 1872−1876 m. tobulinosi Italijoje, Prancūzijoje ir Vokietijoje. Grįžus į Rusiją 1877 m. jam suteiktas akademiko vardas. 

1878 m. V. Polenovas prisijungė prie peredvižnikų. Jis keliavo po Vidurio Rytus, Egiptą, Graikiją. Šios kelionės jam padėjo sukurti 68 paveikslų ciklą Kristaus gyvenimo tema, kurį dailinkas kūrė apie 25 metus. 1882 m. V. Polenovas vedė Nataliją Jakunčikovą (1858–1931). 1882−1895 m. dėstė Maskvos tapybos, skulptūros ir architektūros mokykloje. Tarp jo mokinių buvo Isakas Levitanas, Konstantinas Korovinas. 1883−84 m. dailininkas dirbo Romoje ties paveikslo „Kristus ir nusidėjėlė" eskizais. 1890 m. įsigijo nuosavybės prie Bechovo kaimo prie Okos upės (Tulos sritis), kur pasistatė sodybą (dabar Polenovo memorialinis muziejus). 1892 m. V. Polenovui suteiktas profesoriaus vardas, 1893 m. jis tapo tikruoju Sankt Peterburgo dailės akademijos nariu. Po 1905 m. demonstracijos sušaudymo protesto vardan pasitraukė iš akademijos. Vasilijus Polenovas mirė 1927 m. liepos 18 d. palaidotas Bechovo kaimo kapinėse.

Darbų galerija
--------------

* V. Polenovo kūriniai chronologine tvarka

* „Maskvos kiemelis", 1878 m. Tretjakovo galerija „Maskvos kiemelis", 1878 m. Tretjakovo galerija
* „Hermono kalno papėdėje", 1892 m. Tretjakovo galerija „Hermono kalno papėdėje", 1892 m. Tretjakovo galerija
* „Kristus prie Galilėjos ežero", 1888−89 m. Nacionalinis Baltarusijos dailės muziejus, Minskas „Kristus prie Galilėjos ežero", 1888−89 m. Nacionalinis Baltarusijos dailės muziejus, Minskas
* „Kristus ir nusidėjėlė", 1888 m. Rusų muziejus „Kristus ir nusidėjėlė", 1888 m. Rusų muziejus
* „Oka rudenį", 1893 m. Polenovo muziejus „Oka rudenį", 1893 m. Polenovo muziejus
* „Mečetė Dženine", 1903 m. Polenovo muziejus „Mečetė Dženine", 1903 m. Polenovo muziejus
* „Tarp mokytojų", 1896 m. Tretjakovo galerija „Tarp mokytojų", 1896 m. Tretjakovo galerija

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vasilijus Polenovas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Tretjakovo galerija Archyvuota kopija 2016-08-07 iš Wayback Machine projekto.
* Memorialinis V. Polenovo muziejus
| **Vasilijus Leontjevasrus. *Василий Васильевич Леонтьев*** |
| --- |
|  |
| Vasilijus Leontjevas |
| Gimė | 1905 m. rugpjūčio 5 d.Miunchenas |
| Mirė | 1999 m. vasario 5 d. (93 metai)Niujorkas |
| Sutuoktinis (-ė) | Estela Marks |
| Vaikai | Svetlana Alpers |
|  |
| Alma mater | Leningrado universitetasBerlyno universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| 1973 m. – Nobelio ekonomikos premija |

**Vasilijus Leontjevas** (rus. *Василий Васильевич Леонтьев*, angl. *Wassily Leontief*, 1905 m. rugpjūčio 5 d. Miunchenas – 1999 m. vasario 5 d. Niujorkas) – rusų kilmės JAV ekonomistas ir matematikas.

Biografija
----------

1921–1925 m. Leningrado universitete studijavo filosofiją, sociologiją, ekonomiką. 19 metų apgynė diplominį darbą. Kelis kartus buvo suimtas dėl ideologinių įsitikinimų, priešinimosi bolševikinei sistemai. 1925–1928 m. studijavo Berlyno universitete, 22 metų apgynė disertaciją „Ekonomikos verpetas", ekonomikos daktaras.

1927–1930 m. Kylio universiteto Pasaulinės ekonomikos institute tyrė statistinę paklausą ir pasiūlą. 1929–1931 m. Kinijos geležinkelio ministerijos patarėjas. 1931–1932 m. dirbo JAV nacionaliniame ekonominių tyrimų biure. Nuo 1932 m. Harvardo universiteto dėstytojas, nuo 1946 m. profesorius. 1933 m. vedęs amerikietę poetę Estelą Marks, tapo JAV piliečiu. Duktė menotyrininkė Svetlana Alpers.

1948–1973 m. Harvardo ekonominių tyrimų projekto kūrėjas ir vadovas. 1975 m. Niujorko universitete įkūrė ekonominės analizės centrą, jam vadovavo. 1954–1956 m. Ekonometrikų draugijos, 1970–1971 m. Amerikos ekonomistų asociacijos prezidentas.

Mokslinės veiklos kryptys: paklausa ir pasiūla, sąnaudų ir produkcijos santykis, matematiniai ir kiekybiniai metodai ekonomikoje. Jo vardu pavadinti Leontjevo modelis, Leontjevo paradoksas.

Bibliografija
-------------

* Amerikos ekonomikos struktūra (*Structure of the American Economy*), 1941 m.
* Amerikos ekonomikos struktūros studijos (*Studies in the Structure of the American Economy*), 1953 m.
* Sąnaudų ir produkcijos ekonomika (*Input–Output Economics*), 1966 m.
* Ekonomikos apybraižos (*Essays in Economics*), 2 t. 1966–1977 m.
* Pasaulio ekonomikos ateitis (*The Future ofthe World Economy*), 1977 m.
* Karinės išlaidos: faktai ir skaičiai, pasaulinės implikacijos ir ateities perspektyvos (M*ilitary Spending: Facls and Figures, Worldwide Implications and Future Outlook*), su F. Duchinu, 1983 m.
* JAV nedegiųjų mineralų ir pasaulio ekonomikos ateitis (*The Future on Non–Fuel Minerals in the USA and World Economy*), su kitais, 1983 m.
* Automatizacijos poveikis darbininkų ateičiai (*The Future Impact of Automation on Workers*), su F. Duchinu, 1986 m.

Įvertinimas
-----------

* 1973 m. – Nobelio ekonomikos premija

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vasilijus Leontjevas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 17 psl.
| **Viola riviniana** |
| --- |
| Rivino našlaitė (*Viola riviniana*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Eilė: | Malpigijiečiai  *( Malpighiales)* |
| Šeima: | Našlaitiniai  *( Violaceae)* |
| Gentis: | Našlaitė  *( Viola)* |
| Rūšis: | Rivino našlaitė  *( Viola riviniana)* |

 |

**Rivino našlaitė** (*Viola riviniana*), anksčiau dar vadinta *rivinine našlaite* – Lietuvoje gana dažnas našlaitinių šeimos daugiametis augalas, žydintis nuo balandžio iki birželio (kartais iki liepos) mėnesio.

Aprašymas
---------

Gana žemas, 10-40 cm aukščio žolinis augalas. Stiebas stačias arba kylantis. Augalas turi rozetės ir stiebinius lapus. Lapai plačiai kiaušiniški (2-6 cm ilgio ir 1,5-5 cm pločio), kraštas retai dantytas, viršūnė smaili arba buka, lapalakščio pagrindas širdies formos. Prielapiai dantyti. Žiedai po vieną ant žiedkočio, išaugusio lapo pažastyje. Taurėlapiai plačiai lancetiški, smailiaviršūniai, jų priedėliai nevienodo dydžio. Žiedai blankiai melsvai violetiniai, žiedlapiai platūs ir ilgi (apie 1,5–2 cm).

Buveinė ir paplitimas
---------------------

Auga pavieniui arba retomis grupėmis įvairiuose (išskyrus šlapius) miškuose, miško pievelėse, kirtavietėse, pamiškėse, krūmuose. Visoje Europoje gana paplitusi rūšis. Aptinkama ir dalyje Šiaurės Afrikos. Lietuvoje gana dažna. Už ją dažnesnės tik dirvinė, durpyninė, smiltyninė ir šuninė našlaitės.

Panašios rūšys
--------------

Panaši į kitas našlaičių rūšis. Atmetant rūšis, kurios turi tik stiebinius lapus (Rivino našlaitė turi ne tik stiebinius, bet ir rozetės lapus), panašiausia lieka tik miškinė našlaitė (*V. reichenbachiana*). Nuo miškinės našlaitės lengviausia atskirti pagal žiedo pentiną, kuris pas Rivino našlaitę yra balsvas, storas, buku galu (miškinės – plonas, ilgas, violetinis). Be to, Rivino našlaitės žiedai yra santykinai ryškesni.

Išnašos
-------

1. 1 2  Prieditis, Normunds (2005): Sugu enciklopedija "Latvijas daba. Augi. ". – Kompaktinis diskas (leidėjas GANDRS SIA).
2. ↑  Viola riviniana // Raab-Straube, E. von & Henning, T.(2018): Violaceae. – In: Euro+Med Plantbase – the information resource for Euro-Mediterranean plant diversity. Aplankyta 2021-06-10.
3. ↑  Lekavičius, A. (1989): Vadovas augalams pažinti. – Vilnius: Mokslas. 436 p.
| **Riurikas Loninasvep. *Rürik Lonin*** |
| --- |
| Gimė | 1930 m. rugsėjo 22 d.Kaskesručejaus k. Rusija Rusija |
| Mirė | 2009 m. liepos 17 d. (78 metai)Šioltozeras, Rusija Rusija |
|  |
| Veikla | kraštotyrininkas, rašytojas |

**Riurikas Loninas** (vep. *Rürik Lonin*, rus. *Рю́рик Петро́вич Ло́нин*, 1930 m. rugsėjo 22 d. Kaskesručejaus k. Vepsų valsčiuje, Karelijoje, Rusijos Federacijoje – 2009 m. liepos 17 d. Šioltozere, Karelijoje, Rusijos Federacijoje) – kraštotyrininkas, vepsų folkloro rinkėjas, rašytojas (kūrė vepsų ir rusų kalbomis), nusipelnęs Karelijos Respublikos kultūros darbuotojas, Šioltozero vepsų etnografinio muziejaus įkūrėjas.

Biografija
----------

Gimė Kaskesručejaus (vep. *Kaskez*) kaime vepsų šeimoje. Pasak R. Lonino, tėvas jį pavadino Riuriku, nes buvo įsitikinęs vepsiška Naugardo kunigaikščio Riuriko kilme.

4-ojo dešimtmečio pabaigoje R. Loninas pradėjo eiti į Kaskesručejaus mokyklą. 1946 m. baigė mokyklą ir įstojo į Petrozavodsko amatų mokyklą Nr. 2, kur mokėsi šaltkalvio-įrankių gamintojo specialybės. Po amatų mokyklos baigimo 1948 m. buvo nukreiptas į Pertrozavodską, į Onegos mašinų gamyklą. Tais metais R. Loninas pradėjo rašyti eiles vepsų kalba. 1952–1955 m. tarnavo kariuomenėje, po to dirbo Petrozavodsko automobilių remonto gamykloje. 1956 m. susipažino su Rusijos mokslų akademijos Karelijos tyrimų centro Kalbos, literatūros ir istorijos instituto kalbotyros skyriaus vedėju filologu N. Bogdanovu, kuris tyrė vepsų ir karelų kalbas.

1957 m. grįžo į Šioltozerą ir dirbo šaltkalviu.

N. Bogdanovo paskatintas, nuo 1956 iki 1993 m. Karelijoje, Leningrado ir Vologdos srityse laisvu nuo darbo metu rinko vepsų folklorą. Surinktą vepsų etnografijos medžiagą R. Loninas publikavo respublikos folkloro ir istorijos rinkiniuose. 1967 m. įkūrė Šioltozero vepsų etnografinį muziejų, vienintelį muziejų Rusijoje, kuris skirtas vepsų kultūrai.

1977–1979 m. – memorialinio Šioltozero partizanų pogrindžio muziejaus vadovas. 1980–2001 m. buvo jo iniciatyva sukurto etnografinio muziejaus mokslo darbuotojas.

Nuo 1957 iki 2001 m. dalyvavo vepsų liaudies chore. Kaip aktyvus vepsų kultūrinės bendruomenės narys, nuo 9-ojo dešimtmečio pabaigos buvo įsitraukęs į vepsų kalbos, raštijos ir kultūros atkūrimo darbus. Dvejetą metų (nuo 1987 iki 1989 m.) Šioltozero vidurinėje mokykloje dėstė vepsų kalbą.

1999 m. režisierė A. Surikova apie R. Lonino kraštotyros veiklą pastatė dokumentinį filmą „Riurikas ir jo Šioltozeras" (šis dokumentinis filmas – pirmasis cikle „Rusijos provincijų muziejai").

Išnašos
-------

1. ↑  Rjurik Lonin: «Kiinnostukseni taustat». *Punalippu* 2/1989, p. 128.

Literatūra
----------

* Карелия: энциклопедия: в 3 т. / гл. ред. А. Ф. Титов. Т. 2: К — П. — Петрозаводск: ИД «ПетроПресс», 2009. — 464 с.: ил. карт. ISBN 978-5-8430-0125-4 (т. 2) — С. 175
* Kaталог личногo архива Рюрика Петровича Лонина. — Петрозаводск: Шелтозерский вепсский этнографический музей и Карельский государственный краеведческий музей, 2000.
Ritės žymėjimas elektrinėje grandinėje.**Ritė** - daugybė laidininko, kuriuo teka srovė, vijų, apsukų apie tam tikros formos medžiagos gabalą (karkasą). Ritė gali būti kelių rūšių:

* Solenoidas
* Plokščioji ritė
* Induktyvinė ritė

Ritės induktyvumas
------------------

Vieno sluoksnio ritės dažniausiai naudojamas iki 100µH. Kitokio tipo ritės (be šerdies) gali būti iki 20 µH. Vieno sluoksnio ritės induktyvumą galima suskaičiuoti pagal išraišką:

{\displaystyle \mu H={\frac {R^{2}N^{2}}{9R+10l}}},
kur:

*R* - ritės radiusas (išmatuotas nuo ritės centro coliais).
*N* - ritės vijų skaičius.
*l* - ritės ilgis coliais.

  

Vieno sluoksnio ritės induktyvumą galima paskaičiuoti ir pagal šią išraišką:

{\displaystyle L=\mu \_{0}{\frac {N^{2}A}{l}}},
kur:

*L* - ritės induktyvumas henriais.
*µ0* - magnetinės skvarbos konstanta (4π×10−7 ≈ 1.2566370614...×10−6).
*N* - ritės vijų skaičius.
*A* - ritės šerdies plotas m².
*l* - ritės ilgis metrais.

Ritės varža
-----------

Ritės varža (impedansas) susideda iš dviejų komponentų: aktyviosios (ominės) varžos ir reaktyviosios (induktyvinės) varžos. *Aktyvioji varža* tai ritės laidininko varža pastoviai srovei. Ji priklauso tik nuo ritės laidininko medžiagos savybių ir išmatavimų. *Reaktyvioji varža* priklauso nuo ritės induktyvumo ir srovės dažnio.

{\displaystyle \displaystyle z\_{L}={\sqrt {r\_{L}^{2}+x\_{L}^{2}}}};
kur

*zL* - ritės bendroji varža [Ω];
*rL* - ritės aktyvioji varža [Ω];
*xL* - ritės reaktyvioji varža [Ω];
Ritės reaktyvioji varža:

{\displaystyle \displaystyle x\_{L}=2\pi fL};
kur

*xL* - ritės reaktyvioji varža [Ω];
*f* - dažnis [Hz];
*L* - induktyvumas [H].

Nuorodos
--------

* Ritės induktyvumo kalkuliatorius
**Elite Model Management** – tarptautinė modelių agentūra, įkurta 1972 m. Paryžiuje. Steigėjai – John Casablancas und Alain Kittler. Veikia 5 žemynuose. „Elite Model Management" motininė įmonė – „Elite World S.A." (būstinė – Liuksemburgas).
Agentūros konkursas *Elite Model Look* yra vienas žymiausių modelių atrankų konkursų. „Elite Model Look Contest" atrankos konkursas – didžiausias pasaulyje. Dalyvauja apie 350 000 kandidačių iš 60 valstybių.

Atstovybės veikia tokiuose miestuose kaip Amsterdamas (Nyderlandai), Atėnai (Graikija), Bangaloras, Bankokas, Barselona, Dubajus, Freiburg im Üechtland, Hamburgas (Vokietija), Hanojus, Hošiminas, Honkongas, Stambulas, Džakarta, Kopenhaga (Danija), Kuala Lumpūras, Lisabona, Liuksemburgas, Milanas (Italija), Marselis, Meksikas, Monterėjus, Mumbajus, Miunchenas (Vokietija), Naujasis Delis, Porto Alegre, Praha (Bratislava), Rio de Žaneiras, Santjagas (Čilė), San Paulas, Seulas, Šanchajus, Singapūras, Stokholmas (Švedija), Tel Avivas, Tokijas (Japonija), Torontas (Kanada), Varšuva (Lenkija).

Nuorodos
--------

* Oficiali „elite Model Management" svetainė **(**angl.**)**
* „elite Model World" svetainė Archyvuota kopija 2012-05-01 iš Wayback Machine projekto.
| Medaliai |
| --- |
|  |
| **Atstovaujant: Jungtinės Karalystės vėliava Jungtinė Karalystė**  |
| Skeletonas |
| Olimpinės žaidynės |
| **Auksas** | 2014 m. Sočis |  |
| **Auksas** | 2018 m. Pjongčangas |  |
| Pasaulio čempionatas |
| **Bronza** | 2012 m. Leik Plesidas |  |
| **Auksas** | 2015 m. Vinterbergas |  |
| **Bronza** | 2017 m. Kenigzė |  |

**Elizabeth Yarnold** (g. 1988 m. spalio 31 d. Sevenokse) – Jungtinės Karalystės skeletonininkė. Olimpinė čempionė.

Biografija
----------

E. Yarnold sportinę karjerą pradėjo kaip septynkovininkė. 2008 m. jai pasiūlyta dalyvauti skeletono varžybose pagal Jungtinės Karalystės *Girls4Gold* talentų paieškos schemą. Nuo 2010 m. E. Yarnold priklauso nacionalinei komandai. 2010–11 m. pasaulio taurės įskaitoje sportininkė liko vos 35-a, o 2013–14 m. pasaulio taurėje jau buvo čempione. 2012 m. pasaulio čempionato bronzos medalininkė. 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse E. Yarnold laimėjo visus keturis nusileidimus ir tapo olimpine čempione. 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Pjongčange ji iškovojo antrąjį olimpinį aukso medalį.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
Salotos

Vaisių salotos
**Salotos** – šaltas užkandis, kurio pagrindą sudaro įvairios smulkintos šviežios daržovės arba vaisiai ir uogos.

Lietuvių kalboje termiškai apdorotų daržovių salotos vadinamos **mišrainėmis**.

Salotų rūšys
------------

* Žaliosios salotos. Vartojamos šviežios daržovės.
* Įvairių daržovių salotos. Vartojami švieži ir konservuoti produktai, užpilti įvairiais užpilais.
* Vaisių salotos arba saldžiosios salotos. Vartojami švieži ir konservuoti vaisiai.

Gamyba
------

Daržovių salotoms gaminti naudojamos šviežios, termiškai apdorotos bei konservuotos daržovės: salotos, agurkai, morkos, pomidorai, įvairūs kopūstai, ropės, špinatai, svogūnai, paprika ir daugelis kitų, taip pat žalumynai (krapai, petražolės, svogūnų laiškai), grybai. Užpilamos salotos grietine, augaliniu aliejumi, majonezu, actu. Pagardinimui tinka druska, cukrus, citrinos rūgštis, prieskoniai, krienai, garstyčios, virti kiaušiniai, sūris.

Vaisių salotos gaminamos taip pat kaip ir daržovių, tik parenkami joms tinkami užpilai ir prieskoniai. Vartojami švieži, džiovinti ir konservuoti vaisiai bei uogos.

Vartojimas
----------

Salotos valgomos kaip atskiras patiekalas – šaltas užkandis arba kaip garnyras prie mėsos, žuvies, bulvių patiekalų.

Vaisių salotos patiekiamas kaip užkandis ir kaip desertas, priklausomai nuo vartojamų vaisių bei užpilų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „salad". merriam-webster.com. Nuoroda tikrinta 2021 m. vasario 5 d..
Koordinatės: 56°13′34″š. pl. 24°24′13″r. ilg.﻿ / ﻿56.2260°š. pl. 24.4035°r. ilg.﻿ / 56.2260; 24.4035

|  Saločių šv. Juozapo bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Panevėžio |
| **Dekanatas** | Pasvalio |
| **Savivaldybė** | Pasvalio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Saločiai |
| **Adresas** | Mūšos g. 1 |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |

 *Kitos reikšmės – Šv. Juozapo bažnyčia.*
**Saločių šv. Juozapo bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Saločių miestelyje, Mūšos upės kairiajame krante. Įrengta 1945 m.

Istorija
--------

1514 m. Barbora Pečkaitė įsteigė parapiją ir jai paskyrė žemės ir miško. Ji ir jos įpėdiniai Liutkai įsipareigojo išlaikyti kleboną, kasmet skirdami jam 5 kapas grašių. 1528 m. Albertas Kmita turtus padidino. Klebonas iš Saločių dvaro gaudavo įvairių privilegijų, už tai jis turėjo išlaikyti mokytoją arba klieriką. Pirmoji Saločių bažnyčia buvo maža, medinė. XVI a. antrojoje pusėje Biržų Radvilos atėmė katalikų parapijos turtus, bažnyčią sugriovė ir jos vietoje pastatė reformatų maldos namus.

1632 m. katalikai iškėlė Radvilai bylą ir po kurio laiko ją laimėjo. Apie 1644 m. pastatyta katalikų bažnyčia. Jai paskirtas Tauprių kaimas. Apie 1755 m. pastatyta nauja medinė bažnyčia. 1835 m. atnaujinta.

1841 m. Saločiuose gyveno 4 kunigai, klebonas valdė 8 valakus žemės. Klebonas Konstantinas Orlauskas gavo Kauno gubernatoriaus leidimą remontuoti bažnyčią. Remonto pretekstu jis 1873 m. pastatė naują medinę. 1879 m. ją konsekravo pavyskupis Aleksandras Beresnevičius. Kauno gubernatorius 1887 m. leido apmūryti kapines. 1900 m. bažnyčia išdažyta.

1911 m. Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius įsteigė arbatinę. Klebonas Aleksandras Štombergas 1926–1928 m. bažnyčią atnaujino ir sutvirtino. 1944 m. liepos 26 d. ji ir varpinė sudegė, varpas išsilydė.

Architektūra
------------

Bažnyčia 1945 m. įrengta mūrinėje dviaukštėje klebonijoje (administratorių kunigų Kazimiero Pukenio ir Antano Balaišio rūpesčiu). Šventoriuje palaidotas klebonas Aleksandras Štombergas.

Galerija
--------

* VarpinėVarpinė
* LurdasLurdas
* Senosios bažnyčios vietaSenosios bažnyčios vieta

Šaltiniai
---------

* Parapijos puslapis Archyvuota kopija 2006-05-19 iš Wayback Machine projekto.
| **Schistostega pennata**Apsauga: 1(E) – Prie išnykimo ribos |
| --- |
| Plunksninė švitrelė (*Schistostega pennata*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Samanūnai  *( Bryophyta)* |
| Klasė: | Lapsamanės  *( Bryopsida)* |
| Poklasis: | Dicranidae  *( Dicranidae)* |
| Eilė: | Dicranales  *( Dicranales)* |
| Šeima: | Švitreliniai  *( Schistostegaceae)* |
| Gentis: | Švitrelė  *( Schistostega)* |
| Rūšis: | Plunksninė švitrelė  *( Schistostega pennata)* |

 |
| Binomas |
| ***Schistostega pennata***(Hedw.) F.Weber & D.Mohr |

**Plunksninė švitrelė** lot. *Schistostega pennata*, angl. *Luminous moss*) – švitrelinių (*Schistostegaceae*) šeimos samanų rūšis, išsiskirianti švytėjimu prietemoje, sugebanti augti labai tamsiose ūksmingose vietose, kur kitos samanos nelabai galėtų vystytis. Paplitusi Europoje, Šiaurės Amerikoje, Azijoje. Kai kuriuose regionuose dažna, o retesnė ten, kur vyrauja kalkingi dirvožemiai.

Biologija
---------

Švytinčios samanos
Plunksninė švitrelė – akrokarpinė lapsamanė. Stiebas status, paprastas, iki 1 cm aukščio, su dviem eilėmis lapelių. Išaugus gametofitui, ilgai išlieka žalia, siūliška šakota protonema, kurioje gausu lęšio formos šviesą atspindinčių ląstelių. Todėl samana gali ilgai augti tamsiose ūksmingose vietose.

Dvinamė samana, tačiau priešingos lyties individai gali išsivystyti ant vienas kito rizoidų. Sporogonus išaugina retai, sporas subrandina pavasarį. Paprastai jos lipnios, žviežias jas sunkiai išnešioja vėjas, todėl manoma, kad jos prisitaikiusios plisti gyvūnų pagalba. Vegetatyviniu būdu dauginasi gemaliniais kūneliais, išsivystančiais ant protonemos. 

Auga tamsiose vietose telkinėliais, dažniausiai ant medžių (ypač eglių, pušų) išvartų, po šaknimis, taip pat ant smiltainio uolienų.

Populiacija Lietuvoje
---------------------

Lietuvoje plunksninė švitrelė nuo 2000 m. įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. Rūšis rasta tik Biržų girioje Biržų rajone 1998 m. Samana aptikta vienoje vietoje, ant eglės išvartos šaknų gūdžiame eglyne.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Lietuvos Respublikos saugomų gyvūnų, augalų ir grybų rūšių sąrašas
3. ↑  Lietuvos raudonoji knyga. Red Data Book of Lithuania, Vilnius, Lututė, 2007, 343 p. ISBN 978-9955-692-71-3



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Plunksninė švitrelė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |
| --- |
| **Ramygalos gimnazija** |
| [[Vaizdas:|Ramygalos gimnazija herbas|center|100px]] |
|  |
| **Adresas** | S. Dariaus ir S. Girėno g. 32, Ramygala |
| **Direktorius(-ė)** | Algis Adašiūnas |
| **Mokinių skaičius** | 526 |
| **Įkūrimo data** | 1918 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 60 |

**Panevėžio rajono Ramygalos gimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Ramygaloje (Panevėžio raj.), S. Dariaus ir S. Girėno g. 32, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190398398.

Filialai:

* Ramygalos gimnazijos Ėriškių Juozo Balčikonio skyrius
* Ramygalos gimnazijos Jotainių skyrius

Istorija
--------

Tiksli mokyklos įkūrimo data neužfiksuota, tačiau žinoma, kad 1781 m. jau veikė parapijinė mokykla, joje mokėsi 5 bajoraičiai ir 4 miestelėnai. Mokinių skaičius kiekvienais metais vis didėjo. 1912 m. mokykla pavadinta rusiškai – „Ramygalskoje narodnoje učilišče", 1915 m. – „Lietuviška trijų klasių pradinė mokykla".

1918 m. lapkričio 2 d. laikoma oficialia Ramygalos „Saulės" progimnazijos įkūrimo data. 1923 m. mokyklai suteiktas realinės progimnazijos statusas. Nuo 1924 m. keturių klasių progimnazija. 1927 m. baigtas statyti 152.046 litų kainavęs naujas mokyklos pastatas su 22 klasėmis ir aktų sale. Progimnazija performuota į vidurinę mokyklą. 1939 m. pastatytas antrasis tipinis pastatas su centriniu šildymu. Pastate buvo 18 klasių. 1943 m. mokykla išleido pirmąją abiturientų laidą.

1952 m. atidaryta vakarinė mokykla, pavadinta „Ramygalos darbo jaunimo vidurinė mokykla". 1954 m. įkurtas bendrabutis. 1975 m. įrengtas stadionas. Vis augant mokinių skaičiui,1977 m. abu senieji pastatai sujungti nauju tipiniu priestatu su 22 kabinetais, 4 laboratorijomis, valgykla su virtuve bei sporto sale. 1988 m. baigtas senojo pastato kapitalinis remontas. 2005 m. kovo 16 d. Ramygalos vidurinei mokyklai suteiktas gimnazijos statusas.

Direktoriai
-----------

* Bronius Liesis (iki 1929 m.)
* 1935–1941 m. Petras Micevičius, pedagogas, tremtinys, 1943 m. mirė koncentracijos stovykloje Krasnojarsko krašte, Rusijoje.
* Algis Adašiūnas

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė

* Ramygalos gimnazijos pastatas 1939 m.
* 
* 
* Naujasis gimnazijos pastatas
Frankų kelias Turino apylinkėse
**Via Francigena**, arba *Frankų ir romėnų kelias* – vienas populiariausių katalikų piligriminių kelių viduramžių Europoje, antras pagal populiarumą po Šv. Jokūbo kelio. Šiuo keliu Anglijos ir Prancūzijos gyventojai keliaudavo į šventąją Romą, o italai traukdavo šiaurės krytimi į Kenterberį, buvusį svarbų romėnų miestą dabartinėje Pietryčių Anglijoje. Einant šiaurės kryptimi, kelias buvo vadinamas Frankų keliu (lot. *Via Francigena*), pietų – Romėnų keliu (*Via Romea*). Bendras kelio ilgis – 1700 km.

Istorija
--------

Pirmieji liudijimai apie piligrimų kelią iš Italijos į Prancūziją ir atgal (*Iter Francorum*) siekia 870–uosius metus. Šį maršrutą aprašė arkivyskupas Sigerikas Rimtasis (950–994), X a. pabaigoje keliavęs iš Kenterberio į Romą. Frankų ir romėnų kelyje stovėjo daugelis svarbių Europos vietovių, nuo Kalė prie Lamanšo iki Romos. Į klasikinį maršrutą patenka Viterbas, Siena, Luka, Lunidžana, Pavija, Ivrea, Didžiojo Sen Bernaro perėja, Lozana, Bezansonas, Reimsas, Arasas, Reimsas, Teruanas ir Kalė. Tačiau buvo ir kitų vietų šiame maršrute.

Bėgant laikui, atsiradus naujiems keliams, Via Francigena buvo pamirštas. XX a. pabaigoje Europos vyriausybės pradėjo imtis priemonių, kad atgaivintų pėsčiųjų ir dviračių turizmą šiame kelyje.

* Maršruto logotipasMaršruto logotipas
* Pakelės rodyklėsPakelės rodyklės
* Atokvėpio vietaAtokvėpio vieta
* KryžkelėKryžkelė
* Viena iš kelio atkarpųViena iš kelio atkarpų
* KeliautojaiKeliautojai

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Via Francigena** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Via Francigena kelio svetainė Archyvuota kopija 2005-11-07 iš Wayback Machine projekto.
* Kelionė vienam: populiariausi piligrimų maršrutai
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

San Marinas yra maža Europos valstybė, su ribotais **transporto** resursais.

Geležinkeliai
-------------

Po II pasaulinio karo kelerius metus San Marinas turėjo geležinkelio liniją, kuri jungė šalį su Italijos Rimini miesto sistema. Tačiau dėl sunkumų pasiekiant San Marino sostinę, kuri yra ant kalvos viršūnės, linija buvo uždaryta. Šiuo metu geležinkelių San Marino respublikos gyventojai nebenaudoja.

Funikulieriai
-------------

San Marino funikulierius
Šalyje yra 1.5 km ilgio funikulierių linijų, kurios driekiasi nuo Monte Titano viršukalnės iki Borgo Maggiore, antro pagal dydį šalies miesto. Du funikulierių vagonai, pažymėti 1 ir 2 numeriais, kursuoja kas 15 minučių. Trečiasis funikulierius naudojamas aptarnaujant visą sistemą.

Keliai
------

Šalyje bendras kelių ilgis siekia 220 km, o pagrindinis kelias, kertantis visą šalį yra San Marino magistralė. Transporto registracijos numeriai San Marine žymimas kodu iš keturių numerių, su šalies herbu kairėje. Tarptautinis kodas, kuriais žymimi registracijos numeriai – RSM.

Taksi kompanijos veikia visoje šalyje. Iš viso yra septynios taksi kompanijos, taip pat pasitaiko ir Italijos taksi, kurios atveža Italijos gyventojus.

Autobusai
---------

Tarp Rimini ir San Marino miestų yra reguliarūs autobusų maršrutai, populiarūs ir tarp turistų, ir tarp San Marino gyventojų bei darbuotojų. Tarp San Marino ir Rimini stotelių autobusas stoja 20 kartų.

Oro transportas
---------------

San Marine nėra nei vieno oro uosto, tik vienas sraigtasparnių oro uostas Borgo Maggiore mieste. Dauguma turistų, kurie atvyksta lėktuvais į Rimimi oro uostą, į San Mariną atvyksta autobusais.

Vandens transportas
-------------------

San Marino teritorijoje teka dvi upės, tačiau nėra jokio svarbesnio vandens transporto ir jokių didesnių uostų.

  


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • REuropos transportas pagal šalis |
| --- |
|  |
| 
Airija · Albanija · Andora · Armėnija · Austrija · Azerbaidžanas · Baltarusija · Belgija · Bosnija ir Hercegovina · Bulgarija · Čekija · Danija · Estija · Graikija · Gruzija · Islandija · Ispanija · Italija · Jungtinė Karalystė · Juodkalnija · Kazachstanas · Kosovas · Kroatija · Latvija · Lenkija · Lichtenšteinas · Lietuva · Liuksemburgas · Makedonija · Malta · Moldavija · Monakas · Norvegija · Nyderlandai · Portugalija · Prancūzija · Rumunija · Rusija · San Marinas · Serbija · Slovakija · Slovėnija · Suomija · Švedija · Šveicarija · Turkija · Ukraina · Vatikanas · Vengrija · Vokietija |

 |
Koordinatės: 54°40′25″š. pl. 23°39′26″r. ilg.﻿ / ﻿54.673734°š. pl. 23.657133°r. ilg.﻿ / 54.673734; 23.657133

|  |
| --- |
| **Plutiškių gimnazija** |
| Plutiškių gimnazija herbasPlutiškių gimnazija herbas |
| Plutiškių gimnazija |
| **Adresas** | Mokyklos g. 4, Plutiškės |
| **Direktorius(-ė)** | Irena Kašauskienė |
| **Mokinių skaičius** | 250 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 28 |

**Kazlų Rūdos savivaldybės Plutiškių gimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kazlų Rūdos savivaldybėje, Plutiškėse, Mokyklos g. 4, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190398964.

Istorija
--------

1917 m. įkurta pradinė mokykla, 1952 m. tapusi vidurine mokykla. 2014 m. rugpjūčio 27 d. jai suteiktas gimnazijos statusas.

Direktoriai
-----------

* Irena Kašauskienė

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kazlų Rūdos sav. Plutiškių gimnazija *aikos.smm.lt*
2. ↑  Mokyklos istorija. Plutiskes.KazluRuda.Lm.lt (tikrinta 2022-01-13).

Nuorodos
--------

* Svetainė
| **Ramzis V** |
| --- |
| Egipto faraonas |
| Dvidešimtoji Egipto dinastija |
| Gimė | Nežinoma |
| Tautybė | Egiptietis |
| Egipto faraonas |
| Valdė | ~1150−1145 m. pr. m. e. |
| Pirmtakas | Ramzis IV |
| Įpėdinis | Ramzis VI |
|  |
|  **Vikiteka** | Ramzis V |

**Ramzis V** (valdė apie 1150−1145 m. pr. m. e.) – ketvirtasis 20-osios dinastijos Senovės Egipto valdovas. 

Ramzis V tikriausiai buvo Ramzio IV sūnus, valdė trumpai ir mirė jaunas, tikriausiai nuo raupų. Jo valdymo laikais iškilo Tėbų Amono žynių reikšmė. Iš ketvirtaisiais jo valdymo metais datuoto papiruso aiškėja, kad didžiąją dalį Egipto žemės ir pajamų valdė Amono šventykla Karnake. Mažos dalys teko Ra šventyklai Heliopolyje ir Pta šventyklai Memfyje. Ramzis V pratęsė Ramzio IV šventyklos statybas Deir al Bachri ir ši šventykla tikriausiai buvo Ramzio V laidojimo šventykla. Faraonas buvo palaidotas praėjus 2 metams po mirties. Toks uždelsimas gali būti paaiškintas, kad jis buvo nuverstas iš sosto sekančio faraono Ramzio VI, gal jo kapas nebuvo pilnai įrengtas arba galbūt buvo sąlygotas karo, apie kurį užsimenama tuo laiku. Ramzis V buvo palaidotas Karalių slėnyje (kapas KV9). Iškart po to šį kapą pasisavino Ramzis VI ir pritaikė savo kapui. Ramzio V ir Ramzio VI mumijos rastos Amenhotepo II kape (KV35). Be raupų požymių Ramzio V mumijos galvoje rasta žaizda, padaryta arba iškart prieš mirtį, arba iškart po mirties.

Šaltiniai
---------

* Encyclopaedia Britannica

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • REgipto faraonai |
| --- |
|  |
| 
**Naujoji karalystė**
**Dvidešimtoji dinastija**
Setnachtas → Ramzis III → Ramzis IV → Ramzis V → Ramzis VI → Ramzis VII → Ramzis VIII → Ramzis IX → Ramzis X → Ramzis XI |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Via Ferrata

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Via Ferrata** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

**Via ferrata** (it. *geležinis kelias*) – kalnų takas, aprūpintas įtvirtintais lynais, pakopom, rankenom, kopėčiomis bei tiltais. Tokie takai leidžia įvairaus fizinio pasiruošimo žmonėms įveikti tuos kalnų ruožus, kurie priešingu atveju būtų neįveikiami.

*Via ferrata* takai įrengti daugelyje Europos šalių (Italijoje, Vokietijoje, Austrijoje, Šveicarijoje, Slovėnijoje, Ispanijoje) ir kai kuriose vietose JAV.

Pirmosios *via ferratos* buvo įrengtos Dolomitų kalnų regione Italijos Alpėse per Pirmąjį pasaulinį karą, kad palengvintų pėstininkų judėjimą kalnuose. Iki šiol Dolomitų kalnai turi daugiausia įrengtų *via ferrata* takų.

Ekipiruotė
----------

Norintiems išbandyti *via ferrata* yra būtina ši ekipiruotė:

1. *Via Ferratos* kabliai (dvi virves sujungtos Y forma bei karabinai ant jų galų)
2. Apraišai
3. Šalmas

Taip pat kopiant *via ferrata* praverčia pirštinės (pvz. dviratininko).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Puriklis** (angl. *leavening agent*) – cheminė ar biologinė medžiaga, naudojama ruošiant tešlą, kuri kildinimo ar kepimo metu sudaro dujų burbuliukus, kurie minkština gatavą kepinį ir mažina jo tankį. Purinamąjį puriklio veikimą sukelia tešlos vanduo, rūgštinės medžiagos, šiluma. Burbulus sudaro išsiskiriantis anglies dioksidas, kartais – etanolis. Maišant tešlą miltų krakmolas maišosi su vandeniu ir brinkdamas sudaro matricą, kurią sutvirtina glitimas ar tokie polisacharidai kaip pentozanai ar ksantano sakai, po to želatinizuojasi ir sutvirtėja, o matricoje buvę burbuliukai tampa ruošinio, po to – kepinio poromis.

Biologiniai purikliai
---------------------

Biologiniai purikliai yra medžiagos (mikrobiologinės kultūros, ankstesnio rauginimo tešla ir kt.), kuriose yra mikroorganizmų, gebančių gyventi tešloje ir gyvybinės veiklos metu išskirti dujų, purinančių tešlą. Dažniausiai naudojamas purinimo mikroorganizmas yra mielės *Saccharomyces*, paprastai – alaus mieliagrybis (Saccharomyces cerevisiae).
Kartais naudojamos tam tinkamos bakterijos. Mielių gyvybinės veiklos produktai (etanolis, jų irimo produktai) suteikia būdingą mielinio kepinio gardį. Rūgščios tešlos kepiniams gardį suteikia ir pienarūgščio rūgimo bakterijos *Lactobacillus* bei *Acetobacter*.

Kildinant mielėmis tešloje vyksta fermentacija, tešlos cheminė sudėtis keičiasi. Biologinis purinimas trunka ilgiau negu cheminis, nes mielių tešloje turi prisidauginti, ir tik tada pasireiškia purinamasis jų poveikis. O cheminiai purikliai paprastai ima veikti išsyk, kai ima reaguoti tešlos vandenyje ištirpusios rūgštys ir bazinės medžiagos.

Tipiški biologiniai purikliai:

* gyvas alus (nepasterizuotas, su gyvomis mielių ląstelėmis)
* kefyras
* rūgščiosios tešlos raugas
* mielės
* jogurtas

Cheminiai purikliai
-------------------

Cheminiai purikliai yra cheminės medžiagos ar jų mišiniai, kurie išskiria anglies dioksidą ar kitas dujas, kai sąveikauja su vandeniu ar kai kaitinami. Paprastai pagrindinė jų veiklioji medžiaga yra rūgščių (paprastai – mažamolekulių organinių rūgščių) ir bazinių medžiagų mišinys. Jam sureagavus paprastai lieka cheminė druska. Cheminiai purikliai naudojami kepant biskvitus, pyragaičius, sausainius ir panašius kepinius, kuriems nereikalingas mielinis ar kitoks biologinis kildinimas.

Sumaišyti cheminį puriklį mišinį, kad jam suveikus neliktų nepageidaujamo mišinio ingredientų skonio, reikia chemiko patirties, todėl tokius mišinius paprastai pardavinėja paprastai jau iš anksto sumaišytus reikiama proporcija. Tokie cheminiai purikliai dažnai vadinami *kepimo milteliais*.

Cheminių puriklių pavyzdžiai:

* kepimo milteliai
* kepimo soda
* monokalcio fofatas
* natrio ir aliuminio fosfatas
* natrio rūgštinis pirofosfatas
* amonio bikarbonatas
* kalio bikarbonatas
* kalio bitartratas
* kalio karbonatas
* vandenilio peroksidas
| Tabatinga*Forte de São Francisco Xavier de Tabatinga* |
| --- |
|        |
| *Tabatingos gatvė* |
|  |
| 

TabatingaTabatinga

4°15′0″ p. pl. 69°56′0″ v. ilg.﻿ / ﻿4.25000°š. pl. 69.93333°r. ilg.﻿ / 4.25000; 69.93333﻿ (Tabatinga)Koordinatės: 4°15′0″ p. pl. 69°56′0″ v. ilg.﻿ / ﻿4.25000°š. pl. 69.93333°r. ilg.﻿ / 4.25000; 69.93333﻿ (Tabatinga) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-4) |
|  |
| **Valstybė** | Brazilijos vėliava Brazilija |
| **Regionas** | Brazilijos Šiaurės regionas |
| **Valstija** | Amazonės valstija Amazonės valstija |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 47 640  |
| **Altitudė** | 60 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Tabatinga |

**Tabatinga** arba ***Forte de San Fransisko Šavjer de Tabatinga*** (port. *Forte de São Francisco Xavier de Tabatinga*) – miestas ir savivaldybė Brazilijos šiaurės vakaruose, Amazonės valstijoje. Įsikūrusi ~1100 km į vakarus nuo Manauso, Amazonės kairiajame krante, šalia Kolumbijos miesto Letisijos, priešais Peru miestelį Santa Rosa de Javari. Svarbus tranzitinis pasienio punktas. Yra upinis uostas, tarptautinis oro uostas.

Savivaldybės plotas – 3225 km², gyventojų skaičius – 68 502 (2021 m.).

Istorija
--------

San Fransisko Šavjer de Tabatingos karinį postą ties Portugalijos ir Ispanijos imperijų sandūra XVIII a. pr. pastatė Fernandas da Kosta Ataidė Teivešas. Vietovardis kildinamas iš tupių *tobatinga* ('baltas molis'). Tabatingos savivaldybė sudaryta 1981 m.

Tabatingos savivaldybė Amazonės valstijoje
Įvažiavimas Tabatingon nuo Letisijos

Šaltiniai
---------

1. AMAZONAS: State in North Region, *citypopulation.de*
2. ↑  AMAZONAS: State in North Region, *citypopulation.de*
3. ↑
4. ↑  Tabatinga, IBGE
5. ↑  NAVARRO, E. A. *Método moderno de tupi antigo: a língua do Brasil dos primeiros séculos*. 3ª edição. São Paulo. Global. 2005. p. 118.
| Alidas |
| --- |
|  |
|  |
| Šalis | Eritrėja Eritrėja |
|  |
| Aukštis | 904 m |
|  |
| Tipas | stratovulkanas |
|  |
| Amžius |  |
|  |
| Aktyvumas | neaktyvus |
|  |
| Paskutinisišsiveržimas | [[]] m. |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.

  |
| **Koordinatės:** | 14°53′0″ š. pl. 39°55′0″ r. ilg.﻿ / ﻿14.88333°š. pl. 39.91667°r. ilg.﻿ / 14.88333; 39.91667Koordinatės: 14°53′0″ š. pl. 39°55′0″ r. ilg.﻿ / ﻿14.88333°š. pl. 39.91667°r. ilg.﻿ / 14.88333; 39.91667 |

**Alidas** – ugnikalnis Eritrėjoje, Šiaurės Raudonosios Jūros regione. Tipas – stratovulkanas, aukščiausias taškas iškilęs 904 m virš jūros lygio. Stūkso Raudonosios jūros pakrantės vakaruose.

Ugnikalnis susidaręs iš nuosėdinių uolienų, kurių paviršius padengtas bazaltu ir riolitu. Riolito laukai daugiausia plyti ugnikalnio šiaurės vakarų ir pietryčių pusėje. Vulkaniniai reiškiniai ugnikalnio apylinkėse prasidėjo pleistoceno epochoje. Tai patvirtina į paviršių išsiveržusi riolitinė pemza. Išsiveržimas buvo Plinijaus tipo. Sukietėjusi lava, kuri yra netoli ugnikalnio, sustingo dabartinės epochos ugnikalnio aktyvumo laikotarpiu, kuris vyko šiaurės vakarinėje ugnikalnio pusėje. Pradžioje ugnikalnio padas buvo po vandeniu. Vietovėje, netoli ugnikalnio, buvo daug mažų kraterių ir nedidelių vulkaninių kūgių iš kurių veržėsi lava.

Dabartiniu metu netoli ugnikalnio yra gana daug fumarolių. Vyksta aktyvūs šiluminiai reiškiniai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Global Volcanism Program[neveikianti nuoroda]
2. ↑  Volcano Live


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Alidas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Koordinatės: 54°25′59″š. pl. 25°36′50″r. ilg.﻿ / ﻿54.433194°š. pl. 25.613792°r. ilg.﻿ / 54.433194; 25.613792

|  Tabariškių Nukryžiuotojo Kristaus koplyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilniaus |
| **Dekanatas** | Šalčininkų |
| **Savivaldybė** | Šalčininkų rajonas |
| **Gyvenvietė** | Tabariškės |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1794 m. |

**Tabariškių kapinių Nukryžiuotojo Kristaus koplyčia** stovi Tabariškių kaimo veikiančiose kapinėse, Turgelių seniūnijoje, Šalčininkų rajone, prie kelio  **3930**  Tabariškės–Ūdronys , 0,9 km į vakarus nuo pasienio su Baltarusija.

Renovuota medinė koplyčia yra 2013–2014 m. įgyvendinto projekto „Medinis kultūros kelias" objektas, kuriuo siekiama skatinti turizmą kaimo vietovėse. Ji įamžina buvusių Tabariškių savininkų Skarbek–Važinskių giminės, besirūpinusios šiomis žemėmis, vardus. Tabariškių Šv. arkangelo Mykolo parapijoje stovinti koplyčia kultūros paminklo statuso neturi. 

Renovuota koplyčia, 2016 m.

Istorija
--------

Istoriniuose šaltiniuose minima, kad koplyčia yra medinė, su prancūziška spyna, 14 alkūnių ilgio ir 5 alkūnių pločio, altoriuje – Nukryžiuotojo paveikslas, pastatyta 1794 m. Antonijaus Važinskio, pašventinta Tabariškių klebono Marko Rostiko. 

Šalčininkų rajono savivaldybės pastangomis 2014 m. koplyčia buvo restauruota ir spalio 10 d. pašventinta Tabariškių klebono Valdemaro Ulčukevičiaus, praėjus 220 metų po pirmosios konsekracijos.

Tabariškių kapinių koplyčios renovacija vyko pagal programą „Leader". Objektas buvo įtrauktas į renovuojamų objektų sąrašą kultūrinio turizmo maršrute „Medinė architektūra Vilniaus ir Šalčininkų rajonuose" ir po teigiamo paraiškos įvertinimo gavo lėšų iš ES struktūrinių fondų.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Tabariškių Nukryžiuotojo Kristaus koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Atnaujintos Tabariškių koplyčios pašventinimas
* Kultūrinio turizmo maršrutas „Medinė architektūra Vilniaus ir Šalčininkų rajonuose"
* Tabariškių koplyčia iki remonto, 2011 m. (*panoramio.com*)[neveikianti nuoroda]
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Branduolėlis (4) branduolio skersiniame pjūvyje
**Branduolėlis** (lot. *nucleolus*) – ląstelės interfaziniame branduolyje esantis kompaktiškas darinys, stipriai laužiantis šviesos spindulius. Daugiausia sudarytas iš ribonukleoproteidų. Dažniausiai yra sferinis, bet gali būti ir juostinis arba sudėtingos formos, sudarytas iš skirtingai besidažančių dalių. Jis aptinkamas vienaląsčių organizmų branduoliuose ir augalinėse bei gyvūninėse ląstelėse.

Paprastai būna 1-2 ovalūs ar apvalūs branduolėliai, kartais būna keletas, o augančiose žuvų kiaušialąstėse – daug. Branduolėlių skaičius, kaip ir jų dydis priklauso nuo ląstelės fiziologinės būsenos ir kinta. Branduolėlyje yra apie 80 proc. baltymų ir apie 15 proc. RNR. Mitozės metu branduolėlis virsta chromosomų kūneliais, o metafazėje ir anafazėje – jis nematomas. Atsiranda tik susidarant naujiems branduoliams.

Funkcijos
---------

* Dalyvauja ribosomų dalelių susidarymo procese.
* Branduolėlyje prasideda RNR formavimasis.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Branduolėlis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |