recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Juozas Statkevičius** |
| --- |
|  |
| 2010 m. |
| Gimė | 1968 m. spalio 15 d. (54 metai)Kaunas |
| Tautybė | Lietuvis |
|  |
| Veikla | Rūbų dizaineris |
|  |
| Išsilavinimas | Drabužių modeliavimas |
| Alma mater | Kauno Stepo Žuko taikomosios dailės technikumasVDA (1993) |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| „Už nuopelnus Lietuvai" Riterio kryžius (2011) Auksinis scenos kryžius (2011, 2012) |

**Juozas Statkevičius** (g. 1968 m. spalio 15 d. Kaune) – drabužių dizaineris, teatro kostiumų dailininkas, šukuosenų meistras, grimuotojas, modelis.

Biografija
----------

### Išsilavinimas

Kauno S. Žuko taikomosios dailės technikume mokėsi drabužių modeliavimo. To paties toliau mokėsi Vilniaus dailės akademijoje, baigė 1993 m. Stažavosi Arnheimo menų akademijoje (Arnhem Art Academy, Nyderlandai), Paryžiaus Angelo Tarlazzi madų namuose.

### Veikla

1998 m. Vilniuje surengė pirmąjį savo aukštosios mados kolekcijos pristatymą. 2003 m. dėstė Maskvos M. Lomonosovo universitete.

Sukūrė proginius rūbus Almai Adamkienei, Latvijos prezidentei Vairai Vykei-Freibergai, Danijos sosto įpėdinio Frederiko žmonai Mari, Jolantai Paulauskienei, Agnei Zuokienei, Björk, Kyrai Sedgwick, Naomei Watts, Nikolei Richie, Odrei Butvay-Gruss, Kirstai Bard, Svetlanai Griaznovai.

Kuria kostiumus Lietuvos režisierių – E. Nekrošiaus, G. Varno, R. Tumino, A. Cholinos, D. Ibelhauptaitės, O. Koršunovo, J. Lingio, J. Turo, J. Smorigino, – spektakliams. Taip pat bendradarbiavo su Versalio teatru, Tel Avivo opera, Maskvos teatru, Vilnius City Opera.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. 1 2  Juozas Statkevičius. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2021-06-13.

Nuorodos
--------

Asmeninė svetainė
**Juozas Smilinskas** (1939 m. lapkričio 14 d. Punios k. Alytaus r.), muzikos mokytojas ir chorvedys.

Biografija
----------

Baigęs Punios vidurinę mokyklą, 1958–1960 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus kultūros – švietimo technikume (dėst. B. Razauskienė). 1960–1964 muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (diriguoti mokė E. Gureckytė).

Atlikęs karinę tarnybą, 1965–1970 dėstė muziką ir vadovavo moksleivių chorams Alytaus mokykloje – internate.

Nuo 1970 rudens Alytaus 5-osios (Dainavos) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas. Visą laiką vadovavo jaunučių, jaunių ir vyresniųjų klasių moksleivių chorams, vokaliniams ansambliams ir jauniesiems solistams. Chorai nuo 1975 dalyvavo respublikinėse dainų šventėse, įvairiuose konkursuose pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų, dalyvavo koncertuose ir kituose kultūros renginiuose. 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje parengė mokyklos jaunimo mišrųjį chorą, o 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventėje dalyvavo net trys chorai – jaunučių, jaunių ir mišrusis. Solistus ir vokalinius ansamblius nuolat parengė „Dainų dainelės" konkursams – vaikinų ansamblis trijų konkursų laureatas.

Nuo 1980 mokytojas Alytaus miesto mišriojo choro „Putinas" chormeisteris – dirigentas. Su šiuo kolektyvu koncertavo Lietuvoje, Švedijoje, Lenkijoje, Vokietijoje, Liuksemburge ir kitur.

Visuomeninė veikla
------------------

1990–1995 buvo Alytaus miesto savivaldybės deputatas (kultūros ir švietimo komisijos narys).
Nuo 1970 su pertrauka – miesto muzikos mokytojų metodinės komisijos pirmininkas, nuo 1996 Muzikos mokytojų asociacijos tarybos narys, Alytaus miesto ir apskrities dainų švenčių vyr. dirigentas, 1993 Lietuvos jaunimo mažosios dainų šventės Vilniuje dirigentas. 1982 apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu, 1987 jam suteikta muzikos mokytojo metodininko, o 1993 muzikos mokytojo eksperto kvalifikacijos kategorija.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
**Vincentas Padolskis** (1904 m. balandžio 21 d. Virbalyje – 1960 m. gegužės 6 d. Romoje) – vyskupas, filosofijos ir teologijos mokslų daktaras, Lietuvių katalikų mokslo akademijos atkūrimo tremtyje vadovas ir jos Centro valdybos pirmininkas (1956–1959 m.).

Biografija
----------

Mokėsi Kybartų gimnazijoje. 1922–1925 m. Romos Gregorijaus universitete studijavo filosofiją, ten apgynė daktaro laipsnį. 1930 m. gavo teologijos daktaro laipsnį Fribūro universitete. 1927 m. rugpjūčio 21 d. įšventintas kunigu. 1930–1932 m. specializavosi Romos Šv. Rašto institute. Ten 1931 m. gavo Šv. Rašto licenciatą, o 1932 m. – Šv. Rašto kandidato laipsnį. 1932–1939 ir 1941–1944 m. Vilkaviškio kunigų seminarijoje dėstė Šv. Raštą. 1938 m. rugsėjo 20 d. VDU Teologijos-filosofijos fakultete apgynė habilitaciją ir buvo paskirtas Naujojo Testamento katedros vedėju docentu. Šias pareigas ėjo iki bolševikų atėjimo. 1940 m. liepos 18 d. paskirtas tituliniu Larandos vyskupu, konsekruotas 1940 m. rugpjūčio 4 d. 1940–1947 m. Vilkaviškio vyskupijos vyskupas augziliaras, nuo 1948 m. – vyskupas koadjutorius. 1944 m. pasitraukė iš Lietuvos į Regensburgą, 1951 m. persikėlė į Romą, kur buvo Lietuvių Šv. Kazimiero kolegijos prezidentas.

Bibliografija
-------------

### Paskelbti veikalai

* *Šv. Teresė Vaikelio Jėzaus*, 1927.
* *L'idée du sacrifice de la croix dans l'Epitre aux Hébreux*, 1935 (disertacija).
* *Kelionė į Šv. Žemę I*, 1938.
* *Kristaus kunigystė*, 1940.

### Svarbesni straipsniai

* „Šventoji Žemė", in: *Tiesos kelias*, 1934.
* „Šv. Rašto neklaidingumas", in: *Soter*, 1934.
* „Kristaus mirties data", in: *Židinys*, 1935.
* „Seniausi Šv. Rašto kodeksai", in: *Tiesos kelias*, 1936.
* „Dievo kultas laikais prieš Mozę", in: *LKMA Suvažiavimo darbai*, 1937, 1940.
* „Vysk. A. Baranauskas ir Šv. Rašto vertimas į lietuvių kalbą, in: *LKMA Suvažiavimo darbai*, 1940.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lietuvių enciklopedija*, t. 21 (Oda–Pareiga), red. J. Puzinas ir P. Čepėnas, Boston: Lietuvių enciklopedijos leidykla, [n. a.], p. 329.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Kalcitas |
| --- |
|  |
| Savybės |
| Kategorija | Mineralas, Karbonatų klasė |
| Cheminė formulė | kalcio karbonatas, CaCO3 |
| Identifikacija |
| Spalva | Balta, geltona, ruda, raudona, oranžinė, žalia, mėlyne ir t. t. |
| Brėžis | baltas |
| Kristalo sistema | heksagonine |
| Skalumas | tobulas {1011} |
| Lūžimai | nelygus, laiptuotas |
| Kietumas pagalMoso skalę | 3 |
| Blizgesys | Stiklinis, perlo |
| Lūžio rodiklis | permatomas – nepermatomas |
| Specifinis tankis | 2,71 |

  

**Kalcitas** – karbonatų klasės mineralas, kalcio karbonatas. Vienas iš labiausiai paplitusių mineralų žemėje. Cheminė formulė – CaCO3.

Pagal Moso skalę kalcito kietumas 3.

Kalcito randama nuosėdinėse uolienose, evaporituose. Kalcitas vyrauja ir metamorfinėje uolienoje – marmure. Kartais šis mineralas užpildo tuštumas uolienose. Olose iš šio mineralo formuojasi stalaktitai ir stalagmitai. Daugumos jūrų moliuskų kiautai taip pat sudaryti iš kalcito.

Kalcitas būna įvairių spalvų. Spalvą jam suteikia įvairios priemaišos. Skaidraus kalcito atmaina vadinama **Islandijos špatu**. Ši atmaina pasižymi dviguba refrakcija. Kiti kalcito kristalai gali turėti fluorescencinių, fosforescencinių savybių. Pakaitintas kalcitas virsta kalcio oksidu ir išsiskiria anglies dvideginis:

CaCO3→CaO + CO2

Taip pat kalcitas intensyviai reaguoja su rūgštimis išskirdamas anglies dvideginį. Šį savybė plačiai naudojama lauko sąlygomis atpažinti šį mineralą. Panaudojus rūgšties atskyrimo metodą gana lengvai mineralas atskiriamas nuo dolomito ir kitų silikatinių mineralų. 

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kalcitas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Juozas Sodaitis** |
| --- |
| Gimė | 1912 m. balandžio 9 d.Jiezne, Alytaus apskr. |
| Mirė | 1997 m. kovo 18 d. (84 metai)Čikagoje, IL – JAV |
|  |
| Veikla | vargonininkas ir chorvedys. |

**Juozas Sodaitis** (1912 m. balandžio 9 d. Jiezne, Alytaus apskr. – 1997 m. kovo 18 d. Čikagoje, IL – JAV) – vargonininkas ir chorvedys.

Biografija
----------

Mokėsi Jiezno pradžios ir Prienų aukštesniojoje mokykloje. 1932 m. baigė Šv. Cecilijos vargonininkų kursus Kaune, chorvedybos mokėsi pas S. Šimkų. Iš pradžių Juozas vargonininkavo Jiezno parapijoje, o 1938–1944 m. Birštone. Čia vadovavo ir chorui. Surinko ir užrašė apie 200 liaudies dainų melodijų su tekstais ir už tai gavo Lietuvių tautosakos archyvo antrąją premiją.

Rusų kariuomenei artėjant prie Lietuvos, J. Sodaitis pasitraukė į Vakarus, 1945 m. apsigyveno Danijoje, Kopenhagoje. Suorganizavo lietuvių pabėgėlių chorą, surengė koncertų lietuviams ir svetimtaučiams. Choras įdainavo į magnetofono juostą keletą dainų, kurios buvo transliuojamos per Kopenhagos radiją. Nymindegabo ir Thisteto lietuvių stovyklose J. Sodaitis buvo subūręs lietuvių chorus, dalyvavo tautinėse dainų šventėse, koncertavo Varde mieste. 1950 m. buvo nuvykęs į Australiją.

1954 m. J. Sodaitis atvyko į Kanadą ir apsigyveno Winnipege, MB, kur suorganizavo lietuvių chorą ir giedodavo pamaldose Šv. Kazimiero bažnyčioje, rengė koncertus, dalyvavo tautiniuose minėjimuose. 1956 m. persikėlė į Windsora, ON, kur vargonininkavo ir vadovavo chorui Šv. Kazimiero lietuvių parapijoje, rengė koncertus ir dainavo įvairiose šventėse. 1962 m. atvykęs į JAV, apsigyveno Čikagoje ir ėmė vargonininkauti bei vadovauti chorui Dievo Apvaizdos lietuvių parapijoje. 1966 m. suorganizavo Šv. Jurgio lituanistinės mokyklos nedidelį vaikų chorą Čikagoje ir jį parengė 1971 m. 4-ajai JAV ir Kanados lietuvių dainų šventei. Taip pat vadovavo Vytauto Didžiojo Šaulių rinktinės moterų sekstetui, surengė koncertų Čikagoje, Cicero, ir Rockforde. 1985–1995 m. vargonininkavo Nekalto Prasidėjimo lietuvių parapijoje Čikagoje. 1984–1995 m. talkino J. Žilevičiaus ir J. Kreivėno muzikologijos archyvui, 1985–1995 m. padėjo tvarkyti muzikos archyvą St. Balzeko muziejuje Čikagoje.

Nuo 1962 m. priklausė ALRK Vargonininkų sąjungai, o vėliau Šiaurės Amerikos Lietuvių muzikų sąjungai.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
**Juozas Stulgaitis** (1880 m. spalio 13 d. Kampinių k. Griškabūdžio valsčius – 1951 m. lapkričio 19 d. Vilks Baras, Pensilvanija, JAV) – lietuvių vargonininkas ir chorvedys.

Biografija
----------

Lankė Lukšių pradžios mokyklą, o muzikos mokėsi Sintautuose ir Naumiestyje pas vargonininką L. Risauską. Kurį laiką vargonininkavo pas dėdę kunigą Sidaravičių. 1905 m. rudenį atvykęs į JAV, apsistojo pas brolį Niujorke, bet netrukus persikėlė į Vilks Barą ir pradėjo dirbti vargonininku bei chorvedžiu Švč. Trejybės lietuvių parapijoje, kur dirbo iki mirties. Vajomingo seminarijoje mokėsi įvairių muzikos disciplinų, o Marywood College grigališkojo choralo. Minėtoje parapijoje išugdė didelį ir skambų chorą, kuris giedojo bažnyčioje, rengė koncertus, statė operetes ir kitus muzikos veikalus. 1910 m. suvaidintas veikalas „Dėdė atvažiavo" turėjo itin didelį pasisekimą. Vėliau choras pastatė M. Petrausko operetes „Adomas ir Ieva", „Kaminkrėtys ir malūnininkas" ir „Girių karalius", S. Šimkaus „Išeivis". 1930 m. kolektyvas pastatė Č. Sasnausko kantatą „Broliai", 1936 m. Th. Dubois oratoriją „Septyni Kristaus žodžiai", vėliau suvaidino komediją „Teta iš Amerikos". Choras dalyvavo visose Vajomingo Klonio Lakewoode lietuvių dienose, 1926 m. Lietuvių dienos programoje Sesqui-Centennial parodoje Filadelfijoje, lankydavosi daugelyje lietuvių kolonijų. 1939 m. choras dalyvavo Pasaulinės parodos Lietuvių dienos programoje Niujorke, 1935 m. katalikų chorų konkurse Vilks Bare atliko W. A. Mozarto „Gloria" ir laimėjo pirmąją vietą.

J. Stulgaitis buvo vienas iš 1911 m. ALRK Vargonininkų sąjungos steigėjų ir aktyvus jos narys, 1913 m. išrinktas Centro valdybos sekretoriumi, 1916 m. iždininku, 1917 m. knygininku, o 1934 m. vicepirmininku. Buvo ir kitų lietuvių organizacijų aktyvus dalyvis, žurnalo „Muzikos žinios" uolus rėmėjas. Daug metų buvo Vargonininkų sąjungos Skrantone provincijos kuopos pirmininkas, nemažai prisidėjo organizuojant Vajomingo Klonio „Dainos" draugiją, šios draugijos rengtose dainų šventėse diriguodavo jungtiniam chorui.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Polkovicėslenk. *Polkowice* |
| --- |
| *Miesto aikštė* |
|  |
| 

PolkovicėsPolkovicės

51°30′00″ š. pl. 16°04′00″ r. ilg.﻿ / ﻿51.50000°š. pl. 16.06667°r. ilg.﻿ / 51.50000; 16.06667﻿ (Polkovicės)Koordinatės: 51°30′00″ š. pl. 16°04′00″ r. ilg.﻿ / ﻿51.50000°š. pl. 16.06667°r. ilg.﻿ / 51.50000; 16.06667﻿ (Polkovicės) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Lenkijos vėliava Lenkija |
| **Vaivadija** | {{{alias}}} Žemutinės Silezijos vaivadija |
|  |
| **Gyventojų** (2007) | 22 176  |
| **Plotas** | 23,75 km² |
| **Tankumas** (2007) | 934 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Polkovicės |
|  |
| **Kirčiavimas** | Polkovìcės |

**Polkovicės** – miestas pietvakarių Lenkijoje. Svarbus vario gavybos centras, vario apdirbimo ir dyzelinių variklių gamyklos.

Istorija
--------

Šv. Mykolo Archangelo bažnyčia
Miesto pavadinimas kildinamas iš senosios lenkų kalbos žodžio Boleslaw, reiškiančio „didžioji šlovė". Pasak legendos, Silezijos kunigaikštis Boleslovas I Aukštasis (1127–1201) netoli šios vietovės buvo įrengęs medžioklės namelį, vėliau pavadintą Bolkevice. 

1475 m. miestelis pavadintas Polkovice. Lenkiją suskaidžius į mažesnes kunigaikštystes, ji pateko į Silezijos kunigaikštystę, o vėliau ir į Gloguvo kunigaikštystę. Iki kunigaikštystės žlugimo 1506 m. liko Gloguvo kunigaikštystės dalimi, kurią valdė lenkų Piastų ir Jogailaičių dinastijos atstovai, įskaitant būsimus Lenkijos karalius Joną I Albertą ir Žygimantą I Senąjį. 

1457 m. kilo gaisras, kuris smarkiai nuniokojo miestą. 

1506 m. kunigaikštystę ir jos teritorijas užvaldė Bohemijos (Čekijos) karalystė.

Per Trisdešimties metų karą ir maro epidemiją 1680 m. miestas patyrė negandų.

Po Pirmojo Silezijos karo 1742 m. miestą užėmė Prūsija ir vėliau įtraukė į Silezijos provincijos sudėtš. 

Napoleono karų metu mieste Napoleonas lankėsi du kartus – 1807–1812 m. 

1871–1945 m. miestas priklausė Vokietijai, o 1937 m. Vokietijos nacių valdžia pervadino į Heerwegen. 

1945 m. sausio 11 d. vokiečių administracija evakavo gyventojus, mieste liko tik kariuomenė. 

1945 m. vasario 9 d. miestelį užėmė Raudonoji armija. Vėliau apleistas miestas pagal Potsdamo susitarimą tapo Lenkijos dalimi. Mieste kūrėsi lenkai, daugelis buvo perkelti iš buvusios Rytų Lenkijos, kurią aneksavo Sovietų Sąjunga.

Sportas
-------

* KS Górnik Polkowice (futbolo klubas),
* Miesto stadionas,
* MKS Polkowice – moterų krepšinio komanda, užėmusi trečią vietą Sharp Torell Basket Liga 2004/2005 sezone,
* CCC Polsat Polkowice – dviratininkų komanda priklausanti UCI Professional Continental team.

Galerija
--------

* Šv. Barbaros bažnyčiaŠv. Barbaros bažnyčia
* ZGZM kontoraZGZM kontora
* Gdańsko gatvėjeGdańsko gatvėje
* miesto centremiesto centre
* Memorialinis akmuoMemorialinis akmuo
| **Dalius Žižys** |
| --- |
| Gimė | 1959 m. balandžio 30 d. (64 metai)Juodaičiuose |
|  |
| Veikla | pedagogas |
|  |
| Alma mater | 1985 m. Lietuvos edukologijos universitetas |

**Dalius Žižys** (g. 1959 m. balandžio 30 d. Juodaičiuose) – Lietuvos pedagogas, Lietuvos centrinio valstybės archyvo direktorius.

Biografija
----------

1977 m. baigė Panevėžio 5-ąją vidurinę mokyklą, 1985 m. – Vilniaus pedagoginį institutą.

1977 m. „Ekrano" elektroninės aparatūros derintojas. 1977–1979 m. tarnavo Tarybinėje Armijoje. 1979–1980 m. „Lietkabelio" elektroninės aparatūros derintojas.

1985–1987 m. Vilniaus Antano Vienuolio vidurinės mokyklos direktoriaus pavaduotojas. 1987–1988 m. Vilniaus 45-osios vidurinės mokyklos direktoriaus pavaduotojas, 1988–1994 m. – direktorius.

1994–1999 m. UAB „Didžioji Aja" vadybininkas. 1999–2001 m. Lietuvos vaizdo ir garso archyvo direktorius. Nuo 2001 m. Lietuvos centrinio valstybės archyvo direktorius.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2013-10-15 iš Wayback Machine projekto.
| Dalnerečenskas*Дальнереченск* |
| --- |
|        |
| *Lenino gatvė Dalnerečenske* |
|  |
| 

DalnerečenskasDalnerečenskas

45°56′0″ š. pl. 133°44′0″ r. ilg.﻿ / ﻿45.93333°š. pl. 133.73333°r. ilg.﻿ / 45.93333; 133.73333﻿ (Dalnerečenskas)Koordinatės: 45°56′0″ š. pl. 133°44′0″ r. ilg.﻿ / ﻿45.93333°š. pl. 133.73333°r. ilg.﻿ / 45.93333; 133.73333﻿ (Dalnerečenskas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+10) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Kraštas** | Primorės kraštas Primorės kraštas |
| **Rajonas** | Dalnerečensko rajonas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1859 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2018) | 25 786  |
| **Plotas** | 108,5 km² |
| **Tankumas** (2018) | 238 žm./km² |
| **Altitudė** | 160 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Dalnerečenskas |

**Dalnerečenskas** (rus. *Дальнереченск*) – miestas Rusijoje, Primorės krašte, ~400 km į šiaurę nuo Vladivostoko, prie Didžiosios Usurkos upės, šalia jos santakos su Usūriu ir Kinijos sienos; rajono centras. Tai seniausias ir toliausiai į šiaurę nutolęs Primorės miestas. Pro miestą eina Usūrio plentas ir geležinkelis Vladivostokas–Chabarovskas. Vystoma medienos apdirbimo, maisto pramonė. Veikia kultūros namai, yra etnografinis kompleksas.

Istorija
--------

Įkurtas 1859 m. kazokų kaip stanica Grafskaja (*Графская*), pavadinta grafo Nikolajaus Muravjovo-Amurskio garbei. 1897–1973 m. gyvenvietė (nuo 1917 m. – miestas) vadinosi ***Imanu*** (*Иман*), pagal ankstesnį Didžiosios Usurkos pavadinimą. Vėliau pavadintas Dalnerečinsku, nes po Kinijos-Tarybų Sąjungos pasienio konflikto imta urmu pervadinėti kiniškus vietovardžius Rusijos Tolimuosiuose Rytuose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 128
| Paktikaپکتیکا |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Afganistano vėliava Afganistanas |
| **Administracinis centras** | Šarana |
| **Rajonai** | 15 |
|  |
| **Gyventojų** (2015) | 434 742 |
| **Plotas** | 19 482 km² |
| **Tankumas** (2015) | 22 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | AF-PKA |
|  |
|  **Vikiteka** | PaktikaVikiteka |

**Paktikos provincija** (pers. پکتیکا = *Paktīkā*) – provincija Afganistano pietrytinėje dalyje, turi sieną su Pakistanu. Tai 12-a pagal plotą ir 12-a pagal gyventojų skaičių šalies provincija. Administracinis centras – Šarana.

Geografija
----------

Šiaurinė dalis kalnuota, ten yra svarbi Chosto–Gardezo perėja. Pietuose ir vakaruose paviršius pereina į kalvynus. Svarbiausia upė – Gumalis. Pasienio ruožas su Pakistanu beveik nekontroliuojamas, čia veikia Talibano grupuotės.

Gyventojai
----------

Apie 96 % Paktijos gyventojų sudaro puštūnų klanai. Taip pat gyvena uzbekai (1,8 %), tadžikai, hazarai, beludžiai. Praktiškai visi gyventojai yra musulmonai sunitai.

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Paktikos rajonai
Provincija padalinta į 15 rajonų.

Svarbiausios gyvenvietės:

* Šarana
* Zargun Šaras
* Nangarchelis

Nuotraukos
----------

* Kelias PaktikojeKelias Paktikoje
* Kalvotas kraštovaizdisKalvotas kraštovaizdis
* Piemuo, genantis ožkasPiemuo, genantis ožkas

Šaltiniai
---------

1. 
2. ↑
3. 
4. ↑


|  |  |
| --- | --- |
|  **Afganistano provincijos** |  |
| Badachšanas | Badgisas | Baglanas | Balchas | Bamijanas | Chostas | Daikondis | Farahas | Farjabas | Gaznis | Goras | Helmandas | Heratas | Džouzdžanas | Kabulas | Kandaharas | Kapisa | Konaras | Kundūzas | Lagmanas | Logaras | Nangarharas | Nimrūzas | Nuristanas | Paktija | Paktika | Pandžširas | Parvanas | Samanganas | Sari Pulis | Tacharas | Urozganas | Vardakas | Zabulis |
| **Vincė Jonuškaitė** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1901 m. sausio 22 d.Rusija Subačius, Panevėžio apskr |
| Mirė | 1997 m. gegužės 18 d. (96 metai)Jungtinės Amerikos Valstijos Santa Barbara, Kalifornijos valstija |
| Sutuoktinis (-ė) | Dovas Zaunius |
|  |
| Veikla | Lietuvos dainininkė (mecosopranas) |

**Vincė Jonuškaitė-Zaunienė, Leskaitienė** (g. 1901 m. sausio 22 d. Senasis Subačius, Panevėžio apskr. – m. 1997 m. gegužės 18 d. Santa Barbara, Kalifornijos valstija; 1997 m. rugpjūčio 15 d. perlaidota Kaune) – Lietuvos dainininkė (mecosopranas).

Biografija
----------

D. Zauniaus žmona. 1915 m. prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui Lietuvoje pasitraukė į Voronežą, lankė muzikos mokyklą, kur dainuoti mokė latvių solistė Elza Zubitė, dalyvavo lietuvių pabėgėlių renginiuose. 1918 m. grįžusi į Lietuvą baigė mokytojų kursus, mokytojavo, dirbo Žemės ūkio ministerijoje Kaune, įstojo į Kauno muzikos mokyklos fortepijono klasę, vaidino, dainavo „Vilkolakio" spektakliuose. 1919 m. dainavo Vaidilutės partiją – M. Petrausko operoje „Birutė". 1920–1923 m. dainavimo mokėsi Berlyno aukštojoje muzikos mokykloje pas A. Fišerį ir privačiai pas O. Marini. 1923–1925 m. studijavo Romoje pas E. Feiringą, 1926 m. ir 1928 m. tobulinosi Milane pas M. Samarką ir V. Belecą. 1925–1944 m. Valstybės teatro solistė. Sukūrė 47 vaidmenis. Jos Karmen – vienas ryškiausių Lietuvos teatro istorijoje.

Dainavo Buenos Airių teatro „Colon", Prahos „Narodni Divadlo", Talino „Estonia", Rygos nacionalinėje operoje, Paryžiaus „Opéra Comique" ir kituose teatruose. Kaip kamerinė dainininkė koncertavo Berlyne, Varšuvoje, Vienoje, Maskvoje, Londone, Kopenhagoje. Atgaivino ir įtvirtino Lietuvoje kamerinio vokalinio koncerto tradiciją. Repertuarą sudarė klasikų ir XX a. kompozitorių kūriniai. Surengė lietuvių kompozitorių ir liaudies dainų koncertų su paaiškinimais Lietuvoje, 1925 m. Romoje, 1931 m. Stokholme, 1934 m. Paryžiuje. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Nuo 1948 m. gyveno JAV. Koncertavo Čikagoje, Toronte, skaitė paskaitas apie lietuvių liaudies dainas, dalyvavo visuomeninėje veikloje.

Vaidmenys
---------

* Karmen – Žoržas Bizė. Karmen
* Dalila – Kamilis Sen Sansas. Samsonas ir Dalila
* Amneris, Ulrika, Azučena – Džiuzepė Verdis. Aida, Kaukių balius. Trubadūras
* Marta – Eduardas d’Alberas. Slėnis
* Ortrūda – Richardas Vagneris. Lohengrinas
* Grafienė – Piotras Čaikovskis Pikų dama
* Šarlotė – Žiulis Masnė. Verteris

Įvertinimas
-----------

* 1934 m. „Renaissance Française" draugijos aukso medalis
* 1935 m. Gedimino 3 laipsnio ordinas
* Nuo 2000 m. akademinio skautų sąjūdžio Vydūno fondo iniciatyva Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje kasmet rengiami Vincės Jonuškaitės vokalistų konkursai

Atminimas
---------

Vincės Jonuškaitės vardu pavadintas Kupiškio rajono Subačiaus gimnazijos skyrius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jūratė Vyliūtė. *Vincė Jonuškaitė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 721 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Politinis dalyvavimas**, **dalyvavimas politikoje** yra piliečių naudojimosi demokratinėmis politinio veikimo teisėmis, kurios jiems suteiktos konstituciškai, lygis. Politiniai sociologai šį lygį dažnai laiko politinės kultūros lygiu. Vienu iš politinio dalyvavimo matų laikomas rinkiminis aktyvumas, tačiau politinio dalyvavimo tyrimai apima visus laisvanoriškus asmens ar grupės asmenų veiksmus, kurie skirti paveikti politinius sprendimus visuose politinės sistemos lygmenyse. Lengvai matuojamos įprastinės politinio dalyvavimo formos be dalyvavimo rinkimuose yra dalyvavimas partijų ir profesinių sąjungų veikloje, skirtingų grupių atstovų užimamos vietos parlamente ar vyriausybėje.

Skirtingos politinės teorijos politinį dalyvavimą vertina skirtingai, pvz. dalyvavimo demokratijos modelis siekia išplėsti politinį dalyvavimą ir į politinių sprendimų procesą įtraukti kuo daugiau žmonių.

Politinės sociologijos tyrimuose jauni žmonės paprastai apibūdinami kaip radikalesni, rėmimasis etninėmis bei konfesinėmis vertybėmis siejamas su konservatizmu. Žemesnės socialinės padėties gyventojų sluoksniai, ypač neturtingose šalyse, kur gyventojų išsilavinimo lygis neaukštas, politikoje linkę skirti tik juoda ir balta, gera ir bloga. Dėl to jie (kitom aplinkybėm sutampant) greičiau už kitus sluoksnius prisišlieja prie ekstremistinių judėjimų, žadančių lengvai ir greitai išspręsti socialines problemas. Nepasaint šios istoriškai stebėtos tendencijos vien remiantis tam tikrų socialinių sluoksnių psichologinių orientacijų pažinimu ar jų pažiūrų tyrimų duomenimis negali nuspėti ar jie palaikys ekstremistines ar demokratines politines partijas. kai kuriose šalyse, pvz. JAV, balsavimas pagal socialinę priklausomybę nėra aiškiai išreikštas.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Politinė teisė** - subjektinė teisė politinėje srityje (pvz. piliečio rinkimų teisė); konstitucinės teisės mokslas (konstitucionalistika), šio mokslo ištakos; konstitucinė teisė. Kaip konstitucinės teisės prototipas politinė teisė Naujaisiais laikais buvo suaugęs su politikos ir iš dalies ekonomikos (politinės ekonomikos) mokslu. Pvz. Lietuvoje žinomiausias veikalas „Prigimtinės, politinės teisės, politinės ekonomijos ir tarptautinės teisės mokslas" (lenk. *Nauka prawa przyrodzonego, politycznego, ekonomiki politycznej i prawa narodów*. Wilno, 1785), autorius - Jeronimas Stroinovskis, kur turinys atitiko dėstytą teisės kursą (veikale išdėstyti visuomenės ir valdžios tarpusavio santykių principai, žmogaus teisės, Konstitucijos - kaip visuotinės žmonių sutarties pagrindai ir kt.)[reikalingas šaltinis]

Taip pat skaitykite
-------------------

Pilietinės ir politinės teisės
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Politinis biuras**, **politbiuras** – dalies politinių partijų (dažniausiai Komunistų partijų) vykdomasis organas, paprastai renkamas iš Centro Komiteto narių.

TSKP Politbiuras
----------------

*Pagrindinis straipsnis – TSKP CK Politbiuras*.
Pagal TSKP įstatus TSKP CK politbiurą rinkdavo TSKP CK plenumuose. Politbiuras vadovaudavo TSKP tuo metu, kai nevykdavo TSKP CK plenumai. Realybėje politbiuro narius parinkdavo siauras aukščiausios TSKP vadovybės ratas. Politbiuro priimtus sprendimus po to patvirtindavo TSKP CK.

Politbiuro dydis būdavo nuo 10 (3-iąjį XX a. dešimtmetį) iki 25 narių (8-ąjį XX a. dešimtmetį).

Pirmąkart Politbiuras bolševikų partijoje buvo sudarytas CK posėdyje 1917 m. spalio 23 d. kad vadovautų ginkluotam sukilimui (Spalio Revoliucijai). Politbiurą atkūrė 1919 m. VIII RKP(b) suvažiavime. 1952 m. politbiurą pervadino į TSKP CK Prezidiumą, o 1966 m. vėl grąžino Politbiuro pavadinimą.

Trockistų partijos
------------------

Trockistų partijose Politinis biuras yra Centro Komiteto biuras, kuris formuluoja kasdieninius politinius sprendimus, kuriuos vėliau patvirtina Centro Komitetas. Politinį biurą formuoja Centro Komitetas iš savo narių. O generalinio sekretoriaus postas mažiau svarbus, negu stalinistinėse partijose. Tokios trockistinės partijos pavyzydys yra *Lanka Sama Samaja* partija.

Kitos partijos
--------------

Politinį biurą turi Hamas.
*Kitos reikšmės – Medis (reikšmės).*
Koordinatės: 55°20′49″š. pl. 24°09′00″r. ilg.﻿ / ﻿55.347063°š. pl. 24.150016°r. ilg.﻿ / 55.347063; 24.150016


| „Medis" |
| --- |
|  |
| Menininkas | Petras Ibianskas |
| Metai | 1980 m. |
| Meno kryptis |  |
| Medžiagos, technika | mozaika |
| Matmenys | {{{matmenys}}} |
| Miestas (vieta) | Lančiūnava, Kėdainių raj. |
| Muziejus |  |

**Lančiūnavos mozaika „Medis"** – pastato fasado mozaika, įrengta Kėdainių rajone, Vilainių seniūnijoje, Lančiūnavos kaime, Liepų al. 8. Šiuo kūriniu dekoruotas vienas iš Kėdainių profesinio rengimo centro Transporto ir verslo skyriaus pastatų.

Mozaika 2014 m. įregistruota vietinės reikšmės dailės paminklu (unik. kodas 37629).

Kūrinys
-------

Mozaiką 1979 m. ant tuometinio Lančiūnavos tarybinio ūkio technikumo sienos centrinio korpuso šiaurės vakarų dalyje sukūrė Petras Ibianskas. Kūriniui panaudoti akmuo, keramika, cementas, metalas. Mozaikos aukštis 500 cm, plotis 300 cm. 

Kūrinys smarkiai pažeistas: išardyta 16 mozaikos segmentų, 2012 m. iškirsta durų anga.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Mozaika". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2017-07-10.
**Politiniai žaidimai organizacijoje** – neoficiali, neformali organizacijos narių veikla, kuria siekiama to, kas, jų nuomone, svarbu, būdais, kurie nėra įteisinti formalios valdžios, organizacijos ideologijos ar kompetencijos.[1][2]

Henris Mintsbergas išskiria kelias pagrindines priežastis, dėl kurių žaidžiami politiniai žaidimai:[2]

1. Tikslų iškraipymai
2. Suboptimizacija
3. Tikslų ir priemonių supainiojimas
4. Grupinis spaudimas
5. Tiesioginiai ryšiai su organizacijos išore
6. Organizacijos narių poreikiai

Tikslų iškraipymai pasireiškia dėl to, kad organizacijos tikslai išreiškiami kiekybiškai, bet netiksliai ar nepilnai, yra nepastovūs, dėl jų nesutariama.[2]

Suboptimizacija pasireiškia, kai organizacijos dalis susitelkia į jai priskirtų tikslų vykdymą, ignoruodama tikslus, priskirtus kitoms dalims.[2]

Tikslų ir priemonių supainiojimas pasireiškia, kai organizacijos nariams naudinga susitelkti į dalinius jiems priskirtus tikslus, ignoruojant kitus tikslus.[2]

Grupinis spaudimas pasireiškia, kai įvairios grupės organizacijoje naudoja socialinį spaudimą, siekdamos savo tikslų.[2]

Tiesioginiai ryšiai su organizacijos išore pasireiškia, kai organizacijos nariai naudojasi savo padėtimi organizacijoje, siekdami organizacijos išorėje esančių asmenų ar grupių tikslų.[2] Pavyzdžiui, pardavimų skyrius gali imti atstovauti organizacijoje pirkėjų interesams.[2]

Henris Mintsbergas išskiria kelias pagrindines priemones, kuriomis gaunama galia žaisti politinius žaidimus:[2]

1. Politinė valia bei sugebėjimai
2. Priėjimas prie svarbios informacijos, galimybė prie jos prileisti ar neprileisti kitų
3. Galimybė prieiti prie įtakingų asmenų
4. Galimybė pasinaudoti formalia valdžia, organizacijos ideologija, ar kompetencija

Išnašos
-------

1. ↑  Henry Mintzberg, „Power In and Around Organizations", Prentice Hall, 1983, 112-118 psl.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Henry Mintzberg, „Power In and Around Organizations", Prentice Hall, 1983, 171-217 psl.
|  |
| --- |
| Toronto zoologijos sodas |
| Įėjimas 
Įėjimas |
| Tipas | Zoologijos sodas |
| Geografinė padėtis | 43°49′13.00″ š. pl. 79°10′58.00″ v. ilg.﻿ / ﻿43.8202778°š. pl. 79.1827778°r. ilg.﻿ / 43.8202778; 79.1827778Koordinatės: 43°49′13.00″ š. pl. 79°10′58.00″ v. ilg.﻿ / ﻿43.8202778°š. pl. 79.1827778°r. ilg.﻿ / 43.8202778; 79.1827778 |
| Plotas | 287 ha |
| Įkurtas | 1974 m. rugpjūčio 15 d. |
| Svetainė | www.torontozoo.com |
| Adresas | Torontas, Kanada Kanada |

**Toronto zoologijos sodas** (angl. *Toronto Zoo*) – zoologijos sodas, esantis Kanadoje, Toronte. Šis zoologijos sodas užima 287 ha, todėl Toronto zoologijos sodas yra didžiausias Kanadoje. Jis yra suskirstytas į septynis zoogeografinius regionus: Indomalaizijos, Afrikos, Amerikos, Tundros, Australazijos, Eurazijos ir Kanados. 

Kai kurie gyvūnai yra apgyvendinti paviljonuose arba lauke, siekiant sukelti natūralumo įspūdį. Toronto zoologijos sodas turi vieną iš taksonomiškai įvairiausių gyvūnų kolekcijų bet kuriame zoologijos sode; šiuo metu Toronto zoologijos sode gyvena daugiau kaip 5 000 gyvūnų (įskaitant bestuburius ir žuvis), yra daugiau kaip 500 rūšių.

Zoologijos sodas priklauso Toronto miesto valdžiai. Pradėtas kurti pramonininko Hju Kroterso 1966 m. kai jis tapo pirmuoju Toronto zoologijos draugijos pirmininku. 1974 m. rugpjūčio 15 d. buvo atidarytas zoologijos sodas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Toronto Zoo - Explore the Zoo - Hours of Adventure and Fun". *www.torontozoo.com*. Nuoroda tikrinta August 15, 2017.
| Oravikasfar. *Øravík* |
| --- |
| *Oraviko bažnyčia. Dar žinoma kaip maldinikų namai (far.* Bønhúsið í Øravík*)* |
|  |
| 

OravikasOravikas

61°32′10″ š. pl. 6°48′31″ v. ilg.﻿ / ﻿61.53611°š. pl. 6.80861°r. ilg.﻿ / 61.53611; 6.80861﻿ (Oravikas)Koordinatės: 61°32′10″ š. pl. 6°48′31″ v. ilg.﻿ / ﻿61.53611°š. pl. 6.80861°r. ilg.﻿ / 61.53611; 6.80861﻿ (Oravikas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Farerų vėliava Farerai |
| **Regionas** | Suvurojaus regionas |
|  |
| **Gyventojų** (2009 m.) | 42  |
|  |
| **Pašto kodas** | FO 827 |
|  **Vikiteka** | Oravikas |

**Oravikas** (far. *Øravík*) – kaimas rytinėje Suvurojaus salos pakrantėje, Fareruose. Viena kaimo dalis įsikūrusi Oraviko pakrantėje, o kita nutolusi 3 km į šiaurę, šalia Krambatangio uosto. Šiaurinė Oraviko dalis ir pietinė Trongisvaguro yra susijungusios į vieną gyvenvietę. Oravikas yra viena iš nedaugelio salos gyvenviečių, kurioje auginami galvyjai. Be galvijų auginamos avys bei žąsys.

Pakrantėje yra prieplauka bei namelių valtims laikyti. Į pietus nuo Oraviko, kalnuose, yra retai naudojami takai į kitas salos gyvenvietes, tokias kaip Famjinas, Hovas, Porkeris ir Vaguras. Šie takai dažniausiai naudojami turistų.

Kelio bei tunelio statyba
-------------------------

1943 m. buvo pradėtas kelio projektas tarp Oraviko ir Hovo. Dėl nedidelio dirbančių žmonių skaičiaus darbai buvo nutraukti 1953 m. Buvo nutiestas kelias tik tarp Oraviko ir Trolaviko (šalia Tjaldaviko). Darbai buvo pradėti ir kitoje kalno (Hovo) pusėje bet taip pat buvo nutraukti. Buvo nutiestas tik kelias nuo kaimo. Po trejų metų, darbai buvo pradėti iš abiejų pusių. Šiaurinėje pusėje dirbo apie 70 žmonių, o pietinėje maždaug 60. Kelias buvo atidarytas 1958 m. spalio 1 d.

Tunelis („Hovstunnilin") tarp dviejų kaimų buvo atidarytas 2007 m. spalio 20 d.

Galerija
--------

* OravikasOravikas
* Oravikas žiemąOravikas žiemą
* Galginas. Į pietus nuo OravikoGalginas. Į pietus nuo Oraviko

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2012-04-03 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Nuotraukų galerija
* Suvurojaus turizmo centras Archyvuota kopija 2010-03-16 iš Wayback Machine projekto.
| Mickey Rourke |
| --- |
|  |
| Mickey Rourke 2009 m. |
|  |
| Tikras vardas | Mickey Rourke |
|  |
| Gimė | 1952 m. rugsėjo 16 d. (70 metų) |
|  |
| Šalis |  JAV |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |
|  |  |
|  |  |
| Žymesni vaidmenys |
|  |
| Apdovanojimai |
| BAFTA apdovanojimas už geriausio aktoriaus vaidmenį (2008),Auksinio gaublio apdovanojimas dramos srityje (2008),Antalijos Golden Orange filmų festivalio garbės apdovanojimas (2008) |

**Mickey Rourke** (g. 1952 m. rugsėjo 16 d.) – JAV aktorius. Dažniausiai vaidina dramose ir veiksmo filmuose.

Jaunystėje M. Rourke buvo boksininkas. Vėliau tapo aktoriumi. Jis vaidino tokiuose garsiuose filmuose kaip „Geležinio žmogaus" antroje dalyje, „Nuodėmių miestas", „Degantis žmogus", „Nesunaikinami" ir kituose.

Per savo karjerą jis gavo tokius apdovanojimus: BAFTA apdovanojimą už geriausio aktoriaus vaidmenį (2008), „Auksinio gaublio" apdovanojimą dramos srityje (2008) ir Antalijos Golden Orange filmų festivalio garbės apdovanojimą (2008).

Nuorodos
--------

* Oficiali aktoriaus svetainė Archyvuota kopija 2020-09-19 iš Wayback Machine projekto.
| Karavankai |
| --- |
| Vaizdas nuo Stolo į rytinę Karavankės dalį |
| **Žemynas** | Europa |
| **Šalys** |  Slovėnija |
| **Aukščiausias taškas** | 2236 m (Stolas) |
| **Koordinatės** | 46°26′3″ š. pl. 14°10′24″ r. ilg.﻿ / ﻿46.43417°š. pl. 14.17333°r. ilg.﻿ / 46.43417; 14.17333Koordinatės: 46°26′3″ š. pl. 14°10′24″ r. ilg.﻿ / ﻿46.43417°š. pl. 14.17333°r. ilg.﻿ / 46.43417; 14.17333 |
| **Uolienos** | kalkakmeniai ir dolomitai |

**Karavankai** (slovėn. *Karavanke*; vok. *Karawanken*) – kalnų grandinė Alpėse Slovėnijos ir Austrijos pasienyje. Grandinės ilgis apie 120 km, tad tai viena ilgiausių kalnų grandinių Europoje.

Kartu su Kamniko ir Savinjos Alpėmis Karavankų grandinė sudaro natūralią sieną tarp Austrijos ir Slovėnijos. Tai viena seniausių administracinių sienų Europoje, nes ji buvo siena tarp Karintijos hercogijos ir Karniolos (kitaip vadinamos *Kraina*) beveik tūkstantį metų. Prieš tai šios grandinės buvo Karantanijos slavų kunigaikštystės pietinė siena, o dar anksčiau – Senovės Romos provincijos Noriko siena.

Kalnagūbrį kerta eilė kalnų perėjų, kuriomis eina svarbūs prekybiniai maršrutai. Viena jų yra vok. *Loiblpass* ar slovėn. *Ljubelj* perėja, esanti 1370 m aukštyje ir naudojama nuo priešistorinių laikų.
Dabar Karavankus kerta Karavankų geležinkelio ir automobilių tuneliai, jungiantys Filachą Austrijoje ir Jesenices Slovėnijoje.

Karavankai tinka alpinizmui, joje yra daug alpinistų prieglaudų. Nuo daugelio viršūnių gerai matyti Klagenfurto apylinkės Austrijoje ir Liublianos apylinkės Slovėnijoje. Austrijos pusės šlaitai yra uolėti ir statūs, o Slovėnijos pusės šlaitai lėkštesni, virš 1700 m. apaugę žolėmis ir krūmais, o žemiau – eglėmis ir žemomis pušimis

Pagrindiniai kalnai:

* Stolas (vok. *Hochstuhl*, slovėn. *Veliki Stol*) – 2236 m
* Kepa (vok. *Mittagskogel*, slovėn. *Kepa*) – 2143 m
* Peca (vok. *Petzen*, slovėn. *Peca*) – 2113 m
* Golica (vok. *Kahlkogel*, slovėn. *Golica*) – 1836 m
* Vrtača (vok. *Wertatscha*, slovėn. *Vrtača*) – 2180 m
* Košuta – 2133 m
* Veliki vrh – 2088 m
* Begunjščica – 2063 m
* Košutica – 1968 m
* Dovška Baba (vok. *Frauenkogel)*) – 1892 m
* Klekas (vok. *Hahnkogel*) – 1754 m


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Karavankai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Nuorodos
--------

* Karavanke at Summitpost

1. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Veisiejų paminklas partizanams |
| --- |
|  |
| 

Veisiejų paminklas partizanamsVeisiejų paminklas partizanams

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°06′02″š. pl. 23°42′06″r. ilg.﻿ / ﻿54.100643°š. pl. 23.701657°r. ilg.﻿ / 54.100643; 23.701657Koordinatės: 54°06′02″š. pl. 23°42′06″r. ilg.﻿ / ﻿54.100643°š. pl. 23.701657°r. ilg.﻿ / 54.100643; 23.701657 |

 |
| Vieta | Lazdijų rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Veisiejų seniūnija |
| Aukštis | 3 m |
| Plotas | 80 m² |

**Veisiejų paminklas Lietuvos partizanams atminti** yra Lazdijų rajono savivaldybėje, Veisiejuose, Vytauto g. 59, civilinėse kapinėse.

Vieta
-----

Partizanų atminimo vieta įrengta civilinių kapinių šiaurės rytiniame pakraštyje, pagrindinio tako gale, kalvos šlaite. 

Teritorija stačiakampio plano, 10 x 8 m dydžio, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi. Ją juosia tvora, kurią sudaro akmenų mūro cokolis ir stačiakampiai stulpeliai, sujungti metalinėmis grandinėmis. Išilgai nutiestas betoninių plytelių takas, kurio gale stovi paminklas, skirtas Veisiejų krašte pokariu žuvusiems Lietuvos partizanams atminti.

Teritorijos plotas – 80 m².

Paminklas
---------

Paminklas dviejų tarpsnių, lauko akmenų mūro, primenantis Kauno karo muziejuje esantį paminklą Nežinomam kariui atminti. Apatinė dalis stačiakampė stačiasienė, viršutinė – į viršų išilgintos piramidės nukirsta viršūne pavidalo. Pagrindiniame fasade įbetonuotos dvi juodo šlifuoto akmens plokštės: viršutinėje iškaltas Jogailaičių dvigubas kryžius, apatinėje – memorialinis užrašas. Paminklo viršūnę puošia ornamentuotas kaltinis kryžius.

Abipus paminklo išmūryta memorialinė sienelė, kurioje tarp akmens mūro stulpelių įbetonuotos 6 stambaus grūdėtumo juosvo šlifuoto granito plokštės su jose iškaltais žuvusių partizanų vardais:

1 plokštė: A. KĖRYS / J.RĖKUS / V.URBONAS / J.VAILIONIS / A.VAILIONIS / V.VAIVADA / V.PLYTNYKAS / J.VENGRAUSKAS / J.RUTKAUSKAS / V.LEVULIS / A.GAVUTIS / J.DABUŠINSKAS

2 plokštė: P.KASIUKEVIČIUS / K.ANDRULIONIS / P.ANDRULIONIS / ARMANAVIČIUS / B.BUBNELIS / A.DRAZDAUSKAS / J.GUDELIAUSKAS / A.GRIGAS / A.IVOŠKA / J.KASIUKEVIČIUS / J.KASIUKEVIČIUS / A.KĖRYS

3 plokštė: P.MILUTIS / A.KOČIŪNAS / A.PETRAUSKAS / O LESKAUSKAS / J.STABINGIS / A.SIMONIŪTIS / V.STUČKA / S.SOROKA / L.IVOŠKA / M.RAMONAS / V.KALĖDA / A.LISAUSKAS

4 plokštė: A.JANULEVIČIŪTĖ / V.BUČIONIS / V.MASLAUSKAS / B.IVANAUSKAS / A.VAILIONIS / V.VAILIONIS / J.PLYTNYKAS / A.VALENTA / A.RADZEVIČIUS / A.SAKALAUSKAS / P.VAIVADA / J.MATULEVIČIUS / B.TAMKEVIČIUS

Nuotraukos
----------

* 
* 
* 
*
| Sinesasport. *Sines* |
| --- |
|        |
| *Senoji miesto architektūra* |
|  |
| 

SinesasSinesas

37°57′0″ š. pl. 8°51′0″ v. ilg.﻿ / ﻿37.95000°š. pl. 8.85000°r. ilg.﻿ / 37.95000; 8.85000﻿ (Sinesas)Koordinatės: 37°57′0″ š. pl. 8°51′0″ v. ilg.﻿ / ﻿37.95000°š. pl. 8.85000°r. ilg.﻿ / 37.95000; 8.85000﻿ (Sinesas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+0)------ vasaros: (UTC+1) |
|  |
| **Valstybė** | Portugalijos vėliava Portugalija |
| **Regionas** | Alentežas |
| **Apskritis** | Setubalio apskritis |
|  |
| **Gyventojų** (2011) | 13 200  |
|  |
|  **Vikiteka** | Sinesas |

**Sinesas**  (arba ***Sinišas***, port. *Sines*) – miestas pietų Portugalijoje, Alenteže, Atlanto vandenyno pakrantėje, 150 km į pietus nuo Lisabonos, Sineso kyšulyje. Į miestą veda Lisabonos–Lagošo geležinkelio atšaka. Vystoma maisto, naftos chemijos pramonė, yra svarbus žvejybos uostas, šiluminė jėgainė, technologijų parkas. Verčiamasi turizmu (svarbus turistinis centras – gretima Porto Kovo gyvenvietė). Sineso ir apylinkių pakrantės įtrauktos į Pietvakarių Alentežo ir Vicentinos kranto gamtinį parką.

Mieste išlikusi tradicinė architektūra – pilis (XV a.), švyturys, muitinė, teatras, keletas bažnyčių ir vienuolynų.

Istorija
--------

Vietovė gyvenama nuo priešistorinių laikų. Randama pūnų juvelyrikos, kapaviečių. Romėnų laikais Sineso vietoje buvo Mirobrigos (prie dabartinio Santjago do Kaseno) uostas bei svarbus žvejybinis centras. Pats vietovardis kildinamas iš lot. *sinus* („įlanka" arba „išlinkis"). VII a. Sinesas užimtas vizigotų, vėliau nuniokotas maurų. XIII a. gyvenvietė vėl atsikūrė. 1362 m. Sinesas gavo miestelio statusą, pradėti statyti įtvirtinimai. XV–XVI a. buvo svarbus uostas, prekybinis centras, puldinėtas piratų. XX a. pr. tai buvo nedidelis miestelis, plėtojęs daugiausia žemdirbystę, žvejybą, turizmą. XX a. antroje pusėje pastatytas giliavandenis uostas, imta plėtoti pramonė.

1460 ar 1469 m. Sinese gimė portugalų jūrininkas Vaskas da Gama. Jis gimė Sineso pilyje, kurią valdė jo tėvas, alkaldas Estevanas da Gama.

Galerija
--------

* Paminklas Vaskui da GamaiPaminklas Vaskui da Gamai
* Šv. Išganytojo bažnyčiaŠv. Išganytojo bažnyčia
* Tvirtovės sienosTvirtovės sienos
* ŠvyturysŠvyturys

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Pasaulio vietovardžiai. Europa*. Internetinė duomenų bazė. – Vilnius: MELC, VLKK. Prieiga internete: Si̇̀nesas.
| **Maksimilijonas Juozas Tareiva** |
| --- |
| Gimė | 1832 m. kovo 13 d.Prienai |
| Mirė | 1864 m. liepos 19 d. (32 metai)Koninas |
| Palaidotas (-a) | Londas |
|  |
| Veikla | vienuolis kapucinas, 1863 m. sukilėlis |

**Maksimilijonas (Maksimas) Juozas Taraiva**, lenk. *Maksymilian Tarejwo* (1832 m. kovo 13 d. Prienai – 1864 m. liepos 19 d. Koninas) – vienuolis kapucinas, 1863 m. sukilėlių kapelionas.

Biografija
----------

Vaikystėje buvo šaukiamas Juozo vardu. Suvalkų mokykloje baigė tris klases, po to Varšuvoje prekiavo prieskoniais, dirbo pašte. 1854 m. birželio 9 d. įstojo į Kapucinų ordiną, 1860 m. Varšuvoje įšventintas kunigu. Išgarsėjo kaip patriotinius pamokslus skelbiantis pamokslininkas. Tarnavo kapelionu Varšuvos citadelės ir Modlino kalėjimuose. 1862 m. už užsienio spaudos perdavimą kaliniams perkeltas į Cisteriečių vienuolyną Londe. 

Kilus 1863 m. sukilimui, prisijungė prie Edmundo Tačanovskio ir Kazimiero Mielenckio vadovaujamų būrių. Tarnavo kapelionu, prisaikdindavo sukilėlius. Buvo sužeistas mūšyje prie Ignacevo kaimo, gydėsi Šremo mieste. Naktį iš 1864 m. birželio 15 į 16 areštuotas Liondo vienuolyne. Konine įvyko teismas, kurio metu M. Tareiva už iš sakyklos skelbtą agitaciją sukilti buvo nuteistas mirti ir Rusijos caro kareivių liepos 19 d. buvo pakartas. Užkastas egzikucijos vietoje, kuri buvo sutrypta žirgais ir savaitę po to saugoma. Tikinčiųjų buvo perlaidotas Konino kapinėse, vėliau – prie Londo vienuolyno bažnyčios. 

Kunigo mirties vietoje įrengtas simbolnis kapas, jo vardu Konine pavadinta gatvė (lenk. *Wał Księdza Maksymiliana Tarejwy*).

Šaltiniai
---------

* Biografija (lenk.)[neveikianti nuoroda]
* Kapucinų ordino istorija Lietuvoje Archyvuota kopija 2018-05-24 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Karas** – labai paprastas kortų žaidimas, skirtas dviem ar daugiau žaidėjų.

Taisyklės
---------

Kortų skaičius gali būti bet koks, tik svarbu, kad dalintųsi iš žaidėjų skaičiaus. Kuo mažesniu kortų skaičiumi pradėsite žaidimą, tuo trumpiau jis truks. Kortų rangų eilė tokia: dviakė, triakė, keturakė, penkakė, šešakė, septynakė, aštuonakė, devynakė, dešimtakė, bartukas, dama, karalius, tūzas, džokeris. Nei spalva, nei rūšis šiame žaidime neturi skirtumo.

### Pasiruošimas

Dalintojas padalija kiekvienam žaidėjui po vienodą skaičių kortų. Žaidėjai, nežiūrėję į gautas kortas, padeda jas užverstas šalia savęs ant stalo krūvele.

### Pradžia

Žaidėjas, išdalijęs kortas, paima viršutinę kortą iš savo krūvelės ir padeda ją atverstą ant stalo. Kiti žaidėjai paima taip pat viršutinę kortą nuo savo krūvelių ir padeda šalia pirmo žaidėjo padėtos kortos. Tas, kurio padėtos kortos rangas didžiausias, pasiima visas kortas ir deda jas šalia savęs užverstas į kitą krūvelę.

### Karas

#### Dviejų žaidėjų žaidime

Jei abi padėtos kortos vienodo rango, tada vyksta karas: abu žaidėjai ant savo padėtų kortų padeda po vieną užverstą ir vieną atverstą kortą, kurias paima iš savo dar nepaliestų kortų krūvelės. Didesnio rango atverstą kortą padėjęs žaidėjas paima visas kare dalyvavusias kortas (taip pat ir užverstas). Jei viršutinės kortos vis tiek vienodo rango – pradedamas kitas karas.

#### Daugiau nei 2 žaidėjų žaidime

Yra daug variantų, pavyzdžiui:

* Karas vyksta tik tarp žaidėjų, kurių kortos rangas didžiausias:
	+ Laimi vienas iš kare dalyvavusių žaidėjų ir pasiima visų žaidėjų padėtas kortas.
	+ Kai baigia kariauti kariaujantys žaidėjai, laimėtoju tampa didžiausio rango kortą ant stalo padėjęs žaidėjas.
* Karas vyksta tarp bet kurių žaidėjų, kurių padėtos kortos vienodo rango, laimėtojas nustatomas vienu iš aukščiau minėtų metodų.

Karas vyksta tokiu pat būdu kaip ir dviejų žaidėjų žaidime.

### Krūvelės

Kai kuriam nors žaidėjui baigiasi kortos, iš krūvelės, jis turi paimti nukariautų kortų krūvelę, ją gerai išmaišyti (galimi taisyklių variantai neleidžiantys maišyti) ir padėti į buvusią imamų kortų vietą. Vėliau nukariautos kortos dedamos į buvusią nukariautų kortų vietą.

### Laimėjimas

Žaidimą laimi žaidėjas, likęs su visomis žaidime dalyvavusiomis kortomis.
**Vincentas Šliogeris** (1832 m. spalio 5 d. Kepaliuose – 1913 m. balandžio 12 d. Alsėdžiuose) – Lietuvos kunigas, poetas ir vertėjas. Platino draudžiamą lietuvišką spaudą.

Biografija
----------

Baigęs Šiaulių gimnaziją toliau mokėsi Žemaičių kunigų seminarijoje. Už 1863 m. sukilimo rėmimą carinės administracijos buvo suimtas. Tarpininkaujant Žemaičių vyskupui Motiejui Valančiui iš arešto buvo paleistas, bet trejus metus turėjo praleisti Kretingos kunigų kalėjime. Klebonavo Meškuičių Šv. vyskupo Stanislovo, Laukžemės Šv. apaštalo Andriejaus, Laižuvos Švč. Trejybės bažnyčiuose. Paskutinius metus praleido Alsėdžių Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčios altarijoje.

Būdamas šešiasdešimties susidomėjo literatūrine kūryba. Vertė Adomo Mickevičiaus poeziją, pats kūrė bažnytines giesmes.
Parašė ir humoristinių eilėraščių, pasakėčių. Išliko tik nedidelė Vincento Šliogerio kūrybos dalis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Knygnešių ir daraktorių vardynas
2. ↑  Žemaičių vyskupijos istorijos muziejaus informacija Archyvuota kopija 2020-04-23 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Vincas Maciūnas. *Adomas Mickevičius lietuvių literatūroje*
4. ↑  Ieva Šenevičienė. *Dvasininkija ir lietuvybė*[neveikianti nuoroda]
5. ↑  Plungiškių kartoteka[neveikianti nuoroda]