recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Apaštalo Jokūbo osuarijus
**Osuarijus** (lot. *ossuarium*, iš *ossa* 'kaulai') – statinys ar kitokia talpykla mirusiųjų kaulams laikytis.

### Vienetinis

*Osuarijus* – senovinis miniatiūrinis karstas, skirtas mirusiojo kaulams palaidoti. Osuarijai daryti iš molio, alebastro, akmens; dažniausiai pastato, rečiau statulos formos. Osuarijai būdavo puošiami reljefais, tapyba; rasta osuarijų su užrašais. Laikyti nausuose. Osuarijus buvo vienas iš zoroastrizmo laidojimo papročių atributų. Osuarijų randama Irane, Izraelyje, Vidurio Azijoje (Chorezme rastas I tūkstantmečio pr. m. e. ostuarijus).

### Masinis

*Osuarijus*, kitaip dar *kaulinyčia* - patalpa(-os), dažniausiai bažnytinės paskirties (pavyzdžiui, koplyčios) pastato rūsys arba požeminiai statiniai (pavyzdžiui, katakombos), skirta dideliam žmonių kaulų kiekiui palaidoti. 

#### Pavyzdžiai, nuorodos

* Osuarijus Halštate
* Sedleco (Kutna Hora) osuarijus - kaulų koplyčia 40 000 palaikų
* Paryžiaus katakombos  virš 6 000 000 palaikų, (galimai) didžiausias pasaulyje
* Švento Jokūbo bažnyčios Brne osuarijus  50 000 palaikų

Galerija
--------

* Osuarijus Halštate
* Sedleco (Kutna Hora) osuarijus - kaulų koplyčia, Švarcenbergų herbo detalė: kovas lesa akį iš turko kaukolės
* Paryžiaus katakombos
* Švento Jokūbo bažnyčios Brne osuarijus - viena iš leidžiamų lankyti patalpų rūsyje
* Osuarijus Milane
* Osuarijus Evoros kaulų koplyčioje

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Osuarijus** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  *Osuarijus*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, VIII t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1981. T.VIII: Moreasas-Pinturikjas, 380 psl.
| **Liudvikas Steponavičius** |
| --- |
| Gimė | 1924 m. vasario 6 d.Lietuva Kaunas, Lietuva |
| Mirė | 1973 m. rugsėjo 6 d. (49 metai)Lietuva Kaunas |
| Tautybė | lietuvis |
| Sutuoktinis (-ė) | Vanda Steponavičienė |
| Vaikai | Arvydas Steponavičius |
|  |
| Veikla | gydytojas anatomas |
| Sritis | žmogaus anatomija |
| Pareigos | docentas, dėstytojas |
|  |
| Alma mater | Kauno universitetas |

**Liudvikas Steponavičius** (1924 m. vasario 6 d. Kaune – 1973 m. rugsėjo 6 d. Kaune) –
Lietuvos gydytojas anatomas.

1948 m. baigė Kauno universitetą. Vedė medikę Vandą Sabūnaitę-Steponavičienę, susilaukė sūnaus Arvydo. Nuo 1950 m. iki 1973 m. dėstė Kauno medicinos institute, 1965–1970 m. ėjo KMI Stomatologijos ir farmacijos fakulteto dekano pareigas. Tyrė smegenų kamieno, smegenėlių laidų morfologiją, 1962 m. apgynė disertaciją „Vidurinių smegenėlių kojyčių amžinė anatomija". Po doc. Artūro Jurgučio mirties 1967–1968 m. buvo Normalinės anatomijos katedros vedėjas. 1966 m. suteiktas docento laipsnis.

Nuskendo neaiškiomis aplinkybėmis 1973 m. rugsėjo 6 d. Kaune.

Bibliografija
-------------

Domėjosi medicinos ir anatomijos istorijos klausimais, paskelbė 17 mokslinių publikacijų, daugiausia apie smegenų laidų tyrimą. 1967 m. išleisto vadovėlio *Žmogaus anatomija* bendraautorius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  VLE.lt

Nuorodos
--------

* LSMU Anatomijos instituto istorija
Koordinatės: 52°46′š. pl. 22°45′r. ilg.﻿ / ﻿52.77°š. pl. 22.75°r. ilg.﻿ / 52.77; 22.75

| Domanovo valsčius |
| --- |
| Laikotarpis: 1919 – 1954 m. |
| 


 |
| Apytikrė valsčiaus vieta dabartinės Lenkijos žemėlapyje |
| **Adm. centras:** | Domanovas |
|  |
| Lenkija Lenkija |
| Balstogės vaivadija | Bielsko apskritis (1919–1934) |
|  |
| Lenkija Lenkija |
| Balstogės vaivadija | Bielsko apskritis (1952–1954) |
|  |
|  |
|  |
|  |
|  |
|  |

**Domanovo valsčius** (lenk. *gmina Domanowo*) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės rytų Lenkijos teritorijoje. Centras – Domanovas.

Istorija
--------

Įkurtas po I pasaulinio karo, apie 1921–1924 m. buvo laikinai panaikintas. Tarpukariu priklausė Balstogės vaivadijos, Bielsko apskričiai. 1934 m. spalio 1 d. valsčius buvo panaikintas ir visi valsčiaus kaimai prijungti prie Bransko valsčiaus.

1952 m. liepos 1 d. buvo atkurtas prijungiant dalį kaimų iš Bransko ir Vyškų valsčiaus, tuomet įkurta 10 gromadų. Vykdant Lenkijos valsčių reformą 1954 m. rugsėjo 29 d. valsčius buvo panaikintas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Dz.U. 1934 nr 70 poz. 675 Archyvuota kopija 2015-04-29 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Dz.U. 1952 nr 16 poz. 97 Archyvuota kopija 2016-03-09 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Wykaz Gromad Polskiej Rzeczypospolitej Ludowej według stanu z dnia 1.VII 1952 r. PRL, GUS, Warszawa
4. ↑  Dz.U. 1954 nr 43 poz. 191 Archyvuota kopija 2012-05-12 iš Wayback Machine projekto.
Mazochistinė demonstracija (2004)
**Mazochizmas** – asmens polinkis skausmui. Mazochizmas taip pat gali būti ir psichologinis t. y. kai žmogus kankina save psichologinėmis problemomis neketindamas imtis veiksmų jas išspręsti, tai galima priskirti depresijai.
Lytinis mazochizmas visuomenėje priimamas kaip lytinis nukrypimas ir pasireiškia polinkiu į kančią, kentėjimą, skausmą. Moteriai gali atsirasti dėl vyro grubaus aistringumo, sukeliamo skausmingo spaudymo ar maigymo, vyrams, kurie leidžiasi moters žnaibomi, kandžiojami, dėl vampyriško jos elgesio. Skausmas kenčiamas tol, kol nėra pavojaus gyvybei. Mazochizmą papildanti priešingybė – sadizmas.

Nukrypimas pavadintas pagal austrų rašytoją Leopoldą fon Zacherį-Mazochą (*von Sacher-Masoch*, 1836–1895), kuris savo kūriniuose aprašė šį reiškinį.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aggrawal, Anil, *Forensic and Medico-legal Aspects of Sexual Crimes and Unusual Sexual Practices*, CRC Press, 2009, p. 145.
2. ↑  *Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders* (PDF) (4 ed.). Washington D.C.: American Psychiatric Association. 1994. p. 525. Suarchyvuotas originalas (PDF) 16 January 2011.  Nežinomas parametras `|url-status=` ignored (pagalba)
| Ostūnisit. *Comune di Ostuni* |
| --- |
| *Ostūnio panorama* |
|  |
| 

OstūnisOstūnis

40°44′0″ š. pl. 17°35′0″ r. ilg.﻿ / ﻿40.73333°š. pl. 17.58333°r. ilg.﻿ / 40.73333; 17.58333﻿ (Ostūnis)Koordinatės: 40°44′0″ š. pl. 17°35′0″ r. ilg.﻿ / ﻿40.73333°š. pl. 17.58333°r. ilg.﻿ / 40.73333; 17.58333﻿ (Ostūnis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Italijos vėliava Italija |
| **Regionas** | Apulija Apulija |
| **Provincija** | Brindizio provincija |
|  |
| **Meras** | Domenico Tanzarella |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 32 316  |
| **Plotas** | 223 km² |
| **Tankumas** (2010) | 145 žm./km² |
| **Altitudė** | 207 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 72017 |
| **Tel. kodas** | 0831 |
| **Tinklalapis** | www.comune.ostuni.br.it |
| **Miesto globėjas (-ai)** | Šv. Oroncijus |

**Ostūnis** (it. *Ostuni*) – miestas Italijoje, Apulijoje, Brindizio provincijoje.

Istorija
--------

Ostūnio aikšrė su Šv. Oroncijaus kolona.
Ostūnio apylinkės gyvenamos nuo akmens amžiaus. Manoma, kad miestą įkūrė mesapiai, o sugriovė Hanibalas. Tuomet jį atstavė graikai, pervadine *Astu néon* („Naujas miestas").

Nusiaubtas po Romos imperijos žlugimo, miestas 996 m. atiteko normaniškai Lečės grafystei. 1300−1463 m. Ostūnis priklausė Taranto kunigaikštystei, o nuo 1507 m. atiteko Izabelei, Bario kunigaikštienei, Milano kunigaikščio Gian Galeazzo Sforza žmonai. Izabelei valdant mieste suklestėjo renesanso kultūra, ji globojo humanistus, tokius kaip vyskupas Giovanni Bovio. Mirus Izabelei 1524 m. miestas tapo kraičiu jos dukrai Bonai Sforcai, kuri ištekėjo už Lenkijos karaliaus Žygimanto Senojo. Bona valdė liberaliai ir kilniaširdiškai. 1539 m. ji liepė pastatyti bokštus pakrantėje, kad būtų apsisaugota nuo tikėtinos turkų, kurie valdė Balkanus, atakos.
| **Frydrichas Gedkantaslot. *Fridericus Getkant*** |
| --- |
| Gimė | 1602 m. ar 1604 m.Ragainė |
| Mirė | 1666 m. (~64 metai)Lvovas |
|  |
| Veikla | Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės karo inžinierius, kartografas, artilerijos pulkininkas (1658 m.). |

**Frydrichas (Bridžius) Gedkantas** (*Getkantas* lot. *Fridericus Getkant*, 1602 m. ar 1604 m. Ragainė – 1666 m. Lvovas) – Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės karo inžinierius, kartografas, artilerijos pulkininkas (1658 m.).

1648 m. Frydricho Gedkanto sudarytas Vilniaus miesto gynybinės sienos planas

Biografija
----------

Kilęs iš lietuvininkų. Nuo 1621 m. studijavo Karaliaučiaus universitete. 1634 m. Karaliaučiuje pirmasis užrašė lietuvių liaudies melodiją. Iš Abiejų Tautų Respublikos valdovo Vladislovo IV gavęs karo inžinieriaus titulą sudarė Šiaurės Lenkijos ir Prūsijos karinių įtvirtinimų planų ir žemėlapių. Sudarė ir švedų per 1600-1629 m. Abiejų Tautų Respublikos-Švedijos karą valdomos Piliavos tvirtovės fortifikacijų planą. Paliko gana tikslų 15 didelių Abiejų Tautų Respublikos tvirtovių bei įtvirtinimų rankraštinį atlasą „Praktiškoji topografija, surašyta ir ištirta inžinieriaus Fr. Gedkanto" (lot. *Topographia practica conscripta et recognita per Fr. Gedkant mechanicum*, 1638 m.). Per 1655-1660 m. Šiaurės karą švedų 1655 m. buvo išvežtas į Stokholmą.

Pirma užrašyta lietuvių liaudies daina, 1634. Pasirašyta - Bridžius Getkants.
Gresiant Rusijos įsiveržimui į Lietuvą jis organizavo Vilniaus gynybinių objektų rekonstrukciją. 1648 sudarė miesto gynybinės sienos ir priemiesčių, tarp jų – Lukiškių ir gretimų laukų planą, Kauno, Tauragės ir Virbalio miestų planus. Padarė keletą artilerijos technikos išradimų. Nuo 1660 m. gyveno Lvove. Pasižymėjo per 1651 m. Berestečko ir 1658 m. Torunės mūšius su švedais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Matulevičius. *Frydrichas Gedkantas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 479 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Liudvikas Pociejus (1771)** |
| --- |
|  |
| Pociejai |
| Herbas "Waga" |
| Herbas "Waga" |
|  |
| Gimė | 1726 m. |
| Mirė | 1771 m. (~45 metai) |
| Tėvas | Aleksandras Pociejus |
| Motina | Terezė Vaina-Jaseneckaitė |
| Sutuoktinis (-ė) | Viktorija Potockytė |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Order Orła BiałegoOrder Orła Białego |

**Liudvikas Pociejus** (apie 1726–1771) – LDK valstybinis veikėjas, Lietuvos didysis stovyklininkas (1744–1748 m.) ir Lietuvos didysis sargybinis (1748–1771 m.), Rohačovo ir Valkinnkų seniūnas.

Biografija
----------

Liudviko Pociejaus žmona Viktorija Potockytė
Lietuvos bajorų Pociejų giminės atstovas, herbo „Vaga" savininkas. Vyresnysis sūnus Trakų vaivados Aleksndro Pociejaus (1698–1770) ir Terezės Vainos-Jaseneckaitės (m. po 1743), pirmos žmonos Krokuvos kašteliono Stanislavo Poniatovskio. Jaunesnysis sūnus – Lietuvos didysis stovyklininkas Leonardas Pociejus (apie 1730–1774).

1744 metais Liudvikas Pociejus gavo Lietuvos didžiojo stovyklininko pareigybę, o 1748 metais tapo Lietuvos didžiuoju sargybiniu. Buvo renkamas pasiuntiniu į seimą 1748 metais (nuo Kauno pavieto), 1750, 1752 (nuo Trakų pavieto), 1754 (nuo Rečicko pavieto) ir 1764 metais. 1764 metais palaikė Stanislovo Augusto Poniatovskio išrinkimą į Lenkijos karaliaus sostą.

1757 metais Liudvikas Pociejus tapo Baltojo erelio ordino kavalieriumi.

1767 metais Liudvikas Pociejus tapo Lietuvos didžiosios kunigaikštystės konfederacijos nariu, vienu iš prorusiškos orientacijos šalininkų, Lenkijos-Lietuvos delegacijos sudėtyje važiavo į Sankt Peterburgą pas imperatorę Jekateriną II.

Baro konfederacijos metu Liudvikas Pociejus užėmė poziciją tarp konfederatų ir Lenkijos karaliaus.

Šeima
-----

Buvo vedęs Viktoriją Potockytę, Smolensko, Kijevo ir Poznanė vaivados Stanislovo Potockio (1698–1760) dukterį nuo santuokos su Elena Zamoiskaite (m. 1761), nuo santuokos su ja vaikų neturėjo.

Literatūra
----------

* Вялікае княства Літоўскае: Энцыклапедыя. У 3 т. / рэд. Г. П. Пашкоў і інш. Т. 2: Кадэцкі корпус – Яцкевіч. – Мінск: Беларуская Энцыклапедыя, 2005. – 788 с.: іл. ISBN 985-11-0378-0.

Nuorodos
--------
Sabatonų formos raida pagal Wendelin Boeheim:  

а) 1290—1390. b) 1300—1490. с) 1500—1530. d) 1530—1540. е) 1540—1550. f) 1550—1560. g) 1560—1590.  

*iš knygos Wendelin Boeheim „Handbuch der Waffenkunde. Das Waffenwesen in seiner historischen Entwicklung vom Beginn des Mittelalters bis zum Ende des 18 Jahrhunders", Leipzig 1890*
**Sabatonas**, *šarvinė kurpė* (angl. *sabaton*; *solleret*; vok. *Eisenschuhe*, pranc. *soleret*) – pėdą dengiantis šarvinis batas, plokštinių šarvų dalis, paprastai iš metalo plokščių ir juostų. Sabatonai buvo svarbūs raitiems riteriams, kadangi kirstynėse pėdos būdavo patogiai pasiekiamos pėstininkų atakoms.

XV a. sabatonai turėdavo ilgas smailėjančias nosis. XVI a. pirmoje pusėje sabatonų nosys sutrumpėjo, jų ilgis buvo kiek didesnis už pėdos ilgį, tačiau nosis pasidarė labai plati.

Istorija
--------

Sabatonas su snapu.
Paprastų kareivių batai buvo odiniai, apsiūti metalinėmis plokštelėmis.
  
Šarvinės kurpės ėmė atsirasti tik XIII a. pabaigoje, kai iki tol tik grandiniais šarvais padengtos pėdos nosį pridengė tvirta vientisa plokštele, kurią diržu tvirtindavo prie pėdos. Nuo XIV a. sabatonai baigiasi judama vientisa buka nosimi arba būna pailginti vadinamuoju *snapu* (vok. *Schnabel*, pranc. *a la poulaines*). Tie kyšuliai buvo mados dalykas, tačiau buvo šiek tiek naudingi, kadangi buvo nulenkti žemyn, todėl raiteliui būdavo sunkiau pamesti balnakilpę.

Nuo XIV a. antros pusės sabatonai sujungti su antblauzdžiais. Antblauzdis kartu yra ir dalis pėdos apsaugos, kadangi vienas kraštas siekia kulną, turi iškilumus, dengiančius kulkšnių kauliukus, o judrios plokštelės dengdavo pėdos viršų.
  
Apie 1400 m. atsirado nuimamos ilgos sabatonų nosys, kurias nuimdavo, kai riteris vaikščiodavo pėsčias. Nuimamas ilgas nosis nustojo naudoti apie 1490 m.

Pačioje XV a. pabaigoje nustota naudoti siauranosius sabatonus, juos pakeitė sabatonai praplatintomis nosimis, kuriuos vokiškai vadino „lokio letenomis" arba „karvių snukiais" (vok. *Bärenfüsse* ir *Kuhmäuler*). Po to sabatonų nosių forma dar kito ir tik apie 1560 m. ji ėmė atitikti pėdos formą.

Einant laikui sabatonų judrumas didėjo – meistrai šarvininkai naudojo vis daugiau judriai sujungtų juostų pėdos keltyje, o vėliau – ir ties pėdos pirštais.

Nuorodos
--------

1. ↑  Sabatonas su snapu (~1480) Archyvuota kopija 2007-09-26 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Dešinėje – su antblauzdžiu sujungtas sabatonas Archyvuota kopija 2007-09-26 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Nuimama nosis (replika)

* Защита ног Archyvuota kopija 2007-08-23 iš Wayback Machine projekto. (W. Boeheim (1890) Handbuch der Waffenkunde. rusiškas vertimas)
* Sabatonų nuotraukos:  Archyvuota kopija 2007-07-26 iš Wayback Machine projekto.  Archyvuota kopija 2007-07-26 iš Wayback Machine projekto. [neveikianti nuoroda],  Archyvuota kopija 2007-09-29 iš Wayback Machine projekto. [
*
**Pašto kodas** – raidžių ir skaičių grupė, suteikiama pašto adresui ar gretimų adresų grupei, palengvinanti pašto siuntų paskirstymą.

Kiti pavadinimai
----------------

SSRS buvo vadinami „pašto indeksas" (rus. *Почтовый индекс*).
Kai kuriose šalyse angliškai vadinama „postal code", „post code", „postcode", „ZIP code (*Zone Improvement Plan*)".

Istorija
--------

Pirmąją pašto kodų sistemą įdiegė Vokietija 1941 m. 1959 m. jos pavyzdžiu pasekė Jungtinė Karalystė, 1963 m. JAV.

Lietuvoje pašto kodai pradėti taikyti 1967 m. kai juos įvedė SSRS. Ši sistema nedavė naudos, kol nebuvo automatizuotas pašto siuntų skirstymas. SSRS vadinami *pašto indeksai* buvo sudaryti iš 6 skaitmenų ir buvo suteikiami pašto skyriams bei kai kurioms įmonėms. Kodo struktūra buvo XXXYYY, kur XXX – miesto kodas, YYY – pašto skyrius. YYY vietoje „000" reiškė to miesto centrinį paštą. Didžiausiems miestams buvo suteikta po kelis XXX kodus. Vilniaus centrinis paštas: 232000, Kauno centrinis paštas: 233000. Lietuvai atgavus nepriklausomybę buvo atmesti pirmieji du skaitmenys paliekant keturženklius kodus. Rusijoje išliko senieji SSRS kodai.

Nuo 2004 m. sausio 1 d. įsigaliojo nauji penkiaženkliai pašto kodai, suteikiami mažesnei adresatų grupei.

2005 m. vasario mėn. 117 valstybių, Tarptautinės pašto sąjungos narių, sutarė įvesti vieningą pašto kodų sistemą, pagal kurią savo kodą turi ne tik valstybė, miestas ir jo rajonas, kaip anksčiau, bet ir gatvė, ir net konkretus namas.

Stambieji pašto klientai, kaip teismai, ministerijos, didžiosios įmonės, turi atskirą pašto kodą.

Šiuolaikinis tarptautinis pašto kodas
-------------------------------------

Pašto kodas susideda iš valstybės dviejų raidžių prefikso pagal **ISO 3166-1** ir skaitmeninio indekso, reiškiančio mažesnius rūšiavimo lygmenis.

* Kai kurios šalys šalies viduje nenurodo valstybės kodo;
* Kai kurios šalys visam kodui naudoja ir raides, ir skaitmenis;
* Kai kurios šalys kodo skaitmenis grupuoja atskiriant juos brūkšneliais.

Šiuolaikiniai Lietuvos pašto kodai
----------------------------------

Lietuvos pašto kodai 2010 m.
Yra keturios pašto kodų grupės:

* Gyvenamųjų vietų pašto kodai – tai adresų grupei suteikti pašto kodai;
* Pašto dėžučių pašto kodai – tai pašto dėžutėms, esančioms pašte, suteikti pašto kodai;
* Stambiųjų pašto klientų pašto kodai – tai daug pašto siuntų gaunančioms organizacijoms suteikti pašto kodai;
* Lietuvos paštų pašto kodai – tai pašto skyriams suteikti pašto kodai.

Pašto kodas susideda iš Lietuvos kodo **LT** ir nuo jo brūkšneliu atskirtų penkių skaitmenų.

Pavyzdžiui, Statistikos departamento pašto kodas: „**LT-01500**".

Literatūra
----------

* Lietuvos pašto kodai ir Lietuvos įmonių interneto puslapių registras. – Vilnius: Findexa Lietuva, 2004. – 318 p.: iliustr.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pašto kodas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Pašto kodai (Lietuvoje)
* Pasaulio šalių pašto kodų paieška
Monetos atvaizdas, gautas frotažo technika
**Frotažas** (pranc. *frottage*, 'trynimas') – įvairių daiktų faktūros atspaudo gavimo technika, būdinga siurrealizmo dailės technikai, grindžiama automatizmo metodu. Ant reljefinio paviršiaus (monetos, medalio, neobliuotos lentos) dedamas popierius, kartais drobė ir trinamas pieštuku, kreidele arba dažuose pamirkytu tamponu. Gaunama faktūra ir raštai, sukuriamos netikėtos vaizdinės asociacijos.[1] Frotažo metodas taikomas ir šiuolaikinėje tapyboje.[2]

Šią techniką 1925 m. savo grafikos ir tapybos darbuose pradėjo naudoti vokiečių dailininkas Maksas Ernstas.

Literatūra
----------

* Jerome Bertram: *Brasses and brass rubbing in England*. David & Charles, 1973, ISBN 0715361651
* Jerome Bertram (Hrsg): *Monumental brasses as art and history*. – Stroud, 1996
* Clare Gittings: *Brasses and brass rubbing*. – London, 1970
* James Mann: *Monumental brasses*. Harmondsworth, 1957
* Malcolm Norris: *Brass rubbing*. London, 1977

Šaltiniai
---------

1. ↑  Dailės (tapybos) terminų ir sąvokų žodynas
2. ↑  Klaipėdoje pristatoma tapybos paroda „Laiko atspaudai"
| **Agnė Andriulytė** |
| --- |
| Gimė | 1971 m. liepos 31 d. (51 metai)Vilnius |
| Sutuoktinis (-ė) | Artūras Zuokas (iki 2019-06) |
| Vaikai | Gabrielė, Domantas, Emilija |
|  |
| Išsilavinimas | Vilniaus universitetas (žurnalistika) |

**Agnė Andriulytė** (buv. **Zuokienė**) (g. 1971 m. liepos 31 d. Vilniuje) – Lietuvos visuomenės veikėja.

Biografija
----------

1994 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistikos studijas. Jas pasirinko, nes jau nuo 13 metų bendradarbiavo su Lietuvos radiju, skaitė ir rengė laidas moksleiviams. Lietuvos radijo Jaunimo laidų redakcijoje dirbo iki 1999 m.

Nuo 1998 m. dirbo ir vadovavo bendrovėms BNA ir BNA ERGO. Nuo 1997 m. rengė projektus, o nuo 2005 m. vadovavo viešajai įstaigai „Azzara". Nuo 2003 m. – Almos Adamkienės labdaros ir paramos fondo valdybos narė. 2008 m. išrinkta atstovauti Europos moters rinkimuose.

2008 m. išrinkta į Seimą, priklausė Mišriai Seimo narių grupei. Į Seimą siekė patekti ir 2012 metais. A. Zuokienė buvo įrašyta politinės partijos „Sąjunga Taip" rinkimų sąraše (trečiu numeriu), be to, ji kandidatavo Vilniaus miesto vienmandatėje Senamiesčio apygardoje. Visgi A. Zuokienė į Seimą nepateko: vienmandatėje apygardoje liko trečia, 5 proc. barjero neperžengė ir „Sąjunga Taip".

2013 m. tapo Socialdemokratų partijos nare, tačiau 2015 m. iš jos pasitraukė.

2019–2023 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narė.

Nuo 2023 m. Vilniaus rajono mero padėjėja.

Išnašos
-------

1. ↑  „Paskui A.Zuoką į Seimo rinkimus – jo žmona Agnė". Delfi.lt. Nuoroda tikrinta 2021-06-23.
2. ↑  „Europos moters rinkimuose Lietuvai atstovaus A.Zuokienė". Delfi.lt. Nuoroda tikrinta 2021-06-23.
3. ↑  *„Europos moters 2008" rinkimuose Lietuvai atstovaus Agnė Zuokienė*. Litas.lt. Nuoroda tikrinta 2021-06-23.
4. 1 2  „A. Zuokienė įstojo į Socialdemokratų partiją". Kauno diena. Nuoroda tikrinta 2021-06-23.
5. ↑  „Zuokienė įstojo į Lietuvos socialdemokratų partiją". Alfa.lt. Nuoroda tikrinta 2021-06-23.
6. ↑  „A. Zuokienė įsiprašė pas socdemus". Delfi.lt. Nuoroda tikrinta 2021-06-23.
7. ↑  „Agnė Zuokienė metė socialdemokratų partiją". 15min.lt. Nuoroda tikrinta 2021-06-23.
8. ↑  „Pralaimėjimą pripažinęs Zuokas: Remigijau, sveikinu". Lrt.lt. nuoroda tikrinta 2021-06-23.
9. ↑

Nuorodos
--------

* Biografija (lrs.lt)
| Sabara*Sabará* |
| --- |
|        |
| *Sabaros senamiestis* |
|  |
| 

SabaraSabara

19°53′0″ p. pl. 43°48′10″ v. ilg.﻿ / ﻿19.88333°š. pl. 43.80278°r. ilg.﻿ / 19.88333; 43.80278﻿ (Sabara)Koordinatės: 19°53′0″ p. pl. 43°48′10″ v. ilg.﻿ / ﻿19.88333°š. pl. 43.80278°r. ilg.﻿ / 19.88333; 43.80278﻿ (Sabara) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Brazilijos vėliava Brazilija |
| **Regionas** | Brazilijos Pietryčių regionas |
| **Valstija** | Minas Žeraisas Minas Žeraisas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1711 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2016) | 135 196  |
| **Altitudė** | 705 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Sabara |

**Sabara** (port. *Sabará*) – miestas pietryčių Brazilijoje, Minas Žeraiso valstijoje, 15 km į rytus nuo Belo Horizontės, jos aglomeracijoje. Geležinkeliai į Belo Horizontę, Ipatingą, Barbaseną. Vystoma metalurgijos (geležies lydymo) pramonė, veikia verpimo ir audimo gamyklos.

Sabara išlaikiusi tradicinę XVIII–XIX a. kolonijinę architektūrą. Yra 1819 m. pastatytas teatras, 7 bažnyčios (visos – XVIII a.), senoviniai fontanai, gyvenamieji ir visuomeniniai pastatai. Veikia aukso kasybos, vergijos muziejai.

Istorija
--------

Brazilų bandeirantai Sabaroje pasirodė XVII a. 1707 m. įsteigta Sabaros parapija, 1711 m. ji tapo miesteliu. Miesto teisės suteiktos 1838 m. XVIII a. Sabara klestėjo kaip aukso gavybos centras.

* Nekaltojo Marijos prasidėjimo bažnyčiaNekaltojo Marijos prasidėjimo bažnyčia
* Šv. Karmo Mergelės bažnyčiaŠv. Karmo Mergelės bažnyčia
* Aukso kasybos muziejusAukso kasybos muziejus
* Senamiesčio gatvelėSenamiesčio gatvelė

Šaltiniai
---------

1. 
2. ↑
3. ↑  *Sabara*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XX (Rėv-Sal). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011
Koordinatės: 55°02′23″š. pl. 24°40′42″r. ilg.﻿ / ﻿55.039743°š. pl. 24.678302°r. ilg.﻿ / 55.039743; 24.678302

| Sabališkių dvaras |
| --- |
| Dvaro rūmų pastatas, 2017 m. Dvaro rūmų pastatas, 2017 m. |
| Vieta | Sabališkiai, Širvintų rajonas |
| Įkurtas | XIX a. I p. |
| Pastatų būklė | Rūmai, ūkio pastatai |

**Sabališkių dvaro rūmai** stūkso Širvintų rajone, Gelvonų sen. Sabališkių kaime. Rūmai stovi 100 m į rytus nuo kelio  **4305**  Musninkai–Čiobiškis–Gelvonai–Vytinė , kairiajame Kabarkštos krante. Teritorija prie gyvenamojo namo prižiūrima, yra privati valda. Likusioje dalyje išlikę nuo sovietmečio likusių gamybinių pastatų. Teritorija užima 16100 m².

Buvusio dvaro sodybos rūmai yra regioninės reikšmės architektūros paminklas (unik. kodas 30819), 2006 m. įrašytas į Kultūros paveldo registrą.

Architektūra
------------

Rūmų pastatas kompaktinis, 1 aukšto, yra portikas su 6 kolonomis, antablementu, frontonu pietvakarių  fasade. Pastato sienos tinkuoto mūro. Medinė sijinė pirmo aukšto perdanga. Rūmai uždengti keturšlaičiu stogu. Sumūrytas iš plytų rūsys, su cilindriniu skliautu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Dvaras". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2017-06-26.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Sąrašas:Lietuvos dvarai
Vyras ieško aukso upėje
**Aukso karštinė** (arba „Aukso karštligė") – aukso ieškotojų karštligiškas antplūdis į vietoves, kuriose buvo atrasti vertingi aukso telkiniai. XIX a. įvyko kelios aukso karštligės Jungtinėse Valstijose, Australijoje, Kanadoje, Naujojoje Zelandijoje ir Pietų Afrikoje.

Aukso karštligės sąlygodavo nevietinių gyventojų įsikūrimą tam tikroje teritorijoje visam laikui ir vaidino svarbų vaidmenį Šiaurės Amerikos ir Australijos periferijų kultūroje. Tuo metu, kai pinigai rėmėsi aukso atsargomis, naujai iškastas auksas teikė postūmį visai ekonomikai.

Pirmoji svarbi aukso karštligė vyko JAV Apalačų kalnuose. Ją sekė *Kalifornijos aukso karštligė* 1848–1849 m. Siera Nevadoje, patraukusi ir visuomenės vaizduotę. Iš karto po Kalifornijos aukso karštligės Kalifornijoje įsikūrė amerikiečiai, ir valstija 1850 m. įstojo į sąjungą. Vėlesnės karštligės vyko vakarinėje Šiaurės Amerikos dalyje, palengva besislinkdamos į šiaurę: Freizerio kanjone, *Cariboo* rajone ir kitose Britų Kolumbijos dalyse bei Uoliniuose kalnuose. „Paskutinioji didžioji aukso karštligė" buvo Klondaiko karštligė Kanados Jukono teritorijoje (1898–1899 m.), įamžinta Džeko Londono romanuose, Roberto V. Serviso poezijoje ir filmuose (pvz. Čarlio Čaplino „Aukso karštligė").

*Viktorijos aukso karštligė*, vykusi Australijoje 1851 m. netrukus po Kalifornijos karštligės, buvo ryškiausia iš kelių Australijos karštligių. Ji turėjo ypatingą reikšmę Australijos, ypač Viktorijos ir Melburno, politiniam ir ekonominiam vystymuisi. Paskui aukso karštliges sekė pirmųjų geležinkelių ir telegrafo linijų statyba, daugialypės kultūra plėtra, kiti reiškiniai, tokie kaip rasizmas, Eurekos streikas ir vežimo katorgos darbams pabaiga. *Vitvatersrando karštligė* Transvalyje turėjo tokią pačią svarbą Pietų Afrikos istorijai, sąlygodama Johanesburgo įkūrimą ir įtampą tarp būrų ir britų naujakurių.

Paprastai aukso karštliges žymėjo bendras džiaugsmingas „dykai visiems" jausmas, kai bet kas galėjo beveik žaibiškai tapti labai turtingu. Istorinė aukso karštligių svarba suteikė šiam terminui ilgesnį gyvenimą, ir dabar jis vartojamas kapitalistinėje santvarkoje apibūdinti bet kokią ekonominę veiklą, kurios dalyviai lenktyniauja tarpusavyje ieškodami naujos ir greičiausiai labai pelningos rinkos, dažnai skubinami technologinių tobulėjimų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Aukso karštligė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 217 psl.
Domas Andrulis
Domo Andrulio kapas Donelaičio kapinėse
**Domas Andrulis** (1896 m. balandžio 28 d. Juodlaukių k. Kelmės valsč. Raseinių apskr. – 1973 m. spalio 31 d. Šiauliuose) – chorvedys, pedagogas, kompozitorius.

Biografija
----------

Mokydamasis Kelmės mokykloje, nuo 11 metų pradėjo giedoti bažnyčios chore. Keletą metų privačiai pasimokęs muzikos, nuo 1915 m. vargonininkavo ir vadovavo chorui Vaiguvoje, mokytojavo ir vadovavo chorams Kurtuvėnų ir Šakynos pradžios mokyklose. 1918 m. Šiauliuose eksternu išlaikė keturių gimnazijos klasių baigimo egzaminus ir pradėjo mokytojauti Žagarės pradžios mokykloje, dėstė muziką Žagarės mokytojų kursuose, vadovavo Šaulių būrio chorui. Lankė mokytojų kursus Šiauliuose ir 1924 m. gavo pradžios mokyklos mokytojo diplomą. 1924–1929 m. Klaipėdos muzikos mokykloje – konservatorijoje mokėsi muzikos teorijos ir kompozicijos (dėst. S. Šimkus), chorvedybos (dėst. J. Žilevičius) ir fortepijono (dėst. I. Prielgauskas). 1926 m. apsigyveno Palangoje ir važinėjo į Klaipėdą, tęsdamas muzikos studijas, dirbo muzikos mokyklos raštinėje, vadovavo styginių orkestrui, talkino muzikos žurnalų leidybai, rašė „Muzikos mene", „Muzikoje" ir „Muzikos baruose", mokytojavo ir vadovavo chorui Palangoje. 1929–1930 m. Plungės gimnazijos, nuo 1930 m. Telšių gimnazijos muzikos mokytojas ir choro vadovas. Moksleivių ir suaugusiųjų jėgomis statė savo ir kitų autorių muzikinius veikalus, organizavo dainų šventes. Persikėlęs į Vilnių, kartu su K. Kavecku ir J. Bendorium 1945 m. įkūrė Vilniaus dešimtmetę muzikos mokyklą ir buvo jos direktorius.

Nuo 1947 m. J. TallatKelpšos muzikos mokykloje dėstė teorines disciplinas, 1948–1950 m. vadovavo Mokytojų namų mišriajam chorui, surengė koncertų ir išvykų. 1951–1953 m. Panevėžio muzikos mokyklos, o 1953–1973 m. Šiaulių aukštesniosios muzikos mokyklos teorinių disciplinų dėstytojas, mėgėjų chorų vadovas. D. Andrulis įvairiais muzikos klausimais parašė nemaža straipsnių, surinko ir užrašė apie 2000 lietuvių liaudies dainų, kurių dalį harmonizavo, sukūrė solo ir choro dainų, instrumentinių pjesių ir muzikinių scenos veikalų. Tai opera „Pasaka" (1930), baletukas „Pirmosios pavasario gėlės" (1932) ir kt. Su J. Žilevičium parašė dainynėlį „Jaunas dainininkas" (1927), išleido dainų rinkinį „Dainos mažiesiems dainininkams" (1932), dainų ciklą „Gimtinės garsai" ir „Dainos skautams" (1936), chorinių dainų rinkinį „Yra šalis" (1938), „Dainynėlį" (1938) ir kt.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Auksis |
| --- |
|  |
| 

|  |
| --- |
|  |

 |
| **Sukūrimo vieta** | Vytėnų sodininkystės ir daržininkystės bandymų stoties atramos punktas,Lietuvos vėliava Lietuva |
| **Autoriai** | I. Štaras, D. Bulavienė |
| **Kilmė** | Mekintošas × Gravenšteinas |

**Auksis** – rudeninė obelų veislė. Ją 1951 m. Vytėnuose išvedė I. Štaras ir D. Bulavienė, sukryžminę Mekintošą su Gravenšteinu. Nuo 1987 m. veislė rajonuota visoje respublikoje.

Vaismedžių vainikas kūgiškas ar rutuliškas. Šakos su liemeniu suaugusios maždaug 45 laipsnių kampu. Vyrauja trumposios vaisinės šakutės. Ant šakų obuoliai laikosi stipriai. Vaisiai skinami rugsėjo pirmoje pusėje. Vartojami švieži iki sausio–vasario mėnesio.

Vaisių odelė vidutinio storumo, gelsva, įsaulyje padengta šviesiu raudoniu ir tamsiai raudonais nevienodo ilgumo ir platumo dryžiais ir taškais. Vaisiai gana atsparūs rauplėms ir rudajam puviniui, labai skanūs, aromatingi, rūgščiasaldžiai. Minkštimas gelsvas, švelnios konsistencijos, labai sultingas. Šerdelė neryški, nedidelė. Sėklų kameros nedidelės, siauros, uždaros arba pusiau atviros.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Auksinė penkių rublių moneta 1899 m.
**Auksinis rublis** – Rusijos imperijos piniginis vienetas, kursavęs nuo 1897 m. iki 1917 m. (kai kuriuose pasaulio regionuose iki XX a. 3-ojo dešimtmečio vidurio).

1897 m. – 1899 m. metais finansų ministras Sergejus Vitė atliko pinigų reformą, po kurios Rusijoje buvo įvestas aukso standartas. Pinigai buvo grindžiami auksu (vietoje anksčiau naudoto sidabro), atsižvelgiant į pasikeitimus pasaulinėje rinkoje.

Auksinis rublis pakeitė sidabrinį ir buvo prilygintas 0,774235 g. švaraus aukso. 10 rublių monetoje aukso buvo net 7,7 g. To meto aukso standartas buvo: 1 JAV doleris – 1,5 g, 1 Didžiosios Britanijos svaras – 7,3 g, frankas – 0,29 g, 1 markė – 0,35 g aukso. Tai yra vienas Rusijos rublis buvo du kartus „lengvesnis" negu JAV doleris ir du kartus vertingesnis negu Vokietijos markė.
  
Buvo išleistos 5, 7,5, 10 ir 15 rublių monetos.

Aukso monetos laisvai cirkuliavo kartu su banknotais. Lygiagretus auksinių ir popierinių pinigų judėjimas pasižymėjo stabilumu. Jį palaikė pastovus balansas tarp aukso atsargų ir banknotų masės. Pagal tuometinį įstatymą popierinių pinigų negalėjo būti daugiau nei 300 mln. Laisvas auksinių pinigų judėjimas nesukeldavo ažiotažo auksinėms monetoms. „Geltonuosius" net buvo bandoma pirmiau išleisti, kaip nepatogius apyvartoje.

1914 m. prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui popieriniai pinigai nebuvo keičiami į auksą. Auksinės monetos liko pas žmonės kaip lobis, o banknotai prarado vertę. TSRS laikais valdant Nikitai Chruščiovui buvo įvestas įstatymas, kuris už spekuliaciją plačiu mastu, tarp jų ir auksiniais rubliais, numatė net mirties bausmę. Pasikeitus TSRS įstatymams, auksiniai rubliai buvo plačiai naudojami kaip žaliava auksiniams dantims gaminti.
**Antanas Visminas** (1894 m. rugsėjo 17 d. Viekšnių miestelyje, Mažeikių apskr. – 1979 m. rugsėjo 24 d. Woodside, NY – JAV), vargonininkas, chorvedys, visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1910–1912 m. mokėsi J. Naujalio vargonininkų kursuose Kaune. J. Naujalis mokė ir choralo, J. Štarka chorvedybos, T. Brazys harmonijos ir muzikos istorijos. Kartu lankė „Saulės" mokytojų kursus. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą atvyko į JAV ir pradėjo vargonininkauti Aušros Vartų lietuvių parapijoje New York Cityje, NY. Dainuoti mokėsi pas M. Petrauską, o 1925 m. baigė Pius X Institute of Liturgical Music. Taip pat mokėsi ir Švenčiausios Širdies muzikos kolegijoje. Vargonininkavo ir vadovavo chorams daugelyje lietuvių parapijų: Šv. Petro ir Povilo Homesteade, PA, ir Elizabethe, NJ, Šv. Jurgio Klyvlende, OH, Šv. Juozapo Waterbury, CT, Šv. Kazimiero Amsterdame, NY, Angelų Karalienės ir Apsireiškimo Brooklyne, NY, ir Worcesker, MA, Šv. Pranciškaus Lawrence, MA, Viešpaties Atsimainymo Maspethe, NY, ir kitur. Visur buvo subūręs chorus, rengė koncertus, dainavo per radiją, statė operetes ir kitus stambesnius muzikinius veikalus, daug dėmesio skyrė bažnytinės muzikos propagavimui. Ne kartą pastatė Th. Dubois oratoriją „Septyni Kristaus žodžiai", chorus išmokė daug mišių, mišparų, giesmių ir dainų. Organizavo Vyčių chorus, Lawrence subūrė vargonininkų chorą, kuris koncertavo daugelyje JAV lietuvių kolonijų. 1936 m. suorganizavo Lawrence apskrities dainų šventę, 1952 m. New Yorko ir New Jersio apskričių dainų šventę (dalyvavo 14 chorų). Su chorais dalyvavo 1939 ir 1964 m. Pasaulinių parodų Niujorke Lietuvių dienų šventėse, festivaliuose, buvo 1964 m. paro dos Dainų dienos muzikos sekcijos vadovas.

Priklausė įvairioms lietuvių organizacijoms, da lyvavo BALF’o LB veikloje, nuo 1914 m. ALRK Vargonininkų sąjungos narys, taip pat New Yorko-New Jersio provincijos narys, nuo 1921 m. kelis kartus buvo renkamas Centro valdybos raštininku, 1932–1934 m. rinktas Centro valdybos pirmininku, nuo 1936 m. vicepirmininku, 1934 m. Vargonininkų sąjungos narių ekskursijos į Lie tuvą organizatorius ir vadovas. Sukūrė dainų ir giesmių chorams bei solistams, vaidinimą „Šventoji naktis", šaržą „Mulkinyčia" ir kt.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

*Šis straipsnis – apie istorinį regioną. Apie administracinį vienetą žiūrėkite straipsnį Atikos periferija*

| Graikijos istorinis regionas:Atika (Αττική) |
| --- |
|  |
| Šalis | Graikija (Atika) |
| Tautos | Graikai |
| Kalba | Atikos dialektas |
| Miestai | Atėnai |
|  |
|  |

**Atika** – vienas svarbiausių Senovės Graikijos regionų, kurio centras buvo Atėnų miestas.

Geografija
----------

Atika sudaro to paties pavadinimo pusiasalį, išsikišusį į Egėjo jūrą. Iš šiaurės ją riboja Kitairono kalnai, skiriantys nuo Bojotijos, vakaruose ribojasi su istoriniu Korinto regionu. Regionui būdingas kalvotas, miškais apaugęs reljefas.

Istorija
--------

Atėnai ir Atika buvo žinomi kaip svarbus regionas dar Mikėnų laikotarpyje. Tamsiaisiais amžiais kraštą apgyvendino daugiausia jonėnai, susiformavo savitas dialektas.

Didžiausias Atikos klestėjimas buvo Klasikiniu laikotarpiu, kuomet čia gimė pirmoji pasaulio demokratija, olimpiniai žaidimai ir idealistinė filosofija. 477–404 m. pr. m. e. Atika vadovavo Delo sąjungai, kuri kontroliavo visą Egėjo jūrą.

Netgi patekus romėnų valdžion ir netekus nepriklausomybės, Atika išsaugojo savo reikšmę, o Atėnai išliko klestinčiu miestu ir mokslo centru.

Per viduramžius regioną valdė Bizantijos imperija, vėliau Venecija. 1458 m. regionas pateko turkų osmanų valdžiai. 1687 m. Partenonas buvo stipriai apgadintas, jame sprogus parakui.

Po Graikijos nepriklausomybės karo 1821–1833 m. Atėnai buvo išvaduoti iš turkų ir nuo to laiko tapo nepriklausomos Graikijos sostine.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RSenovės Graikijos regionai |
| --- |
|  |
| Žemyninė Graikija | 

|  |
| --- |
| 
Megara **·**  Atika **·**  Bojotija **·**  Fokidė **·**  Lokridė **·**  Doridė **·**  Malidė **·**  Dolopija **·**  Etolija **·**  Akarnanija **·**  Ftiotidė **·**  Tesalija **·**  Epyras |
|  |
| Peloponesas | 
Lakonija **·**  Mesenija **·**  Elidė **·**  Arkadija **·**  Achaja **·**  Argolidė **·**  Korintija |

 |  |
|  |
| Salos | 
 Kreta **·**  Euboja **·**  Kerkyra **·**  Paksis **·**  Lefkada  **·**  Itakė  **·**  Kefalonija **·**  Zakintas **·**  Kytira **·**  Rodas |
|  |
| Kolonijos | 
 Didžioji Graikija **·**  Eolidė **·**  Troada **·**  Jonija **·**  Doridė |
|  |
| Makedonija | 
 Botija **·**  Migdonija **·**  Pierija **·**  Chalkidikė **·**  Aukštutinė Makedonija **·**  Krestonija |

 |
**Antanas Šarkauskas** (1897 m. liepos 4 d. Pabalvės k. Tryškių valsč. Šiaulių apskr. – 1974 m. gegužės mėn. Klaipėdoje, palaidotas Raudėnuose) – vargonininkas, chorvedys, pedagogas.

Biografija
----------

Privačiai išmokęs vargonuoti, 1912–1914 m. buvo Ubiškės (Telšių raj.), bažnyčios, o 1914–1915 m. – Šiupylių (Šiaulių raj.) bažnyčios vargonininkas.

1915–1916 m. gyveno pas tėvus Raudėnuose (Šiaulių raj.), kur vargonininkavo ir vadovavo 20 giesmininkų bažnyčios chorui. 1916–1919 m. analogišką darbą tęsė Alsėdžiuose.

1919–1921 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje, grojo pučiamųjų instrumentų orkestre.

1922–1924 m. buvo Raudėnų valsčiaus savivaldybės raštininkas. 1924–1928 m. mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje – konservatorijoje ir Vytauto Didžiojo gimnazijoje. 1928–1929 m. mokytojavo Plungės „Saulės" gimnazijoje. 1929–1930 m. studijas vėl tęsė Klaipėdos muzikos mokykloje.

1930–1945 m. buvo Jurbarko gimnazijos muzikos mokytojas, moksleivių choro ir orkestro vadovas. 1936 m. baigė muzikos mokytojų kursus. 1938 m. gimnazijų chorų varžybose Jurbarke gerai pasirodė ir A. Šarkausko vadovaujamas gimnazijos choras. 1938 m. dainų šventei Klaipėdoje mokytojas parengė 50 dalyvių Jurbarko šaulių būrio chorą.

1945–1946 m. – Raseinių gimnazijos muzikos ir dainavimo mokytojas. 1942–1946 m. chorvedys dirbo Ukmergėje: mokytojavo ir vadovavo chorams berniukų ir mergaičių gimnazijose bei mokytojų seminarijoje (pedagoginėje mokykloje). 1962–1972 m. – Klaipėdos pedagoginės mokyklos muzikos ir dainavimo dėstytojas.

Visuomeninė veikla
------------------

A. Šarkauskas 1931–1940 m. priklausė Lietuvos Šaulių sąjungai, 1936–1940 m. – Vilniui vaduoti sąjungai ir kitoms organizacijoms, dirigavo dainų šventėse. Brolis Kazimieras Šarkauskas (1895–1985 m.) visą gyvenimą vargonininkavo Raudėnuose.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Andželas Bruno
**Andželas „Švelnusis Donas" Bruno** (*Angelo Bruno*, 1910 m. gegužės 21 d. – 1980 m. kovo 21 d.) – italų kilmės JAV gangsteris, Filadelfijos mafijos šeimos bosas. Jo valdymo laikotarpiu šeima buvo viena iš taikiausių visose valstijose.

Andželas Bruno gimė 1910 metais Sicilijoje ir paauglystėje emigravo į Ameriką. Apsistojo Filadelfijoje ir netrukus susidraugavo su Gambino šeimos donu Karlu Gambino. 1959 Bruno tapo *Philly Mob* šeimos bosu.

Jis gavo *Švelniojo Dono* pravardę, kadangi beveik visada sugebėdavo išvengti jėgos panaudojimo ar įsivėlimo į karus. Jo šeima vienintelė nekentėjo nuo nesibaigiančių konfliktų su kitomis mafijos grupuotėmis. Nors Donas buvo ne kartą areštuotas, kalėjo vienintelį kartą – dvejus metus už atsisakymą liudyti aukščiausiajame teisme, viename korupcijos tyrime.
Jo valdymo metu Filadelfijos šeima buvo laikoma trečia galingiausia mafijos šeima Amerikoje, nusileisdama tik Niujorko ir Čikagos gangsteriams.

Norėdamas išvengti per didelio FTB susidomėjimo, Bruno neleido savo šeimai veltis į narkotikų verslą. Pagrindiniai jo pajamų šaltiniai buvo paskolos už palūkanas ir keli Atlantiksičio kazino.

Švelnusis Donas buvo vienas paskutiniųjų Ūsuotųjų Pitų – senujų tradicijų donas. Prasidėjus kilti naujajai gangsterių kartai su kitomis vertybėmis ir veiklos metodais, prasidėjo nesutarimai. 1977 metais Bruno paskelbė, kad Atlantiksitis, kur jo šeima turėjo didžiausią įtaką ir uždirbdavo daugiausia pinigų, bus laisva teritorija ir visoms kitoms mafijos šeimoms. Tai buvo racionalus žingsnis: Filadelfijos Šeima neturėjo pakankamai galios atvirai kovoti prieš pajėgesnes Niujorko šeimas, kurios taip pat pradėjo reikšti teises į Atlantiksičio lošimų verslą. Tačiau šis dono sprendimas sukėlė didelį jo šeimos nepasitenkinimą.

1980 m. kovo 21 dieną Andželas Bruno savo automobilyje buvo pašautas į veidą iš medžioklinio šautuvo ir mirė vietoje. Manoma, kad žmogžudystę suorganizavo Entonis Kaponirjo, jo artimiausias padėjėjas – *consigliori*. Pagal kai kuriuos šaltinius, jis veikė pasamdytas Funzi Tieri, Genovese šeimos boso iš Niujorko. Pagal kitus šaltinius, donas buvo išduotas, kadangi šeima nebuvo patenkinta jo vykdoma politika – ypač, nesikišimu į narkotikų verslą ir Atlantiksičio monopolijos atsisakymu. Pats Kaponirjo buvo nužudytas po kelių savaičių, ir valdžią perėmė Nikodemas Skarfo. Tačiau šeimos įtaka dėl sėkmingų areštų ir teismų smuko vis labiau ir buvusios vietos *cosa nostra* pasaulyje nebeatgavo.

Oficialiai Švelniojo Dono žudikas išaiškintas nebuvo.

Pastabos
--------

* Knygoje *The Mafia Encyclopedia* Andželo Bruno gimimo metai nurodyti 1910.

Nuorodos
--------

* **Gangsters, Inc.**: Angelo Bruno
* Sifakis, Carl. The Mafia Encyclopedia.1999, Checkmark Books; 2nd edition

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RStraipsnių apie mafiją serija |
| --- |
|  |
| Istorija | 
Ūsuotieji Pitai · Havanos konferencija |
|  |
| Gangsteriai | 
Laimingasis Lučiano · Vilis Moretis · Al Kaponė · Andželas Bruno · Mejeris Lanskis |
|  |
| Organizacijos | 
Sindikatas · Murder, Inc. |

 |
**Antanas Šerėnas** (1897 m. rugpjūčio 11 d. Linkmenyse, Ignalinos raj. – 1948 m. rugsėjo 24 d. Švenčionyse) – vargonininkas, choro dirigentas, pedagogas, kompozitorius.

Biografija
----------

Muzikos mokėsi Tauragnuose pas vargonininką V. Lopatą. Nuo 1912 m. vargonininkavo Lauksodyje, nuo 1917 m. Telšiuose ir vadovavo parapijų chorams. 1921 m. priimtas choro artistu (tenoras) į Kauno operos teatrą.

Kipro Petrausko paragintas, 1921–1931 m. Rygos konservatorijoje pas B. Vittingą mokėsi solinio dainavimo, o pas J. Vytuolį (*Vitols*) – teorijos ir kompozicijos. Studijuodamas vadovavo Rygos lietuvių jaunimo „Rūtos" ir „Laisvės" draugijos chorams, pats koncertavo kaip solistas. 1929 m. vasaros atostogų metu Lietuvoje užrašė 1230 lietuvių liaudies dainų melodijų.

Nuo 1932 m. dėstė muziką ir dainavimą Kauno jėzuitų berniukų gimnazijoje, aktyviai įsitraukė į Lietuvos muzikų ir chorvedžių draugijos veiklą, 1932–1933 m. jos sekretorius. Žurnale „Muzikos barai" paskelbė straipsnių. 1932 m. mokslo reikalais buvo nuvykęs į Vieną (Austrija).

Nuo 1933 m. Joniškio gimnazijos muzikos ir dainavimo mokytojas bei choro vadovas. 1938 m. Klaipėdoje vykusiai dainų šventei parengė Joniškio jaunalietuvių 38 dalyvių chorą. Vėl išvykęs į Rygą, 1937–1938 m. vadovavo Latvijos lietuvių sąjungos chorui.

Grįžęs į Lietuvą, mokytojavo įvairiose vietovėse, neišvengė ir tremties. 1946–1948 m. dėstė muziką ir dainavimą, vadovavo moksleivių chorams bei vokaliniams ansambliams Švenčionių gimnazijoje.

Kūryba
------

Sukūrė instrumentinių ir vokalinių kūrinių: uvertiūrą simfoniniam orkestrui, simfoniją, rapsodiją, styginių kvartetą, variacijas fortepijonui (liaudies dainų motyvais), dvi sonatas fortepijonui, siuitą, solo dainų, apie 50 dainų chorams, harmonizavo per 30 lietuvių liaudies dainų.

1932 m. į lietuvių kalbą išvertė Andrė Gedalge „Fugos mokslą" ir Beriot „Smuiko pradžiamokslį", parašė vadovėlį „Pačiam išsimokinti septynstyge gitara skambinti", periodinėje spaudoje paskelbė straipsnių.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| **Antanas Šimkūnas** |
| --- |
| Gimė | 1931 m. gegužės 27 d. (91 metai)Petraičiai, Pasvalio valsčius |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius, kraštotyrininkas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Antanas Šimkūnas** (g. 1931 m. gegužės 27 d. Petraičiuose, Pasvalio valsčius) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, kraštotyrininkas.

Biografija
----------

1962 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistikos specialybę.

Nuo 1951 m. iki 1962 m. su pertraukomis dirbo laikraščio „Panevėžio tiesa" redakcijoje. 1964 m. pradėjo dirbti Valstybiniame televizijos ir radijo komitete įsteigtoje komentatorių-tarptautininkų grupėje. Lietuvos radijuje rengė komentarus, laidą „Pasaulis ir Lietuva". 1992 m. leido laikraštį „RTV bangos". „Versmės" leidyklos redaktorius.

Bibliografija
-------------

* *Lietuva 1991 m. sausio 13 d.*,
* *Daujėnai. Gyvenimas ir rezistencija prie Orijos*, sudarė, 1997 m.
* *Daujėnai*, serija „Lietuvos valsčiai", vyriausiasis redaktorius ir sudarytojas, rengiama spaudai 2014 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 490 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Moters sėdmenys.
Vyro sėdmenys.
**Sėdmenys** (arba **užpakalis**; lot. *nates*, *clunium* arba *gluteus*) – kūno dalis, esanti užpakalinėje dubens dalyje. Jas sudaro sėdmenų raumenys: *gluteus maximus*, *gluteus medius* ir *gluteus minimus*, tarp kurių yra riebalų sluoksnis. Tai yra dvi maždaug apvalios formos dalys, tarp kurių atsiveria išangė. Žmonėms ir primatams sėdmenys suteikia galimybę sėdėti patogiai, perkeliant kūno svorio centrą ties uodegikauliu (o ne ties kojomis, kaip kad sėdi, pvz. šuo ar katė). Kai kurių tautų žmonėms, ypač moterims, būdinga steatopigija.

Pseudomokslas, kurio pagrindas pranašystėms ir aiškinimams yra sėdmenys, vadinamas rumpologija.

Sėdmenų socialinis vaidmuo
--------------------------

Kadangi sėdmenys yra gana arti išangės ir lytinių organų, jie priskiriami intymioms vietoms. Tačiau sėdmenims priskiriamas ne tik erotinis, bet ir nešvarumo atspalvis, kartais – su humoristiniais motyvais. Nuogas užpakalis daugelyje kultūrų susijęs su gėdos jausmu, nors demonstratyvus sėdmenų apnuoginimas dažnai turi provokacinę ar protesto reikšmę. Sėdmenų mušimas vaikams yra gana paplitusi bausmės forma, pvz. plakimas diržu. Sėdmenų lytinis patrauklumas būdingas tiek vyrams, tiek ir moterims.

Pabrėžiant graikų deivės Afroditės sėdmenų grožį, ji taip pat buvo vadinama *Kallipygos*, t. y. „turinti gražų užpakalį, sėdmenis".

  

Vikicitatos 

Wikiquote logoWikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***Sėdmenys***