recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Šis straipsnis skirtas **Čekijos transportui** aprašyti.

Geležinkeliai
-------------

Šalies geležinkelių tinklas. Plačios linijos – svarbiausi geležinkeliai. Siauros linijos – antros eilės geležinkeliai.
* *Visų geležinkelių ilgis:* 9435 km
* *Elektrifikuoti:* 2997 km *(įtampa 3kV arba 25 kV AC)*

Šalyje yra siaurojo geležinkelio ruožų, kurių bendras ilgis – 94 km. Už daugumą geležinkelių yra atsakinga valstybinė bendrovė „České dráhy" (ČD) (liet. *Čekijos geležinkeliai*). Čekijos sostinėje Prahoje veikia metropolitenas. Daugumoje didžiųjų miestų veikia tramvajus – tai Praha, Brno, Liberecas, Mostas, Olomoucas, Ostrava ir Pilzenas.

### Susisiekimas geležinkeliais su kaimyninėmis valstybėmis

Čekija turi susisiekimą elektrifikuotais geležinkeliais su visomis kaimyninėmis valstybėmis:

* Austrija – įtampos keitimasis 25 kV AC/15 kV AC
* Vokietija – įtampos keitimasis 3 kV DC/15 kV AC
* Lenkija – įtampa ta pati – 3 kV DC
* Slovakija – įtampa ta pati – 3 kV DC (šiaurinėje dalyje) ir 25 kV AC (pietinėje dalyje)

Keliai
------

Čekijos greitkelių ir automagistralių tinklas. D-kategorijos keliai – automagistralės. R-kategorijos keliai – greitkeliai. Punktyrinės linijos – statomi keliai. Plonos ištisinės linijos – planuojami keliai.
Čekija iš viso turi 127 810 km kelių, iš jų 7000 km magistralinės reikšmės (pirmos reikšmės keliai, greitkeliai bei automagistralės). XX a. 9-ajame ir 10-ajame dešimtmetyje kelių intensyvumas smarkiai augo todėl labai išaugo avaringumas. Pradėjus taikyti įvairias saugumo priemones keliuose avaringumas pradėjo mažėti.

### Greitkeliai ir automagistralės

Aukščiausios kategorijos keliai Čekijoje yra padalinti į dvi kategorijas – automagistrales ir greitkelius. Seniausia automagistralė šalyje – 1939 m. pradėta statyti automagistralė tarp Prahos ir Brno.

Šiuo metu šalis turi 726,9 km automagistralių (ček. *dálnice*) ir 391,2 km greitkelių (ček. *rychlostní silnice*).

Oro uostai
----------

Čekija turi 121 oro uostų (2006 m.), iš kurių 46 turi grįstą dangą (asfaltas, betonas ir kt.). Didžiausias ir intensyviausius srautus turintis oro uostas – Prahos Vaclavo Havelo, atidarytas 1937 m.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • REuropos transportas pagal šalis |
| --- |
|  |
| 
Airija · Albanija · Andora · Armėnija · Austrija · Azerbaidžanas · Baltarusija · Belgija · Bosnija ir Hercegovina · Bulgarija · Čekija · Danija · Estija · Graikija · Gruzija · Islandija · Ispanija · Italija · Jungtinė Karalystė · Juodkalnija · Kazachstanas · Kosovas · Kroatija · Latvija · Lenkija · Lichtenšteinas · Lietuva · Liuksemburgas · Makedonija · Malta · Moldavija · Monakas · Norvegija · Nyderlandai · Portugalija · Prancūzija · Rumunija · Rusija · San Marinas · Serbija · Slovakija · Slovėnija · Suomija · Švedija · Šveicarija · Turkija · Ukraina · Vatikanas · Vengrija · Vokietija |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

*Pravčická brána* Čekijos Šveicarijoje.
**Čekijos Šveicarija** (ček. *České Švýcarsko*; vok. *Böhmische Schweiz*), *Bohemijos Šveicarija* – vaizdingas rajonas šiaurės vakarų Čekijoje. Jis yra Elbės smiltainio kalnų Čekijos pusėje, šiauriau Dečyno, abipus Elbės. Tęsiasi į rytus į Lužicos kalnus ir į vakarus į Rūdinius kalnus. Aukščiausias taškas yra kalnas Dečynsky Snežnikas (*Děčínský Sněžník*) – 726 m virš jūros lygio.

Čekijos Šveicarija yra saugomas rajonas nuo 1972 m. tada vadintas *ChKO Labske Piskovce*.

Regiono dalis dešiniajame Elbės krante 2000 m. sausio 1 d. paskelbta nacionaliniu parku – Čekijos Šveicarijos nacionaliniu parku. Šis parkas yra greta Saksonijos Šveicarijos (*Sächsische Schweiz*) nacionalinio parko Vokietijoje.

Pavadinimo kilmė
----------------

Čekijos Šveicarijos idėja buvo suformuota XVIII a. kaip Saksonijos Šveicarijos idėjos plėtinys. Saksonijos Šveicarija vadinama Elbės smiltainio kalnų dalis Vokietijoje. Pavadinimo idėją išplatino šveicarai dailininkai *Adrian Zingg* ir *Anton Graff*, kuriems šiaurinės Bohemijos vaizdai priminė jų tėvynę.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Čekijos Šveicarija** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RČekijos nacionaliniai parkai |
| --- |
|  |
| 
Čekijos Šveicarija · Krkonošo nacionalinis parkas · Padijės nacionalinis parkas · Šumavos nacionalinis parkas |

 |
| **Lepus habessinicus** |
| --- |
| *Lepus habessinicus* |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Amniotai  *( Amniota)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Kiškiažvėriai  *( Lagomorpha)* |
| Šeima: | Kiškiniai  *( Leporidae)* |
| Gentis: | Kiškiai  *( Lepus)* |
| Rūšis: | Abisininis kiškis  *( Lepus habessinicus)* |

 |
| Binomas |
| ***Lepus habessinicus***Hemprich & Ehrenberg, 1832 |
| Paplitimo arealas |

**Abisininis kiškis** (*Lepus habessinicus*) – kiškinių šeimos žinduolis, aptinkamas Somalio pusiasalyje bei aplinkinėse teritorijose.

Fizinės savybės
---------------

Tai vidutinio dydžio kiškiai, kurių kūno ilgis paprastai siekia apie 45 cm. Ausų ilgis – apie 13 cm. Ūsai užauga net iki 10 cm ilgio. Šių kiškių pečiai ir šlaunys pilkos spalvos, pasturgalis juodas, pilvas baltas, o šonai tamsiai gelsvi. Priekinės ir užpakalinės kojos, kaklas pilki su tamsiai gelsvu atspalviu. Etiopijoje gyvenantys kiškiai šviesesni nei Somalyje.

Buveinė
-------

Aptinkami pievose, stepėse, savanose bei aplink dykumas. Nuo karščio ir plėšrūnų neretai slepiasi krūmuose. Abisininiai kiškiai gyvena įvairaus aukštumo vietovėse: nuo jūros lygio iki 2 500 m.

Dauginimasis
------------

Apie šių kiškių dauginimąsi žinoma mažai. Manoma, jog kai kurie bruožai panašūs į kapinio kiškio. Ištirta, jog abisininio kiškio jaunikliais rūpinasi tik patelė. Kiškiukai gimsta atmerktomis akimis, apžėlę kailiu. Savarankiški tampa po 39 dienų.

Mityba
------

Žolėdžiai. Minta įvairiomis žolėmis, krūmeliais, sėklomis, riešutais ir gėlėmis.

Nuorodos
--------

* Informacija anglų k.
| **Synanthedon tipuliformis** |
| --- |
| Serbentinis stiklasparnis (*Synanthedon tipuliformis*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Būrys: | Drugiai  *( Lepidoptera)* |
| Šeima: | Stiklasparniai  *( Sesiidae)* |
| Gentis: | *Synanthedon*  *( Synanthedon)* |
| Rūšis: | Serbentinis stiklasparnis  *( Synanthedon tipuliformis)* |

 |

**Serbentinis stiklasparnis** (*Synanthedon tipuliformis*) – stiklasparnių (*Sesiidae*) šeimos drugys.

Pažeidžia juoduosius ir raudonuosius serbentus. Serbentinis stiklasparnis vystosi dvejus metus. Vikšrai žiemoja pažeistų šakučių viduje. Vikšrai – 20-25 mm ilgio, balsvos spalvos, ruda galva. Antraisiais vystymosi metais, gegužės mėn. vikšrai virsta lėliukėmis. Lėliukės – 10 mm ilgio, rudos spalvos, pilvelio galas apsuptas spygliukų vainiku. Iš lėliukių birželio mėn. išsirita drugeliai. Jie smulkūs, išskleistais sparnais – 20-30 mm pločio, melsvai juodos spalvos. Priekinių sparnų vidurinė skersinė juostelė melsvai juoda, pakraštinė – rusvai gelsva, blizganti. Pilvelis plonas, su trim šviesiai geltonais žiedais. Pilvelio gale yra juodas šepetėlis. Išsiritę drugeliai maitinasi žydinčių augalų nektaru, rasa. Patelės deda kiaušinėlius į serbentų šakučių įtrūkimus ir apie pumpurus. Patelė padeda apie 50 kiaušinėlių. Išsiritę vikšrai įsigraužia į serbento šakutę ir minta ūglių šerdimi, lįsdami vis žemyn iki šakutės pagrindo. Pažeistos šakutės vysta ir nudžiūsta.

Kovos priemonės
---------------

Saugoti serbentų žievę nuo mechaninių pažeidimų. Pavasarį išpjaustyti ir sudeginti pažeistas šakas (pjaunama prie pat žemės, nepaliekant kelmų).

Po žydėjimo augalus 3-4 kartus purkšti tabako nuoviru.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Sodininko žinynas 1987. Vilnius, Lietuvos KP CK leidykla, 1987, 137 psl.



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Serbentinis stiklasparnis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Serbijos didžioji kunigaikštystė** (serb. *Велика кнежевина Србија*) – viduramžių valstybė Balkanuose. Valstybė egzistavo XI–XIII a. iš pradžių kaip Duklios vasalė. Jos centrinis regionas buvo Raška su sostine Rase, todėl valstybė dar vadinama **Raškos valstybe**. Didžiausio išsiplėtimo laiku XII a. II pusėje kontroliavo dabartinės vakarų Serbijos (istoriniai regionai Raška, Šumadija, Podrinjė, Pomoravljė), Juodkalnijos, Kosovo teritorijas, taip pat valdė pietinę Dalmatiją (dab. Kroatijoje) ir Hercegoviną (dab. Bosnijoje ir Hercegovinoje).

Istorija
--------

Po Serbijos kunigaikštystės kunigaikščio Časlavo mirties apie 960 m. serbų žemes pasikeisdama valdė Bizantijos imperija ir Bulgarija. Istoriniame Duklios regione (dab. Juodkalnija) kilusi Duklios kunigaikštystė XI a. viduryje perėmė hegemoniją serbų teritorijose, tapdama svarbiausia tuometine jų valstybe. Apie 1050 m. jų kunigaikštis Michailas I gavo didžiojo kunigaikščio titulą. Tuo metu jis jau valdė didžiumą serbų žemių.

Kažkuriuo metu tarp 1060–1074 m. Michailas paskyrė vieną savo sūnų, Petrislavą, Raškos (Serbijos) didžiuoju kunigaikščiu, kuris buvo susijęs su tėvu vasaliniais ryšiais. Apie 1091 m. didžiuoju kunigaikščiu tapo Petrislavo sūnus Vukanas, kurio kandidatūrą patvirtino tuometinis Duklios valdovas Konstantinas Bodinas. Kadangi Duklia silpo, Vukanas savarankiškai vykdė karus su Bizantija ir sugebėjo nuo jos apsiginti.

Serbija XII a. II pusėje, suvienyta Stefano Nemanjos
1101 m. mirus Konstantinui, Vukanas ir Serbija tapo visiškai nepriklausoma, o kartu ir stipriausia serbų valstybe. Jo įpėdiniams buvo sudėtinga išlaikyti nepriklausomybę, nes Serbija atsidūrė tarp dviejų tuometinių galybių – Bizantijos pietuose ir Vengrijos karalystės šiaurėje. Urošas I sugebėjo išlikti giminystės ryšių su Vengrijos sostu dėka. Jo įpėdinis Urošas II kovojo su Bizantija, bet galiausiai turėjo duoti jai vasalo priesaiką. Ją turėjo duoti ir įpėdinis Desa.

1166 m. Bizantija pasodino į Serbijos sostą sau palankų Tihomirą, nors Serbijos žemės buvo padalintos tarp jo brolių: Stracimiras valdė Moravos slėnį, Miroslavas – Zahumliją ir Travuniją, o Nemanja gavo žemes Toplicoje ir Rasinoje. Pastarasis, nesutardamas su Tihomiru, pradėjo sukilimą prieš savo brolį, 1166 m. jį nugalėdamas ir tapdamas Serbijos valdovu. Pasinaudodamas Bizantijos nusilpimu, jis nusiaubė šiaurines jos provincijas pasiekdamas net Sofiją. Jam pavyko didele dalimi suvienyti ir centralizuoti serbų žemes.

Tėvo žygius tęsė jo įpėdinis Stefanas II Nemaničius. 1217 m. jis buvo karūnuotas karaliumi, o Serbija tapo karalyste.

Valdovai
--------

* Petrislavas (1060–1083);
* Vukanas (1083 – 1112/15)
* Urošas I (1112/15 – 1131/1145)
* Urošas II (1145–1155, 1155–1161)
* Belošas Vukanovičius (1161)
* Desa (116162 – 1165)
* Tihomiras (1165–1166)
* Stefanas Nemanja (1166–1196)
* Stefanas Nemaničius (1196–1202; 1204–1217)
* Vukanas Nemaničius (1202–1204)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Kadakesas
Loret del Maras
**Kosta Brava** – pakrantės regionas šiaurės rytų Katalonijoje, Ispanijoje. *Costa* kataloniškai ir ispaniškai reiškia 'krantas', o *Brava* reiškia 'nelygus'. Kosta Brava tęsiasi nuo turistų miestelio *Blanes*, 60 km nuo Barselonos iki Prancūzijos sienos.

1950 metais Ispanijos Francisko Franko vyriausybė nutarė, jog Kosta Brava regionas gerai tinka kurortų steigimui, ypač turistams iš Šiaurinės Europos, daugiausia iš Didžiosios Britanijos ir Prancūzijos.

Šilta vasara, puiki gamta, geri paplūdimiai – visa tai lėmė, kad pajūrio kurortuose Blanes, Tossa de Mar ir Lloret de Mar buvo pastatyta daug viešbučių ir apartamentų turistų poilsiui. Labai greit turizmas tapo pagrindinė Kosta Brava verslo šaka ir aplenkė žvejybą.

Daliai regiono virtus turistiniais, kitos dalys išlaikė tradiciškesnį pobūdį ir liko „paslėptais deimantais" tiems, kurie ieško šio to daugiau nei saulės, smėlio ir sangrijos. Maži miesteliai tokie, kaip Cadaqués (prie Prancūzijos sienos ir Pirėnų) pritraukė tokius menininkus kaip Salvadoras Dali ir Pablo Picasso ir dabar yra madingi kurortai. Pakrantė tarp Roses and Tossa de Mar turi daug žavingų mažų pakrantės miestelių tokių kaip: Pals, Begur, Tamariu, Llafranc, L’Estartit, Aigua Blava, Fornells, Calella de Palafrugell, Palamós and Sant Feliu de Guixols.
| ***Neištikimybė itališkai*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Adulterio all'italiana |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Pasquale Festa Campanile |
| Scenaristas (-ai) | Pasquale Festa Campanile |
| Vaidina | Catherine Spaak  Nino ManfrediMaria Grazia BuccellaLino Banfi Vittorio Caprioli |
| Metai | 1966 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 95 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Neištikimybė itališkai** (it.  *Adulterio all'italiana*) – 1966 m. Italijoje sukurta komedija.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Nino Manfredi – Franko Finalis
* Catherine Spaak – Marta Finali
* Maria Grazia Buccella – Glorija
* Vittorio Caprioli – Silvijo
* Akim Tamiroff – Maksas
* Mario Pisu
* Gino Pernice
* Lino Banfi

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Marta Finali sužino, kad jos vyras Franko buvo neištikimas su jos geriausia drauge Glorija. Sukėlusi skandalą ji galiausiai sutinka nesiskirti su viena sąlyga: ji taip pat bus jam neištikima su bet kuriuo jai patikusiu vyru. Franko priverstas nusileisti, tačiau pradeda sekti žmoną, norėdamas sužinoti, kas bus tas „išrinktasis". Matydama, kaip vyras kankinasi, Marta pradeda palikti įkalčius, siekdama dar didesnio jo pavydo, galiausiai net nusamdo vyrą, kad šis suvaidintų jos galimą meilužį. Jį susekęs, Franko persekiodamas užverčia ant jo krūvą dėžių ir manydamas, kad šį nužudė, kūną įkiša į maišą ir paslepia automobilio bagažinėje. Marta šį išlaisviną, o vyras, išmetęs maišą į tvenkinį, galvoja atsikratęs žmonos meilužio kūno. Viską stebėjusi Marta kitą dieną lyg tarp kitko užsimena, jog girdėjo, kad tvenkinys bus nusausintas. Išsigandęs Franko nardydamas suranda maišą ir nori jį užkasti kieme, tačiau aptinka, kad maiše yra ne kūnas. Pradėjus krikti nervams, jis mėgina nusinuodyti, tačiau ir tai nepavyksta. Kuomet jo įmonės prezidentas pradeda rodyti Martai dėmesį, Franko į vakarėlį ateina apsirengęs moterimi. Marta priima vyro iššūkį – kuris iš jų sugebės suvilioti prezidentą...
| Lenkijos karalystės topografinis žemėlapis |
| --- |
| **Tipas** | 59 žemėlapių serija |
| **Mastelis** | 1 : 126 000 |
| **Geografinė aprėptis** | Lenkijos karalystė |
| Titulinis puslapis |
| **Leidybos metai** | 1843 m. |
| **Leidėjas** | Kwatermistrzostwo Sztabu Generalnego Wojska Polskiego |
| **Leidybos šalis** | Rusijos imperija |

**Lenkijos karalystės topografinis žemėlapis** (lenk. *Topograficzna Karta Królestwa Polskiego*, santr. *Mapa Kwatermistrzostwa*) – Lenkijos karalystėje 1843 m. išleista topografinių žemėlapių serija. Žemėlapių mastelis buvo 1 : 126 000, iš viso išleisti 59 lapai. Žemėlapius išleido Lenkijos kariuomenės generalinis štabas (lenk. *Kwatermistrzostwo Sztabu Generalnego Wojska Polskiego*).

Aprašymas
---------

Tai pirmasis išsamus Lenkijos karalystės žemėlapis, sudarytas po 1815 m. Vienos kongreso. Žemėlapio sudarymo darbai pradėti 1822 m. Pilnas žemėlapių rinkinys išleistas 1843 m. Sankt Peterburge, tačiau ant žemėlapių nurodomi 1839 m. – laikas, kai buvo atlikti paskutinieji žemių matavimai. Iš pradžių žemėlapis laikytas slaptai ir tik 1857 m. imtas parduoti viešai.

Žemėlapis apėmė ne tik dabartinės Lenkijos teritoriją, bet ir dalį Lietuvos – tuo metu Lenkijos karalystei priklausiusią Užnemunę.

Lenkijos karalystės topografiniai žemėlapiai, apėmę dabartinę Lietuvą| Niemen | Kowno |
| Maryampol | Preny |
| Suwałki | Sereje |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Topograficzna Karta Królestwa Polskiego: o mapie. Uwb.edu.pl (tikrinta 2021-10-09).

* Žemėlapių schema (Uwb.edu.pl)
* Žemėlapių schema (Igrek.amzp.pl)
**Salomėja Staniulytė-Čerienė-Mulks** (1899 m. gegužės 30 d. Londone, Didžioji Britanija – 1970 m. gegužės 6 d. Linden Clarke, NJ – JAV) – Lietuvos dainininkė, chorvedė, kompozitorė, visuomenininkė.

Biografija
----------

1908 m. su tėvais atvyko į JAV ir apsigyveno Čikagoje. Čia pateko į didelį kultūrinio gyvenimo sūkurį. Iš mažens būdama muzikali, mokydamasi dainavo mokyklų choruose. 1914–1917 m. mokėsi Čikagos muzikos kolegijoje (dėst. ir Stasys Šimkus) ir mokytojavo „Ateities žiedų" mokykloje.

1918 m. pradėjo vadovauti Čikagos moterų chorui. Turėjo gražų mecosoprano balsą, dainavo „Birutės" chore, dalyvaudavo muzikiniuose spektakliuose. Vadovavo net keturiems mokyklinio amžiaus vaikų chorams, 1927–1929 m. sėkmingai dirbo su lietuvių choru „Pirmyn". Su Ona Biežiene Kolumbijos kompanijoje į plokšteles įdainavo po keletą dainų ir giesmių (vadovavo Antanas Vanagaitis).

1930 m. atvyko į Lietuvą ir apsigyveno Kaune. Gavo tarnybą Finansų ministerijoje. Privačiai mokėsi muzikos pas Juozą Naujalį, Stasį Šimkų ir Aleksandrą Kačanauską, kurį laiką studijavo ir konservatorijoje (fortepijoną ir kompoziciją pas Vincą Bacevičių, Viktorą Žadeiką, Jurgį Karnavičių). Dainavo Aleksandro Kačanausko vadovaujamame chore ir dalyvavo gastrolėse Taline bei Rygoje.

1935 m. išvyko į Londoną ir gavo darbo Lietuvos pasiuntinybėje. 1940 m. sugrįžo į Čikagą ir vėl įsijungė į muzikinę veiklą. Vadovavo „Margučio" vaikų ir „Suvalkiečių" suaugusiųjų chorams. Pagarsėjo kaip gera dainininkė ir dirigentė, dalyvavo radijo laidose. 1942 m. ištekėjo už teisininko Emersono Mulkso (pirmasis vyras dr. K. Čerys nuskendo) Waukegane, IL. Netrukus persikėlė į Niujorką ir dirbo įvairiose visuomeninėse organizacijose.

1950 m. apsigyveno Lindene, NJ, ir vėl buvo renkama į įvairias visuomenines organizacijas bei jų tarybas – buvo BALF’o skyriaus pirmininkė. Globojo našlaičius vaikus, suorganizavo šeštadieninę mokyklą, vadovavo „Birutės" moterų chorui ir sekstetui, surengė koncertų. 1961 m. apsigyveno Klarko miestelyje netoli Lindeno. Su Liudu Stuku suorganizavo lietuvių muzikų ir kitų menininkų būrelį, kuris sutelkdavo nemažai žmonių iš Naujojo Džersio valstijos.

Sukūrė dainų, rašė spaudoje, išleido plokštelę „Dainos Lietuvai". Dalis dainų išleista Lietuvoje (1932 m.), Niujorkas (1948 m.) ir Čikagoje (1956 m.). Paplito jos dainos „Lietuvos laukai", „Kada girdžiu aš dainą", „Klajonės", „Ramunė", „O, Tėvyne manoji" ir kt. Visus savo muzikos rankraščius padovanojo „Alkos" muziejui Putname, CT.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. - Vilnius, 1999.
**Vakernagelio dėsnis** – Šveicarijos kalbininko Jakobo Vakernagelio (vok. *Jacob Wackernagel*) suformuluota taisyklė, nustatanti indoeuropiečių prokalbės bekirčių žodžių padėtį.

Pasak šios taisyklės, silpnai kirčiuoti ir bekirčiai žodžiai (vadinamieji klitikai) šliejosi prie kirčiuotųjų žodžių ir sakinyje užimdavo antrą vietą. Pirmojo (kirčiuoto) sakinio nario gramatinė klasė nebuvo fiksuota. Šis reiškinys (bekirčiai įvardžiai ir dalelytės antroje sakinio vietoje) iš dalies yra matomas ir kitose, dabartinėse, indoeuropiečių kalbose, pavyzdžiui, daugumoje slavų (sakykime, čekų) kalbų ir prancūzų kalboje (šioje – kaip antrinis reiškinys), taip pat – palyginti neseniai fiksuotoje lietuvių ankstyvųjų raštų kalboje, kur kai kada įvardinė dalelytė įsiterpdavo tarp priešdėlio ir kamieno, pavyzdžiui, *iš**mi**trauk* 'mane ištrauk', *pa**ti**rodžiau* 'tau parodžiau'; dabartinėje lietuvių kalboje taip elgiasi iš sangrąžinio įvardžio *save* kilusi sangrąžos dalelytė *-si-*: *iš**si**trauk* 'sau ištrauk'. Tokios konstrukcijos, ypač su labai daug klitikų, tipologiškai darosi panašios į vartojamąsias inkorporacinėse kalbose.

Nuorodos
--------

* N. Adams. „Wackernagel's law and the position of unstressed personal pronouns in classical Latin". University of Manchester. Suarchyvuotas originalas 2012-04-10. Nuoroda tikrinta 2018-04-26.
| Vakarų pasienio erdvės žemėlapis |
| --- |
| **Tipas** | Žemėlapių serija |
| **Mastelis** | 1 : 21 000, 1 : 42 000, 1 : 84 000, 1 : 126 000 ir kt. |
| **Geografinė aprėptis** | Rusijos imperija |
| **Leidybos metai** | 1880?–1915 m. |
| **Leidybos šalis** | Rusijos imperija |

**Vakarų pasienio erdvės žemėlapis** (rus. *Карта западного пограничного пространства*) – vakarinės Rusijos imperijos įvairaus mastelio žemėlapių rinkinys, kuris buvo leidžiamas maždaug nuo 1880 m. iki I pasaulinio karo. XX a. tarpukariu žemėlapiai buvo dalimis perleidžiami TSRS ir kitose šalyse.

Aprašymas
---------

Žemėlapiai pradėti leisti 1880 m. ar 1883 m. Buvo leidžiami įvairiais masteliais, atskaitos vienetu laikant varstą. Tai buvo pusės varsto (mastelis 1 : 21 000), varsto (1 : 42 000), dviejų varstų (1 : 84 000), trijų varstų (1 : 126 000) žemėlapiai, taip pat sudarinėti pusiau topografiniai dar stambesnio mastelio žemėlapiai. Masteliai buvo nurodomi pagal tai, kiek varstų atitiko vieną colį.

Po I pasaulinio karo žemėlapiai buvo naudojami ir naujųjų valstybių žemėlapiams. Tarp tokių buvo Tarpukario Latvijos topografiniai žemėlapiai, sudaryti 1 : 75 000 masteliu. Dviejų varstų žemėlapius naudojo ir Lenkijos topografija, vieno varsto žemėlapiai naudoti ir XX a. tarpukario TSRS topografijoje.

Žemėlapiai
----------

1 : 42 000 mastelio žemėlapių išdėstymas
Žemėlapiai apėmė vakarinės Rusijos imperijos pasienio regionus. Lietuvą apėmę žemėlapiai daugiausia buvo leidžiami 1907–1915 m. nors pradėti dar XIX a. pabaigoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Topographical Maps: 1836 - 1945 Russian, in Cyrillic. LithuanianMaps.com (tikrinta 2022-01-14).
2. ↑  Военно-топографическая 2-х верстовая карта Западного Пограничного Пространства. (1890-1915гг) Raremaps.ru (tikrinta 2022-01-14).
3. ↑  Российская империя в 1815-1917 гг. Cgkipd.ru (tikrinta 2022-01-14).
4. ↑  1:84000 (2-верстовые). Maps4u.lt (tikrinta 2022-01-14).
5. ↑  1:42000 (1-верстовые). Maps4u.lt (tikrinta 2022-01-14).
6. ↑
| Vakarų provincija*Western Province* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Zambijos vėliava Zambija |
| **Administracinis centras** | Mongu |
| **Apskričių skaičius** | 16 |
|  |
| **Gyventojų** (2019) | 1 058 879 |
| **Plotas** | 126 386 km² |
| **Tankumas** (2019) | 8 žm./km² |

Vakarų provincijos apskritys
**Vakarų provincija** (angl. *Western Province*) – provincija vakarų-pietvakarių Zambijoje, ribojasi su Namibija ir Angola. Administracinis centras – Mongu.

Geografija
----------

Provincijoje būdingos lygumos, centrine dalimi prateka Zambezės upė, sudarydama plačią šlapynę – Barocės salpą. Kitos svarbios upės yra Lungvebungu ir Kapombas. Zambezės upėje yra susidaręs Ngonjės krioklys. Pietinėje dalyje būdingas pusdykumių kraštovaizdis, su sezoniškai užsipildančiomis šlapynėmis, balomis ir upėmis. Įsteigti Liuvos lygumos ir Sioma Ngvezio nacionaliniai parkai.

Svarbiausi miestai: Mongu, Sešekė, Kaoma, Senanga.

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Provincija padalinta į 16 apskričių:

* Kalabo apskritis
* Kaomos apskritis
* Lukulu apskritis
* Mongu apskritis
* Senangos apskritis
* Sešekės apskritis
* Šangombo apskritis
* Limulungos apskritis
* Luampos apskritis
* Mitetės apskritis
* Mulobezio apskritis
* Mvandžio apskritis
* Nalolo apskritis
* Nkejemos apskritis
* Sikongo apskritis
* Siomos apskritis

Šaltiniai
---------

1. ↑  ZAMBIA: Administrative Division, *citypopulation.de*


|  |  |
| --- | --- |
|  **Zambijos provincijos** |  |
| Centrinė | Luapula | Lusaka | Mučinga | Pietų provincija | Rytų provincija | Šiaurės provincija | Šiaurės vakarų provincija | Vakarų provincija | Vario Juosta |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Vakarų sritis |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Siera Leonės vėliava Siera Leonė |
| **Administracinis centras** | Fritaunas |
| **Apygardų skaičius** | 2 |
|  |
| **Gyventojų** (2004) | 947 122 |
| **Plotas** | 557 km² |
| **Tankumas** (2004) | 1 700 žm./km² |

**Vakarų sritis** – vienas iš ekonomiškai ir kultūriškai svarbiausių Siera Leonės administracinio suskirstymo vienetų. Joje yra įsikūrusi šalies sostinė Fritaunas. Ši sritis užima vos 557 km² plotą, o joje gyvena 947.122 gyventojai (2004 m.). Kitaip nei kiti Siera Leonės regionai, ši sritis yra labiausiai urbanizuota, ji laikoma viena stipriausių ekonominiu, finansiniu ir kultūriniu požiūriais visoje šalyje.

Apygardos
---------

Vakarinė sritis yra dalinama į dvi apygardas:

* Miesto
* Užmiesčio

Abiejų apygardų ir visos srities sostinė yra Fritauno miestas.

Ribos
-----

Vakarų sritis ribojasi su:

* Šiaurės provincija, šiaurės rytuose
* Pietų provincija, pietryčiuose;
* Atlanto vandenynu, vakaruose, pietuose.

Vakarų sritis yra vienintelė šalies dalis, kuri neturi ribų su užsienio šalimis.

|  |  |
| --- | --- |
|  **Siera Leonės administracinis suskirstymas** |  |
| Šiaurės provincija • Rytų provincija • Pietų provincija • Vakarų sritis |
| Vakraarab. الوكرة |
| --- |
| *Vakros centras* |
|  |
| 

VakraVakra

25°10′48″ š. pl. 51°36′36″ r. ilg.﻿ / ﻿25.18000°š. pl. 51.61000°r. ilg.﻿ / 25.18000; 51.61000﻿ (Vakra)Koordinatės: 25°10′48″ š. pl. 51°36′36″ r. ilg.﻿ / ﻿25.18000°š. pl. 51.61000°r. ilg.﻿ / 25.18000; 51.61000﻿ (Vakra) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Kataro vėliava Kataras |
| **Savivaldybė** | Vakros savivaldybė |
|  |
| **Gyventojų** (2020) | 94 272  |
|  |
|  **Vikiteka** | Vakra |

**Vakra** (arab. الوكرة = *al-Wakra*) – miestas rytų Katare, tuojau į pietus nuo Dohos; Vakros savivaldybės centras. Su Doha miestą jungia plentas ir metro linija. Yra prieplauka. Šalia miesto įsikūrę vandens gėlinimo įrenginiai. Vystomas turizmas. Šalia miesto driekiasi paplūdimiai. Išlikę tradicinės architektūros statinių (dalis jų saugoma kaip muziejus), pastatyta keletas mečečių, turgus, medicinos kompleksas. Yra Al Džanubo stadionas (2019 m.).

Istorija
--------

Miesto pavadinimas arabiškai reiškia „lizdas". Vakra nuo seno buvo svarbus Kataro uostamiestis ir perlų rinkimo centras. Miestas pradėjo augti XX a. aštuntajame dešimtmetyje kaip Dohos priemiestis.

* Vakros prekybinė gatvėVakros prekybinė gatvė
* Senoji VakraSenoji Vakra
* Miesto gatvėMiesto gatvė

Šaltiniai
---------

1. Qatar, *citypopulation.de*
2. ↑  Qatar, *citypopulation.de*
3. ↑
Koordinatės: 55°34′ š. pl. 23°9′ r. ilg.﻿ / ﻿55.567°š. pl. 23.150°r. ilg.﻿ / 55.567; 23.150

Tytuvėnų miškai netoli Vičių
Palapišių miškas
**Tytuvėnų miškai** – miškų masyvas vidurio–vakarų Lietuvoje, Kelmės ir Raseinių rajonuose. Apima 55,6 km² teritoriją, iš jos miškais padengta ~40-43 km². Tytuvėnų miškus sudaro šie miškai: Padubysio, Palapišių, Tytuvėnų, Žirnainių, Dubyskalnio. Priklauso Tytuvėnų miškų urėdijai (Dubysos, Tytuvėnų, Šiluvos girininkijoms).

Rytinės masyvo dalies paviršius kalvotas, vakarinės dalies – lygus, o Dubysos pakrantėse – išraižytas raguvų. Būdingi vėlėniniai jauriniai dirvožemiai, vietomis – glėjiški priesmėliai bei jauriniai smėliai. Vakariniu Tytuvėnų mišku pakraščiu teka Dubysa, o per mišką – jos baseino upės (Lapišė, Tytuva, Milžtė ir kt.).

Medynų sudėtis:

* eglynai – 42 %
* beržynai – 26 %
* pušynai – 19 %
* baltalksnynai – 6 %
* juodalksnynai – 3 %
* drebulynai – 2 %
* ąžuolynai – 2 %.

Pagal amžių medynus sudaro 19 % jaunuolynų, 48 % pusamžių medynų, 19 % pribręstančių medynų ir 14 % brandžių medynų. 

Tytuvėnų miškuose nemažai stambiųjų kanopinių žvėrių (šernų, stirnų, briedžių, elnių), yra ūdrų, ondatrų, bebrų, įvairių vandens ir sausumos paukščių (tarp jų juodųjų gandrų, slankų, jerubių). Didelė dalis miškų patenka į Tytuvėnų regioninio parko teritoriją, miško dalis aplink Tytuvėnus paskelbta Tytuvėnų šilo kraštovaizdžio draustiniu.

41-ajame miško kvartale yra 1863 m. sukilimo dalyvio Z. Citavičiaus paminklas.

Taip pat skaityti
-----------------

* Lietuvos miškai

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Brukas. *Tytuvėnų miškai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 324

Nuorodos
--------

* kasdien.lt / Tytuvėnų krašte sodinama vis daugiau privačių girių, Publikuota: Birželio 21 d. 2008.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RDendrologija |
| --- |
|  |
| 
Botanika · Augalija · Flora · Augalai · Sumedėjęs augalas · Liana · Puskrūmis · Krūmokšnis · Krūmas · Krūmedis · Medis · Vaismedis · Kultivaras · Lapuočiai · Spygliuočiai · Vienanamis augalas · Dvinamis augalas
Iliustruotas Lietuvos augalų genčių vardynas · Lietuvos vietinės medžių ir krūmų rūšys · Lietuvos išskirtiniai medžiai · Lietuvos svetimžemė dendroflora · Pasaulio išskirtiniai medžiai 
Miškas · Miško skliautas · Pomiškis · Lietuvos miškai · Pasaulio miškai (šalys pagal miškų plotą) · Miškų nykimas (neteisėtas miško kirtimas)
Miškininkystė (ekologinė miškininkystė) · Miško atkūrimas · Įveisimas · Miškų ūkis · Miškų urėdija · Girininkija · Eiguva · Lietuvos miškų institutas |

 |
Pirmasis „Persitvarkymo naujienų" puslapis
**„Persitvarkymo naujienos"** – Klaipėdoje leistas Lietuvos persitvarkymo sąjūdžio idėjas skleidęs laikraštis. Pirmasis ir vienintelis numeris išėjo 1988 m. liepos 7 d. „Persitvarkymo naujienos" laikomos kito Sąjūdžio leidinio – „Mažoji Lietuva" – ištakomis.

Istorija
--------

„Persitvarkymo naujienos" pradėtos rengti žurnalistų Ryto Staselio ir Gintaro Tomkaus iniciatyva. Mašinėle atspausdintame ir kopijuokliu padaugintame laikraštyje buvo išspausdinti Klaipėdos sąjūdiečių suformuluoti tikslai, su kuriais jie jau turėjo išeiti į Klaipėdos gatves per Jūros šventę liepos 10 d. Tarp tikslų buvo: „Langas į marias", „Senamiestis – tik pėstiesiems", „Grąžinkime istorinius vietovardžius".
Antrasis „Persitvarkymo naujienų" numeris nebepasirodė vien todėl, kad kažkokiu būdu prašapo taip sunkiai per naktį lipdyta laikraštuko antraštė. Tuomet „Tarybinėje Klaipėdoje" praktiką atlikęs Rytas Staselis ir pasiūlė: "Geriau pavadinkime laikraštį „Mažoji Lietuva".

Išnašos
-------

1. ↑  „Vakarų ekspresas" „Sąjūdžio kronikos: Atgimimo spauda (I)" 2008-05-29
2. ↑  „Lietuvos rytas" „Kolektyvinis sapnas: Sąjūdis Klaipėdoje" 2008-07-09[neveikianti nuoroda]
| ***Prunus persica*** |
| --- |
| Persikas (*Prunus persica*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Erškėčiažiedžiai  *( Rosidae)* |
| Eilė: | Erškėtiečiai  *( Rosales)* |
| Šeima: | Erškėtiniai  *( Rosaceae)* |
| Pošeimis: | Slyviniai  *( Prunoideae)* |
| Gentis: | Slyva  *( Prunus)* |
| Pogentė: | *Amygdalus* |
| Rūšis: | Persikas  *( Prunus persica)* |

 |
| **Sinonimai** |
| * *Amygdalus persica*;
* *Persica vulgaris*
 |

**Persikas** (*Prunus persica*) − erškėtinių šeimos medžių rūšis. Kilęs iš Kinijos.

Augalų morfologija
------------------

Kultūrinės persiko veislės kilusios iš paprastojo persiko (*Persica vulgaris*). Paprastasis persikas − medis iki 8 m aukščio. Lapai pražanginiai, pailgai lancetiški, smailiaviršūniai. Žiedai dvilyčiai, rausvi, violetinio atspalvio. Vaisius − sultingasis kaulavaisis (20−600 g), ovalus arba kiaušiniškas, žalsvas arba gelsvas, su raudonyme ar be jos. Odelė dažniausiai pūkuota. Minkštimas geltonas arba baltas, sultingas, saldžiarūgštis arba rūgštus. Persikai valgomi žali, konservuojami, džiovinami.

Persikų vaisiai turi:

* 80−90 % vandens,
* 6−14 % cukrų,
* 0,5−1,2 % pektino,
* 0,08−1,02 rūgščių,
* 9,4−20 mg % vitamino C,
* 0,6−1,0 mg % karotino

Daugiausia persikų auginama Pietų Europoje (Ispanijoje, Italijoje, Prancūzijoje), JAV, Pietų Amerikoje, Pietų Afrikoje.

Žodžio kilmė
------------

Žodis „persikas" yra kilęs nuo Persijos, dar ir dabar lotyniškasis vaisiaus pavadinimas reiškia „persiškoji slyva".

Nuorodos
--------

* Persikas Archyvuota kopija 2012-10-11 iš Wayback Machine projekto. **(**angl.**)**
* Persikai Archyvuota kopija 2007-11-14 iš Wayback Machine projekto.

Persiko žiedai

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Persikas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Medžionių piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Medžionių piliakalnisMedžionių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°40′01″ š. pl. 24°20′40″ r. ilg.﻿ / ﻿54.66694°š. pl. 24.34444°r. ilg.﻿ / 54.66694; 24.34444Koordinatės: 54°40′01″ š. pl. 24°20′40″ r. ilg.﻿ / ﻿54.66694°š. pl. 24.34444°r. ilg.﻿ / 54.66694; 24.34444 |

 |
| Vieta | Prienų rajonas |
| Seniūnija | Stakliškių seniūnija |
| Aukštis | 15 m |
| Plotas | 44x18 |
| Priešpilis | gyvenvietė |
| Naudotas | I tūkstantmečio pabaiga - II tūkstantmečio pradžia |
| Tirtas | 1968 m. |

**Medžionių piliakalnis** – piliakalnis prie Medžionių kaimo (Stakliškių seniūnija, Prienų rajonas), aukštumos iškyšulyje, Virkiaus ir bevardžio upelio santakoje. Pasiekiamas iš Medžionių centro pro buvusias fermas pavažiavus į šiaurę 600 m. Kultūros paminklo registro Nr. A171KP.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnio šlaitai statūs, 15 m aukščio. Aikštelė stačiakampė, 44x18 m dydžio, šiaurės rytų pusėje supiltas 7 m aukščio, 18 m pločio pylimas, jo šlaitas leidžiasi į 60 m ilgio, 24 m pločio, 1,5 m gylio griovį. Pietvakarinės aikštelės gale yra 16 m ilgio, 0,8 m aukščio pylimas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pradžia.

Papėdės gyvenvietė užima 2 ha plotą, joje rasta grublėtos keramikos. Prie piliakalnio yra IV a. pab. – V a. pirmos pusės pilkapių. Jie tirti 1968 m. (vad. J. Antanavičius), ištirtas 340 m² plotas, rasti 3 kapai. Rasta žalvarinių antkaklių, cilindrėlių, segių, rankogalinė apyrankė, sidabrinė antkaklė šaukštiniais galais, geležinis įmovinis kirvis, antskydis, peilio geležtė, lazdelinis smeigtukas.

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Virkininkų piliakalnis 2 km | Rokiškių piliakalnis 4,5 km | Balceriškių piliakalnis 14,5 km |  |
| Paukščių piliakalnis 8 km |  | Aukštakalnis 11 km |
| Pieštuvėnų piliakalnis 4 km | Noreikiškių piliakalnis 3,5 km  Stakliškių I piliakalnis 8 km  Gerulių (Stakliškės) piliakalnis 15 km | Lavariškių piliakalnis 14 km |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gintautas Zabiela. *Medžionių piliakalnis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 568 psl.

Nuorodos
--------

* Medžionių piliakalnis
Medžio anglys
**Medžio anglis** – iš be oro kaitinamos medienos gaunama kieta, korėta medžiaga. Medžio anglis – lengva, higroskopiška; degimo šiluma 30–35 MJ/kg. Ką tik iškaitintų drėgnis 2–4 % (laikant ilgiau padidėja iki 15 %). 80–85 % medžiagos sudaro anglis. Beržo anglies tankis – 380 kg/m³, pušies – 300 kg/m³, eglės – 260 kg/m³.

Medžio anglis išgaunama nuo seniausių laikų – jos gamybos technologija buvo žinoma senovės Egipte, Kinijoje, Indijoje; baltų kraštuose degama nuo bronzos amžiaus. Medžio anglys buvo gaunamos degant medieną uždengtose duobėse: malkas ar kitus medienos gabalus sandariai užklodavo velėna, gruntu ir palikę nedidelę angą orui į vidų patekti degdavo 2–3 paras. Vėliau paplito anglių degimas didelėse stirtose, malkas užklojant velėna, taip pat degimas krosnyse. XIX a. sukurtos specialios medžio anglies degimo krosnys – retortos.

Iš 1 m³ medienos gaunama 140–180 kg medžio anglių, 280–400 kg skystųjų produktų ir apie 80 kg degiųjų dujų. Mineralinių medžiagų būna iki 3 %, lakiųjų – iki 20 %; dar turi šiek tiek fosforo ir sieros.

Medžio anglis naudojama kaip kuras, kalyboje ir metalurgijos pramonėje, iš jos gaminama aktyvintoji anglis, anglies disulfidas (paveikus siera), kristalinis silicis (paveikus silicio dioksidu).

* Degančios medžio anglysDegančios medžio anglys
* Anglių gamyba žeme užpiltoje stirtojeAnglių gamyba žeme užpiltoje stirtoje
* Akmeninės anglių degimo krosnys (Nevada, JAV)Akmeninės anglių degimo krosnys (Nevada, JAV)
* Aktyvintoji anglisAktyvintoji anglis

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Древесный\_уголь*,Большая советская энциклопедия, T. VIII (Дебитор—Евкалипт). – Москва: Советская энциклопедия, 1972
2. ↑  *medžio anglys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Medžio anglis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 54°32′44.574″ š. pl. 24°42′53.392″ r. ilg.﻿ / ﻿54.54571500°š. pl. 24.71483111°r. ilg.﻿ / 54.54571500; 24.71483111

|  Vytautavos šv. Antano Paduviečio bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Kaišiadorių |
| **Dekanatas** | Elektrėnų |
| **Savivaldybė** | Trakų rajonas |
| **Gyvenvietė** | Vytautava |
| **Adresas** | 6 |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1939 m. |

 *Kitos reikšmės – Šv. Antano Paduviečio bažnyčia.*
**Vytautavos šv. Antano Paduviečio bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Vytautavos kaime, 8 km į šiaurės rytus nuo Rūdiškių, 4,5 km į pietus nuo kelio  **A16**  Vilnius–Prienai–Marijampolė . Liaudies architektūros formų.

Istorija
--------

Būsimai bažnyčiai 1930 m. Donatas Malinauskas dovanojo Paulinavos ūkio žemę ir kitur esančius ūkinius pastatus. Vytauto Didžiojo metų proga būsimą parapiją nutarta pavadinti Vytautava. Kunigo Nikodemo Švogžlio-Milžino rūpesčiu 1939 m. iš atvežto kluono ir kitų ūkinių pastatų suręsta bažnyčia, įkurta parapija. 1940 m. nupirktas gyvenamasis namas ir pastatoma klebonija. Kunigas Juozapas Rakickas (1908–1946) 1945 m. bolševikų suimtas, kalintas ir nužudytas.

Architektūra
------------

Bažnyčia liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, vienabokštė. Vidus 3 navų. Šventoriaus tvora medinių statinių.
| **Elvyra Baltinienė** |
| --- |
| Gimė | 1933 m. lapkričio 18 d. (89 metai)Žiobiškis, Rokiškio valsčius |
|  |
| Veikla | istorikė |
| Partija | 1957 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1956 m. Vilniaus pedagoginis institutas |

**Elvyra Užkurėlytė-Baltinienė** (g. 1933 m. lapkričio 18 d. Žiobiškyje, Rokiškio valsčius) – Lietuvos istorikė, humanitarinių mokslų daktarė.

Biografija
----------

1956 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 1966 m. istorijos mokslų kandidatė (disertacija „LKP veikla, keliant respublikos darbininkų klasės kultūrinį-techninį lygį 1959–1965 m.").

1956–1999 m. dėstė Lietuvos konservatorijoje (nuo 1992 m. Lietuvos muzikos akademija); 1975–1988 m. Marksizmo-leninizmo, 1988–1990 m. Visuomenės mokslų katedros vedėja; 1982 m. profesorė. 1983 m. LSSR nusipelniusi kultūros veikėja.

Nuo 1991 m. bendradarbiauja su Toronto universitetu (Kanada), 1995 m. jame skaitė paskaitas. Lietuvoje ir Kanadoje paskelbė naujos archyvinės medžiagos. Rašė remdamasi oficialia sovietine ideologija.

Bibliografija
-------------

* Buržuazinė „masinė kultūra" ir jaunimas, 1976 m.
* Brandaus socializmo kultūra, 1982 m.
* Socialistinės visuomenės susiformavimas ir raida Tarybų Lietuvoje (1940–1980), viena autorių, 1980.
* Tarybų Lietuvos kultūra (1940–1980 m.), viena autorių, 1982 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Elvyra Baltinienė*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. - 189
2. ↑  Ona Pakėnienė. *Elvyra Baltinienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. - 567 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Trempinių dvaras** – dvaras, stovėjęs Trempiniuose. Dabar tik išlikę dvaro likučiai.

Istorija
--------

Iki II pasaulinio karo stovėjo Trempinių dvaras, kurį valdė lenkas Mieczyslav Auffschlag (1839–1886). Po jo mirties dvarą valdė jo žmona su sūnumi ir dviem dukterimis. Užėmus Lietuvą Sovietų armijai, dvariškiai dalį savo turto atidavė (pasaugoti kol sugrįš) patikimiems savo kaimynams ir netrukus patys buvo išvežti į sovietinius lagerius. Trempinių dvaras karo metu buvo sudegintas, liko tik nedidelė pagrindinio medinio gyvenamojo pastato dalis.

Po karo, apie 1953 metus, iš dalies susiremontavę pastatą, apsigyveno kelios kolūkiečių šeimos. Vėliau, 1954 metais, šį namą nusipirko ir iki 1986 metų jame gyveno Knygauskų ir Vaičiulių šeimos. Jie iš dalies atkūrė dvaro kiemo gėlynus, prižiūrėjo nedidelę sodo dalį (pagrindinė sodo dalis priklausė kolūkiui ir ilgainiui buvo visiškai apleista), sutvarkė tvenkinį. Šiuo metu dvarą dar primena tik išlikęs, apleistas didžiulis sodas, nusausinto tvenkinio dumblynė ir pastatų likučiai.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Crnoleva |
| --- |
| Kalnas centrinėje Kosovo dalyjeKalnas centrinėje Kosovo dalyje |
| **Žemynas** | Europa |
| **Šalys** |  Serbija  Kosovas |
| **Aukščiausias taškas** | Topila 1177 m |
| **Koordinatės** | 42°27′00″ š. pl. 20°53′00″ v. ilg.﻿ / ﻿42.45000°š. pl. 20.88333°r. ilg.﻿ / 42.45000; 20.88333Koordinatės: 42°27′00″ š. pl. 20°53′00″ v. ilg.﻿ / ﻿42.45000°š. pl. 20.88333°r. ilg.﻿ / 42.45000; 20.88333 |

**Crnoleva** (serb. *Црнољева*; alb. *Carralevë* arba *Mali i Carralevës*) – kalnas pietų centrinėje Kosovo dalyje, atskiriantis dvi pagrindines geografines dalis: Kosovo dalį nuo Metohijos. Crnoleva yra vieta, kurioje susilieja visi trys Serbijos vandens baseinai. Albanijoje pavadintas pagal Caraleva kaimą (alb. *Carraleva*).

Stūkso Drenicos upės (rytuose) ir Mirušos ir Toplugos (vakaruose) slėniuose. Kalnas ištįsęs šiaurės pietų kryptimi. Aukščiausias taškas – *Topila* (1 177 m). Kiti reljefo taškai: *Korenikas* (1 142 m), *Drmanska glava* (926 m).

Didžiausios gyvenvietės, įsikūrusios šalia kalno: Štimlė (rytuose), Suva Reka, Blacė, Banja, Mališevas (vakaruose), Lapušnikas, Komoranė (šiaurėje) ir Caraleva (rytuose).
Koordinatės: 44°57′36″ š. pl. 14°24′29″ r. ilg.﻿ / ﻿44.96000°š. pl. 14.40806°r. ilg.﻿ / 44.96000; 14.40806

Creso padėtis tarp Adrijos salų
**Cresas** (kroat. *Cres*) – Kroatijai priklausanti sala, esanti Adrijos jūros šiaurėje, Kvarnerio įlankoje, į rytus nuo Istrijos pusiasalio. Plotas 404 km². Salos ilgis 68 km, plotis 2–12 km. Šiaurinė Creso dalis kalnuota ir kalvota, iškyla iki 638 m (Goricės k.), ten yra karstinių paviršiaus formų, tuo tarpu pietinę salos dalį užima lyguma. Salos vidurinėje dalyje telkšo gėlavandenis Vranos ežeras. Veši Viduržemio jūros tipo krūmynai.

Crese 2011 m. gyveno 3079 žmonės. Sala patenka į Primorjės–Kalnų Kotaro apskritį. Didžiausia gyvenvietė – Cresas (2,8 tūkst. gyv.). Verčiamasi turizmu, žvejyba, avininkyste, auginami vynmedžiai, alyvmedžiai, daržovės, apdorojamos vaistažolės. Salą su Rijeka jungia keltas, o Osoro miestelyje Creso ir gretimą Lošinio salą jungia tiltas.

Cresas senoviniuose šaltiniuose minimas kaip sen. gr. Χέρσος, lot. *Crepsa*, it. *Cherso*. Graikiškas pavadinimas, iš kurio kilo ir dabartinis vardas, reiškia „dykrą". Kroatai saloje įsikūrė VII–IX a.

Galerija
--------

* Vodicės kaimas CreseVodicės kaimas Crese
* Vranos ežerasVranos ežeras
* Osoro bažnyčiaOsoro bažnyčia
* Karstinis darinys ties MeraguKarstinis darinys ties Meragu

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 476
2. ↑  *Cresas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Cresas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Criss Angel (kairėje)
**Criss Angel** (g. 1967 m. gruodžio 19 d.; tikrasis vardas **Christopher Sarantakos**) – JAV iliuzionistas (gatvės magas), muzikantas, eskeipologistas, jogos praktikuotojas, Criss Angel Mindfreak televizijos serialo kūrėjas ir režisierius.

Iliuzionistas vertinamas kontroversiškai dėl dažno televizijos kamerų efektų naudojimo savo triukuose ir nufilmuotos medžiagos redagavimo, pasamdytų „gerbėjų" auditorijoje.

Criss Angel gerbėjai jį dažnai lygina su David Blaine, kartais iki tokio lygio, tarsi tarp jų vyktų kažkokia konkurencija ar priešiškumas. Abu iliuzionistai neigia esą priešai, tačiau Criss Angel yra pareiškęs, kad jei Blaine atliktų triuką kurio jis nesugebėtų pakartoti – iškart pasitrauktų iš magijos. David Blaine kol kas iššūkio nepriėmė.

Nuorodos
--------

### Išnašos

1. ↑   Archyvuota kopija 2007-09-30 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑   Archyvuota kopija 2006-10-09 iš Wayback Machine projekto.

### Kita

* Oficialus Criss Angel puslapis
* Oficialus laidos *Criss Angel Mindfreak* puslapis
* Videos of Criss Angel Archyvuota kopija 2007-12-20 iš Wayback Machine projekto.
* Criss Angel svetainėje Last.fm
Creditreform|  |
| Forma | Akcinė bendrovė |
| Pramonė | Kreditinės ataskaitos, skolų valdymas, faktoringas, rinkodara |
| Įkurta | 1879 m. kovo 9 d. |
| Centrinė būstinė | Noisas, Vokietija |
| Svarbiausi darbuotojai | Christian WolframVolker Ulbricht |
| Produkcija | Įmonių reitingai, informaciją apie žmones, skolų valdymas, skolų išieškojimas, kredito valdymas, rizikos valdymas, likvidumo valdymas, programinės įrangos sprendimai, sistemos sprendimai, tiesioginės rinkodaros paslaugos |
| Pajamos | 543 mln. eurų (2011 m.) |
| Darbuotojų | ~4000 (2011 m.) |
| Tinklalapis | www.creditreform.de |

**„Creditreform"** – didžiausias Europoje kredito valdymo paslaugų firmų susivienijimas, įkurtas 1879 metais Vokietijoje.

Jau 1894 m. „Creditreform" buvo apdovanotas Antverpeno pasaulinėje mugėje sidabro medaliu kaip tarptautinė kreditų apsaugos organizacija. Šiuo metu „Creditreform International" centras įsikūręs Noiseno mieste, Vokietijoje. 180 „Creditreform" biurų ir apie 4500 jų darbuotojų aptarnauja 156 000 „Creditreform" narių (įmonių – nuolatinių klientų) Europoje ir JAV. Bendra „Creditreform" metų apyvarta siekia apie 500 mln. eurų.

Filialai
--------

„Creditreform" turi savo filialus šiose šalyse:

Austrija, Bulgarija, Čekija, Estija, Italija, Kroatija, Latvija, Lenkija, Lietuva, Liuksemburgas, Rumunija, Rusija, Serbija, Slovakija, Slovėnija, Šveicarija, Ukraina, Vengrija, Vokietija.

Atstovas Lietuvoje
------------------

„Creditreform Lietuva", UAB – kreditų valdymo įmonė Lietuvoje.

Veiklą pradėjo 1997 metais. Iki tol (nuo 1992 metų) veikė kaip privati Sauliaus Žilinsko įmonė „Cornu". Nuo 1994 metų atstovauja didžiausiam Europoje kredito valdymo paslaugų firmų susivienijimui „Verband der Vereine CREDITREFORM e. V.". Iki 2003 m. kovo 23 d. vadinosi UAB „Patikimo Verslo Sistema", nuo 2004 metų pavadinta „Creditreform Lietuva".

Bendrovė teikia pradinio kreditavimo rizikos įvertinimo, kreditavimo sąlygų paruošimo, klientų atsiskaitymų kontrolės ir debitorinių įsiskolinimų išieškojimo paslaugas.

### Akcininkai

* Creditreform Latvia Sia (Latvija) – 34,72 %
* Privatus asmuo (Lietuvos Respublika) – 65,28 %

### Paslaugos

* Skolų prevencinė informacija
* Mokėjimų pagreitinimas
* Įsiskolinimų išieškojimas

Nuorodos
--------

* Creditreform
* Creditreform Lietuva

Išnašos
-------

1. ↑  Kauno diena. 2006 m. kovo 2 d. „Apgavysčių abėcėlė"
2. ↑   Archyvuota kopija 2008-04-21 iš Wayback Machine projekto. Creditreform International
3. ↑   „Creditreform Lietuva" oficiali svetainė