recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiame straipsnyje pernelyg plačiai remiamasi su straipsnio objektu artimai susijusiais šaltiniais.**Dėl to straipsnyje pateikiama informacija gali būti nepakankamai objektyvi. Jei galite, straipsnio informaciją pagrįskite nuorodomis į nepriklausomus antrinius šaltinius |

Koordinatės: 54°34′20″š. pl. 23°21′50″r. ilg.﻿ / ﻿54.572085°š. pl. 23.363756°r. ilg.﻿ / 54.572085; 23.363756


|  |
| --- |
| **Marijampolės profesinio rengimo centras** |
| Marijampolės profesinio rengimo centras herbasMarijampolės profesinio rengimo centras herbas |
| Marijampolės profesinio rengimo centras |
| **Adresas** | Kauno g. 117, Marijampolė |
| **Direktorius(-ė)** | Gražvydas Juodišius |
| **Mokinių skaičius** | 1407 (2019-2020 m. m.) |
| **Įkūrimo data** | 2000 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 158 |

**Marijampolės profesinio rengimo centras** – valstybinė profesinio rengimo institucija, veikianti Marijampolėje, Kauno g. 117, teikianti pirminį ir tęstinį profesinį mokymą dėstomąja lietuvių kalba. Centre sudarytos sąlygos įgyti specialybę, pagrindinį bei vidurinį išsilavinimą ir persikvalifikuoti. Įstaigos kodas: 111964944. 

Centre 2019-2020 m. m. mokėsi 1407 mokinių, dirbo 158 pedagoginiai darbuotojai.

Istorija
--------

Centras įsteigtas 2000 m. vykdant Lietuvos profesinių mokyklų tinklo optimizavimą. Į Centrą buvo sujungtos tuometinės mokymo įstaigos:

* Marijampolės politechnikos mokykla;
* Marijampolės statybininkų mokykla;
* Marijampolės žemės ūkio mokykla;
* Vilkaviškio žemės ūkio mokykla;
* Kudirkos Naumiesčio žemės ūkio mokykla;
* Marijampolės griežtojo režimo pataisos darbų kolonijos mokymo skyrius;
* Marijampolės griežtojo režimo pataisos darbų kolonijos filialas Kybartuose.

Šių mokyklų bazėje buvo įkurti paslaugų, statybos ir mechanikos, Vilkaviškio, Kudirkos Naumiesčio ir pataisos namų skyriai. 2004 m. įkurtas Centro istorijos muziejus, sujungus buvusių Statybininkų, Žemės ūkio ir Politechnikos mokyklų muziejų eksponatus ir saugojamą muziejinę medžiagą. Ekspozicijų nuotraukose pateikiama mokyklų istorija iki Centro sukūrimo.

Mokymo programos
----------------

Direktoriai
-----------

* Vidas - Juozas Šalaševičius
* Gražvydas Juodišius

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos profesinio mokymo įstaigos
* Oficiali svetainė
Koordinatės: 54°33′30″š. pl. 23°21′02″r. ilg.﻿ / ﻿54.5582°š. pl. 23.3506°r. ilg.﻿ / 54.5582; 23.3506

**Marijampolės didžioji sinagoga** – buvusi sinagoga Marijampolės miesto centre, Kauno g. 4. Pastatas klasicistinis.

Istorija
--------

Pirmoji medinė sinagoga pradėta statyti 1780–1820 m. jos iniciatorius – rabinas Chaimas Perelmuteris. 1825 m. sinagoga jau veikė, tais metais joje buvo sakoma eulogija mirusio Rusijos caro Aleksandro I garbei. 1857 m. buvo parengti naujos – mūrinės sinagogos planai, bet nauji žydų maldos namai ir šalia esantis beit midrašas pastatyti tik apie 1889 m. pagal Valerijaus Rybarskio projektą. Statybos baigtos 1897 m. liepos 6 d.

1927 m. sinagogoje lankėsi Lietuvos prezidentas Antanas Smetona. II pasaulinio karo metu sinagogos pastatai nenukentėjo, bet liko be šeimininkų, sinagoga ir beit midrašas virto belaisvių stovykla. Po karo sinagogos kompleksas pritaikytas pramoninei veiklai. Po 1957 m. gaisro buvo nuspręsta pastatus rekonstruoti, o 1959 m. iškilo pramoninis pastatas, ilgus metus čia veikė „Šešupės" fabrikas, vėliau – UAB „Baltijos tekstilė".

Iki šių dienų išliko tik kelios unikalios žydų religinio centro architektūrinės detalės – aukštas pusapvalis langas (vakarinėje dalyje), apsidė, kampiniai piliastrai, karnizai (rytinėje dalyje) ir didžiosios sinagogos rūsiai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Informacinis stendas prie pastato
2. ↑  Didžiosios sinagogos pastatų kompleksas Kauno gatvėje. Noriuzinoti.lt (tikrinta 2023-05-26).
| ***Vienišius*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | The Rover |
| Kilmės šalis |  Australija JAV |
| Režisierius | David Michôd |
| Scenaristas (-ai) | David Michôd |
| Metai | 2014 |
| Žanras | veiksmo |
| Trukmė | 102 min. |
| Kalba | anglų |
| **IMDb įrašas** |

**Vienišius** (angl.  *The Rover*) – 2014 m. Australijoje sukurtas postapokaliptinis veiksmo filmas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Guy Pearce – Erikas
* Robert Pattison – Reinoldsas
* Scoot McNairy – Henris
* Gillian Jones – senelė
* David Field – Arčis
* Tawanda Manyimo – Kalebas
* Susan Prior – Dorotė

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Australija, dešimt metų po pasaulinės ekonomikos ir visuomeninės santvarkos žlugimo. Vienišas keliautojas Erikas sustoja pakelės užeigoje pailsėti ir tuo metu jo automobilį pagrobia trys sprunkantys plėšikai.

Erikas „susiveikia" ginklą ir pradeda persekioti bėglius. Pakeliui jis išgelbėja ir su savimi pasiima Rėjų – vieno iš sprunkančių vyrų brolį, kurį šie paliko sužeistą apiplėšimo vietoje – tikėdamasis, kad šis žino, kur trijulė gali slapstytis...
| **Trifolium hybridum** |
| --- |
| Rausvasis dobilas (*Trifolium pratense*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Eilė: | Pupiečiai  *( Fabales)* |
| Šeima: | Pupiniai  *( Fabaceae)* |
| Gentis: | Dobilas  *( Trifolium)* |
| Rūšis: | Rausvasis dobilas  *( Trifolium hybridum)* |

 |

**Rausvasis dobilas** (*Trifolium hybridum*) – pupinių (*Fabaceae*) šeimos, dobilų (*Trifolium*) genties augalas.

Daugiametis, 50 cm aukščio augalas. Taurelė su 5 gyslomis. Stiebas kylantis, neįsišaknyjantis. Prielapiai pailgai lancetiški, žoliniai, viršūnė nuosekliai smailėjanti. Gali augti rūgštesnėse ir drėgnesnėse dirvose nei raudonasis dobilas. Žiedynas rausvas, daugiausia apdulkinamas kamanių ir bičių. Gana dažnas rausvasis dobilas – pašarinis augalas, tačiau kartoko skonio, todėl maišomas su kitais pašarais.

Lietuvoje auginami nuo XIX a. vidurio. Yra išveista veislė 'Daubiai'.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Rausvasis dobilas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 440



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Rausvasis dobilas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Koordinatės: 61°22′31″ š. pl. 35°21′30″ r. ilg.﻿ / ﻿61.37528°š. pl. 35.35833°r. ilg.﻿ / 61.37528; 35.35833


| Šioltozero vepsų etnografinis muziejus |
| --- |
|  |
| Melkino namas |
| **Įkurtas** | 1967 m. |
| **Vieta** | Počtovajos g. 28, Šioltozeras, Paonegės rajonas, Karelijos Respublika, Rusijos Federacija |
| **Tematika** | vepsų etnografija |
| **Muziejaus fondas** | > 7000 |
| **Vadovas** | N. Anchimova |
| **Interneto svetainė** | Muziejaus svetainė |

**Šioltozero Riuriko Lonino vepsų etnografinis muziejus** (vep. *Vepsän kul’turan muzei*, arba *Šoutjärven vepsläine etnografine muzei*) – vienintelis Rusijoje muziejus, reprezentuojantis daiktinę ir dvasinę vepsų kultūrą, Karelijos valstybinio kraštotyros muziejaus filialas.

Įkurtas 1967 m. Riuriko Lonino iniciatyva. 1967–1980 m. turėjo liaudies muziejaus statusą, 1980 m. tapo Karelijos valstybinio kraštotyros muziejaus skyriumi, o nuo 1987 m. – šio muziejaus filialu. Muziejus stovi Karelijos Respublikos Paonegės rajono Šioltozero kaime. 1967 m. buvo atidarytas Šioltozero bibliotekos pastate, vėliau buvo įsikūręs internato pastate Goristojos g. 16, o nuo 1991 m. muziejus įsikėlė į Melkino namą, XIX a. pradžios medinės architektūros paminklą. Muziejaus pastatas – vietinio pasiturinčio valstiečio Melkino namas.

Muziejaus fonduose yra daugiau kaip 7000 etnografinių eksponatų. Dauguma muziejaus fondo objektų surinkta Karelijos (Rybreka, Šokša ir Šioltozeras), Leningrado ir Vologdos sričių kaimuose.

Muziejuje yra tokie teminiai skyriai: „Paonegės vepsų istorija, buitis ir ūkis", „XIX a. pabaigos – XX a. pradžios valstiečio trobos interjeras", „Ūkio kiemas", taip pat atidaryta paroda „Šiuolaikinių vepsų kultūra".

Literatūra
----------

* Карелия: энциклопедия: в 3 т. / гл. ред. А. Ф. Титов. Т. 3: Р — Я. — Петрозаводск: ИД «ПетроПресс», 2011. — 384 с.: ил. карт. ISBN 978-5-8430-0127-8 (т. 3) — С. 279
**Wolf 1061b** arba **WL 1061b** – egzoplaneta, skriejanti apie raudonąją nykštukę Wolf 1061, esančią Gyvatnešio žvaigždyne, nuo Saulės sistemos nutolusią apie 13,8 šviesmečio. Planeta aptikta radialinių greičių metodu. Apie jos atradimą pranešta 2015 m.[1]

Wolf 1061b skrieja arčiausiai savo žvaigždės iš visų trijų atrastų Wolf 1061 sistemos planetų. Apie savo žvaigždę egzoplaneta apskrieja per 4,9 paros. Wolf 1061b skrieja per arti savo žvaigždės, kad patektų į Wolf 1061 sistemos gyvybės zoną.[2] Ši egzoplaneta yra vadinamoji superžemė. Wolf 1061b yra 1,91 karto masyvesnė už Žemę, o jos spindulys – apytikriai 1,21 karto didesnis. Planetos orbitos spindulys yra 0,0375 av, o ekscentricitetas – 0,15. Teigiama, kad Wolf 1061b gali turėti uolėtą paviršių.[1]

Šaltiniai
---------

1. 1 2  „Wolf 1061b". NASA Exoplanet Exploration. 2015.
2. ↑  Kane, Stephen R; Kaspar von Braun; Henry, Gregory W; Waters, Miranda A; Boyajian, Tabetha S; Mann, Andrew W (2016). "Characterization of the Wolf 1061 Planetary System". arXiv:1612.09324v1 astro-ph.EP.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Salticus** |
| --- |
| Sieninis šokliavoris (Salticus scenicus)Sieninis šokliavoris (*Salticus scenicus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Voragyviai  *( Arachnida)* |
| Būrys: | Vorai  *( Araneae)* |
| Šeima: | Šokliavoriai  *( Salticidae)* |
| Gentis: | **Šokliavoriai**  *( Salticus)* |

 |

**Šokliavoriai** (*Salticus*) – šokliavorių (*Salticidae*) šeimos vorų gentis.

Vorai 5-7 mm dydžio. Abi lytys labai panašios. Kūnas juodos ir baltos spalvos, apaugęs trumpais baltais plaukeliais. Pilvelis juodas, su baltu priekiniu kraštu ir 2 poromis įžambiai link vidurio einančių baltų dryžių.

Subrendę vorai randami V mėn. Pastatuose būna ištisus metus. Iš plonų verpalų daro trumpą iš abiejų pusių atvirą urvelį, kuriame pasislepia drėgnomis ir vėsiomis dienomis. Saulės atokaitoje gaudo nutūpusius vabzdžius.

Gyvena prie pastatų ir pačiuose pastatuose, ant saulės apšviestų namų sienų, tvorų, akmenų, taip pat ant saulėtose vietose augančių krūmų ir medžių kamienų, po žieve.

Lietuvoje dvi rūšys:

* Sieninis šokliavoris (*Salticus scenicus*)
* Baltašonis šokliavoris (*Salticus cingulatus*)

Sieninio šokliavorio (*Salticus scenicus*) patelė.
| **Hydnum rufescens**Apsauga: 4(I) – Nenustatyta |
| --- |
| Rausvagelsvis dyglutis (*Hydnum rufescens*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Eilė: | Voveraitiniečiai  *( Cantharellales)* |
| Šeima: | Dyglutiniai  *( Hydnaceae)* |
| Gentis: | Dyglutis  *( Hydnum)* |
| Rūšis: | Rausvagelsvis dyglutis  *( Hydnum rufescens)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Rausvagelsvis dyglutis**, **mėsingasis dyglutis** (lot. *Hydnum rufescens*) – dyglučių (*Hydnum*) genties grybų rūšis.

Vaisiakūniai vidutinio dydžio ir didesni. 
Kepurėlė 5-10 cm skersmens, retai didesnė, geltonai oranžinės, geltonai rudos spalvos, paviršius lygus. Apatinėje pusėje balsvi, gelsvi, minkšti, trapūs nuaugtiniai dygliai. 
Kotas 3-8 x 0,5-2 cm, centrinis arba ekscentrinis. 
Trama gelsva, sena - karstelėjusi. 
Sporos 6-9 x 6-8 μm. 

**Būdingi požymiai**: geltonai oranžinės, geltonai rudos spalvos kepurėlė, kurios apačia nuaugusi minkštais dygliais. 

Augimo laikas: liepos - lapkričio mėn. Auga ir pavieniui, ir grupėmis, tiek spygliuočių, tiek lapuočių miškuose. Valgomas.

Literatūra
----------

* **Lietuvos grybų atlasas**, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, p. 396
* **Grybai**, Etorė Bielis, Mūsų knyga, 2004, ISBN 9955-573-65-1, p. 177


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Rausvagelsvis dyglutis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Momordica charantia** |
| --- |
| Raukšlėtasis svaidenis (*Momordica charantia*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Šeima: | Moliūginiai  *( Cucurbitaceae)* |
| Gentis: | Svaidenis  *( Momordica)* |
| Rūšis: | Raukšlėtasis svaidenis  *( Momordica charantia)* |

 |

**Raukšlėtasis svaidenis** (*Momordica charantia*) – moliūginių šeimos augalas, kurio vaisiai naudojami kaip daržovė. Augalas kilęs iš Pietų Azijos, XIV a. pateko į Kiniją, dabar auginamas daugelyje Azijos kraštų, Karibuose, Pietų Amerikoje.

Augalas vijoklinis, besitvirtinantis ūsais ir užaugantis iki 5 m aukščio. Lapai pražangūs, 4–12 cm skersmens, suskaidyti į 3–7 lakštus. Augalas dvinamis, žiedai geltoni. Vaisius pailgas, labai raukšlėta odele, žalios spalvos, prinokęs pagelsta. Svaidenio vaisiui prinokus, minkštimas parausta, sėklos pajuosta kol galiausiai vaisiaus odelė plyšta ir išsviedžia sėklas lauk.

Raukšlėtojo svaidenio vaisiai paprastai valgomi žali ar tik pradedantys gelsti. Tada odelė būna traški, o minkštimas vandeningas. Nuo kitų moliūginių augalų skiriasi savo aitrumu. Prinokusio vaisiaus odelė yra aitri ir kieta, bet minkštimas tampa saldus. Raukšlėtasis svaidenis naudojamas kaip prieskoninė daržovė, verdamas, dedamas į sabdžį, naudojamas padažų, gėrimų gamyboje, valgomas kaip aštrus užkandis. Augalas plačiai naudojamas liaudies medicinoje.

Indijoje augalas vadinamas skr. कारवेल्ल = IAST: *kāravella*, hind. करेला, IAST: *karelā*, tamil. பாகற்க்காய்  = *pākal kāi*, Kinijoje vadinamas kin. 苦瓜, pinyin: *kǔguā*, Japonijoje jap. 苦瓜 = *nigauri* arba iš Okinavos, kuris šis augalas itin populiarus, kilusiu pavadinimu ゴーヤー (*goya*), Indonezijoje vadinamas *peria*, Pietų Amerikoje *tomaco*, o angliškas pavadinimas yra *bitter melon*.

* ŽiedaiŽiedai
* LapaiLapai
* Perpjauti žali vaisiaiPerpjauti žali vaisiai
* Prinokęs vaisiusPrinokęs vaisius
* Išsprogęs pernokęs vaisiusIšsprogęs pernokęs vaisius

* Kepami vaisiaiKepami vaisiai
* Okinavoje patiekiamos salotos su svaideniaisOkinavoje patiekiamos salotos su svaideniais
* Indonezijoje patiektas aštrus užkandis su svaideniaisIndonezijoje patiektas aštrus užkandis su svaideniais
|  |
| --- |
| Šiaurės altajiečių kalba |
| Kalbama | Rusija (Altajaus Respublika, Altajaus kraštas) |
| Kalbančiųjų skaičius | ~10 000 |
| Vieta pagal kalbančiųjų skaičių | į šimtuką nepatenka |
| Kilmė | Altajaus >tiurkų >>šiaurės tiurkų >>>kalnų altajiečių >>>>**šiaurės altajiečių** |
| Rašto sistemos | kirilica |
| Kalbos kodai |
| ISO 639-3 | atv |

**Šiaurės altajiečių kalba** arba **kumandų-čelkanų kalba** – viena iš dviejų altajiečių kalbų (tiurkų kalbų šeima), kartais laikoma bendros altajiečių kalbos tarme. Ją vartoja dvi altajiečių grupės – kumandai ir čelkanai, gyvenantys daugiausia Altajaus Respublikoje. 2002 m. Rusijoje altajiečių kalbomis kalbėjo 65 534 žmonės, iš jų ~10 tūkst. – šiaurės altajiečių kalbomis.

Išskiriamos dvi šnektos:

* kumandų (*къуманды, къубанды*; ~8000 kalbančiųjų);
* čelkanų (*чалкъанду, шалкъанду*; ~2000 kalbančiųjų).

Pagal kultūrinius-etnografinius ir iš dalies kalbinius požymius prie šiaurės altajiečių kalbų kartais priskiriama ir tubalarų šnekta.

Kalba užrašoma kirilica, 2006 m. sukurta abėcėlė kumandų šnektai.

Nuorodos
--------

* atv Duomenys apie kodu „atv" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Čokančarava, Kvartas, Saladiljas |
| --- |
| Čokančarava netoli La Karlotos Čokančarava netoli La Karlotos |
| **Ilgis** | ~400 km |
| **Vidutinis debitas** | 7,2 m³/s |
| **Ištakos** | Sierra de Comechingones |
| **Žiotys** | Karkaranja |
| **Šalys** | Argentina |

**Čokančarava** (isp. *Río Chocancharava*), arba **Kvartas** (*río Cuarto*) – upė centrinėje Argentinoje, Kordobos provincijoje. Prasideda pačiuose Kordobos kalnagūbrių pietuose, Komečingoneso kalnagūbryje. Aukštupyje vadinama *río de las Barrancas*, nuo santakos su *Piedras Blancas* vadinama Kuartu. Teka į pietryčius, per drėgnosios pampos lygumą. Žemiau La Karlotos pasuka į šiaurės rytus ir patenka į *Bañados del Saladillo* pelkynę, esančią tektoninėje įduboje. Žemupyje upė įgauna **Saladiljo** (*Saladillo*) vardą. Susilieja su Terseru (kitaip Kalamučita) ir sudaro Karkaranją. Potvynių metu Karkaranja gali pasiekti Paranos baseiną.

Pavasarį ir vasarą dėl liūčių kalnagūbriuose Čokančarava patvinsta, debitas pakyla iki 70 m³/s (1943 m. užfiksuotas 200 m³/s).

Prie upės įsikūrę šie miestai: Rio Kuartas, Alechandro Roka, La Karlota.

* 
*
| Ginkūnų herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 2003-05-26* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Ginkūnų herbas** – vienas iš Šiaulių raj. Ginkūnų heraldikos atributų.

Aprašas
-------

Herbo juodame lauke iš skydo kairiojo viršutinio krašto išlinkusi sidabrinė dešinė ranka su sidabriniu rankogaliu, berianti auksinius grūdus.

Istorija
--------

Ginkūnų istorijoje svarbų vaidmenį suvaidino rusų grafai *Zubovai*. Jau XIX a. Ginkūnai tapo Zubovų valdų administraciniu centru ir savotišku šviesuliu spaudos draudimo laikotarpiu. Būtent čia, savo rūmų rūsyje, 1896 m. Sofija ir Vladimiras Zubovai įsteigė slaptą mokyklą, nemažą dalį iš dvaro gaunamų pajamų skyrė vietos jaunimui mokyti.

Ginkūnų herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas dekretu Nr. 90 patvirtino 2003 m. gegužės 26 d. Herbo etalono autorius – dailininkė Laima Ramonienė.

Simbolika
---------

Žinant senas Ginkūnų švietimo tradicijas, vietovės herbe nutarta švietimo ir mokslo idėjas įprasminti per alegorijas: ranką ir iš jos beriamus kviečių grūdus. Prisimintas lietuvių liaudies posakis: „Ką pasėsi tą ir pjausi" arba Vinco Kudirkos eilės, parašytos universiteto baigimo proga: „Kol jaunas, o broli, sėk pasėlio grūdus ir dirvos ne‘pleiski!" Dešinė ranka, berianti grūdus,- tai tarsi žinių skleidimo šaltinis. Skydo laukas nuspalvintas juoda spalva, kuri nuo viduramžių reiškia mokslą, išsilavinimą, o auksiniai grūdai (auksinės mintys) gali rodyti ir dvasiškai turtingus žmones.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos heraldika II. Lietuvos heraldikos komisija prie Respublikos Prezidento; (sudarytojas ir parengėjas Edmundas Rimša), Vilnius, Baltos lankos, 2004, ISBN 9955-584-69-6.
Pistoleto skiltuvas ir skiltuvo spyruoklė
Užtaisytas pistoletas *Schwarzlose Model 1898*. Matyti gale styrantis skiltuvo galas.
**Skiltuvas** – šaunamojo ginklo ar sprogmens skeliamojo mechanizmo dalis, kurios smailusis galas yra daužiklis.

Šaunamųjų ginklų skiltuvai
--------------------------

Šaunamojo ginklo skiltuvas paprastai yra strypelio formos. Šūvio metu skeliamoji spyruoklė jį sviedžia pirmyn, ir priekinis skiltuvo galas (daužiklis) smogia į kapsulę, kurioje padega inicijuojantį užtaisą.

Skiltuvą judina kovinė ar grąžinamoji kovinė spyruoklė. Judesys perduodamas:

* tiesiogiai – Mosino šautuvas, 1910 m. Brauningo pistoletas,
* per gaiduką – Makarovo pistoletas, Kalašnikovo automatas,
* per spynos rėmą – DP kulkosvaidis,
* per specialų svertą – 1900 m. Brauningo pistoletas

Daugelyje pistoletų kulkosvaidžių skiltuvo funkciją atlieka spyna.

Skiltuvo veikimą gali užtikrinti ar blokuoti tokios papildomos detalės:

* spyruoklė – Skiltuvai dažniausiai turi spyruoklę, kuri juos po smūgio į kapsulę grąžina atgal.
* saugiklis:
	+ saugiklis, kuris neleidžia skiltuvui judėti priekin, kol nenuspaustas nuleistukas.
	+ saugiklis, kaip tarpinė detalė (angl. *transfer bar*). Nuspaudus nuleistuką ši detalė leidžia gaidukui perduoti smūgį skiltuvui. Tokia konstrukcija yra papildomas saugiklis, papildantis saugiklius, blokuojančius nuleistukus ir gaidukus.

Ilgi šaunamųjų ginklų skiltuvai (pvz. pistoletų) paprastai negali sužadinti kapsulės, kai gaidukas yra neužvestas ir įsirėmęs į skiltuvą spaudžia jį. Tokie skiltuvai (vadinami *inerciniais skiltuvais*) įmuša kapsulę tik tada, kai į juos smogia užvestas gaidukas. Kai gaidukas yra nuleistas ir remiasi į skiltuvą, smūgis į ginklą būna nepakankamas, kad gaidukas pajėgtų įmušti kapsulę.
  
Tokius skiltuvus naudoja daugelis Colt M1911 pistoletų.

Daliai šaunamųjų ginklų skiltuvus gamindavo iškertant iš plieno lakštų, todėl tokie skiltuvai būdavo stačiakampio skerspjūvio (ne apvalūs). Tokie skiltuvai naudojami, pvz. pistoletuose *Ruger Mark II*.
  
Efektyvūs skiltuvai dažnai gaminami iš medžiagų, lengvesnių už plieną – pvz. iš titano. Mažesnė skiltuvo masė padidina jo judėjimo greitį ir sumažina šūvio trukmę (nuo nuleistuko paspaudimo iki kulkos išlėkimo).

Sprogmenų skiltuvai
-------------------

Rusiškas MUV sprogdiklis, užtaisomas ištraukus saugiklio kaištį (*safety pin*) ir suveikiantis ištraukus aktyvuojantį kaištį (*striker retaining pin*). *Metal striker* yra skiltuvas.
Detalės, vadinamos *skiltuvais*, naudojamos ir tokiuose sprogmenyse kaip rankinės granatos, sausumos minos, aviacinės bombos.

Nuorodos
--------

* Firing pin patent
* Firing pin patent
| **Gyromitra esculenta** |
| --- |
| Valgomasis bobausis (Gyromitra esculenta)Valgomasis bobausis (*Gyromitra esculenta*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Aukšliagrybūnai  *( Ascomycota)* |
| Klasė: | Aukšliagrybiai  *( Ascomycetes)* |
| Eilė: | Ausūniečiai  *( Pezizales)* |
| Šeima: | Bobausiniai  *( Helvellaceae)* |
| Gentis: | Bobausis  *( Gyromitra)* |
| Rūšis: | Valgomasis bobausis  *( Gyromitra esculenta)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Valgomasis bobausis** (*Gyromitra esculenta*) – bobausių (*Gyromitra*) genties grybas. Dzūkiškai žinomas kaip *šmarška*, aukštaitiškai – *šmarkštas*.

Kepurėlė beformė, 5-20 cm skersmens, vingiuotai raukšlėta, tuščiavidurė, nuo šviesiai iki tamsiai, beveik juodai rudos spalvos.
Kotas pilnaviduris, senų vaisiakūnių tuščiaviduris, baltas, viršutinė dalis dažniausiai storesnė, 3-8 cm ilgio, 2-5 cm storio.
Trama malonaus kvapo ir skonio, trapi, gelsva.

Auga balandžio-gegužės mėnesiais, kartais rudenį pušynuose, eglynuose, gaisravietėse, ant senų keliukų. Ypač dažnas Lietuvos pietrytinėje dalyje.

Bobausis vartojamas maistui džiovintas ir šviežias, prieš tai tris kartus gerai apvirus (po 15–20 min.). Grybuose yra nuodingos medžiagos giromitrino. Apsinuodijimas šiais grybais gali būti mirtinas. Ilgiau verdant arba džiovinant toksino kiekis valgomuosiuose bobausiuose smarkiai sumažinamas, tačiau ir taip paruošti grybai, jei jų vartojama daug ar dažnai, gali sukelti apsinuodijimą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  šmar̃kštas, LKŽ.
2. ↑  Vincentas Urbonas. *Grybai*. Vilnius: Mokslas, 1986. p. 146.

Nuorodos
--------

* Valgomasis bobausis gali sukelti mirtinus apsinuodijimus Archyvuota kopija 2007-09-29 iš Wayback Machine projekto.
* Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Valgomasis bobausis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Vokiško karabino Kar98 vaizdas iš viršaus. Dalis, kurioje vaikšto spyna, yra uoksas.
Atidarytas D. Britanijos šautuvo *Short Magazine Lee-Enfield Mk III* uoksas.
Henrio šautuvas (*Mod 1860 Henry*). Žalvariu dengta dalis yra uoksas.
Henrio šautuvas atidarytu uoksu.
**Uoksas** (angl. *receiver*; rus. *ствольная коробка*) – šaunamojo ginklo dalis. Tai įtaisas, jungiantis šautuvo ar kito šaunamojo ginklo vamzdį su spyna ir šovimo mechanizmu.

Uokso funkciją pistolete ar revolveryje atliekanti dalis paprastai vadinama *rėmu* (angl. *frame*; rus. *рамка пистолета*).

Pertaisomų šautuvų ir pan. ginklų uoksas būdavo frezuojamas iš tokio paties plieno kaip ir vamzdis. Dabartinių ginklų uoksas paprastai būna kaldintas ar štampuoto plieno ar aliuminio lydinio. Moderniausių ginklų uoksas gali turėti polimerinių dalių ar metalinių dalių, gautų sukepinant metalų miltelius (miltelinė metalurgija).

JAV įstatymai ir uoksas
-----------------------

JAV įstatymų požiūriu pagrindinė šaunamojo ginklo dalis yra būtent uoksas ir būtent jis naudojamas šaunamųjų ginklų apskaitai, nes be šios dalis šaunamasis ginklas negali veikti. Įstatymų požiūriu uoksas yra ta šaunamojo ginklo dalis, kuri turi serijinį numerį.
  
Kai kurie ginklai, pvz. AR-15, turi sudėtinį uoksą iš dviejų dalių (viršutinio ir apatinio uoksų). Tokiu atveju apskaitinė yra ta uokso dalis, kuri turi serijinį numerį (AR-15 atveju – apatinė).

* Šautuvo Heckler & Koch G3 uoksasŠautuvo *Heckler & Koch G3* uoksas

Minosvaidžio uoksas
-------------------

Uoksus turi ne tik šaulių šaunamieji ginklai, bet ir minosvaidžiai. Minosvaidžio uoksas yra įtaisas, jungiantis vamzdį su atramine plokšte. Jame yra šovimo įtaisas, jis šūvio metu sandariai uždaro vamzdžio drūtgalį. Minosvaidžio uoksas susideda iš korpuso ir jame sumontuoto šovimo įtaiso. Minosvaidžio uoksas užsriegiamas ant vamzdžio ir rutuliniu kulnu įstatomas į atraminės plokštės atraminį dubenį.

Nuorodos
--------

1. ↑  HK416 modular assault rifle / carbine / upper receiver assembly (Germany) Archyvuota kopija 2006-06-19 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Receiver (firearms) Archyvuota kopija 2011-04-08 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Artilerijos terminų žodynas / Eugenijus Kisinas; Generolo Jono Žemaičio Lietuvos karo akademija. – Vilnius: Generolo Jono Žemaičio Lietuvos karo akademija, 2004
| Valferdanžas*Walferdange* |
| --- |
|        |
| *Valferio panorama* |
|  |
| 

ValferdanžasValferdanžas

49°39′24″ š. pl. 6°8′18″ r. ilg.﻿ / ﻿49.65667°š. pl. 6.13833°r. ilg.﻿ / 49.65667; 6.13833﻿ (Valferdanžas)Koordinatės: 49°39′24″ š. pl. 6°8′18″ r. ilg.﻿ / ﻿49.65667°š. pl. 6.13833°r. ilg.﻿ / 49.65667; 6.13833﻿ (Valferdanžas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Liuksemburgo vėliava Liuksemburgas |
| **Apygarda** | Liuksemburgo apygarda |
| **Kantonas** | Liuksemburgo kantonas |
|  |
| **Gyventojų** (2022) | 3 000  |
|  |
|  **Vikiteka** | Valferdanžas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Valferdánžas |

**Valferis** arba **Valferdanžas** (liuks. *Walfer*; vok. *Walferdingen*; pranc. *Walferdange*) – Liuksemburgo miestelis, esantis šalies centrinėje dalyje, Liumsemburgo kantone, Valferdanžo komunos centras. Įsikūręs Alzeto upės slėnyje.

Istorija
--------

Komuna įkurta 1851 m. sausio 1 d. atskyrus Bereldanžo, Helmsandžo ir Valferdanžo dalis nuo Šteinselio komunos. 

Valferio bažnyčia buvo pastatyta tarp 1845 ir 1852 m. Pagrindiniai pasarosios šventovės klasikinio fasado bruožai – dvi didelės Père Kolbe ir Thérèse de Lisieux statulos, pridėtos vėliau.

1853–1879 m. Valferio (Valferdanžo) pilis buvo oficiali princo Henri d'Orange-Nassau ir jo žmonos Amélie de Saxe-Weimar-Eisenach rezidencija. 1850 m. Valferis tapo svarbiu miestu, kai princas Henris, didžiojo kunigaikščio Viljamo III brolis, nusprendė įsikurti Valferio pilyje. Po Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės nepriklausomybės paskelbimo 1867 m. pilis pagal konstituciją buvo priskirta didžiajam kunigaikščiui Adolfui. Būdamas vyndariu, jis vaišindavo svečius savo gamybos vynu. Vėlesniais metais didžiojo kunigaikščio šeima persikraustė į šalies sostinę.

Gyventojai
----------

2023 m. Valferdanžo komunoje gyveno 8 552 žmonės.

|  |
| --- |
|  **Šią straipsnio dalį reikėtų išplėsti.** |

Sportas
-------

* BBC Résidence Walferdange, krepšinio klubas;
* RSR Walfer, tinklinio klubas;
* De Renert Walferdange, regbio klubas;
* Badminton Résidence Walfer, badmintono klubas;
* Optimists Cricket Club, kriketo klubas;
* Tennis Club Résidence Walfer, teniso klubas.

### Futbolas

* FC Résidence Walferdange 1908 – futbolo klubas;
* Namų rungtynes žaidžia Helmsandžo miestelyje, „Stade Op Der Thonn" stadione, kurio talpa – 1 000 žiūrovai.

Stadionas dar vadinamas kunigaikščio Anri (ol. *Willem Frederik Hendrik*) vardu – Stade Prince Henri.

Išnašos
-------

1. ↑  SOCCERWAY
2. ↑  Transfermarkt
3. ↑  Globalsportsarchive
4. ↑  apie Stade Op Der Thonn (Helmsandžas)

Nuorodos
--------

* Oficiali komunos svetainė
| **Valerijus Fiodorovičius Abramkinas** |
| --- |
| Gimė | 1947 m. gegužės 19 d.Maskva, TSRS |
| Mirė | 2013 m. sausio 25 d. (65 metai)Maskva, Rusija |
| Tautybė | rusas |
|  |
| Veikla | rašytojas |

**Valerijus Fiodorovičius Abramkinas** (rus. *Валерий Федорович Абрамкин*, 1947 m. gegužės 19 d. Maskvoje, TSRS – 2013 m. sausio 25 d. Maskvoje, Rusija) – rusų rašytojas, poetas ir dramaturgas.

Biografija
----------

Gimė Maskvoje 1947 m. gegužės 19 d. darbininkų šeimoje. Baigęs vidurinę mokyklą, 1965 m. įstojo ir 1970 m. baigė Maskvos chemijos technologinį institutą. Dirbo neorganinės chemijos mokslinio tyrimo institute, paskelbė apie 30 mokslinio tyrimo darbų. Studijų metais pradėjo rašyti tekstus dainoms. Įsteigė dainų rašytojų mėgėjų organizaciją.

1978 m. buvo iniciatorius steigiant nesankcionuotą žurnalą „Poiski" ir organizavo jo leidybą. 1979 m. už žurnalo leidimą buvo persekiojamas. Tais pačiais metais sovietinė valdžia areštavo ir uždarė į kalėjimą. V. Abramkinas buvo nuteistas trim metams kalėti Sibiro lageriuose. Atlikęs bausmę Altajaus krašte (1980–1982), dar neišėjus į laisvę, vėl buvo areštuotas ir nuteistas trejiems metams. Šį kartą jis kalėjo Krasnojarsko krašte. Išėjo į laisvę tik 1985 m.

Mirė 2013 m. sausio 25 d. Maskvoje.

Išnašos
-------

1. ↑  „Умер ветеран правозащитного движения В. Абрамкин :: Общество :: Top.rbc.ru" (rusų). Suarchyvuotas originalas 2013-01-29. Nuoroda tikrinta 2013-01-26.
Zwilling J. A. Henckels AG|  |
| Forma | Akcinė bendrovė |
| Pramonė | Gamyba |
| Įkurta | 1731 m. |
| Centrinė būstinė | Solingen, Vokietija |
| Svarbiausi darbuotojai | Claus Holst-Gydesen |
| Produkcija | Virtuviniai peiliai, žirklės, puodai ir kiti virtuvės reikmenys |
| Tinklalapis | www.zwilling.com |

**Zwilling J. A. Henckels AG** - Vokietijos virtuvinių peilių, puodų ir kitų virtuvės reikmenų gamintojas. Nuo 1970 m. priklauso pramonės grupei „Werhahn-Gruppe". Įmonės produkcija gaminama Vokietijoje ir Japonijoje. Visame pasaulyje yra per 3 200 darbuotojų. Apyvarta 2007 m. sudarė 282 mln. eurų. 

Logotipas - dviejų baltų dvynių simbolis raudoname fone. Produktai parduodami per 100 valstybių (tarp jų ir Lietuvoje).

Istorija
--------

Prekinio ženklo „ZWILLING" (liet. *dvynys*) istorija prasidėjo 1731 m. birželio 13 d. kai Vokietijos Solingeno miesto peilių meistras Peteris Henckelsas dvynių simbolį užregistravo kaip savo gaminių skiriamąjį ženklą. "Zwilling" yra vienas pačių seniausių prekinių ženklų visame pasaulyje. 

Vėliau įmonė buvo pervadinta vėlesnio savininko Johanno Abrahamo Henckelso (g. 1771 m.) vardu. Įmonė, anuomet vadinta „J. A. Henckels", 1818 m. atidarė pirmą prekybos atstovybę Berlyne. 

1883 m. įmonės parduotuvė atidaryta Niujorke (JAV). 

1884 m. - Vienoje (Austrija), 1897 m. - Kopenhagoje (Danija) ir Roterdame (Nyderlandai).

1900 m. gaminiams suteiktas Paryžiaus pasaulinės parodos Didysis prizas ir netrukus šis gamintojas tapo oficialiu imperatoriaus rūmų stalo įrankių tiekėju. 

1909 m. įmonė atidarė pirmąją dukterinę bendrovę JAV, po to - ir kitose šalyse: Kanadoje, Nyderlanduose, Danijoje, Šveicarijoje, Japonijoje. 

2004 m. bendrovė įsigijo japonų peilių gamintoją „Nippa" ir amerikiečių grožio prekių gamintoją „Tweezerman". 

2008 m. dukterinės įmonės įsteigtos Didžiojoje Britanijoje ir Brazilijoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Zwilling" atstovo Lietuvoje svetainė Archyvuota kopija 2010-09-25 iš Wayback Machine projekto.

Literatūra
----------

* Ingrid Haslinger: *Kunde – Kaiser. Die Geschichte der ehemaligen k. u. k. Hoflieferanten*. Schroll, Wien 1996, ISBN 3-85202-129-4.
| **Neocurtilla hexadactyla** |
| --- |
| *Neocurtilla hexadactyla* |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Poklasis: | Sparnuotieji  *( Pterygota)* |
| Būrys: | Tiesiasparniai  *( Orthoptera)* |
| Antšeimis: | Svirpliniai  *( Grylloidea)* |
| Šeima: | Kurkliai  *( Gryllotalpidae)* |
| Gentis: | *Neocurtilla*  *( Neocurtilla)* |
| Rūšis: | Šiaurės kurklys  *( Neocurtilla hexadactyla)* |

 |

**Šiaurės kurklys** (*Neocurtilla hexadactyla*) yra kurklys, natūraliai gyvenantis Šiaurės Amerikoje, labiau šiaurės rytinėje dalyje. Taip pat randamas ir Pietų Amerikoje. Paplitimo teritorijoje gana dažnas, kai kur net laikomas kenkėju.

Ilgis – apie 35–45 mm. Nuo kitų vietinių kurklių rūšių atskiriamas pagal tai, kad turi 6 „pirštus" ant priekinių rausiamųjų kojų. Dauguma individų gali skraidyti, bet pasitaiko ir trumpasparnių. Patinėliai kurkia urvuose taip pritraukdami pateles. Vabzdys visaėdis.

Kurklys yra parazituojamas vapsvos *Larra analis*, kartais ji išnaikina ištisas populiacijas. Vykdomi tyrimai, kaip pritaikyti tai kurklių populiacijos kontroliavimui ten, kur jie tapę kenkėjais.

Nuorodos
--------

* – Šiaurės kurklys, informacija apie jį.
**Nadežda Kazakauskienė** (1926 m. lapkričio 8 d. Leningrade – 2009 m. kovo 9 d. Vilniuje) – choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija
----------

Antrojo pasaulinio karo metais dirbo ligoninės chirurgijos skyriuje medicinos sesele. 1945–1949 m. choro dirigavimo mokėsi Leningrado N. Rimskio-Korsakovo muzikos technikume (dėst. E. Kudriavceva), 1949–1954 m. choro dirigavimo studijas tęsė Leningrado N. Rimskio-Korsakovo konservatorijoje (prof. A. Jegorovo klasė). Konservatoriją baigusi aukso medaliu, 1954–1957 m. pas tą patį profesorių tobulinosi aspirantūroje.

1957–1963 m. Novosibirsko (Rusija) M. Glinkos konservatorijos Choro dirigavimo katedros vedėja ir dėstytoja, vadovavo filharmonijos akademinei kapelai ir Meno darbuotojų namų vaikų chorui. Su filharmonijos choru parengė G. Sviridovo „Patetinę oratoriją", W. A. Mozarto „Requiem", P. Čaikovskio kantatą „Maskva", L. van Beethoveno Fantaziją c – moll fortepijonui ir chorui, Devintosios simfonijos finalą. Koncertų surengė didžiuosiuose Sibiro miestuose, Maskvoje ir Bulgarijoje.

Nuo 1964 m. rudens Lietuvos valstybinės konservatorijos Choro dirigavimo katedros vyr. dėstytoja, nuo 1969 m. e. doc. pareigas, nuo 1988 m. Lietuvos muzikos akademijos docentė. Daug metų lygia greta choro dirigavimą dėstė ir Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje (menų gimnazijoje), 1976–1977 m. buvo šios mokyklos choro dirigavimo metodinės komisijos pirmininkė.

Pedagogė išugdė per 80 jaunųjų choro dirigentų, parašė ir paskelbė mokslo metodinių darbų: „Choro dirigavimo dėstymo metodika" (1958, rusų kalba), „Choro dirigavimo dėstymo metodika" (1967), „Chorinio dirigavimo kurso programa" bendraautorė (1968), „Chorinio dirigavimo dėstymo metodikos pagrindai" (1987).

Be pedagoginio darbo, N. Kazakauskienė daug metų vadovavo Šalčininkų rajoninių kultūros namų mišriajam chorui, jį konsultavo, parengė rajono dainų šventėms ir 1975 m. respublikinei dainų šventei Vilniuje. Buvo respublikinių dainų švenčių konsultantė, choro dirigavimo valstybinių egzamnų komisijų pirmininkė ir narė.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| Barlė-HertogasBaarle-Hertog |
| --- |
|              |
| *Miestelio gatvė* |
|  |
| 

Barlė-HertogasBarlė-Hertogas

51°27′00″ š. pl. 4°56′00″ r. ilg.﻿ / ﻿51.45000°š. pl. 4.93333°r. ilg.﻿ / 51.45000; 4.93333﻿ (Barlė-Hertogas)Koordinatės: 51°27′00″ š. pl. 4°56′00″ r. ilg.﻿ / ﻿51.45000°š. pl. 4.93333°r. ilg.﻿ / 51.45000; 4.93333﻿ (Barlė-Hertogas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Belgijos vėliava Belgija |
| **Regionas** | Flandrijos regionas Flandrijos regionas |
| **Provincija** | Antverpeno provincija Antverpeno provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2017) | 2 695  |
| **Plotas** | 7,48 km² |
| **Tankumas** (2017) | 360 žm./km² |
|  |
| **Tinklalapis** | baarle-hertog.be |
|  **Vikiteka** | Barlė-Hertogas |

Belgijos eksklavai
**Barlė-Hertogas** (ol. *Baarle-Hertog*) – šiaurės Belgijos Flandrijos regiono komuna, kurios didžiąją dalį sudaro daug mažų Belgijos eksklavų Nyderlanduose. Priklauso Belgijos Antverpeno provincijai.

Nors dalis Barlė-Hertogo teritorijos sudaryta iš eksklavų Nyderlandų Šiaurės Brabanto provincijoje, jis priklauso Belgijos Antverpeno provincijai. Užima 7,48 km² plotą, turi 2,7 tūkst. gyventojų (2017).

Siena su Barlė-Nasau
--------------------

Barlė-Hertogas ribojasi su Nyderlandų Barlė-Nasau, sudarytas viso iš 24 žemės sklypų. Valstybinė siena yra ganėtinai komplikuota, praeinanti per gyvenamuosius kvartalus ir net skirianti pastatus. Pagrindinė teritorija vadinama *Zondereigen*, išsidėsčiusi į šiaurę nuo Belgijos  Merksplaso miesto.

Vienu metu, pagal Nyderlandų įstatymus, restoranai toje pusėje turėjo būti uždaromi anksčiau. Kai kuriuose pasienyje esančiuose restoranuose tai tiesiog reiškė, kad klientai turėjo persikelti prie staliukų Belgijos pusėje. Sienos sudėtingumą lėmė eilė sudėtingų viduramžių sutarčių, susitarimų, žemės mainų ir pardavimų tarp Bredos ir Brabanto kunigaikščių. Šie žemės valdų pokyčiai 1843 m. buvo užfiksuoti Mastrichto sutartimi.

Barlė-Hertoge yra daug fejerverkų parduotuvių, nes Belgijoje fejerverkų kontrolės įstatymai yra švelnesni nei Nyderlanduose. Metų pabaigoje daugelis olandų turistų atvyksta į Barlė-Hertogą pirkti fejerverkų Naujųjų metų šventėms.

Galerija
--------

* Pažymėta siena prie lauko kavinėsPažymėta siena prie lauko kavinės
* Simbolinis pasienio ženklasSimbolinis pasienio ženklas
* 1915 m. vila1915 m. vila
* Buvusi rotušėBuvusi rotušė
* BažnyčiaBažnyčia

Nuorodos
--------

* Barlė-Hertogo oficiali svetainė
* Barlė-Nasau oficiali svetainė
* Barlė-Hertogo ir Barlė-Nasau nuotraukose
Nemėžio mečetė
**Islamas Lietuvoje**, priešingai nei daugelyje Vakarų ar Šiaurės Europos šalių, žinomas jau nuo viduramžių. Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei apėmus dabartinės Ukrainos žemes, į jos valdas pateko ir dalis Krymo totorių, išpažįstančių islamą. Dalis jų persikėlė į etnines lietuvių žemes, ypač Vytauto Didžiojo laikais. Nors per ilgą laiką Lietuvos totoriai buvo gerokai asimiliuoti, prarado savo kalbą, tačiau išlaikė savo religiją. Dėl geografinės izoliacijos nuo kitų musulmonų, jų papročiai iš dalies skiriasi nuo kitų sunitų.

Daug totorių mečečių, kapinių sunyko karo metais ir tarybiniais laikais. Iki šių dienų išlikusios 4 totorių mečetės: Keturiasdešimt Totorių, Nemėžio, Raižių (medinės) ir Kauno (mūrinė). Medinė mečetė buvo Vilniuje, Lukiškėse, bet buvo sugriauta. Kėdainiuose stovi minaretas, tačiau jis pastatytas estetiniais, o ne religiniais sumetimais.

Tarybiniais metais į Lietuvą atvyko nemažai gyventojų iš musulmoniškų kraštų (Vidurinės Azijos, Užkaukazės, Pavolgio), nors dauguma jų buvo ateistai, tačiau dalis išpažino islamą. Po Lietuvos nepriklausomybės į šalį atvyko musulmonų iš kitų šalių, tačiau jų skaičius nežymus. Taip pat nedidelė dalis lietuvių yra atsivertę į islamą. Nepaisant to, totoriai sudaro ryškią daugumą Lietuvos musulmonų.

2001 m. surašymo duomenimis, Lietuvoje islamą išpažįsta mažiau nei 3000 gyventojų.

* Lukiškių mečetė
* Kėdainių minaretas

Išnašos
-------

1. ↑  „Islamas". *VLE*. Nuoroda tikrinta 2019-02-18.

Nuorodos
--------

* Lietuvos musulmonų puslapis islamas.lt Archyvuota kopija 2020-01-30 iš Wayback Machine projekto.
* musulmonai.lt Archyvuota kopija 2005-08-24 iš Wayback Machine projekto.
* Klaipėdos musulmonų bendruomenė Archyvuota kopija 2017-09-18 iš Wayback Machine projekto.
| **Adomas Galdikas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1893 m. spalio 18 d.Rusija Giršinai, Mosėdžio valsčius, Rusijos imperija |
| Mirė | 1969 m. gruodžio 7 d. (76 metai)Jungtinės Amerikos Valstijos Niujorkas |
| Sutuoktinis (-ė) | Magdalena Draugelytė-Galdikienė |
|  |
| Veikla | Lietuvos tapytojas, grafikas, scenografas |
|  |
|  **Vikiteka** | Adomas Galdikas |

Atminimo akmuo gimtinėje Giršinuose
**Adomas Galdikas** (1893 m. spalio 18 d. Giršinų kaime, Mosėdžio valsčius – 1969 m. gruodžio 7 d. Niujorke) – lietuvių tapytojas, grafikas, scenografas.

Biografija
----------

Gimė Giršinų viensėdyje, Mosėdžio parapijoje. Mokėsi Palangos progimnazijoje ir Liepojos gimnazijoje. Tapybos mokėsi Petrapilyje, Štiglico mokykloje, gaudamas taikomosios dailės dailininko vardą ir Berlyne. Pirmasis lietuvis ofortininkas. Vėliau studijas tęsė Švedijoje, Italijoje ir Prancūzijoje. Dar studijuodamas laimėjo konkursus pašto ženklams, Prekybos ir pramonės banko, Garlaivių bendrovės akcijoms sukurti.

1923–1940 m. Kauno meno mokyklos grafikos studijos vedėjas, o karo metais profesoriavo Kauno taikomosios dailės institute. 1946–1947 m. profesoriavo Friburge, 1947–1952 m. gyveno Paryžiuje, o 1952 m. išvyko į JAV ir apsistojo Niujorke.

Kūryba
------

Pradedant 1920 m. demonstravo savo paveikslus Lietuvos ir užsienio meno parodose. 1937 m. Paryžiaus pasaulinėje parodoje už triptiką „Lietuva" apdovanotas Grand Prix. Iliustravos knygas, piešė nemažai dekoracijų (Kaune – 17 Valstybės teatro spektaklių). Už V. Krėvės dramos „Šarūnas" dekoracijas 1937 m. Paryžiaus pasaulinėje parodoje apdovanotas aukso medaliu.

Daugiau žinomi meno kūriniai: „Trobelė pamiškėje", „Piliakalnis", „Kapinės", „Pajūry", „Natiurmortas su lietuvių liaudies skulptūra", „Beržoro šventorius", „Grybautoja", „Malda", „Vėjas, „Bulviakasis" ir kiti.

A. Galdiko kūrinių yra įsigiję: Štiglizo, Nacionalinis M. K. Čiurlionio dailės (Kaunas), Lietuvos dailės (Vilnius), Latvijos nacionalinis dailės, Jau de Paume (Paryžius), Žemaičių dailės, Žemaičių „Alkos" ir kiti muziejai.

Literatūra
----------

* Charlotte Willard. Adomas Galdikas. Niujorkas, 1973

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos albumas. Janina Markevičaitė, Liudas Gira, Adomas Kliučinskis – Kaunas / Otto Elsner, Berlin, 1921 m. 315 p.

Nuorodos
--------

* Meila Kairiūkštytė. Adomo Galdiko kūrybos raida
* Romas Viesulas. Adomo Galdiko pedagoginė mįslė
* Leonardas Andriekus. Dail. Adomas Galdikas prisimintas Niujorke
**Čiukuras** – medinių trobesių trikampė anga, esanti stogo gale, ties kraigu. Gali būti atviras arba uždaras.

Dūminėse pirkiose (t. y. iki XVIII–XIX a.) pro čiukurą iš namo pasišalindavo dūmai, vėliau pritaikytas pastogei vėdinti. Čiukuro pakraščiai paprastai dengti vėjalentėmis, lėkiais, kurie saugo šiaudinę stogo dangą.

Čiukurai atsirado IX–XII a. namuose su ugniakurais. Pradėjus daryti čiukurus vietoj dvišlaičių ir keturšlaičių stogų įrenginėta čiukuriniai ir laužyti čiukuriniai stogai. Čiukurai paplito Lietuvoje (daugiausia Žemaitijoje), Latvijoje, germanų ir slavų žemėse.

Žodis *čiukuras* yra giminingas liet. *kaukaras* („kalno, gūbrio viršūnė"), latv. *čukurs* („kraigas, kekė"), bulg. *чука, чукар* („kalnas, aukštuma"), slovėn. *čȗklja* („skardis kalnuose"), galbūt sen. skand. *haugr* („priekalnė"), oset. *xox* („kalnas") ir kt.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Čiukuras*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
2. ↑


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RLietuvių liaudies architektūra |
| --- |
|  |
| Gyvenamieji namai | 
 gryčia **·**  numas **·**  pirkia **·**  rūmas **·**  stuba  **·**  troba |  |
|  |
| Ūkiniai statiniai | 
 daržinė  **·**  diendaržis  **·**  išvietė  **·**  jauja **·**  klėtis  **·**  klojimas  **·**  kluonas  **·**  ledainė  **·**  pirtis  **·**  svirnas  **·**  šulinys  **·**  tvartas  **·**  vežiminė  |
|  |
| Patalpos ir detalės | 
 alkieriukas **·**  asla **·**  čiukuras **·**  gonkos  **·**  kamara  **·**  kamaraitė **·**  kaminas  **·**  krikštasuolė  **·**  langinės **·**  lėkis  **·**  liepys  **·**  lunginė **·**  numogalis  **·**  prieklėtis  **·**  priemenė  **·**  priešinė  **·** seklyčia  **·**  vėjalentė  **·**   |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Cacatua alba** |
| --- |
| Didžioji baltakuodė kakadu (Cacatua alba)Didžioji baltakuodė kakadu(*Cacatua alba*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Papūginiai paukščiai  *( Psittaciformes)* |
| Šeima: | Kakadu  *( Cacatuidae)* |
| Pošeimis: | Baltosios kakadu  *( Cacatuinae)* |
| Gentis: | Tikrosios kakadu  *( Cacatua)* |
| Rūšis: | Didžioji baltakuodė kakadu  *( Cacatua alba)* |

 |
| Binomas |
| ***Cacatua alba***Muller, 1776 |

**Didžioji baltakuodė kakadu** (*Cacatua alba*) – kakadu (*Cacatuidae*) šeimos papūga.

Išvaizda
--------

Kūnas 45-50 cm, sparnai 25-31 cm, uodega apie 20 cm ilgio; svoris iki 600 g. Plunksnų danga balta, žvilganti. Antuodegis ir pauodegis geltoni. Kuodas labai gražus, žvilgantis baltos spalvos, pašiauštas primena karūną. Aplink akis esantis žiedas yra mėlynai pilkas. Skiriamasis patino ir patelės požymis yra rainelės spalva. Patelės ji šviesiai raudona ar šviesiai ruda, o patinų – tamsiai ruda. Snapas ir kojos juodai pilkos spalvos.

Paplitimas
----------

Paplitusi Molukų archipelage ir aplinkinėse salose.

Gyvenimo būdas
--------------

Apsigyvena miškuose, mangrovių sąžalynuose, pelkėse, upių pakrantėse, žėmės ūkio srityse, iki 300-900 m virš jūros lygio. Laikosi poromis, nedideliais ar dideliais pulkais iki 50 paukščių. Atsargi. Didesnę dienos dalį praleidžia medžių viršūnėse. Trūkstant maisto, migruoja.

Nakvoja pulkais pavieniuose aukštuose medžiuose. Sugeba šakele pasikasyti sau nugarą ar pabarbenti į medį, įspėdama kitus paukščius apie užimtą teritoriją.

Maitinasi vaisiais (papajos), riešutais, grūdais (kurūzų), sėklomis, uogomis, vabzdžiais (skėriais) ir jų lervomis, smulkiais ropliais (scinkais). Pakenkia kukurūzų laukams.

Poras sudaro visam gyvenimui. Lizdą įsirengia medžių uoksuose ar išpuvusiose ertmėse, 5-30 m aukštyje. Dėtyje 2-3 kiaušiniai. Peri abu tėvai apie 28-30 dienų. Išsiritę jaunikliai apsiplunksnuoja po dviejų mėnesių. Per metus viena vada.

Rūšis įrašyta į Tarptautinę raudonąją knygą. Gamtoje išlikę apie 43-183 tūkst. paukščių.

Laikymas
--------

Tai labai patikimos, artistiškos ir prieraišios papūgos. Kai kurios gali pamėgdžioti žmogaus kalbą. Gyvenimo trukmė 50-70 metų.

Didžioji baltakuodė kakadu

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Didžioji baltakuodė kakadu** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Adomas Daugirdas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1894 m.Peterburgas |
| Mirė | 1979 m. (~85 metai)Kanada |
| Sutuoktinis (-ė) | Teklė Hulevičiūtė  |
| Vaikai | Irena Nekus (Nekutavičienė), Jurgis Daugirdas |
|  |
| Veikla | Lietuvos jūrų karininkas, kapitonas leitenantas |

**Adomas Daugirdas** – jūrininkas, pirmasis „Prezidento Smetonos" kapitonas, Klaipėdos uosto kapitonas.

Biografija
----------

Mokėsi Peterburge. 1916 m. baigė Balaklavos povandeninių laivų karo mokyklą. Kaip jūrų leitenantas dalyvavo mokomojo būrio laivo kelionėje aplink pasaulį.

1918 m. grįžo į Lietuvą ir stojo savanoriu į kariuomenę, dalyvavo nepriklausomybės kovose, buvo kariuomenės žvalgas, automobilių bataliono vadas. Išėjęs iš kariuomenės buvo Amerikos lietuvių akcinės bendrovės direktoriumi.

1927 m. tapo naujai įsigyto laivo „Prezidentas Smetona" kapitonu. Gruodžio mėnesį Daugirdą kapitono pareigose pakeitė Antanas Kaškelis.

1934 m. sausio 24 d. Liudvikui Stulpinui išėjus į pensiją perėmė uosto kapitono pareigas. Šiose pareigose išbuvo iki 1939 m. kai Trečiasis Reichas okupavo Klaipėdą. Daugirdas dalyvavo uosto perdavimo komisijoje.

1935–1936 m. „Jūros" atsakingasis redaktorius.

Aktyviai dalyvavo buriuotojų veikloje, buvo Klaipėdos jachtklubo valdybos nariu.

1937 metų pradžioje Juozui Jurkūnui pasitraukus iš jūrininkystės inspektoriaus pareigų į jo vietą laikinai paskirtas Daugirdas. Balandžio 16 d. šias pareigas perėmė Teodoras Daukantas 

Antro pasaulinio karo pradžioje Daugirdas su šeima pasitraukė į Vokietiją, vėliau persikėlė į Kanadą. Mirė 1979 metais Kanadoje, palaidotas Čikagoje.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  Čikagiškis Baltijos jūros dugne ieškos „Prezidento Smetonos"
2. ↑  „Kardas" 1927 m. Nr.33 psl.491
3. ↑  „ABC". 1934 m. sausio 28d. psl.2
4. ↑  „Jūra" 1937 m. Nr.2 psl.35
5. ↑  „Jūra" 1937 m. Nr.1 psl.30
6. ↑  „Jūra" 1937 m. Nr.4 psl.122

Literatūra
----------

* Daugirdas Adomas. Mažosios Lietuvos enciklopedija, T. I (A-Kar). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2000, 275–276 psl.