recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Juozas Švedas** (lenk. *Józef Szwedas*; 1882 m. lapkričio 10 d. Vladislavovo apskritis – m. ?) – Romos katalikų kunigas, visuomenininkas.

Biografija
----------

Kunigu įšventintas 1905 m. lapkričio 12 d. Vikaravo Garliavoje (1905–1907 m.), Keturvalakiuose (1907–1917 m.), Punske (1917–1922 m.). Ilgametis (1922–1932 m.) Punsko Švč. M. Marijos Dangun Ėmimo bažnyčios klebonas. Garliavoje organizavo „Žiburio" draugijos skyrių, tokį pat skyrių 1906 m. įkūrė Keturvalakiuose ir buvo jo pirmininku, 1907 m. įsteigė biblioteką-skaityklą, rengė lietuviškus vakarus su vaidinimais. Klebonaudamas Punske išgrindė kelią iš bažnyčios į kapines, įvedė tradiciją per Vėlines organizuotai keliauti tuo keliu į kapines. Surengė rinkliavą ir Punsko bažnyčiai nupirko tris naujus varpus (senieji buvo Rusijos kariuomenės rekvizuoti). Buvo labai muzikalus, daug dirbo su parapijos choru. 1932 metais iškilo konfliktas tarp lenkų ir lietuvių tikinčiųjų, kuriems jų per šv. Pranciškaus atlaidus nešti kokią bažnytinę vėliavą ar altorėlį. Įsikišo polcija ir Juozas Švedas buvo priverstas atsisakyti Punsko bažnyčios klebono pareigų bei pasitraukti į Lietuvą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ks. Witold Jemelity. Parafie polsko-litewske na Suwalszczyzne w latach 1919–1939[neveikianti nuoroda]
| **Juozas Šlyžius** |
| --- |
| Gimė | 1908 m.Gaudučiai, Kartenos valsčius |
| Mirė | 1948 m. (~40 metų)Kartena, Kretingos apskritis |
| Tėvas | Juozas Šlyžius |
|  |
| Veikla | Lietuvos partizanų ryšininkas |

**Juozas Šlyžius** (1908 m. Gaudučiuose, Kartenos valsčius – 1948 m. Kartenoje, Kretingos apskritis) – Žemaičių apygardos partizanų ryšininkas.

Biografija
----------

Gimė ir augo Gaudučių kaimo ūkininko Juozo Šlyžiaus šeimoje. Užaugęs ūkininkavo tėvų ūkyje, savarankiškai išmoko groti pučiamaisiais muzikos instrumentais, grojo Kartenos dūdų orkestre.

Pokariu užmezgė ryšius su partizanais, tapo LLA Žemaičių apygardos Kardo rinktinės Buganto kuopos partizanų ryšininku. 1948 m. stribų suimtas, atvežtas į MGB Kartenos valsčiaus poskyrio būstinę ir rugpjūčio mėn. mirtinai nukankintas (byloje nurodyta, kad pasikorė). Kūnas slapta pakastas prie Daigų miškelio, o vėliau perlaidotas Kartenos kapinėse.

Šaltiniai
---------

Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo departamento 1997 m. spalio 24 d. pažyma.
**Juozas Žemaitis** (1902 m. rugsėjo 10 d. Worcesteryje, MA -1956 m. balandžio 9 d. Worcesteryje, MA – JAV), vargonininkas ir chorvedys.

Biografija
----------

Muzikos mokėsi pas privačius pedagogus Bostone, MA.

Nuo 1921 iki 1953 vargonininkavo ir vadovavo chorui Šv. Kazimiero lietuvių parapijoje Worcesteryje. Subūrė ir išugdė didelį chorą, su kuriuo parengė Č. Sasnausko kantatą „Broliai", S. Šimkaus baladę „Nugrimzdęs dvaras", M. Petrausko operą „Birutė", J. Žilevičiaus „Vytauto Didžiojo kantatą", išmokė nemaža mišių, giesmių ir dainų. Surengė daug religinės ir pasaulietinės muzikos koncertų lietuvių kolonijose, 1935 su choru dalyvavo Lietuvių dienos programoje International Nights of Columbus, Thompsone, CT, dainavo per radiją, Worcesteryje ir Bostone dalyvavo Moksleivių, Vyčių, Moterų sąjungų suvažiavimuose, dainavo New England provincijos rengtuose koncertuose. J. Žemaitis buvo aktyvus ALRK Vargonininkų sąjungos narys, 1934 rinktas Centro valdybos pirmininku, 1938–1940 buvo parapijos Chorų sąjungos pirmininkas. Daug rašė žurnale „Muzikos žinios", sukūrė dainų ir giesmių, operetę „Lietuviškos vestuvės".

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
**Juozas Švedas** (g. 1944 m. gegužės 15 d. Strakėnų k. Molėtų r.) – muzikos mokytojas ir chorvedys.

Biografija
----------

Baigęs Molėtų 1-ąją vidurinę mokyklą, 1966–1969 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus kultūros mokykloje (dėst. K. Rimkevičius), o 1973–1978 m. neakivaizdiniu būdu choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (dėst. R. Misiukevičius).

Nuo 1969 m. buvo Zarasų rajono Dusetų kultūros namų meno vadovas, o nuo 1972 m. Dusetų vaikų muzikos mokyklos mokytojas, nuo 1995 m. vyresnysis muzikos (akordeono) mokytojas.

Nuo 1969 m. Dusetų kultūros namų mišriojo choro (50-55 dalyviai) meno vadovas ir dirigentas. Chorą parengė 1970, 1975, 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms, taip pat 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei ir 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje. Apžiūrose ir konkursuose choras pelnė prizinių vietų, dalyvavo Estijos Pilvos rajono ir Baltarusijos Braslovo rajono dainų šventėse, 1988 m. lankėsi Lenkijoje, rengia jubiliejinius kolektyvo koncertus, gieda bažnyčioje. Choras atlieka ir stambesnius kūrinius: Maldą iš S. Moniuszkos kantatos „Milda", Vergų chorą iš G. Verdi operos „Nabucco", S. Šimkaus kantatą „Atsisveikinimas su tėvyne" ir kt. Chorvedys dirba su moterų ir vyrų vokaliniais ansambliais, kurie parengiami „Sidabrinių balsų" konkursams ir laimi prizines vietas, dalyvauja televizijos laidose.

J. Švedas – Zarasų rajono dainų švenčių dirigentas, 1970 m. zoninės dainų šventės dirigentas Trakuose.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Agnostinis teizmas** arba **dvasinis agnosticizmas** – filosofinis požiūris, apimantis tiek teizmą, tiek agnosticizmą. Agnostikai teistai tiki Dievo ar dievybių egzistavimu, tačiau neteigia, kad jos iš tiesų egzistuoja.

Agnostiniais teistais gali būti įvairioms religijoms priskiriami asmenys, kurie tiki kai kuriomis savo religijos tiesomis, bet į jas žiūri daugiau filosofiškai, ne kaip į dogmą. Agnostiniais teistais taip pat gali būti laikomi abejojantys religija dėl jos nesuderinamumo su mokslu.

Terminologija
-------------

|  | Agnostinis | Gnostinis |
| --- | --- | --- |
| Ateizmas | 1. **Agnostinis ateistas**
netiki Dievu, bet neteigia, kad jis tikrai neegzistuoja | 2. **Gnostinis ateistas**
netiki Dievu ir teigia, jog jo iš tikrųjų nėra |
| Teizmas | 3. **Agnostinis teistas**
tiki Dievu, bet neteigia, jog jis tikrai egzistuoja | 4. **Gnostinis teistas**
tiki Dievu ir teigia, jog jis tikrai yra |
Aglibolą vaizduojantis reljefas iš Palmyros (I m. e. a.)
**Aglibolas** (aram. *glbl* – „Bolo (Belo) vadeliotojas") – mėnulio dievas vakarų semitų mitologijoje. Garbintas Palmyroje. Drauge su kitais svarbiausiais Palmyros dievais sudarė dievybių triadas. Į vieną iš jų įėjo Belas, Jarhibolas ir Aglibolas, o į kitą – Baalšamemas, Malakbelas ir Aglibolas. Teigiama, kad Aglibolas galėjo būti laikomas dievo Belo vadeliotoju.

Ankstyviausias įrašas, minintis Aglibolą, datuojamas 17 m. pr. m. e. Čia jis siejamas su saulės dievu Malakbelu. Su pastarąja dievybe Aglibolas siejamas ir kelete kitų įrašų, kurie priskiriami *Bene Komare* genčiai. Viename iš jų (dvikalbis tekstas, datuojamas 122 m. e. m.) pasakojama, kaip Aglibolas su Malakbelu padeda žmogui vardu Manai, atsilygindami už šio pamaldumą.

Kelete II m. e. a. datuojamų įrašų minima, kad Aglibolas ir Malakbelas buvo garbinami „Šventojo sodo" (*gnt' 'ilym*) šventvietėje – vienoje iš keturių svarbiausių šventviečių mieste. Ja rūpinosi *Bene Komare*. Šventvietėje būta dviejų aukurų, šventojo kipariso ir prausyklos. Viename iš reljefų, aptiktų Belo šventykloje, pavaizduoti du aukurai ir du dievai.

Mene vaizduotas kaip karys, ant jo pečių – pusmėnulis, o ant galvos – mėnulio spindulių karūna.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Мифы народов мира. *Аглибол* , И. Ш. Шифман – 2-е изд. 1992. Москва: Советская Энциклопедия.
2. 1 2  Smith II, Andrew M. (2013). Roman Palmyra: Identity, Community, and State Formation. Oxford University Press, p. 66–67. ISBN 978-0-19-986110-1.
3. ↑  Stoneman, Richard (1994) [1992]. Palmyra and Its Empire: Zenobia's Revolt Against Rome. University of Michigan Press, p. 68. ISBN 978-0-472-08315-2.
4. ↑  W. Drijvers, H.J (1976). The Religion of Palmyra. Brill, p. 37. ISBN 9789004047983.
**Elvyra Katalina Kriaučiūnaitė** (g. 1942 m. kovo 29 d. Buenos Airėse, Argentina) – Lietuvos grafikė.

Biografija
----------

Nuo 1956 m. gyvena Lietuvoje. 1968 m. baigė Lietuvos dailės institutą.

Kūryba
------

Kuria ofortus, koliažus, t. p. naudoja mišrią techniką. Ankstyvieji kūriniai realistinių formų, kartais traktuotų dekoratyviai, ornamentiškai, ryškus polinkis į plastiškumą, muzikalumą („Atmintis", „Laukimas", abu 1983 m. „Langas", „Pasikalbėjimas", abu 1988 m. ciklai „Judesys ir greitis" 1971 m. „Rudens elegija I-IV", 1985 m.). Devintame dešimtmetyje – dešimtojo dešimtmečio viduryje grafikoje vyravo balta lapo erdvė, pagyvinta faktūra, plonomis virpančiomis linijomis (ciklai „Variacijos" 1989–1990 m. „Ramybė" 1990 m.). Vėlesniuose kūriniuose didesnė reikšmė suteikiama faktūrai ir spalvai – vyrauja geltona, ruda, ochra, jų įvairūs tonai ir pustoniai (ciklai „Medaus skonis" 1994 m. „Geltonas laikas" 1996–2000 m.) Dažnai derina įvairias technikas, medžiagas, naudoja rankų darbo popierių, jo pradininkė Lietuvoje („Kopa", „Saulės lietus", abu 1997 m. ciklas „Burtalapiai" I–XX, 1998 m.) Kai kuriems kūriniams būdinga sudėtinga erdvinė struktūra („Išgyventa Dykumoje" 2004 m.).

Sukūrė ekslibrisų (Algimantas Kunčius, Vytautas Kalinauskas, abu 1968 m. ir kt.), iliustravo knygų (R. Budrys. Tėtis ir jo vaikai, 1970 m. Judita Vaičiūnaitė. Balkonas penktame aukite, 1975 m. išl. 1976 m. Janina Degutytė. Juokias duonelė, 1976 m. išl. 1982 m.). Sukūrė dailininko knygų (Iš baltojo kalėdinio tikėjimo…, Laiškai mano mylimiesiems, abi 1992–1993 m.).

Nuo 1969 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje; surengė apie 30 individualių parodų. Pelnė apdovanojimų Lietuvoje ir užsienyje. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, Čiurlionio dailės galerija Čikagoje, A. Tretjakovo galerija Maskvoje, kiti užsienio muziejai.

Individualios parodos
---------------------

* Vilnius – 1982 m. 1990–1996 m. 1998-1999 m. 2002 m. 2004-2006 m.
* Klaipėda – 1996 m. 2000 m.
* Kaunas – 1999 m.
* Alkmaras – 1992 m.
* Harlemas – 1993 m.
* Leuvardenas – 1995 m.
* Gu-Dolis, Prancūzija – 1995 m.
* Nijigata – 1998 m.
* Tokijas – 1999 m.
* Buenos Airės – 2000 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Regina Urbonienė. *Elvyra Katalina Kriaučiūnaitė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 29 psl.

Nuorodos
--------

* Dalia Montvilaitė. Elvyra Katalina Kriaučiūnaitė
**Elvyra Grinienė** (g. 1930 m. kovo 23 d. Garliavoje) – Lietuvos gydytoja terapeutė, higienistė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.

Biografija
----------

1955 m. baigė Kauno medicinos institutą. 1972 m. medicinos mokslų daktarė.

1955–1965 m. gydytoja Prienuose ir Šiauliuose. 1965–1995 m. Šiaulių pedagoginio instituto Higienos katedros vedėja. Nuo 1966 m. docentė, nuo 1976 m. profesorė. 1998 m. Lietuvos kūno kultūros akademijos Sveikatos ir fizinio aktyvumo katedros profesorė.

Bibliografija
-------------

* Vaiko adaptacija mokykloje, 1984 m.
* Mokymosi įtaka vaiko ir paauglio organizmui, 1990 m.
* Moksleivio fiziologija ir higiena, vadovėlis, su kitais, 1994 m.
* Vaikų ir paauglių organizmo sistemogenezė, bendraautoris Jūra Vladas Vaitkevičius. Šiauliai, Šiaurės Lietuva, 2009 m. ISBN 978-9955-863-16-8

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Elvyra Grinienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 178 psl.
**Dūkšto bandymų stotis** – žemės ūkio mokslinių tyrimų įstaiga, 1960–2001 m. veikusi Dūkšte. Priklausė Žemdirbystės institutui.

Istorija
--------

Įsteigta Lietuvos TSR Ministrų Tarybos 1960 m. vasario 3 d. nutarimu Nr. 46 ir Lietuvos TSR žemės ūkio ministerijos 1960 m. vasario 16 d. įsakymu Nr. 107, pritarus Lietuvos žemdirbystės mokslinio tyrimo instituto direktoriui prof. P. Vasinauskui. Stotyje dirbo 25 mokslo darbuotojai, 5-7 laborantai ir 1-3 pagalbiniai darbininkai.

Pastaraisiais metais, pasikeitus ekonominėms salygoms, Žemdirbystės instituto Tarybos sprendimu Dūkšto bandymų stotis reorganizuota į bandymų punktą, priklausantį Žemdirbystės instituto Vokės filialui.

Mokslinė veikla
---------------

Tyrė Lietuvos dirvožemių dirbimą, juose auginamų žemės ūkio augalų agrotechniką, kalvotų laukų sėjomainas, ieškojo trąšų ir herbicidų naudojimo būdų, kad kuo mažiau jų patektų į vandens telkinius, rengė antierozines priemones, konsultavo ir metodiškai vadovavo jų diegimui ūkiuose.

Parengė antierozinių priemonių schemas, jomis remiantis Lietuvoje sukurta dirvosauginė žemdirbystės sistema.

Direktoriai
-----------

* 1960-1972 m. Alfonsas Švedas
* 1972-1974 m. Bronius Gedvilas
* 1974-1985 m. Povilas Bieliauskas
* 1985-1994 m. Emilija Tylienė
* 1994-2000 m. Natalija Truchina
* 2000–2001 m. Vilius Paukštė

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ona Bundienė, Vilius Paukštė. Lietuvos žemdirbystės instituto Dūkšto bandymų stoties veikla 1960-2000 m.[neveikianti nuoroda]
2. ↑  Povilas Bieliauskas. *Dūkšto bandymų stotis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 192 psl.
**Damiras Petravičius** (g. 1963 m. liepos 17 d. Zagrebe). Buvęs kroatų futbolininkas, dabartinis A lygoje rungtyniaujančio VMFD Žalgiris Vilnius klubo treneris.

Rungtyniavo NK Zagreb, NK Inter Zaprešić, HNK Šibenik, HNK Istra Pula, Melburno „Croatia" (Australija), „Bonn" (Vokietija), „Eibiswald" (Austrija) komandose. Yra žaidęs Kroatijos ir Jugoslavijos jaunimo rinktinėse.

Trenerio karjera
----------------

Trenerio karjerą pradėjo jaunimo akademijoje NK Zagreb klube, vėliau tame pačiame klube dirbo vyriausiojo trenerio Zlatko Kranjčaro asistentu, su kuriuo 2001–2002 m. sezone laimėjo Kroatijos futbolo čempionatą. Vėliau treniravo Kroatijos antrosios lygos komandą Mladinos *Vinogradar* su kuria užėmė antrąją vietą. Kurį laiką treniravo pirmosios lygos Zagrebo NK Hrvatski Dragovoljac ir Sisako HNK Segesta Sisak. 2010 m. Petravičiaus vadovaujama „Gorica" laimėjo trečiąją Kroatijos lygą, 2011 m. - antrąją. Tačiau į elitinį divizioną klubas nepateko, negavęs licencijos. 2011-2012 m. sezone treniravo Kroatijos aukščiausios lygos NK Karlovac klubą, bet tarpsezonyje perėjo į Vilniaus „Žalgirį".

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2014-03-04 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Alikudžio ir Filikudžio vaizdas
Lipario salos
**Alikudis** (it. *Alicudi*) – labiausiai vakarinė sala Lipario salyne (vulkaninių salų grandinė šiauriau Sicilijos). Alikudis yra 40 km į vakarus nuo Lipario. Salos plotas yra 5,2 km². Sala yra apvali.

Istorija
--------

Salą maždaug prieš 150 tūkst. metų suformavo jau seniai išnykęs Montanjolos (*Montagnola*) ugnikalnis. Spėjama, kad sala paskutinį kartą keitėsi maždaug prieš 28 tūkst. metų.

Sala pirmą kartą buvo apgyvendinta maždaug XVII a. pr. m. e. ką rodo to laikotarpio archeologiniai radiniai. Salos rytinėje pakrantėje randamos ir daug vėlesnių laikų romėnų gamybos keramikos šukės. 

Šiuolaikinis pavadinimas it. *Alicudi* atsirado iš iškraipyto salos senovinio graikiško pavadinimo gr. Ericusa 'Viržių sala' (nuo gr. ereikē 'viržis')*.* 

Daug šimtmečių Alikudį puldinėjo piratai. Tai privertė salos gyventojus statyti namus aukštose terasose. Salos ekonomika buvo pagrįsta žemdirbyste ir persikų auginimu.

Gyventojai
----------

Dabar saloje gyvena apie 120 žmonių, kurie veržiasi žvejyba ar žemdirbyste. 
Saloje lankosi nemažai turistų, kuriuos aptarnauja vienintelis saloje restoranas, kurio meniu pagrindas yra žuvys, kurias pagauna vietiniai žvejai, bei maisto produktai, kuriuos atgabena kursuojantis laivas su povandeniniais sparnais.
Džiovinti vaisiai - slyvos, abrikosai, kriaušės.
**Džiovinti vaisiai** (rus. *сухофрукты*, angl. *dried fruits*) – džiovinti sultingieji vaisiai (obuoliai, kaulavaisiai, uogos ar kt.), kurių drėgnis apie 20 %. Džiovinami natūraliai (pvz. saulėkaitoje) arba pramoniniais džiovinimo būdais. Džiovinami nepjaustyti vaisiai (razinos), perpjauti su išimtomis sėklomis (kriaušės, obuoliai) ar išimtais kauliukais (vyšnios, slyvos), pjaustyti gabalėliais (mango, papajos). Džiovinami vaisiai palengvėja apie 8 kartus. 

Riešutai džiovintiems vaisiams paprastai nepriskiriami, nors botanikos požiūriu jie irgi vaisiai. 

Kartais lakštais džiovinama vaisių tyrė, sudaranti savotiškus lakštus, kurie kartasi vadinami angl. *fruit leather* 'vaisių oda', nes išvaizda primena odą.

Džiovinti vaisiai turi daug vitaminų (A, B1, B2, B3, B5, B6) ir mineralinių medžiagų (geležis, kalcis, magnis, fosforas, kalis, natris)), turi apie 250 kcal и 1,5 – 5 g baltymų 100 g masės. 

Paskutiniais metais imta kai kuriuos džiovintus vaisius pardavinėti drėgnesnius nei klasikinis variantas, kurie vadinami angl. *ready to eat* 'paruošti valgyti'. Jie laikomi ir pardavinėjami hermetiškai įpakuoti. Dažnai taip pardavinėjami slyvos ir abrikosai, jie, palyginti su visiškai džiovintais, būna ne tokie stangrūs, sultingesni. 

Jie gali būti ilgai laikomi, jiems laikyti nereikia šaldytuvų. Tai svarbus jų privalumas, dėl ko jie ne derliaus metu jie pakeičia šviežius vaisius. 
  
Tiesa, džiovinami vaisiai prarandą didžiąją dalį vitamino C.. Pramoniniu būdu džiovinami vaisiai gali būti apdorojami sieros dioksidu, kad išliktų vaisių spalva, kad mažiau gestų. Taip neapdoroti vaisiai paprastai patamsėja. 

Kulinarijoje džiovintus vaisius deda į kepinius, sausus pusryčius, miuslius. 

  


|  |
| --- |
| **Džiovintų vaisių kaloringumo lentelė\*** |
|  | Kaloringumas (kcal) | Baltymai (g) | Vanduo (g) | Angliavandeniai (g) |
| Kuraga | 241 | 3.39 | 30,89 | 62,64 |
| Slyvos | 264 | 2,3 | 25 | 65,6 |
| Datulės | 282 | 2,45 | 20,53 | 75,03 |
| Razinos su sėklomis | 276 | 1.8 | 19 | 70,9 |
| Uriukas | 278 | 5 | 18 | 67,5 |
| Figos | 249 | 3,30 | 30,05 | 63,87 |
| Razinos | 296 | 2,52 | 16,57 | 78,47 |
| Vyšnios | 292 | 1.5 | 18 | 73 |
| Kriaušės | 246 | 2.3 | 24 | 62,1 |
| Persikai | 275 | 3 | 18 | 68,5 |
| Obuoliai | 273 | 3.2 | 20 | 68 |
|

\* 100 g produkto

Šaltinis: Сухофрукты.ру Archyvuota kopija 2018-01-18 iš Wayback Machine projekto.

Džiovintų vaisių rūšys
----------------------

Razinos 
Kuraga 
* Džiovinti kaulavaisiai:
	+ abrikosai – *kuraga* (be kauliukų) ir *uriukas* (su kauliukais)
	+ slyvos
	+ datulės
	+ persikai
	+ kokosai
* Džiovintos uogos:
	+ razinos
	+ spanguolės
	+ raugerškiai
* Kiti sultingieji vaisiai
	+ obuoliai
	+ kriaušės
	+ bananai
	+ melionai
	+ figos
	+ mangai
	+ papajos
	+ persimonai
	+ ananasai
	+ erškėčių vaisiai

Nuorodos
--------

1. ↑  National Center for Home Food Preservation - Drying Fruits and Vegetables, accessed 28 June 2009
2. 1 2  Dried fruit information Archyvuota kopija 2007-10-09 iš Wayback Machine projekto.
3. 1 2  «Dried fruit»
4. ↑  «Витамины» Archyvuota kopija 2018-08-10 iš Wayback Machine projekto.
|  |
| --- |
| Nile |
|  
Nile 2007 m. |
| Biografija |
| Kilmė | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos, Pietų Karolina, Grynvilis |
| Žanrai | Death metalas |
| Aktyvumo metai | 1993–dabar |
| Įrašų kompanija | Nuclear Blast |

**Nile** – Jungtinių Amerikos Valstijų techniškojo death metalo muzikos grupė, įkurta 1993 metais. Kūrybai būdinga Senovės Egipto ir H. P. Lovecraft knygų tematika. Grupės gitaristas bei lyderis Karl Sanders taip pat turi atskirą instrumentinės muzikos projektą ta pačia tematika.

Istorija
--------

Nile buvo įkurta 1993 metais. Pirmieji nariai Karl Sanders (gitara/vokalas), Chief Spires (bosinė gitara/vokalas) ir Pete Hammoura (būgnai) debiutavo su EP *Festivals of Atonement*, išleistu 1995 metais. Po to grupė dalyvavo koncertiniame ture kartu su Obituary, Deicide bei Broken Hope.

1998 Relapse Records išleido debiutinį Nile studijinį albumą *Amongst the Catacombs of Nephren-Ka*.

Antrasis albumas *Black Seeds of Vengeance* buvo išleistas 2000 metais. Tais pačiais metais Pete Hammoura paliko grupę, tačiau Nile gretas papildė Dallas Toler-Wade, kaip antras gitaristas/vokalistas.

Grupės nariai
-------------

Nile, 2012
### Dabartiniai nariai

* Karl Sanders – gitaros, klavišiniai, vokalas
* Dallas Toler-Wade – gitaros, vokalas
* George Kollias – mušamieji

### Buvę nariai

* Pete Hammoura – mušamieji
* Derek Roddy – mušamieji
* Tony Laureano – mušamieji
* Chief Spires – bosinė gitara
* Jon Vesano – bosinė gitara
* Joe Payne – bosinė gitara
* John Ehlers – gitaros

Diskografija
------------

### Studijiniai albumai

* *Festivals of Atonement* (1995)
* *Amongst the Catacombs of Nephren-Ka* (1998)
* *Black Seeds of Vengeance* (2000)
* *In Their Darkened Shrines* (2002)
* *Annihilation of the Wicked* (2005)
* *Ithyphallic* (2007)
* *Those Whom the Gods Detest* (2009)

### Dainų rinkiniai

* *In The Beginning* (1999)
* *Legacy of the Catacombs* (2007)

Nuorodos
--------

* Archyvuota kopija 2004-06-04 iš Wayback Machine projekto.
* 
* Nile svetainėje Last.fm
JAV prezidentas (1969–1974) Ričardas Niksonas
**Niksono doktrina** (angl. *Nixon Doctrine*), dar vadinama **Guamo doktrina** (*Guam Doctrine*) – JAV prezidento Ričardo Niksono doktrina, paskelbta spaudos konferencijoje 1969 m. liepos 29 d. jam lankantis Guamo saloje.

Pagal šį politinį principą JAV įsipareigojo ir ateityje rūpintis savo sąjungininkų saugumu, pareikšdamos teisę nustatyti savo vaidmens pobūdį ir sferas, dalyvaujant regioniniuose konfliktuose ir atsižvelgiant į savo nacionalinius interesus. Vienu iš šalies užsienio politikos posūkių turėjo tapti laipsniškas amerikiečių kariuomenės išvedimas iš Vietnamo.  JAV turėjo pradėti perduoti sąjungininkų gynybos funkcijas jiems patiems. Padėti kariauti, o ne patiems savarankiškai kariauti. Prezidento R. Niksono kreipimesi į Kongresą 1970 m. vasario 18 d. ši doktrina, sovietų įtakai plintant Azijos šalyse, buvo priimta kaip pagrindinis JAV politikos kituose regionuose principas.

Prielaidos
----------

JAV prezidentu 1969 m. tapus R. Niksonui, Vietnamo karas tęsėsi jau beveik ketverius metus. Karas pareikalavo virš 25 000 amerikiečių karių ir daugybės vietnamiečių civilių bei kariškių gyvybių. JAV administracija nenorėjo greitai nutraukti Vietnamo karo, pripažindama, kad karas baigsis JAV nenaudai. 1968 m. R. Niksonas propagavo „garbingos taikos" su Vietnamu politiką. Taikos sudarymas su Vietnamu jam buvo svarbus planas. Todėl R. Niksonas paskelbė šią doktriną užsienio kelionių metu sustojęs Guame, tuo metu jau būdamas JAV prezidentu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  История США в документах. Гуамская доктрина. (Tikrinta 2013-05-14)
2. ↑  Address to the Nation on the War in Vietnam Archyvuota kopija 2013-01-24 iš Wayback Machine projekto. 1969 m. lapkričio 3 d. (Tikrinta 2013-05-14)
Čado gyventojų populiacijos pokytis (1961–2003 m.)
Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie **Čado demografiją**.

**Gyventojų skaičius:** 11 412 107 (2014 m. apskaičiavimai)

**Struktūra pagal amžių:**

* *0-14 m.:* 44,7 %
* *15-64 m.:* 51,4 %
* *65 m. ir vyresni:* 2,9 % (2014 m. apsk.)

**Gyventojų amžiaus mediana:**

* *bendras:* 18,2 m.
* *vyrų:* 17,2 m.
* *moterų:* 16,1 m. (2014 m. apsk.)

**Metinis populiacijos prieaugis:** 1,92 % (2014 m. apsk.)

**Gimstamumas:** 37,29 gimimų/1000 gyv. per metus (2014 m. apsk.)

**Mirtingumas:** 14,56 mirčių/1000 gyv. per metus (2014 m. apsk.)

**Migracijos indeksas** (per metus imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): -3,54 migrantų/1000 gyv. (2014 m. apsk.)

**Miestuose gyvenančių žmonių procentas:** 21,8 % (2011 m. apsk.)

**Miestuose gyvenančių žmonių procento metinis kitimas:** 3 % (2010–2015 m. apsk.)

**Lyčių pasiskirstymas**:

* *Gimimo metu:* 1,04 vyro vienai moteriai
* *Jaunesniems nei 15 metų:* 1,03 vyro vienai moteriai
* *15-64 metų:* 0,9 vyro vienai moteriai
* *65 metų ir vyresniems:* 0,72 vyro vienai moteriai
* *Visai populiacijai:* 0,93 vyro vienai moteriai (2014 m. apsk.)

**Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus:** 90,3 mirusiųjų/1000 gimimų (2014 m. apsk.)

**Vidutinė gyvenimo trukmė:**

* *bendra:* 49,44 m.
* *vyrų:* 48,3 m.
* *moterų:* 50,63 m. (2014 m. apsk.)

**15 m. ir vyresnių gyventojų raštingumas:**

* *bendras:* 35,4 % (2011 m.)
* *vyrų:* 45,6 %
* *moterų:* 25,4 %

Šaltiniai
---------

* CŽV pasaulio faktų knyga: Čadas (angliškai) Archyvuota kopija 2013-04-24 iš Wayback Machine projekto.

Taip pat skaitykite
-------------------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Čado demografija** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Sąrašas:Čado miestai
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Čagaso liga |
| --- |
| ' |
|  |
| Sukėlėjas: | Tripanosoma(*Trypanosoma cruzi*) |
| Pernešėjas: | Blakės (*Triatoma infestans, T.brasiliensis* ir kt.) |
| {{{pavadinimas2}}}: | {{{tekstas2}}} |
| Galutinis šeimininkas: | Žmogus, kiti stuburiniai |
| Simptomai: | Gleivių pabrinkimas, židininiai uždegimai, padidėja kepenys, blužnis, sutrinka žarnų peristaltika, širdies funkcijos, vystosi encefalitas, ūminis miokarditas, atsiranda ryški anemija |
| Gydymas: | Medikamentinis |

**Čagaso liga, Šago liga** – parazitinė liga, kurią sukelia tripanosoma (*Trypanosoma cruzi*), priklausanti tripanosomotidų (*Trypanosomatidae*) žiuželinių pirmuonių būriui. 

Tai labai pavojinga Lotynų Amerikoje paplitusi liga, kuri pirmą kartą atrasta 1909 m. ir pavadinta jo atradėjo Carloso Chagaso vardu. Liga pirmą kartą buvo aprašyta Brazilijoje. Ligos sukėlėją tripanosomą (*Trypanosoma cruzi*) perneša blakės, kurios naktį yra aktyvios ir minta žmogaus ir daugelio naminių bei laukinių gyvūnų krauju. Metaciklinės tripanosomos išsiskiria su blakių ekskrementais, kurie patenka ant žmogaus ar gyvūnų odos, lūpų, nosies bei akių gleivinės. Į žmogaus ar gyvūnų organizmą sukėlėjas patenka aktyviai prasiskverbdamas pro gleivinių ar odos įbrėžimus. Gyvūnai gali apsikrėsti prariję užkrėstas blakes arba įkandus užkrėstai blakei.

Žmogaus ir stuburinių gyvūnų organizme tripanosomos (*Trypanosoma cruzi*) intensyviai dauginasi kepenų, blužnies, raumenų, limfmazgių, nervų sistemos ląstelėse. Pažeistos ląstelės labai padidėja ir virsta pseudocistomis. Plyšus ląstelėms, tripanosomos išsilaisvina ir vėl skverbiasi į kitas ląsteles. Dalis tripanosomų patenka į kraują ir vėl į pernešėjo – blakės organizmą.

Ligos eiga yra ūminė ir lėtinė. Sergantį žmogų vargina galvos skausmas, aukšta tempertaūrta. Labai sunkiai serga vaikai. Pasireiškia funkciniai širdies sutrikimai, dažniausiai mirštama nuo širdies nepakankamumo. Maždaug po mėnesio pereina į lėtinę formą, bet ligonių gyvenimo trukmė nebūna ilga (iki 50 metų) dėl širdies pažeidimų. Gali komplikuotis į meningoencefalitą.
| Čagodoščia |
| --- |
| Upė ties Čagodos gyvenviete Upė ties Čagodos gyvenviete |
| **Ilgis** | 242 km |
| **Baseino plotas** | 9680 km² |
| **Vidutinis debitas** | 58 m³/s |
| **Ištakos** | Šipkovsko ežeras |
| **Žiotys** | Mologa |
| **Šalys** | Rusija |

**Čagodoščia** (rus. *Чагодоща*) – upė Rusijoje, Leningrado ir Vologdos srityse; Mologos kairysis intakas (Volgos baseinas). Prasideda Tichvino kalvagūbryje, Šipkovsko ežere; aukštupyje vadinama **Čagoda** (*Чагода*). Teka rytų kryptimi, nuo santakos su Pese vadinama Čagodoščia.

Didžiausi intakai:

* dešinieji – Pesė;
* kairieji – Goriunas, Lidė, Vnina.

Upė būna užšalusi nuo lapkričio ar gruodžio iki balandžio ar gegužės pradžios. Vagos plotis aukštupyje – 20 m, vidurupyje – 50-60 m, žemupyje – virš 100 m. Aukštupyje gausu rėvų, žemupio tėkmė rami, vaga vingiuota, sudaro senvages, tačiau netoli žiočių vėl yra rėvų ruožas. Krantai miškingi. Prie upės yra Čagodos gyvenvietė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 477
| Čako Gynėjų nacionalinis parkas |
| --- |
| IUCN II kategorija (nacionalinis parkas) |
| **Vieta:** | Vakarų Paragvajus |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** |  ? |
| 

Žemėlapis rodantis Čako Gynėjų nacionalinis parkas vietą.Čako Gynėjų nacionalinis parkas

  |
| **Koordinatės:** | 20°45′00″ p. pl. 61°10′00″ v. ilg.﻿ / ﻿20.75000°š. pl. 61.16667°r. ilg.﻿ / 20.75000; 61.16667Koordinatės: 20°45′00″ p. pl. 61°10′00″ v. ilg.﻿ / ﻿20.75000°š. pl. 61.16667°r. ilg.﻿ / 20.75000; 61.16667 |
| **Plotas:** | 78 000 km² |
| **Įkurtas:** | 1972 m. |

**Čako Gynėjų nacionalinis parkas** (isp. *Parque Nacional Defensores del Chaco*) – didžiausias Paragvajaus nacionalinis parkas, esantis šalies šiaurės vakaruose, Aukštutiniame Paragvajuje ir Bokerone. Įkurtas 1972 m. ir užima 780 tūkst. hektarų plotą.

Saugoma Gran Čako lygumų gamta su būdingais sausaisiais tropiniais miškais. Didelė dalis bioįvairovės yra reta ir saugotina. Vyrauja kserofitinė augalija. Auga baltieji kvebrachai, *Scutia buxifolia*, *Chorisia*, paragvajiniai tvarai, balamedžiai, įvairios ceratonijos, kaktusai, tilandsijos. Iš gyvūnų būdingi jaguarai, ocelotai, pumos, oncilos, jaguarundžiai, šarvuočiai, skruzdėdos, tapyrai, nandu, įvairios papūgos, smaugliai, tropikinės barškuolės.

Šaltiniai
---------

* Paragvajaus gamtosauga Archyvuota kopija 2008-02-16 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Džiovanis Bokačas** |
| --- |
|  |
| Džiovanis Bokačas |
| Gimė | 1313 m.Toskanoje |
| Mirė | 1375 m. (~62 metai) |
|  |
| Veikla | italų poetas, Renesanso humanistas. |
|  |
|  **Vikiteka** | Džiovanis Bokačas |

**Džiovanis Bokačas** (*Giovanni Boccaccio*, g. apie 1313 m. Toskanoje – 1375 m.) – italų poetas, Renesanso humanistas.

Biografija
----------

Gimė Toskanoje ir buvo nesantuokinis prekeivio sūnus. Tėvas jį mokė prekybinio amato, tačiau jaunojo Dž. Bokačo netraukė komercija. Jis ėmėsi studijuoti teisę. Gyvendamas Neapolyje Dž. Bokačas įsimylėjo merginą, vardu Fiameta. Tai paskatino jį imtis plunksnos – gimė pirmieji eilėraščiai ir proza (riterių romanai).

1330–1350 metais Dž. Bokačas gyveno tai Neapolyje, tai Florencijoje, rašė daugiausia pastorales, poemas. 1350 m. Dž. Bokačas tapo Florencijos ambasadoriumi. Šiuo periodu jis artimai draugavo su Frančesku Petrarka (Francesco Petrarch) užmezgė daug pažinčių su užsienio diplomatais.

1358 m. Dž. Bokačas baigė rašyti svarbiausią savo gyvenimo darbą – Dekameroną (Decameron), kurį buvo pradėjęs prieš dešimtį metų. Dž. Bokačo kūrinio originalumas slypi jo pasakojime, kuriame gausu jausminių, poetinių įvaizdžių. Dekamerone sudera dvi skirtingos to meto Europoje gyvavusios literatūrinės tendencijos – klasikinė ir romantinė. Dekameronas padarė įtaką daugeliui vėlesnių kūrėjų ne tik Italijoje, bet ir visoje Europoje.

Vikicitatos 

Wikiquote logoWikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***Džiovanis Bokačas***
| Tandi kožunas*Тандинский кожуун* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+7)------ vasaros: (UTC) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Respublika** | Tuva Tuva |
| **Administracinis centras** | Bai Chakas |
| **Sumonų skaičius** | 7 |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 15 284 |
| **Plotas** | 5 091,7 km² |
| **Tankumas** (2021) | 3 žm./km² |

Dus Cholio ežeras
**Tandi kožunas** (rus. *Тандинский кожуун*, tuv. *Таңды кожуун*) – administracinis rajonas Rusijoje, Tuvos vidurinėje dalyje. Administracinis centras – Bai Chakas.

Geografija
----------

Teritorija daugiausia išsidriekusi Tuvos dubumoje, pietvakariuose iškilęs Tanu Ola kalnagūbris. Svarbiausia upė – Elegestas. Telkšo Čagytajaus, Dus Cholio, Chadyno ežerai.

Yra reliktinė Balgazyno pušų giraitė.

Ūkis
----

Verčiamasi daugiausia avininkyste), pienine gyvulininkyste, maisto pramone.

Gyvenvietės
-----------

Kožunas padalintas į 7 kaimo gyvenvietes (sumonus):

* Kyzyl Arygas
* Bai Chakas
* Balgazynas
* Durgenas
* Kočetovas
* Mežegėjus
* Uspenka

Šaltiniai
---------

1. ↑  TYVA, *citypopulation.de*


|  |  |
| --- | --- |
| **Tuvos kožunai** |  |
| Bai Taiga | Barun Chemčikas | Ča Cholis | Čedi Cholis | Dzun Chemčikas | Erzinas | Ka Chemas | Kyzylas | Mongun Taiga | Oviuras | Pij Chemas | Sut Cholis | Tandi | Tere Cholis | Tes Chemas | Todža | Ulug ChemasMiestų apygardos: Kyzylas | Ak Dovurakas |
Koordinatės: 54°53′42.31″ š. pl. 23°59′18.58″ r. ilg.﻿ / ﻿54.8950861°š. pl. 23.9884944°r. ilg.﻿ / 54.8950861; 23.9884944

Administracinis buvusios liejyklos pastatas 2013 m.
**AB Kauno ketaus liejykla** – didžiausia metalo dirbinių iš ketaus liejykla Baltijos šalyse. Veikė Kalantos g. 49, Kaune, Petrašiūnuose.

Istorija
--------

Ketaus gamykla „Centrolitas" įkurta siekiant patenkinti pilkojo ir stipriojo ketaus liejinių žemės ūkio, statybos ir miškininkystės mašinų, suvirinimo ir mokslo tyrimų technikos, maisto ir lengvosios pramonės, prekybos, automobilių technikos, vandentiekio, dujotiekių, šilumos ir telefono tinklų įmonėms paklausą.

Pradėta statyti 1959 m. pirmuosius ketaus liejinius pagamino 1962 m. Be ketaus liejinių, įmonė gamino kojinius siurblius automobilių padangoms pripūsti, skysto tepalo švirkštus, baldų apkabas, keptuves, duonines, šulinių dangčius ir rėmus, dekoratyvinius gaminius (žibintus, tvoras, laiptų turėklus). 1966 m. pirmoji Sovietų Sąjungoje pradėjo gaminti sintetinį ketų. 1984 m. įmonėje dirbo 1780 darbuotojų. 1991 m. tapo akcine bendrove. Nuo 1996 m. įmonę valdė EBSW koncernas. Nuo 2004 m. restruktūrizuota. 2005 m. dirbo apie 440 darbuotojų. Gamybiniai pajėgumai siekė apie 20 000 tonų liejinių per metus. Nuo 2007 m. įmonę valdo UAB „KKL investicijų valdymas". 2009 m. liejykla nutraukė veiklą. 2010 m. iškelta bankroto byla.

Vadovai: Evaldas Majauskas (nuo 1973 m.), Antanas Milčius, Rymantas Kulbokas (nuo 1996 m.), Robertas Butkus (nuo 2008 m.).

Eksportas
---------

Kauno ketaus liejykla eksportavo savo produkciją į Švediją, Suomiją, Vokietiją, Šveicariją, Italiją. Eksportas viršijo 90 % visos pagamintos produkcijos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Centrolitas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 320
2. ↑  *Kauno ketaus liejykla*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 615 psl.
3. ↑  Kauno ketaus liejykla – vėl ties bankroto bedugne, 2009-06-06
4. ↑   Archyvuota kopija 2014-07-14 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* AB „Kauno ketaus liejykla" svetainė
| **Juozas Gustas** |
| --- |
| Gimė | 1906 m. vasario 19 d.Klišiai, Jurbarko valsčius |
| Mirė | 1958 m. kovo 14 d. (52 metai)Krasnojarskas |
|  |
| Veikla | Lietuvos kunigas. Kankinys (2000 m.) |
|  |
| Alma mater | 1933 m. Grigaliaus universitetas |

**Juozas Gustas** (1906 m. vasario 19 d. Klišiai, Jurbarko valsčius – 1958 m. kovo 14 d. Krasnojarskas) – Lietuvos kunigas. Kankinys (2000 m.).

Biografija
----------

Nuo 1927 m. salezietis. Nuo 1923 m. studijavo Italijos Manfredinio kolegijoje, vėliau Turino tarptautiniame teologijos institute, 1933 m. baigė Grigaliaus universitetą ir įšventintas kunigu. Nuo 1934 m. misionierius ir Dvasinės seminarijos dėstytojas Indijoje. 1937 m. grįžo į Lietuvą. Nuo 1938 m. Saldutiškio parapijos klebonas, saleziečių noviciato vadovas. Rėmė lietuvių partizanus. 1946 m. rugpjūčio 25 sovietinio saugumo suimtas, 1946 m. lapkričio 30 d. karo tribunolo nuteistas, 1948 išvežtas į Vosturalago (Sverdlovsko sritis) lagerį, 1954 m. ištremtas į Krasnojarsko kraštą. 1956 m. paleistas. Trumpam buvo atvykęs į Lietuvą; nuo 1956 m. Krasnojarske dirbo sielovados darbą, įkūrė lietuvių katalikų parapiją, pastatydino bažnyčią. Žuvo neaiškiomis aplinkybėmis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Antanas Balašaitis. *Juozas Gustas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 295 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| Elīna Garanča |
|  |
| Biografija |
| Gimė | 1976 m. rugsėjo 16 d. (46 metai) Ryga, Latvijos SSR, TSRS (dab. Latvija) |
| Žanrai | operinė muzika |
| Veikla | dainininkė |

**Elina Garanča** (latv. *Elīna Garanča*; g. 1976 m. rugsėjo 16 d.) – Latvijos operos lyrinis mecosopranas.

Šeima ir išsilavinimas
----------------------

E. Garanča gimė Rygoje, latvių muzikų šeimoje. Jos tėvas – choro vadovas. Motina Anita – vokiškų dainų „Lieder" dainininkė, muzikologė Latvijos muzikos akademijoje, docentė Latvijos kultūros akademijoje, Latvijos nacionalinės operos vokalinės muzikos mokytoja ir taip pat privati balso mokytoja. Jos brolis Jānis (taip pat žinomas kaip Jaanis) Garanča, trejais metais vyresnis už Elīną, pradėjo muzikos studijas bet dabar dirba interaktyvinės kompiuterizuotos vizualinės medijos menininku ir konsultantu.

Augusi muzikos aplinkoje, Elina Garanča pradėjo studijuoti gimtajame mieste Rygoje. Tęsė studijas Vienoje (Austrija) ir Jungtinėse Amerikos Valstijose. 1999 m. laimėjo pirmą vietą muzikos konkurse Suomijoje ir pradėjo karjerą Europoje. Po pasirodymo Zalcburgo festivalyje 2003 m. E. Garančą pradėjo kviesti dainuoti po visą pasaulį.

E. Garanča ištekėjusi už dirigento Karel Mark Chichon. Jų pirmas vaikas, Catherine Louise, gimė 2011 m. rugsėjo 22 d. o antras vaikas, Cristina Sophie, gimė 2014 m. sausio 10 d.

Apdovanojimai
-------------

* Pirmoji vieta Mirjam Helin Tarptautinio dainavimo konkurse, Suomijoje, 1999 m.
* Latvių puikiausios muzikos apdovanojimas, 2000 m.
* BBC konkurso „Singer of the World" finalistė, Kardife, 2001 m.
* Grammy apdovanojimo nominacija, 2005 m.
* MIDEM klasikinis apdovanojimas „Best Opera", 2006 m.
* „Pro Europa" / Europos Kultūros Fondo Europos Kultūros apdovanojimas muzikoje (solistė), 2006 m.
* Apdovanojimas „Echo Klassik" metų solistė, 2009 m.
* Apdovanojimas „Musical America" metų vokalistė, 2010 m.
* MIDEM klasikinis apdovanojimas metų solistė, 2010 m.
* Austrų apdovanojimas metų solistė „Kammersängerin", 2013 m.
* Apdovanojimas „Echo Klassik" metų geriausias solisto įrašas, 2013 m.
Lietuvos savivaldybių miškingumas (2017 m.)
**Miškingumas** – rodiklis, nurodantis kokią tam tikros teritorijos dalį dengia miškai, paprastai išreiškiamas procentais. Vietovės miškingumas priklauso nuo fizinių-geografinių, klimatinių ir dirvožemio sąlygų palankumo miškams augti, taip pat nuo ūkinės veiklos, miškų kirtimo intensyvumo.

Visiškai bemiškės sritys yra tundra, dykumos, alpinės pievos. Miškingiausios gamtinės juostos yra taiga (50–80 %), taip pat miškinga yra vidutinių platumų miškų juosta (30–45 %). Mažas miškingumas būdingas miškastepėms (10–25 %) ir stepėms (2–5 %). Tinkamas vietovės miškingumas padeda stabdyti dirvožemio eroziją, užtikrina tinkamą hidrologinį režimą vandens telkiniuose, sukuria palankią gamtinę aplinką.

Miškingumo nustatymas skirtingose vietose gali skirtis, nes kartais prie miškingų plotų priskiriamos kirtavietės, krūmynai. Pasaulio maisto ir žemės ūkio organizacija mišką apibrėžia kaip teritoriją, kurioje auga savaiminiai arba sodinti medžiai, siekiantys bent 5 metrų aukštį. Į miškus neįtraukiami pramoniniai medynai (vaismedžių plantacijos, medelynai), miestų želdynai ir sodai. Miškingumo rodikliai pasaulyje tolydžio mąžta (žr. miškų nykimas). 2015 m. miškingiausios pasaulio šalys buvo: Surinamas (98,28 %), Gabonas (89,26 %), Seišeliai (88,41 %), Palau (87,61 %), Gajana (83,95 %), Laosas (81,29 %), Saliamono Salos (78,06 %), Papua Naujoji Gvinėja (74,1 %), Suomija (73,11 %), Butanas (72,28 %), Brunėjus (72,11 %), Bisau Gvinėja (70,13 %); mažiausiai miškingos – Kataras, San Marinas, Nauru, Grenlandija (0 %), Omanas (0,01 %), Egiptas (0,07 %), Libija (0,12 %), Mauritanija (0,22 %), Džibutis (0,24 %), Kuveitas (0,35 %), Saudo Arabija (0,45 %), Islandija (0,49 %).

Lietuvoje miškingumas 2017 m. siekė 33,5 %. Miškingiausios savivaldybės: Neringos savivaldybė, Druskininkų savivaldybė, Varėnos rajonas, Kazlų Rūdos savivaldybė, Visagino savivaldybė, Švenčionių rajonas; mažiausiai miškingos – Vilkaviškio rajonas, Skuodo rajonas, Pasvalio rajonas, Pakruojo rajonas (žr. Lietuvos savivaldybių miškingumas).

Taip pat skaitykite
-------------------

* Sąrašas:Šalys pagal miškų plotą

Šaltiniai
---------

1. ↑  ЛЕСИСТОСТЬ, Лесная энциклопедия: В 2-х т./Гл.ред. Воробьев Г.И.; Ред.кол.: Анучин Н.А. Атрохин В.Г. Виноградов В.Н. и др. – М.: Сов. энциклопедия, 1985.-563 с. ил.
2. ↑
3. ↑
4. ↑   Archyvuota kopija 2020-02-14 iš Wayback Machine projekto.
| **Mišelis de Montenis pranc. *Michel de Montaigne*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1533 m. vasario 23 d.Montenio pilis |
| Mirė | 1592 m. rugsėjo 13 d. (59 metai) |
|  |
| Veikla | Prancūzijos filosofas |
|  |
|  **Vikiteka** | Mišelis de Montenis |

**Mišelis de Montenis** (pr. *Michel de Montaigne*; 1533 m. vasario 23 d. – 1592 m. rugsėjo 13 d.) – prancūzų filosofas.

Gyvenimas
---------

Mišelis de Montenis gimė Montenio pilyje (netoli Bordo miesto Prancūzijoje) kilmingo dvarininko šeimoje. Tėvo Pjero Eikemo (tokia tikroji M. de Montenio pavardė) rūpesčiu nuo pat mažens jis buvo mokomas lotynų ir senovės graikų kalbų. Į Bordo koledžą šešiametis M. de Montenis įstojo, lotynų kalbą mokėdamas kaip gimtąją. Ką jis veikė baigęs koledžą nėra patikimų žinių. Aišku tik, kad jis dar studijavo teisę, kadangi tėvas jį rengė valstybinei tarnybai Bordo parlamente, kur vėliau buvo parlamento patarėju. Savo tarnyba M. de Montenis nebuvo patenkintas: jį piktino Prancūzijos įstatymų gausa ir prieštaringumas. Didelį poveikį M. de Montenio dvasiniam brendimui padarė artima draugystė su talentingu publicistu, humanistu Etjenu La Boesi (*La Boetie*, 1530–1563), išgarsėjusiu savo politiniu traktatu „Samprotavimas apie savanorišką vergovę" (*Discours sur la servitude volontaire*, 1548 m.). M. de Montenis vedė 1565 m. turėjo 5 dukteris, bet tik viena išgyveno vaikystę. Netrukus po tėvo mirties, M. de Montenis metė tarnybą ir apsigyveno iš tėvo paveldėtoje pilyje (todėl ir pasivadino pagal pilies pavadinimą, o ne pagal tėvo pavardę), pasiryžęs likusį gyvenimą skirti literatūriniam darbui. 1580 m. jis išsirengė į ilgą kelionę po Europą, aplankė Vokietiją, Šveicariją, Italiją. Keliaudamas 1581 m. gavo žinią, kad jis išrinktas Bordo miesto meru. Juo išbuvo dvi kadencijas (4 metus). Mirė 1592 m. savo pilyje.

Mišelis neigiamai vertino gyvulių skerdimą bei pats buvo vegetaras. Savo etinę poziciją gyvūnų atžvilgių jis buvo išreiškęs savo knygose.

Kūryba
------

Trijų knygų autobiografinio pobūdžio veikalas „Esė" (*Les Essais*) parašytas remiantis pastabomis ir apmąstymais apie perskaitytas knygas. Pirmosios dvi knygos išleistos 1580 m. o trečioji – 1588 m. Rengdamas naujus šio veikalo leidimus (M. de Monteniui gyvam esant, jų buvo penki), autorius nuolat jį taisydavo ir pildydavo. 1789 m. Bordo savivaldybės bibliotekoje buvo surastas „Esė" 1588 m. leidimo autorinis egzempliorius su gausiais M. de Montenio ranka rašytais papildymais. 1912 m. paskelbus faksimile šio surasto egzemplioriaus leidimą, buvo parengtas autentiškos mokslinės „Esė" tekstų versijos. Dėl laisvamaniškų minčių, Vatikanas 1676 m. „Esė" įtraukė į „Draudžiamųjų knygų sąrašą".

Šaltiniai
---------

1. ↑  „History of Vegetarianism - Europe: The Middle Ages to the 18th Century. Michel Eyquem de Montaigne (1533-1592)". International Vegetarian Union (IVU). Nuoroda tikrinta 2008-12-07.

T. p. buvo remtasi „Filosofijos istorijos chrestomatija. Renesansas" (1984)

Vikicitatos 

Wikiquote logoWikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***Mišelis de Montenis***
| **Elżbieta Bieńkowska** |
| --- |
|  |
| Elżbieta Bieńkowska |
| Gimė | 1964 m. vasario 4 d. (59 metai)Katovicuose |
|  |
| Veikla | lenkų ekonomistė ir politikė |
| Pareigos | Europos Komisijos narė, atsakinga už vidaus rinką, pramonę, verslumą ir MVĮ |
|  |
| Alma mater | 1989 m. Jogailos universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Elżbieta Bieńkowska |

**Elżbieta Ewa Bieńkowska** (g. 1964 m. vasario 4 d. Katovicuose) – lenkų ekonomistė, politikė, buvusi Lenkijos vicepremjerė ir regioninės plėtros ministrė (2007-2014 m.).

Nuo 2014 m. lapkričio 1 d. – EK narė, atsakinga už vidaus rinką, pramonę, verslumą ir MVĮ.

Biografija
----------

1989 m. baigė Jogailos universiteto Orientalistikos fakultetą, 1996 m. Lenkijos Nacionalinę viešojo administravimo mokyklą, o 1998 m. Varšuvos Aukštosios ekonomikos mokyklos podiplomines studijas. Moka persų kalbą.

1996–1998 m. Katovicų vaivadijos valdybos Ūkio departamento inspektorė, 1999 m. Katovicų vaivados Vaivadijos plėtros strategijos įgaliotinė, 1999–2007 m. Silezijos vaivadijos maršalkos valdybos Regioninės plėtros skyriaus direktorė.

2007 m. lapkričio 16 d. paskirta Lenkijos regioninės plėtros ministre, nuo 2013 m. lapkričio mėn. - kartu buvo ir vicepremjerė. 

Nuo 2014 m. lapkričio 1 d. – Jean-Claude Junckerio vadovaujamos Europos Komisijos narė, atsakinga už vidaus rinką, pramonę, verslumą ir MVĮ.

Nuorodos
--------

* Archyvuota kopija 2009-08-05 iš Wayback Machine projekto..

| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Michel Barnier** | **Eurokomisarė, atsakingas už vidaus rinką, pramonę, verslumą ir MVĮ** nuo 2014 m. lapkričio 1 d. | Po to:**-** |
| Prieš tai:**Jacek Dominik** | **Eurokomisaras nuo Lenkijos** 2014-2019 | Po to:**Janusz Wojciechowski** |
| Čiaturaჭიათურა |
| --- |
| *Miesto vaizdas* |
|  |
| 

ČiaturaČiatura

42°17′25″ š. pl. 43°16′55″ r. ilg.﻿ / ﻿42.29028°š. pl. 43.28194°r. ilg.﻿ / 42.29028; 43.28194﻿ (Čiatura)Koordinatės: 42°17′25″ š. pl. 43°16′55″ r. ilg.﻿ / ﻿42.29028°š. pl. 43.28194°r. ilg.﻿ / 42.29028; 43.28194﻿ (Čiatura) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+4) |
|  |
| **Valstybė** | Gruzijos vėliava Gruzija |
| **Regionas** | Imeretija |
| **Rajonas** | Čiaturos rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2014) | 12 803  |
|  |
|  **Vikiteka** | Čiatura |
|  |
| **Kirčiavimas** | Čiaturà |

**Čiatura** – miestas Gruzijos vakaruose, Imeretijos regione, Čiaturos rajono centras. Išsidėstęs prie Kvirilos upės. Geležinklelio atšakos Zestafonis-Sačcherė stotis. Teatras, GTU fakultetas, Mgvimevio Katedra (X–XI a.). Svarbi miesto transporto dalis – pakabinamų lynų keliai.

Istorija
--------

Nuo 1879 m. – stambus mangano gavybos centras. Iki pirmojo pasaulinio karo čia buvo išgaunama pusė pasaulio mangano. Gavyba daugiausia buvo kontroliuojama Vokietijos kompanijų.

1924 m. rugpjūčio 28 d. mieste prasidėjo Rugpjūčio sukilimas, paskutinis didelis sukilimas prieš bolševikus pietų Kaukaze. Subyrėjus Tarybų Sąjungai sužlugo pramonė, gyventojų sumažėjo daugiau nei dvigubai.

Sportas
-------

* FC Čiatura (futbolas)

Nuorodos
--------

1. Cites & towns of Georgia
2. ↑  Cites & towns of Georgia
3. ↑
| Rumšiškių kapinynas |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Rumšiškių kapinynasRumšiškių kapinynas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°50′57″ š. pl. 24°12′57″ r. ilg.﻿ / ﻿54.84917°š. pl. 24.21583°r. ilg.﻿ / 54.84917; 24.21583Koordinatės: 54°50′57″ š. pl. 24°12′57″ r. ilg.﻿ / ﻿54.84917°š. pl. 24.21583°r. ilg.﻿ / 54.84917; 24.21583 |

 |
| Vieta | Kaišiadorių rajonas |
| Seniūnija | Rumšiškių seniūnija |
| Plotas | >1400 m² |
| Naudotas | XIV–XVI a. |
| Tirtas | 1961–1963 m. |

**Rumšiškių kapinynas** – senovinė laidojimo vieta, rasta Lietuvoje, Kaišiadorių rajone, Rumšiškių seniūnijoje, Kauno marių saloje (buvusioje kalvoje) šalia Rumšiškių miestelio.

Rasti 255 griautiniai ir 5 degintiniai kapai, datuojami XIV–XVI a. (dalis jų suardyta arimų). Degintinių kapų duobės apskritos, nuo 1,3 m skersmens viršuje iki 0,5 m apačioje, gylis – 0,5 m. Nedeginti mirusieji daugiausia laidoti karstuose, 1 m gylyje. Rasta įvairių radinių: kirvių, ietigalių, peilių, diržų liekanų, skiltuvų, žalvarinių papuošalų, piniginių, adatų, verpstukų, molinių indų, monetų, paukščių kaulų.

Rumšiškių kapinyną 1961–1963 m. kasinėjo Istorijos instituto archeologai, vadovaujami Vytauto Urbanavičiaus. Radiniai saugomi Nacionaliniame muziejuje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Rumšiškių kapinynas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 586