recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
„Tumblr"| The logo for Tumblr, Inc. |
| Forma | Dukterinė įmonė |
| Įkurta | 2007 m. vasaris |
| Įkūrėjas (-ai) | David Karp |
| Centrinė būstinė | Niujorkas, Niujorko valstija, JAV |
| Paslaugos | socialinis tinklas, trumparaštis |
| Darbuotojų | 275 (2014 m.) |
| Tinklalapis | tumblr.com |

**„Tumblr"** – mikrotinklaraštijos platforma, priklausanti „Yahoo!" bendrovei.

Tinklalapis leidžia vartotojams talpinti multimediją ir skelbti turinį mikrotinklaraščio forma. Vartotojai gali sekti kitų vartotojų paskyras, taip pat padaryti savo paskyras privačiomis. Didžioji dalis tinklalapio funkcijų yra pasiekiamos iš „prietaisų skydo" sąsajos (angl. *dashboard*), kuriame galima skelbti turinį ir matyti kitų sekamų vartotojų tiklaraščių turinį.

2013 m. gegužės 30 d. „Yahoo!" paskelbė apie savo ketinimą įsigyti „Tumblr" už maždaug 1,1 mlrd. JAV dolerių. Sandoris baigėsi 2013 m. birželio 20 d. 2017 m. platformą įsigijo „Verizon" bendrovė. 2017 m. sausio mėn. „Tumblr" pritraukė 555 mln. unikalių lankytojų, talpino 334 mln. tinklaraščių. Netrukus po įsigijomo platformoje buvo uždrausta pornografija, dėl ko ji prarado nemažai lankytojų. 2019 m. parduota „Automattic" bendrovei už 3 mln. JAV dolerių.

Išnašos
-------

1. ↑  Alexander, Julia (2019-08-12). „Verizon is selling Tumblr to WordPress’ owner". *The Verge*. Nuoroda tikrinta 2019-08-13.
| ***Il saprofita*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Il saprofita |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Sergio Nasca |
| Scenaristas (-ai) | Sergio Nasca |
| Metai | 1974 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 100 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

 **Il saprofita**  (angl.  *Il saprofita*) – 1974 m. Italijoje režisieriaus Sergio Nasca sukurtas debiutinis filmas, sulaukęs kontroversiškų vertinimų dėl jame gvildenamų temų.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Al Cliver – Erkolė
* Valeria Moriconi – baronienė Klotilda
* Janet Agren – Tereza
* Giancarlo Marinangeli – Parsifalis
* Cinzia Bruno – Brunhilda
* Leopoldo Trieste – donas Vito
* Dada Gallotti
* Rina Franchetti
* Nerina Montagnani
* Clara Colosimo

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Erkolė, dar vaikystėje po psichologinio sukrėtimo praradęs kalbos dovaną, nusprendžia palikti kunigų seminariją. Kadangi jo motina ir 2 seserys gyvena itin vargingai, seminarijos vadovas parašo jam rekomendacinį laišką, pagal kurį šis gauna darbą pasiturinčioje barono šeimoje. Joje visus reikalus tvarko baronienė Klotilda, senokai nebekreipianti dėmesio į neįgalų vyrą ir Erkolė netrunka tapti jos meilužiu. Šeimoje taip pat auga prie vežimėlio prikaustytas jos sūnus Parsifalis, turintis pomėgį kankinti gyvūnus, vogti pinigus iš aklo išmaldos prašytojo ir krėsti kitas šunybes, bei duktė Brunhilda.

Sužinojęs apie žmonos neištikimybę, baronas, kurio nebegerbia nei žmona, nei vaikai, nusižudo, iššokdamas pro langą, ir reikalai šeimoje tampa vis labiau komplikuoti. Baronienė mėgina išlaikyti atstumą tarp savęs ir Erkolės, tačiau nepajėgi šiam atsispirti. Parsifalis paslapčia seka motiną ir Erkolę, su kuriuo tampa vis geresniais draugais, Brunhilda taip pat mėgina suvilioti buvusį seminaristą, tačiau šis jai atsispiria.

Klotildai nusprendus, Parsifalis ir Erkolė išvyksta į Lurdą, kur tikisi stebuklingo jaunuolio išgijimo. Traukinyje jie susipažįsta su Tereza, vežančia ten pat savo neįgalią senelę. Tiek Parsiflis, tiek Erkolė susidomi mergina, kuri sutinka pabūti su Parsifaliu, kol Erkolė nuvyks į Tulūzą pas gydytoją. Terezos senelė staiga miršta, tuo tarpu Parsifalis jaučia vis didesnę trauką merginai ir netgi šiai pasiperša. 

Filmo pabaigoje grįžta Erkolė, o naktį pabudęs Parsifalis pamato šiuos besimylinčius greta senelės lavono. Supykęs jaunuolis išrieda vežimėliu į koridorių, o jį pavijęs Erkolė nustumia jį nuo laiptų. Vaikinas užsimuša, prie kūno pradeda rinktis žmonės, o susijaudinęs Erkolė netikėtai atgauna kalbos dovaną...
|  |
| --- |
| Ilanit  אילנית |
|  
Ilanit 1973 m. Eurovizijoje |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Hanna Drezner-Tzakh |
| Gimė | 1947 m. rugsėjo 17 d. (75 metai)  Tel Avivas, Izraelio vėliava Izraelis |
| Žanrai | pop |
| Veikla | dainininkė |
| Aktyvumo metai | 1966–dabar |

**Hanna Drezner-Tzakh** (hebr. ‏חנה דרזנר‏‎), geriau žinoma sceniniu vardu **Ilanit** (hebr. ‏אילנית‏‎; g. 1947 m. rugsėjo 17 d. Tel Avive) – Izraelio dainininkė, labai populiari septintojo dešimtmečio pabaigoje-devintajame dešimtmetyje.

1971–1977 m. pelnė Izraelio Metų atlikėjos apdovanojimą.

Atlikėja du kartus atstovavo Izraeliui Eurovizijos dainų konkurse. Pirmą kartą dalyvavo 1973 m. su daina „Ey Sham" užėmė ketvirtąją vietą. Tai buvo pirmasis Izraelio dalyvavimas šiame konkurse.

Antrąjį kartą dalyvavo 1977 m. Londone vykusiame konkurse su daina „Ahava Hi Shir Lishnayim", surinkusi 49 taškus, užėmė vienuoliktą vietą. Ilanit šiame konkurse būtų dalyvavusi 1984 metais: nors transliuotojo IBA išrinkta dalyvauti su daina „Balalaika", tačiau 1984 m. Eurovizijos data sutapo su Izraelio atminimo diena, todėl IBA atšaukė dalyvavimą. Tuo metu Ilanit jau buvo viena Izraelio populiariausių dainininkių. Daina „Balalaika", nors ir nedalyvavusi Eurovizijoje, šalyje tapo hitu.

1974 metais Ilanit atstovavo Izraeliui Pasaulio populiariosios muzikos dainų šventėje (dar žinoma kaip Yamaha Music Festival) Tokijuje su daina „Shiru Shir Lashemesh", kuri užėmė devintą vietą.

Nuorodos
--------

* Ilanit IMDB svetainėje

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**–** |  **Izraelio atstovė Eurovizijoje**1973 | Po to:**Kaveret  *„Natati La Khayay"*** |
| Prieš tai:**Chocolat, Menta, Mastik  *„Emor Shalom"*** |  **Izraelio atstovė Eurovizijoje**1977 | Po to:**Izhar Cohen ir Alphabeta  *„A-Ba-Ni-Bi"*** |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Akviliferis (rekonstrukcija)
Akvila – legiono ženklas su ereliu
**Akviliferis** (lot. *aquilifer*) – vyriausias legiono signiferis Senovės Romoje, legiono ženklo akvilos (vėliavos su ereliu) nešėjas.

Akvila nuo 104 m.p.m.e. buvo universalus legionų simbolis. Iki tol simboliais buvo ir vilkas, šernas, bulius bei žirgas. Akvila buvo svarbiausias legiono simbolis, jo praradimas buvo didžiausia įmanoma negarbė.

Akvilos erelis paprastai būdavo pavaizduotas pakėlęs sparnus ir aprėmintas lauro vainiku, tupintis ant siauro trapecinio pagrindo, kuris būdavo pritvirtintas ieties tipo koto viršuje.

Akviliferio pareigos buvo labai garbingos, laikomos žemesnėmis už centuriono, bet aukštesnėmis už opciono. Akviliferiai buvo duplikarijai – jie gaudavo dvigubą legionieriaus algą.

Akviliferiai, skirtingai negu kiti simbolių nešėjai (pvz. signiferiai), manoma, nenešiodavo žvėrių kailių ir šalmų ar kepurių. Jokiame šias dienas pasiekusiame akviliferių atvaizde ar aprašyme nėra galvos dangalų. Akviliferiai nešiodavo nedidelį apvalų skydą parmą, kuris galėdavo būti nešiojamas prisegtas, kai abi rankas užimdavo vėliava ir ginklas.

Taip pat skaitykite
-------------------

* imaginiferis
* drakonarijus
* signiferis
* veksiliarijus
* signumas
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Vyresnysis kapitonas** – retas karinis laipsnis, paprastai aukštesnis už kapitoną ir žemesnis už majorą.

Armija
------

Labiausiai žinomi vyresnieji kapitonai yra Šiaurės Korėjos ir Kinijos kariuomenėse:

* Šiaurės Korėjos kariuomenėje vyresniojo kapitono laipsnis vadinasi *Taewi* (kor. 대위)
* KLR kariuomenėje vyresniojo kapitono laipsnis buvo 1955–1965 m ir vadinosi *Da Wei* (kin.大尉).

Kartais teigiama, kad šis laipsnis šiose valstybėse atsirado dėl Raudonosios Armijos laipsnių sistemos įtakos. Tačiau TSRS karinių laipsnių sistemoje tokio laipsnio niekada nebuvo. Carinės Rusijos sistemoje buvo du kapitonų laipsniai – paskutiniais metais kapitonas buvo analogiškas kitų valstybių majorams, o štabskapitonas – kapitonams.

Vakarų šalyse vyresniojo kapitono laipsnio analogai:

* Belgija – kapitonas komandantas
* Vokietija – 1993 m. Vokietijoje įvestas štabshauptmano (vok. *Stabshauptmann*) laipsnis, atitinkąs vyresnįjį kapitoną, suteikiamas karininkams specialistams.
* Italija – pirmasis kapitonas (it. *Primo capitano*), kuris suteikiamas kapitonams, turintiems kapitono laipsnį devynerius metus ar ilgiau.

Laivynai
--------

Kai kuriuose pasaulio laivynuose egzistuoja vyresniojo kapitono laipsnis, atitinkąs komodorą ar flotilės kapitoną (armijos vyresnįjį pulkininką).
| **Albina Pugžlienė-Rainytė** |
| --- |
| Gimė | 1940 m. sausio 16 d. (83 metai)Bakšių k. Kėdainių r. |
|  |
| Veikla | muzikos mokytoja ir chorvedė. |

**Albina Pugžlienė-Rainytė** (1940 m. sausio 16 d. Bakšių k. Kėdainių r.) – muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija
----------

Baigusi Krakių vidurinę mokyklą, 1958–1962 choro dirigavimo mokėsi Panevėžio muzikos technikume (dėst. A. Liberis), o 1962–1967 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. A. Armino klasė). Studijuodama trejus metus dirbo Maišiagalos (Vilniaus r.) kultūros namų meno vadove.

1967–1970 Kaišiadorių rajoninių kultūros namų meno vadovė, suorganizavo mišrųjį ir moterų chorus. Mišrųjį chorą parengė 1970 respublikinei dainų šventei. 1985–1990 Kaišiadorių rajono švietimo darbuotojų mišriojo choro vadovė. Su choru 1987 respublikiniame konkurse „Dainuoja darbo Lietuva" laimėjo antrąją vietą, parengė jį 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei. 1970–1976 vadovavo Vilniaus dailės kombinato moterų ir vyrų vokaliniams ansambliams.

Nuo 1970 A. Pugžlienė – Kaišiadorių vaikų muzikos mokyklos mokytoja, 1984–1989 direktorė. Daug metų vadovavo mokyklos jaunių chorui, kurį parengė 1975, 1977, 1980 ir 1985 respublikinėms dainų šventėms ir 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei, dalyvavo koncertuose ir kituose kultūros renginiuose. Daug metų buvo Kaišiadorių rajono dainų švenčių organizatorė ir vyr. dirigentė, „Dainų dainelės" konkursų konsultantė. 1985 ji apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| Vaineikių pilkapynas |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Vaineikių pilkapynasVaineikių pilkapynas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°43′34″š. pl. 25°31′59″r. ilg.﻿ / ﻿55.726°š. pl. 25.533°r. ilg.﻿ / 55.726; 25.533Koordinatės: 55°43′34″š. pl. 25°31′59″r. ilg.﻿ / ﻿55.726°š. pl. 25.533°r. ilg.﻿ / 55.726; 25.533 |

 |
| Vieta | Rokiškio rajonas |
| Seniūnija | Kamajų seniūnija |
| Plotas | 8700 m² |
| Naudotas | III-IV a. |
| Tirtas | 1844, 1939, 1997–1998, 2005 m. m. |
| Registro Nr. | 5619 / A556P / AR932 |

**Vaineikių pilkapynas** – pilkapynas Vaineikių kaime (Kamajų sen.), Rokiškio rajone, abipus kelio  **3612**  Kariūnai–Duokiškis–Vilučiai–Kušliai , prie Liūno ežero vakarinės pakrantės. Pilkapiai (*švedkapiai*) yra į pietryčius nuo kaimo, miško pakraštyje, pažymėti betoniniu ženklu. Tai valstybės saugoma kultūros vertybė.

Tautosakinės žinios
-------------------

Anksčiau ariamame lauke buvo keliasdešimt pilkapių. Tautosakos rinkėjo Kazimiero Markelio surinktuose vietos žmonių pasakojimuose minima, kad ši vietovė buvo gyvenama nuo senų laikų. Laukuose randama senovės liekanų – akmeninių kirvukų, žalvarinių papuošalų ir kitų radinių. Prie ežerėlio, vadinamo Liūnu ar Liūneliu, esama senkapių. Tai maždaug 100 m ilgio ir tiek pat pločio aukštumėlė. Seniau ji buvo apaugusi mišku. Senieji žmonės atsimena, kad dar XIX a. antroje pusėje šioje vietoje buvo daug akmenų, sudėliotų apskritimais. Akmenys buvę žmogaus galvos didumo, o kai kurie ir didesni, net tokie dideli, kad vienam vos galima buvę juos pajudinti. Čia randama žmonių kaulų, senoviškų ginklų, papuošalų.

Archeologiniai tyrinėjimai
--------------------------

Vaineikių pilkapiai žinomi nuo XIX a. Juos pirmieji kasinėjo Pranciškus Vilčinskis, vėliau Jonas Puzinas. Pilkapiai datuojami III-IV a. Literatūroje minima čia buvus apie 50 pilkapių. 1844 m. juos tyrinėjęs P. Vilčinskis perkasė porą pilkapių, rado romėniško laikotarpio dirbinių: antkaklių kūginiais galais, ratelinių smeigtukų, siauraašmenių pentinių kirvukų. 1939 m. vieną pilkapį kasinėjo J. Puzinas. 

1997–1998 m. pilkapyną tyrinėjo Andra Simniškytė-Strimaitienė. Iškasti trys pilkapiai, kuriuose rasta 15 griautinių kapų. Dauguma jų yra iš III-IV a. laikotarpio, keli datuojami VI–VII a. Vienas vaiko kapas vėlyvesnis, jau istorinių laikų palaidojimas. Nuo paskutinių kasinėjimų prabėgus 7 metams, t. y. 2005 m. duomenimis, situacija pilkapyno apylinkėse pasikeitė. Anksčiau buvęs užakęs Liūnelio ežeras išvalytas ir praplėstas. Prie jo buvusi negyvenama sodyba tapo prižiūrima kaimo turizmo sodyba. Pilkapyno teritorija kelio Duokiškis–Vilučiai rytų pusėje buvo tvarkoma, prižiūrima (išrinkti nuvirtę, supuvę medžiai, nukritusios šakos).

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Objekto Nr. 5619 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. ↑  Kamajų seniūnija. Lankytinos vietos Archyvuota kopija 2018-12-21 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos pilkapynai
* Vaineikių pilkapyno archeologiniai žvalgomieji tyrimai 2005 m.
**Mindaugas Timinskas**|  |
| Asmeniniai duomenys |
| Gimimo data | 1974 m. kovo 28 d. (49 metai) |
| Gimimo vieta | Šilutė, Lietuva |
| Ūgis | 2,00 m |
| Svoris | 97 kg |
| Klubas |
| Dabar žaidžia | baigė karjerą |
| **Pozicija** | lengvasis kraštas |
| Profesionalūs klubai |
| 1993-1997199719971997-19981998-1999 1999–20002000-20022002-20052005-2008 | Iona universitetasŠilutėStrasbourgWeissenfels Carigo Gorizia Kauno „Žalgiris"Tau Ceramika Kauno „Žalgiris"Pamesa |  |
| Šalies rinktinė |
| 1995-2001 | Lietuva Lietuva |  |
|  |

| Medaliai |
| --- |
|
|  Europos čempionatai |
| **Sidabras** | Graikija 1995 | Lietuva |
| Olimpinės žaidynės |
| **Bronza** | Sidnejus 2000 | Lietuva |

**Mindaugas Timinskas** (g. 1974 m. kovo 28 d. Šilutėje) – lietuvių krepšininkas.

Biografija
----------

1993–1997 m. atstovavo JAV universiteto Iona komandai NCAA lygoje. 1997 m. baigęs universitetą, iki 1999 m. žaidė Šilutės „Šilutėje", Strasbūro (Prancūzija) „IG", Vokietijos antrosios lygos „Weissenfels", bei Italijos Goricijos „Pallacanestro" komandose.

Studijų metais taip pat žaidė Lietuvos rinktinėje, su kuria 1995 m. tapo Europos vicečempionu, bei Europos čempionu su Lietuvos jaunimo rinktine 1996 m. Šiose pirmenybėse M. Timinskas pripažintas naudingiausiu pirmenybių žaidėju, nepaisant to, kad jam konkurenciją sudarė turkas Ibrahim Kutluay, o komandos draugais buvo tokios asmenybės kaip Šarūnas Jasikevičius, Virginijus Praškevičius, bei didžiausia Lietuvos krepšinio viltimi vadintas Andrius Jurkūnas.

1999–2000 m. sezone M. Timinskas perėjo į Kauno „Žalgirį", kuris prieš tai buvusiame sezone iškovojo Eurolygos čempionų titulą. Puikūs statistiniai rodikliai (LKL) – 12,3 taško, 5,4 kamuolio ir 3,8 rezultatyvaus perdavimo, bei nenumaldomas kovingumas, pavertė M. Timinską sirgalių numylėtiniu, bei lėmė tai, kad jis pripažintas naudingiausiu LKL žaidėju 1999–2000 m. sezone. Su Lietuvos rinktine 2000 m. Olimpinų žaidynių (Sidnėjus, Australija) III vietos laimėtojas.

Puikiai užsirekomendavęs, 2000–2001 m. sezone perėjo į Vitorijos „TAU Cerámica", su kuria pasiekė Eurolygos finalą.

2001–2002 m. sezoną M. Timinskas pradėjo toje pačioje „TAU Cerámica" komandoje, bet dėl legionierių limito sezono viduryje perėjo į Paryžiaus „Basket Racing" komandą.

2002–2003 m. sezone M. Timinskas grįžo į Kauną, kur iki 2005 m. praleido 3 sezonus ir padėjo „Žalgiriui" iškovoti tris LKL čempionų titulus.

2005–2006 m. sezone perėjo į Ispanijos ACB lygoje rungtyniaujančią Valensijos „Pamesa" komandą ir pasirašė dviejų metų sutartį. 2007 m. liepos 2 d. ją pratęsė dar metams.

Nuorodos
--------

* Pagrindiniai duomenys

1. ↑
2. ↑
3. ↑   Archyvuota kopija 2022-11-11 iš Wayback Machine projekto.
| **Albertas Vasiliauskas** |
| --- |
| Gimė | 1935 m. vasario 14 d. (88 metai)Šlapaberžė, Dotnuvos valsčius |
|  |
| Veikla | miškininkas, politikas |
| Sritis | miškininkystė, miškų ūkis, fitopatologija |
| Organizacijos | Lietuvos miškų institutas |
| Pareigos | vadovas |
| Partija | 1959 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1958 m. Lietuvos žemės ūkio akademija |

**Albertas Vasiliauskas** (g. 1935 m. vasario 14 d. Šlapaberžėje, Dotnuvos valsčius) – Lietuvos miškininkas, fitopatologas, politinis veikėjas.

Biografija
----------

1953 m. baigė Kauno sodininkystės-daržininkystės technikumą, 1958 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos Miškų ūkio fakultetą, 1963 m. Lietuvos miškų instituto stacionarinę aspirantūrą. 1982 m. biologijos mokslų daktaras.

Nuo 1958 m. Kauno miškų ūkio Zapyškio girininkijos girininkas. 1959–1960 m. Dubravos miškų tyrimo stoties Vaišvydavos girininkijos girininkas. 1964–1965 m. Lietuvos miškų instituto vyresnysis mokslinis bendradarbis. 1966–1990 m. Dubravos miškų tyrimo stoties direktorius, 1991–1992 m. Dubravos eksperimentinės miškų urėdijos urėdas. 1992–1994 m. Lietuvos miškų instituto direktorius.

1984–1994 m. dėstė Lietuvos žemės ūkio akademijoje ekologijos pagrindų kursą. Nuo 1994 m. birželio 9 d. iki 1996 m. Lietuvos miškų ūkio ministras Adolfo Šleževičiaus VI Vyriausybėje, 1996 m. – Lauryno Stankevičiaus VII Vyriausybės miškų ūkio ministras. 2001–2005 m. Lietuvos aplinkos ministerijos viceministras.

Ištyrė spygliuočių medžių šaknų puvinio sukėlėją – šakninę pintį. Kovai su šia liga (kartu su Birute Kažemėkiene) sukūrė pripažintą išradimu biologinį preparatą „Girionys-1". Miško fitopatologijos klausimais paskelbė apie 100 mokslinių ir gamybinių straipsnių, parašė knygų.

1985 m. LTSR nusipelnęs miškininkas. 2007 m. Kauno miškų ir aplinkos inžinerijos kolegijos garbės narys.

Bibliografija
-------------

* Lietuvos TSR miškų ūkis, 1968 m.
* Svarbiausių miško medžių kenkėjai ir ligos, 1968 m.
* Šakninė pintis ir spygliuočių miškų ekosistemų atsparumas, 1989 m. rusų k.
* Miško apsaugos vadovas, 2000 m.
* Miško fitopatologija / Zenonas Dabkevičius, Albertas Vasiliauskas, Algimantas Žiogas. – Kaunas: Lututė, 2006. – 355 p.: iliustr. – ISBN 9955-692-53-7

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2018-03-04 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  *Albertas Vasiliauskas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. - 467-468
3. ↑  CV Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto. (Kauno miškų ir aplinkos inžinerijos kolegija: Garbės nariai, p. 14)
Koordinatės: 56°00′42″ š. pl. 21°25′04″ r. ilg.﻿ / ﻿56.01167°š. pl. 21.41778°r. ilg.﻿ / 56.01167; 21.41778

Vaineikių miškas į rytus nuo Vaineikių
**Vaineikių miškai** – miškai šiaurės vakarų Lietuvoje, Kretingos rajone, 8 km į rytus nuo Darbėnų. Priklauso Kretingos miškų urėdijai (Vaineikių, Kūlupėnų ir Grūšlaukės girininkijoms). Apima 54,3 km² plotą. Masyvą sudaro Sausgalvių, Vaineikių, Žalimų, Kūlupėnų, Grūšlaukės, Miestinės miškai.

Paviršius lygus. Būdingi velėniniai jauriniai glėjiški ir jauriniai glėjiški priesmėliai bei priemoliai. Miškai patenka į Akmenos baseiną: teka pats Akmenos aukštupys bei jos intakai Vaineikupis, Šukupis, Vinkšnupis, Varupis, Ąžuolupis, Raudonupis.

Medynai:

* eglynai: 44 %
* beržynai: 37 %
* pušynai: 10 %
* juodalksnynai: 2 %
* baltalksnynai: 1 %

Vaineikupis Vaineikių miške
Jaunuolynai sudaro 32 % medynų, pusamžiai medžiai 39 %, pribręstantys 23 %, brandūs 6 %.

Vaineikių miškuose yra stambiųjų kanopinių žvėrių (briedžių, stirnų, šernų, elnių), vilkų, bebrų, ondatrų, juodųjų gandrų. Šiaurinėje masyvo dalyje įsteigtas Grūšlaukės kraštovaizdžio draustinis.

Pietuose miškus kerta plentas  **2306**  Kūlupėnai–Darbėnai . Miškuose ir šalimais įsikūrę kaimai: Vaineikiai, Vaineikių Medsėdžiai, Šukė, Pipirai, Didieji Žalimai, Klausgalvų Medsėdžiai, Buginiai, Laukeliai, Knėžai, Akmenalės, Rubiniškė, Darataičiai. Vaineikių miško 81 kvartale yra Medsėdžių pilkapiai (archeologinis paminklas).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Brukas. *Vaineikių miškai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 418
| Stadio Alberto Braglia |
| --- |
|  |
| Vieta | Modena, Italija |
| Atidarytas | 1936 m. |
| Savininkas | Modenos savivaldybė |
| Paviršius | Žolė |
| Talpa | 21 151 sėdimų vietų |
| Lauko matmenys | 110 x 69 metrai |
| Nuomininkai | Modena FCU.S. Sassuolo Calcio(2008–2013) |

**Stadio Alberto Braglia** – futbolo stadionas Modenoje, Italijoje. Pastatytas 1936 m. Jame namų rungtynes žaidžia Modena FC futbolo klubas. Stadione tarp 2008 m. ir 2013 m. žaidė U.S. Sassuolo Calcio.

Stadione vyko 2010–2011 m. UEFA Europos lygos rungtynės tarp Juventus FC ir airių Shamrock Rovers FC.

2010 m. lapkričio 27 d. buvo surengtos tarptautinės regbio varžybos tarp Italijos ir Fidžio rinktinių.

2012 m. rugsėjo 11 d. vyko 2014 m. pasaulio futbolo čempionato atrankos B grupės rungtynės tarp Italijos ir Maltos rinktinių. Šeimininkai varžybas laimėjo rezultatu 2–0.

Be sporto varžybų vyko ir muzikos renginiai. Stadione koncertavo tokie atlikėjai ar grupės kaip Sting, Prince, Simple Minds, U2, Pink Floyd, Guns N' Roses ir Rage Against The Machine bei kiti.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
Koordinatės: 54°04′24″š. pl. 23°40′02″r. ilg.﻿ / ﻿54.0733°š. pl. 23.6673°r. ilg.﻿ / 54.0733; 23.6673

Vainežerio parkas
Prie įėjimo į parką. E. Pliaterytės skulptūra
**Vainežerio dvaro parkas** – dendrologinę vertę turintis buvusio Vainežerio dvaro parkas, plytintis Ančios ežero vakarinėje pakrantėje, Vainežeryje, Kapčiamiesčio seniūnijoje, Lazdijų rajone, apie 1 km į rytus nuo kelio  **2503**  Veisiejai–Kapčiamiestis . Paskelbtas saugomu gamtos paveldo objektu 2007 m.

Parkas užima 17,79 ha. Į jo teritoriją patenka ir Vainežerio ežeras. Pastatų neišlikę. Didžiąją teritorijos dalį užima įvairių rūšių medžiai ir krūmai, senojo sodo medžiai. Parkas įveistas prieš 200 metų, tačiau jau 50 metų paliktas gamtos globai. Parką pusiau skiria Vainežeris. Pietvakarinėje dalyje yra įėjimas į parką, takai, aplink kuriuos išsidėstę parko želdiniai, automobilių stovėjimo aikštelė, pažintinis stendas. Vakarinėje parko dalyje vyrauja atviros erdvės, kurias skiria medžių ir krūmų grupės. Čia auga nemažai klevų, uosių, vinkšnų, taip pat svetimžemiai medžiai: pilkasis kėnis ir europinis maumedis.

Į šiaurę nuo parko, Ančios pusiasalyje, stūkso Vainežerio senovės gynybinis įtvirtinimas.

Istorija
--------

Nuo XVI a. iki XX a. pradžios Vainežerio dvarą ir jo derlingas žemes valdė keletas didikų: V. Kopočius, M. Oginskis, J. Masalskis, M. Žinevas, Tiškevičius, I. Ablamavičius ir jo dinastija. Vainežerio (Justinavo) dvaro rūmai iškilo XVIII a. šalia užveistas parkas. Ignaco Ablamavičiaus valdymo laikais, 1831 m. Justinavo dvare mirė grafaitė, sukilimo dalyvė Emilija Pliaterytė (dvarvietėje pastatyta jos skulptūra).

1922 m. dvaro žemės buvo išparceliuotos. Rūmuose įsikūrė Seinų apskrities urėdija ir Vainežerio pradinė mokykla. Karo metais dvaras nenukentėjo. 1948 m. dvaro pastatai sudegė, sodai nunyko.

Nuorodos
--------

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras
* Lazdijų rajono lankytinos vietos Archyvuota kopija 2014-08-19 iš Wayback Machine projekto.
* Atsinaujinęs Vainežerio dvaro parkas laukia lankytojų
* Vainežerio dvaro parkas

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RLazdijų rajono savivaldybės saugomos teritorijos |
| --- |
|  |
| Biosferos rezervatai | 
Žuvinto biosferos rezervatas |
|  |
| Nacionaliniai parkai | 
Dzūkijos nacionalinis parkas |
|  |
| Regioniniai parkai | 
Metelių regioninis parkas • Veisiejų regioninis parkas |
|  |
| Valstybiniai draustiniai | 
Bugiedos botaninis-zoologinis • Krakinio telmologinis • Kučiuliškės herpetologinis • Kuzapiškės telmologinis • Niedaus ornitologinis • Pertako ornitologinis • Vilko botaninis |
|  |
| Biosferos rezervatai | 
Pertako miško |
|  |
| Gamtos paminklai | 
Vilko šaltinis |
|  |
| Valstybiniai gamtos paveldo objektai | 
Didysis Širvinto ąžuolas • Drevėtasis Širvinto ąžuolas • Paveisiejų pušis • Paveisiejų trikamienis ąžuolas • ~~Prapuntų tuopa~~ • Taikūnų pušis • Vainežerio dvaro parkas • Veisiejų dvaro parkas • ~~Veisiejų dvaro parko alksnis~~ • Veisiejų dvaro parko uosis |

 |
**2018 m. Naujosios Kaledonijos nepriklausomybės referendumas** vyko 2018 m. lapkričio 4 dieną. Šiuo referendumu buvo sprendžiama, ar Naujoji Kaledonija taps nepriklausoma nuo Prancūzijos. Referendumas buvo viena iš 1998 m. Numėjos susitarimo sąlygų.

Prancūzijos valdžia prieš referendumą paskelbė jog Prancūzija gerbs bet kokį Naujosios Kaledonijos pasirinkimą.

Istorija
--------

1998 m. pasirašytas 1998 m. Numėjos susitarimas pagal kurį parengtas dvidešimtmečio planas Naujosios Kaledonijos savivaldai įsteigti. Susitarimas taip pat įpareigojo iki 2018 m. pabaigos įvykdyti Naujosios Kaledonijos nepriklausomybės referendumą.

2018 m. kovo 20 d. paskelbta, kad referendumas vyks tų pačių metų lapkričio 4 dieną. Jame balsuoti gali Naujoje Kaledonijoje gimę arba ilgai gyvenę gyventojai.

Referendumas
------------

Referendume balsuotojai turėjo atsakyti į klausimą:

Voulez-vous que la Nouvelle-Calédonie accède à la pleine souveraineté et devienne indépendante ?
Vertimas: Ar norite, kad Naujoji Kaledonija gautų pilną suverenumą ir taptų nepriklausoma?

Rezultatai
----------

| Pasirinkimas | Balsuotojų | % |
| --- | --- | --- |
| Už | 61 200 | 43,6 |
| Prieš | 79 167 | 56,4 |
| **Iš viso** | 140 367 | **100** |
| Registruotų balsuotojų/aktyvumas | 174 154 | 80,6 |
| Šaltinis: Associated Press |

| Balsavimo rezultatai |
| --- |
|  |  |  |  |  |
| Taip |    | 43.6 % |
| Ne |    | 56.4 % |
|  |

Šaltiniai
---------

1. ↑  New Caledonia referendum: call to reject 'colonising power' France
2. ↑  „Histoire & enjeux - Référendum NC 2018". *www.referendum-nc.fr* (prancūzų).
| **Juozapas Kovalevskis** |
| --- |
|  |
| J. Kovalevskis 1878 m. |
| Gimė | 1801 m. sausio 9 d.Didžioji Berastavica, Rusijos imperija |
| Mirė | 1878 m. lapkričio 7 d. (77 metai)Varšuva, Rusijos imperija |
| Palaidotas (-a) | Povonzkų kapinės |
| Gyven. vieta | Vilnius, Kazanė, Varšuva |
| Pilietybė | Rusijos |
| Vaikai | Paweł Kowalewski, Mikołaj Kowalewski |
|  |
| Veikla | kalbininkas, orientalistas, istorikas |
| Sritis | Centrinės, Rytų Azijos studijos |
|  |
| Išsilavinimas | klasikinė filologija |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Demidovo ordinas |
|  |
|  **Vikiteka** | Juozapas Kovalevskis |

**Juozapas Kovalevskis** (lenk. *Józef Kowalewski*, rus. *Иосиф Михайлович Ковалевский*; g. 1801 m. sausio 9 d. – m. 1878 m. lapkričio 7 d.) – lenkų orientalistas, laimaizmo ir mongolų kalbos specialistas, kalbininkas.

Biografija
----------

Gimė dabartinės Baltarusijos miestelyje Didžioji Berastavica. Baigė Svisločiaus licėjų, 1817 m. pradėjo studijuoti klasikinę filologiją Vilniaus universitete, tapo filomatų draugijos nariu (drauge su Adomu Mickevičiumi, Tomu Zanu, Jonu Čečiotu). Vėliau Vilniaus licėjuje dėstė lotynų ir lenkų kalbas. 1823 m. buvo suimtas už anticarinę veiklą, 1824 m. spalį ištremtas į Kazanę. Ten Kovalevskis tapo Kazanės universiteto studentu, mokėsi arabų, totorių ir persų kalbų. 1828 m. buvo išsiųstas į Buriatiją tyrinėti mongolų kalbos. Savo ekspediciją pradėjo nuo Irkutsko, lankėsi Urgoje, Verchneudinske, 1830 m. pasiekė Pekiną. Kinijoje Juozapas Kovalevskis metus mokėsi kinų kalbos ir lamaizmo. Grįždamas atgal vėl lankėsi mongolų ir buriatų žemėse, tyrė jų kultūrą (1832 m. Troickosavske įkūrė rusų-mongolų karinę mokyklą). 1833 m. grįžo į Kazanę, tada Petrapilyje išlaikė mongolų kalbos egzaminą ir Kazanės universitete įkūrė mongolų kalbos katedrą. 1834 m. gavo profesoriaus laipsnį, 1846 m. apdovanotas Demidovo ordinu. 1854–1860 m. Kovalevskis buvo Kazanės universiteto rektoriumi. 1862–1878 m. jis dėstė istoriją Varšuvos universitete. Palaidotas Povonzkų kapinėse Varšuvoje.

Žymiausi Juozapo Kovalevskio darbai yra:

* *Trumpa mongolų kalbos gramatika* (1835 m.),
* *Mongolų chrestomatija* (T. 1–2, 1836–1837 m.),
* *Mongolų–rusų–prancūzų kalbų žodynas* (T. 1–3, 1844–1849 m.).

Juozapo Kovalevskio kapas
Juozapas Kovalevskis buvo Paryžiaus Azijos draugijos garbės nariu (nuo 1839 m.), Peterburgo mokslų akademijos nariu (1847 m.). Juozapo Kovalevskio garbei pavadinta viršukalnė Mongolijoje (Tavan Bogdo kalnuose), viena VU orientalistikos centro auditorijų.

Vilniaus universiteto bibliotekoje saugomas J. Kovalevskio rankraštinis palikimas ir biblioteka yra vertingas šaltinis mongolų, mandžiūrų, buriatų ir kitų Centrinės Azijos tautų istorijos, kultūros, kalbos ir literatūros tyrinėjimams. Šią medžiagą universitetui 1883 m. perdavė J. Kovalevskio našlė.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2011-06-06 iš Wayback Machine projekto.
| Vaineikių Šlaveitos kūlis |
| --- |
|  |
| 

Vaineikių Šlaveitos kūlisVaineikių Šlaveitos kūlis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°01′01″š. pl. 21°20′06″r. ilg.﻿ / ﻿56.016942°š. pl. 21.334896°r. ilg.﻿ / 56.016942; 21.334896Koordinatės: 56°01′01″š. pl. 21°20′06″r. ilg.﻿ / ﻿56.016942°š. pl. 21.334896°r. ilg.﻿ / 56.016942; 21.334896 |

 |
| Vieta | Kretingos rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Darbėnų seniūnija |
| Aukštis | 1,6 m |
| Plotas | 100 m² |
| Žvalgytas | 1936, 1973–1974, 1985, 1993 m. |
| Registro Nr. | 5210 /M151; AR492/ |

**Vaineikių akmuo**, vadinamas *Šlaveitos kūliu* (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas – 5210, senas registro kodas – M151, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR492) – mitologinis akmuo centrinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Vaineikiuose (Darbėnų seniūnija), 0,82 km į šiaurės vakarus nuo kelio Darbėnai–Vaineikiai, Šlaveitos kairiajame krante.

Apibūdinimas
------------

Guli kaimo žemių šiaurės vakariniame pakraštyje, 8 m į rytus nuo Šlaveitos upės kanalo, ąžuolyno vakariniame krašte.

Akmuo – pilkšvas stambiagrūdis granitas, netaisyklingos formos, pailgas šiaurės – pietų kryptimi, 3,7 m ilgio, 3,2 m pločio, 1,45–1,6 m aukščio. Šiauriniame pakraštyje yra 55×45 cm dydžio, 6-13 cm gylio dubens pavidalo įduba, link kurios nuo akmens pietinės pusės iškalti 75–90 cm ilgio grioveliai.

Teritorijos plotas – 100 m².

Istorija
--------

Senieji gyventojai akmenį gerbė, laikė nepaprastu. Pasakojama, kad jis guli pagoniškos šventyklos vietoje. Šalia esantis miškelis vadinamas *Gojumi*.

1935 m. žvalgė Kretingos muziejus, 1973–1974 m. – Ignas Jablonskis, 1985 m. – Julius Kanarskas, 1993 m. – Vykintas Vaitkevičius.

1972–1986 m. respublikinės reikšmės archeologijos paminklas (AR492), 1994 m. – naujai išaiškinamas istorijos ir kultūros paminklas. 2000 m. įrašytas į kultūros vertybių registro mitologinių vietų sąrašą (M151), 2005 m. pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vykintas Vaitkevičius. Senosios Lietuvos šventvietės: Žemaitija. – Vilnius: Diemedis, 1998. – P. 105–106
2. ↑  Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas. – Vilnius, 1973. – P. 134
3. ↑  Kultūros vertybių registras: Akmuo vad. Šlaveitos kūliu

Nuorodos
--------

Kretingos krašto enciklopedija: Vaineikių Šlaveitos kūlis Archyvuota kopija 2016-03-06 iš Wayback Machine projekto.
| **Juozapas (Juozas) Marma** |
| --- |
| Gimė | 1857 m. rugsėjo 7 d. |
| Mirė | 1938 m. (~81 metai) |
| Palaidotas (-a) | Griškabūdyje, Šakių raj. |
|  |
| Veikla | Romos katalikų kunigas ir politikas |
|  |
| Žinomas (-a) už | dalyvavimą 1917 m. Vilniaus konferencijoje |

**Juozapas (Juozas) Marma** (1857 m. rugsėjo 7 d. Mergbūdyje (dab. Šakių rajonas) – 1938 m. Griškabūdyje (dab. Šakių rajonas)) – Romos katalikų kunigas, politikas Lietuvoje ir Lenkijoje.

Biografija
----------

Mokėsi Varšuvoje, o nuo 1876 m. – Seinų kunigų seminarijoje. Kunigu įšventintas 1881 m. vasario 20 d. 1881–1883 m. skiriamas medinės koplyčios kapelionu Kaletnike. 1883–1890 m. buvo vikaru Prienuose, o 1890–1897 m. – Suvalkuose (1896–1897 m. šiame mieste kartu dirbo ir tikybos mokytoju). Vėliau buvo parapijų administratoriumi (klebonavo): penkerius metus Vištyčio Švč. Trejybės bažnyčioje; 1902–1904 m. – Romanų Švč. Mergelės Marijos bažnyčioje, 1904–1908 m. – kamendulių vienuolyno bažnyčioje Vygriuose.

1908 m. paskirtas Veisiejų Šv. Jurgio bažnyčios administratoriumi (klebonu). Parapijiečių įgaliotas 1917 metais dalyvavo Vilniaus konferencijoje, kuri išrinko Lietuvos Tarybą, paskelbusią šalies Nepriklausomybę. 

1922–1928 m. tarnavo klebonu Šventežerio Švč. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčioje, o 1928–1935 m. – Paluobių Šv. Angelų Sargų bažnyčioje. 1935–1938 m. rezidavo Griškabūdyje, kur ir mirė.

Šaltiniai
---------

* Marma, Juozapas // www.lkma.lt
* M. Malinauskienė. *Vilniaus konferencijos dalyviams pagerbti* // punskas.pl Archyvuota kopija 2018-08-02 iš Wayback Machine projekto.
Alberto Ascari|  |
| Karjera Formulėje 1 |
| Tautybė | Italija italas |
| Komanda | Ferrari, Maserati, Lancia |
| Dalyvauta GP | 33 (32 startai) |
| Čempionas | 2 (1952, 1953) |
| Pergalių | 13 |
| Podiumai | 17 |
| Pole pozicijos | 14 |
| Greičiausių ratų | 12 |
| Pirmoji pergalė | 1951 m. Vokietijos GP |
| Paskutinė pergalė | 1953 m. Šveicarijos GP |
| Paskutinis GP | Monako GP (1955 m.) |

**Alberto Ascari** (1918 m. liepos 13 d. – 1955 m. gegužės 26 d.) buvo Italijos Formulės 1 lenktynininkas, dukart tapęs čempionu. Jis buvo vienas iš dviejų Formulės 1 čempionų iš Italijos.

Gyvenimas
---------

Gimęs Milane Ascari buvo Antonio Ascari – žymaus Grand Prix piloto trečiajame dešimtmetyje, sūnus. Nors tėvas 1925 m. žuvo per vienas iš lenktynių, Alberto vis tiek norėjo sekti tėvo pėdomis. Iš pradžių jis lenktyniavo motociklais, tačiau vėliau perėjo į Ferrari komandą ir su ja lenktyniavo Mille Miglia lenktynėse.

Formulė 1
---------

Pasibaigus II pasauliniam karui Ascari debiutavo Formulėje 1 už Maserati ekipos vairo. Pirmajame Formulės 1 sezone 1950 m. Ferrari ekipai nesisekė – Ascari pelnė dvi pirmąsias vietas Monake ir Italijos GP. Sezoną jis baigė 5-as su 11 taškų. Kur kas geresni rezultatai buvo pasiekti 1951 m. – dvi pergalės ir dvi antros vietos bei galutinė antroji vieta su 25 įskaitiniais taškais. Ferrari Tipo 500 1952 m. sezono modelis buvo pats sėkmingiausias – jis laimėjo 6 lenktynes iš dalyvautų 7. 36 taškai ir laimėtas pirmasis Ascari čempionatas. 1953 m. Ascari vėl laimėjo 5 lenktynes iš 8, tad to užteko laimėti dar vieną čempionatą.

Deja, bet 1954 m. Ascari nebaigė nei vienų lenktynių. 1955 m. sezonas prasidėjo taip pat nesėkmingai. Po avarijos Monake gegužės 26 d. jis atvyko žiūrėti savo draugo Eugenio Castellotti Ferrari 750 bandymų Monzoje. Po to jis turėjo vykti į susitikimą su žmona, tačiau pačioje bandymų pabaigoje Ascari pats nusprendė išbandyti Ferrari. Su paprasta apranga, kuria atvažiavo pažiūrėti bandymų, ir su Castellotti šalmu jis sėdo už vairo. Pravažiavus tris ratus viename iš posūkių jis nesuvaldė bolido, kuris lūžo per pusę ir išmetė Ascari ant žemės. Nuo patirtų traumų jis mirė po kelių minučių.

Vieta, kurioje įvyko avarija, buvo viena iš greičiausių. Tas posūkis buvo pavadintas Ascari vardu, o pakeitus trasos modifikaciją vardas išliko – *Variante Ascari*.

Po jo mirties iki šiol dar bandoma išaiškinti įvairius sutapimus su jo tėvu. Jo tėvas žuvo avarijoje būdamas 36 m. Alberto Ascari taip pat buvo 36 m. – vos 4 dienom vyresnis nei tėvas. Abu Ascari pilotai laimėjo tiek pat GP – 13, o jų bolidų numeriai buvo tokie patys – 26. Abu mirė praėjus keturiom dienom po sunkių avarijų ir 26 mėnesio dieną. Abu mirė palikdami žmoną su dviem vaikais.

1992 m. jis buvo įrašytas į Automobilių sporto šlovės galeriją. Ascari vardu yra pavadinta viena Romos gatvių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Antonio bio
2. ↑  Monaco GP, 1950
3. ↑  Formula 1's greatest drivers. Number 11: Alberto Ascari
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Vainius** |
| --- |
| Polocko kunigaikštis |
|  |
| Gediminaičiai |
| Gimė | prieš 1324 |
| Mirė | po 1338 |
| Tėvas | Butvydas(?) |
| Vaikai | Liubartas (Polockas) |
| Polocko kunigaikštis |
| Valdė | 1315 - apie 1338 |
| Pirmtakas | Daumantas |
| Įpėdinis | Narimantas |

**Vainius** (blrs. *Воін*) – Polocko kunigaikštis, Gedimino giminės atstovas, laikomas Gedimino broliu. Pirmasis tikras jo paminėjimas buvo 1324 m. manoma, kad mirė tarp 1338 ir 1342 m.

Žinios apie jį labai menkos. Polocko kunigaikščiu galėjo tapti apie 1315 m. tačiau jo atėjimo į valdžią aplinkybės labai neaiškios. 1326 m. būdamas Polocko kunigaikščiu pasirašė sutartį su Naugardo respublika ir Livonija. Po jo mirties Pskove trumpai valdė Narimantas.

Turėjo sūnų Liubartą (Liubko), kuris valdė po Narimanto, bet žuvo 1342 m. mūšyje su Ordinu. Giminės šaka liko nepratęsta.
| Kanberos stadionas |
| --- |
|  |
| Oficialus pavadinimas | GIO Stadium Canberra |
| Vieta | Kanbera, Australija |
| Atidarytas | 1977 m. |
| Savininkas | Australijos sporto komisija |
| Architektas | Phillip Cox & Partners |
| Talpa | 25 011 |
| Nuomininkai | Australijos vyrų futbolo rinktinėCanberra Raiders (NRL) (1990–)ACT Brumbies (Super Rugby) (1996–)Canberra City SC (NSL) (1977–86)Canberra Cosmos (NSL) (1995–2001)2015 m. AFC Azijos taurėCanberra Bushrangers (ABL) (1993–95) |

**Kanberos stadionas** (taip pat vadinamas **Bruce Stadium**) – 25 000 žiūrovų talpinantis stadionas Kanberoje, Australijos sostinėje. Pastatytas 1977 m. stadionas naudojamas regbio ir futbolo varžyboms. Tai yra didžiausias mieste stadionas, kurio talpa siekia daugiau nei 25 tūkst. žiūrovų.

Istorija
--------

Stadionas pastatytas 1977 m. specialiai Ramiojo vandenyno konferencijos lengvosios atletikos žaidynėms. Čia 1985 m. vyko 4-toji IAAF kontinentinė taurė.

Vėliau bėgimo takeliai buvo nuimti ir stadionas pritaikytas futbolo bei regbio varžyboms.

2004 m. gegužės 22 d. regbio lygos rungtynės tarp „ACT Brumbies" ir „Canterbury Crusaders" komandų sutraukė rekordinį žiūrovų skaičių (28 753).

Šiame stadione vyko 2000 m. vasaros olimpinių žaidynių futbolo rungtynės ir 2003 m. pasaulio regbio čempionatas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Sydney 2000:Football". Australian Broadcasting Corporation. 1999. Suarchyvuotas originalas 3 August 2007. Nuoroda tikrinta 8 October 2007.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Juozapas Klemensas Čartoriskis** |
| --- |
|  |
| Čartoriskiai |
| Čartoriskiai (herbas) |
| Čartoriskiai (herbas) |
|  |
| Gimė | 1740 m. |
| Mirė | 1810 m. kovo 17 d. (~70 metų)Varšuva |
| Tėvas | Stanislovas Kostka Čartoriskis |
| Motina | Ana Rybinska |

Kunigaikštis **Juozapas Klemensas Čartoriskis** (1740–1810 m. kovo 17 d. Varšuvoje) – ATR valstybinis veikėjas, Lenkijos aristokratas, politikas ir diplomatas, Lietuvos didysis raktininkas ir Lietuvos didysis stalininkas (1764–1795), Voluinės raktininkas (nuo 1772 m.), Lucko ir Radošicko vaitas ir seniūnas.

Biografija
----------

Magnatų Čartoriskių giminės atstovas, herbo „Pogonia" savininkas. Karūnos didžiojo medžioklio ir Lucko seniūno, kunigaikščio Stanislovo Kostkos Čartoriskio (m. 1766) ir Anos Rybinskos (m. 1778) vyresnysis sūnus. Paskutini Čartoriskių giminės Korecjko linijos vyriškos giminės atstovas.

Korecko ilis
1764 metais kunigaikštis Juozapas Klemensas Čartoriskis pasirašė Stanislovo Augusto Poniatovskio elekciją. Tais pačiais 1764 metais tapo Lietuvos raktininku ir stalininku. 1765 metais tapo Švento Stanislovo ordino kavalieriumi, o 1767 metais gavo Baltojo erelio ordiną.

1772 metais Juozapas Klemensas Čartoriskis tapo Voluinės raktininku, taip pat Lucko ir Radošicko vaitu ir seniūnu.

Juozapo Klemenso Čartoriskio žmona Diorota Barbora Jablonovska
1789–1790 metais – Lenkijos pasiuntinys Berlyne, pasisakė už sąjungos sudarymą tarp ATR ir Prūsijos.

Iš naujo pastatė Korecko pilį, kuri tapo jo pastovia rezidencija.

1788 metais kunigaikštis Juozapas Klemensas Čartoriskis buvo išrinktas pasiuntiniu nuo Voluinės vaivadijos į Ketverių metų seimą (1788–1792). 1792 metais kunigaikštis Rusijos pasiuntinio Jakovo Siverso buvo įtrauktas į Lenkijos pasiuntinių ir senatorių sąrašą, pasisakiusi7 prieš naują 1791 m. gegužės 3 d. ATR konstituciją. Tai pačiais 1792 metais prisijungė prie Targovicos konfederacijos Lenkijoje.

Šeima
-----

1778 metų lapkričio 5 d. vedė Doroteją Barborą Jablonovską (1760–1844), Poznanės vaivados ir Krokuvos kašteliono Antano Barnabo Jablonovskio (1732–1799) ir Anos Sanguškaitės-Kovelskos (1739–1766). Vaikai:

* Marija Antonina Čartoriska (g. 1777), grafo Jano Aloyzo Potockio (1776–1855) žmona nuo 1796 metų.
* Klementina Marija Tereza Čartoriska (1780–1852), kunigaikščio Eustachijaus Erazmo Sanguškos (1768–1844) žmona nuo 1798 metų
* Tereza Čartoriska (1785–1868), kunigaikščio Henriko Liudviko Liubomirskio (1777–1850) žmona nuo 1807 metų
* Žozefina Marija Čartoriska (1787–1862), grafo Alfredo Vaitiekaus Potockio (1785–1862) žmona nuo 1814 metų
* Celestina Čartoriska (1790–1850), Stanislovo Ržiševskio (1780–1857) žmona nuo 1812 metų

Literatūra
----------

* Historia Dyplomacji Polskiej, tom II 1572–1795 pod red. Zbigniewa Wójcika, PWN Warszawa 1982, s. 653–659.
| **Albertas Kviesislatv. *Alberts Kviesis*** |
| --- |
| 3-asis Latvijos prezidentas |
|  |
| Gimė | 1881 m. gruodžio 22 d.Tervetė, dab. Duobelės rajonas |
| Mirė | 1944 m. rugpjūčio 9 d. (62 metai)Ryga |
| Tautybė | latvis |
| Latvijos prezidentas |
| Ėjo pareigas | 1930 m. rugsėjo 4 d. - 1936 m. lapkričio 4 d. (6 metai) |
| Ankstesnis | Gustavs Zemgals |
| Vėlesnis | Karlis Ulmanis |
|  |
| Veikla | advokatas, trečiasis Latvijos prezidentas. |

**Albertas Kviesis** (latv. *Alberts Kviesis*, 1881 m. gruodžio 22 d. Tervetė, dab. Duobelės rajonas – 1944 m. rugpjūčio 9 d. Ryga, Latvija) – latvių teisininkas, advokatas, Latvijos valstybės veikėjas, trečiasis Latvijos prezidentas.

Biografija
----------

Alberts Kviesis gimė Tervetės valsčiuje. Pradinį išsilavinimą įgijo iš tėvų ir įstojo į Jelgavos gimnaziją. 1902–1907 m. studijavo ir baigė teisę Tartu universitete. Po studijų jis dirbo teisininku Jelgavoje.

Nuo 1917 m. priklausė Latvijos valstiečių sąjungai. Tautos tarybos, kuri 1918 m. lapkričio 18 d. paskelbė Latvijos nepriklausomybę, narys. 1920–1930 m. Steigiamojo Susirinkimo, Saeimo deputatas; nuo 1926 m. Saeimo pirmininko pavaduotojas. 1920–1921 m. ir 1923–1930 m. Teismo rūmų pirmininkas. 1921–1923 m. vidaus reikalų ministras. 1930–1936 m. Latvijos prezidentas. Nedalyvavo K. Ulmaniui 1934 m. rengiant valstybės perversmą, bet vėliau įstatymais įteisino autoritarinį režimą, kai 1936 m. kovo 19 d. išleido įsakymą, pagal kurį Ulmanis nekonstituciškai taps prezidentu, kai baigsis Kviesio kadencija. Balandžio 11 d. jis paliko postą ir toliau vertėsi teise. 

Sovietams užėmus Latviją 1940 m. jam buvo uždrausta verstis teise ir buvo paskirtas namų areštas. A. Kviesis išvengė masinės deportacijos 1941 m. birželį pasislėpęs eigulio name. Vokiečių okupacijos metais vertėsi teise, kolaboravo. Per Antrąjį pasaulinį karą 1943–1944 m. buvo vadinamosios latvių savivaldos teisingumo generalinis direktorius. Bet ta savivalda buvo visiškai pavaldi vokiečiams.

1944 m. rugpjūtį jis įlipo į vokiečių laivą, kad paliktų Latviją su atsitraukiančia vokiečių armija, bet mirė nuo širdies smūgio dar laivui esant uoste. Jis palaidotas Miško kapinėse Rygoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Treijs, Rihards (2004). *Prezidenti : Latvijas valsts un ministru prezidenti (1918-1940).* (latvių). Riga: Latvijas Vēstnesis. ISBN 9984731472. OCLC 61227165.
2. ↑  *Alberts Kviesis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 380 psl.


|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RLatvijos prezidentai |
| --- |
|  |
| 
Jānis Čakste **·** Gustavs Zemgals **·** Alberts Kviesis **·** Kārlis Ulmanis **·** *Sovietų okupacija (1940–1991)* **·** Anatolijs Gorbunovs **·** Guntis Ulmanis **·** Vaira Vīķe-Freiberga **·** Valdis Zatlers **·** Andris Bērziņš **·** Raimonds Vējonis **·** Egils Levits **·** Edgars Rinkēvičs | Latvijos herbas |

 |
|  Kanchobaliai |
| --- |
| Gyventojų skaičius | 159 030 |
| Populiacija šalyse | Gvatemalos vėliava Gvatemala (Huehuetenango departamentas) |
| Kalba (-os) | kanchobalių, ispanų |
| Religijos | krikščionybė (katalikybė), prigimtinė tikyba |
| Giminingos etninės grupės | čuchiai, chakaltekai, akatekai, tocholabaliai, kiti majai |

**Kanchobaliai** (isp. *Q’anjob’al, Kanjobal*) – indėnų (majų) tauta, gyvenanti šiaurės vakarų Gvatemaloje, Kučumataneso kalnagūbrio šlaituose ir slėniuose (daugiausia Huehuetenango departamente). Populiacija ~160 tūkst. žmonių (XX a. II pusėje – 115 tūkst.). Kanchobalių kalba priklauso majų kalbų šeimai; taip pat dalis kalba ispaniškai. Tikintieji – katalikai.

Iki ispanų užkariavimo buvo sukūrę valstybinių darinių. Pagrindinės kanchobalių gyvenvietės: San Chuan Iškojus (*Yich K’ox*), San Pedro Soloma (*Tz’uluma’*), Santa Eulalija (*Jolom Konob’*) ir Santa Krus Bariljasas (*Yal Motx*).

Tradicinis verslas – rankinė lydiminė žemdirbystė (auginami kukurūzai, pupelės, moliūgai, vaisiai ir daržovės). Laiko naminius paukščius, kiaules, kartais galvijus, aukštikalnėse – avis. Verčiamasi medžiokle, rankiojimu. Išvystyti amatai: puodininkystė (ypač Akatano savivaldybėje), rankinis audimas, pynimas, muzikos instrumentų gamyba ir kt. Bendruomenės pasiskirsčiusios darbais, tarpusavyje prekiauja. Dabar kanchobaliai dažnai uždarbiauja kavos plantacijose.

Būstas ir drabužiai panašūs į kitų kalnų majų: būstas stačiakampio plano, vienos ar dviejų patalpų, su dvišlaičiu šiaudiniu stogu. Įrengiama atvira veranda, kur laikomi rąstai ir ūkio rakandai. Vyrų apranga kreolinė, tebenešioja raudonas arba mėlynas austas juostas, raudonas kaklaskares, tamsiai rudas arba juostuotas serapes. Moterys nešioja ilgus klostuotus sijonus, baltus marškinius, uipilius su raudonais, mėlynais ir geltonais raštais, plačias juostas, stačiakampes raštuotas skaras.

Tradicinė šeima didžioji, santuoka patrilokalinė. Paplitusi nuotakos išpirka, naujavedžių gyvenimas nuotakos šeimoje. Pasitaiko poligamijos atvejų. Esti gimininiai klanai, bendruomenės daugiausia endogaminės. Išlikusi senoji mitologija, tautosaka, gerbiamos protėvių, kalnų, kryžių, lietaus, vaisingumo, bendruomenės globėjų („laiko sergėtojų") dvasios. Katalikiškų švenčių metu vyksta eisenos, teatralizuoti šokiai, vaidinimai. Paplitęs raganavimas, nagualizmas.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  *Канхобали*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
| **Ivanas Merabišvilisgruz. ივანე (ვანო) მერაბიშვილი;** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1968 m. balandžio 15 d. (55 metai)Ude, Adigeni apygarda, Gruzija |
|  |
| Veikla | gruzinų politikas, Gruzijos vidaus reikalų ministras |
|  |
| Alma mater | 1992 m. Gruzijos technikos universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Ivanas Merabišvilis |

**Ivane (Vano) Merabišvili** (gruz. ივანე (ვანო) მერაბიშვილი; g. 1968 m. balandžio 15 d. Ude, Adigeni apygarda, Gruzija) – gruzinų politikas, Gruzijos vidaus reikalų ministras.

Biografija
----------

1985 m. įgijo vidurinį išsilavinimą. Gruzijos technikos universitete (Tbilisis) studijavo geodeziją, baigė 1992 m. inžinierius.

Iki 1995 m. universiteto asistentas, nuo 1995 m. įsitraukė į visuomeninę ir politinę veiklą.
1999 m. Gruzijos parlamento narys, nuo 2000 m. Ekonomikos komiteto pirmininkas. Aštrus Prezidento Ševardnadzės kritikas.
Nuo 2004 m. birželio 7 d. valstybės saugumo ministras, nuo 2004 m. gruodžio 18 d. – VRM ministras. Remiantis International Crisis Group (ICG) tyrimais, Gruzijoje vienas „įtakingiausių po Prezidento".

Nuo 2009 m. rugsėjo mėn. Merabišvilio patarėjas – Darius Jurgelevičius, buvęs Lietuvos VSD generalinio direktoriaus pavaduotojas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ivano Merabišvilio CV Archyvuota kopija 2007-09-27 iš Wayback Machine projekto. (anglų, gruzinų k.)
2. ↑  „Atleistas iš VSD D. Jurgelevičius įsidarbino Gruzijos ministro patarėju" Archyvuota kopija 2009-09-22 iš Wayback Machine projekto. BNS ir lrytas.lt inf. 2009-09-14 16:58