recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Kitos reikšmės – Dievo Apvaizdos bažnyčia.*
Koordinatės: 55°11′32.88″ š. pl. 23°53′35.46″ r. ilg.﻿ / ﻿55.1924667°š. pl. 23.8931833°r. ilg.﻿ / 55.1924667; 23.8931833

|  Labūnavos Dievo Apvaizdos bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Kauno |
| **Dekanatas** | Kėdainių |
| **Savivaldybė** | Kėdainių rajonas |
| **Gyvenvietė** | Labūnava |
| **Adresas** | Vainikų g. 6 |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 1859 m. |
| **Stilius** | klasicizmas |

**Labūnavos Dievo Apvaizdos bažnyčia** – katalikų bažnyčia, stovinti Kėdainių rajone, Labūnavos rytinėje dalyje, kapinėse, kairiajame Nevėžio krante, prie kelio  **1906**  Aukštutiniai Kaniūkai–Babtai–Labūnava–Kėdainiai . Tituluojama Dievo Apvaizdos vardu. Bažnyčia pokaryje įrengta dvarininkų Zabielų memorialinėje koplyčioje, kuri paskelbta regioniniu architektūros ir istorijos paminklu.

Atlaidai: Dievo Apvaizdos (pirmąjį liepos sekmadienį), šv. Onos (liepos 26 d. arba keliama į artimiausią sekmadienį), šv. Pranciškaus Asyžiečio (spalio 4 d. arba keliama į artimiausią sekmadienį).

Varpinė kapinių kampe
Šoninis fasadas

Istorija
--------

Pirmąją medinę bažnyčią Labūnavoje 1799 m. pastatė dvarininkas Ignotas Zabiela. Jai 1812 m. sudegus, netrukus naują bažnyčią pastatė Labūnavos dvaro paveldėtojas Anupras Zabiela.

1859 m. Labūnavos kapinėse pastatyta mūrinė, klasicistinė koplyčia. Antrojo pasaulinio karo pabaigoje bažnyčiai 1944 m. sudegus, kapinių koplyčia 1945 m. buvo pertvarkyta į bažnyčią ir pagal šią paskirtį tebenaudojama iki šių dienų. Greta bažnyčios stovėjusi medinė varpinė perkelta į kapinių, kurių centre stovi koplyčia, kampą. Remontuota 1896, 1945, 1960 m.

Architektūra
------------

Bažnyčia vėlyvojo klasicizmo stiliaus, apskrito plano, su stačiakampe apside ir prienaviu. Navą dengia apie 10 m skersmens kupolas su stačiakampiu bokšteliu, užsibaigiančiu metaliniu kryžiumi. Pastato tūris sudėtinis, susidedantis iš rotondinės vidurinės dalies ir simetriškai iš abiejų pusių prigludusių prieangio ir presbiterijos tūrių. Pokaryje prie presbiterijos priestato pristatytas zakristijos priestatas. Priestatų stogų forma – dvišlaitė. 

Patalpose įrengti 3 altoriai (didysis ir du šoniniai), vargonų choras, vitražai (1984). Laidojimo rūsyje užmūrytos 6 kriptos su Zabielų giminės mirusiųjų palaikais. Prie pagrindinio koplyčios įėjimo perkeltos tarpukariu šalia sunaikintos bažnyčios buvusios dvi skulptūros su postamentais – Jėzaus Kristaus ir Mergelės Marijos. Priešais bažnyčią klebono Stepono Pilkos (1917–1994) rūpesčiu pastatytos dvi iškilios skulptūros: Vytauto Didžiojo (1987) ir šv. Kazimiero (1988).

Literatūra
----------

* Kazys Misius, Romualdas Šinkūnas. Lietuvos katalikų bažnyčios /žinynas/. – Vilnius: Pradai, 1993. – P. 151

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Objekto Nr. 1410 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Labūnavos Dievo Apvaizdos bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Labūnavos Dievo Apvaizdos parapija
* Vyskupo vizitas Labūnavos parapijoje (2006)
| **Vitas Katilius** |
| --- |
| Gimė | 1951 m. lapkričio 30 d.Maklakovas, Jeniseisko rajonas, Krasnojarsko kraštas |
| Mirė | 2011 m. vasario 5 d. (59 metai)Vilnius |
| Palaidotas (-a) | Rokantiškių kapinėse |
|  |
| Veikla | rašytojas, žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Vinco Mickevičiaus-Kapsuko premija |

**Vitas Katilius** (1951 m. lapkričio 30 d. Maklakovas, Jeniseisko rajonas, Krasnojarsko kraštas – 2011 m. vasario 5 d. Vilnius) – Lietuvos rašytojas, žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

1969 m. baigė Vilkaviškio S. Nėries vidurinę mokyklą, 1974 m. – Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto žurnalistikos specialybę.

1973–1977 m. žurnalo „Šeima", 1977–1990 m. – žurnalo „Šluota" redakcijose skyriaus redaktorius, 1990–1992 m. savaitraščio „Gimtasis kraštas" skyriaus redaktorius, vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. 1992–2004 m. leido ir redagavo laikraštį anglų kalba „Lithuanian Weekly".

Daugiausia rašė kultūros, moralės temomis. Nemažai apybraižų, esė paskelbė žurnaluose „Jaunimo gretos" ir „Švyturys".

Palaidotas Rokantiškių kapinėse.

Bibliografija
-------------

* Tyla neturi aido, 1990 m.
* Pilnaties palytėti negrįžta, romanas, 2008 m.
* Žaibo istorijos, vaikams, 2009 m.
* Arčis, policijos šuo K9, Archy Hero K9, vaikams, lietuvių ir anglų kalba, Agatha Press Ltd. 2010 m. ISBN 0956406769, ISBN 9780956406767

Įvertinimas
-----------

* 1988 m. – Vinco Mickevičiaus-Kapsuko premija.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 212 psl.
**UAB „Vilniaus troleibusai"** – įmonė, teikusi keleivių vežimo ir aptarnavimo paslaugas troleibusais Vilniuje iki 2011 m. lapkričio 4 d. kai įmonė buvo reorganizuota į UAB „Vilniaus viešasis transportas".

Istorija
--------

Škoda 9Tr 2003 m.
Antakalnio 1. troleibusų parkas
Viršuliškių 2. troleibusų parkas
1993 m. balandį Vilniaus troleibusų valdyba reorganizuota į UAB „Vilniaus troleibusai", o steigėja ir savininkė buvo Vilniaus miesto savivaldybės taryba.

1996 m. ir 1997 m. iš savivaldybės lėšų buvo įsigyta po 30 naujų čekiškų troleibusų „Škoda-14Tr", o 1999 m. – 23 „Škoda-14TrM".

2004–2006 m. lizingu įsigijo 45 naujus lenkiškus žemagrindžius troleibusus „Solaris Trollino 15 AC".

2007–2011 m. nusipirko 13 naudotų „Škoda-14 Tr" troleibusų.

2011 m. lapkričio 4 d. reorganizuota į  UAB "Vilniaus viešasis transportas".

Eksploatuoti troleibusų modeliai
--------------------------------

| Gamintojas/Modelis |
| --- |
| Škoda 8Тr |
| Škoda 9Тr |
| Škoda 14Tr |
| Škoda 14ТrМ |
| Škoda 15Тr |
| Solaris Trollino II 15 AC |

Šaltiniai
---------

1. ↑  UAB "Vilniaus viešasis transportas" istorija
2. ↑  UAB „Vilniaus viešasis transportas" (troleibusų parkas)
**Miškotvarka** – miškų ūkio planavimo sistema, apimanti miškų inventorizaciją ir apskaitą, miškų būklės, naudojimo ir ūkinės veiklos analizę, miškų ūkio organizavimo ir plėtros projektų rengimą.

Istorija
--------

Miškotvarka pradėta kurti Vokietijoje XVIII a. – XIX a. ėmus racionaliau organizuoti miško ūkį ir reguliuoti miško kirtimą. Lietuvoje pirmieji miškotvarkos darbai atlikti 1801–1816 m. Klaipėdos krašte ir Užnemunėje.

Miškotvarka padeda garantuoti tvarų ir suderintą su valdos savininko reikmėmis miško išteklių naudojimą, aprūpina miškų politikos formavimo ir valdymo institucijas nuolat atnaujinama informacija apie visų miško išteklių būklę ir jų naudojimo galimybes. Miškotvarkai keliami nauji uždaviniai: įvertinti miškų biologijos įvairovę, išskirti ir kartografuoti pagrindines buveines, nemedienines miško funkcijas, ekonomiškai pagrįsti miškotvarkos projektus.

Miškotvarka Lietuvoje
---------------------

Lietuvoje miškotvarka įteisinta 2001 m. Miškų įstatymu. Kiekvienoje valdoje miškotvarka sprendžia inventorizacijos, ūkinių priemonių projektavimo, analizės ir kontrolės uždavinius. Iš dalinių miškotvarkos uždavinių svarbiausi yra nustatyti metines miško kirtimo normas. Miškotvarkos darbai finansuojami valstybės, miško savininkų ir valdytojų lėšomis. Valstybinių miškų miškotvarką atlieka Miškotvarkos institutas, privačių valdų – ir privatūs vykdytojai, turintys šio darbo licenciją.

Miškotvarkos darbai nuo 1966 m. atliekami augaviečių pagrindu, naudojamos miškų aerofotonuotraukos (nuo 1954 m.). Miškotvarkos informacija naudojama valstybės miškų ir žemės kadastrams. Miškotvarkos kartografinė medžiaga (bazinis miškų žemėlapis M 1:10 000, teminiai žemėlapiai M 1:25 000, M 1:20 000, apžvalginiai žemėlapiai M 1:50 000, M 1:10 000, kvartalų žemėlapių albumai M 1:10 000) rengiama Lietuvos topografinių žemėlapių pagrindu, naudojama ir geografinė informacinė sistema.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Romualdas Deltuva. *Miškotvarka*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 240 psl.
| Madriu-Perafita-Klaroro slėnis |
| --- |
| Pasaulio paveldo sąrašas |
| 

---

 |
| **Vieta** |  Andora |
| **Tipas** | Kultūrinis |
| **Kriterijus** | v |
| Pasaulio paveldo emblema **Nuoroda** | (angl.) (pranc.): 1160 |
| **Regionas**\*\* | Europa ir Šiaurės Amerika |
| **Įrašymo istorija** |
| **Įrašas** | 2004  (28 sesija) |
| 

Madriu-Perafita-Klaroro slėnis šalies/regiono žemėlapyje

 |
|  **Vikiteka:** | Madriu-Perafita-Klaroro slėnis |
| \* Pavadinimas, koks nurodytas UNESCO sąraše.\*\* Regionas pagal UNESCO skirstymą. |

**Madriu-Perafita-Klaroro slėnis** (kat. *Vall del Madriu-Perafita-Claror*) – ledyninis slėnis Pirėnų kalnuose, pietryčių Andoroje, sudarytas Madriu, Perafitos ir Klaroro upelių. Slėnis užima 42,47 km² plotą ir pasižymi reta ir saugoma gyvūnija ir augmenija.

Būdingi ledyniniai kraštovaizdžiai su aukštikalnių pievomis, skardžiais, stačiais miškingais slėniais. Iš pietų, rytų ir vakarų slėnį supa kalnai, o šiaurėje skardžiais leidžiasi į Valiros slėnį. Pietine slėnio riba eina Andoros–Ispanijos siena. Madriu-Perafita-Klaroro slėnis yra atskirtas nuo likusios Andoros ir pasiekiamas tik pėsčiomis įveikiamomis kalnų perėjomis. Nepaisant atokumo, slėnis paskutiniuosius 700 metų yra gyvenamas. Čia buvo verčiamasi geležies lydimu, ganykline gyvulininkyste, terasine žemdirbyste (kviečiai, rugiai, vynuogės), miškininkyste ir medžio anglies gamyba.

Dabar slėnyje yra pora gyvenviečių – Entremesaigvesas ir Ramijas. Jos gyvenamos tik šiltuoju metų laiku. Namai pastatyti iš granito, skalūniniais stogais, greta – dideli aruodai. XX a. Madriu-Perafita-Klaroro slėnis buvo apleistas, bet dabar atsigauna dėl turizmo ir ekologinio žemės ūkio. Su Andoros pagrindine dalimi slėnis sujungtas akmenimis grįstu keliu, o kalnų takais galima patekti į Kataloniją, Langedoką, Rusiljoną.

Madriu-Perafita-Klaroro slėnis 2004 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą (2006 m. praplėstas).

* Būstas Perafitos slėnyjeBūstas Perafitos slėnyje
* Madriu upokšnisMadriu upokšnis
* SodybaSodyba
* Bovos ežerasBovos ežeras
| Salantų paminklas lietuvių tautos kančioms atminti |
| --- |
|  |
| 

Salantų paminklas lietuvių tautos kančioms atmintiSalantų paminklas lietuvių tautos kančioms atminti

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°03′31″š. pl. 21°34′13″r. ilg.﻿ / ﻿56.058718°š. pl. 21.570187°r. ilg.﻿ / 56.058718; 21.570187Koordinatės: 56°03′31″š. pl. 21°34′13″r. ilg.﻿ / ﻿56.058718°š. pl. 21.570187°r. ilg.﻿ / 56.058718; 21.570187 |

 |
| Vieta | Kretingos rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Salantų seniūnija |
| Aukštis | 3,8 m |
| Naudotas | Pastatytas 1989 m. (autorius Vilius Orvidas) |

**Paminklas lietuvių tautos 1941–1952 m. kančioms atminti** yra šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Salantų centre, Dariaus ir Girėno g. ir Vilniaus g. kryžkelėje.

Paminklas akmeninis, trijų tarpsnių, pastatytas ant skaldytų ir tašytų akmenų cokolio, pagrindiniu fasadu atsuktas link Salantų bažnyčios.

Postamentas netaisyklingos formos, grubiai aptašyto, rusvo granito, kurio priekinėje plokštumoje iškaltas stilizuotas Pietos bareljefas.

Virš postamento kyla statmeno stačiakampio pavidalo pilkai rusvo granito plokštė. Jos priekinė plokštuma šlifuota, su iškaltais Gediminaičių stulpais ir užrašu: „LIETUVIŲ / TAUTOS / KANČIŲ / ATMINIMUI / 1941–1952". Šoninėje plokštumoje iškaltas rugių varpų juosiamas skydas su Jogailaičių dvigubu kryžiumi.

Paminklo viršuje – į apačią platėjantis kryžius. Jo plokštumoje iškaltas stilizuotas bareljefas: apačioje – Šv. Klemenso (jūrininkų) kryžius, centre – nukryžiuotas Jėzus Kristus, virš jo – kaspinas su santrumpa INRI, viršuje – Apvaizdos akis.

Paminklo aukštis – 3,80 m.

Istorija
--------

Paminklą 1989 m. padarė ir pastatė akmens skulptorius Vilius Orvidas (pranciškonas br. Gabrielius, O. F. S.).

Statybą rėmė Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Salantų rėmimo grupė ir Salantų miesto savivaldybė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Atgimimo paminklai (1988–1991). Sudarė Algimantas Semaška. – Vilnius, 1991. – P. 40  
Vilius Orvidas. Parengė Vaidotas Žukas. – Vilnius, 1999. – P. 86
| Kretingos grafo Tiškevičiaus tiltas |
| --- |
| 

Kretingos grafo Tiškevičiaus tiltasKretingos grafo Tiškevičiaus tiltas

55°53′35″š. pl. 21°14′34″r. ilg.﻿ / ﻿55.893072°š. pl. 21.242757°r. ilg.﻿ / 55.893072; 21.242757﻿ (Kretingos grafo Tiškevičiaus tiltas)Koordinatės: 55°53′35″š. pl. 21°14′34″r. ilg.﻿ / ﻿55.893072°š. pl. 21.242757°r. ilg.﻿ / 55.893072; 21.242757﻿ (Kretingos grafo Tiškevičiaus tiltas) |
|  |
| **Vieta** | Kretinga, Vilniaus g. |
| **Kerta** | Dopultį |
| **Pastatytas** | 1884 m. |
| **Konstrukcija** | Mūrinis tiltas |

**Kretingos grafo Tiškevičiaus tiltas** – mūrinis automobilių transporto tiltas Kretingoje, Vilniaus gatvėje, kertantis Dopulties upelį (Akmenos kairįjį intaką). Priklauso Kretingos bernardinų vienuolyno ir Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai bažnyčios statinių kompleksui, paskelbtas regioninės reikšmės inžineriniu paminklu. Tiltas pastatytas 1884 m.

Tilto senovinį mūrą patogu apžvelgti lankant Kretingos Lurdą, stūksantį Dupulties slėnyje. Šiam tiltui suteiktas grafo Juozapo Tiškevičiaus vardas.

Tiltas įrengtas virš pusapskritimio tunelio formos pralaidos, sumūrytos iš skaldytų akmenų, su puslankio pavidalo raudonų plytų mūro apvadais. Tilto konstrukciją remia akmens mūro pamatas. Statinio pietvakarių pusėje iš plytų sumūryta skliautinė konstruktyvinė arka. Konstrukciją Vilniaus gatvės pylimo šlaituose apsaugo šoninės betoninės atraminės sienos, stačiakampio plano gelžbetoninė plokštuma pačios gatvės lygyje.

Istorija
--------

Prieš daugiau negu 100 metų Kretingą buvo galima skirti į dvi dalis, kurios priklausė vienuolynui ir dvarui. Grafų Tiškevičių šeimos rūpesčiu XX a. pradžioje rekonstruota katalikų bažnyčia ją padidinant, taip pat šeima finansavo ir tilto, sujungusio šias dvi Kretingos dalis, statybą. Tiltas pastatytas 1884 m. Kretingos dvaro savininko grafo Juozapo Tiškevičiaus (1835-1891) lėšomis. Jį statė dvaro samdomi darbininkai, kuriems vadovavo dvaro matininkas Jonas Šostakas ir inžinierius Kietelis. Naujasis tiltas pagerino susisiekimą tarp dvaro ir miesto centro. Per jį Tiškevičių šeima vykdavo į bažnyčią. Tai buvo pirmasis Kretingos mieste mūrinis tiltas. XX amžiuje jis ne kartą rekonstruotas ir paaukštintas.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  Mūrinis tiltas Vilniaus gatvėje Kretingoje *limis.lt*
2. ↑  „Tiltas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
3. ↑  Grafo Tiškevičiaus tiltas *aplankykkretinga.lt*
Koordinatės: 41°53′37.94″ š. pl. 12°29′35.05″ r. ilg.﻿ / ﻿41.8938722°š. pl. 12.4930694°r. ilg.﻿ / 41.8938722; 12.4930694

 San Pietro in Vincoli fasadas
Bazilikos planas
**Šv. Petro grandinėse bazilika** (netiesiogiai išvertus − Šv. Petro, surakinto grandinėmis, bazilika, it. *Basilica di San Pietro in Vincoli*) – katalikų bažnyčia bazilika Romoje. Pagrindinė bažnyčios įžymybė − Mikelandželo „Mozės" statula, kurta popiežiaus Julijaus II kapui. Bažnyčioje saugojamas vienas krikščionių religijos artifaktų − Šv. Petro grandinės, kuriomis jis buvo surakintas prieš mirtį.

Įėjimas į baziliką nemokamas, ji uždaryta pietų metu. Jos adresas *Piazza San Pietro in Vincoli 4A*.

Istorija
--------

Bazilika buvo pastatyta V amžiuje ir yra viena seniausių Romos bažnyčių. Ji buvo pastatyta saugoti Šv. Petro grandines, kurias imperatoriaus Valentiniano III žmona Eudoksija padovanojo popiežiui Leonui I. Dėl to bažnyčia dar buvo vadinama Eudoksijos bazilika. Grandinės buvo iš Jeruzalės, kurioje kalėjo Šv. Petras. Anot pasakojimo, kai popiežius Leonas I palygino šias grandines su grandinėmis, kuriomis Šv. Petras buvo surakintas, kai kalėjo Romoje, įvyko stebuklas − grandinės susiliejo į vieną.

Bazilika pastatyta ant ankstesnio pastato pamatų apie 432−440 m. ir yra netoli Romos Koliziejaus. Ją 439 m. pašventino popiežius Sikstas III. Vėlesniais laikais ji buvo ne kartą perstatinėjama. Restauracija atlikta apie 780 m. Pagrindinį perstatymą organizavo kardinolas Giuliano della Rovere apie 1471−1503 m. matyt, norėdamas paversti bažnyčią įtakingos viduramžių Romos giminės kapaviete. Išrinktas popiežiumi ir pasivadinęs Juliju II, Giuliano della Rovere pakeitė planus. Jis planavo save palaidoti Šv. Petro bazilikoje ir užsakė Mikelandželui įspūdingą savo kapo monumentą, kurį turėjo sudaryti daugiau nei 40 skulptūrų. Grandiozinis sumanymas niekuomet nebuvo įgyvendintas. Mirus popiežiui ne kartą „apkarpytas". Galų gale, iš viso projekto buvo atliktos tik trys statulos, iš kurių žymiausia „Mozės" statula, kuri buvo baigta 1515 m. ir bazilikoje atsidūrė apie 1542−45 m. Paties Julijaus II kapas yra Šv. Petro bazilikoje. 

Bazilika dar buvo restauruota 1875 m. Bažnyčioje yra Domenikino ir Gverčino dailės darbų. Freską Šv. Petro grandinių stebuklo tema bazilikos lubose 1706 m. atliko Giovanni Battista Parodi. Bazilikoje palaidotas XV a. dailininkas ir skulptorius Antonijus del Polajuolas, kuris savo metu čia dirbo kartu su savo broliu, dailininku Pjeru.

Bazilikos vaizdai
-----------------

* Šv. Petro grandinės Šv. Petro grandinės
* Julijaus II kapo monumentas su Mikelandželo „Mozės" statula centre Julijaus II kapo monumentas su Mikelandželo „Mozės" statula centre
* Bazilikos interjeras Bazilikos interjeras
* Centrinis altorius Centrinis altorius

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: San Pietro in Vincoli** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Elena Laumenskienė-Stanek, Murauskienė** |
| --- |
| Gimė | 1880 m. liepos 4 d.Radviliškis |
| Mirė | 1960 m. kovo 24 d. (79 metai)Vilnius |
| Palaidotas (-a) |  Eigulių kapinėse |
|  |
| Veikla | Lietuvos pianistė, pedagogė, kompozitorė. |

**Elena Laumenskienė-Stanek, Murauskienė** (1880 m. liepos 4 d. Radviliškis – 1960 m. kovo 24 d. Vilnius, palaidota Eigulių kapinėse) – Lietuvos pianistė, pedagogė, kompozitorė.

Antkapis Eigulių kapinėse

Biografija
----------

1892-1900 m. skambinti fortepijonu mokėsi Vilniuje pas F. Pšybilskaitę. 1907 m. baigė Maskvos konservatoriją (mokytojai A. Hubertas, Aleksandras Skriabinas, K. Igumnovas). 1908-1915 m. Vilniuje dėstė privačioje Z. Jakubovskio muzikos mokykloje, fortepijono klasėje, vėliau Rusų muzikos draugijos Vilniaus skyriaus muzikos mokykloje. 1915-1921 m. gyveno Maskvoje, dirbo filharmonijos draugijos muzikos mokykloje; privačiai studijavo kompoziciją pas A. Iljinskį. 1921-1933 m. dėstė Kauno muzikos mokykloje, nuo 1933 m. – konservatorijoje. 1921-1930 m. vadovavo privačiai fortepijono studijai, 1930-1940 m. – savo įsteigtai Liaudies konservatorijai. Nuo 1940 m. dėstė Vilniaus vidurinėje muzikos mokykloje, 1945-1949 m. – Vilniaus konservatorijoje, 1949-1960 m. – Lietuvos konservatorijoje, nuo 1946 m. profesorė.

Koncertavo Maskvoje, Vilniuje, Kaune. Sukūrė daugiau kaip 300 kūrinių – dainų, romansų, pjesių fortepijonui.

Mokiniai: Juozas Antanavičius, Konstancija Brundzaitė, Bronius Jakubauskas, Vytautas Laurušas, Bronius Kutavičius, Algis Šimkus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Objekto Nr. 34611 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. ↑  Danguolė Mališauskienė. *Elena Laumenskienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 619 psl.
Koordinatės: 55°47′10″ š. pl. 22°39′23″ r. ilg.﻿ / ﻿55.78611°š. pl. 22.65639°r. ilg.﻿ / 55.78611; 22.65639

| Užvenčio malūno tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Kelmės rajonas) |
| Plotas | 0,022 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1,19 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Įteka | Venta |
| Išteka | Venta |

**Užvenčio malūno tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, Užvenčio miesto šiaurinėje dalyje. Sudarytas užtvenkus Ventos upę jos aukštupyje 317 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš vakarų į rytus – 0,29 km, plotis – iki 0,11 km. Yra 2 salos – 0,26 ha ir 0,21 ha dydžio, sujungtos tilteliu viena su kita ir su šiauriniu krantu. Altitudė 117 m. Krantai žemi, vakaruose pelkėti, vietomis apaugę medžiais. Priešsroviui už 1 km yra didesnis Užvenčio tvenkinys. Šiaurinėje pakrantėje įsikūrusi buvusio Užvenčio dvaro sodyba, Dvarčiaus kaimas, rytinėje, šalia užtvankos – Užvenčio dvaro malūnas. Prie tvenkinio įkurtas skulptūrų parkas.

Tvenkinys įrengtas 1759 m. o mažoji 24 kW galios hidroelektrinė pastatyta 2004 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑
| *Kas? Kur? Kada?* |
| --- |
| Žanras | TV žaidimas |
| Vedėjas (-ai) | Robertas Petrauskas |
| Gamyba |
| Prodiuseris (-iai) | Saulius Urbonavičius |
| Šalis | Lietuva |
| Sezonai | įvadinė 2012 m. pavasario serija |
| Trukmė | 60-90 min. |
| Transliacija |
| Leidėjas (-ai) | TV3 |
| Eterio laikotarpis | nuo 2012 m. |

**Kas? Kur? Kada?** – intelektinis TV žaidimas, kuriame šešių žinovų komanda žaidžia prieš žiūrovus, bandydama atsakyti į šių atsiųstus klausimus. Žaidimo metu transliuojama visa vienos minutės trukmės žinovų diskusija iki atsakant. Taigi galima stebėti sprendimo kelią bei komandos darbą. Atrinkti klausimai reikalauja mąstymo ir efektyvaus turimų žinių pritaikymo – pasyviai atsiminti nepakanka.

Istorija
--------

Tarybų Sąjungoje intelektualus televizijos šou „Kas? Kur? Kada?" (rus. *Что? Где? Когда?*) prasidėjo 1975 m. vėliau laida adaptuota ir rodyta Bulgarijoje, Armėnijoje, Azerbaidžane, Gruzijoje, Ukrainoje, Baltarusijoje, o 2011 m. – Turkijoje, Kazachstane ir JAV.

Lietuvoje licenciją kurti šį žaidimą turi televizija TV3.

Šaltiniai
---------

1. ↑  В. Я. Ворошилов. „Бедный родственник Мельпомены". *Феномен игры*. Nuoroda tikrinta 2013-02-01.
Koordinatės: 56°7′23″ š. pl. 22°51′37″ r. ilg.﻿ / ﻿56.12306°š. pl. 22.86028°r. ilg.﻿ / 56.12306; 22.86028


| Rudikių malūno tvenkinys |
| --- |
| Rudikių-Papartynės vandens malūnasRudikių-Papartynės vandens malūnasRudikių-Papartynės vandens malūnas |
| Vieta | Lietuva (Akmenės rajonas) |
| Plotas | 0,089 km² |
| Kranto linijos ilgis | 4,37 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Įteka | Venta, Zubrys, Krioklys, bevardis upelis |
| Išteka | Venta |

**Rudikių malūno tvenkinys** arba **Papartynės tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Akmenės rajone, 4,5 km į pietryčius nuo Papilės. Sudarytas užtvenkus Ventos upę (Baltijos jūros intakas) 252,3 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 2,14 km, plotis – iki 0,065 km. Altitudė 82,3 m. Rytinis krantas status ir aukštas, yra Papartynės atodanga. Tvenkinį supa miškeliai, ypač plačiai augantys vakarinėje pakrantėje. Žemiau užtvankos yra įrengta poilsiavietė. Kiek atokiau aplink tvenkinį įsikūrę kaimai: Kriokliai, Šemetaičiai. Į rytus eina kelias  **155**  Kuršėnai–Mažeikiai .

Tvenkinys įrengtas 1868 m. pradėjus veikti vandens malūnui. 2002 m. malūno pastate įrengta 70 kW galios mažoji hidroelektrinė, pastatytas žuvitakis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  maps.lt duomenys
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Taisyklingas oktaedras |
| --- |
| (Čia spustelėjus, suksis) |
| **Tipas** | Platono kūnas |
| **Elementai** | *F* = 8, *E* = 12*V* = 6 (χ = 2) |
| **Sienos pagal puses** | 8{3} |
| **Konvėjaus užrašas** | OaT |
| **Šlėfli simbolis** | {3,4} |
| r{3,3} or {\displaystyle {\begin{Bmatrix}3\\3\end{Bmatrix}}} |
| **Vithofo simbolis** | 4 | 2 3 |
| **Kokseterio diagrama** |  |
| **Simetrija** | Oh, BC3, [4,3], (\*432) |
| **Sukinio grupė** | O, [4,3]+, (432) |
| **Indeksai** | U05, C17, W2 |
| **Savybės** | taisyklingas iškilas deltaedras |
| **Dvisienis kampas** | 109.47122° = arccos(-1/3) |
| 3.3.3.3(Viršūnės planas) | Kubas(dualus briaunainis) |
| Išklotinė |

Geometrijoje **oktaedras** – aštuoniasienis briaunainis. **Taisyklingas** oktaedras yra vienas iš Platono kūnų, kurį sudaro aštuoni lygiakraščiai trikampiai, po keturis susieinantys kiekvienoje viršūnėje.

Taisyklingasis oktaedras yra dualus su kubu, arba kitaip sakant, oktaedras ir kubas (heksaedras) yra dualai. Jis yra rektifikuotas tetraedras. Šis briaunainis yra stačiakampė bipiramidė bet kuria stačiakampių koordinačių sistemos kryptimi. O taip pat ši figūra yra trikampė antiprizmė bet kuria iš keturių krypčių.

Oktaedras yra trimatė figūra, gaunama iš apibendrinto politopo, vadinamo hiperoktaedru (nenusistovėjęs terminas; angl. *cross-polytope, orthoplex, hyperoctahedron,* ar *cocube*)

Taisyklingas oktaedras yra trimatis rutulys, pagal Manhatano ({\displaystyle \ell \_{1}}) metriką.
Koordinatės: 56°13′57″ š. pl. 22°31′25″ r. ilg.﻿ / ﻿56.23250°š. pl. 22.52361°r. ilg.﻿ / 56.23250; 22.52361


| Viekšnių malūno tvenkinys |
| --- |
|  |
| Vieta | Lietuva (Mažeikių rajonas) |
| Plotas | 0,016 km² |
| Kranto linijos ilgis | 0,74 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 1,6 m |
| Įteka | Venta |
| Išteka | Venta |

**Viekšnių malūno tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Mažeikių rajone, Viekšnių miesto pietrytiniame pakraštyje. Sudarytas užtvenkus Ventos upę 211,5 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 0,24 km, plotis – iki 0,12 km. Altitudė 54,8 m. Krantai žemi, vietomis apaugę medžiais. Šiaurvakarinėje pakrantėje stovi gyvenamieji namai, pietrytinėje plyti pievos. Tvenkinį skersai kerta kabantis pėsčiųjų tiltas.

Tvenkinys įrengtas 1897 m. kai buvo pastatytas vandens malūnas. 1930 m. buvo sumontuota hidroelektrinė, kuri tiekė Viekšniams elektrą. 2002 m. pastatyta šiuolaikinė 95 kW galios mažoji hidroelektrinė, įrengtas žuvitakis.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
**Taksiarchas** (gr. ταξίαρχος, ταξιάρχης) – karo vado pareigos senovės Graikijoje, dabartinėje Graikijos armijoje – brigados generolas.

Dabartinėje Graikijos armijos *taksiarchija* yra brigada.

Graikijos stačiatikių bažnyčios tradicijoje taksiarchais vadina arkangelus Mykolą ir Gabrielių, kurie laikomi dangaus kariaunos vadais. Arkangelų garbei *Ταξιάρχης* pavadintos kelios Graikijos vietovės.

Kilmė
-----

Žodis *taksiarchas' (*ταξίαρχος*) kilęs iš gr. táxis 'tvarka; tvarkinga rikiuotė'.*

Antika
------

Senovės Graikijoje taksiarchų laipsnius turėjo kai kurių miestų valstybių kariuomenių karininkai. Klasikiniuose Atėnuose buvo dešimt taksiarchų, po vieną kiekvienoje miesto filėje. Žinomiausi taksiarchai iš senovės Makedonijos pėstininkų pezetairų.

Bizantija
---------

Terminas *taksiarchas* Bizantijos kariuomenėje pirmą kartą imtas naudoti VI a. pabaigoje imperatoriaus Maurikijaus veikale *Strategikon*. Ten juo vadino elitinių samdinių optimatų dalinio vadą.

X a. amžiuje šiuo žodžiu imta vadinti naujo tipo pėstininkų dalinių *taksiarchijų* (500 sunkiųjų pėstininkų, 300 lankininkų ir 200 lengvųjų pėstininkų) vadus. Kadangi tokį dalinį sudarydavo tūkstantis karių, dalinius vadino ir *chiliarchijomis* (*tūkstantinėmis*), o jų vadus – *chiliarchais*. Jie buvo prilyginti temų daliniams drungams (kurių vadai vadinti *drungarijais*).

XI a. nykstant temų armijoms taksiarcho laipsnio lygis kilo, o vėliau jis pranoko ir pakeitė *turmarcho* laipsnį. Komninų kariuomenėje taksiarchijos buvo stambiausi nuolatiniai pėstininkų daliniai.

Taksiarchai dabartinės Graikijos ginkluotosiose pajėgose
--------------------------------------------------------

Šiuolaikinėje Graikijos armijoje karinis laipsnis *taksiarchas* (sutr. *Ταξχος*) atitinka brigados generolą. Už taksiarchą žemesnis laipsnis yra *syntagmatarchis* (atitinkas pulkininką), aukštesnis – *ypostratigas* (atitinkąs generolą majorą). Taksiarchai paprastai būna brigadų vadai arba divizijos vado pavaduotojai.
  
Graikijos oro pajėgose irgi yra taksiarcho laipsnis (*Taxiarchos tis Aeroporias* 'oro pajėgų brigados generolas').

Abu šie laipsniai įvesti po 1941 m. kai po Graikijos okupacijos Graikijos ginkluotosios pajėgos buvo atkuriamos Artimuosiuose Rytuose pasiremiant kai kuriais D. Britanijos kariuomenės ypatumais. Skiriamieji ženklai šiam laipsniui buvo įvesti tik 1946 m.

Dabartiniai armijos taksiarcho skiriamieji ženklai antpečiuose – liepsnojanti granata, sukryžiuoti kardas ir lazda bei šešiakampė žvaigždė.

* Taksiarcho antpetis 1946–1959 m.Taksiarcho antpetis 1946–1959 m.
* Taksiarcho antpetis 1959–1968 m.Taksiarcho antpetis 1959–1968 m.
* Dabartinis taksiarcho antpetis (nuo 1975 m.)Dabartinis taksiarcho antpetis (nuo 1975 m.)
* Graikijos oro pajėgų taksiarcho antpetis (nuo XX a. 5-to dešimtmečio)Graikijos oro pajėgų taksiarcho antpetis (nuo XX a. 5-to dešimtmečio)

Nuorodos
--------

1. 1 2  Kazhdan, Alexander (Ed.) (1991). *Oxford Dictionary of Byzantium*. Oxford University Press. p. 2018. ISBN 978-0-19-504652-6.
2. ↑  Haldon, John F. (1999). *Warfare, state and society in the Byzantine world, 565–1204*. Routledge. p. 115. ISBN 1857284941.
iškilas taisyklingas ikosaedras
Ikosaedro erdvinis modelis

Dvi taisyklingų ikosaedrų atmainos| 
Iškilas taisyklingas ikosaedras | 
Didysis ikosaedras |

Geometrijoje **ikosaedras** yra briaunainis turintis 20 sienų, arba dvidešimtsienis. Pavadinimas kilęs iš graikų kalbos žodžių *είκοσι* (eíkosi) – „dvidešimt" ir *έδρα* (hédra) - „siena".

Yra daug ikosaedrų atmainų, kurios labiausiai skiriasi simetriškumu. Gerai žinomas yra taisyklingas iškilas ikosaedras, kartais vadinamas Platono ikosaedru.

Taisyklingi ikosaedrai
----------------------

Simetriškiausi yra du taisyklingi ikosaedrai – iškilas ir žvaigždinis, vadinamas *didžiuoju ikosaedru.* Kiekvienas turi 30 briaunų ir 20 sienų, sudarytų iš vienodų lygiakraščių trikampių, taip pat 12 viršūnių, kurių kiekvienoje sueina penkios sienos. Abi šios figūros pasižymi vadinamąja ikosaedrine simetrija.

### Iškilas taisyklingas ikosaedras

Iškilas taisyklingas ikosaedras yra dažniausiai sutinkamas ir paprastai vadinamas tiesiog *taisyklingu ikosaedru*, vienu iš penkių taisyklingų Platono kūnų ir yra žymimas Schläfli simboliu {3, 5}. Jis turi 20 trikampių sienų, o kiekvienoje iš 12 viršūnių sueina po 5 sienas ir prie kiekvienos viršūnės esančių plokščiųjų kampų suma lygi 300°.

Šios figūros dualus briaunainis yra taisyklingas dodekaedras {5, 3}  prie kiekvienos viršūnės turintis po tris taisyklingų penkiakampių sienas.

### Didysis ikosaedras

Didysis ikosaedras yra vienas iš keturių taisyklingų žvaigždinių Kepler-Poinsot briaunainių. Jo Schläfli simbolis yra {3, 5/2}. Taip pat kaip ir iškilasis ikosaedras, šis turi 20 sienų, kurias sudaro lygiakraščiai trikampiai, bet jo viršūnės planas yra ne taisyklingas penkiakampis, o pentagrama, arba kitaip dar vadinama penkiakampė žvaigždė, nes didžiojo ikosaedro sienos kerta viena kitą. Susikirsdamos sienos nesukuria naujų briaunų.

Šios figūros dualus briaunainis yra taisyklingas žvaigždinis dodekaedras {5/2, 3} turintis po tris taisyklingas žvaigždines pentagramas prie kiekvienos viršūnės.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vaidotas Mockus. Geometrijos žinynas moksleiviams. – Šiauliai: Šiaulių pedagoginis institutas, 1996. – 141 p. ISBN 9986-38-010-3
**Zenonas Valantiejus** (1937 m. rugsėjo 16 d. Paltiniškės k. Tauragės r.) – muzikos mokytojas ir chorvedys.

Biografija
----------

1953 m. baigė Stulgių (Kelmės r.) septynmetę mokyklą, o 1959 m. metinius chorvedžių kursus Tauragėje. 1960–1965 choro dirigavimo neakivaizdiniu būdu mokėsi Vilniaus J. Tallat Kelpšos muzikos technikume (dėst. V. Ūselis).

Nuo 1964 m. kvalifikaciją kėlė dainuodamas Respublikiniame muzikos mokytojų mišriajame chore.

Nuo 1960 iki 1961 m. Batakių (Tauragės r.) kultūros namų meno vadovas ir vidurinės mokyklos muzikos mokytojas. 1961–1963 m. Pajūrio žemės ūkio technikumo choro vadovas ir Žvingių vidurinės mokyklos muzikos mokytojas. 1963–1975 m. Kvėdarnos kultūros namų meno vadovas ir vidurinės mokyklos muzikos mokytojas. 1964 m. respublikinei moksleivių dainų šventei parengė jaunučių ir jaunių chorus, 1969 m. ir 1975 m. respublikinėms dainų šventėms jaunių chorą. 1965 m. respublikinėje dainų šventėje chorvedys dalyvavo su kultūros namų mišriuoju choru ir kaimo kapela, o 1975 m. analogiškoje dainų šventėje su mišriuoju choru.

Nuo 1975 m. iki 1980 m. Telšių 5-osios vidurinės mokyklos muzikos mokytojas ir moksleivių chorų vadovas. Jaunučių ir vyresniųjų klasių mišrųjį chorą parengė 1977 m. respublikinei moksleivių dainų šventei. Mišrusis choras dalyvavo ir konkurse. 1980–1983 m. Z. Valantiejus mokytojavo ir vadovavo chorams Telšių Žemaitės vidurinėje mokykloje, o 1983–1994 m. Telšių „Atžalyno" vidurinėje mokykloje. Pastarosios mokyklos mišrųjį chorą parengė 1987 m. respublikinei moksleivių dainų šventei. Mokytojas Kvėdarnos ir Telšių vidurinių mokyklų moksleivių vokalinius ansamblius bei solistus paruošdavo „Dainų dainelės" respublikiniams konkursams, o chorus rajoninėms dainų šventėms. Telšiuose vadovavo rajono kooperatinės sąjungos moterų chorui, kurį parengė 1980 m. respublikinei dainų šventei.

Nuo 1992 m. chorvedys vadovauja Telšių tremtinių ir politinių kalinių mišriajam chorui. Kolektyvą paruošė tremtinių ir politinių kalinių dainų šventėms „Leiskit į Tėvynę" Vilniuje (1993 m.), Panevėžyje (1995 m.) ir Klaipėdoje (1997 m.), taip pat 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje.

Z. Valantiejus – Šilalės ir Telšių rajoninių dainų švenčių dirigentas, Lietuvos sąjūdžio Telšiuose organizatorius ir vienas iš vadovų, tremtinių ir politinių kalinių dainų švenčių Panevėžyje ir Klaipėdoje dirigentas. Dainavo Telšių vyrų chore „Žemaičiai" ir Telšių fabriko „Mastis" dainų ir šokių liaudies ansamblyje. 1969 m. mokytojas apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Bagsverdo bažnyčia
**Bagsverdo bažnyčia** (dan. *Bagsværd Kirke*) – liuteronų bažnyčia šiauriniame Kopenhagos priemiestyje Bagsverde, Danijoje. Pastatą 1968 m. suprojektavo garsus danų architektas Jornas Utsonas, o pabaigtas 1976 m. Pastatas laikomas šiuolaikinės bažnytinės architektūros šedevru, vertinamas jo šviesus, natūraliai apšviestas interjeras, o lubos yra švelniai apskliaustos.

1538 m. čia stovėjusi katalikų bažnyčia buvo nugriauta, buvo sumanyta pastatyti liuteronų bažnyčią. 1967 m. suprojektuoti bažnyčią buvo pavesta danų architektui J. Utsonui. Darbai nekart stabdyti, užbaigti tik prie „Christiani & Nielsen" statybų įmonės. Pastatas kainavo 10 mln. Danijos kronų, bažnyčia konsekruota 1976 m. rugpjūtį.

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Bagsverdo bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Balters , Sofia. "AD Classics: Bagsværd Church / Jørn Utzon" in ArchDaily, 12 Sep 2011, retrieved 15 September 2011
2. ↑  "Bagsværd Kirke (1976)" Archyvuota kopija 2012-03-13 iš Wayback Machine projekto. *Dansk Arkitektur Center*. Retrieved 15 September 2011.
3. ↑  Michael Asgaard Andersen, "Revisiting Utzon’s Bagsværd Church"[neveikianti nuoroda], *Nordisk Arkitekturforskning*. 2005: 2, p. 95 et seq. Retrieved 16 September 2011.
4. ↑  Jørn Utzon, *Bagsværd Church: Logbook Vol. II*, Copenhagen, Edition Bløndal, 2005
Rymano sfera.
**Rymano paviršius** – kompleksinio kintamojo funkcijos geometrinis atvaizdavimas, kurio metu daugiareikšmės funkcijos vaizduojamos kaip vienareikšmės, tik keliose atskirose plokštumose (daugialapės funkcijos). 

Tos plokštumos susijungia tam tikruose išsišakojimo taškuose (kreivėse), skirtingos funkcijos gali turėti daugiau šakojimosi taškų ir daugiau ar sudėtingiau sujungtų Rymano lapų. Pirmasis jas nagrinėjo Rymanas, kurio vardu ir pavadinti šie dariniai. 

Lokaliai tie paviršiai yra tik lopinėliai, tačiau globaliai jie gali atrodyti kaip sudėtingos daugialapės struktūros, torai, sferos. Vienas tokių paviršių yra vadinamoji Rymano sfera. Tai yra stereografinis visos kompleksinės plokštumos atvaizdavimas (projekcija) į sferą.

  

Kitų gerai žinomų funkcijų Rymano paviršių vizualizacija:

* f(z) = arcsin z*f*(*z*) = arcsin *z*
* f(z) = log z*f*(*z*) = log *z*
* f(z) = z1/2*f*(*z*) = *z*1/2
* f(z) = z1/3*f*(*z*) = *z*1/3
* f(z) = z1/4*f*(*z*) = *z*1/4

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Matulis. Kompleksiniai skaičiai ir funkcijos. – Vilnius: Ciklonas, 2003. – 19 p. ISBN 9955-497-28-9
Koordinatės: 55°15′53″š. pl. 22°16′40″r. ilg.﻿ / ﻿55.264701°š. pl. 22.277715°r. ilg.﻿ / 55.264701; 22.277715

|  |
| --- |
| **Tauragės profesinio rengimo centras** |
| Tauragės profesinio rengimo centras herbasTauragės profesinio rengimo centras herbas |
| Tauragės profesinio rengimo centras |
| **Adresas** | Aerodromo g. 7, Tauragė |
| **Direktorius(-ė)** | Vidas Bičkus |
| **Mokinių skaičius** | 421 |
| **Įkūrimo data** | 2000 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 49 |

Centras 2020 m.
**Tauragės profesinio rengimo centras** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Tauragėje, Aerodromo g. 7, vykdanti vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190807286.

Istorija
--------

1964 m. Tauragėje įkurtas **elektromechaninis technikumas**. Ši mokykla teikė galimybę baigusiems 8 klases įsigyti specialųjį vidurinį išsilavinimą.

1967 m. Elektromechaninis technikumas reorganizuotas į **Tauragės politechnikumą**, kuris įsikūrė Tauragės pilyje, buvo tokios specialybės: metalo apdirbimas pjovimu, žemės ūkio elektrifikavimas ir metalo apdirbimas pjovimu, pramonės įmonių elektriniai įrengimai, keramikos technologija.

1990 m. politechnikumas pertvarkytas į **Tauragės žemės ūkio ir technikos mokyklą**, kuri perkelta į naujai pastatytą kompleksą Aerodromo gatvėje.

Nuo mokyklos įkūrimo dienos (1964 m. rugpjūčio 15 d.) iki 2000 m. rugsėjo 1-osios mokyklai vadovavo direktorius Stanislovas Kušleika.

2000 m. žemės ūkio ir technikos mokykla reorganizuota į **Tauragės profesinio rengimo centrą**.

2009 m. liepos 1 d. prie Centro po reorganizacijos prijungta Pajūrio žemės ūkio mokykla, kuri tapo Centro Pajūrio skyriumi. Skyrius, sumažėjus mokinių, uždarytas 2014 m.

2000-2020 m. Profesinio rengimo centrui vadovavo direktorius Stasys Lapė. 2021 m. sausio 1 d. Profesinio rengimo centro direktoriumi paskirtas Vidas Bičkus. 2023 m. Centre dirbo 49 mokytojai, mokėsi 421 mokinys.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Tauragės profesinio rengimo centras *aikos.smm.lt*
2. ↑  Tauragės profesinio rengimo centro Pajūrio skyrius *aikos.smm.lt*
3. ↑  Tauragės profesinio rengimo centras *nexustruck.lt*
4. ↑
5. ↑
6. ↑

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Tauragės profesinio rengimo centras** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Sąrašas:Lietuvos profesinio mokymo įstaigos
* Mokyklos svetainė
* Tauragės profesinio rengimo centras *facebook.lt*
| Elsa Martinelli |
| --- |
|  |
|  |
|  |
| Tikras vardas | Elsa Tia |
|  |
| Gimė | 1935 m. sausio 30 d.Grosetas, Italija |
| Mirė | 2017 m. liepos 8 d. (82 metai) |
|  |
| Šalis |  Italija |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |
|  |  |
|  |  |
|  |
|  |
| Apdovanojimai |
| Berlyno kino festivalisSidabrinis lokys (1956 m.) |

**Elza Martineli** (it. *Elsa Martinelli*, tikrasis vardas – *Elisa Tia*; 1935 m. sausio 30 d. Grosetas – 2017 m. liepos 8 d.) – italų aktorė ir buvęs modelis.

Biografija
----------

Elza gimė gausioje šeimoje (9 vaikai), kuri vėliau persikėlė į Romą. Kad padėtų išsilaikyti, ji anksti pradėjo dirbti, tame tarpe iš foto modeliu.1953 m. Elzai dirbant padavėja kavinėje, ją pastebėjo pradedantis dizaineris Roberto Capucci ir pakvietė ją į savo kolekcijos pristatymą. Netrukus ji pasirašė sutartį su „Ford Models" ir tapo žinoma ne tik gimtinėje.

1953 m. Elza gavo pirmąjį vaidmenį kine, o 1955 m. sulaukė kvietimo vaidinti vesterne „The Indian Fighter". Filmo žvaigždė Kirk Douglas nusprendė jai skirti vaidmenį po to, kai pamatė Elzos nuotrauką žurnale.

Iki 1960 – ųjų pabaigos Elza filmavosi tiek Europoje, tiek Holivude. Žymiausi jos vaidmenys filmuose „Hatari!" (1962) su John Wayne, „The V.I.P.s" (1963) kartu su Elizabeth Taylor ir Richard Burton, „Madigans Millions" (1968) su Dustin Hoffman. Vėliau ji daugiausia dėmesio skyrė Europos kinui, o paskutinį vaidmenį atliko 2004 m.

1971 m. ji kartu su Carlo Giuffre vedė Sanremo muzikos festivalį.

Šeima
-----

Joan Collins, Barbara Bouchet, Ursula Andress ir Elsa Martinelli

Elza buvo ištekėjusi už grafo Franco Mancinelli, su kuriuo 1958 m. susilaukė dukters Christianos. 

1968 m. ji ištekėjo už Paris Match fotografo Willy Rizzo.

Dalinė filmografija
-------------------

* Mirti iš malonumo (1960)
* Dešimtoji auka (1965)
* Kaip aš išmokau mylėti moteris (1966)
* Seniausia profesija pasaulyje (1967)
* Septynis kartus moteris (1967)
* Manon 70 (1968)
* Una sull’altra (1969)
* Liūto dalis (1971)

Apdovanojimai
-------------

* Berlyno kino festivalis – Sidabrinis lokys geriausiai aktorei (1956)
* Italijos nacionalinis kino žurnalistų sindikatas – geriausia antrojo plano aktorė (nominacija) (1970)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Hal Erickson. „Elsa Martinelli on AllMovie". All Media Network, LLC. Nuoroda tikrinta 2014-02-22.
2. ↑  Profile, cinemaretro.com; accessed 18 March 2015.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Elsa Martinelli** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* IMDb profilis
| **Liveta Kazlauskienė** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1964 m. rugsėjo 27 d. (58 metai)Tauragė |
| Tėvas | Vladas Paulauskas |
| Motina | Valerija Paulauskienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Petras Kazlauskas |
| Vaikai | Ingrida Kazlauskaitė |
|  |
| Veikla | dainininkė, šeimyninio trio ,,Liveta, Petras ir Ingrida Kazlauskai "vadybininkė, prodiuserė, dainų tekstų bei muzikos autorė ir kūrėja, video klipų bendrautorė, bei kūrėja, politinė bei aktyvi visuomenės veikėja |
| Partija | 2007 m. TS-LKD, 2012 m. Tvarka ir teisingumas |

**Liveta Paulauskaitė-Kazlauskienė** (g. 1964 m. rugsėjo 27 d. Tauragėje) – estrados dainininkė, Lietuvos ir Kauno rajono politinė bei visuomenės veikėja.

Biografija
----------

Gyveno ir augo [ Tauragė [Taurai|Taurų]] kariniame miestelyje. 1971–1979 m. mokėsi Tauragės 1-ojoje vidurinėje mokykloje. 1984 m. Tauragės politechnikume baigė ŽŪE specialybę ( žemės ūkio elektrifikaciją). 1983–1985 m. Tauragės skaičiavimo mašinų elementų gamyklos kontrolierė.

1991–1994 m. Kauno koncertinės agentūros „Litart" solistė. Nuo 1994 m. Lietuvos Pop estrados dainininkė, šeimyninio Livetos ir Petro Kazlauskų dueto vadybininkė, koncertų ir labdaros, paramos koncertų, bei renginių organizatorė. 1994 m. konkurso „Dainuoju Motinai Tėvynei" laureatė.

2000–2004 m. Kauno rajono Karmėlavos seniūnijos tarybos narė, 2004–2007 m. tarybos pirmininkė. Nuo 2002 m. Karmėlavos bendruomenės „Židinys" tarybos ir valdybos narė. Labdaros ir paramos fondo „Algojimas" valdybos narė.

2007–2010 m. Tėvynės sąjungos-Lietuvos krikščionių demokratų partijos narė. 2007–2011 m. Kauno rajono savivaldybės tarybos narė. Nuo 2012 m. politinės partijos Tvarka ir teisingumas narė, partijos Kauno rajono skyriaus pirmininko pavaduotoja.

Sutuoktinis Petras Kazlauskas (g. 1956), duktė iš pirmos santuokos Ingrida Kazlauskaitė (g. 1983).

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2014-12-28 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑   Archyvuota kopija 2014-12-28 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* L. Kazlauskienę dainuoti suviliojo vyras, 2006-07-14
Juodasis akmuo Kaaboje
**Juodasis akmuo** (arab. ٱلْحَجَرُ ٱلْأَسْوَد = *al-Ḥajaru al-Aswad*) – akmuo, įmūrytas rytinėje Kaabos, musulmonų pagrindinės mečetės al Masdžid al Charamo svarbiausios dalies, sienoje. Yra 1,5 m aukštyje. Musulmonai akmenį garbina kaip islamo relikviją, kuri, pasak padavimo, siekia Adomo ir Ievos laikus.

Akmuo buvo garbinamas Kaaboje dar ikiislamiškais pagonybės laikais. Pagal padavimą, nepažeistą akmenį į Kaabos sieną 605 m. (likus penkeriems metams iki pirmojo apreiškimo) įmūrijo pranašas Mahometas. Nuo tada jis suskaidytas į fragmentus ir dabar yra įrėmintas sidabru. Jo išvaizda primena tamsią suskilusią uolą, glotniai nuglūdintą piligrimų. Remiantis padavimu, akmuo nukrito iš dangaus kaip ženklas Adomui ir Ievai statyti aukurą. Manoma, kad tai buvo meteoritas.

Per chadžą piligrimai apibėga Kaabą ir bando pabučiuoti Juodąjį akmenį. Nors Juodasis akmuo yra garbinamas, islamo teologai pabrėžia, kad jis neturi dieviškos reikšmės ir kad jo svarba yra istorinio pobūdžio.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  „Juodasis akmuo". *www.vle.lt*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2023-08-27.  Išorinė nuoroda parametre `|website=` (pagalba)
2. ↑  Sheikh Safi-ur-Rehman al-Mubarkpuri (2002). *Ar-Raheeq Al-Makhtum (The Sealed Nectar): Biography of the Prophet*. Dar-us-Salam Publications. ISBN 978-1-59144-071-0.
3. ↑  Burke, John G. (1991). *Cosmic Debris: Meteorites in History*. University of California Press. pp. 221–23. ISBN 978-0-520-07396-8.
4. ↑  Elliott, Jeri (1992). *Your Door to Arabia*. Lower Hutt, N.Z.: R. Eberhardt. ISBN 978-0-473-01546-6.
5. ↑  Mohamed, Mamdouh N. (1996). *Hajj to Umrah: From A to Z*. Amana Publications. ISBN 978-0-915957-54-5.
6. ↑  Hedin, Christer (2010). „Muslim Pilgrimage as Education by Experience". *Scripta Instituti Donneriani Aboensis* **22**: 176. OCLC 7814979907. doi:10.30674/scripta.67366.  Nežinomas parametras `|s2cid=` ignored (pagalba); Nežinomas parametras `|citeseerx=` ignored (pagalba)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 31°15′15″ p. pl. 57°55′43″ v. ilg.﻿ / ﻿31.25417°š. pl. 57.92861°r. ilg.﻿ / 31.25417; 57.92861

| Salto Grandės tvenkinys |
| --- |
| Vaizdas iš kosmosoVaizdas iš kosmosoVaizdas iš kosmoso |
| Vieta | Argentina, Urugvajus |
| Plotas | 783 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1190 km |
| Kilmė | Dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 6,4 m |
| Didžiausias gylis | 33 m |
| Tūris | 50 km³ |
| Įteka | Urugvajus |
| Išteka | Urugvajus |

**Salto Grandės užtvanka** (isp. *Represa Salto Grande*) – užtvanka Urugvajaus upėje, netoli Salto (Urugvajus) ir Konkordijos (Argentina) miestų.

Užtvanka su hidroelektrine pradėta statyti 1974 m. elektros gamyba – 1979 m. Hidroelektrinėje yra 14 Kaplano turbinų, kurių bendras galingumas 1 890 megavatų. Užtvenkus upę susidarė vandens telkinys, kurio plotas apie 783 km². Virš užtvankos yra Didysis Salto tiltas, vienas iš tiltų jungiančių Urugvajų su Argentinos tarpupiu (dar vad. *Argentinos Mesopotamija*)

Priklauso tiek Argentinai, tiek Urugvajui.
| Kaselisvok. *Kassel* |
| --- |
|              |
| *Kaselio panorama nuo pilies kalno* |
|  |
| 

KaselisKaselis

51°19′00″ š. pl. 9°30′00″ r. ilg.﻿ / ﻿51.31667°š. pl. 9.50000°r. ilg.﻿ / 51.31667; 9.50000﻿ (Kaselis)Koordinatės: 51°19′00″ š. pl. 9°30′00″ r. ilg.﻿ / ﻿51.31667°š. pl. 9.50000°r. ilg.﻿ / 51.31667; 9.50000﻿ (Kaselis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Vokietijos vėliava Vokietija |
| **Žemė** | Hesenas Hesenas |
|  |
| **Meras** | Christian Geselle (SPD) |
|  |
| **Gyventojų** (2020) | 201 048  |
| **Plotas** | 107 km² |
| **Tankumas** (2020) | 1 879 žm./km² |
| **Altitudė** | 167 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Kaselis |

**Kaselis** (vok. *Kassel*) – miestas vidurio Vokietijoje, Heseno žemėje, prie Fuldos upės. Transporto mazgas prie plentų ir geležinkelių tarp šiaurės ir pietų Vokietijos. Geležinkelio transporto remonto dirbtuvės, automobilių (*Volkswagen*), maisto, chemijos, medienos apdirbimo pramonės mašinų, elektrotechnikos, tiksliųjų ir optikos prietaisų gamyba, tekstilės, moderniųjų technologijų įrangos pramonė.

Yra Kaselio universitetas, įsikūręs Vokietijos Federalinis Socialinis Teismas. Kultūros mokslo ir prekybos centras. Veikia *Fridericianum*, miesto, meno, gamtotyros, Heseno žemės, Vokietijos tapetų, astronomijos ir technikos istorijos, brolių Grimų ir kiti muziejai. Planetariumas. Botanikos sodas. Mieste yra Europos dailės kolekcija, parkai bei sodai. Tarp jų garsus Vilhelmshėhės parkas įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą. Kaselyje rengiama šiuolaikinio meno *„Dokumenta"* paroda kas penkeri metai. Yra keletas senų bažnyčių (Šv. Martyno XIV–XV a. Brolių XIV a. Šv. Karolio XVIII a. pr.) ir rūmų.

Istorija
--------

Kaselis (*Chassala*) minimas nuo 913 m. Konrado I turto dovanojimo dokumentuose. 1189 m. minimas jau esant miestu.

Nuo 1277 m. – Heseno grafų rezidencija. XVII a. pabaigoje į miestą atsikėlė daug iš Prancūzijos pabėgusių hugenotų. 1567–1866 m. (su pertrauka) buvo Heseno-Kaselio kunigaikštystės sostine. Nuo 1867 m. Prūsijos karalystei priklausančios Heseno-Nasau provincijos centras (iki 1944 m.).

II pasaulinio karo metais Kaselis smarkiai subombarduotas, sugriauta ~90 % pastatų.

Išnašos
-------

1. "Bevölkerung in Hessen am 31.12.2020 nach Gemeinden".
2. ↑  "Bevölkerung in Hessen am 31.12.2020 nach Gemeinden".
3. "Bevölkerung in Hessen am 31.12.2020 nach Gemeinden".
4. ↑  "Bevölkerung in Hessen am 31.12.2020 nach Gemeinden".
5. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 201
6. ↑  Uno-Kulturorganisation: Unesco kürt Kasseler Herkules zum Welterbe, Spiegel Online, 23. Juni 2013
7. ↑  *Kassel*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006

Nuorodos
--------

* Oficiali tinklavietė
* Europos kultūros sostinė 2010[neveikianti nuoroda]