recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Bibliotekininkystė** – tarpdisciplininė mokslo šaka, susijusi su dokumentų (rankraštinių, spausdintų, vaizdo, garso, elektroninių ir kitų), informacijos kaupimo ir visuomeninio naudojimo organizavimu. Istoriškai bibliotekininkystė glaudžiai susijusi su archyvistika.

Bibliotekininkystės mokslinės kryptys: bibliotekų istorija, teorija, metodika ir technologijos, bibliotekų vieta ir reikšmė visuomenėje, ryšiai su kitomis institucijomis, visuomenės skaitymo poreikių ir jų tenkinimo tyrimas. Bibliotekininkystė teikia žinių apie informacijos ir dokumentų identifikavimą, atranką, kaupimą, saugojimą, tvarkymą, vertinimą, interpretaciją ir reprezentaciją, pagalbą vartotojams jais naudojantis įvairių tipų bibliotekose ir informacijos tarnybose.

Bibliotekininkystės (vok. *Bibliothekswissenschaft*) sąvoką XIX a. įvedė Bavarijos benediktinų vienuolis, bibliotekininkas Martinas Šretingeris (*Martin Schrettinger*), kuris rengė Miuncheno bibliotekos knygų katalogus. 1886 m. bibliotekininkystės katedra įkurta Getingeno universitete, o 1887 m. Melvilis Diujis Niujorke įkūrė pirmąją bibliotekininkystės mokyklą.

Buvusioje LDK Joachimas Lelevelis parengė pirmąjį Lietuvoje ir Lenkijoje bibliotekininkystės, knygos istorijos ir bibliografijos teorinį veikalą „Dvejetas bibliografinių knygų" (*Bibliograficznych ksiąg dwoje*, 2 t. 1823–1826 m.), o 1829 m. Vilniaus universitete pradėtas dėstyti bibliotekininkystės kursas (dėstė Aleksandras Viktoras Bohatkevičius). 1931 m. įkurta Lietuvos bibliotekininkų draugija, 1936 m. Kaune surengti pirmieji bibliotekininkų kursai.

XXI a. pr. paplitus internetui, į bibliotekininkystės apimtį pateko ne tik knygų ir dokumentų tvarkymas bei klasifikavimas, bet ir skaitmenizacija, internetinių katalogų, duomenų bazių pildymas bei priežiūra.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Audronė Glosienė. *Bibliotekininkystė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
|  Kalispelai |
| --- |
| Kalispelų mergaitė (~1910 m.)Kalispelų mergaitė (~1910 m.) |
| Gyventojų skaičius | ~250 |
| Populiacija šalyse | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos (Montanos vėliava Montana, Vašingtono valstijos vėliava Vašingtono valstija) |
| Kalba (-os) | anglų, Montanos sališų |
| Vėliava |  |
| Religijos | tradicinė religija, krikščionybė |
| Giminingos etninės grupės | kiti sališai (ypač flathedai, spokanai, kordelenai, liloetai), kultūriškai – kutenajai |

**Kalispelai** (*Ql̓ispé*, angl. *Kalispel*) arba ***pandorėjai, pondorėjai*** (iš pranc. *Pend d’Oreille* – 'auskarai') – indėnų sališų (vidinių) tauta, gyvenanti JAV, Montanos ir Vašingtono valstijose. Populiacija – apie 250 žmonių (kartu su flathedais ir spokanais – apie 8000). Gimtoji Montanos sališų kalba nykstanti (70 kalbėtojų 2013 m.), vartoja anglų kalbą.

Kalispelai skirstėsi į aukštutinius (*Kullyspelm*; gyveno prie Flathedo ežero ir į vakarus nuo Pond Orėjaus ežero) ir žemutinius (*Silkatkmlschi*; gyveno prie Pond Orėjaus ir Pristo ežerų). Aukštutiniai kalispelai kartu su flathedais, kutenajais ir dalimi spokanų 1855 m. perkelti į Flathedo indėnų rezervaciją vakarų Montanoje, o žemutiniai kalispelai, atsisakę apsigyventi su kitomis tautomis, XIX a. pab.–XX a. pr. gavo Kalispelų rezervaciją prie Pond Orėjaus ežero (Vašingtono vast. į šiaurę nuo Spokano).

* Kalispelų vadas ant žirgo (1907 m.)Kalispelų vadas ant žirgo (1907 m.)
* Kalispelų medinė trobelėKalispelų medinė trobelė

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Салиши*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
| Šalis | Ispanija |
|  |
| Trasos pavadinimas | Circuit de Pedralbes |
| Grand Prix | Formulės 1 Ispanijos Grand Prix |
|  |
| Trasos ilgis | 6 316 m |
| Ratų skaičius | 80 |
| Distancija | 505,280 km |
| Posūkių skaičius | 6 |
| Trasos rekordas | 2'16.93 Juan Manuel Fangio, Alfa Romeo, 1951. |
|  |
| Tinklalapis |  |

**Trasa Pedralbes (Circuit de Pedralbes)** – gatvių tipo trasa (kai panaudojamos miesto gatvės) Barselonoje, Ispanijoje, kurioje vyko Formulės 1 Ispanijos Grand Prix.

Istorija
--------

Pirmą kartą trasoje lenktynės vyko jau 1946 vakarinėje miesto dalyje. Pilotai ir žiūrovai ja buvo patenkinti, todėl jau 1951 čia vyko F1 Ispanijos GP. Po 1954 GP dėl atsirandančių modernesnių trasų buvo atsisakyta čios trasos.

Statistika
----------

| Metai | Pilotas laimėtojas | Komanda laimėtoja |
| --- | --- | --- |
| 1954 |  Mike Hawthorn | Ferrari |
| 1951 |  Juan Manuel Fangio | Alfa Romeo |

Adresas
-------

Pedralbes suburbs  

Barcelona  

Spain

Nuorodos
--------

* www.f1db.com Archyvuota kopija 2007-10-10 iš Wayback Machine projekto. **(**angl.**)**
* www.f-1.lt **(**angl.**)**
Šovinys su trasuojamąja kulka. Raudonai pažymėtas traseris.
Kulkos 5,56 mm kalibro šoviniuose. 2 ir 4 šoviniai su trasuojamosiomis kulkomis, kurių dugneliuose matyti trapecijos pavidalo baltai pažymėti traseriai.
**Traseris** (angl. *tracer*; rus. *трассер*) – pirotechninis įtaisas sviedinyje ar kulkoje, užpildytas trasuojamuoju mišiniu. Šūvio metu traseris užsidega ir ima šviesti ar skleisti dūmus, todėl kulkai ar sviediniui skriejant lieka trajektoriją rodantis šviečiantis ar dūmų pėdsakas. 

Traseris būna arba atskira stiklinaitė, įpresuojama į kulkos ar sviedinio dugną, arba tiesiog įduba sviedinio ar kulkos korpuso dugne.

***Trasuojamasis mišinys*** – traserį užpildantis degus presuotas mišinys. Pvz. šviesinius trasuojamuosius mišinius sudaro oksidai, degiosios medžiagos ir rišikliai. Oksidai – bario nitratas, stroncio nitratas ir natrio oksalatas, kurie degdami švyti atitinkamai baltai, raudonai ir geltonai. Degioji medžiaga – dažniausiai miltelių pavidalo magnis, rišiklis – šelakas, kalcio rezinatas ir kt. Trasuojamasis mišinys gali būti *blaususis* (angl. *dim*) – tokiam mišiniui degant, šviesa matoma tik naudojant naktinio matymo įrangą. 

Dieną šviesinės trasos prastai matomos, todėl dieną gali būti naudojami šaudmenys su dūminiais traseriais. Sviediniai ar kulkos su jais palieka dūmų pėdsaką, kuris dieną gerai matomas. 

Kita traserių rūšis yra *delstiniai traseriai* (angl. *subdued*), kurie pėdsaką pradeda palikti tik kulkai ar sviediniui nuskriejus 100 m ar daugiau. Tokie traseriai neparodo, kurioje vietoje yra šaulys.

Nuorodos
--------

1. ↑  Smoke tracer composition (11-Feb-1958)
| Grubų piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Grubų piliakalnisGrubų piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°4′34.27″ š. pl. 25°23′57.18″ r. ilg.﻿ / ﻿56.0761861°š. pl. 25.3992167°r. ilg.﻿ / 56.0761861; 25.3992167Koordinatės: 56°4′34.27″ š. pl. 25°23′57.18″ r. ilg.﻿ / ﻿56.0761861°š. pl. 25.3992167°r. ilg.﻿ / 56.0761861; 25.3992167 |

 |
| Vieta | Rokiškio rajonas |
| Seniūnija | Rokiškio kaimiškoji seniūnija |
| Aukštis | 6 m m |
| Plotas | 48x15 m |
| Naudotas | I tūkstantmetis |
| Žvalgytas | 2016, 2017, 2018 m. |
| Registro Nr. | u. k. 43231 |

**Grubų piliakalnis su papiliu**  – piliakalnis, esantis Rokiškio rajone, Rokiškio kaimiškojoje seniūnijoje, Grubų kaime, Pagrūbio miške, apie 3 km į pietvakarius nuo Čedasų miestelio ir kelio  **3604**  Rokiškis–Maineivos–Naujasodė .

2018 m. gruodžio 3 d. piliakalnis su papiliu įtrauktas į Kultūros vertybių registrą.

Piliakalnio apibūdinimas
------------------------

Piliakalnį sudaro gūbrys, iš visų pusių supamas žemų vietų. Jis apardytas ankstesnių arimų metu, apaugęs po miško kirtimų užaugusiais krūmais, yra kelios pušys. Piliakalnio aikštelė keturkampė, pailga, 48x15 m dydžio. Aikštelės rytų-pietryčių krašte yra 13 m ilgio, 0,8 m aukščio nuo aikštelės ir 8 m pločio pylimas 1,2 m aukščio išoriniu šlaitu, nusileidžiančiu į griovį. Už šio griovio supiltas antras 0,2-0,3 m aukščio pylimas 0,5 m aukščio išoriniu šlaitu, nusileidžiančiu į antrą griovį, o nuo šio griovio 0,5 m aukščio šlaitas kyla į dabar 0,3 m aukščio ir 7 m pločio trečią pylimą 1,2 m aukščio išoriniu šlaitu, besileidžiančiu į trečią griovį. Visi pylimai dalinai sulėkštėję ir nusklidę, apaugę krūmais. Tarp piliakalnio pylimų yra grioviai, kurie dalinai užslinkę, suseklėję, apaugę krūmais. Piliakalnio šlaitai statūs, iki 6 m aukščio.

Papilio aikštelė netaisyklinga keturkampė, pailga rytų-vakarų kryptimi, 21x11 m dydžio. Ji apardyta ankstesnių arimų metu, apaugusi po miško kirtimų užaugusiais krūmais. Papilio rytinėje dalyje, 0,7 m aukščio šlaitelio apačioje yra 4 m pločio ir 0,1 m gylio griovys, kuris gerokai užslinkęs ir suseklėjęs, apaugęs krūmai. Papilio, kaip ir piliakalnio. šlaitai statūs, 3 m aukščio, 

Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu (m. e.), paminklo teritorijos plotas yra 8731 m².

Literatūra
----------

* Lietuvos piliakalniai. Atlasas. Vilnius, 2017, t. 4, p. 59-60.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Objekto Nr. 43231 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.

Nuorodos
--------

* Rokiškio rajono piliakalniai Archyvuota kopija 2018-11-16 iš Wayback Machine projekto.
**Mėrūniškių valsčius** (lenk. *Gmina Mieruniszki*) – nuo 1945 iki 1954 metų egzistavęs valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Balstogės vaivadijoje, Alėckos apskrityje. Valsčiaus centras buvo Mėrūniškių kaime.

Istorija
--------

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artimos baltų tautos – jotvingiai ir prūsai. Po II pasaulinio karo, 1945 m. rugsėjo 25 d. Lenkijai priskirtoje Rytų Prūsijos teritorijoje buvo įkurtas valsčius, kuris priklausė Alėckos apskričiai. 1946 m. birželio 28 d. valsčius priskirtas Balstogės vaivadijai. 1952 m. liepos 1 d. valsčiuje buvo 10 kaimų. 1953 m. rugsėjo 21 d. prie valsčiaus prijungti dar du kaimai. Vykdant Lenkijos valsčių reformą 1954 m. rugsėjo 29 d. valsčius buvo panaikintas. 1973 m. sausio 1 d. atkūrus valsčių sistemą, valsčius nebuvo atkurtas, o jo kaimai prijungti prie Kalvių Alėckos ir Pilypavo valsčių.

Šaltiniai
---------

* Wykaz Gromad Polskiej Rzeczypospolitej Ludowej według stanu z dnia 1.VII 1952 m. PRL, GUS, Warszawa;
* 1946 m. valsčiaus priskirimo Balstogės vaivadijai įstatymas (lenk.) Archyvuota kopija 2015-03-20 iš Wayback Machine projekto.;
* 1953 m. prie valsčiaus prijungiami kaimai (lenk.);
* 1954 m. valsčiaus panaikinimo įstatymas (lenk.) Archyvuota kopija 2012-05-12 iš Wayback Machine projekto.;
* 1972 m. Lenkijos valsčių atkūrimo įstatymas (lenk.) Archyvuota kopija 2013-01-26 iš Wayback Machine projekto..
| Ladogos šcherų nacionalinis parkas |
| --- |
| IUCN II kategorija (nacionalinis parkas) |
| Ladogos šcherų krantas Ladogos šcherų krantas |
| **Vieta:** | Rusijos vėliava Rusija(Karelijos Respublikos vėliava Karelijos Respublika) |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** | Sortavala |
| 

Žemėlapis rodantis Ladogos šcherų nacionalinis parkas vietą.Ladogos šcherų nacionalinis parkas

  |
| **Koordinatės:** | 61°36′0″ š. pl. 30°42′0″ r. ilg.﻿ / ﻿61.60000°š. pl. 30.70000°r. ilg.﻿ / 61.60000; 30.70000Koordinatės: 61°36′0″ š. pl. 30°42′0″ r. ilg.﻿ / ﻿61.60000°š. pl. 30.70000°r. ilg.﻿ / 61.60000; 30.70000 |
| **Plotas:** | 1220,08 km² |
| **Įkurtas:** | 2017 m. |
|  **Vikiteka:** | Ladogos šcherų nacionalinis parkas |

**Ladogos šcherų nacionalinis parkas** (rus. *национальный парк Ладожские шхеры*) – saugoma gamtos sritis šiaurės Rusijoje, Karelijoje (Lachdenpochjos, Pitkjarantos ir Sortavalos raj.), apima šiaurines ir šiaurės vakarines Ladogos ežero pakrantes. Įsteigtas 2017 m. (nuo 2009 m. veikė kaip gamtos parkas).

Šiame nacionaliniame parke saugomos Ladogos ežero pakrantės ir prie jų išsibarsčiusios mažytės salelės – šcherai. Šis šcherų krantas tęsiasi nuo Kilpolos salos vakaruose iki Pitkjarantos miesto rytuose. Iš viso parke yra ~650 šcherų; didžiausi – Riekalansaris (53,5 km²), Kilpola (32,1 km²), Kuchka, Sorolansaris, Lauvatsaris, Putsaris. Būdingi uolėti, akmenuoti paviršiai, apaugę pušynais, tankiais maumedynais. Krantai daug kur skardingi, salų kalnai iškyla iki 92 m aukščio. Aukščiausia parko vieta – Piotsiovaros kalnas (187 m) – yra žemyne, apsupta gilių ežerų ir sengirių. Salose ir pakrantėse peri reti paukščiai – paprastoji gaga, jūrinė šarka, pilkoji antis, dryžagalvė kryklė. Skurdžiose dirvose, šilainėse auga labiau pietų kraštams, negu Karelijai būdingi augalai – smiltyninis gvazdikas, linijinis česnakas, taip pat tundrai būdinga snieginė uolaskėlė arba alpinė glažutė. Į šiaurę nuo Ladogos veši tankūs eglynai, kurių pomiškyje veši šiaurinė kuprelė, sibirinė salota. Upių slėnius apžėlę beržynai ir drebulynai.

Ladogos vandenyse gyvena vietinis žieduotųjų ruonių porūšis, 58 žuvų rūšys.

* Sala „Kašalotas"Sala „Kašalotas"
* Šiaurinės parko dalies kraštovaizdisŠiaurinės parko dalies kraštovaizdis
* Ladogos šcherai žiemąLadogos šcherai žiemą
* Charvijos kaimas prie šiaurinio Ladogos krantoCharvijos kaimas prie šiaurinio Ladogos kranto

Šaltiniai
---------

1. ↑  Планируемый парк Ладожские шхеры Archyvuota kopija 2019-04-16 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
| Šalis | Ispanija |
|  |
| Trasos pavadinimas | Circuit de Montjuic |
| Grand Prix | Formulės 1 Ispanijos Grand Prix |
|  |
| Trasos ilgis | 3 790 m |
| Ratų skaičius | 29 |
| Distancija | 109,910 km |
| Posūkių skaičius | 11 |
| Trasos rekordas | 1'23.8 Ronnie Peterson, Lotus-Ford, 1973. |
|  |
| Tinklalapis |  |

**Trasa Montjuich (Circuit de Montjuic, tariama „Monžuík")** – trasa Barselonoje, Katalonijoje, Ispanijoje, kurioje vyko Formulės 1 Ispanijos Grand Prix.

Istorija
--------

Jau 1932 lenktynės buvo rengiamos Montjuic parke. 
1968 trasa pasirenkama, kaip Ispanijos Grand Prix pravedimo vieta, kurioje 1969 ir įvyko lenktynės. Trasa pasižymėjo labai lėtais ir labai greitais posūkiais. Taip pat joje buvo važiuojama prieš laikrodžio rodyklę. 1975 įvyko tragedija, kai pilotui Rolf Stommelen išslydus iš trasos žuvo penki žiūrovai.
Po incidento trasoje nebebuvo rengiamos F1 GP lenktynės.

Statistika
----------

| Metai | Pilotas laimėtojas | Komanda laimėtoja |
| --- | --- | --- |
| 1975 |  Jochen Mass | McLaren-Ford |
| 1973 |  Emerson Fittipaldi | Lotus-Ford |
| 1971 |  Jackie Stewart | Tyrrell-Ford |
| 1969 |  Jackie Stewart | Matra-Ford |

Adresas
-------

Montjuich Park  

Barcelona  

Catalonia  

Spain

Nuorodos
--------

* www.f1db.com Archyvuota kopija 2007-10-11 iš Wayback Machine projekto. **(**angl.**)**
* www.f-1.lt **(**angl.**)**
Tropinių ir subtropinių sausųjų plačialapių medžių miškų paplitimas
Sausasis atogrąžų miškas pietų Indijoje
Miškas pietų Indijoje sausmečiu
**Sausieji atogrąžų miškai** – atogrąžų miškų biomas, kuriame vyrauja sausuoju laikotarpiu lapus numetantys plačialapiai medžiai, retai – visžaliai medžiai. Šie miškai paplitę atogrąžų juostose ten, kur nepaisant gana didelio metinio kritulių kiekio būna ilgų sausmečių. Veši į šiaurę ir pietus nuo pusiaujo drėgnųjų atogrąžų miškų, sudaro dvi juostas tarp 10° ir 20° š. pl. bei 20° ir 30° p. pl. srityse, kuriose būdingas 3–8 mėn. trunkantis sausasis laikotarpis ir 4–9 mėn. trunkantis drėgnasis laikotarpis, kartais per metus būna po du drėgnuosius ir sausuosius laikotarpius.

Pagrindiniai sausųjų atogrąžų miškų arealai: Pietų Azija (ypač Dekano plokščiakalnis, Šri Lanka), Indokinijos pusiasalis, Mažosios Sundos salos, Karibų salos, pietų Meksika ir Centrinė Amerika, Bolivijos lygumos (Čikitanija), centrinė ir rytų Brazilija (Kaatingos miškai), taip pat šiaurės vakarų Madagaskaras, Pietų Afrika, Naujoji Kaledonija.

Sausųjų atogrąžų miškų medynas būna 1–3 ardų, vidutinis medžių aukštis – 10–40 m. Kadangi sausuoju laikotarpiu dauguma medžių numeta lapus, miško paklotė gauna daug šviesos ir susidaro palankios sąlygos žoliniams augalams augti. Augalų biomasė sudaro 28–320 t/ha. Vyraujančių medžių įvairovė priklauso nuo miškų geografinės padėties. Paplitusios medžių rūšys: sterkulija, bombakmedis, viršūklis, Azijoje – pūkmedis, sparnenis, šorėja, tikmedis, Afrikoje – dryžmedis, kliedmis, giburcija, kraumedis, Šiaurės ir Pietų Amerikoje – kvaruba, balamedis, kolamedis, kapokmedis, rintausė, svietenija, Australijoje – bambalis, eukaliptas ir kitų genčių medžiai.

Miškuose gyvena daug žolėdžių, plėšrūnų, vaisėdžių šikšnosparnių, primatų, paukščių. Kadangi daugelis sausųjų atogrąžų miškų yra tankiai apgyvendintose vietovėse, jie sparčiai nyksta (medienos kirtimas, žemdirbystės ir gyvenamųjų plotų plėtra). Sausrų metų dažnai nukenčia nuo gaisrų.

* Sausieji atogrąžų miškai rytų Bolivijoje (Čikitanijoje)
* Brazilijos Kaatingos miškai ir krūmynai sausmečiu
* Sausasis miškas Čakačakarėje (Karibai)

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Zigmantas Gudžinskas. *sausieji atogrąžų miškai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXI (Sam–Skl). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2012
Koordinatės: 54°50′12″š. pl. 25°43′57″r. ilg.﻿ / ﻿54.836563°š. pl. 25.732557°r. ilg.﻿ / 54.836563; 25.732557


|  |
| --- |
| **Buivydžių Tadeušo Konvickio gimnazija** |
| [[Vaizdas:|Buivydžių Tadeušo Konvickio gimnazija herbas|center|100px]] |
|  |
| **Adresas** | Bažnyčios g. 2, Buivydžiai I |
| **Direktorius(-ė)** | Halina Ravdo |
| **Mokinių skaičius** | 153 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 22 |

**Vilniaus rajono Buivydžių Tadeušo Konvickio gimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniaus raj. Buivydžiuose I, Mokyklos g. 22, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 191314727.

Istorija
--------

Gimnazija 2016 m.
Mokykla įkurta 1907 m. spalio 1 d. Prasidedant II pasauliniam karui, 1940 m. mokykla buvo perkelta į naują pastatą, kuriame ji buvo iki 1985 m. (dabar šis pastatas vadinamas „senąja mokykla"). 1949 m. tapo septynmete mokykla, vėliau – vidurine mokykla, gimnazija. 2017 m. balandžio 17 d. pervadinta Buivydžių Tadeušo Konvickio gimnazija.

Pavadinimų kaita
----------------

***Mokyklos pavadinimų kaita***:

* nuo 1907 m. *Buivydžių mokykla*
* nuo 1949 m. *Buivydžių septynmetė mokykla*
* nuo ~1970 m. *Buivydžių vidurinė mokykla*
* nuo ~2000 m. *Buivydžių gimnazija*
* nuo 2017 m. *Buivydžių Tadeušo Konvickio gimnazija*

Direktoriai
-----------

* Halina Ravdo

Nuorodos
--------

1. ↑  Istorija. Lm.lt (tikrinta 2022-04-22).
2. ↑  Tadeušas Konvickis – gimnazijos patronas. Lm.lt (tikrinta 2022-04-22).

* Mokyklos svetainė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Ladės jarlų teritorijos (rausvos) 930 m.
**Ladės jarlai** (norv. *Ladejarler*) – Ladės valdovų Norvegijoje, turėjusių jarlo titulą, dinastija IX-XI a. Jų sostinė Ladė (norv. *Lade*, sen. skand. *Hlaðir*) buvo rytinėje dabartinio Trondheimo dalyje, ribojosi su Trondsheimsfjordu.

Istorija
--------

Jų valdoma sritis buvo suformuota IX a. Haraldui I suvienijus didžiąją dalį Norvegijos. Jis atidavė visas šiaurines sritis (istorinius Triondelago ir Halogalando regionus) savo bendražygiui Hakonui Grjotgardsonui, o po karaliaus mirties šios sritys tapo paveldimos. Jarlai tapo stipriausiais kunigaikščiais Norvegijoje, dėl ko nuolat nesutarė su Norvegijos karaliais Inglingais.

Po to, kai Inglingas Haraldas II nužudė jarlą Sigurdą Hakonarsoną, jo sūnus Hakonas Sigurdarsonas sudarė sąjungą su Danijos karaliumi Haraldu Mėlyndančiu. 971 m. nužudžius Norvegijos Haraldą II, Ladės jarlai užvaldė didžiąją dalį Norvegijos, t. y. *de facto* tapo Norvegijos karaliais, tačiau nominaliai pripažino Danijos Kniutulingų valdžią. Ši situacija su pertraukomis tęsėsi iki 1015 m. kuomet Norvegijoje į valdžią grįžo Inglingai. 1030 m. mirus Hakonui Eriksonui, Ladės jarlo titulas buvo panaikintas.

Sąrašas
-------

* Hakonas Grjotgardsonas (sen. skand. *Hákon Grjótgarðsson*) – Haraldo Gražiaplaukio sąjungininkas vienijant Norvegiją.
* Sigurdas Hakonarsonas (sen. skand. *Sigurðr Hákonarson*) – Hakono Gerojo draugas ir patarėjas.
* Hakonas Sigurdarsonas (sen. skand. *Hákon Sigurðarson*) – savo galia buvęs faktiniu Norvegijos karaliumi.
* Erikas Hakonarsonas (sen. skand. *Eiríkr Hákonarson*) – didžiosios Norvegijos dalies valdytojas valdant Sveinui Šakotbarzdžiui.
* Sveinas Hakonarsonas (sen. skand. *Sveinn Hákonarson*) – didžiosios Norvegijos dalies valdytojas valdant Olafui Švedui.
* Hakonas Eriksonas (sen. skand. *Hákon Eiríksson*) – Norvegijos valdytojas valdant Knutui Didžiajam
| Mnogooziornas*Многоозерный* |
| --- |
| 

MnogooziornasMnogooziornas

52°44′0″ š. pl. 84°23′0″ r. ilg.﻿ / ﻿52.73333°š. pl. 84.38333°r. ilg.﻿ / 52.73333; 84.38333﻿ (Mnogooziornas)Koordinatės: 52°44′0″ š. pl. 84°23′0″ r. ilg.﻿ / ﻿52.73333°š. pl. 84.38333°r. ilg.﻿ / 52.73333; 84.38333﻿ (Mnogooziornas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+6)------ vasaros: (UTC+7) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Kraštas** | Altajaus kraštas Altajaus kraštas |
| **Rajonas** | Troickojės rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2013) | 380  |

**Mnogooziornas** – gyvenvietė apie 35 km į pietvakarius nuo Troickojės, Troickojės rajonas, Altajaus kraštas, Rusija.

Lietuviai
---------

1941 m. rugpjūčio mėn. į Mnogooziorną ištremta 150–200 Lietuvos gyventojų lietuvių ir kelios žydų šeimos. Tremtiniai kirto mišką, rinko sakus, dirbo Mnogooziorno pabėgių įmonėje. 1941 m. žiemą daug jų mirė nuo bado ir šalčio. 1943 m. apie 30 žmonių buvo paimta į vadinamąją darbo armiją, išvežti dirbti į kitas TSRS vietas, taip pat išgabenta į Jakutijos šiaurę prie Laptevų jūros, perkelta į kitas Altajaus krašto gyvenvietes. 1944–1945 m. grupė lietuvių jaunuolių leido rankraštinį žurnalo „Tėvynės ilgesys" (išėjo 7 numeriai). 1948 m. gyvenvietėje buvo likę apie 50 lietuvių.

Mnogooziorno kapinėse palaidota apie 20 lietuvių, tarp jų – generolo S. Raštikio tėvai. Iki 1992 m. daugumos tremtinių palaikai parvežti į Lietuvą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aldona Juodvalkytė. *Mnogooziornas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 277 psl.
|  |
| --- |
| Žanas-Klodas Van Džonsonas |
| Žanras | veiksmo komedija |
| Kūrėjas (-ai) | Dave Callaham |
| Vaidina | Jean-Claude Van DammeKat FosterMoises AriasPhylicia RashadTim PepperBar Paly |
| Kompozitorius (-iai) | Joseph Trapanese |
| Kilmės šalis |  JAV |
| Kalba (-os) | anglų |
| Sezonų skaičius | 1 |
| Serijų skaičius | 6 |
| Gamyba |
| Vykdantysis prodiuseris (-iai) | Ridley Scott |
| Trukmė | 30 min. |
| Gamybos kompanija | Amazon Video |
| Transliacija |
| Vaizdo formatas | 16:9 HDTV |
| Originalus laikotarpis | 2016 m. rugpjūčio 19 d. |
| IMDb įrašas |

**Žanas Klodas Van Džonsonas** (angl. *Jean-Claude Van Johnson*) – JAV sukurtas komiškas veiksmo serialas, kuriame pagrindinį vaidmenį atlieka Jean-Claude Van Damme. Serialo pilotinė serija pasirodė 2016 m. rugpjūčio 19 d. o likusios 5 serijos – 2017 m. gruodžio 15 d.

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Žanas-Klodas Van Damas baigė aktoriaus karjerą. Iš tiesų jis – Žanas-Klodas Van Džonsonas, slaptasis agentas, kurio priedanga buvo aktorystė ir kurio karjera taip pat baigėsi. Apsilankęs restorane jis netikėtai sutinka Vanesą – agentę, kurią jis kažkada mylėjo. Norėdamas vėl su ja susitaikyti, Van Džonsonas išreiškia norą vėl grįžti į tarnybą. Vanesa vykdo užduotį Bulgarijoje, kur siunčiamas ir Van Džonsonas. Čia jis vėl tampa Van Damu ir filmuojasi veiksmo filme, tuo pačiu padėdamas Vanesai susekti narkotikų prekeivius, tačiau prarasti įgūdžiai nuolat kelia pavojų tiek jam, tiek kitiems operacijos dalyviams...

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Jean-Claude Van Damme – Van Damas / Van Džonsonas
* Kat Foster – Vanesa
* Moises Arias – Luisas
* Phylicia Rashad – Džein
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Mlada Boleslavasček. *Mladá Boleslav* |
| --- |
|              |
|  |
|  |
| 

Mlada BoleslavasMlada Boleslavas

50°24′50″ š. pl. 14°54′30″ r. ilg.﻿ / ﻿50.41389°š. pl. 14.90833°r. ilg.﻿ / 50.41389; 14.90833﻿ (Mlada Boleslavas)Koordinatės: 50°24′50″ š. pl. 14°54′30″ r. ilg.﻿ / ﻿50.41389°š. pl. 14.90833°r. ilg.﻿ / 50.41389; 14.90833﻿ (Mlada Boleslavas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Čekijos vėliava Čekija |
| **Kraštas** | Vidurio Čekijos kraštas |
|  |
| **Meras** | Raduan Nwelati |
|  |
| **Gyventojų** (2011) | 44 778  |
| **Plotas** | 28,89 km² |
| **Tankumas** (2011) | 1 550 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Mlada Boleslavas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Mlãda Bòleslavas |

**Mlada Boleslavas** – miestas šiaurinėje Čekijoje, kairiajame Jizeros upės krante, apie 50 km į šiaurės rytus nuo sostinės Prahos. Čia įsikūrusi „Škoda" automobilių gamykla ir muziejus.

Istorija
--------

Dabartinio miesto vietoje X a. karalius Boleslavas II pastatė pilį. Kadangi netoli Prahos jau buvo pilis, pavadinta Boleslavo vardu, naujoji buvo pavadinta *Mladá* (t. y. „naujoji") siekiant atskirti nuo senojo Boleslavo. Pastarasis XV a. perdavintas Stara Boleslavu. Dalines miesto teises Mlada Boleslavas gavo 1334 ir 1436 m. Tuo metu miestas tapo svarbiu punktu keliaujant iš Prahos į šiaurinę Bohemiją, Lužicus bei Brandenburgą. XVI a. miestas buvo svarbus protestantizmo centras. XVII a. miestui vėl tapus katalikišku jo reikšmė sumenko.

XVII a. ir XVIII a. Mlada Boleslavas tapo svarbiu žydų centru. Dar XIX a. vietinei žydų bendruomenei smunkant, miestas vadintas Jizeros Jeruzale.

XIX a. miestas vėl išgyveno pakilimą ir tapo svarbiu regiono centru. Mieste įsikūrė *Laurin & Klement* (vėliau tapusi „Škoda") automobilių gamykla, įsteigta naujų mokyklų, teatrų, muziejų. Miestas smuko po komunistinės revoliucijos 1948 m. tačiau XX a. 10-ajame dešimtmetyje vėl tapo vienu turtingiausių Čekijos miestų.

Sportas
-------

* FK Mladá Boleslav (futbolo klubas)

Šaltiniai
---------

1. ↑
|  Ladakiai |
| --- |
| Ladakė su vaikuLadakė su vaiku |
| Gyventojų skaičius | ~57 000 |
| Populiacija šalyse | Indijos vėliava Indija (Ladakas) |
| Kalba (-os) | ladakių |
| Religijos | Tibeto budizmas, hinduizmas |
| Giminingos etninės grupės | tibetiečiai, baltai, bhotijai ir kt. |
|  |
|  **Vikiteka:** | Ladakiai |

**Ladakiai** (arba *ladakhiai, ladakai, ladakhai*) – Himalajų tauta, gyvenanti istoriniame Ladako krašte (Indija, Džamu ir Kašmyras). Populiacija – 57 tūkst. žmonių. Skirstosi į (tikruosius) ladakius ir čampus. Kalba ladakių kalba (tibetiečių kalbos tarmė), priklausančia kinų-tibetiečių kalbų šeimai. Dauguma išpažįsta Tibeto budizmą (dukpa atšaka), yra hinduistų.

Ladakiai verčiasi žemdirbyste – Indo ir jo intakų slėniuose augina miežius, rečiau kviečius, grikius, ankštinius, šakniavaisius. Čampai – pusiau klajokliški gyvulių augintojai: laiko avis, o ypač ožkas, duodančias vilną, iš kurios gaminami kašmyro šaliai. Ladakiai nuo seno vertėsi prekyba svarbiame karavanų kelyje tarp Indijos, Kinijos, Tibeto, Mongolijos. Jie vesdavo karavanus per perėjas. Kultūriškai artimi tibetiečiams, baltams. Vienuolynai turi ne tik didelę religinę, bet ir ūkinę reikšmę.

Giminės linija patrilinijinė. Dėl žemės trūkumo buvo paplitęs majoratas. Vyriausias giminės sūnus dalindavosi žmona su jaunesniaisiais broliais, vaikai laikyti bendrais, o paveldėtoju tapdavo vyriausiasis iš vaikų.

* Ladakių senolėLadakių senolė
* Jaunas vienuolis LadakeJaunas vienuolis Ladake
* Ladakių vyrasLadakių vyras
* Čamo šokėjai LadakeČamo šokėjai Ladake

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Ладакхи*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
| Sausdravų senosios kapinės |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Sausdravų senosios kapinėsSausdravų senosios kapinės

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°01′28″š. pl. 21°10′26″r. ilg.﻿ / ﻿56.024512°š. pl. 21.173951°r. ilg.﻿ / 56.024512; 21.173951Koordinatės: 56°01′28″š. pl. 21°10′26″r. ilg.﻿ / ﻿56.024512°š. pl. 21.173951°r. ilg.﻿ / 56.024512; 21.173951 |

 |
| Vieta | Kretingos rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Darbėnų seniūnija |
| Plotas | 0,3 ha |
| Naudotas | XVI-XIX a. |
| Žvalgytas | 1995 |

**Sausdravų senosios kapinės**, vad. **Maro kapeliais** (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas - 24188; senas registro kodas - L522) – neveikiančios kapinės šiaurės vakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Lazdininkuose (Darbėnų seniūnija), 0,52 km į šiaurę nuo Darbos upės kanalo, 0,41 km į vakarus nuo kelio Lazdininkai-Mažučiai ir Lazdininkų tvenkinio.

Vieta
-----

Įrengtos aukštumos viršūnėje, ovalo plano, pailgos šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 80 m ilgio ir 50 m pločio. Laidojimo žymių nesimato, memorialinių mažosios architektūros statinių nėra. Apaugusios mišku, kuriame dominuoja pakraščiuose augantys stambūs lapuočiai medžiai.

Teritorijos plotas – 0,3 ha.

Istorija
--------

Vadinamos Maro kapeliais, Senkapiais. Veikė XVI-XIX a. Jose laidoti Sausdravų, Sereikių ir Mažučių kaimų gyventojai. Kapinėse stovėjo keli aukšti ąžuoliniai kryžiai, kurie pokariu sunyko. Seniau gegužės mėnesį gyventojai rinkdavosi kapinėse pasimelsti už mirusiuosius.

Kapinės buvo Sausdravų kaimo žemių pietvakariniame pakraštyje, kuris tarpukario žemės reformos metu prijungtas prie Lazdininkų kaimo. 1997 m. įrašytos į nekilnojamųjų kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą, 2005 m. pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kultūros vertybių registras: Sausdravų k. Senosios kapinės

* Julius Kanarskas. Sausdravų k. kapinės (Darbėnų apyl. Kretingos raj.). - Kretinga, 1993 m. // Kretingos muziejaus mokslinis archyvas. - F. 4, b. 239
| **Feliksas Milevičius** |
| --- |
| Gimė | 1883 m. gegužės 23 d.Telšiai |
| Mirė | 1965 m. kovo 3 d. (81 metai)Telšiai |
|  |
| Veikla | knygnešys, teatro ir politinis veikėjas. |
| Pareigos | Telšių burmistras |

**Feliksas Milevičius** (1883 m. gegužės 23 d. Telšiai – 1965 m. kovo 3 d. Telšiai) – knygnešys, Lietuvos mėgėjų teatro ir Telšių politinis veikėjas.

Biografija
----------

Tėvai buvo neturtingi amatininkai – stalius ir siuvėja. Šeima anksti neteko tėvo, todėl Feliksui teko mokytis ne mokyklos suole, o amatininko dirbtuvėje. Jis pasirinko knygrišio amatą, bet tam išmokti neturėjo lėšų. Abu su motina pėsčiomis nuėjo į Plungę prašyti paramos pas Žemaitijoje labdaringais darbais pagarsėjusį kunigaikštį Mykolą Oginskį. Šis sutiko apmokėti knygrišystės meistrui už mokslą ir Feliksas 1900 m. tapo knygrišiu. Pirmąjį savo darbą, į odos aptaisus įrištą maldaknygę, nunešė ir padovanojo savo geradariui kunigaikščiui Oginskiui. Platino caro valdžios draudžiamą lietuvių spaudą.

1905 m. gavo valdinę Teismo archyvinių bylų tvarkytojo tarnybą. Vėliau dėstė knygrišybą Telšių mokytojų seminarijoje, dirbo Šv. Kazimiero draugijos knygyno Telšių skyriaus vedėju. Susitaupęs lėšų, išsimokėtinai pirko nedidelį medinį namelį Didžiojoje (dabar Respublikos) gatvėje, pačiame miesto centre ir įsteigė privatų knygyną. 1907 m. vedė Eleną Folinaitę ir Telšiuose su kitais surengė pirmąjį lietuviškų spektaklių vakarą. Nuo 1907 m. dalyvavo scenos mėgėjų rengiamuose vakaruose: režisavo, vaidino, griežė, dainavo. 1910 m. jo iniciatyva Telšiuose įkurtas „skrajojantis knygynėlis", kuris vėliau išaugo iki „Kanklių" draugijos bibliotekėlės, turinčios per 2000 knygų.

Su kitais 1916 m. Telšiuose įkūrė scenos ir dailės mėgėjų draugiją „Kanklės", iki 1924 m. jai vadovavo. 1925 m. jis dideliu visuomenės pritarimu išrinktas Telšių miesto burmistru ir tose pareigose perrinktas dar dvi kadencijas. Dar vieną kadenciją išbuvo burmistro padėjėju. Jo burmistravimo laikotarpiu nutiestas geležinkelis Telšiai – Kretinga, pastatyta geležinkelio stotis, atidaryta amatų mokykla (vėliau Telšių aukštesnioji taikomosios dailės mokykla). Kitu savo kūdikiu jis vadino Telšių elektrinę netoli Masčio ežero. Pats prižiūrėjo jos statybą, rūpinosi gauti iš Anglijos patentuotus vidaus įrengimus. 1944 m. rugpjūčio mėn. vokiečiai atsitraukdami elektrinę susprogdino. 1933 m. Lietuvos verslininkų draugijos vardu, akciniais pagrindais pastatytas vasarnamis (kurhauzas) prie Germanto ežero. 1938 m. Lietuvos Švietimo ir Kultūros ministerija F. Milevičiui buvo paskyrusi personalinę pensiją, kuri buvo nutraukta 1940 m. Tik prieš gyvenimo pabaigą jam buvo paskirta 15 rublių mėnesinė pašalpa. 1942–1947 m. dar vaidino „Žemaičių teatre" Telšiuose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Laimutė Valatkienė. Žiupsnelis iš Felikso Milevičiaus gyvenimo. Žemaičių muziejus „Alka" Archyvuota kopija 2009-03-28 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  *Feliksas Milevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 132 psl.
Kvadrirema
**Kvadriremà** (lot. *quattuor* 'keturi' + lot. *remus* 'irklas')  – Senovės Romos karo laivas su keturiomis irklų eilėmis. Irklų ilgis siekė 15 m.

Pasak romėnų istoriko Plinijaus Vyresniojo, šių laivų sukūrimą Aristotelis priskyrė kartaginiečiams. Nors tiksli jų atsiradimo data nežinoma, manoma, kad jie pirmą kartą pasirodė IV a. pr. m. e. antroje pusėje. Patvirtinti šaltiniai nurodo, kad pirmą kartą kvadriremas panaudojo Aleksandras III Makedonietis Tyro apgultyje 332 m. pr. m. e. Keleriais metais vėliau jos minimos ir išlikusiuose Atėnų jūrlapiuose. Po Aleksandro Makedoniečio mirties (323 m. pr. m. e.) kvadriremos tapo itin populiarios. Žymus jo karvedys Antigonas I Vienaakis savo laivyne turėjo 240 laivų, iš kurių 90 buvo varomi ketureiliais irklais. Kvadrirema buvo pagrindinis karo laivas Rodo laivyne, kontroliavusiame rytinę Viduržemio jūros dalį. Milaco (lot. *Mylae*) mūšyje 36 m. pr. m. e.
Romos karvedys Sekstas Pompėjus daugiausiai naudojo šio tipo laivus. Laivų statyklose kvadriremos buvo masiškai statomos per dideles karines kampanijas: Pūnų, Sirijos, Makedonijos karuose (III–II a. pr. m. e.)

Šaltiniai
---------

1. ↑   Kvadrirema tarpt. žodžių žodyne
2. ↑   Archyvuota kopija 2009-10-13 iš Wayback Machine projekto. Supergalerų laikai. Laivai ir jūreivystė senovės istorijoje
**Pojūtis** – išorės pasaulio ir organizmo vidaus reiškinių atspindėjimas psichikoje per organizmo receptorius. Pojūčiais vadinami jutiminio pažinimo procesai, kuriais pažįstamos tikrovės daiktų ir reiškinių savybės, kai jos veikia jutimo organus. Jutimas – tai procesas, kai receptoriai ir nervų sistema apdoroja signalus apie išorinę aplinką. Tai biocheminiai ir neurobiologiniai įvykiai, pradedant receptorinių ląstelių atsaku į adekvatų dirgiklį ir baigiant informacijos apdorojimu pirminėse smegenų žievės srityse ar kitose analogiškose smegenų srityse. Po pojūčio seka suvokimas ir mentalinės būsenos (pvz. „matau žydrą dangų") susidarymas.

Pojūčių rūšys: regėjimas (80 proc. visos informacijos apie tikrovę); girdėjimas; uodimas; skonio jutimas; lietimo;
temperatūros; skausmo; pusiausvyros (vestibiuliariniai); judėjimo (kinesteziniai) ir t. t.

Jautrumas ir slenksčiai
-----------------------

Jautrumas – tai jutimo organų ypatumas reaguoti į tam tikros jėgos (intensyvumo) dirgiklį ir jo kitimus.
Ne kiekvienas dirgiklis sukelia pojūtį. Pojūtį sukelia tik tam tikro dydžio dirgiklis. Mažiausias dirgiklio dydis, sukeliąs vos pastebimą pojūtį, vadinamas absoliučiu žemutiniu pojūčio slenksčiu. Dirgikliai, kurių dydis yra žemiau slenksčio, pojūčio nesukelia. Tokie nervų sistemą veikiantys, bet pojūčio nesukeliantys dirgikliai vadinami ikislenkstiniais. Didžiausias dirgiklio intensyvumas, galintis sukelti pojūtį, vadinamas absoliučiu aukštutiniu pojūčio slenksčiu. Mažiausias dirgiklio pokytis, kuris sukelia vos juntamą pojūčių skirtumą, yra pojūčių skyrimo slenkstis.

Pojūčių klasifikacija
---------------------

C. Šeringtonas suskirstė pojūčius į tris pagrindines grupes:

* Eksterorecepciniai pojūčiai – atsiranda dėl išorinių dirgiklių poveikio kūno paviršiuje esantiems receptoriams.
	+ Nuotoliniai (distanciniai):
		- regos
		- klausos
	+ Sąlytiniai (kontaktiniai):
		- lytėjimo
		- skonio
	+ Tarpiniai:
		- uoslės
* Propriorecepciniai (kinesteziniai) pojūčiai – juntamas kūno dalių judėjimas ir jų tarpusavio padėtis. Veikia raumenyse, sausgyslėse ir sąnariuose esantys specialūs (propriorecepciniai) receptoriai.
* Interorecepciniai (organiniai) pojūčiai – juntama vidaus organų veikla, fiziologinės būsenos.
	+ - alkis
		- troškulys
		- miego poreikis
		- deguonies poreikis

Sąvokos
-------

* Sensibilizacija – dirgiklio sukeltas nervinių centrų jautrumo padidėjimas.
* Adaptacija – jautrumo kitimas, kuris vyksta jutimo organams prisitaikant prie dirgiklių, vadinamas adaptacija.
* Sinestezija – nevalingas dviejų ar daugiau pojūčių atsiradimas, dirginant tik vieno iš tų pojūčių jutimo organą. Labiausiai paplitusi sinestezija – spalvinė klausa: garsas sukelia ne tik klausos, bet ir spalvos pojūtį.

Nuorodos
--------

* Straipsnis „Pojūtis" knygoje Psichologijos žodynas. – V. 1993. – 368 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Pholidae** |
| --- |
| Taukžuvė (Pholis gunellus)Taukžuvė (*Pholis gunellus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Kaulinės žuvys  *( Osteichthyes)* |
| Klasė: | Stipinpelekės žuvys  *( Actinopterygii)* |
| Būrys: | Ešeržuvės  *( Perciformes)* |
| Šeima: | Taukžuvinės  *( Pholidae)* |

 |

**Taukžuvinės** (*Pholidae*) – ešeržuvių (*Perciformes*) šeima. Jūrinės žuvys, kurių kūnas žemas ir ilgas, iš šonų plokščias, apaugęs labai mažais žvynais. Dantys maži, kūginiai, burnos ertmėje išsidėstę 1-2 eilėmis. Nugarinis pelekas 1 su trumpais kietais spinduliais. Jo pamatas labai ilgas – nuo galvos iki uodegos. Analinio peleko pamatas ilgas, šio peleko pradžioje 1-2 kieti spinduliai. Nugarinis ir analinis pelekai jungiasi su uodeginiu. Uodeginio peleko užpakalinis kraštas apvalus. Krūtininiai pelekai labai maži. Šonkaulių nėra.

Baltijos jūroje ties Lietuvos krantais randama taukžuvė (*Pholis gunellus*).

Gentys
------

* Bekojės taukžuvės (*Apodichthys*)
* Paprastosios taukžuvės (*Pholis*)
* *Rhodymenichthys*

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Taukžuvinės** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Stačiojo trikampio, kurio kraštinės yra 1, įžambinė yra {\displaystyle {\sqrt {2}}}
**Kvadratinė šaknis iš 2**, žymima {\displaystyle {\sqrt {2}}}, – teigiamas realusis skaičius, kurį padauginus iš savęs gaunamas 2.

Geometriškai kvadratinė šaknis iš 2 yra kvadrato, kurio kraštinė lygi vienetui (vienetinio kvadrato), įstrižainės ilgis, tai išplaukia iš Pitagoro teoremos. Kvadratinė šaknis iš 2 turbūt yra pirmasis žinomas iracionalusis skaičius.

Pirmieji 65 kvadratinės šaknies iš 2 dešimtainiai skaitmenys yra:

1,41421 35623 73095 04880 16887 24209 69807 85696 71875 37694 80731 76679 73799…
Trupmena {\displaystyle {\tfrac {99}{70}}} yra gera {\displaystyle {\sqrt {2}}} aproksimacija iki pirmų keturių dešimtainių skaitmenų.

Iracionalumo įrodymas
---------------------

Įrodyti, kad kvadratinė šaknis iš 2 yra iracionalusis skaičius galima prieštaros būdu. Norint tai padaryti yra daroma prielaida, kad √2 yra racionalusis skaičius ir parodoma, kad ši prielaida veda į prieštaravimą. Iš to išplaukia, kad √2 negali būti racionalusis skaičius, todėl jis yra iracionalusis.

1. Jeigu √2 yra racionalusis skaičius, tai turi egzistuoti tokia trupmena su skaičiais *m* ir *n*, kad lygybė √2 = *m*/*n* būtų teisinga.
2. Galima teigti, kad *m*/*n* yra nesuprastinama trupmena, t. y. *m* ir *n* neturi bendrojo daliklio.
3. Lygtis √2 = *m*/*n* gali būti pertvarkyta į *m*2 = 2*n*2. Iš to seka, kad *m*2 yra lyginis skaičius.
4. Atsižvelgiant į tai, kad lyginio skaičiaus kvadratas visada yra lyginis skaičius, o nelyginio - nelyginis, iš (3) žingsnio galima daryti išvadą, kad *m* taip pat turi būti lyginis skaičius. Vadinasi *m* galima užrašyti kaip *m* = 2*k*, kur *k* - natūralusis skaičius.
5. Sujungus lygtis iš (3) ir (4) gaunama: 2*n*2 = *m*2 = (2*k*)2 = 4*k*2. Kitaip tariant, *n*2 = 2*k*2, kas leidžia teigti, kad skaičius *n* dalijasi iš 2.
6. Jeigu *m* ir *n* abu dalijasi iš dviejų, tai 2 yra bendrasis daliklis, o tai prieštarauja prielaidai (2), kad *m* ir *n* neturi bendro daliklio. √2 - iracionalusis skaičius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Fowler, David H. (2001), "The story of the discovery of incommensurability, revisited", *Neusis* (10): 45–61
Tilde|  |
| Forma | UAB |
| Pramonė | informacinės technologijos |
| Įkurta | Ryga, Latvija 1991 m. Estija, Lietuva 2000 m. |
| Produktai | kalbos technologijos |

**„Tilde"** – Baltijos šalyse veikianti kalbos technologijų bendrovė, teikianti vertimo paslaugas. 1991 m. įkurta Rygoje, Latvijoje. Nuo 2000 m. veikia ir Lietuvos, Estijos rinkose.

Baltijos šalyse teikia programinės įrangos produktų pritaikymo vietinei rinkai paslaugas bei techninės dokumentacijos vertimus tarptautinėms bendrovėms. Užsiima lietuvių, latvių palaikymo programinės įrangos kūrimu („Tildes biuras"), taip pat ir kitų interneto projektų kūrimu bei plėtojimu.

„Tilde" įmonių grupė priklauso tarptautinei lokalizavimo pramonės standartų asociacijai LISA (*Localization Industry Standards Association*), į kurią įeina daugiau kaip 500 visuomeninių ir privačių įmonių, vyriausybinių ir verslo organizacijų.

Išnašos
-------

1. ↑  „'Tilde' izlaiž jaunu automatizētās tulkošanas mākoņpakalpojumu kopu". *delfi.lv*. 2014-10-29.
2. ↑  Visma iegādājas Tildes Jumis, Dienas Bizness, 26.10.2020
3. ↑  „Vilniaus universitetas su „Tilde IT" už 3,8 mln. Eur kuria naują vertėją". *Verslo žinios*. Nuoroda tikrinta 2021-03-27.

Nuorodos
--------

* Oficiali „Tilde IT" svetainė (lietuvių, latvių, estų, anglų k.)
* Stiliaus, rašybos ir gramatikos tikrintuvas – tildės biuras
* Lietuvių, latvių ir kt. kalbų mašininis vertėjas
* Lietuvių-latvių ir kt. kalbų žodynai
| **Exidia glandulosa** |
| --- |
| Liaukingasis drebutis (*Exidia glandulosa*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Žiūrytiniečiai  *( Tremellales)* |
| Šeima: | Drebutiniai  *( Exidiaceae)* |
| Gentis: | Drebutis  *( Exidia)* |
| Rūšis: | Liaukingasis drebutis  *( Exidia glandulosa)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Liaukingasis drebutis** (*Exidia glandulosa*) – drebučių genties grybų rūšis.

Vaisiakūniai nedideli, 3-6 cm skersmens, dažniausiai suaugę po kelis, iki 30 cm ilgio gniužulai, banguotai raukšlėti, apšepę smulkiomis karputėmis, viršutinė pusė blizganti, deguto juodumo, priklausomai nuo vietos ir apšvietimo spalva gali būti nuo juodos iki pilkšvos, apatinė pusė – matinė, pilkai juoda, drebučių konsistencijos.
Trama drebutinė, tampri, vandeninga, be ypatingo kvapo ir skonio.
Sporos 10-16 x 4-5 μm.

Būdingi požymiai: juodas, blizgantis, garbanotai raukšlėtas gniužulas.

Auga dažniausiai lapuočių miškuose, ant nukritusių, nulūžusių šakų, ypač mėgsta drebulės šakas, nors pasitaiko ir ant spygliuočių šakų. Randamas pavasarį, rudenį, net ir žiemą (iki -10 °C). Nevalgomas.

Literatūra
----------

**Lietuvos grybų atlasas**, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, p. 482
Pogo lazdos veikimo principas
**Pogo lazda** (angl. *pogo stick*, kur *PoGo* – akronimas nuo **Po**hlig ir **Go**ttschall) – strypo pavidalo spyruokliuojantis įtaisas, skirtas šokinėjimui nuo žemės stovinčioje padėtyje. Dažnai naudojama kaip žaislas, vadinamas „šokliuku", aktyvaus poilsio priemonė, treniruoklis. Šio įrankio galimybės paskatino ekstremalios sporto šakos – pogo šuolių – vystymąsi.

Šiuolaikinę pogo lazdą 1920 m. užpatentavo Hanoveryje vokiečių išradėjai Max Pohlig ir Ernst Gottschall, pavadinę prietaisą „spyruokline šokdyne". Manoma, kad iš šių vyrų pavardžių pirmųjų dviejų raidžių yra kilęs žodis „pogo".

Konstrukcija
------------

Pogo įrankį sudaro metalinis vertikalus strypas su rankena viršuje ir atramomis kojoms apatinėje dalyje. Strypo dalyje, po kojomis, įmontuota spaudžiamoji spyruoklė, sujungianti dvi strypo dalis. Šiuolaikinėse pogo lazdose spyruokles gali pakeisti įvairios kitos konstrukcijos – pneumatinė pakaba, elastinė varžtis.

* Pogo lazda suaugusiojo rankose
* Pramoga su pogo
* Sportininko šuolis
* Ekstremalūs šuoliai
* Pogo treniruokliai

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pogo lazda** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑
2. ↑  DE352704A – Federnd wirkende Huepfstelze, depatisnet.dpma.de
**Lietuvos geologų sąjunga** – Lietuvos visuomeninė, savivaldi profesinė organizacija, vienijanti Lietuvos geologus Lietuvos žemės gelmių tyrimui ir racionaliam naudojimui visuomenės labui.

Veikla
------

Lietuvos geologų sąjunga įkurta 1989 m. įregistruota 1990 m. Pagrindiniai tikslai – propaguoti geologijos mokslą, saugoti geologijos paveldą, pristatyti Lietuvos geologiją užsienio šalyse. Turi 250 narių, iš jų 55 garbės nariai (2007 m.). Aukščiausia valdymo institucija – suvažiavimas. Lietuvos geologų sąjungos veiklą koordinuoja taryba ir jos išrinktas pirmininkas. Nuo 1991 m. Lietuvos geologų sąjunga leidžia periodinį žurnalą „Geologijos akiračiai".

Pirmininkai
-----------

* Gediminas Motuza Matuzevičius – 1989–1991 m.;
* Algirdas Jurgaitis – 1991–1995 m.;
* Petras Musteikis – 1995–1998 m.;
* Jonas Mažeika – 1998–2001 m.;
* Jonas Šimėnas – 2001–2004 m.;
* Rimantė Guobytė – nuo 2004 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rimantė Guobytė. *Lietuvos geologų sąjunga*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. - 221 psl.

Nuorodos
--------

* Lietuvos geologų sąjunga Archyvuota kopija 2007-09-17 iš Wayback Machine projekto.
*Kitos reikšmės – Šv. Vincento Ferero bažnyčia.*
Koordinatės: 55°19′04″š. pl. 21°45′42″r. ilg.﻿ / ﻿55.3178°š. pl. 21.7618°r. ilg.﻿ / 55.3178; 21.7618

|  Degučių šv. Vincento Ferero bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Telšių |
| **Dekanatas** | Šilutės |
| **Savivaldybė** | Šilutės rajonas |
| **Gyvenvietė** | Degučiai |
| **Adresas** | Mirglono g. 12A |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1757 m. |

**Degučių šv. Vincento Ferero bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Degučių kaime, prie Žemaičių Naumiesčio–Katyčių kelio, Mirglono (Šyšos dešiniojo intako) dešiniajame krante. Liaudies architektūros formų. Kartu su Panevėžiuko Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia yra viena iš dviejų trikampių bažnyčių Lietuvoje.

Istorija
--------

Medinę bažnyčią 1757 m. pastatė Vainuto seniūnas Tadas Bilevičius. Jai dovanotas valakas žemės. 1840 m. bažnyčia remontuota, pristatytas bokštelis.

Architektūra
------------

Medinė bažnyčios varpinė
Bažnyčia liaudies architektūros formų, reto trikampio plano (kraštinių ilgis 18 m), su 3 šoniniais priestatais, trišlaičiu stogu. Įrengti 3 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro, su vartais. Jame yra medinė varpinė, koplytėlė.

Nuorodos
--------

* Degučių bažnyčia Archyvuota kopija 2017-04-03 iš Wayback Machine projekto.
*Apie sovietų vykdytas tremtis išsamiau žr. Lietuvos gyventojų trėmimai 1940–1953 m.*.
Paminklas tremtiniams, išvežtiems iš Lietuvos per Kauno geležinkelio stotį
**Lietuvos gyventojų trėmimai** – Lietuvoje gyvenusių žmonių trėmimai XIX–XX a. kuriuos vykdė Rusijos imperijos ir TSRS valdžia. XIX a. trėmimai buvo taikomi pavieniams žmonėms, XX a. viduryje – taikyti masiškai.

Istorija
--------

Paminklas tremtiniams, išvežtiems iš Kaišiadorių geležinkelio stoties
Rusijos imperija tremtį kaip bausmės formą pradėjo naudoti XVIII a. kolonizavus Sibirą. XIX a. kai didžioji dalis Lietuvos jau priklausė Rusijai, į Sibirą ir Kaukazą buvo tremiami 1830–1831 m. sukilimo ir 1863 m. sukilimo Lenkijoje ir Lietuvoje dalyviai. Svarbiausios imperijos tremties vietos buvo Užbaikalė, Jakutsko sritis, Jenisiejaus gubernija, Irkutsko gubernija, Tomsko gubernija, Sachalinas.

XX a. sovietai tremtį ėmė naudoti dar didesniais mastais, ne tik žmonėms, bet ir ištisoms tautoms. 1939 m. sovietams užėmus Vilniaus kraštą, o 1940 m. ir likusią Lietuvą, prasidėjo ir Lietuvos gyventojų trėmimai, trukę iki 1952 m. Priskaičiuojama, kad bendras ištremtųjų skaičius siekė apie 130 tūkstančių, daugiausia ištremta į Irkutsko sritį ir Krasnojarsko kraštą. Trėmimai nutrūko tik po J. Stalino mirties 1953 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Tremtis. Visuotinė lietuvių enciklopedija (tikrinta 2022-02-16).
2. ↑  Lietuvos gyventojų trėmimai(parengė Arvydas Anušauskas). Visuotinė lietuvių enciklopedija (tikrinta 2022-02-16).

Nuorodos
--------

* Kategorija:Lietuvių tremties vietos