recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Aukštutinis Rytų regionas*Upper East Region* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Ganos vėliava Gana |
| **Administracinis centras** | Bolgatanga |
| **Rajonų skaičius** | 9 |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 1 046 545 |
| **Plotas** | 8 842 km² |
| **Tankumas** (2010) | 118 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | GH-UE |
|  |
|  **Vikiteka** | Aukštutinis Rytų regionasVikiteka |

**Aukštutinis Rytų regionas** (angl. *Upper East Region*) – Ganos administracinis regionas. Yra šalies šiaurės rytuose, tarp Burkina Faso šiaurėje, Togo rytuose, Šiaurės regiono pietuose ir Aukštutinio Vakarų regiono vakaruose. Administracinis centras – Bolgatanga.

Geografija
----------

Būdingos lygumos ir aukštumos, kurias dengia savanos ir retmiškiai. Pietine riba eina Gambangos skardis. Kraštą kerta Baltoji Volta, Raudonoji Volta, Sisilis. Yra Gbelės medžioklės draustinis.

Gyventojai
----------

Regione gyvena įvairios tautos, daugiausia priklausančios gurunsių grupei (frafrai, kusasiai, mamprusiai, kasenai ir kt.), taip pat mande tautoms priklausantys bisai. Dauguma gyventojų yra musulmonai.

Svarbiausi miestai:

* Bolgatanga
* Navrongas
* Bauku

* Išmargintas kaimas netoli BolgatangosIšmargintas kaimas netoli Bolgatangos
* Įvažiavimą į Bongą žymįs akmuoĮvažiavimą į Bongą žymįs akmuo
* Pagos krokodilų tvenkinysPagos krokodilų tvenkinys

|  |  |
| --- | --- |
|  **Ganos regionai** |  |
| Ašantis | Aukštutiniai Rytai | Aukštutiniai Vakarai | Brongai–Ahafai | Didžioji Akra | Rytai | Šiaurė | Vakarai | Vidurys | Volta |
| Pelekonių II piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Pelekonių II piliakalnisPelekonių II piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°39′22.1″ š. pl. 24°8′14.8″ r. ilg.﻿ / ﻿54.656139°š. pl. 24.137444°r. ilg.﻿ / 54.656139; 24.137444Koordinatės: 54°39′22.1″ š. pl. 24°8′14.8″ r. ilg.﻿ / ﻿54.656139°š. pl. 24.137444°r. ilg.﻿ / 54.656139; 24.137444 |

 |
| Vieta | Prienų rajonas |
| Seniūnija | Jiezno seniūnija |
| Naudotas | I tūkstantmetis |
| Žvalgytas | 1971 |
| Registro Nr. | / 5517 /A220P |

**Pelekonių II piliakalnis**, *Pilikė* – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 5517; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A220P) Prienų rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurę nuo Pelekonių, Jiezno seniūnija. Pasiekiamas keliu Kašonys – Pelekonys, slėnio pradžioje, ties Pelekonių kapinėmis pasukus į dešinę šiaurės rytų kryptimi, pavažiavus 250 m – yra 30 m į dešinę rytuose nuo kelio, alksnyne.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis yra 1,1 km į rytus nuo pirmojo ir 1,45 km į pietus nuo trečiojo piliakalnio. Jis įrengtas atskiroje kalvoje, Nemuno slėnio pakraštyje, kairiajame Sobuvos upelio krante. Aikštelė nuplauta upelio, likęs tik 9 m ilgio, 2 m aukščio, 15 m pločio pylimas 10 m aukščio šoniniu šlaitu. Jis apardytas duobių. Piliakalnis dirvonuoja, pietiniame šlaite auga kelios eglės.

Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu.

Tyrimai
-------

1971 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas.

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Pašventupio piliakalnis 7 km | Darsūniškio piliakalnis 8 km  Pelekonių IV piliakalnis 2,2 km | Palapainės piliakalnis 9 km  Pelekonių III piliakalnis 1,45 km |  |
| Pagaršvio piliakalnis 7 km  Pelekonių I piliakalnis 1,1 km |  | Paukščių piliakalnis 6 km |
| Paverknių piliakalnis 7 km | Babronių piliakalnis 8 km | Pieštuvėnų piliakalnis 13 km  Stakliškių piliakalnis 16 km |

Pastaba:Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 133 (Nr. 569).

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Pelekonys II
| Medininkų žudynės |
| --- |
| Priklauso: 1990–1991 m. Lietuvos pasienio kontrolės punktų puolimai |
| Užpuolimo metu muitininkų naudotas vagonėlis |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Data | 1991 m. liepos 31 d. |
| Vieta | Medininkų pasienio punktas, Lietuva |
| Rezultatas | sušaudyti aštuoni Lietuvos pasienio darbuotojai |

 |
| Konflikto šalys |
|  Rygos OMON |  Lietuvos pasienio apsauga |
| Vadovai ir kariniai vadai |
| Česlavas Mlynikas |  |
| Pajėgos |
| 4 | 8 |
| Nuostoliai |
|  | 6 žuvo, 1 mirė nuo sužeidimų, 1 sunkiai sužeistas |

**Medininkų žudynės** – 1991 m. liepos 31 d. Rygos OMON įvykdytas Medininkų pasienio punkto puolimas. Iš puolimo metu punkte buvusių aštuonių Lietuvos pasienio darbuotojų šeši nužudyti, vienas mirė ligoninėje. Vienintelis išgyvenęs žudynių liudininkas – Tomas Šernas – buvo sunkiai sužeistas.

Priešistorė
-----------

1990 m. Lietuvai atkūrus nepriklausomybę buvo imtasi valstybės sienų apsaugos. Iki nepriklausomos valstybės atkūrimo didžioji Lietuvos sienų dalis buvo TSRS vidinės sienos. TSRS Lietuvos atsiskyrimo nepripažino ir siekė užkirsti kelią bet kokiems Lietuvos valstybingumo atstatymo žingsniams. Iš viso 1990–1991 m. OMON smogikai įvykdė 18 puolimų prieš Lietuvos pasienio apsaugos punktus.

Žudynės
-------

1991 m. liepos 31 d. apie 5 val. ryto vietos pasienio poste sovietų milicijos ypatingosios paskirties būrio OMON smogikai iš Rygos užpuolė pasienio darbuotojus, iš kurių buvo sušaudyti:

* muitininkas Antanas Musteikis,
* muitininkas Stanislovas Orlavičius,
* policijos antiteroristinių operacijų rinktinės „Aras" pareigūnas Algimantas Juozakas,
* policijos antiteroristinių operacijų rinktinės „Aras" pareigūnas Mindaugas Balavakas,
* kelių policijos darbuotojas Juozas Janonis,
* kelių policijos darbuotojas Algirdas Kazlauskas.

Rugpjūčio 2 d. ligoninėje sunkiai sužeistas mirė muitininkas Ričardas Rabavičius. Gyvas išliko tik muitininkas Tomas Šernas.

Atsakomybė
----------

Nustatyta, kad žudynes įvykdė OMON milicininkai Česlavas Mlynikas (būrio vadas), Andrejus Laktionovas, Aleksandras Ryžovas ir Konstantinas Michailovas. Visiems keturiems Lietuvos teismai skyrė laisvės atėmimo iki gyvos galvos bausmę. Rusijai atsisakius išduoti kaltinamuosius, bausmę atlieka vienintelis K. Michailovas, kiti užpuolikai nuteisti už akių.

Taip pat skaitykite
-------------------

* 1990–1991 m. Lietuvos pasienio kontrolės punktų puolimai

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  Soviet officer sentenced for 1991 border killings takes Lithuania to Strasbourg court
2. 1 2  Istorikas: Medininkų žudynės – braškančios imperijos desperatiški veiksmai
3. ↑  Minimos 29-osios Medininkų žudynių metinės
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  Bachtiarai |
| --- |
| Gyventojų skaičius | ~1 mln. |
| Populiacija šalyse | Pietvakarių Iranas |
| Kalba (-os) | lurių kalbos bachtiarių dialektas |
| Religijos | islamas (šiizmas) |
| Giminingos etninės grupės | kurdai, luriai |

**Bachtiarai** – kurdams ir lurams gimininga tauta, gyvenanti daugiausia Irano Didžiajame Luristane, tarp Šusterio vakaruose ir Isfahano rytuose. Tikintieji - musulmonai. Beveik visi klajokliai, verčiasi gyvulininkyste. 

Iki XX a. pradžios mokėdavo persams metinę duoklę. 1906-11 m. prisidėjo prie persų konstitucionalistų nuverčiant absoliutizmą Persijoje. Bachtiarų separatizmą ilgą laiką palaikė anglai, kurie siekė savo ekonominių interesų gynimo Irane (Anglo-Persian Oil Co.). Ilgai turėtos autonomijos bachtiarai nustojo maždaug nuo 1925-1926 m. Riza Chanui įgyvendinus šalies centralizaciją.
**Geritas Berkheidė** (ol. *Gerrit Berckheyde*, 1638 m. birželio 6 d. Harlemas – 1698 m. birželio 10 d. ten pat) − XVII a. Nyderlandų urbanistinių peizažų tapytojas iš Harlemo.

Biografija
----------

Geritas Berkheidė gimė 1638 m. birželio 6 d. menininkų šeimoje Harleme. Jis mokėsi pas vyresnį brolį, architektūrinių vaizdų tapytoją Job Berckheyde. Kartu jie keliavo ir dirbo Vokietijoje: Kelne, Bonoje, Manheime. Heildelberge jie dirbo elektoriui palatinui Karoliui Liudvikui. Abu broliai specializavosi miestų peizažuose ir paveikė vienas kitą. Gerito Berkheidės peizažai pasižymėjo plačiais vaizdais, skirtingai nuo Jano van der Heideno. Savo tikslumu G. Berkheidės paveikslai primena P. Sanredamo paveikslus. G. Berkheidė dažnai tapė Harlemo vaizdus ir Amsterdamo rotušę. Yra nutapęs bažnyčių interjerų vaizdų. Broliai Berkheidės Harleme gyveno vienuose namuose, tikriausiai dirbo toje pačioje studijoje. 1661 − 1681 m. G. Berkheidė priklausė retorikų draugijai Harleme ir 1691 − 1695 m. laikotarpiu užėmė pareigas Harlemo Šv. Luko tapytojų gildijoje. G. Berkheidė mirė 1698 m. birželio 10 d. Harleme. Jo dailė paveikė Timotheus de Graaf, Jan ten Compe ir Isaac Ouwater kūrybą.

Darbų galerija
--------------

* „Herengrachto kanalo krantinė Amsterdame" (1671-72, Amsterdamo valstybinis muziejus)
* „Amsterdamo rotušė ir rotušės aikštė" (1672, Amsterdamo valstybinis muziejus)
* „Vokietijos upės vaizdas su miestu" (Stokholmo nacionalinis muziejus)
* „Grote Markt Harleme" (1696, Franso Halso muziejus, Harlemas)

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Gerrit Berckheyde** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* *From Rembrandt to Vermeer: 17th-Century Dutch Artists.* Sud. Turner, Jane. Macmillan Reference, 2000, p. 21-24
* museothyssen.org
* wga.hu
* essentialvermeer.com
**Pirmasis laiškas Timotiejui** – vienas iš trylikos, manoma, apaštalo Pauliaus parašytų laiškų.

Timotiejui, kuriam šis laiškas adresuotas, buvo patikėta vadovauti Efezo bažnyčiai. Šiame laiške Paulius skatina Timotiejų toliau tarnauti Jėzui Kristui. Pirmajame laiške Timotiejui glaustai ir konkrečiai nurodoma, kokios savybės reikalingos krikščionių dvasininkui, kaip geriausia bažnyčiose vadovauti skirtingoms žmonių grupėms. Taip pat parodoma, kaip geriausia atremti klaidingus mokymus – rūpestingai ir nuodugniai mokant krikščioniško tikėjimo.

Turinys
-------

Laiškas pradedamas pasveikinimu, rašoma apie klaidingus mokymus, liturginius nuostatus, apie tai, kaip atremti klaidingus mokymus. Taip pat kalbama apie tarnavimą įvairiems žmonėms, tikrąjį turtą. Laiškas baigiamas Pauliaus pamokymais.

Parašymo laikas
---------------

Tiek abu laiškai Timotiejui, tiek laiškas Titui, vadinami pastoraciniais laiškais. Jų stilius ir tematika panašūs. Iš šių laiškų galima suprasti, kad Paulius buvo paleistas iš namų arešo Romoje (Apaštalų darbuose tai neminima), atliko dar vieną misijų kelionę. Dėl šios priežasties yra manančių, kad šiuos laiškus parašė ne Paulius, kad jie buvo parašyti vėliau, remiantis kai kuriais Pauliaus užrašais.[1]

Šaltiniai
---------

1. ↑  Biblijos enciklopedija. Alna litera. Vilnius, 1992. 104 psl.

Nuorodos
--------

* Pirmasis laiškas Timotiejui
Koordinatės: 55°23′28″š. pl. 22°55′42″r. ilg.﻿ / ﻿55.3911°š. pl. 22.9284°r. ilg.﻿ / 55.3911; 22.9284

**Blinstrubiškių socialinės globos namai** – socialinės globos įstaiga Blinstrubiškių kaime, buvusio Blinstrubiškių dvaro teritorijoje, Dvaro g. 6 (Raseinių rajono savivaldybė). Įmonės kodas - 190791978. Įstaigos paskirtis – užtikrinti ilgalaikę ir trumpalaikę socialinę globą nesavarankiškiems ar iš dalies savarankiškiems senyvo amžiaus žmonėms ir suaugusiesiems su negalia, kuriems būtina kompleksinė nuolatinė specialistų priežiūra.

Istorija
--------

1947 m. Raseinių apskrities Socialinio aprūpinimo skyrius Blinstrubiškių dvare įsteigė invalidų namus, kuriuose buvo apgyvendinti 34 globotiniai. Kadangi Kelmės, Jurbarko rajonuose buvo naikinami invalidų namai, kasdien buvo atvežama naujų gyventojų. Invalidų namai turėjo ir savo 147 ha pagalbinį ūkį, kolektyvizacijos metu liko tik 50 ha. Ūkyje dirbo globotiniai ir darbuotojai. Augino įvairias daržoves, javus, laikė gyvulius. Produkcija buvo skiriama globotinių išlaikymui. Perteklių parduodavo valstybei. 1968 m. nugriovus senuosius pastatus pradėta naujų gyvenamųjų korpusų statyba, 1970 m. apgyvendinta 400 globotinių. Globos namai pavadinti Blinstrubiškių aklųjų internatu, kadangi statybas finansavo Lietuvos aklųjų draugija.

1994 m. pradėta vykdyti reforma, pakito požiūris į senatvę, negalios ištiktą žmogų – rūpinamasi ne tik žmogaus buitiniais, bet ir dvasiniais poreikiais, įvesti socialinių darbuotojų etatai. Stengiamasi globotinius įtraukti į darbinę veiklą, aktyvų kultūrinį gyvenimą. Tokiu būdu Globos namai savo veikla tarsi pratęsia čia gyvenusių garsiųjų bajorų karitatyvines ir kultūrines tradicijas. 1998 m. Blinstrubiškių aklųjų internatas perduotas Kauno apskrities viršininko administracijos pavaldumui ir pavadintas Blinstrubiškių senelių globos namais. 2010 m. panaikinus apskričių viršininkų administracijas, senelių globos namai perduoti Raseinių rajono savivaldybės pavaldumui. 2013 m. kovo 28 d. pakeistas pavadinimas į Blinstrubiškių socialinės globos namai.

Gyventojai
----------

1959 ir 1970 m. gyventojų surašymuose šių invalidų namų gyventojai buvo apskaityti atskirai nuo kitų gyvenviečių. 1989 m. globos namuose gyveno 230 gyventojų, kuriuos aptarnavo 111 darbuotojų.

|  |
| --- |
|  **Demografinė raida tarp 1959 m. ir 1989 m.** |
| **1959 m.sur.** | **1970 m.sur.** | **1989 m.sur.** |
| 127 | 117 | 230 |
| 

| Demografinės raidos histograma |
| --- |
| 
 |

 |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Raseinių r. Blinstrubiškių socialinės globos namai. Vz.lt (tikrinta 2023-07-12).
2. ↑  Raseinių r. Blinstrubiškių socialinės globos namai. Geraprieziura.lt (tikrinta 2023-07-12).
3. ↑  Apie mus. Bsgn.lt (tikrinta 2023-07-12).
4. ↑  *Lietuvos TSR kaimo gyvenamosios vietovės 1959 ir 1970 metais (Visasąjunginių gyventojų surašymų duomenys)*. Vilnius: Centrinė statistikos valdyba prie Lietuvos TSR Ministrų tarybos, 1974.
5. ↑  *Lietuvos TSR kaimo gyvenamosios vietovės 1959 ir 1970 metais (Visasąjunginių gyventojų surašymų duomenys)*. Vilnius: Centrinė statistikos valdyba prie Lietuvos TSR Ministrų tarybos, 1974.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 16°23′ š. pl. 86°24′ v. ilg.﻿ / ﻿16.383°š. pl. 86.400°r. ilg.﻿ / 16.383; 86.400

Roatanas. Vest Bėjaus paplūdimys
**Roatanas** (isp. *Roatán*) – sala Karibų jūroje, prie Hondūro krantų. Tai didžiausia sala Įlankos salų grupėje. Plotas 125 km². Salos ilgis rytų-vakarų kryptimi 60 km, plotis iki 8 km. Pats rytinis salos galas su Santa Elenos gyvenviete nuo likusios salos dalies atskirtas mangrovių pelkyne. Toliau į rytus driekiasi negyvenama Barbaletos sala, bei keletas mažesnių salelių. Roatano sala kalvota, pietinė pakrantė gausiai išraižyta įlankų. Auga tropiniai miškai, mangrovės.

Roatane gyvena ~30 tūkst. žmonių. Pagrindinė gyvenvietė – Koksen Holas. Jame yra prieplauka, tarptautinis oro uostas. Kitos svarbesnės gyvenvietės – Frenš Harboras, Punta Gorda, Vest Endas, Oak Ridžas. Vietiniai salos gyventojai vadinami karakolais. Jie vartoja anglų kalbą ir yra artimesni Karibų, o ne Centrinės Amerikos tautoms. Verčiamasi turizmu, žvejyba.

Roatano sala gausiai lankoma turistų dėl savo balto smėlio paplūdimių, koralinių rifų. Čia dažnai užsuka Karibų kruizai. Populiariausios pramogos: povandeninis nardymas, plaukiojimas burlentėmis, kelionės dviračiais, laipiojimas uolomis. Yra muziejus, botanikos sodas, nuomojami žirgai, valtys ir kt.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 *Kitos reikšmės – RO.*
**Ro** (arba *Iri Horas*, *Ro*, vadinamas pagal, Petrie) – Aukštutiniojo Egipto faraonas. Manoma, kad buvo ikidinastinis senovės Egipto faraonas, nors kai kurie archeologai abejoja jo egzistavimu. Jis buvo labiausiai tikėtino Ka neatidėliotinas pirmtakas. Karaliavo Abydose ir buvo palaidotas jo vietinėse kapinėse Umm el-Qa’ab šalia Ka, Narmero ir Pirmųjų Dinastijos karalių.

| Faraono vardai |
| --- |
|  |  |
| **Iri / Ro** (*r*) „Burna" |
|  |
|  |
|  |
|  |

Argumentas prieš jo egzistavimą remiasi trūkumu serekh prieš jo vardą ir prasti liudijimai. Vienintelis kitas užrašas Iry-Hor už Abydoso ribų yra esantis Žemutiniame Egipte; tuo metu, kai Ka ir Narmeras turi daug užrašų, esančių iki Izraelio. Toby Wilkinson atmeta kapą kaip laikymo duobę ir vardą kaip iždo žymę. Šalininkai nurodo į dydį ir kapo vietą. Tai yra dvigubas kapas taip pat didelis kaip Ka ir Narmero, esantis padarytas pagal užsakyma, jungiantis vyresnes "U" kapines su Pirmais Dinastijos kapais.

Jo vardas yra užrašytas ant didelio indo, kaip ir kitų faraonų, ir papuoštas karališkuoju Horaus sakalu. Serekh galbūt buvo tradicija, kuri prasidėjo nuo Ka.

Vikižodynas
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Rudoji žuvėdra** |
| --- |
| Rudoji žuvėdra (Anous stolidus)Rudoji žuvėdra (*Anous stolidus*) |
| Apsaugos būklė |
| Nekeliantys susirūpinimo (IUCN 3.1), {{{ref}}} |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Sėjikiniai paukščiai  *( Charadriiformes)* |
| Šeima: | Kiriniai  *( Laridae)* |
| Gentis: | Nodžiai  *( Anous)* |
| Rūšis: | Rudoji žuvėdra  *( Anous stolidus)* |

 |
| Binomas |
| ***Anous stolidus***Linnaeus, 1758 |

**Rudoji žuvėdra** arba **rudasis nodis** (*Anous stolidus*) – jūrinis paukštis, priklausantis kirinių šeimai.

Aprašymas
---------

Ilgis – nuo 38 iki 40 cm, sparnų plotis – apie 80 cm, sveria apie 180 g. Suaugusių paukščių kūnas, uodega, sparnai yra tamsiai rudi, viršugalvis – šviesiai pilkas. Gyvena kolonijomis, paplitusi daugumoje Atlanto ir Ramiojo vandenynų tropikų ir subtropikų salų, Venesuelos, Australijos pakrantėse. Maitinasi žuvimi, moliuskais.

Perėjimas
---------

Tėvai kartu suka lizdą iš šakelių ir dumblo. Patelė padeda po vieną rausvą ar pilkšvą, išmargintą rausvais rudais taškeliais kiaušinį. Peri nuo 32 iki 36 dienų, maitina nuo 40 iki 56 dienų.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Bliufildsas*Bluefields* |
| --- |
|        |
| *Miesto gatvė* |
|  |
| 

BliufildsasBliufildsas

12°00′0″ š. pl. 83°45′0″ v. ilg.﻿ / ﻿12.00000°š. pl. 83.75000°r. ilg.﻿ / 12.00000; 83.75000﻿ (Bliufildsas)Koordinatės: 12°00′0″ š. pl. 83°45′0″ v. ilg.﻿ / ﻿12.00000°š. pl. 83.75000°r. ilg.﻿ / 12.00000; 83.75000﻿ (Bliufildsas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5) |
|  |
| **Valstybė** | Nikaragvos vėliava Nikaragva |
| **Regionas** | Pietų Atlantiko autonominis regionas |
|  |
| **Gyventojų** (2005) | 38 623  |
| **Altitudė** | 25 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Bliufildsas |

**Bliufildsas** (isp. *Bluefields, Blewfields*) – miestas rytų Nikaragvoje, Karibų jūros pakrantėje, prie lagūnų labirinto ties Eskondido upės žiotimis. Pietų Atlantiko autonominio regiono administracinis centras. Yra jūrų uostas (eksportuojama mediena, žuvis, jūros gerybės), oro uostas, negrįstas kelias į El Ramą. Veikia Nikaragvos Karibų kranto autonominių regionų universiteto padalinys.

Vyrauja nedidelių, lengvų medinių namų, daug kur įrengtų ant polių, architektūra. Mieste gyvena metisai, miskitai, juodaodžiai, baltieji, plačiai vartojama anglų kreolų kalba.

Istorija
--------

XVII a. Eskondido žiotyse slėpdavosi piratai. Vienas jų, olandas Abraham Blauvelt, čia įkūrė gyvenvietę, kuri ir pavadinta jo vardu. 1641 m. čia įsikūrė nuo portugalų pabėgę vergai. Nuo 1633 m. čia koloniją steigti pradėjo britai, o 1705 m. Bliufildsas tapo oficialiu Moskitų Kranto administraciniu centru. XIX a. pab. tai buvo svarbus medienos, bananų eksporto centras. 1894 m. miestas tapo Nikaragvos dalimi, 1903 m. paskelbtas Selajos departamento sostine.

1988 m. miestą nusiaubė uraganas „Džoan".

* UostasUostas
* Apylinkių kaimas ant poliųApylinkių kaimas ant polių
* Bliufildsas XIX a. pab.Bliufildsas XIX a. pab.
| Pabaltijo Madleno kultūra |
| --- |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  | **X tūkstm. pr. m. e. – IX tūkstm. pr. m. e.** |  |

 |  |
|  |
| **Dab. valstybės** | Šiaurės Vokietija, Lenkija, Danija, Pietų Švedija, Lietuva, Gudija |
| **Ist. regionas** | Vidurio Europa |
|  |
| **Amžius** | vėlyvasis paleolitas |
|  |
|  |

**Pabaltijo Madleno kultūra** – vėlyvosios Madleno kultūros atšaka, paplitusi vėlyvajame paleolite (X–IX tūkstm. pr. m. e.) Baltijos jūros pietinėje pakrantėje (nuo Jutlandijos pusiasalio į rytus iki Karaliaučiaus srities ir pietų Lietuvos). Pagrindinės šios kultūros archeologinės vietos yra šiaurės Vokietijoje, Elbės ir Hafelio tarpupyje. Pabaltijo Madleno kultūra smulkiau skirstoma į Arensburgo, Bromės-Liungbiu ir kitas kultūras.

Lietuvoje aptikta apie 40 Pabaltijo Madleno kultūros stovyklaviečių. Jos kūrėsi didžiųjų pietų Lietuvos upių – Nemuno, Neries, Merkio – pakrančių aukštosiose terasose, smiltynuose. Stovyklavietės nedidelės, trumpalaikės, jose randama titnaginių įrankių: plačių gremžtukų (pradžioje ilgi, vėliau trumpesni), trumpų ir plačių strėlių antgalių su įtvara, šoninių ir vidurinių rėžtukų, vienagalių skaldytinių; taip pat rasta kaulinių durklų, ietigalių, žeberklų, kaplių. Pagrindinės stovyklavietės: Ežeryno (Alytaus raj.), Ilgio ežero (Varėnos raj.), Vilkpėdės (Vilnius).

Pabaltijo Madleno kultūros žmonės vertėsi medžiokle (ypač šiaurinių elnių) ir rankiojimu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rimutė Rimantienė. *Pabaltijo Madleno kultūra*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 256
| **Rudolfas Slanskis** |
| --- |
| Gimė | 1901 m. liepos 31 d.Nezvěstice, Pilzenas |
| Mirė | 1952 m. gruodžio 3 d. (51 metai)Praha, Čekoslovakija |
| Tautybė | žydas |
|  |
| Veikla | Čekoslovakijos valstybės ir komunistinio judėjimo veikėjas |
|  |
| Alma mater | Prahos universitetas |

**Rudolfas Slanskis** (ček. *Rudolf Slánský*, tikroji pavardė – *Zalcmanas*, 1901 m. liepos 31 d. dab. Pilzenas – 1952 m. gruodžio 3 d. Prahoje) – Čekoslovakijos valstybės ir komunistinio judėjimo veikėjas, žurnalistas.

Biografija
----------

Gimė žydų šeimoje, baigė Prahos universitetą. 1921 m. buvo vienu iš Čekoslovakijos komunistų partijos įkūrėjų, 1929 m. tapo partijos vadovo Klemento Gotvaldo pavaduotoju. 1935–1938 m. buvo Čekoslovakijos Nacionalinio susirinkimo deputatu. Po Miuncheno sutarties įvykių pabėgo į SSRS.

Antrojo pasaulinio karo metais organizavo partizaninį judėjimą Slovakijoje. 1945 m. tapo ČSKP Generaliniu sekretoriumi. Buvo vienas iš komunistinio perversmo organizatorių 1948 m. Būdamas aršus stalinistas aktyviai bendradarbiavo su sovietinėmis specialiosiomis tarnybomis, organizavo masinį terorą prieš politinius oponentus. Per penkerius metus Čekoslovakijoje buvo nuteista virš 100 tūkst. žmonių, 233 asmenys nuteisti mirties bausme.

1951 m. rugsėjo mėn. Maskvos nurodymu ir sankcionavus K. Gotvaldui, už „klaidingą kadrų politiką" buvo pašalintas iš ČSKP Generalnio sekretoriaus pareigų, paskirtas Ministrų tarybos pirmininko pavaduotoju. Netrukus tardytojai paskelbė, kad R. Slanskis buvo „sionistinio sąmokslo vadovas. 1951 m. lapkričio mėn. į Prahą atvykęs Anastasas Mikojanas perdavė Stalino reikalavimą nedelsiant suimti R. Slanskį. Lapkričio 23 d. jis buvo suimtas, lapkričio 20-27 d. vyko vadinamasis „Slanskio procesas", kuriame buvo teisiama 14 aukštas pareigas užimačių partinių funkcionierių (du čekai, slovakas ir 11 žydų tautybės žmonių). R. Slankis nuteistas mirties bausme ir pakartas kartu su dešimčia kitų proceso dalyvių. Paskutiniai jo žodžiai buvo: „Gavau, ko nusipelniau". R. Slanskio palaidojimo vieta nežinoma. 1963 m. reabilituotas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Гибель февральских триумфаторов (utro.ru inf.)
2. ↑   (hrono.info)
| Senakisსენაკი |
| --- |
| *Senakio teatras* |
|  |
| 

SenakisSenakis

42°16′08″ š. pl. 42°04′04″ r. ilg.﻿ / ﻿42.26889°š. pl. 42.06778°r. ilg.﻿ / 42.26889; 42.06778﻿ (Senakis)Koordinatės: 42°16′08″ š. pl. 42°04′04″ r. ilg.﻿ / ﻿42.26889°š. pl. 42.06778°r. ilg.﻿ / 42.26889; 42.06778﻿ (Senakis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+4) |
|  |
| **Valstybė** | Gruzijos vėliava Gruzija |
| **Regionas** | Samegrelas - Zemo Svanetija |
| **Rajonas** | Senakio rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2014) | 21 596  |
| **Altitudė** | 28 m |

**Senakis** – miestas Gruzijos vakaruose, Samegrelo – Zemo Svanetijos regione.

Svarbi geležinkelio Tbilisis-Potis stotis. Kilimų fabrikas, maisto pramonė. Gruzijos technikos universiteto filialas, teatras.

Senakyje dislokuota Gruzijos kariuomenės antroji pėstininkų brigada. Senakis buvo 1998 m. karinio maišto centras.

Istorija
--------

Miesto teises gavo 1924 m. Nuo 1933 m. iki 1976 m. vadinosi *Micha Cchakaja*, iki 1989 m. *Cchakaja*, Gruzijos revoliucionieriaus, partinio veikėjo Michailo Cchakajos (1865–1950) m. garbei.

Sportas
-------

* Egrisi Senaki (futbolas)

Šaltiniai
---------

1. Cites & towns of Georgia
2. ↑  Cites & towns of Georgia
| Girelės rajoninė katilinė |
| --- |
|  |
| 

Girelės rajoninė katilinėGirelės rajoninė katilinė

55°5′29″ š. pl. 24°17′22″ r. ilg.﻿ / ﻿55.09139°š. pl. 24.28944°r. ilg.﻿ / 55.09139; 24.28944﻿ (Girelės rajoninė katilinė)Koordinatės: 55°5′29″ š. pl. 24°17′22″ r. ilg.﻿ / ﻿55.09139°š. pl. 24.28944°r. ilg.﻿ / 55.09139; 24.28944﻿ (Girelės rajoninė katilinė) |
|  |
| Vieta | Jonava, Lietuva |
| Statusas | Pastatytas |
| Atidarymas | 1977 m. |
| Paskirtis | Jėgainė |

**Girelės rajoninė katilinė** – katilinė Jonavoje, Girelės mikrorajone. Valdo bendrovė Jonavos šilumos tinklai. Nuo 2012 m. spalio mėnesio iki 2014 metų katilinėje įrengti trys biokuru kūrenami vandens šildymo katilai su kondensaciniu ekonomaizeriu; jų bendra šiluminė galia yra 25 MW.

Istorija
--------

Katilinė pradėta eksploatuoti 1977 m. Pirmojo katilo galia siekė 8,5 MW.

1988 m. ir 1995 m. pastatyti du vienodi 18,6 MW galios katilai.

2007 m. sumontuotas mažos galios 2,8 MW galios katilas.

Girelės rajoninėje katilinėje buvo sumontuoti garo katilai. Jėgainėje deginamos gamtinės dujos ir mazutas. Katilinės galia – 48,5 MW (~2011 m.). Įrengti keturi garo katilai, bet du iš jų užkonservuoti. Dūmai šalinami per 44 m aukščio kaminą.

Biokuras
--------

2013 m. katilinėje įrengtas naujas 10 MW šiluminės galios biokuro katilas Sumontuotas 10 MW nominalios galios biokuru kūrenamas vandens šildymo katilas, apie 5 MW galios kondensacinis ekonomaizeris, biokuro sandėliavimo ir transportavimo įrengimai, termofikacinio vandens vamzdynai, kita įranga. Projekto vertė – 10,6 mln. Lt; 4,1 mln. Lt skirta iš ES paramos.
Biokuro katilinės technologinę įrangą suprojektavo, pagamino, sumontavo ir ekploatacijai paruošė UAB „Enerstena". Naujuose biokuro įrenginiuose pagaminama 80 proc. viso Jonavos miesto šilumos energijos poreikio.

2012 metais, įdiegus pirmąjį 10 MW galios vandens šildymo katilą su 5 MW kondensaciniu ekonomaizeriu, šilumos kaina Jonavos gyventojams sumažejo 15 proc. 2013 metais, pastačius dar du vandens šildymo katilus po 5 MW, šilumos kainą planuojama sumažinti dar 10 proc. Jonavoje į biokuro katilinę investuota 23,5 mln. Lt.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Dar vienas Lietuvos miestas traukiasi iš „Gazprom" karalystės
2. ↑  Jonavoje atidaryta 25 MW galios biokuro katilinė Archyvuota kopija 2013-12-06 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Jonavoje į biokuro katilinę investavo 23,5 mln. Lt
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Giresunasturk. *Giresun* |
| --- |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

GiresunasGiresunas

40°54′0″ š. pl. 38°23′0″ r. ilg.﻿ / ﻿40.90000°š. pl. 38.38333°r. ilg.﻿ / 40.90000; 38.38333﻿ (Giresunas)Koordinatės: 40°54′0″ š. pl. 38°23′0″ r. ilg.﻿ / ﻿40.90000°š. pl. 38.38333°r. ilg.﻿ / 40.90000; 38.38333﻿ (Giresunas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Turkijos vėliava Turkija |
| **Provincija** | Giresuno provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2012) | 100 712  |
| **Altitudė** | 189 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Giresunas |

**Giresunas** (turk. *Giresun*) – miestas šiaurės Turkijoje, Juodosios jūros pakrantėje, 175 km į vakarus nuo Trabzono. Ilo centras. Žemės ūkio regiono prekybinis taškas (lazdynų riešutai). Vystomas turizmas. Priešais Giresuną jūroje yra nedidelė Giresuno sala. Mieste yra pilis, Hadži Huseino, Vartų mečetės, Sejidi Vakaso kapas, Topal Osmano mauzoliejus, senų osmaniškų namų. Drėgnuose apylinkių kalnuose yra krioklių.

Istorija
--------

Miestas VI a. pr. m. e. įkurtas graikų kolonistų iš Sinopės ir pavadintas ***Kerasu*** (sen. gr. Κερασούς). Antikoje miestas garsėjo kaip vyšnių eksporto centras, iš jo kilo lotyniškas šio vaismedžio pavadinimas *ceresus* (tuo pačiu angl. *cherry*, pranc. *cerise*, isp. *cereza*, rus. *черешня*, liet. *trešnė*). Giresuno sala (tada, Aretijas) buvo svarbi derliaus ritualų šventvietė.

Viduramžiais miestas priklausė Bizantijai, vėliau – Trapezundo imperijai. 1244 m. kraštą užkariavo Seldžiukai, o nuo 1461 m. priklausė Osmanų imperijai. XX a. pr. Giresunas garsėjo kaip lazdynų auginimo bei mangano gavybos centras.

Sportas
-------

* Giresunspor (futbolo klubas),
* Giresun Atatürk stadionas, kuris talpina 12 191 žiūrovą.

Galerija
--------

* Giresuno salaGiresuno sala
* SavivaldybėSavivaldybė
* Miestas išsidėstęs tarp kalnųMiestas išsidėstęs tarp kalnų
**Lyninis ežeras** – ežeras, kurio žuvų bendrijoje vyraujanti žuvų rūšis yra lynas.

Tokie ežerai būna nepratakūs ar mažai pratakūs, eutrofiniai. Jų apyežeris gali būti visiškai užpelkėjęs, apsuptas žemapelkių ar aukštapelkių. Tokių ežerų pavyzdžiai yra Biržulis, Grūtas, Kalotė, Našys, Papis, Stervas, Urkis, Žaltytis. Didžiausias gylis būna 5–6 m. Vidutinis gylis neviršija 3 m, mažiausias vidutinis gylis – 1,0 m.

Dugno nuolydis mažas, dugnas padengtas plačiomis limneidų pievomis. Dominuoja maurabraginiai dumbliai, dengiantys 20–30 % viso sublitoralės dugno ploto.

Dugne susidaręs storas sapropelio sluoksnis, turintis daug biogeninių medžiagų. Vandens pH nuo 6,5 iki 8,0, skaidrumas mažas, 1–2 m.

Zoobentose vyrauja šoniplaukos, apsiuvos, vandens asiliukai.

Didžiausią žuvų biomasės dalį sudaro lynai, o karšiai negyvena. Sekliose priekrantėse gausios raudės, gilesnėse vietose – kuojos, rečiau – plakiai.

Nuorodos
--------

* Restauruotinų Lietuvos ežerų nustatymas ir preliminarus restauravimo priemonių parinkimas šiems ežerams, siekiant pagerinti jų būklę. Galutinė ataskaita, I dalis. Vilnius, 2009. 265 psl.[neveikianti nuoroda]
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Aporia crataegi** |
| --- |
| Gudobelinis baltukas (Aporia crataegi)Gudobelinis baltukas (*Aporia crataegi*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Būrys: | Drugiai  *( Lepidoptera)* |
| Šeima: | Baltukai  *( Pieridae)* |
| Gentis: | *Aporia*  *( Aporia)* |
| Rūšis: | Gudobelinis baltukas  *( Aporia crataegi)* |

 |
| Binomas |
| ***Aporia crataegi***Linnaeus, 1758 |

**Gudobelinis baltukas** (*Aporia crataegi*) yra didelis baltukų (*Pieridae*) šeimos drugys. 

Drugys 50-60 mm dydžio, stambus, baltas, su aiškiomis juodomis sparnų gyslomis. Skraido pamiškių pievose V-VI mėn. Kiaušinėlius deda medžių (įskaitant vaismedžius) lapuose. Vikšrai kenkia vaismedžiams ir kitiems lapuočiams medžiams: obelims, kriaušėms, šermukšniams, ievoms, gudobelėms. 

* Aporia crataegi ♂*Aporia crataegi* ♂
* Aporia crataegi ♂ △*Aporia crataegi* ♂ △
* Aporia crataegi  ♀ *Aporia crataegi* ♀
* Aporia crataegi  ♀ △ *Aporia crataegi* ♀ △

Randamas visoje respublikos teritorijoje, tačiau jo gausumas priklauso nuo šaltų žiemų, todėl ne kasmet gausus. Jauni vikšrai žiemoja susuktame ir šilku prie šakutės pritvirtintame lape. Lėliukėmis virsta ant mitybinių augalų.
|  |
| --- |
| **Tarptautinis Ženevos oro uostas** |
|  |
| IATA: GVA - ICAO: LSGG |
| Parametrai |
| Aerodromo tipas | civilinis |
| Operatorius | Ženeva |
| Miestas | Ženeva |
| Aukštis virš jūros lygio | 430 m |
| Koordinatės | 46°14′18″ š. pl. 006°06′34″ r. ilg.﻿ / ﻿46.23833°š. pl. 6.10944°r. ilg.﻿ / 46.23833; 6.10944 |
|
| Kilimo ir tūpimo takai |
| Kryptis | Matmenys | Danga |
| ilgis (m) | plotis (m) |
| 05/23 | 3 900 | 50 | Betonas |
| 05L/23R | 823 | 30 | Žolė/žemė |

**Tarptautinis Ženevos oro uostas** (pranc. *Aéroport international de Genève*) (IATA kodas: **GVA**, ICAO kodas: **LSGG**) – oro uostas, esantis 4 km į šiaurės vakarus nuo Ženevos miesto centro, Šveicarijoje. Pasiekiamas greitkeliais, autobusu ir traukiniu. 

Jo šiaurinis pakraštys ribojasi ties Šveicarijos-Prancūzijos pasieniu, todėl į jį galima patekti iš abiejų šalių. Keleiviams vykstantiems į Prancūziją ar iš jos nereikia eiti pro Šveicarijos patikras, jei jie lieka Prancūzijos sektoriuje. Krovinių gabenimai vykdomi iš abiejų šalių, taip Ženevą paverčiant Europos Sąjungos krovinių pervežimo centru, nors Šveicarija ir nėra ES narė.

Oro uoste yra vienas 3 900 m ilgio betoninis kilimo ir tūpimo takas (ilgiausias šalyje) bei lygiagrečiai esantis mažesnis, žolės paviršiaus takas, skirtas lengviesiems orlaiviams. Iš šio oro uosto skrydžius vykdo „EasyJet Switzerland" ir „Darwin Airline" oro linijų bendrovės, kartais ir „Šveicarijos tarptautinės oro linijos". Oro uoste savo biurą yra įsteigusi Tarptautinė oro transporto asociacija (IATA), taip pat čia yra ir Tarptautinės oro uostų tarybos (ACI) būstinė. 

2011 m. duomenimis, oro uoste aptarnauta 13 130 222 keleivių ir 189 121 orlaivių.

Išnašos
-------

1. ↑  Ženevos oro uosto statistika. **(**angl.**)**

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ženevos tarptautinis oro uostas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė
**Aleksandr Každan** (rusų k. Александр Петрович Каждан, (anglų k. Alexander Kazhdan); 1922 m. rugsėjo 3, Maskvoje – 1997 m. gegužės 29 d. Vašingtone) buvo žymus žydų kilmės istorikas, specializavęsis Bizantijos istorijoje.

Biografija
----------

Gimė pirklių šeimoje Maskvoje, tėvas Peisa Efron Každanas specializavosi SSRS tankų tepalų pramoninėje gamyboje. Dėl neva „buržuazinės kilmės" Aleksandrui neleista stoti į Maskvos universitetus, todėl įstojo ir užbaigė Ufos pedagoginį institutą. Mokėsi senovės Anglijos istorijos, sudomintas dėstytojo E. A. Kosminskio pradėjo domėtis Bizantijos istorija. 1944 m. vedė Rimą Ivanskają, tais metais gimė sūnus Dmitrijus (Davidas).

1946 m. sėkmingai apgynė disertaciją, tačiau dėl Stalino vykdytos antisemitinės (taip vadinamosios „kovos su kosmopolitizmu") politikos jam neleista įstoti į mokslinius institutus Maskvoje, turėjo dirbti valstybės provincijoje mokytoju Ivanove, Tuloje ir Velikije Lukuose. 1956 m. buvo priimtas į SSRS Mokslų akademijos Istorijos institutą, kuriame dirbo iki emigracijos į JAV 1978 m. A. Každanas per šį laikotarpį išleido net apie 500 mokslo veikalų, susijusių su įvairiomis Bizantijos istorijos sritimis. Taip pat prisidėjo prie armenistikos studijų, išleisdamas 1975 m. mokslo veikalą apie Armėnijos valdantį elitą Bizantijos imperijos sudėtyje.

1975 m. Aleksandro sūnus emigravo į JAV, sulaukęs pasiūlymo dirbti Harvardo universitete katedros profesoriumi. Dėl tokio sūnaus poelgio Každanų padėtis pablogėjo, Rimma Každan buvo atleista iš leidyklos, o Aleksandro darbai pradėti cenzūruoti. A. Každanas pasiryžo emigruoti, 1978 m. jis įgijęs Izraelio vizą atvyko į Vieną. Kurį laiką gyvenęs Paryžiuje ir Birmingeme, 1979 m. jis atvyko į JAV. Dirbo Bizantijos tyrimų centre Vašingtone, dėstė Prinstono universitete. Pirmieji A. Každano darbai anglų kalba buvo išleisti bendradarbiaujant su kitais mokslininkais. Paskutiniais savo gyvenimo metais istorikas tyrinėjo Bizantijos literatūrą, hagiografiją.

Šaltiniai
---------

* Archyvuota kopija 2012-11-08 iš Wayback Machine projekto. Biografija
**Aleksandras Krasnovas** (g. 1948 m. lapkričio 3 d. Šiurpikėse, Degučių valsčius, dab. Zarasų raj.) – Lietuvos literatūros tyrinėtojas, humanitarinių mokslų daktaras, vertėjas.

Biografija
----------

1973 m. baigė lietuvių kalbą ir literatūrą Vilniaus universiteto Kauno vakariniame fakultete. 1981 m. filologijos mokslų kandidatas.

1974–1976 m. dirbo Literatūros muziejuje Kaune, 1979–1981 m. laikraščio „Literatūra ir menas" redakcijoje, 1981–1984 m. Lietuvių kalbos ir literatūros institute. 1984–1989 m. „Vagos" leidyklos vyr. redaktoriaus pavaduotojas, 1989–1991 m. vyr. redaktorius, 1992–1996 m. direktorius. 1997–2001 m. leidyklos „Mintis" direktorius. 1999–2001 m. Lietuvos knygų leidėjų asociacijos prezidentas. 2001–2008 m. Vilniaus universiteto Kauno humanitarinio fakulteto lietuvių filologijos katedros vedėjas.

Mokslinė veikla
---------------

Studijoje Vidinio monologo proza tyrinėjo XX a. septintojo dešimtmečio lietuvių romano pasakojimo struktūros tipus. Periodikoje paskelbė lietuvių prozos ir kritikos knygų recenzijų.

Bibliografija
-------------

* Vidinio monologo proza: literatūros kritika, Vilnius, Vaga, 1983 m.
* Persitvarkymo Pabaltijyje motyvai, straipsnių rinkinys, sudarytojas. Vilnius, Vaga, 1989 m.
* Literatūros terminų žodynas. Sąs. 1: Romanas, rengėjas, 1995 m.

**Vertimai iš vokiečių kalbos:**

* S. Fulderis, D. Blekvudas. Česnakas – gamtos vaistas, Vilnius, Rosma, 1997 m.
* Viktoras Farkas. Fantastiškoji tikrovė, tikroviški pasakojimai, kvapą gniaužianti informacija, nauji pažinimo horizontai, Vilnius, Mintis, 1999 m.
* Milanas Ryzlis. Mirtis – dar ne pabaiga: apie dvasinės energijos nemirtingumą, Vilnius, Mūsų knyga, 2000 m.
* Hansas Bidermanas. Naujasis simbolių žodynas, kartu su Viliumi Gibavičiumi, Vaclovu Mikailioniu, Ona Pulkauninkiene, Vilnius, Mintis, 2002 m.
* Marta Šad. Stalino duktė: Svetlanos Alilujevos gyvenimas, kartu su Eugenijumi Kubilinsku. Vilnius, Mūsų knyga, 2005 m.

  

**Vertimai iš rusų kalbos**:

Nikolai Starikov. Stalin. Prisimename kartu. Vilnius (?), Baltosios gulbės, 2016 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksandras Krasnovas. Rašytojai.lt Archyvuota kopija 2007-11-09 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Elena Baltutytė. *Aleksandras Krasnovas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 718 psl.
**Aleksandras Karuža** (1906 m. vasario 28 d. Didžiajame Naugarde – 1981 m. kovo 5 d. Vilniuje) – iškilus Vilniaus krašto pedagogas.

Biografija
----------

Gimė Rusijos imperijos kariuomenės liktinio Antano Karužos daugiavaikėje šeimoje. Po Pirmojo pasaulinio karo Karužai iškeliavo į Lietuvą ir 1922 m. sausio 1 d. pasiekė Vilnių. Tų pačių metų vasario 15 d. mirė motina Konstancija, o po trijų dienų ir tėvas Antanas – abu karantine užsikrėtę vidurių šiltine. Našlaičiais likusius penkis vaikus Vilniaus švietimo draugija „Rytas" apgyvendino prieglaudoje, jie pradėjo mokytis Vilniaus mokyklose. Sesuo Marija Karužaitė-Horodničienė tapo garsia Lietuvos oftalmologe, o brolis Antanas Karužas – žinomu Lenkijos pianistu ir muzikos pedagogu, Lenkijos muzikos įrašų režisūros mokyklos įkūrėju.

1925 m. baigęs Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnaziją, A.Karuža įstojo į Vilniaus lietuvių mokytojų seminariją (1927 m. ją lenkų administracija uždarė ir Aleksandras seminarijos nebaigė). Vėliau dirbo Lietuvių mokslo draugijoje, gyveno švietimo draugijos „Rytas" bendrabutyje. 1929 m. eksternu išlaikė egzaminus pradinės mokyklos mokytojo vardui gauti ir po metų buvo paskirtas lietuvių švietimo draugijos Pašaminės mokyklos mokytoju. Ši lietuvių mokykla buvo vienintelė, kuriai lenkų valdžia tarpukariu leido veikti nekliudomai.

1931 m. Aleksandras Karuža vedė Sofiją Murauskaitę, 1932 m. jiems gimė dukra Giedrė, 1943 m. – sūnus Jaunius, o 1945 m. – dukra Aušra. 1933 m. kaime buvo įkurtas Vilniaus krašto kultūros švietimo draugijos Pašaminės skyrius (pirmininke Sofija Karužienė), atidaryta lietuviška skaitykla. Mokykla buvo pavadinta Dr. Vinco Kudirkos vardu.

Nuo 1939 m. A.Karuža dirbo vienos iš Vilniaus pradinės mokyklos vedėju, miesto švietimo skyriaus inspektoriumi. Po Antrojo pasaulinio karo neakivaizdžiai studijavo geografiją Vilniaus pedagoginiame institute, kurį 1949 m. baigė su pagyrimu. Buvo paskirtas Lietuvos TSR švietimo ministerijos inspektoriumi, 1953–1968 m. dirbo Vilniaus 11-osios vidurinės mokyklos direktoriumi. 1960 m. jam suteiktas LTSR nusipelniusio mokytojo vardas. 1970 m. išėjo į užtarnautą poilsį.

Šaltiniai
---------

* *Pašaminė ir jos mokykla.* (Parengė Valentas Šiaudinis)
Koordinatės: 54°36′51″ š. pl. 23°57′43″ r. ilg.﻿ / ﻿54.61417°š. pl. 23.96194°r. ilg.﻿ / 54.61417; 23.96194


| Popierinės tvenkinys |
| --- |
| Prie tvenkinio užtvankos – buvusios popieriaus dirbtuvėsPrie tvenkinio užtvankos – buvusios popieriaus dirbtuvės |
| Vieta | Prienai |
| Plotas | 0,0095 km² |
| Kranto linijos ilgis | 0,41 km |
| Kilmė | Dirbtinė |
| Įteka | Drubengis |
| Išteka | Drubengis |

Popieriaus dirbtuvės – paveldo objektas 
**Popierinės tvenkinys** – tvenkinys pietinėje Prienų dalyje, kairiajame Nemuno krante, susidaręs pastačius užtvanką per Drubengio upelį. Užtvanka praeina F. Vaitkaus gatvė.

Tvenkinys yra Nemuno mažųjų intakų (su Nemunu) baseine, 0,24 km atstumu nuo Drubengio žiočių, jo hidrologinis nr. 10050160.Tvenkinio ilgis iš vakarų į rytus - 0,16 km, plotis - iki 0,08 km. Altitudė 54,9 m. Pietvakarinis krantas aukštas. Į pietvakarius stūkso Prienų šilas.

Popieriaus dirbtuvės
--------------------

Tvenkinys gavęs Popierinės vardą, nes čia būta malūno ir popieriaus dirbtuvių, vienų seniausių ir stambiausių popierių gaminusių įmonių to meto Lietuvoje. Nėra žinomi dirbtuvių statybos metai, bet aišku, kad 1701 m. švedų antpuolio metu buvo sudegintas vandens malūnas bei popieriaus gamybos įmonė. Vėliau kunigaikščio Sapiegos iniciatyva įmonė buvo atkurta. Jo kvietimu vokietis G. Thierbachas patobulino popieriaus gamybos technologijas.

Popieriaus masė buvo pilstoma ir presuojama rankomis, popieriaus lakštuose įspaudžiamas vandenženklis – Sapiegų herbas su užrašu „*Prienai. G. Thierbach*". Drubengio upelio tvenkinyje buvo pūdomi, paskui malami skudurai. Iš jų buvo gaminamas aukštos kokybės popierius. 1822 m. įmonėje stovėjo 22 mašinos, dirbo daugiau kaip 20 meistrų ir pameistrių, gamintas baltas ir spalvotas bei vyniojamasis popierius, kartonas. Gaminiai buvo vežami į Maskvą, Varšuvą, Peterburgą. Vėliau dirbtuvės sunyko, pralaimėjusios konkurencinę kovą moderniau įrengtiems Naujosios Vilnios ir Kučkuriškių popieriaus fabrikams. Vėliau čia buvo malūnas, vilnų karšykla.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Prienų popieriaus dirbtuvės (unik. kodas 10538)
2. ↑  LR tvenkinių klasifikatorius Archyvuota kopija 2014-02-01 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Prienų popieriaus dirbtuvės Archyvuota kopija 2015-09-24 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Popierinės tvenkinys *Gamtos kataloge*
* Sąrašas:Lietuvos tvenkiniai
Lagašo valdovą Gudėją vaizduojanti diorito statula (Luvras)
**Gudėja** (šum. 𒅗𒌣𒀀) – Šumero Lagašo miesto-valstybės valdovas (ensis) iš Antrosios Lagašo dinastijos, valdęs apie 2144–2124 m. pr. m. e. Tai vienas žinomiausių Lagašo valdovų, kadangi išlikę daug jo valdymo laikotarpio rašto ir meno paminklų. Trečiosios Ūro dinastijos (vadinamojo Šumerų renesanso) laikų Lagašo valdovai niekad nebuvo tituluojami karaliais – vadinti lugaliais arba ensiais. Buvo vedęs savo pirmtako Ur-Babos dukterį Ninalą. Po Gudėjos mirties ensiu tapo jo sūnus Ur-Ningirsu.

Gudėja valdė apie 20 metų, jo valdymo metu pastatyta šventyklų, rūmų ir kitų panašaus pobūdžio pastatų, išliko nemažai jo atvaizdų. Žinomos 27 Gudėjos statulos, daugelis jų išskaptuotos iš vulkaninių uolienų (daugiausia diorito, taip pat dolerito). Vaizduojamas su tunika, apnuogintais pečiais, rankos sunertos maldai. Sukuriamas romios didybės ir gilaus religinio užsidegimo įspūdis. Virtinė Gudėjos laikų įrašų mini vietinių šventyklų atidarymą kituose Šumero miestuose, kaip antai Ūre, Nipūre, Adabe, Uruke bei Bad-tibiroje. Tai rodo, kad šiuo laikotarpiu Lagašas buvo tapęs dominuojančia jėga Šumere. Valdant Gudėjai Lagaše vyravo taika, tai buvo ypatingo klestėjimo laikotarpis, ką atspindi daugybė atliktų viešosios infrastruktūros darbų tiek pačiame Lagaše, tiek kituose miestuose, kur siekė Lagašo hegemonija. Įvairūs šio valdovo darbai minimi vadinamuosiuose „metų varduose", tačiau juose nė karto nėra paminėtas karas. Gudėjos laikai buvo ir kultūrinio pakilimo laikotarpis, palikęs daugybę meno bei rašto paminklų.

Vienas didžiausių Gudėjos darbų – atstatyta *E-ninnu* šventykla, skirta dievui Ningirsu. Išlikęs šumerų himnas, kuriame pasakojama, kad Gudėjai sapne pasirodęs dievas Ningirsu ir paliepęs atstatyti šventyklą. Be to, valdant Gudėjai, iki 216 000 padaugėjo visateisių piliečių, tuo tarpu XXIV a. pr. m. e. valdant Urukaginai, jų būta 36 000.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  *Gudėja*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005
2. ↑  E. Cassin, J. Bottéro, J. Vercouter. Los imperios del antiguo oriente, p. 59. Historia universal siglo XXI ISBN 84-323-0039-X
3. ↑  Edzard, Sibylle; Edzard, Dietz Otto (1997). Gudea and His Dynasty. University of Toronto Press. p. 7–8. ISBN 9780802041876.
4. ↑  WorldArts: Statues of Gudea Archyvuota kopija 2019-08-19 iš Wayback Machine projekto.. [Nuoroda tikrinta 2019-08-19].
5. ↑  E. Cassin *Los imperios del antiguo oriente*, p. 98
6. ↑  E. Cassin *Los imperios del antiguo oriente*, p. 100
7. ↑  Jeremy Black; Anthony Green (1992). Gods, Demons and Symbols of Ancient Mesopotamia: An Illustrated Dictionary. University of Texas Press, p. 138. ISBN 978-0-292-70794-8.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Vaizdas nuo 96-osios gatvės, pietų link
**Aukštutinis Istsaidas** (angl. *Upper East Side*) – apylinkė Manhatane, Niujorke, esanti tarp Centrinio parko ir Rytų upės. Apylinkė kadaise buvo žinoma „Šilko kojinių rajono" (angl. *Silk Stocking District*) pavadinimu, su vienomis aukščiausių nekilnojamo turto kainų šalyje. Apylinkėje gyvena daugybė garsių žmonių, yra gausu kultūros centrų, bei buvo nufilmuotas ne vienas žymus filmas.

Kainų lygis
-----------

Istsaide nekilnojamo turto kainos yra vienos iš aukščiausių šalyje. Pagal 2002 m. statistiką, vidutinė kaina už vieną kvadratinę pėdą siekė 856 JAV dolerius, 2006 m. kaina pakilo iki 1200 JAV dolerių. Dėl didelių nekilnojamo turto kainų, paprasčiausių prekių kainos yra maždaug 50–200 % didesnės, nei priemiestyje.

Gyventojai
----------

2000 m. apylinkėje gyveno 207 543 žmonės, gyventojų tankumas sudarė 118 184 žmones kvadratinėje mylioje (45 649 žm./km²). Rasinis pasiskirstymas buvo: 88,25 % baltaodžių, 6,14 % azijiečių, 2,34 % juodaodžių, 0,09 % indėnų, 0,04 % Ramiojo vandenyno gyventojų, 1,39 % kitos rasės, bei 1,74 % dviejų arba daugiau rasių žmonių. 5,62 % buvo ispanų kilmės. 21 % gyventojų buvo gimę užsienyje, iš jų 45,6 % buvo gimę Europoje, 29,5 % Azijoje, 16,2 % Lotynų Amerikoje, bei 8,7 % kitose pasaulio kontinentuose. Moterų ir vyrų santykis rajone buvo 125 moterys 100-ui vyrų.

Pagal 2000 m. statistiką vidutinės pajamos vienam gyventojui siekė 85 081 JAV dolerių, 75,6 % apskrities suaugusiųjų (25+) buvo įgiję bakalauro arba aukštesnį išsilavinimo laipsnį.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Srepokas |
| --- |
| Srepokas Vietname Srepokas Vietname |
| **Ilgis** | 406 km |
| **Baseino plotas** | 16 420 km² |
| **Vidutinis debitas** | 181 m³/s |
| **Ištakos** | Anamo kalnai |
| **Žiotys** | Mekongas |
| **Šalys** | Vietnamo vėliava VietnamasKambodžos vėliava Kambodža |
|  |
|  **Vikiteka** | Srepokas |

**Srepokas** (viet. *Sông Serepôk*, khmer. ទន្លេស្រែពក = *Tongle Xrepok*) – upė Vietname ir Kambodžoje; Mekongo kairysis intakas. Prasideda Daklako provincijoje Vietnamo centrinėse aukštumose, susiliejus Kronganos ir Krongno upėms. Aukštupyje dar vadinama ***Dakkrongu*** (*Đăk Krông*). Pradžioje teka į šiaurę, ties santaka su Eahleo upe pasuka į vakarus ir teka Kambodžos teritorija (Ratanakirio ir Stengtraengo prov.). Srepokas įteka į Mekongą ties Stengtraengu, sudaro bendras žiotis su Sesano ir Sekono upėmis.

Svarbiausias intakas – Eahleo (dešinysis).

Iki XIX a. pab. upe ėjo svarbus laivybinis maršrutas, kuriuo laosiečiai ir khmerai tiekė produkciją iš džiunglių į pakrančių uostus. Vagoje yra krioklių.