recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Hubertas Smilgys** (g. 1948 m. lapkričio 3 d. Leilėnai, Tryškių valsčius, dab. Telšių raj.) – Lietuvos kultūros veikėjas, Lietuvos kultūros fondo valdybos pirmininkas.

Biografija
----------

1956–1959 m. mokėsi Tryškių vidurinėje mokykloje, 1959–1963 m. Šiaulių raj. Kubelių pradinėje ir Drąsučių aštuonmetėje mokykloje, 1965 m. baigė Auksučių aštuonmetę mokyklą. 1965–1967 m. mokėsi Šiauliuose ir Kuršėnuose, 1970–1974 m. Vilniaus kultūros mokykloje, 1976–1980 m. studijavo Vilniaus universiteto Istorijos fakultete, 1982–1986 m. studijavo Lietuvos konservatorijoje.

1970 m. Paežerių, o 1970–1978 m. Bridų kultūros namų direktorius. 1978–1990 m. Kelmės raj. Kultūros skyriaus vedėjas, 1990–1991 m. Lietuvos kultūros fondo Šiaulių krašto įgaliotasis referentas, nuo 1991 m. fondo Šiaulių krašto tarybos pirmininkas. 1992–2000 m. Šiaulių miesto savivaldybės Kultūros skyriaus vedėjas. Nuo 2000 m. knygų leidyklos „Saulės delta" vyr. redaktorius. Nuo 2003 m. Lietuvos kultūros fondo valdybos pirmininkas.

1988–1990 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Kelmės rajono Seimelio pirmininkas. Omahos (JAV) garbės pilietis.

Veikla
------

Lietuvos tradicinių renginių Kelmėje, Liaudies meno šventės ir Meno renginių dekados, vykstančių nuo 1979 m. idėjos autorius ir režisierius, Dainų švenčių, literatūrinių susitikimų ir kitų renginių režisierius. Tradicinių Šiaulių krašto pasaulio kraštiečių Tėvynainių sambūrių Šiaurės Lietuvoje iniciatorius. Jam vadovaujant Lietuvos kultūros fondo Šiaulių krašto skyriui, įgyvendintos Šiaurės Lietuvos meno galerijos Frenkelių rūmuose Šiauliuose steigimo, Katalikiškojo kultūros centro kūrimo, Saulės mūšio tyrinėjimo idėjos, vykdomi Šiaurės Lietuvos istorinių vietovių – Kryžių kalno, Kražių, Pašiaušės, Tytuvėnų, Žagarės ir kiti paveldo išsaugojimo projektai, įsteigtos filosofo Stasio Šalkauskio, Lietuvos Karalienės Mortos premijos. Nuo 1990 m. rengiami Saulės mūšio metinių minėjimai, konferencijos bei sueigos Jauniūnuose, Joniškyje, Šiauliuose ir Vilniuje.

Bibliografija
-------------

* Šiauliai. Šiaurės Lietuva (lietuvių, anglų, rusų ir vokiečių kalba, 1995 m.)
* Šiauliai. Šiaurės Lietuva (fotoalbumas, 1998 m.)
* Kryžių kalnas (fotoalbumas, 1999 m.)
* Prie Hanzos kelio (fotoalbumas, 2000 m.)
* Terra Sauleorum. Šiauliai (fotoalbumas, 2004 m.)

**Parengti leidiniai:**

* Kelmės krašto kultūros panorama (1986 m.)
* Dešimtoji Meno renginių dekada (1987 m.)
* Tyra širdim į viltį (1988 m.)
* Vladas Pūtvis-Putvinskis: Neužmirštas tėvų žemėje(1989 m.)
* Vasario 16-oji – Lietuvos Nepriklausomybės diena (1989 m.)
* Iš Tėviškės rankų: Ventos, Dubysos ir Kražantės krašto kultūros istorijos fragmentai (1990 m.)
|  Majorunai |
| --- |
| Gyventojų skaičius | ~3200 |
| Populiacija šalyse | Brazilijos vėliava Brazilija: ~1590Peru vėliava Peru: ~1400 |
| Kalba (-os) | majorunų, portugalų, ispanų |
| Religijos | vietinis tikėjimas, krikščionybė |
| Giminingos etninės grupės | matisai, korubai, kiti pano |

**Majorunai** (iš keč. *mayoruna* „upės žmonės", t. p. *maksirona, maksuruna*), ***macesai*** (sav. *matsés*), ***barbudai*** (isp. *barbudos* „barzdočiai") – indėnų tauta, gyvenanti šiaurės vakarų Brazilijoje ir šiaurės rytų Peru. Ši pano tautų grupės tauta įsikūrusi Amazonės aukštupio intako Javari baseine (Amazonės valstija Brazilijoje ir Loreto departamentas Peru). Populiacija skirtingais duomenimis tarp 1200 ir 3200 žmonių. Majorunų kalba priklauso pano kalbų šeimai, taip pat vartoja ispanų, portugalų kalbas. Išlikusi prigimtinė tikyba, dalis – krikščionys.

Nuo XVI a. vid. majorunų žemėse pradėjo rodytis ispanai, daugiausia misionieriai. Maždaug iki 1970 m. buvo karo padėtyje su Peru vyriausybe, prieš majorunus taikyta plataus masto agresija. Jų žemėse pradėta naftos gavyba, kelių tiesimas, pažeidęs majorunų tradicinį gyvenimo būdą.

Gyvena pelkėtuose miškuose upių pakrantėse. Verčiasi rankiojimu, medžiokle, kapline-lydimine žemdirbyste (kukurūzai, manijokai, bananai). Kaip ginklus naudoja lanką su strėlėmis, pučiamąjį vamzdį (matyt, nuo XX a.). Išvystytas nesudėtingas audimo amatas, audžiant mažomis staklėmis iš laukinės medvilnės pluošto. Taip pat pinami krepšiai iš palmių lapų.

Didžiosios šeimos gyvenvietė sudaryta iš 3–4 būstų, skirtų atskiroms šeimoms. Būstas – pastogė su dvišlaičiu stogu, paremtu ant stulpų.

Aprangą sudaro strėnraištis arba prikyštė. Buvo paplitęs kūno tatuiravimas ir dažymas, nešiojo vėrinius iš beždžionių dantų, plaukus, nosį, ausis ir lūpas puošė plunksnomis, kriauklėmis ir lazdelėmis, vyrai išsiskusdavo viršugalvio plaukus.

Majorunų giminės linija vedama pagal tėvą.

Naudoja muzikinius instrumentus iš bambuko ir kriauklių. Majorunų tikyba, mitologija menkai ištyrinėta. Būdingas šamanizmas.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  *Майоруна*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
*Kitos reikšmės – Soledadas (reikšmės).*

| Soledadas*Soledad* |
| --- |
|        |
| 

SoledadasSoledadas

10°54′0″ š. pl. 74°47′0″ v. ilg.﻿ / ﻿10.90000°š. pl. 74.78333°r. ilg.﻿ / 10.90000; 74.78333﻿ (Soledadas)Koordinatės: 10°54′0″ š. pl. 74°47′0″ v. ilg.﻿ / ﻿10.90000°š. pl. 74.78333°r. ilg.﻿ / 10.90000; 74.78333﻿ (Soledadas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5) |
|  |
| **Valstybė** | Kolumbijos vėliava Kolumbija |
| **Departamentas** | Atlantiko departamentas Atlantiko departamentas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1598 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2018) | 665 535  |
| **Altitudė** | 5 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Soledadas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Soledãdas |

**Soledadas** (isp. *Soledad*) – miestas šiaurės Kolumbijoje, Atlantiko departamente, į pietryčius nuo Barankiljos (jos aglomeracijoje), prie Magdalenos žemupio. Miesto ribose yra Barankilją aptarnaujantis Ernesto Kortisoso tarptautinis oro uostas. Vystoma maisto pramonė. Soledado apylinkėse auginami kukurūzai, sorgai, manijokai, bananai, medvilnė, veisiami galvijai, kiaulės. Veikia aeronautikos muziejus, namas-muziejus, kur buvo apsistojęs Simonas Bolivaras. Yra saugoma Šv. Antano Paduviečio bažnyčia. Soledade vyksta kasmetinis karnavalas.

Istorija
--------

1598 m. dabartinio miesto vietoje, ispanai, vadovaujami Antonijo Moreno Estupinjano, įkūrė kiaulidę. 1640 m. Melčioras Karas įsteigė Porkera de San Antonijo („Šv. Antano kiaulidės") gyvenvietę. 1813 m. buvo suteiktas miesto statusas ir Soledado vardas (pagal Šv. Mergelę Mariją Vienišųjų Globėją).

XX a. pab. – XXI a. tai vienas sparčiausiai augančių Kolumbijos miestų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Soledad*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXII (Sko–Šala). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2012
2. ↑  [neveikianti nuoroda]
Didysis Londono gaisras pavaizduotas paveiksle (Josepha Jane Battlehooke; 1675 m.)
**Didysis Londono gaisras** – gaisras, kilęs įsiplieskus Tomo Farinoro kepyklai Atmatų skersgatvyje prie Londono tilto 1666 m. rugsėjo 2 dieną ir siautėjęs iki rugsėjo 5-osios. Dėl stipraus rytų vėjo ugnis persimetė į gretimus sandėlius ir parduotuves.

Karaliaus Karolio II įsakymu sudarytos gaisrininkų komandos ugnies neįveikė. Netoli gaisro židinio buvęs Londono Taueris išgelbėtas laivyno artilerijos ugnimi sukūrus ugnies užkardą.

Ugnis sunaikino 80 proc. pastatų, daugiausiai medinių, sienomis apjuostame miesto centre. Apskaičiuota, kad per šį gaisrą be pastogės liko 70 tūkst. iš 80 tūkst. Londono gyventojų, nors žuvusiųjų buvo labai mažai. Kol liepsnos buvo užgesintos, supleškėjo iš viso 13,2 tūkst. namų, 87 parapijų bažnyčių ir Šv. Pauliaus katedra. Gaisravietė atstatyta pagal senuosius planus, bet mūriniais, o ne mediniais pastatais.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  *Londono gaisras*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-10-08.
2. 1 2 3  „Londono 1666-ųjų gaisras paminėtas padegus įspūdingo dydžio maketą". *Kauno diena*. Nuoroda tikrinta 2022-10-08.
| **Panellus ringens** |
| --- |
|  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Šalmabudiniai  *( Mycenaceae)* |
| Gentis: | Skiautenėlis  *( Panellus)* |
| Rūšis: | Rausvasis skiautenėlis  *( Panellus ringens)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Rausvasis skiautenėlis** (lot. *Panellus ringens*) – šalmabudinių (*Mycenaceae*) šeimos, skiautenėlių (*Panellus*) genties grybų rūšis.

* **Augimo vieta**

Lapuočių medžių kamienai, padžiūvusios vietos.

* **Augimo laikas**

Vėlyvas ruduo, žiema.

* **Pagrindiniai požymiai**

Koto nėra, kepurėlė rausvai ruda, vaisiakūniai tamprūs.

Vaisiakūniai smulkučiai. Kepurėlė 0,5–2,5 cm skersmens, kanopos formos, rausvai ruda, ruda, baltai plaušuota, pakraščiai užlinkę žemyn, vagoti. Lakšteliai reti, rausvi, pakraštėliai karpyti, violetinio atspalvio, sueinantys į vieną tašką - rudimentinę koto vietą. Trama blyški, pilkšva, elastinga, be kvapo, nekarti. Sporos 4–6×1,5–2 μm, amiloidinės.

**Būdingi požymiai:** auga ant lapuočių, ypač alksnių, blindžių kamienų.

Dygsta grupelėmis, vėlai rudenį, šiltomis žiemos dienomis. Retas. **Nevalgomas**.

Literatūra
----------

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 192 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Didysis Kamenis*Большой Камень* |
| --- |
|              |
| *Laivų statykla* |
|  |
| 

Didysis KamenisDidysis Kamenis

43°07′00″ š. pl. 132°21′00″ r. ilg.﻿ / ﻿43.11667°š. pl. 132.35000°r. ilg.﻿ / 43.11667; 132.35000﻿ (Didysis Kamenis)Koordinatės: 43°07′00″ š. pl. 132°21′00″ r. ilg.﻿ / ﻿43.11667°š. pl. 132.35000°r. ilg.﻿ / 43.11667; 132.35000﻿ (Didysis Kamenis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+10)------ vasaros: (UTC+11) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Kraštas** | Primorės kraštas Primorės kraštas |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 38 071  |
|  |
|  **Vikiteka** | Didysis Kamenis |

**Didysis Kamenis** (rus. *Большой Камень* – 'Didysis akmuo') – miestas Primorės krašto (Rusija) pietuose, prie Usūrio įlankos (Japonijos jūra). Škotovo rajono centras.

* Gyventojų skaičius – 38 115 (2008) (1989 m. buvo 65 621)
* Plotas – 40 km²

Gyvenvietė įkurta 1947 m. 1989 m. gavo miesto teises. 1996 m. liepos 19 d. Rusijos prezidento įsaku miestas pertvarkytas į *uždarąjį admininistracinį teritorinį darinį* (rus. *ЗАТО*).

Miestą su Vladivostoku jungia kelias (113 km) ir geležinkelis. Jūra iki Vladivostoko yra 40 km.

Vidutinė sausio mėnesio temperatūra yra −14 °C, o liepos – +24 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis – 900 mm.

Ekonomika
---------

Mieste yra kelios gamyklos, remontuojančios ir statančios atominius povandeninius laivus. Didžioji dalis miesto gyventojų dirba šiose įmonėse. Mieste yra trys bankai ir kelios kompanijos, besispecializuojančios laivų statyboje bei remonte, laivyboje ir jūrų žvejyboje.

Viena iš gamyklų yra gamykla *Zvezda* (rus. *ДВЗ Звезда*) – laivų statybos ir remonto įmonė, statanti, rekonstruoti ir ardanti atominius povandeninius laivus.
| Orosi |
| --- |
|  |
|  |
| Šalis | Kosta Rika Kosta Rika |
|  |
| Aukštis | 1659 m |
|  |
| Tipas | stratovulkanas |
|  |
| Amžius | holocenas |
|  |
| Aktyvumas | užgesęs |
|  |
| Paskutinisišsiveržimas | - m. |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.

  |
| **Koordinatės:** | 10°58′48″ š. pl. 85°28′24″ v. ilg.﻿ / ﻿10.98000°š. pl. 85.47333°r. ilg.﻿ / 10.98000; 85.47333Koordinatės: 10°58′48″ š. pl. 85°28′24″ v. ilg.﻿ / ﻿10.98000°š. pl. 85.47333°r. ilg.﻿ / 10.98000; 85.47333 |

**Orosi** (isp. *Orosí*) – užgesęs ugnikalnis šiaurės vakarų Kosta Rikoje, Gvanakastės provincijoje, netoli Nikaragvos sienos ir La Kruso miestelio, Gvanakastės Kordiljeroje. Aukštis – 1659 m.

Istoriniais laikais ugnikalnis nebuvo išsiveržęs, apskaičiuota, kad jis buvo aktyvus 4 tūkstantmetyje pr. m. e. Viršūnė kūginė, šlaitai smarkiai paveikti erozijos. Kompleksą taip pat sudaro Orosilito, Pedregalio ir Kakao kūgiai. Kalnas įeina į Gvanakastės nacionalinį parką, jo papėdėje veikia biologinė ir vandens tyrimų stotys.

Nuorodos
--------

* Global Volcanism Program Archyvuota kopija 2021-05-16 iš Wayback Machine projekto.
| Ravelių kalnaslenk. *Rowelska Góra* |
| --- |
| Vaizdas į pietusVaizdas į pietus |
| **Žemynas** | Europa |
| **Šalys** | Lenkijos vėliava Lenkija |
| **Aukščiausias taškas** | 298,19 m |
| **Koordinatės** | 54°21′14″ š. pl. 22°53′12″ r. ilg.﻿ / ﻿54.35389°š. pl. 22.88667°r. ilg.﻿ / 54.35389; 22.88667Koordinatės: 54°21′14″ š. pl. 22°53′12″ r. ilg.﻿ / ﻿54.35389°š. pl. 22.88667°r. ilg.﻿ / 54.35389; 22.88667 |

**Ravelių kalnas** (lenk. *Rowelska Góra*) – moreninė kalva esanti Rytų Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrities, Vižainio valsčiuje; apie vieną kilometrą į rytus nuo Vižainio kaimo, šalia vaivadijos kelio Nr.DW651 Smalėnai-Vižainis ir apie 3 km į pietryčius nuo Rovelės kaimo. Aukštis - 298,19 m virš jūros lygio (kitais duomenimis 299,1 m). Tai aukščiausia viršūnė tiek lenkiškoje, tiek ir lietuviškoje Suvalkijos dalyse bei aukščiausia viršūnė Palenkės vaivadijoje.

Nuo stovinčio ant kalvos apžvalgos bokšto gerai matosi gretimas Vižainio kaimas su šalia plytinčiu Vižainio ežeru; esant geram orui galima stebėti Romintos girios pietrytinius pakraščius, Sūduvos kalnus, apačioje tekančios Šešupės slėnį. Dalį *Ravelių kalno* užima ganyklos su nuo ledynmečio išlikusiais rieduliais. Pati viršūnė plokščia, neapžėlusi mišku ir krūmais, todėl ištisus metus virš jos formuojasi galingi oro srautai. Ant kalvos bendrovės *Ekowiatr* ir *Pędziwiatr* įrengė šešias Vižainio vėjo jėgaines (kiekviena po 300 kW), pagaminta elektros energija patenka į Balstogės Elektros Tinklų įmonę.

Nuorodos
--------

* Kalno nuotraukos Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.;
* Aprašymas apie kalną (liet.)[neveikianti nuoroda];
* vaizdas iš kosmoso.
**Žemutinės pilies lobis** – Vilniaus miesto savivaldybės Žemutinės pilies Valdovų rūmų teritorijoje, 2002 m. rastas vėlyvųjų viduramžių monetų lobis.

Atradimas
---------

2002 m. vasarą per archeologinius tyrimus Vilniuje, Žemutinės pilies Valdovų rūmų teritorijoje, rastas unikalus XIV a. pabaigos pinigų lobis.

Pirmą kartą vienoje vietoje surastos skirtingų tipų rečiausios Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės monetos, kurių buvo žinomi vos keli vienetai, leido tiksliai nustatyti jas kaldinusių valdovų vardus bei galimas kaldinimo datas. Svarbiausią šio lobio dalį sudarė Lietuvos didžiojo kunigaikščio Jogailos (1377-1392 m.) monetos.

Lobis
-----

Lobį sudaro pusė trišonio sidabro lydinio bei 63 monetos, tarp kurių penki skirtingi pirmųjų Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės monetų tipai:

* Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės trišonio (tribriaunio) sidabro lydinio pusė – 1 vnt.;
* denarai, kaldinti apie 1386–1387 m. (averse – portretas, reverse – liūtas/pynutė) – 18 vnt.;
* denaras, kaldintas apie 1386-1387 m. (averse – liūtas, reverse – erelis) – 1 vnt.;
* denarai, kaldinti apie 1388 m. (averse – žuvis - žiedas, reverse – dvigubas kryžius) – 16 vnt.;
* denarai, kaldinti apie 1388–1392 m. (averse – raitelis, reverse – dvigubas kryžius) – 14 vnt.;
* denarai, kaldinti apie 1392–1396 m. (averse – ietigalis su kryžiumi, reverse – PEČAT) – 13 vnt.;
* Karolio I (1346–1378) arba Vaclovo IV (1378–1419) laikų Čekijos grašio fragmentas – 1 vnt.

Lobį saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos muziejai. 2004 m. Nr. 1
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| MajumbaMayumba |
| --- |
| 

MajumbaMajumba

3°25′55″ p. pl. 10°39′10″ r. ilg.﻿ / ﻿3.43194°š. pl. 10.65278°r. ilg.﻿ / 3.43194; 10.65278﻿ (Majumba)Koordinatės: 3°25′55″ p. pl. 10°39′10″ r. ilg.﻿ / ﻿3.43194°š. pl. 10.65278°r. ilg.﻿ / 3.43194; 10.65278﻿ (Majumba) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1) |
|  |
| **Valstybė** | Gabono vėliava Gabonas |
| **Provincija** | Niangos provincija |
| **Departamentas** | Žemutinio Banijo departamentas |
|  |
| **Gyventojų** (2008) | 4 929  |

**Majumba** (pranc. *Mayumba*) – miestelis pačiuose Gabono pietvakariuose, siaurame pusiasalyje Atlanto vandenyno pakrantėje, nuo likusios šalies dalies atskirtas Banijo lagūna. Įeina į Niangos provinciją ir yra Žemutinio Banijo departamento centras. 4,9 tūkst. gyventojų. Į Majumbą veda kelias iš Lambarenės (per lagūną kelia keltas), yra lėktuvų pakilimo takas. Veikia turgus, aukštoji mokykla, keletas barų, restoranų. Verčiamasi žvejyba, austrių rinkimu.

Į pietryčius nuo Majumbos prasideda Majumbos nacionalinis parkas. Viena jo paskirčių – saugoti kietaodžių vėžlių perimvietes.
Jemeno žydas ortodoksas skaito Torą
**Ortodoksinis judaizmas** – judaizmo atšaka, kurios atstovai griežčiausiai laikosi tradicinių nuostatų ir praktikų.

Tikima, kad Hebrajų Biblijoje ir kituose šventuosiuose tekstuose įtvirtinti laikui nepavaldūs moraliniai principai, jų negalima atsisakyti, taikantis prie besikeičiančių gyvenimo sąlygų. Tiek rašytinis įstatymas (Tora), tiek sakytinis (kodifikuotas Mišnoje ir aiškinamas Talmude) laikomas nekintamu, Toros kilmė esanti dieviška, ji nepaveikta žmonių kūrybos.

Orotodoksinis judaizmas išlaikė kašrutą, tradicines maldas ir apeigas, nuolat ir intensyviai gilinamasi į Torą, griežtai laikomasi šabo, religinių švenčių. Būdinga vyrų ir moterų atskyrimas sinagogose.

Ortodoksinis judaizmas nėra vienalytis judėjimas, esama įvairių jo krypčių. Neoortodoksinis judaizmas, susiformavęs XIX a. viduryje (kertinė jo figūra – Samson Raphael Hirsch, kurio mokykla siekė suderinti tradiciją su sekuliariais mokslais), sankcionavo šiuolaikinę aprangą, pamokslus leista sakyti gimtosiomis kalbomis. Be to, ši srovė pasižymi palankesniu požiūriu į šiuolaikinę kultūrą. Kitos kryptys: chasidiškasis judaizmas, Mizrachi judėjimas (pastarajam būdinga tradicijos ir sionizmo derinimas), Haredi judaizmas.

Didžiuma ortodoksinio judaizmo grupių atmeta sionizmą.

Izraelyje ortodoksinis judaizmas – oficiali šios religijos atmaina.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  *Orthodox Judaism*. Britannica Online Encyclopedia. Nuoroda tikrinta 2022-11-20.
2. ↑  *Orthodox Judaism: Background & Overview*. Jewish Virtual Library. Nuoroda tikrinta 2022-11-20.
3. 1 2 3  Aušra Pažėraitė. *Judaizmas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-11-20.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Orumas** – kertinė moralinės sąmonės sąvoka, reiškianti asmenybės vertingumą. Kaip etikos kategorija atspindi žmogaus moralinį santykį su pačiu savimi ir visuomenės su žmogumi. Juo parodomas žmogaus reiklumas sau (pvz. dažnas pagalvoja, ar taip elgiantis nenukentės mano orumas). Orumas, kaip ir sąžinė, yra vienas iš būdų, kuriais žmogus įsisąmonina savo pareigą ir atsakomybę visuomenei. Tuo pačiu asmens orumas reguliuoja visuomenės požiūrį į tą asmenį, reikalaudamas jį gerbti, pripažinti jo teises.

Teisė
-----

Orumas civilinėje teisėje yra neturtinė vertybė. Ją turi kiekvienas žmogus nuo pat gimimo. Ji yra neatimama ir neperleidžiama. Žmogaus orumą gina ir saugo įstatymai (pvz. baudžiamoji teisė, įvardydama tam tikras veiklas kaip draudžiamas – žr. *įžeidimas*, *šmeižtas* ir kitos baudžiamosios veikos). Konstitucinėje teisėje asmens orumas yra kriterijus santykiuose tarp valstybės ir asmens bei jo teisinio statuso.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Garbė
Koordinatės: 54°49′17″ š. pl. 24°30′13″ r. ilg.﻿ / ﻿54.82139°š. pl. 24.50361°r. ilg.﻿ / 54.82139; 24.50361

**Strošiūnų miškai** – miškų masyvas Lietuvoje, Kaišiadorių rajone ir Elektrėnų savivaldybėje, 1,5 km į šiaurės rytus nuo Žiežmarių. Priklauso Kaišiadorių miškų urėdijos Strošiūnų girininkijai. Apima 26,4 km² plotą. Masyvą sudaro 11 miškų: Strošiūnų šilas, Dalinonių, Tribūniškių, Vladikiškio, Bačkonių, Žiežmarių ir kt.

Paviršius kalvotas. Būdingi jauriniai silpnai nujaurėję ir velėniniai jauriniai priesmėliai ir smėliai. Masyvo pietuose prasideda Strėvos baseino upeliai (Kalpė, Kunigo upelis, Virsia, Dubuoklis).

Strošiūnų miškuose pavasarį
Medynai:

* pušynai: 44 %
* eglynai: 26 %
* beržynai: 15 %
* ąžuolynai: 9 %
* drebulynai: 2 %
* baltalksnynai: 2 %
* juodalksnynai: 1 %
* uosynai: 1 %

Jaunuolynai sudaro 22 % medynų, pusamžiai medžiai 63 %, pribręstantys 7 %, brandūs 8 %.

Strošiūnų miškuose gan gausiai gyvena stambieji kanopiniai žvėrys (briedžiai, stirnos, šernai), smulkieji žinduoliai (kiškiai, voverės, kiaunės ir kt.), įveisti muflonai. Miškuose įveista nevietinių medžių rūšių – maumedžių, kėnių, veimutinių ir juodųjų pušų. Sudarytas Bačkonių parkas. Beveik visas miškas paskelbtas Strošiūnų kraštovaizdžio draustiniu.

29-ame Žiežmarių miško kvartale yra II pasaulinio karo aukų kapai. Pietiniu miškų pakraščiu eina greitkelis  **A1**  Vilnius–Kaunas–Klaipėda , o šiauriniu – Vilniaus–Šiaulių geležinkelio linija. Miškuose ir greta įsikūrę: Strošiūnai, Bačkonys, Triliškės, Mažosios Vladikiškės, Stasiūnai, Tarpumiškis, Kriaučiškės, Geri Vakarai, Kasilionys, Dalinonys, Paltininkai, Pajautiškės, Baruoliai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Strošiūnų miškai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 118
| Žemutinė Tunguska |
| --- |
|   |
| **Ilgis** | 2989 km |
| **Baseino plotas** | 473 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 3680 m³/s |
| **Ištakos** | Vidurio Sibiro plokščiakalnis |
| **Žiotys** | Jenisejus |
| **Šalys** | Rusija |

**Žemutinė Tunguska** (rus. *Нижняя Тунгуска*) – upė Rusijoje, Krasnojarsko krašte ir Irkutsko srityje; Jenisejaus dešinysis intakas.

Žemutinė Tunguska prasideda Vidurio Sibiro plokščiakalnio pietuose, į šiaurę nuo Angaros kalvagūbrio. Aukštupyje teka plačiu slėniu, žemupyje yra slėnio išplatėjimų iki 20–25 km. Upės vagoje daug slenksčių, seklumų. Įteka į Jenisejų ties Turuchansku.

Didžiausi intakai: dešinieji – Kočečiumas, Vyvis, Tutončiana, Severnaja; kairieji – Nepa, Ilimpėja, Taimūra, Učiamis. Aukštupyje poplūdis tęsiasi gegužę-birželį, žemupyje – gegužę-liepą. Užšalusi būna spalio – gegužės mėnesiais.

Laivuojama nuo Tūros miesto.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 303
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

mažoji sekunda| Inversija | didžioji septima |
| Pavadinimas |
| Kiti pavadinimai | diatoninis pustonis |
| Santrumpa | m2 |
| Dydis |
| Pustonių skaičius | 1 |
| Intervalo klasė | 1 |
| Racionalusis intervalas | 16:15 arba 25:24 |
| Centai |
| Lygioji temperacija | 100 |
| Ketvirtis tono | 100 |
| Racionalioji intonacija | 112 arba 71 |

**Mažoji sekunda** – vienas iš trijų diatoninėse dermėse tarp gretimų dermės laipsnių pasitaikančių muzikinių intervalų (kiti yra sekunda ir didžioji sekunda, didesni atitinkamai per vieną ir per du pustonius). Mažoji sekunda yra sutrumpintai žymima **m2**, o jai priešingas intervalas yra didžioji septima. Dažniausiai šis intervalas natūraliai sutinkamas tarp mažorinės gamos septintojo ir aštuntojo laipsnių.

Racionaliojoje intonacijoje mažoji sekunda dažniausiai atitinka dažnių santykį 16:15, nors galimi ir kiti variantai. Lygiojoje temperacijoje šis intervalas yra lygus vienam pustoniui ir yra 0,68 % mažesnis už racionaliąją mažąją sekundą.

Tradiciškai mažoji sekunda yra laikoma labiausiai disonuojančiu dvigarsiu po tritonio.

  

v • a • r **Diatoniniai muzikiniai intervalai** 

unisonas | mažoji sekunda | didžioji sekunda | mažoji tercija | didžioji tercija | kvarta | tritonis | kvinta | mažoji seksta | didžioji seksta | mažoji septima | didžioji septima | oktava
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Po lyguma žemėlapyje.
**Po lyguma** (it. *Pianura Padana* arba *Val Padana*) – vienas svarbiausių Italijos geografinių regionų. Ši lyguma tęsiasi šiaurės Italijoje iš rytų į vakarus apie 650 km. Po lyguma prasideda vakarinėse Alpėse ir baigiasi ties Adrijos jūra. Lyguma pavadinta pagal didžiausą Italijos upę Po, tekančią per lygumą.

Po lygumos aukščio skirtumai yra labai dideli – nuo 4 m žemiau jūros lygio šalia Po žiočių ties Adrijos jūra iki 2100 m virš jūros lygio Pjemonto regione Alpėse. Po lyguma teka labai daug upių, kurios įteką į Po.

Istorija
--------

Po lygumos miestai yra naujesni, nei pietinėje Italijoje. Pirmieji žinomi šio miškingo regiono gyventojai buvo Ligūrai. Po didelės keltų, geriau žinomų kaip insubrai, imigracijos VII amžiuje prieš mūsų erą šiame regione įsikūrė Etruskų tauta. Jų palikimu galima vadinti tokius miestus kaip Parma, Ravena ar Felsina (istorinis Bolonijos vardas). Etruskai darė didelę įtaką šiam regionui, tačiau gyvavo neilgai. V a. prieš mūsų erą gana lengvai šias žemes užvaldė keltai. Jie valdė visą Po lygumą, išskyrus Venecijos regioną, kuriame jau karaliavo etruskai ir graikai.

Nuo 286 iki 403 m. Po lygumoje buvo įkurta Vakarų Romos imperijos sostinė Mediolanumas (dabartinis Milanas). O iki imperijos žlugimo sostinė perkelta į Raveną.

Vėliau šį regioną užvaldė viena germanų genčių langobardai. Jie čia įkūrė langobardų karalystę, kuri gyvavo iki 774 m. Po to šias žemes užgrobė langobardų karaliaus Karoliaus Didžiojo ir frankų kariuomenės.

962 m. Po regionas buvo prijungtas prie Šventosios Romos Imperijos. Veneto regione, jūrų sostinėje Venecijoje, tuo metu buvo pradėti stiprūs ryšiai su Bizantijos imperija.

1866 m. visas regionas buvo prijungtas prie suvienytos Italijos ir nuo to laiko šis regionas pradėjo klestėti.
| **Nehalennia speciosa**Apsauga: 3(R) – Reta rūšis |
| --- |
| Mažoji nehalenija (*Nehalennia speciosa*) |
| Apsaugos būklė |
| Beveik nykstantys (IUCN 3.1),  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Būrys: | Žirgeliai  *( Odonata)* |
| Pobūris: | Mažieji žirgeliai  *( Zygoptera)* |
| Šeima: | Strėliukės  *( Coenagrionidae)* |
| Gentis: | Nehalenijos  *( Nehalennia)* |
| Rūšis: | Mažoji nehalenija  *( Nehalennia speciosa)* |

 |
| Binomas |
| ***Nehalennia speciosa***Charpentier, 1840 |
| Sinonimai |
| * Nykštukinė strėliukė

 |

**Mažoji nehalenija** (*Nehalennia speciosa*) – žirgelių (*Odonata*) būrio, strėliukių (*Coenagrionidae*) šeimos vabzdys. Ilgis nuo galvos iki uodegos galo nesiekia 3 cm. Tai pati mažiausia Europoje gyvenanti žirgelių rūšis.

Išvaizda
--------

Dydis nuo 20 iki 25 mm. Mėlynos, bronzinės, žalios spalvos, metalo blizgesio. Dėl savo mažo dydžio gali būti supainiojami su mažąją strėliuke (*Ischnura pumilio*).

Biologija
---------

Gyvena buveinėse, kuriose vyrauja negilūs mezotrofiniai vandens telkiniai, pelkių bendrijos, taip pat aukštapelkėse bei tarpinio tipo pelkėse. Buveinė neturtinga mineralinių medžiagų, jai būdingas rūgščios reakcijos vanduo. Lervos gyvena ir laikinuose vandens telkiniuose. Gali ištverti vandens telkinio išdžiūvimą vasarą ir įšalą žiemą. Tai stenotipinė rūšis, kurios paplitimas susijęs su viksvomis. Dažniausiai skraido plotuose, esančiuose tarp kiminų juostos ir atviro ežerėlių vandens, rečiau – liūliuojančiose pelkių dalyse. Skraido silpnai, lėtai, žemai, dažniausiai tarp vandens augalų. Naktį slepiasi žolėse. Rūšies plitimą riboja svyruoklinės ir laibosios viksvos.

Skraido nuo birželio iki rugpjūčio pradžios.

Paplitimas
----------

Arealas apima visą Euraziją, tačiau gyvenamos buveinės yra mažos ir atskiros. Taip pat lokaliai gyvena ir Lietuvoje.

Grėsmės ir apsauga
------------------

Rūšis nyksta dėl besikeičiančių ar nykstančių biotopų – pelkių ir šlapžemių – sausinimo. Taip pat dėl augalijos rūšinės sudėties pokyčių, ypač dėl kiminų, kurie nustelbia kitą augaliją. Dėl to kinta vandens trofiškumas.

Rūšis įrašyta į Tarptautinę raudoną knygą, Beveik nykstančių (angl. *Near Threatened*, NT) kategoriją. Taip pat į Lietuvos raudonąją knygą 3(R) kategoriją.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  „IUCN Red List - Nehalennia speciosa". IUCN Red list. [neveikianti nuoroda]

* Rašomavičius Valerijus, Lietuvos raudonoji knyga, Kaunas: „Lututė", 2007. psl. 46. ISBN 978-9955-692-71-3
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Žinomiausias tamsusis debesis Arklio galvos ūkas.
**Tamsusis debesis** (kartais naudojamas terminas **tamsusis ūkas**) – tarpžvaigždinis debesis, kuris yra toks tankus, jog užstoja šviesą iš emisinio arba atspindžio ūkų (pavyzdžiui, Arklio galvos ūkas), arba toks, kuris užstoja toliau esančias žvaigždes (pavyzdžiui, Angliamaišis).

Ūko neskaidrumą lemia šviesos sugertis dėl tarpžvaigždinių dulkių (ekstinkcija). Tamsiųjų debesų kompleksai dažniausiai būna susiję su molekuliniais debesimis. Maži, izoliuoti tamsieji debesys paprastai yra vadinami Boko globulėmis.

Tamsiųjų debesų forma yra labai nereguliari. Jų paviršiai yra nelygūs. Didžiausi tamsieji debesys matomi kaip tamsūs dryžiai šviesiame Paukščių Tako fone.

Vidinės tamsiųjų debesų sritys yra žvaigždėdaros ir mazerių šaltinių vietos.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Boko globulė
**Pompejas Batonis** (it. *Pompeo Batoni*, 1708 m. sausio 25 – 1787 m. vasario 4 d.) – XVIII a. italų tapytojas, vienas klasicistinės dailės pradininkų.

Biografija
----------

Pompejas Batonis gimė 1708 m. gegužės 25 d. Lukoje. Jo tėvas buvo auksakalys. P. Batonis tikriausiai mokėsi Lukoje iki 1727 m. kai jis apsigyveno Romoje. Romoje jis dirbo su neapolitiečių tapytoju Sebastjanu Konka. 1741 m. priimtas į Romos dailininkų Šv. Luko akademiją, buvo susijęs su Johanu J. Vinkelmanu. Ankstyvuoju kūrybos laikotarpiu jis garsėjo alegorinėmis-mitologinėmis drobėmis ir paveikė Antoną R. Mengsą, amžiaus viduryje tapusį pagrindiniu jo varžovu. Jis dažnai kopijavo Rafaelio kūrinius ir ėmė pavyzdį iš antikinio meno liekanų. Nuo apie 1740 m. jis daugiausiai pradėjo tapyti portretus ir nuo 1750 m. buvo pagrindinis miesto portretistas. Jo portretai buvo ypač populiarūs tarp Romą lankančių Anglijos aristokratų. Juose paprastai buvo vaizduojamas pozuotojas tarp senovės Romos liekanų. P. Batonio dailės stilius vienijo to meto rokoko, Bolonijos klasikinio baroko ir ankstyvojo klasicizmo bruožus. P. Batonis mirė 1787 m. vasario 4 d. Romoje.

Darbų galerija
--------------

* „Menų alegorija" (apie 1740 m. Štedelis, Frankfurtas prie Maino)
* „Aleksandras Gordonas, ketvirtasis Gordono hercogas" (1764 m. Škotijos nacionalinė galerija, Edinburgas)
* „Imperatorius Juozapas II ir jo brolis, didysis Toskanos kunigaikštis Leopoldas" (1769 m. Meno istorijos muziejus (Viena))
* „Šv. Šeima" (1777 m. Ermitažas, Sankt Peterburgas)

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pompeo Batoni** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* treccani.it
* Encyclopaedia Britannica
| **Valerijonas Baltrūnas** |
| --- |
| Gimė | 1940 m. gruodžio 25 d. (82 metai)Vainiškiai, Kupiškio rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Laima Baltrūnienė |
| Vaikai | Jonas, Laima |
|  |
| Veikla | partinis veikėjas |
| Partija | 1964 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1964 m. Kauno medicinos institutas |

**Valerijonas Baltrūnas** (g. 1940 m. gruodžio 25 d. Vainiškiuose, Kupiškio raj.) – tarybinės Lietuvos partinis veikėjas, Rusijos diplomatas.

Biografija
----------

1964 m. baigė Kauno medicinos institutą. 1966–1971 m. Kauno miesto LLKJS komiteto I sekretorius. 1971–1973 m. LKP CK mokslo ir mokymų įstaigų skyriaus sektoriaus vedėjas. 1973–1982 m. LLKJS CK I sekretorius. Nuo 1982 m. LKP CK mokslo ir mokymo įstaigų skyriaus vedėjas.

1966–1971 m. ir 1973–1982 m. LLKJS CK biuro narys. 1978–1982 m. kandidatas į VLKJS CK biuro narius. Nuo 1976 m. LKP CK narys. 1976–1982 m. kandidatas į LKP CK biuro narius. Nuo 1975 m. LSSR AT deputatas. 1989 m. LKP CK ideologijos sekretorius. 

Po Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo išvažiavo į Maskvą, 1991-1992 m. buvo TSRS ambasadorius Nigeryje, vėliau dirbo Rusijos URM Konsulinio departamento direktoriaus pavaduotoju, 1997–2001 m. – Rusijos nepaprastuoju ir įgaliotuoju ambasadoriumi Senegale, taip pat Gambijai.

Šiuo metu gyvena Vilniuje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Anastazija Kuzmickaitė. *Valerijonas Baltrūnas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 192
2. ↑
3. ↑
4. ↑   (newafrica.ru inf.)
| **Lepus insularis** |
| --- |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Amniotai  *( Amniota)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Kiškiažvėriai  *( Lagomorpha)* |
| Šeima: | Kiškiniai  *( Leporidae)* |
| Gentis: | Kiškiai  *( Lepus)* |
| Rūšis: | Tamsusis kiškis  *( Lepus insularis)* |

 |
| Binomas |
| ***Lepus insularis***W. Bryant, 1891 |
| Paplitimo arealas |

**Tamsusis kiškis** (*Lepus insularis*) – kiškinių šeimos žinduolis, gyvenantis tik Espiritu Santo saloje, Meksikoje.

Fizinės savybės
---------------

Užauga maždaug 57 cm ilgio. Tamsiojo kiškio galva juoda, žvilganti, su keliais baltais plaukeliais pačiame viršugalvyje. Prie ausų ir akių – pilkšvi plaukeliai. Viršutinė kūno dalis tamsi, su cinamoniniu atspalviu. Patelės paprastai šiek tiek didesnės už patinus.

Buveinė
-------

Gyvena slėniuose, žemesnėse kalnų atšlaitėse. Espiritu Santo sala yra vulkaninės kilmės, joje gausu žemų kalnų, todėl tamsieji kiškiai laikosi arčiau sausų krūmynų, kaktusynų.

Dauginimasis
------------

Dauginimosi sezonas trunka sausio–rugpjūčio mėn. Per vieną sezoną patelė išveda 3–4 vadas, kuriose būna po 3–4 kiškiukus. Nėštumas trunka apie 42 dienas. Kiškeliai gimsta plaukuoti, atmerktomis akimis, beveik iškart po gimimo gali judėti.

Mityba
------

Tamsusis kiškis yra žolėdis. Mėgsta žoles, medžių žievę. Espiritu Santo saloje beveik nėra vandens, todėl šių kiškių troškulį malšina augaluose esantis vanduo.

Nuorodos
--------

* Tamsusis kiškis (informacija anglų k.)
| **Hubertas Borisa** |
| --- |
| Gimė | 1920 m. rugpjūčio 27 d.Žadavainiai, Daugailių valsčius |
| Mirė | 1944 m. balandžio 27 d. (23 metai)Kaunas |
|  |
| Veikla | sovietinis partizanas |

**Hubertas Borisa** (1920 m. rugpjūčio 27 d. Žadavainiuose, Daugailių valsčius – 1944 m. balandžio 27 d. Kaune) – sovietinis partizanas, Sovietų Sąjungos didvyris.

Biografija
----------

Baigęs pradinę mokyklą dirbo meistru mechaninėse dirbtuvėse, mokėsi Kauno aukštesniojoje technikos mokykloje. 1938 m. įstojo į LKJS. Okupavus Lietuvą, aktyviai dalyvavo sovietizacijoje, 1940–1941 m. komjaunimo Utenos valsčiaus sekretorius.

Prasidėjus Vokietijos-SSRS karui evakavosi į Penzą, kariavo Raudonojoje armijoje, dalyvavo mūšiuose ginant Maskvą. 1942 m. gegužės mėn. buvo permestas į vokiečių okupuotą Lietuvos teritoriją diversiniam darbui, organizavo sovietinių partizanų ir komjaunimo grupes. 1944 m. kovo 31 d. sužeistas, pakliuvo vokiečiams į nelaisvę, buvo tardomas Gestape, ten nusižudė.

1958 m. liepos 1 d. H. Borisai suteiktas Sovietų Sąjungos didvyrio vardas. 1969 m. SSRS paštas išleido 4 kapeikų vertės pašto ženklą, kuriame pavaizduoti trys Sovietų Sąjungos didvyriai: Alfonsas Čeponis, Juozas Aleksonis ir Hubertas Borisa.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Povilas Štaras. *Hubertas Borisa*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 275
2. ↑
| ***Valerija viduje ir išorėje*** |
| --- |
|  |
|  |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Brunello Rondi |
| Scenaristas (-ai) | Brunello RondiAldo Semeraro |
| Metai | 1972 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 88 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Valerija viduje ir išorėje** (it.  *Valeria dentro e fuori*) – 1972 m. Italijoje sukurta drama, kurios režisierius Brunello Rondi.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Jauna moteris Valerija, ištekėjusi už sėkmės lydymo choreografo Davido, turi viską, ko gali panorėti, tačiau jos vyras kategoriškai nenori turėti vaikų. Kankinamas troškimas sukelia jai psichinius sutrikimus ir Valerija atsiduria psichiatrinėje klinikoje. Veikiama vaistų, jos būklė tik blogėja ir Valerija pabėga iš ligoninės, tačiau po kurio laiko į ją sugrąžinama. Davidas randa kitą moterį, su kuria imasi kurti bendrą gyvenimą, tuo tarpu Valerija lieka klinikoje, toliau svajodama apie kūdikį...

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Barbara Bouchet – Valerija
* Pier Paolo Capponi – Davidas
* Erna Schurer – Evi
* Umberto Raho – psichiatras
* Maria Mizar – slaugė
* Rosemarie Lindt – jauna psichiatrė
* Claudio Gora – Baronas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Paolo Mereghetti. *Il Mereghetti*. B.C. Dalai Editore, 2010. ISBN 8860736269.
2. ↑  Roberto Chiti; Roberto Poppi; Enrico Lancia (1996). *Dizionario del cinema italiano: I film*. Gremese, 1991. ISBN 8876059695.
| **Valerijonas Dauknys** |
| --- |
| Gimė | 1920 m. gegužės 21 d.Jekaterinoslavas, dab. Dnipras |
| Mirė | 1996 m. lapkričio 25 d. (76 metai)Kaunas |
|  |
| Veikla | Lietuvos inžinierius mechanikas, technologijos mokslų daktaras. |

**Valerijonas Dauknys** (1920 m. gegužės 21 d. Jekaterinoslavas, dab. Dnipras – 1996 m. lapkričio 25 d. Kaunas) – Lietuvos inžinierius mechanikas, technologijos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1948 m. baigė Kauno universitetą. 1969 m technikos mokslų kandidatas.

Nuo 1948 m. Kauno universiteto, 1950–1962 m. – Kauno politechnikos instituto dėstytojas, 1955–1956 m. Metalų technologijos, vėliau Metalotyros laboratorijos vadovas. 1953–1962 m. Fizikos – technikos instituto (nuo 1956 m. Energetikos ir elektrotechnikos institutas) direktoriaus pavaduotojas, nuo 1962 m. direktorius. 1967–1981 m. Lietuvos mokslų akademijos Fizikinių – techninių energetikos problemų instituto direktorius, nuo 1979 m. ir Paviršiaus sluoksnių tyrimo laboratorijos vadovas.

Mokslinė veikla
---------------

Svarbiausi darbai iš keraminių kaitrai atsparių medžiagų tyrimo aukštoje temperatūroje ir metalotyros. 10 išradimų autorius.

Bibliografija
-------------

* Ugniai atsparios keramikos terminio patvarumo tyrimas, su kitais, 1971 m. rusų kalba
* Ugniai atspari keramika aukštų temperatūrų dujų sraute, su kitais, 1975 m. rusų k.
* Energetikos tyrimų raida Lietuvos TSR Mokslų akademijoje, 1988 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Valerijonas Dauknys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 530 psl.
**Antalis** (kai kur **Antonas**) **Rorbachas** (veng. *Antal Rohrbach*; 1825 m. spalio 22 d. Hora Zemplėno vietovėje – 1889 m. sausio 29 d. Budapešte) – vengrų vaistininkas ir fotografas.

Biografija
----------

1848 m. Karališkajame Vengrijos universitete įgijo farmacinį išsilavinimą. 1850 m. Segedo mieste įkūrė nuosavą vaistinę ir vedė Liudoviką Ivankovič. 1864 m. Segede nusipirkęs namą, jį nugriovė ir pasistatė vaistinę. 1871–1876 m. dirbo samdomu vaistininku. 1877 m. persikraustė į Peštą (dabar Budapešto miesto dalis}.

Antalis Rohrbachas tarp amžininkų pagarsėjo urbanistinio peizažo fotografijomis. Tais laikais fotooptika buvo dar labai netobula, todėl tekdavo platesnį vaizdą fotografuoti įvairiais kampais, o vėliau nuotraukas suklijuoti į vieną – panoraminę. Fotografavo daugiausiai Segede, 1857–1859 m. įamžino geležinkelio tilto statybos etapus.

Tuo metu Rusijos imperijos Vitebsko, Vilniaus, Gardino ir kt. gubernijose buvo tiesiamas Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelis. Sudėtingesniems inžineriniams objektams statyti buvo pasamdyti prancūzų specialistai, vienas iš kurių ir pakvietė Antalį Rohrbachą šiuos statinius užfiksuoti fotografijose. Į Rusijos imperiją vaistininkas išvyko 1861 m. rugpjūtyje, o grįžo tų pačių metų gruodžio vidury.

Po kelionės liko pluoštas nuotraukų su Vilniaus, Kauno, Daugpilio, Rezeknės, Gardino miestų; tiltų ir kt. geležinkelio objektų vaizdais. Vėliau tyrinėtojai nustatys, kad tarp jų buvo seniausios žinomos Kauno nuotraukos, vieni iš pirmųjų Vilniaus fotografijų.

Po Antalio Rohrbacho mirties fotografijos pateko į Varšuvos nacionalinį muziejų, Ispanijos nacionalinę biblioteką, kitus rinkinius. 2021 m. pab. Šiaulių fotografijos muziejus (Šiaulių „Aušros" muziejaus padalinys) iš privataus kolekcionieriaus Ispanijoje įsigijo A. Rohrbacho 22 fotografijų albumą su vertingais Lietuvos vaizdais, taip papildydamas savo ekspozicijas.

Antalio Rohrbacho 1861 m. nuotraukos (pasirinktinai)
----------------------------------------------------

* Kaunas.Kaunas.
* Karmelitų priemiestis Kaune.Karmelitų priemiestis Kaune.
* Gardinas.Gardinas.
* Gardinas, geležinkelio tiltas per Nemuną.Gardinas, geležinkelio tiltas per Nemuną.
* Vilniaus panorama.Vilniaus panorama.

Šaltiniai
---------

* Į Lietuvą sugrąžintas vertingas nuotraukų rinkinys // alkas.lt
* Anton Rohrbach // www.luminous-lint.com
* Rohrbach Antal (1857–1863) // T. Knotik Márta. *Fényírók és fényirdák Szegeden (1859–1913)* (Szeged, 2009)

Nuorodos
--------

* Antal Rohrbach. *Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelio nuotraukų albumas* // Šiaulių „Aušros" muziejus
* Antal Rohrbach (fotografijos Šiaulių „Aušros" muziejuje) // LIMIS[neveikianti nuoroda]
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 55°29′22″š. pl. 25°29′00″r. ilg.﻿ / ﻿55.489506°š. pl. 25.483268°r. ilg.﻿ / 55.489506; 25.483268

|  |
| --- |
| **Antalgės pagrindinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Antalgės pagrindinė mokykla herbas|center|100px]] |
| Antalgės pagrindinė mokykla |
| **Adresas** | Antalgė, Utenos rajonas |
| **Direktorius(-ė)** | Daiva Širvelienė |
| **Mokinių skaičius** | 41 |
| **Įkūrimo data** | 1924 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 7 |

**Utenos rajono Antalgės pagrindinė mokykla** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Antalgėje (Utenos raj.), Kaštonų g. 10, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Buvęs įstaigos kodas 190184939. Steigėjas Utenos rajono savivaldybės taryba.

Nuo 2007 m. Utenos Rapolo Šaltenio progimnazijos Antalgės skyrius.

Istorija
--------

1924 m. įkurta Antalgės pradžios mokykla. Tuo metu mokykloje mokėsi 45 mokiniai. Vedėja Eugenija Oželienė-Kazlauskienė. 1939 m. mokykloje buvo 2 mokinių komplektai, mokėsi apie 70 mokinių. 1950 m. pradėtas statyti dabartinės mokyklos priekinis pastatas. Pagausėjus mokinių skaičiui, padidėjo mokytojų kolektyvas. 1952 m. reformuota į septynmetę, 1961 m. – į aštuonmetę. Šalia mokyklos užveistas sodas, įrengtas gėlynas. 1970–1971 m. m. mokykloje mokėsi 100 mokinių, dirbo 10 mokytojų, 1977–1978 m. m. mokėsi didžiausias mokinių skaičius per visą mokyklos istoriją – 159 mokiniai. 1987 m. mokykla reformuota į devynmetę.

1990 m. mokykla pasipuošė tautine atributika. Liaudies meistras S. Karanauskas išdrožė skulptūrų ansamblį „Mokslas". 1992 m. prie mokyklos prijungtas vaikų darželis, į jo patalpas persikėlė dvi pradinukų klasės. Nuo 1993 m. vadinosi Antalgės pagrindine mokykla. Utenos rajono savivaldybės tarybos 2007 m. gegužės 31 d. sprendimu Nr. TS-86 kaip juridinis asmuo baigė savo veiklą, prijungta ją prie Utenos pagrindinės mokyklos ir nuo 2007 m. rugsėjo 1 d. reorganizuota į Utenos pagrindinės mokyklos Antalgės skyrių. Mokykla kartu yra ir kaimo kultūros centras.

Direktoriai
-----------

* 1952–1955 m. Valė Milašiūnaitė-Matulienė
* 1955–1956 m. Edvardas Zitikis
* 1956–1957 m. Janina Šileikaitė
* 1957–1969 m. Zofija Valiulienė
* 1969–1978 m. Regina Mitalienė
* 1978–1993 m. Žaneta Kibickienė
* 1993–1998 m. Milda Survilienė
* 1998–2007 m. Daiva Širvelienė
| Arona*Arona* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Ispanijos vėliava Ispanija |
| **Regionas** | Kanarų salos Kanarai |
| **Provincija** | Tenerifės provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 83 097 |
| **Plotas** | 81,6 km² |
| **Tankumas** (2021) | 1 018 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | AronaVikiteka |

**Arona** – savivaldybė pietinėje Tenerifės dalyje, Kanarų salose. Savivaldybė apima 81,79 kv. km plotą (4 % salos ploto) ir yra už 81 km nuo Santa Kruso. 1996 m. čia buvo 28 208 gyventojai ir jų skaičius pastaraisiais metais sparčiai auga dėl turizmo plėtros (tarp 2000 ir 2002 m. čia buvo sparčiausias gyventojų skaičiaus augimas Kanarų salose). Arona yra trečias pagal dydį miestas Tenerifėje, po Santa Kruso ir San Kristobalio ir penktas pagal dydį Kanarų salose. Arona yra gausiausiai gyvenama savivaldybė salos pietuose. Aronos klimatas švelnus, oro temperatūra paprastai nuo 20 iki 25 laipsnių. Iš žymesnių vietų yra kurortinės vietovės Los Kristianosas, Plaja de las Amerikas, Kosta del Silensijas ir Las Galjetasas. Aronoje taip pat yra piečiausias salos taškas Punta Salemas.

Arona pasiekiama nauja autostrada TF1, jungiančia Adechę su Santa Krusu. Šiaurinėje savivaldybės dalyje yra kalnai.

Istorija
--------

Pirmaisiais amžiais po salos apgyvendinimo šioje teritorijoje gyveno nedaug žmonių. Viera y Clavijo paminėjo nedidelę gyvenvietę tokiu pat pavadinimu savo ankstyvame darbe apie salas, tačiau iki XVII a. čia nebuvo bažnyčios, o parapijinės bažnyčios statusą ji įgavo tik 1796 m. kovą.

Ekonomikos pagrindą iki XX a. sudarė žvejyba ir žemės ūkis, įskaitant bananų ir galvijų auginimą. Žvejų gyvenvietėje Los Kristianosas XIX a. taip pat buvo akmens skaldykla.

Los Kristianosas

Šaltiniai
---------

1. ↑  SPAIN: Canarias, *citypopulation.de*
Koordinatės: 55°39′11″š. pl. 21°33′36″r. ilg.﻿ / ﻿55.653181°š. pl. 21.559999°r. ilg.﻿ / 55.653181; 21.559999

|  Brožių koplyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Telšių |
| **Dekanatas** | Gargždų |
| **Savivaldybė** | Klaipėdos rajonas |
| **Gyvenvietė** | Brožiai |
| **Adresas** | Vėžaičių g. |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** |  ? |
| **Stilius** | liaudies architektūra |

**Brožių koplyčia** – katalikų koplyčia, stovinti Klaipėdos rajone, Vėžaičių seniūnijoje, Brožių kaime esančiose senosiose, nebenaudojamose kapinėse, pusiaukelėje tarp Vėžaičių ir Veiviržėnų. Pasiekiama iš pagrindinės kaimo gatvės (kelio  **2213**  Veiviržėnai–Brožiai–Vėžaičiai ) pasukus į rytus, pro buvusios Pagrindinės mokyklos pastatą. Brožių kaimo senosios kapinės užima 2000 m², yra kultūros paveldo objektas.

Brožiai priklauso Veiviržėnų Šv. apaštalo evangelisto Mato parapijai. Brožių kaimo gyventojai išsaugojo gegužinių pamaldų tradiciją: koplyčioje įrengtas altorius, rengiamos pamaldos.

Medinę koplyčią supa seni pavieniai kalto metalo, cementiniai ir mediniai kryžiai. Statinys tradicinės architektūros, su trisiene apside. Ant stogo kraigo įtaisytas aukštas kryžius-saulutė. Koplyčia suremontuota, prižiūrima. Ja rūpinasi Brožių, Ruigių ir Stirbių kaimus vienijanti, 2007 m. įkurta Brožių bendruomenė.

Istorija
--------

2007 m. iš koplyčios dingo dešimt medinių skulptūrų, kurių dalis buvo dailės paminklai. Pusė jų buvo įtrauktos į Lietuvos kultūros paminklų sąrašą: „Marija Maloningoji", „Šv. Rokas", „Marija Sopulingoji", „Šv. Barbora" I ir „Šv. Barbora" II.

2018 m. gegužės 27 d. koplyčioje pirmą kartą vyko tituliniai Marijos apsilankymo atlaidai. Jie buvo suteikti Vatikano dekretu 2011 m. vasario 19 d.

Galerija
--------

* AltoriusAltorius
* Vaizdas į durisVaizdas į duris
* Koplyčia stovi kapinių viduryjeKoplyčia stovi kapinių viduryje
* Kapinių varteliaiKapinių varteliai
* Statinys tradicinės architektūrosStatinys tradicinės architektūros
* Kryžius ant stogo kraigoKryžius ant stogo kraigo

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Brožių koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  „Objekto Nr. 24416 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. ↑  Veiviržėnų Šv. apaštalo evangelisto Mato parapija (vyskupijos inf.)
3. ↑  Brožių kaimo žiburys – bendruomenė *pajuriobendruomenes.lt*
4. ↑  Policija ieško iš kaimo koplytėlės dingusių skulptūrų[neveikianti nuoroda] lrytas.lt
5. ↑  Brožiuose – tituliniai Marijos apsilankymo atlaidai, *mano-gargzdai.lt*