recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Lėkiai ant namo Kėdainiuose
**Lėkis** – pastatų (dažniausiai medinių) kraigo galo puošybos elementas. Daromi iš ornamentiškai pjausytų lentų. Kartais dažomi melsva, balta, ruda spalva. Yra 3 pavidalų ir konstrukcijų: poriniai (dviejų įstrižai sukryžiuotų lentų), vertikalūs (vienos trumpos lentos) ir mišrūs. Labiausiai paplito XIX a.–XX a. pr. Dabar lėkius galima pamatyti pajūryje, Rytų Lietuvos kaimuose. Buvo naudojami siekiant apsaugoti stogą nuo vėjo, kuris draikydavo šiaudus.

Lėkiais puošti gyvenamieji namai, klėtys, rečiau tvartai, daržinės ar jaujos. Lėkiuose būna išdrožti geometriniai, augaliniai, dangaus kūnų, zoomorfiniai (žalčiukai, žirgeliai, avinų galvos, paukščiai ir pan.) motyvai. Sudėtingiausios lėkių formos aptinkamos Mažojoje Lietuvoje ir Žemaitijoje. Čia arklių galvos dar dabinamos išpjaustinėtomis gėlėmis ir paukščiais. Mažojoje Lietuvoje lėkių būta gausiau nei kitur. Itin populiarios buvo žirgelių galvos su puošniais karčiais ir kamanomis. Aukštaitijoje dažnesni paprasti rago, gaidžio ar žirgo galvos siluetai be kitų priedų. Čia lėkių ornamentas labiau susmulkintas nei Žemaitijoje. Dzūkijos lėkiai panašūs į aukštaitiškus, tačiau čia daugiau aptinkama ragų pavidalo lėkių bei paukščių. Kai kurie statmeni lėkiai panašūs į prieverpstes. Dzūkijos kaimuose randama ir antropomorfinio pavidalo lėkių. Suvalkijoje lėkiai – retenybė.

Tikėta, kad ant stogo įrengti žirgelių arba paukščių pavidalo lėkiai apsaugo namus nuo blogio. Lėkių terminas pirmą kartą pavartotas Simono Daukanto veikale „Būdas senovės lietuvių, kalnėnų ir žemaičių" (1845 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lietuvių liaudies menas*. Architektūra. Vilnius, 1957. 1 t. p. 7-12; Gimbutas J. *Lietuvos kaimo trobesių puošmenys*. Vilnius, 2004.
2. ↑  Nemira Gutautienė. *Lėkis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RLietuvių liaudies architektūra |
| --- |
|  |
| Gyvenamieji namai | 
 gryčia **·**  numas **·**  pirkia **·**  rūmas **·**  stuba  **·**  troba |  |
|  |
| Ūkiniai statiniai | 
 daržinė  **·**  diendaržis  **·**  išvietė  **·**  jauja **·**  klėtis  **·**  klojimas  **·**  kluonas  **·**  ledainė  **·**  pirtis  **·**  svirnas  **·**  šulinys  **·**  tvartas  **·**  vežiminė  |
|  |
| Patalpos ir detalės | 
 alkieriukas **·**  asla **·**  čiukuras **·**  gonkos  **·**  kamara  **·**  kamaraitė **·**  kaminas  **·**  krikštasuolė  **·**  langinės **·**  lėkis  **·**  liepys  **·**  lunginė **·**  numogalis  **·**  prieklėtis  **·**  priemenė  **·**  priešinė  **·** seklyčia  **·**  vėjalentė  **·**   |

 |
V. Štoso portretas
**Vitas Štosas** (vok. *Veit Stoß*, lenk. *Wit Stwosz*, 1438 arba 1447 – 1533 m.) – Vokietijos vėlyvosios gotikos skulptorius, medžio drožėjas, tapytojas, graveris.

Biografija
----------

Vitas Štosas gimė, skirtingais tvirtinimais, 1438 arba 1447 m. Švabijoje. Mokėsi Niurnberge. Tarp 1477 ir 1496 m. daugiausiai dirbo Lenkijoje, Bohemijoje ir Vengrijoje.

Reikšmingiausiu jo kūriniu buvo didysis altorius, sukurtas 1477−89 m. iš dažytos liepos medienos Švč. Mergelės Marijos bažnyčioje Krokuvoje. Teigiama, kad tai yra didžiausias gotikinis altorius.

Kitais V. Štoso žymiais projektais buvo Lenkijos karaliaus ir LDK didžiojo kunigaikščio Kazimiero medinis kapas Vavelio katedroje ir kardinolo Zbignievo Olesnickio marmurinis kapas Gniezno katedroje.

1496 m. grįžo į Niurnbergą, kur patyrė didžiulį 1265 guldenų nuostolį spekuliuodamas variu. 1503 m. jis sufabrikavo vekselį. Suktybei išaiškėjus skulptorius buvo paženklintas į abu skruostus ir jam uždrausta išvykti iš miesto. 1504 m. V. Štosas visgi pabėgo ir trumpai dirbo Miunerštade, spalvojo T. Rymenšneiderio Šv. Marijos Magdalenos altorių ir sukūrė 4 tapybos epizodus jo sparnuose Šv. Kilijono tema. Tai buvo vieninteliai V. Štoso dokumentuoti tapybos darbai.

Vėliau grįžo į Niurnbergą ir su imperatoriaus Maksimilijono tarpininkavimu pratęsė karjerą. 1505−1507 m. sukūrė Šv. Andriaus medinę skulptūrą Šv. Sebaldo bažnyčios chore. V. Štosas daug dirbo vietos privatiems užsakovams ir bažnyčioms, kūrė graviūras. Įspūdingiausiu jo kūriniu buvo „Angelų pasveikinimas" (1517−1518), pakabintas Šv. Lauryno bažnyčios choro lubose. Prasidėjus reformacijai šis darbas 1529 m. buvo uždengtas ir tokiu išliko iki 1806 m. V. Štosas 1520−1523 m. sukūrė Šv. Marijos altorių karmelitų vienuolynui, kurį užsakė jo sūnus Andreas, kuris buvo vienuolyno prioru. Prasidėjus reformacijai ir 1525 m. paleidus vienuolyną V. Štosui už šį kūrinį nebuvo užmokėta (1543 m. perkeltas į Bambergo katedrą). V. Štosas dirbo bent iki 1532 m. ir mirė 1533 m. Niurnberge.

Darbų galerija
--------------

  

* Didysis altorius Vavelio katedroje Krokuvoje Didysis altorius Vavelio katedroje Krokuvoje
* „Nukryžiuotasis", Švč. Marijos bazilikoje Krokuvoje „Nukryžiuotasis", Švč. Marijos bazilikoje Krokuvoje
* „Šv. Andrius" Šv. Sebaldo bažnyčioje Niurnberge „Šv. Andrius" Šv. Sebaldo bažnyčioje Niurnberge
* „Tobijas ir arkangelas Rafaelis" „Tobijas ir arkangelas Rafaelis"

* „Angelų pasveikinimas" (Geroji Naujiena) Šv. Lauryno bažnyčioje Niurnberge „Angelų pasveikinimas" (Geroji Naujiena) Šv. Lauryno bažnyčioje Niurnberge
* Šv. Marijos altorius Bambergo katedroje Šv. Marijos altorius Bambergo katedroje
* „Šv. Marija su Kūdikiu" „Šv. Marija su Kūdikiu"

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Veit Stoß** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Richard K. Emmerson. *Key Figures in Medieval Europe*. Routledge, − 2013, p. 609-610
* Encyclopaedia Britannica
| ***Lėlė ant grandinės*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Puppet on a Chain |
| Kilmės šalis |  Jungtinė Karalystė |
| Režisierius | Geoffrey ReeveDon Sharp |
| Scenaristas (-ai) | Alistair MacLean Paul WheelerDon Sharp |
| Metai | 1971 |
| Žanras | trileris |
| Trukmė | 98 min. |
| Kalba | anglų |
| **IMDb įrašas** |

**Lėlė ant grandinė** (angl. *Puppet on a Chain*) – 1971 m. sukurtas trileris pagal to paties pavadinimo Alistairo MacLeano romaną. Autorius pagal savo knygą sukūrė ir filmo scenarijų.

Juostą režisavo Geoffrey Reeve, o kitas režisierius Don Sharp buvo nusamdytas specialiai nufilmuoti laivų gaudynių Amsterdamo kanaluose sceną.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Sven-Bertil Taube – majoras Polas Šermanas
* Barbara Parkins – Megė
* Alexander Knox – pulkininkas de Grafas
* Patrick Allen – inspektorius van Gelderis
* Vladek Sheybal – Megren
* Ania Marson – Astrida
* Penny Casdagli – Trudė
* Peter Hutchins – žudikas

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Interpole dirbantis pulkininkas Polas Šermanas Amsterdame mėgina išaiškinti narkotikų tiekimo į JAV tinklą, tačiau jį turėjęs sutikti agentas žūna oro uoste, taip ir nespėjęs perduoti turimos informacijos. Nors apie Polo atvykimą žinojo vos keli žmonės, nuo pat pirmos dienos jis pats tampa žudikų taikiniu. Polo koziris – dar viena agentė Megė, atvykusi vėliau nei jis ir apie kurios egzistavimą daugiau niekas nežino. Policijos viršininkas de Grafas, turintis padėti Šermanui, nėra patenkintas šio atvykimu, tačiau inspektorius van Gelderis, kurio dukterėčiai Trudei dėl heroino perdozavimo buvo pažeistos smegenys. Šermanas ir Megė aptinka, kad narkotikai gabenami paslėpti lėlėse, tačiau kažkas iš policijos vadovybės dangsto nusikaltėlius. Megė prasmunka į pilį, kur nusikaltėlių sučiumpama ir nužudoma. Bylos tyrimas perauga į asmenį kerštą, tačiau Šermanas pats patenka į rankas nusikaltėliams, mat paaiškėja, kad narkotikų tiekimo organizatorius yra jam padedantis policijos inspektorius, o šio dukterėčia – jokia ligonė...
| Kesthėjusveng. *Keszthely* |
| --- |
|              |
| *Miesto centras* |
|  |
| 

KesthėjusKesthėjus

46°46′0″ š. pl. 17°14′0″ r. ilg.﻿ / ﻿46.76667°š. pl. 17.23333°r. ilg.﻿ / 46.76667; 17.23333﻿ (Kesthėjus)Koordinatės: 46°46′0″ š. pl. 17°14′0″ r. ilg.﻿ / ﻿46.76667°š. pl. 17.23333°r. ilg.﻿ / 46.76667; 17.23333﻿ (Kesthėjus) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Vengrijos vėliava Vengrija |
| **Medė** | Zala |
|  |
| **Gyventojų** (2018) | 19 387  |
|  |
|  **Vikiteka** | Kesthėjus |
|  |
| **Kirčiavimas** | Kèsthėjus |

**Kesthėjus** (veng. *Keszthely*) – miestas vakarų Vengrijoje, Zalos medėje, 30 km į pietryčius nuo Zalaegersego, prie pietvakarinio Balatono ežero galo. Geležinkeliai į Tapolcą, Nadkanižą, Šiofoką, plentai į Zalaegersegą, Vesprėmą, Barčą. Vystoma mašinų gamyba, medienos apdirbimo, statybinių medžiagų, maisto pramonė. Apylinkėse yra boksito kasyklos, plyti vynuogynai. Kesthėjus yra kurortas, turistinis centras, į šiaurės rytus nuo Kesthėjaus yra vienas didžiausių Vengrijoje Čersegtomajaus urvas (ilgis 2,3 km). Veikia Balatono, vyno muziejai, dailės galerija, seniausia Vengrijoje aukštoji žemės ūkio mokykla (nuo 1797 m.). Yra XIV a. antros pusės bažnyčia, Festetičų rūmai (1755 m.), rotušė (apie 1790 m.), XVIII–XIX a. gyvenamieji namai.

2011 m. 83,6 % miesto gyventojų buvo vengrai, 2,1 % – vokiečiai, 0,6 % – čigonai.

Istorija
--------

VI–VII a. dabartinio miesto apylinkėse suklestėjo romanizuota avarų Kesthėjaus kultūra. Kesthėjaus gyvenvietė šaltiniuose minima nuo 1247 m. miestu tapo 1421 m.

Galerija
--------

* Balatono pakrantėBalatono pakrantė
* BulvarasBulvaras
* Festetičų rūmaiFestetičų rūmai
* XIV a. Švč. Vengrijos Mergelės Marijos bažnyčiaXIV a. Švč. Vengrijos Mergelės Marijos bažnyčia

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Keszthely*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006

Miesto užrašas senuoju vengrų raštu
Pagrindinis mechanizmo fragmentas
Vienas iš įrengimo modelių
**Antikiteros mechanizmas** – mechaninis įrenginys, rastas 1901 m. prie Antikiteros salos (tarp Kretos ir Peloponeso) nuskendusiame, kaip manoma, senovės romėnų laive. Spėjama esant iš 1-2 a. pr. m. e. ir yra saugomas Atėnų Nacionaliniame archeologijos muziejuje.

Mechanizmą sudarė daug bronzinių krumpliaračių, išdėstytų mediniame korpuse, taip pat ciferblatai su rodyklėmis. Manoma, kad tai buvo primityvus mechaninis kompiuteris, kuris apskaičiuodavo dangaus kūnų padėtį. Mechanizme naudojama diferencialinė pavara, kuri, kaip anksčiau buvo manoma, išrasta tik XVI a. o jos miniatiūriniai variantai XVIII a. (sukūrus mechaninius laikrodžius). Antikiteros mechanizmo matmenys: 33 x 18 x 10 cm.

Romėnų laivas rastas 1901 m. Egėjo jūroje, 43-60 m gylyje. Narai iš jo iškėlė Antikiteros Efebo skulptūrą ir dar keletą radinių. 1902 m. archeologas Spiridonas Stajis atrado keletą bronzinių krumpliaračių, įsicementavusių į smiltainio luitą. Ilgą laiką radinys buvo nežinomas, kol 1951 m. juo susidomėjo britų mokslo istorikas Derek John de Solla Price. Jis atliko rentgeninį mechanizmo tyrimą ir pagal gautas nuotraukas sukūrė Antikiteros mechanizmo modelį (galutinė versija pristatyta 1971 m.). Tai sudėtinga sistema, pagrįsta metoniniu ciklu, vaizduojanti Saulės ir Mėnulio judėjimą žvaigždžių atžvilgiu, apskaičiuojanti Saulės užtemimus, mėnulio fazes ir kt.

Antikiteros mechanizmo tyrimai tęsiasi iki šių dienų: 2006 m. rentgenograma atskleidė 95 % graikiško teksto (sudaro virš 2000 simbolių), kuriame aprašyta prietaiso veikimo schema. Pagal ją nustatyta, kad Antikiteros mechanizmas galėjęs apskaičiuoti Marso, Jupiterio, Saturno judėjimo konfigūracijas.

Apie Antikiteros mechanizmą nerasta jokių rašytinių šaltinių, tačiau Cicerono traktate „Apie valstybę" užsimenama apie Archimedo sukonstruotą įrengimą, vaizduojantį dangaus kūnų padėtį. Vėliau panašūs, bet paprastesni įrengimai buvo gaminami Bizantijoje bei Arabų pasaulyje.

Taip pat nėra tiksliai žinoma, kas naudojosi mechanizmu: navigacijai nereikėjo užtemimų prognozavimo, be to, sudėtinga sistema audringoje jūroje greitai sugestų. Derek John de Solla Price spėjo, kad įrenginys galėjo būti eksponuojamas Rodo muziejuje, tačiau įrenginio kompaktiškumas ir neseniai atrasta instrukcija verčia manyti, kad jis greičiausiai buvo skirtas asmeniniam naudojimui.

Nuorodos
--------

* Antikiteros mechanizmo tyrimų programa Archyvuota kopija 2012-10-05 iš Wayback Machine projekto.
* Archyvuota kopija 2007-06-17 iš Wayback Machine projekto.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Antikiteros mechanizmas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Koordinatės: 54°45′59″ š. pl. 23°43′45″ r. ilg.﻿ / ﻿54.76639°š. pl. 23.72917°r. ilg.﻿ / 54.76639; 23.72917

|  |
| --- |
| **Veiverių Tomo Žilinsko gimnazija** |
| Veiverių Tomo Žilinsko gimnazija herbasVeiverių Tomo Žilinsko gimnazija herbas |
| Veiverių Tomo Žilinsko gimnazija |
| **Adresas** | Kauno g. 29, Veiveriai |
| **Direktorius(-ė)** | Audronė Raibužienė |
| **Mokinių skaičius** | 539 |
| **Įkūrimo data** | 1919 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 39 |

Gimnazija 2014 m.
**Veiverių Tomo Žilinsko gimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Prienų raj. Veiveriuose, Kauno g. 29, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190193030.

Filialas - Veiverių Tomo Žilinsko gimnazijos Lizdeikių pradinio ugdymo skyrius (dabar uždarytas).

Istorija
--------

1919 m. Veiveriuose įsteigta mokykla. 1925 m. mokyklai suteiktas Lietuvos mokytojų tėvu vadinamo Tomo Ferdinando Žilinsko vardas. Anot Jono Jablonskio, tai buvo „didysis Lietuvos mokytojų patriarchas, auklėtojas ir žadintojas, mokėjęs sunkiausiomis aplinkybėmis dirbti savo krašte". 1866 m. T. Žilinskas buvo paskirtas Veiverių pedagoginių kursų lietuvių valstiečių vaikams mokytoju, dėstė matematiką, gamtos mokslus ir lietuvių kalbą. 1872 m. šie kursai pavadinami Veiverių mokytojų seminarija. Nuo XIX a. vidurio iki Pirmojo pasaulinio karo seminarija buvo vienintelė lietuvių mokytojų rengimo įstaiga. Pirmojo pasaulinio karo metais seminarija evakuota į Rusijos gilumą.

1919 m. mokytojų seminarijai į Veiverius negrįžus, buvusiose patalpose spalio mėnesį įkuriama Veiverių vidurinė mokykla. Tuomet visi, norintys mokytis vidurinėje mokykloje privalėjo išlaikyti konkursinius egzaminus. Per šiuos egzaminus buvo tikrinamos lietuvių, vokiečių kalbos, matematikos, istorijos, gamtos, geografijos žinios. Mokslas vidurinėje mokykloje buvo mokamas, po 70-75 litus per metus. Neturtingus, labai gero elgesio ir gerai besimokančius mokinius, pedagogų tarybos ir tėvų komiteto sprendimu, atleisdavo nuo mokslo mokesčio. Mokykla garsėjo griežta drausme bei tvarka. Moksleiviai dėvėjo mokyklos uniformas. Dauguma jų dalyvaudavo jiems laikomose sekmadieninėse mišiose.

1940 m. panaikintas Tomo Žilinsko mokyklos vardas susigrąžinamas tik 1989 m. 2006 m. suteiktas gimnazijos statusas. 2008 m. pradedamas gimnazijos pastato rekonstravimas.

Direktoriai
-----------

* Audronė Raibužienė

Žymūs mokytojai
---------------

* Bronė Buivydaitė, pedagogė, rašytoja.

Išnašos
-------

1. 1 2  Veiverių gimnazija pradeda skaičiuoti antrą šimtmetį. Gyvenimas.eu. Nuoroda tikrinta 2021-07-17.
2. 1 2  Veiverių Tomo Žilinsko gimnazijoje laikrodis tiksi ir skaičiuoja jau kito šimtmečio metus. Kvitrina. Nuoroda tikrinta 2021-07-17.

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Šabys** (latv. *Šabis* arba *Šābis*, raštuose *Schabe, Schabbe*) buvo 1259 m. žiemgalių sukilime prieš Livonijos ordiną dalyvavęs karvedys, kurio vardas galėtų reikšti „rūgštusis". Po to, kai seni žiemgalių sąjungininkai žemaičiai ir nekrikštytieji kuršiai sumušė kryžiuočius Skuodo mūšyje, žiemgaliai, vadovaujant Šabiui, išvijo iš savo žemių katalikų dvasininkus ir fogtus, kurie rinkdavo mokesčius po 1254 m. balandžio mėn. kai Žiemgalą pasidalijo Rygos arkivyskupas ir Livonijos ordinas. Iš rašytinių šaltinių karvedys Šabys, kaip „tikrai šaunus [karo] didvyris, vadintas Šabe" (*ein vromer helt, hieß Schabe*), paminėtas Eiliuotoje Livonijos kronikoje.

Antrą kartą raštuose Šabio vardas (*Schabbe*) paminėtas 1260 m. birželio mėn. Lietuvos karaliaus Mindaugo pasirašytame dokumente, kuriame Mindaugas prižadėjo dovanoti savo šalį Vokiečių ordinui, jeigu po jo mirties nebūtų teisėtų paveldėtojų.

Kaip liudininkai dokumente paminėti Kulmo vyskupas, Livonijos ordino magistras Andrius fon Štirlandas ir kiti kilmingieji: Lengvenis (lot. *Langwinus sororius noster*, vok. *Lengewin*), Ligeikis (*Lygeyke*), Šabys (*Schabbe*), Bikšis/Bikšys (*Bixe*), Bunys, Neries žemės kunigaikštis Parbus (*Parbusse de Nere*), Nalšios kunigaikštis Gerdenis/Girdenis, Vegys (*Vege*), Vesgelis (*Veseyele*), Parbus jaunesnysis ir kiti. Ir nors dokumentas kartais yra laikomas klastote, Šabio paminėjimas greta lietuvių kunigaikščių liudija apie jo aukštą socialinį statusą tuo metu.

Asmenvardžio kilmė
------------------

Vardo Šabis (Šābis) etimologija yra siejama su reikšme „rūgštus". Kitose baltų tautose (t. y. ne tik latvių) taip pat randamas tiek toks asmenvardis, tiek šitokios kilmės vietovardžiai (Blesė 1929).

Šaltiniai
---------

* *Codex Diplomaticus Lithuaniae e Codicibus Manuscriptis, in Archivo Secreto Regiomontano Asservatis, edidit Eduardus Raczynski. Vratislaviae, sumptibus Sigismundi Schletter*. 1845.

| Karališkieji titulai |
| --- |
| Prieš tai:**Viesturas** | **Žiemgalių karvedžiai**iki 1259–1260 | Po to:**Nameisis** |
| **Lėja Davidova-Medenėlatv. *Lea Davidova- Medene*** |
| --- |
| Gimė | 1921 m. kovo 31 d.Nuovadniekai |
| Mirė | 1986 m. liepos 31 d. (65 metai)Ryga |
| Sutuoktinis (-ė) | Janis Medenis |
|  |
| Veikla | latvių skulptorė |
|  |
| Alma mater | Latvijos dailės akademija |

**Lėja Davidova-Medenė** (latv. *Lea Davidova-Medene*, 1921 m. kovo 31 d. Nuovadniekai, dab. Saldaus savivaldybė – 1986 m. liepos 31 d. Ryga) – latvių skulptorė.

Biografija
----------

1949 m. baigė Latvijos dailės akademiją, mokėsi pas T. Zalkalnį. Nuo 1956 m. Latvijos dailininkų sąjungos narė.

Kūryba
------

Sukūrė latvių kultūros veikėjų skulptūrinių portretų: P. Upytis 1960 m. Karlis Zemdega 1962 m. L. Erika 1968 m. Biruta Baumanė, Uga Skulmė, abu 1972 m. Ilzė Liepa 1973 m. E. Valteris 1976 m.), E. Kalninis 1982 m. Imantas Zieduonis 1983 m.). Kūriniams būdinga taikli psichologinė charakteristika, apibendrinta, raiški forma, emocingumas.

Individualios parodos: Ryga – 1963 m. 1972 m. 1981 m. Maduona, Rezeknė – 1963 m. Maskva – 1965 m. 1973 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lijana Šatavičiūtė. *Lėja Davidova-Medenė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 542 psl.
**Pranas Gudauskas** (1906 m. liepos 14 d. Šiūpariuose, Klaipėdos raj. – 1941 m. liepą, Kaune) – vienas Lietuvos profesionaliojo cirko pradininkų. Cirko artistas: iliuzionistas, fakyras, akrobatas, žvėrių dresuotojas.

Biografija
----------

Antkapinis paminklas. Šalia – atminimo lenta žuvusiems cirko artistams autoavarijoje prie Kaniūkų tilto 1936 m.
1929 m. Klaipėdoje, kartu su panevėžiečiu Petru Taručiu įkūrė kilnojamąjį cirką „Aušra", davusią pradžią profesionaliajam lietuviškam cirkui. Cirko trupę sudarė to meto geriausi Lietuvos cirko artistai – J.Ramanauskienė-Stankutė, K.Kaluževičius, M.Žebrauskas ir kt.

P. Gudauskas buvo cirko direktorius ir artistas. Karjeros pradžioje arenoje atlikdavo oro akrobatiką, vėliau fakyro, iliuzijos triukus. Kai cirkas įsigijo kelis plėšriuosius žvėris, P. Gudauskas užsiėmė jų dresūra ir cirko programą netruko papildyti pasirodymai su žvėrimis.

1934 m. sukūrė šeimą su „Aušros" trupėje dirbusia cirko artiste Verute Remeikyte (vėliau santuoka iširo). Metams bėgant P. Gudauskas daugiausia dėmesio skyrė cirko vadovavimui ir žvėrių dresūrai. Tuo metu „Aušra" jau turėjo vieną profesionaliausių artistų kolektyvą ir didžiausią žvėryną tarp tuo metu šalyje gastroliavusių kelių cirko trupių.

1941 m. prasidėjus II pasauliniam karui, kai Lietuvoje jau buvo įvesta okupacinė vokiečių valdžia, P. Gudausko gyvenimas tragiškai nutrūko Kaune. Jis žuvo repeticijos metu (narve sudraskė tigras). Palaidotas Eigulių kapinėse Kaune.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Alvidas Jancevičius. Gudauskas Pranas. Lietuva. Biografijos, II tomas, A-I. Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2008. 738 psl. ISBN 978-5-420-01667-1
2. ↑  Cirko artistų Aldonos Tarutienės, Jono Ramanausko pateikti duomenys.
**Pranas Hodelis** (1889 m. Čekiškėje, Kauno raj. – 1950 m. birželio 19 d. North Arlingtone, Niujorke, JAV) – vargonininkas ir chorvedys.

Biografija
----------

1913 m. atvyko į JAV pas brolį Joną Hodelį, kuris Praną pasikvietė į Filadelfiją. Kadangi Jonas jau gerokai buvo pažengęs muzikoje, ėmėsi mokyti ir savo brolį.

Vėliau apie trejus metus vargonuoti mokėsi pas lietuvių vargonininkus Jersey Cityje, NY, ir Harrisone, NY. Minėtuose miestuose pradėjo ir vargonininkauti.

Vargonininkaudamas Dievo Motinos Sopulingosios lietuvių parapijoje Karney, NY, daug dirbo su jaunimu, įkūrė klubą „Baltoji lelija", kurio pagrindinis tikslas buvo suorganizuoti chorą ir rengti lietuviškus vakarus – koncertus. Daug nuveikė ir su minėtos parapijos mišriuoju choru (50 dalyvių), kuris vėliau buvo pavadintas „Birutės" vardu. Choras giedojo bažnyčioje, statė operetes: Stasio Šimkaus „Išeivis" – 1927 m. „Čigonai" – 1928 m. ir kt.), rengė koncertus, dalyvavo tautiniuose minėjimuose. 1940 m. rugsėjo 29 d. su parapijos choru surengė koncertą kolektyvo gyvavimo 40-mečio proga.

Nuo 1921 m. buvo ALRK Vargonininkų sąjungos narys (taip pat Niujorko-Niudžersio provincijos narys), 1926 m. išrinktas Seimo pirmininku, buvo Centro valdybos iždo globėjas. Buvo įkūręs nedidelę spaustuvę, kurioje leido savaitraštį „Amerika". Paskutiniuosius savo gyvenimo metus praleido Newarke, NJ.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Šios įrašų sesijos buvo nurodytos roko grupės Antis albumų dežutės Visa Antis buklete. Kadangi informacija, esanti ant įvairių įrašų kompanijos „Zonos" albumų, yra prieštaringa, šis sąrašas turbūt nėra 100 % teisingas.

### 1985 rugsėjis – Anties repeticijų studija, Kaunas

Garso režisierius: Orūnas Urbonas

* Zombiai
* Oi, netvarkoj
* Klasėj mane kalbina
* Alio, alio
* Kažkas atsitiko
* Taksas Vaksas
* Mielas vaike, tu dar nežinai
* Taip, taip, taip
* Sveika, aš myliu
* Ko čia stovi?

### 1986 kovas – Anties repeticijų studija, Kaunas

Garso režisierius: Orūnas Urbonas

* Ko tu stovi?
* Alio, alio
* Lietaus melodija
* Nauji metai
* Halėjo kometa
* Kada, kada
* Laima
* Zombiai
* Neplanuoti augalai
* Kažkas atsitiko
* Alyvos

Kai kurie įrašai iš abejų ankstyvųjų sesijų išleisti rinkiniuose *Bjaurioji Antis* (1994 MC) ir *Kažkas atsitiko* (2003 CD).
Liko neišleisti „Mielas vaike, tu dar nežinai", „Nauji metai", „Zombiai" (abejos versijos), taip pat, jei tikėti užrašais ant albumų, dainų „Ko tu stovi?", „Alio, alio" ir „Kažkas atsitiko" 1986 m. versijos.

### 1986 liepa – Lietuvos televizijos ir radijo studija, Vilnius

Garso režisierius: Orūnas Urbonas

* Ko tu stovi?
* Alio, alio
* 3-10-52
* Klasėj mane kalbina
* Lietaus melodija
* Vyturio daina
* Zombiai
* Kažkas atsitiko
* Alyvos
* Nauji metai
* Laima
* Kada, kada

Įrašai filmui *Kažkas atsitiko* (filme panaudoti ne visi įrašai). Kai kurios dainos iš šių sesijų išleistos rinkiniuose *Retas paukštis* (1994 MC), *Kažkas atsitiko* (2003 CD).

### 1986 liepa – Vilniaus plokštelių įrašų studija, Vilnius

Garso režisierius: Eugenijus Motiejūnas

* Draugui Tatatavičiui
* Lietaus melodija
* Laima
* Alio, alio
* Kada, kada
* Klasėje mane kalbina
* Vyturio daina
* Nauji metai
* Alyvos
* Kažkas atsitiko

Visi įrašai išleisti albume *Antis* (1987 LP, 2003 CD).

### 1988 sausis – CCS studija, Varšuva

Garso režisieriai: Walter Chelstowski, Igor Czerniawski

* Bergždžias darbas
* Ko tu stovi?
* Ša, inteligente
* Tremtis
* Kontrolierė
* Duokit medalį
* Neplanuoti augalai
* Fiesta
* Mafija
* Salomėja, būk šlavėja
* Pokštas
* Krantas

Visi įrašai išleisti albume *ŠA!* (1988 MC, 2003 CD), dalis – albume *Anties dovanėlė* (1989 LP) bei rinkinyje *Retas paukštis* (1994 MC).

### 1989 kovas – Vilniaus plokštelių įrašų studija, Vilnius

Garso režisierius: Eugenijus Motiejūnas

* Funkcionieriai
* Monika
* Tamsos atėjimas
* Aš išeinu
* Ledinė širdis

Visi įrašai išleisti rinkinyje *Dovanėlė* (2003 CD), dalis – albume *Anties dovanėlė* (1989 LP) bei rinkinyje *Retas paukštis* (1994 MC).
**Pranas Dulkė** (1896 m. kovo 19 d. Ariogaloje, Raseinių raj. – 1952 m. gruodžio 26 d. Brukline, JAV) – vargonininkas ir chorvedys.

Biografija
----------

Nuo mažens mėgo dainuoti ir svajojo tapti muzikantu. 1913 m. atvyko į JAV, Waterbury, CT, privačiai mokėsi pas vargonininką J. Kovą-Cepukaitį, dainavo choruose ir dalyvavo vaidinimuose. Kurį laiką vargonininkavo ir vadovavo chorui Šv. Juozapo lietuvių parapijoje.

1918 m. užėmė vargonininko vietą Šv. Antano parapijoje Ansonijoje, CT. Po dvejų metų persikėlė vargonininkauti į Filadelfiją, PA, kur dirbo Šv. Jurgio parapijoje ir pas K. Grigaitį mokėsi diriguoti, dainuoti ir vargonuoti. Vargonininkavo Šv. Izidoriaus parapijoje Braddocke, PA, Šv. Vincento parapijoje Girardville, PA, Švč. Marijos Apreiškimo parapijoje Frackaville, PA, ir Šv. Liudviko parapijoje Maizeville, PA.

Apie penkerius metus vargonininkavo ir Viešpaties Atsimainymo parapijoje Maspethe, NY. 1928 m. persikėlė į Brukliną, kur iki mirties vargonininkavo Angelų Karalienės parapijoje.

Kiekvienoje parapijoje vadovavo ir chorams, kurie pasižymėjo giesmininkų gausumu. Kai Angelų Karalienės parapija 1938 m. minėjo 50 metų jubiliejų, chore jau buvo per 100 žmonių. Chorai giedojo bažnyčiose, rengė koncertus, dalyvavo 1952 m. Niujorko ir New Jersio apskričių lietuvių chorų dainų šventėje, buvo dainavę ir ankstesniuose tautiniuose renginiuose.

Pranas Dulkė dirbo ir daug visuomeninių darbų. Nuo 1922 m. – ALRK Vargonininkų sąjungos narys, Niujorko-New Jersio provincijos šios sąjungos narys, daug kartų buvo renkamas Vargonininkų sąjungos Centro valdybos vicepirmininku.

Išleido plokštelių su savo chorų įdainavimais, vedė lietuviškas radijo laidas, dainavo senoviškas dainas. Sukūrė ir harmonizavo keletą lietuvių liaudies dainų, parašė giesmes „Kristus mūsų Dievas", „Kristus atpirkėjas" ir kt. Buvo didelis lietuviškos muzikos patriotas ir propaguotojas. Sūnūs Povilas ir Bernardas irgi vargonininkai.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| **ŠabakaSabakonas** |
| --- |
| Kušo karaliusEgipto faraonas |
|  |
| Šabakos skulptūrinė galva Luvre |
| Dvidešimt penktoji Egipto dinastija |
| Tautybė | Kušitas |
| Kušo karaliusEgipto faraonas |
| Valdė | apie 712–698 m. pr. m. e. ar~719−703 m. pr. m. e. |
| Pirmtakas | Pijė |
| Įpėdinis | Šebitku |
|  |
|  **Vikiteka** | Šabaka |

**Šabaka** (Neferkarė Šabaka, Sabakonas, valdė apie 712–698 m. pr. m. e. ar 719−703 m. pr. m. e.) – senovės Nubijos ir Egipto valdovas, dvidešimt penktosios (kušitų) dinastijos atstovas.

Šabaka buvo ankstesnio karaliaus Pijė brolis. Antraisiais savo valdymo metais Šabaka surengė karo žygį iš Kušo į Egiptą ir užėmė Nilo deltos vakarinę dalį (ko nepavyko Pijė), taip suvienydamas Egiptą, valdomą Kušo karaliaus. Įvykiui pažymėti Šabaka liepė sukurti atminimo skarabėjų, kuriame rašoma: *Jis sunaikino tuos, kurie sukilo prieš jį ir Pietuose, ir Šiaurėje, ir visuose kituose kraštuose. Smėlynų gyventojai slepiasi nuo jo ir krenta prieš jį iš baimės.* 712 m. pr m. e. ar vėliau Šabaka bendradarbiavo išduodant Asirijai Jamanį, pabėgusį Ašdodo miesto Palestinoje karalių. Vėliau, iš Sargono II tekstų matyti, kad 706 m. pr. m. e. ar anksčiau Jamanis buvo grąžintas į Asiriją Šebitku, kuris gal valdė su Šabaka kaip koregentas. Ninevėje rastas molinis įspaudas su Šabakos vardo įrašu, kas gali rodyti taikingą Šabakos politiką su asirais. 701 m. pr. m. e. vykęs kušitų-egiptiečių žygis į Palestiną prieš Asiriją tikriausiai vyko jau ne jo, o Šebitku laikais. Bet kokiu atveju, kušitai šiame žygyje pralaimėjo.

Šabaka Memfyje palaidojo Apio jautį ir nurodė išrašyti bazaltinę uolą Pta kosmogonijos tekstais (dabar Britų muziejuje). Jo vardas rastas užrašytas Denderoje, Esnoje ir, ypač, Tėbuose. Jo sesuo Amenirdis I buvo „Dieviškąja Amono žmona" ir sūnus Haremakhetas − aukščiausiuoju Amono žyniu Tėbuose. Šabakos kapas buvo įrengtas piramidėje El Kuru kapinyne Nubijoje.

Šaltiniai
---------

* *The Oxford Encyclopedia of Ancient Egypt*. Tomas III. Red. Donald B. Redford. Oxford University Press, − 2001, p. 277
* Encyclopaedia Britannica, 2008 10 23
* touregypt.net

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • REgipto faraonai |
| --- |
|  |
| 
 **Trečiasis tarpuvaldis**
**Dvidešimt penktoji dinastija**
Pijė →
Šabaka → 
Šebitku →
Taharka →
Tantamanis |

 |
| Centrinis Chazanas*Хазан* |
| --- |
| 

Centrinis ChazanasCentrinis Chazanas

53°53′40″ š. pl. 101°51′10″ r. ilg.﻿ / ﻿53.89444°š. pl. 101.85278°r. ilg.﻿ / 53.89444; 101.85278﻿ (Centrinis Chazanas)Koordinatės: 53°53′40″ š. pl. 101°51′10″ r. ilg.﻿ / ﻿53.89444°š. pl. 101.85278°r. ilg.﻿ / 53.89444; 101.85278﻿ (Centrinis Chazanas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+8)------ vasaros: (UTC+9) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Irkutsko sritis Irkutsko sritis |
| **Rajonas** | Zimos rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2012) | 1 396  |

**Centrinis Chazanas** (rus. *Хазан*) – gyvenvietė 13 km į pietvakarius nuo Zimos, Okos kairiojo intako Zimos upės kairiajame krante, Zimos rajonas, Irkutsko sritis, Rusija. Chazano savivaldybės centrinė gyvenvietė.

Lietuviai
---------

1948 m. birželio mėn. į Centrinį Chazaną atgabentas ešelonas tremtinių iš TSRS okupuotos Lietuvos. Tremtiniai apgyvendinti mediniuose buvusio lagerio barakuose miške. Per kelerius metus išaugo nemaža gyvenvietė. Tremtiniai kirto ir plukdė mišką, rinko sakus, ruošė malkas, dirbo statybose, lentpjūvėje, plytinėje, tiesė ir prižiūrėjo geležinkelj. Badavo, daug žmonių sirgo, mirė, žuvo ar buvo sužaloti miško darbuose, keli buvo įkalinti lageryje. Lietuviai sudarė daugumą Centrinio Chazano gyventojų. Buvo susibūrusi lietuvių muzikantų kapela (nuo 1950 m. vadovas J. Tverijonas), tautinių šokių būrelis (nuo 1953 m.). 1956 m. Centrinio Chazano mokykloje fakultatyviai mokyta lietuvių kalbos. 1956–1962 m. dauguma lietuvių grįžo į Lietuvą. Jiems išvykus gyvenvietė gerokai sunyko. Centrinio Chazano kapinėse buvo palaidota daug lietuvių; 1989–1991 m. daugumos jų palaikai parvežti į Lietuvą. 1989 m. į Centrinį Chazaną buvo nuvykusi ekspedicija iš Lietuvos. Tuo metu ten dar gyveno kelios lietuvių šeimos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aldona Juodvalkytė. *Centrinis Chazanas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 756 psl.
| **Pranas Eidukevičius** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1869 m. spalio 7 d.Virbalyje, Kybartų valsčiuje |
| Mirė | 1926 m. kovo 7 d. (56 metai)Maskvoje |
| Palaidotas (-a) | Novodevičės kapinėse |
|  |
| Veikla | Lenkijos socialistų partijos, Lietuvos socialdemokratų partijos ir Rusijos socialdemokratų darbininkų partijos veikėjas |
| Partija | Lietuvos socialdemokratų partija |

**Pranas Eidukevičius** (slapyvardis **Marcelka**; 1869 m. spalio 7 d. Virbalyje, Kybartų valsčiuje – 1926 m. kovo 7 d. Maskvoje) – Lenkijos socialistų partijos, Lietuvos socialdemokratų partijos ir Rusijos socialdemokratų darbininkų partijos veikėjas.

Biografija
----------

1885–1895 m. dirbo Kauno fabrikuose, dalyvavo streikuose, už tai persekiotas, 1895 m. pabėgo į Rygą, dirbo šaltkalviu, dalyvavo socialdemokratų veikloje, už tai 1898 m. ištremtas. 1901–1903 m. gyveno Gardine, Balstogėje, Volkovysko apsk. , 1902 m. įstojo į PPS, 1903 m. organizavo streiką Gardine, 1904 m. sausio mėn. ištremtas 5 m. į Oleneco gub. 1904 m. spalio mėn. pabėgo.

1905 m. sausio mėn. dalyvavo organizuojant streiką Vilniuje, 1905 m. birželio mėn. – darbininkų sukilimą Lodzėje. 1905 m. PPS Lodzės apygardos sekretorius. 1906 m. vadovavo PPS organizacijai Vilniuje, su ja įstojo į LSDP. 1907 m. LSDP suvažiavime Krokuvoje kėlė reikalavimą LSDP įsijungti į RSDDP.

1906–1918 m. LSDP CK narys. Nuo 1908 m. gruodžio iki 1909 m. gegužės vadovavo nesėkmingai pasibaigusiam Vilniaus odininkų streikui. 1909 m. sausio mėn. M. Biržiškos bute organizavo LSDP VIII suvažiavimą, bandė LSDP prijungti prie RSDDP.

1909–1910 m. ir 1913–1914 m. pasivadinęs P. Baranausku, gyveno JAV. 1913 m. dalyvavo darbininkų streike Filadelfijoje. 1912 m. dalyvavo L. Trockio sušauktame socialdemokratų partijų suvažiavime. 1915 m. gyveno Galicijoje, suimtas kalėjo su V. Uljanovu.

1915 m. Vilniuje profsąjungų biuro pirmininkas. 1917 m. – Vilniaus konferencijos dalyvis. 1918 m. liepos 19 d. įkūrė *Lietuvos ir Baltarusijos socialdemokratų darbininkų partiją* (nuo 1918 m. rugpjūčio 14 d. – Lietuvos ir Baltarusijos komunistų partija). 1918 m. spalio 1 – 3 d. pirmininkavo Lietuvos komunistų partijos I suvažiavimui. 1918 m. gruodžio 15 d. – 1919 m. vasario 7 d. – Vilniaus tarybos pirmininkas. 1919–1920 m. – VČK darbuotojas Smolenske. 1921–1922 m. dėstė Vakarų tautinių mažumų universitete. 1924–1925 m. – Kominterno vykdomojo komiteto komisijos nelegaliam darbui atsakingasis sekretorius.

Bendradarbiavo „Visuomenėje", „Naujojoje Gadynėje", „Kovoje", „Darbininkų Balse".

Palaidotas Novodevičės kapinėse Maskvoje.

Nuorodos
--------

* P.Eidukevičiaus paminklas Novodevičės kapinėse

| Partijos politinės pareigos
 |
| --- |
| Prieš tai:**-** | **LKP CK pirmasis sekretorius**1918 - 1919 | Po to:**Vincas Mickevičius-Kapsukas** |

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Pranas Eidukevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 358 psl.
**Šachmatai ir bridžas** – Lietuvos šachmatų ir bridžo mėgėjų žurnalas (*mėnesinis šachmatininkų ir bridžistų organas*), leistas 1934 m. Kaune.

Istorija
--------

Leido Juozas Strazdas ir Vladas Mikėnas, pastarasis kartu buvo ir atsakinguoju redaktoriumi. Spausdino Žaibo bendrovės spaustuvė Kaune.

Pirmojo numerio vedamajame straipsnyje redaktorius Vl.Mikėnas paskelbė leidinio tikslus: *Mes nesiekiame uždarbio – tai turi kiekvienas suprasti – mes tenorime padėti pagrindą našiam visų Lietuvos šachmatistų savitarpio darbui*. Žurnale buvo spausdinami įdomesnės šachmatininkų partijos, pateikiami šio žaidimo uždaviniai ir jų sprendimų būdai, be to, viešinama šalies šachmatų varžybų kronika. Paskelbtas uždavinių sprendimų konkursas.

Gerokai mažesnės apimties buvo bridžo skyrelis. Jame taip pat buvo gilinamasi į šio kortų žaidimo teoriją, patalpintos pirmosios pamokos. Be to, pasakojama apie varžybas (tarp jų ir apie pirmąjį Baltijos šalių turnyrą Rygoje 1934 m. kurį kiek netikėtai laimėjo Lietuvos atstovai).

Mėnraštyje „Šachmatai ir bridžas" bendradarbiavo Julius Smetona, Kazys Škėma, M.Fainas ir kt. Prenumerata metams kainavo 10 litų, dalis lėšų buvo gaunama iš reklamos. Visgi finansiškai išsilaikyti to nepakako ir, išėjus trečiajam numeriui, žurnalo leidimas buvo nutrauktas.

Šaltiniai
---------

* Šachmatai ir bridžas. 1934, Nr.1
* Šachmatai ir bridžas. 1934, Nr.2
* Šachmatai ir bridžas. 1934, Nr.3
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Centrinis regionas*Région du Centre, Centre Region* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Kamerūno vėliava Kamerūnas |
| **Administracinis centras** | Jaundė |
| **Departamentų skaičius** | 10 |
|  |
| **Gyventojų** (2005) | 2 672 533 |
| **Plotas** | 68 926 km² |
| **Tankumas** (2005) | 39 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | CM-CE |

**Centrinis regionas** (pranc. *Région du Centre*, angl. *Centre Region*) – administracinė teritorija vidurio–pietų Kamerūne. Ribojasi su Adamavos regionu šiaurėje, su Rytų regionu rytuose, su Pietų regionu pietuose, su Pakrantės ir Vakarų regionais vakaruose. Administracinis centras – Jaundė.

Geografija
----------

Visa regiono teritorija yra Pietų Kamerūno plokščiakalnyje, iškylančiame į 500–1000 m aukštį. Paviršius banguotas, išraižytas slėnių. Aukščiausia vieta – Mbam Minkomas (1295 m). Upės vandeningos, slenkstėtos. Svarbiausios upės yra Sanaga, Džeremas, Niongas. Būdingi miškingų savanų plotai, didesni miškų masyvai išlikę draustiniuose.

Gyventojai
----------

Dauguma regiono gyventojų priklauso beti-pahuinų gentims. Kitos tautos: bankimai, bamunai, makai, lafai, tikarai, fulbiai ir kt. Gyventojų dauguma yra krikščionys (daugiausia katalikai ir presbiterionai), kaimiškose vietovėse paplitęs sinkretizmas ir vietiniai tikėjimai.

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Regionas padalintas į 10 departamentų (skliaustuose – administracinis centras):

* Aukštutinės Sanagos departamentas (Nanga Ebokas)
* Lekijė departamentas (Monatelė)
* Mbamo ir Inubu departamentas (Bafija)
* Mbamo ir Kimo departamentas (Ntujis)
* Mefu ir Afambos departamentas (Mfu)
* Mefu ir Akono departamentas (Ngumu)
* Mfundžio departamentas (Jaundė)
* Niongo ir Kelės departamentas (Eseka)
* Niongo ir Mfumu departamentas (Akonolinga)
* Niongo ir Soo departamentas (Mbalmajas)

|  |  |
| --- | --- |
|  **Kamerūno regionai** |  |
| Adamava | Centrinis | Pakrantė | Pietūs | Pietvakariai | Rytai | Šiaurė | Šiaurės Vakarai | Tolimoji Šiaurė | Vakarai |
| **Pranas Gražys** |
| --- |
| Gimė | 1929 m. birželio 4 d.Mičionys, Debeikių valsčius |
| Mirė | 2019 m. gruodžio 3 d. (90 metų)Šiauliai |
| Sutuoktinis (-ė) | Ona Gražienė |
| Vaikai | Raimondas, Giedrė |
|  |
| Veikla | literatūros tyrinėtojas |
|  |
| Alma mater | 1959 m. Vilniaus universitetas |

**Pranas Gražys** (1929 m. birželio 4 d. Mičionyse, Debeikių valsčius, Utenos apskritis – 2019 m. gruodžio 3 d. Šiauliuose) – rusų literatūros tyrinėtojas, habilituotas humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

1949 m. baigė Anykščių vidurinę mokyklą. Dirbo Skuodo rajono Lenkimų septynmetėje mokykloje. 1950–1953 m. tarnavo sovietinėje armijoje. Grįžęs dirbo Mičionių kolūkyje „Už taiką". 1954–1959 m. studijavo Vilniaus valstybinio Vinco Kapsuko universiteto Filologijos ir istorijos fakultete, įgijo rusų filologo išsilavinimą. 1959–1962 m. Zarasų rajono Dusetų Kazimiero Būgos vidurinės mokyklos rusų kalbos ir literatūros mokytojas. 1963–1965 m. tęsė studijas Kazanės valstybio Vladimiro Uljanovo-Lenino universiteto aspirantūroje. 1967 m. Kazanės universitete apsigynė disertaciją „Turgenevas ir romantizmas", filologijos mokslų kandidatas.

1965–2007 m. Šiaulių Kazio Preikšo pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) dėstytojas, 1968–1973 m. 1977–1987 m. 1989–1996 m. Rusų literatūros (nuo 1992 m. Visuotinės literatūros) katedros vedėjas. 1983–1986 m. Poznanės Adomo Mickevičiaus universiteto Rusų literatūros katedros docentas, dėstė rusų literatūrą. 1992 m. Vilniaus universitete apgynė disertaciją „Dostojevskis ir romantizmas", habilituotas humanitarinių mokslų daktaras. 1996–2004 m. Šiaulių universiteto Visuotinės literatūros katedros, 2005–2007 m. Literatūros istorijos ir teorijos katedros profesorius.

Tyrinėjo XIX a. rusų rašytojų, daugiausia Fiodoro Dostojevskio kūrybą, jos sąsajas su romantizmo tradicija.

Žmona Ona Gražienė (g. 1938 m.) – matematikos mokytoja. Sūnus Raimondas (g. 1966 m.), duktė Giedrė (g. 1967 m.). Palaidotas Mičionių kapinėse.

Bibliografija
-------------

* *Тургенев и романтизм: о сочетании реалистического и романтического образного отрожения*. - Kazanė, 1966. - 52 p.
* *Достоевский и романтизм*. - Vilnius: Mokslas, 1979. - 169 p.
* *Время в романах Достоевского и его современников*. - Vilnius, 1982. - 75 p.
* *Своеобразие организации повествования в романах Достоевского*. - Vilnius, 1988. - 62 p.
* XIX amžiaus rusų romanas. - Šiauliai: Šiaulių universiteto leidykla, 2001. - 2 d.
	+ D. 1: 287 p. - ISBN 9986-38-284-X
	+ D. 2: 401 p. - ISBN 9986-38-570-9
* Rusų literatūra: vadovėlis-chrestomatija 10 klasei / Pranas Gražys, Danutė Klumbytė. - Kaunas: Šviesa, 1990. - 310 p.: portr. - ISBN 5-430-00623-8

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2016-04-27 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Vaikščiojęs rusų literatūros takais, 2019-12-16 Archyvuota kopija 2020-08-15 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Dalia Striogaitė. *Pranas Gražys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 117 psl.
4. ↑
5. ↑
Koordinatės: 55°53′41″š. pl. 21°14′43″r. ilg.﻿ / ﻿55.8946°š. pl. 21.2452°r. ilg.﻿ / 55.8946; 21.2452

|  |
| --- |
| **Kretingos suaugusiųjų ir jaunimo mokymo centras** |
| [[Vaizdas:|Kretingos suaugusiųjų ir jaunimo mokymo centras herbas|center|100px]] |
| Kretingos suaugusiųjų ir jaunimo mokymo centras |
| **Adresas** | Vilniaus g. 8, Kretinga |
| **Direktorius(-ė)** | {{{direktorė}}} |
| **Mokinių skaičius** |  |
| **Įkūrimo data** | 1940 m. |
| **Uždarymo data** | 2016 m. |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** |  |

**Kretingos suaugusiųjų ir jaunimo mokymo centras** – buvusi mokykla Kretingoje, Vilniaus g. 8. Įstaigos kodas 190284672. Centras uždarytas 2016 m. Anksčiau vadinosi Suaugusiųjų gimnazija, Darbininkų jaunimo mokykla, Vakarinė (pamaininė) mokykla, Neakivaizdinė mokykla.

Istorija
--------

1940 m. spalio 17 d. atidaryta Kretingos miesto suaugusiųjų pagalbinė mokykla. 1945 m. pradėjo veikti Kretingos suaugusiųjų mokymo centras. Mokykla įsikūrė Kretingos vidurinės mokyklos patalpose. 1949 m. pavadinta Darbininkų jaunimo vidurine mokykla. 1954 m. perkelta į tuometinės pradinės mokyklos patalpas (dabar Kretingos Marijono Daujoto pagrindinė mokykla). Didėjant mokinių skaičiui, 1979 m. persikėlė į tuometines aštuonmetės mokyklos patalpas (dabar Kretingos Simono Daukanto vidurinė mokykla). 1990 m. mokyklai skirtos 1-osios vidurinės mokyklos (dabar VšĮ Pranciškonų gimnazija) bendrabučio patalpos. 1993 m. mokyklai suteiktas Suaugusiųjų vidurinės vardas. 1998 m. Suaugusiųjų vidurinė mokykla įsikūrė Kretingos Marijono Daujoto vidurinės mokyklos patalpose. 2002 m. rugsėjo 1 d. pavadinimas pakeistas į Kretingos suaugusiųjų mokymo centrą. 2010 m. jis persikėlė į naujas patalpas (VšĮ Pranciškonų gimnazija bendrabučio pirmą ir trečią aukštus). 2011 m. rugsėjo 1 d. centras pervadinta kaip Kretingos suaugusiųjų ir jaunimo mokymo centras. 2016 m. mokymo centras uždarytas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kretingos suaugusiųjų ir jaunimo mokymo centras. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-04-12).
2. ↑  Kretingos suaugusiųjų ir jaunimo mokymo centras. Archyvuota kopija 2022-01-26 iš Wayback Machine projekto. 2018-12-10, Kretvb.lt (tikrinta 2022-04-12).
**Riaženka** (ukr. *ряжaнка*, rus. *ряженка*) – raugintas pieno produktas iš ukrainiečių virtuvės, gaminamas iš šutinto karvės pieno rauginant pienarūgščio rūgimo bakterijomis. Rauginama termofiliniais pienarūgščio rūgimo streptokokais ir grynu bakterijų *Lactobacillus delbrueckii subsp. bulgaricus* raugu 3-6 valandas. Paruošta riaženka būna gelsvai rudokos spalvos, su tradiciniu rūgštaus pieno skoniu. Riaženka gali būti laikoma vienu iš jogurto atmainų.

Iš riaženkos galima gaminti gėrimą *lasi*.

Panašūs gėrimai yra *varenecas* (rus. *варенец*) ir tiurkų *katykas* (rus. *катык*).

Maistinė vertė
--------------

Riaženka turi praktiškai tiek pat maisto medžiagų kaip ir pienas, tačiau jos lengviau organizmo įsisavinamos. Riaženkos skonis švelnesnis negu kefyro.

Manoma, kad riaženka turi ir gydomųjų savybių, nes stiklinėje riaženkos yra ketvirtis paros dozės kalcio ir 20% fosforo. Riaženkos baltymai įsisavinami sparčiau nei žalio pieno baltymai. Pieno rūgštis žadina apetitą, gerina virškinimo trakto ir inkstų veiklą.

Lyginant su kitais raugintais pieno produktais riaženka kaloringiausia. Mažiau kaloringas riaženkos analogas yra *varenecas*, kuris skoniu primena riaženką, tačiau nėra toks riebus, kadangi jį gaminant nededa grietinėlės.

100 g riaženkos yra:

* baltymai – 2,9-3,0 g,
* riebalai – 3,2-6,0 g,
* angliavandeniai – 4,1 g,
* kaloringumas – 57-58 kcal.

Riaženkos parametrai:

1. *Išleidimo data*. Naudingiausia laikoma visiškai šviežia riaženka, kadangi joje daugiausia pienarūgščio rūgimo bakterijų.
2. *Sudėtis*. Riaženkos gamyboje nenaudojami jokie dirbtiniai maisto priedai (dažikliai, stabilizatoriai). Riaženka yra visiškai natūralus pieno produktas.
3. *Konsistencija*. Kokybiška riaženka yra vienalytė. Skirtingai negu kefyre, riaženkoje neturi būti sutirštėjimų ir susidariusių dujų burbuliukų. Gali būti pieno putelės.
4. *Spalva*. Riaženkos spalva kreminė kaip ir šutinto pieno, tolydi visame tūryje.
5. *Kvapas*. Savotiškas, švelnus rūgusio pieno kvapas. Aštrus, į nosį kertantis kvapas rodo, kad produktas sugedęs.
6. *Pakuotė*. Tinkamiausia pakuotė – stiklinis butelis. Per stiklą matyti tiek riaženkos spalva, tiek tekstūra, kurie rodo riaženkos kokybę. Tačiau paskutiniais metais riaženka vis rečiau pilstoma į butelius. Minkšta riaženkos pakuotė prasčiausia, nes joje greitai praranda struktūra, dėl ko blogėja ir skoninės savybės.

Nuorodos
--------

1. ↑  Ряжанка Archyvuota kopija 2017-08-03 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Унікальна користь ряжанки
Krevečių ūkis Pietų Korėjoje
**Krevečių ūkis** – jūros ūkis, kuriame maistui auginamos krevetės.

Pietryčių Azijoje smulkūs krevečių ūkiai buvo paplitę nuo labai seniai, tačiau rimta pramonės šaka jie tapo maždaug XX a. aštuntajame dešimtmetyje. 2003 m. pasaulinė krevečių produkcija jau pasiekė 1,6 milijono tonų, kurių vertė buvo maždaug 9 milijardai JAV dolerių. Šiuo metu, maždaug 75% krevečių užauginama Azijoje, daugiausiai – Kinijoje ir Tailande. Likę 25% priklauso Amerikai, kur didžiausi augintojai yra Brazilija, Ekvadoras ir Meksika.

Ūkiuose auginamos beveik vien tik *Penaeidae* šeimos krevetės. Apie 80% sudaro dvi rūšys: baltakojė blyškioji krevetė (*Penaeus vannamei*) ir didžioji tigrinė krevetė (*Penaeus monodon*). Dauguma rūšių dažniausiai auginimui netinka dėl mažumo, arba dėl nustojimo augti kai jų per daug vienoje vietoje, arba dėl jautrumo ligoms. Kitos auginamos rūšys yra:

* Vidurio Amerikos mėlynoji krevetė (*Paneus stylirostris*)
* Kininė krevetė (*Paneus chinensis*)
* Japoninė krevetė (*Paneus japonicus*)
* Indinė krevetė  (*Fenneropenaeus indicus*)
* Bananinė krevetė (*Paneus merguiensis*)

Nuorodos ir šaltiniai
---------------------

* UN RISD: Ecological and Social Implications of Commercial Shrimp Farming in Asia Archyvuota kopija 2020-09-26 iš Wayback Machine projekto.
* Australian Prawn Farming Manual
* Network of Aquaculture Centres in Asia-Pacific
**Riabušinskiai** (rus. *Рябушинские*) – rusų verslininkų dinastija.

Dinastijos pradininkai – valstiečiai broliai Vasilijus Michailovičius (*Василий Михайлович*) ir Pavelas Michailovičius (*Павел Михайлович*), XIX a. 3 dešimtmetyje atidarę keletą tekstilės fabrikų.

1867 m. broliai įkūrė prekybos namus „Broliai P. ir V. Riabušinskiai" (*П. и В. Братья Рябушинские*), 1887 m. reorganizuotus į verslovę „P. M. Riabušinskio ir sūnaus manufaktūrų bendrija" (*Товарищество мануфактур П. М. Рябушинского с сыновьями*).

Šeimos verslą paveldėjo Pavelo sūnūs:

* Pavelas Pavlovičius Riabušinskis,
* Vladimiras Pavlovičius Riabušinskis (*Владимир Павлович Рябушинский*),
* Stepanas Pavlovičius Riabušinskis (*Степан Павлович Рябушинский*),
* Michailas Pavlovičius Riabušinskis (*Михаил Павлович Рябушинский*),
* Pavlovičius Riabušinskis (*Николай Павлович Рябушинский*)
* kiti sūnūs (iš viso 8).

1902 m. sūnūs įkūrė įmonę „Brolių Riabušinskių bankininkystės namai" (*Банкирский дом братьев Рябушинских*), 1912 m. pertvarkė į bendrovę „Maskvos bankas" (*Mосковский банк*).

Broliai buvo vieni iš Progresyvistų partijos („Прогрессисты") lyderių, leido laikraštį „Rusijos rytas" (*Утро России*). Vėliau išgarsėjo kaip meno kolekcionininkai, rinkę dailės kūrinius; Stepanas Pavlovičius Riabušinskis išgarsėjo savo ikonų rinkiniu). Broliai Riabušinskiai po revoliucijos emigravo į Vakarus.

Nuorodos
--------

* Biografiniai duomenys