recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Edvardas Jokūbas Daukša** |
| --- |
| Gimė | 1836 m. gegužės 13 d.Biržai |
| Mirė | 1890 m. (~54 metai)Papilio parapijoje |
| Tėvas | Kazimieras Kristupas Daukša |
|  |
| Veikla | Lietuvos poetas, vertėjas, 1863 m. sukilimo dalyvis. |

**Edvardas Jokūbas Daukša** (Daukšys) (1836 m. gegužės 13 d. Biržai – apie 1890 m. Papilio parapijoje) – Lietuvos poetas, vertėjas, 1863 m. sukilimo dalyvis.

Biografija
----------

Tėvas Kazimieras Kristupas Daukša. Mokėsi Kėdainių ir Slucko evangelikų reformatų gimnazijose. Studijavo mediciną 1854-1856 m. Maskvos ir 1856-1858 m. Tartu universitetuose, 1858-1860 m. filologiją Karaliaučiaus universitete.

Nuo 1861 m. gyveno Vilniuje, bendravo su V. Sirokomle. Dalyvavo 1863 m. sukilime. 1864 m. nuteistas 16 m. katorgos, ištremtas į Tobolską. Vėliau bausmė sumažinta iki 12 metų. Po amnestijos raštininkavo Pavolgio geležinkelyje. 1884 m. grįžęs į Lietuvą keliavo po kaimus, kurstė pasipriešinimo rusų valdžiai nuotaikas. 1890 m. žiemą rastas sušalęs pakelėje netoli Biržų.

Parašė eilėraščių lietuvių ir lenkų kalbomis. Lietuviškoji poezija lyrinė, elegiškų intonacijų, artima liaudies dainoms, lenkiškojoje ryškios antiunijinės nuostatos. Išvertė A. Mickevičiaus „Konrado Valenrodo" fragmentų, J. V. Getės, F. Šilerio, Dž. Bairono kūrinių. Eilėraščių išspausdinta rinkinyje „Ant upės krašto blindelė auga" (1987 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Algirdas Butkevičius. Apie poetą, sukilėlį, Sibiro tremtinį – Edvardą Daukšą". bernardinai.lt. 2013-02-12. Nuoroda tikrinta 2016-06-20.
2. ↑  Vytautas Vanagas. *Edvardas Jokūbas Daukša*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 531 psl.

Nuorodos
--------

* Literatūra apie E. J. Daukšą ir ikonografija Martyno Mažvydo bibliotekoje[neveikianti nuoroda]
**Alternatyvūs ginčų sprendimo būdai** (angl. *Alternative Dispute Resolution*, **ADR** – „alternatyvus ginčų reguliavimas") kaip ginčų sprendimo būdai yra naudojami kaip alternatyva teismo procesui. Pažeistas subjektines teises ir įstatymų saugomus interesus gina ne tik teismas. 
Čia gali būti taikomi alternatyvūs ginčų sprendimo būdai. Jie (pavyzdžiui, tarpininkavimas) iš tikrųjų leidžia šalims vėl užmegzti dialogą, stengiantis išspręsti savo ginčą derybomis, užuot atkakliai vadovavusis konflikto ir priešiškumo logika, kurios rezultatas paprastai tebūna toks, kad vienas laimi, o kitas lieka pralaimėjęs. Tarpininkavimo poreikis yra labai akivaizdus, ypač kilus ginčams šeimoje, nors šis būdas gali praversti ir tuomet, kai reikia spręsti įvairius kitų rūšių ginčus.

Alternatyvūs ginčo sprendimo būdai vis labiau taikomi sprendžiant sudėtingus komercinius ginčus, kurių šalys, norėdamos išspręsti ginčą, kartu siekia išlaikyti ir tęsti tarpusavio komercinę veiklą. Tai vis labiau tampa įprastu ginčų, kylančių dėl su medicina susijusių nelaimingų atsitikimų, sprendimo būdu. Šiuose ginčuose remiantis tarpininkavimu galima nustatyti naujoviškus sprendimo būdus, susijusius su labai delikačiais ginčais, ir pasiūlyti kūrybiškus teisės gynimo būdus, kurių negalėtų pasiūlyti teismai.

Rūšys
-----

Taikinamasis tarpininkavimas (mediacija), taikinimas, arbitražas, derybos, miniprocesas (teismo) ir kt.

Literatūra
----------

* Egidijus Laužikas, Valentinas Mikelėnas, Vytautas Nekrošius. Civilinio proceso teisė.
* A. Driukas, Virgilijus Valančius. Civilinis procesas: teorija ir praktika.
* G. Tamulynienė „Alternatyvūs ginčo sprendimo būdai: Lietuvos ir užsienio šalių patirtis".
* Milašius T. Mediacija kaip alternatyvus ginčų sprendimo būdas. VU leidykla. Mokslo darbai: Teisė, 2007 63 tomas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Mano teisės"
2. ↑  „Alternatyvūs ginčų sprendimo būdai - Bendrijos teisė"
| **Psylla pyri** |
| --- |
| Kriaušinė blakutė (*Psylla pyri*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Būrys: | Blakės  *( Hemiptera)* |
| Pobūris: | Lygiasparniai  *( Sternorrhyncha)* |
| Šeima: | Blakutės  *( Psyllidae)* |
| Gentis: | *Psylla*  *( Psylla)* |
| Rūšis: | Kriaušinė blakutė  *( Psylla pyri)* |

 |

**Kriaušinė blakutė** (*Psylla pyri*) – lygiasparnių (*Sternorrhyncha*) pobūrio blakučių (*Psyllidae*) šeimos vabzdys.

Turi dvi poras plėviškų sparnų, kurie yra ilgesni už kūną. Pilvelis segmentuotas. Užpakalinės kojos šokamosios. Kūnas 2,5–3 mm ilgio, tamsiai rudos spalvos. Lervos ir suaugėliai minta kriaušių bei kitų vaismedžių pumpurų ir lapų sultimis. Dėl to pažeisti pumpurai neišsivysto, o lapai pagelsta. Kriaušinė blakutė per metus išveda 2-3 jauniklių kartas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kriaušinė blakutė*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 267
Islandijos Altingo rūmai Reikjavike, pastatyti 1880–1881 m.
**Altingas** (isl. *Althing*) – Islandijos parlamentas.

Istorija
--------

Pirmą kartą sušauktas 930 m. pietvakarių Islandijoje, Tingo slėnyje, iš čia ir pavadinimas – liet. „Visi į Tingą". Vykdė įstatymų leidybos ir teismines funkcijas. 1662 m. Danijos vyriausybė panaikino įstatymų leidybos teisę. 1800 m. Reikjavike įsteigus Aukščiausiąjį Teismą Altingas panaikintas. 1843 m. Danijos karalius Kristijonas VIII atkūrė kaip parlamentą su patariamojo balso teise. 1874 m. suteikta įstatymų leidybos teisė. Altingas veikė kaip dvejų rūmų parlamentas. 1991 m. abeji rūmai sujungti. 

Altingą sudaro 63 deputatai, renkami visuotiniuose rinkimuose 4 metams.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Artūras Mickevičius. *Altingas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2004-10-14 iš Wayback Machine projekto.
* Altingas nuotraukose Archyvuota kopija 2004-10-27 iš National and University Library of Iceland
| **Grigory Gershuni** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1870 m. rugsėjo 29 d.Kaunas, Rusijos imperija |
| Mirė | 1908 m. kovo 29 d. (37 metai)Ciurichas, Šveicarija |
|  |
| Veikla | revoliucionierius |
|  |
|  **Vikiteka** | Grigory Gershuni |

**Grigorijus Geršunis** (1870 m. rugsėjo 29 d. Kaune – 1908 m. kovo 29 d. Ciuriche) – Lietuvos žydų kilmės Rusijos imperijos revoliucionierius, vienas iš Rusijos socialistų revoliucionierių partijos įkūrėjų.

Biografija
----------

Gimė 1870 m. rugsėjo 29 d. Kaune. Studijavo farmaciją Kijevo universitete. G. Geršunis buvo socialistas, nuo 1899 m. darbininkų Partijos už Rusijos išlaisvinimą narys - steigėjas. 1900 m. Rusijos imperijos saugumo buvo areštuotas. Kartu su Aleksandru Kerenskiu, Jevno Azefu ir kitais 1901 m. įkūrė Socialistų revoliucionierių partiją. 1902 m. G. Geršunis taip pat įkūrė eserų Kovinę organizaciją, kuri tapo atsakinga už vidaus reikalų ministro Dmitrijaus Sipiagino nužudymo suplanavimą ir sėkmingą operacijos įvykdymą. 1903 m. kartu su eserų Kovine organizacija organizavo Ufos gubernatoriaus N. Bogdanovičiaus nužudymą. Per šios veiklos laiką G. Geršunis nenujautė, kad jo pavaduotojas Eugenijus Azefas dirbo Rusijos imperijos saugumo šnipu. E. Azefui pateikus informaciją apie G. Geršunio sąsajas su terorizmu, 1904 m. jis buvo areštuotas. Teismas siūlė mirties bausmę, bet nuosprendis buvo pakeistas sunkiųjų darbų kalėjimu iki gyvos galvos. 1905 m. jis sugebėjo pabėgo iš Akutajaus kalėjimo, kuris buvo Rytų Sibire. G. Geršunis pabėgo per Kiniją į JAV, kol galiausiai 1907 m. vasario mėnesį vėl atsidūrė Europoje. Mirė 1908 m. kovo 29 d. nuo tuberkuliozės Ciuriche.

Literatūra
----------

* Шикман А. П. Деятели отечественной истории. Биографический справочник. – М. 1997.
* Кара и другие тюрьмы Нерчинской каторги. – М. 1927.

Nuorodos
--------

* Biografija (rus.)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Biografija
| **Edvardas Lenkauskis** |
| --- |
| Gimė | 1903 m. kovo 18 d.Skaudaliai, Salantų valsčius |
| Mirė | 1942 m. rugpjūčio 28 d. (39 metai)Sverdlovskas, Rusija |
| Tėvas | Jonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Elena |
| Vaikai | Aldona |
|  |
| Veikla | teisininkas, žurnalistas, visuomenės veikėjas |
| Partija | Lietuvių tautininkų sąjunga |
|  |
| Alma mater | Lietuvos universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių medalis (1929 m.),Trijų Liepsnų 2-ojo laipsnio žymuo (1935 m.) |

**Edvardas Lenkauskis-Lenkauskas** (1903 m. kovo 18 d. Skaudaliuose, Salantų vls. Telšių aps. Kauno gub. – 1942 m. rugpjūčio 28 d. Sverdlovske, RTFSR) – Lietuvos teisininkas, žurnalistas, visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Mokėsi Salantų pradinėje mokykloje, Skuodo progimnazijoje, Kauno Tumėno suaugusiųjų gimnazijoje. 1920–1921 m. tarnavo savanoriu Lietuvos kariuomenėje, 1923 m. dalyvavo Klaipėdos krašto sukilime. Už tai jam buvo suteiktas Lietuvos kariuomenės kūrėjo savanorio vardas ir apdovanojimas.

Studijavo teisę Lietuvos universiteto Teisės fakultete. Drauge su bendraminčiais įsteigė akademinio žemaičių jaunimo korporaciją „Samogitia". Baigęs mokslus gyveno Kaune. Dirbo valstybės kontrolės revizoriumi Susisiekimo ministerijoje, aktyviai dalyvavo visuomeninėje veikloje. Buvo Lietuvių tautininkų sąjungos vyriausiosios valdybos reikalų vedėjas, Lietuvos tautinio jaunimo „Jaunoji Lietuva" sąjungos centro valdybos narys. 1932–1934 m. redagavo jaunalietuvių leidinį „Jaunoji karta". 1935 m. už nuopelnus jaunalietuviams apdovanotas II laipsnio Trijų Liepsnų žymeniu.

1941 m. birželio 14 d. kartu su žmona Elena ir šešiamete dukrele Aldona buvo suimtas ir išvežtas į Sevurallagą, Garių rajonas, Sverdlovsko sritis (Rusija). SSRS Vidaus reikalų liaudies komisariato Ypatingojo pasitarimo 1942 m. birželio 27 d. nuteistas mirti. Sušaudytas 1942 m. rugpjūčio 28 d. Sverdlovsko kalėjime.

Žmona su dukra ištremtos į Svetloozerskojė, Srostkų rajonas, Altajaus kraštas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvių enciklopedija, t. 14. Bostonas, 1958. – 392 psl.
2. ↑  Lietuviai tautininkai – komunistų kankiniai. – Čikaga, 1988. – 80-81 psl.
3. ↑  Lietuvos gyventojų genocidas, t. 1 (A-Ž), 1939–1941. – Vilnius, 1999. – 493 psl.

* Julius Kanarskas. Visuomenės veikėjas, žurnalistas Edvardas Lenkauskis. – Kretinga: Švyturys, 1992, spal. 14
* Julius Kanarskas. Studėntu kuorpuoracėjės „Samogitia" steigies. – A mon sakaa? 1992, nr. 6, p. 1
| **Mustela altaica** |
| --- |
| Altajinė žebenkštis (Mustela altaica)Altajinė žebenkštis (*Mustela altaica*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Plėšrieji žinduoliai  *( Carnivora)* |
| Šeima: | Kiauniniai  *( Mustelidae)* |
| Gentis: | Šeškai  *( Mustela)* |
| Rūšis: | Žebenkštis  *( Mustela altaica)* |

 |
| Binomas |
| ***Mustela altaica***Pallas, 1811 |
| Paplitimo erdvė |

**Altajinė žebenkštis** (*Mustela altaica*) – plėšrusis žinduolis, gyvenantis aukštikalnėse ir uolėtose tundrose.
Šios žebenkštys aptinkamos uolų plyšiuose, medžių kamienuose ir apleistuose kitų gyvūnų urvuose. Geografiškai rūšis yra išplitusi Azijoje – nuo Kazachstano, Tibeto ir Himalajų iki Mongolijos, šiaurės rytų Kinijos, pietų Sibiro. Dažniausiai aptinkama Ladake (Indija).

Aprašymas
---------

Lytinis dimorfizmas – nežymus. Patinų kūno ilgis nuo galvos iki uodegos 220–280 mm, uodegos ilgis 100–150 mm. Patinai sveria nuo 230 iki 340 g. Patelės šiek tiek smulkesnės, kūno ilgis 220–250 mm, uodegos 89-127 mm, sveria 110–230 g.

Elgesys
-------

Altajinė žebenkštis geba laipioti, bėgioti ir plaukti. Dėl savo ilgų kūnų ir trumpų kojų pasižymi lankstumu. Tai paprastai naktiniai gyvūnai, tačiau gali medžioti ir dienos metu. Nors laikosi pavieniui, tarpusavyje bendrauja vaizdiškai ir garsiškai. Pasižymi labai geru regėjimu. Gresiant pavojui skleidžia šaižų garsą ir išskiria aštrų kvapą iš savo analinių liaukų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Allen,G.M. (1938). „Mammals of China and Mongolia". *American Museum of Natural History* **1**.
2. 1 2 3  King, Carolyn (1989). *The Natural History of Weasels and Stoats*. Cornell University Press.
3. ↑  Stroganov, S. (1969). „Carnivorous Mammals of Siberia". *IPST Press*.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Edvardas Levinskas** |
| --- |
| Gimė | 1893 m. lapkričio 18 d.Vaizgučiai, Joniškio raj. |
| Mirė | 1975 m. rugsėjo 1 d. (81 metai)Žagarė |
| Tautybė | lietuvis |
|  |
| Veikla | pedagogas, L. Tolstojaus raštų vertėjas, tolstojininkų žurnalo „Atgimimas" leidėjas |

**Edvardas Levinskas** (1893 m. lapkričio 18 d. Vaizgučiuose, Joniškio raj. – 1975 m. rugsėjo 1 d. Žagarėje) – pedagogas, L. Tolstojaus raštų vertėjas, tolstojininkų žurnalo „Atgimimas" leidėjas, Tolstojininkų grupės narys, esperantininkas.

Ši grupė palaikė filosofą ir rašytoją Levą Tolstojų. Pastarasis atstovavo ir skleidė humanizmo, dvasingumo, fizinio darbo ir natūralaus gyvenimo idėjas. Grupė, vadovaujama Juozo Petrulio, gelbėjo ir slėpė daugelį žydų šeimų bei organizavo jų pabėgimą iš Šiaulių geto.
Edvardo žmona Teresė ir jos sesuo Lilija buvo kilusios iš vokiečių šeimos. Edvardas Levinskas, kilęs iš Joniškio rajono, dirbo Panevėžio mokyklų inspektoriumi. Kadangi jo požiūris ir idėjos prieštaravo tuometinės valdžios pažiūroms, jis atsisakė darbo ir 1941 m. persikėlė gyventi į Žagarę. Čia Edvardas, Teresė ir Lilija ūkininkavo. Jie turėjo leidimą savo ūkyje įdarbinti žydus iš Žagarės geto. Tokiu būdu galėjo su jais bendrauti, parūpindavo maisto ir kitaip jiems padėdavo. Jie buvo 1941 metų spalio žydų žudynių Žagarėje liudininkais.

1944 m. Levinskai priglaudė Šakynos vaistininko žmoną Batya Trusfus ir jos anūkę Ruth Yoffe, kurios, padedamos Juozo Petrulio, pabėgo iš Šiaulių geto ir išvengė tuo metu vykusio geto vaikų sunaikinimo. Mažoji Ruth Yoffe pas Levinskus pabuvo tik keletą dienų ir buvo perduota Kalendrų šeimai. Batya Trusfus Levinskų namuose slėpėsi 8 mėnesius, t. y. paskutiniuosius vokiečių okupacijos mėnesius. Jų sūnus Leonas Levinskas tuo metu buvo 12 metų amžiaus.

Po karo, 1945 m. Batya Trusfus dukra parašė laišką Lietuvos TSRS komunistų partijai, kad Levinskai ir Lilija Vilandaitė pas save slėpė jos motiną žydę, t. y. nėjo iš vien su vokiečiais. Tačiau nepaisant to, Levinskai ir Lilija buvo ištremti į Tadžikiją vien dėl vokiškos kilmės. Tremtyje mirė Lilija ir Teresė, ten ir palaidotos. Iš tremties 1955 m. grįžo Edvardas ir Leonas Levinskai. Grįžę iš tremties Edvardas ir Leonas Levinskai apsigyveno Žagarėje. Edvardas dirbo vertėju, mirė 1975 metais. Palaidotas Raktuvės kapinėse.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Edvardas Sokolovskisslapyvardis *Tomaš*** |
| --- |
| Gimė | 1878 m.Vilniuje |
| Mirė | 1932 m. balandžio 18 d. (~54 metai)Maskvoje |
|  |
| Veikla | Lietuvos spaudos ir politinis veikėjas |
| Partija | 1896 m. Lietuvos socialdemokratų partija |

**Edvardas Sokolovskis** (slapyvardis *Tomaš*, 1878 m. Vilniuje – 1932 m. balandžio 18 d. Maskvoje) – Lietuvos spaudos ir politinis veikėjas.

Biografija
----------

1889 m. – Vilniaus socialdemokratų grupės narys, 1896 m. – Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 1897–1898 m. – partijos laikraščio „Echo zycia robotnickiego" redaktorius.

1900–1901 m. – Lenkijos karalystės ir Lietuvos socialdemokratijos vyriausiosios valdybos narys. 1905 m. – revoliucinių įvykių Vilniuje dalyvis. 1905–1907 m. suimtas ir ištremtas. 1908–1910 m. – žurnalo „Trybuna" redaktorius.

1911–1912 m. priklausė RSDDP Vilniaus organizacijai, 1910 m. vėl ištremtas į Sibirą. 1918–1919 m. – RSDDP menševikų grupės, Vilniaus darbininkų atstovų tarybos narys. 1919–1930 m. – Lenkijos komunistų partijos narys. 1919 m. – vienas visuotinio žemės ūkio darbininkų streiko organizatorių, 1923–1926 m. – Valstiečių Internacionalo tarybos narys. Nuo 1926 m. gyveno Rusijoje.
Koordinatės: 54°40′02″š. pl. 25°05′59″r. ilg.﻿ / ﻿54.667199°š. pl. 25.09967°r. ilg.﻿ / 54.667199; 25.09967

|  |
| --- |
| **Grigiškių „Šviesos" gimnazija** |
| Grigiškių „Šviesos" gimnazija herbasGrigiškių „Šviesos" gimnazija herbas |
| Grigiškių „Šviesos" gimnazija |
| **Adresas** | Šviesos g. 16, Grigiškės |
| **Direktorius(-ė)** | {{{direktorė}}} |
| **Mokinių skaičius** | 806 |
| **Įkūrimo data** | 1989 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** | 30 |
| **Pedagogų skaičius** | 64 |

**Vilniaus savivaldybės Grigiškių „Šviesos" gimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniuje, Grigiškėse, Šviesos g. 16, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190661671.

Istorija
--------

1989 m. rugsėjo 1 d. Grigiškėse mokiniai ir mokytojai pirmą kartą šio miestelio istorijoje susirinko į lietuvišką vidurinę mokyklą. Didelių mokytojų, tėvelių pastangų dėka prasidėjus nepriklausomybės judėjimui, Trakų rajono tarybos sprendimu buvo įkurta Grigiškių 2-oji vidurinė mokykla. Ji įsikūrė sename, 1953 m. statybos pastate ir 1961 m. statytame priestate. Mokykloje mokytis pradėjo 792 1-12 klasių moksleiviai, kurie perėjo mokytis iš Grigiškių vidurinės mokyklos lietuviškų klasių, dirbo 68 mokytojai. 1993 m. atskirtos pradinės klasės ir įkurta pradinė mokykla. Mokykla sparčiai didėjo. 1995 m. remiantis Rytų Lietuvos fondu pradėta projektuoti, o 1996 m. statyti nauja mokykla. 1998 m. balandžio mėnesį - mokyklai suteiktas „Šviesos" vardas, o rugsėjo mėnesį perduotas naujas priestatas, kuriame įrengta 12 kabinetų, mokytojų kambarys, informatikos kabinetas. Į naują korpusą perkelti mokytis 9-12 klasių mokiniai. 

2003 m. gruodžio mėnesį pastatytas ir pradėtas eksploatuoti modernus sporto kompleksas, kuriame įrengtos dvi sporto salės, viena iš jų – 18x34 dydžio ir 186 vietų žiūrovų tribūnos, elektroninis tablo. Šiame pastate įrengti fizikos, chemijos ir berniukų technologijų kabinetai. Senajame liko mokytis 5-8 klasių moksleiviai. Senasis korpusas neatitinka higienos ir saugumo reikalavimų, todėl statomas modernus, atitinkantis europinius reikalavimus 698 vietų mokyklos korpusas. Nuo 2004 m. rugsėjo 1 d. mokykloje įvestos mokyklinės uniformos.

Direktoriai
-----------

* Jonas Komičius
* Asta Turskienė
* Rasa Dikevičienė

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
| ***Suskaičiuotos dienos*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Dias contados |
| Kilmės šalis |  Ispanija |
| Režisierius | Imanol Uribe |
| Scenaristas (-ai) | Juan MadridImanol Uribe |
| Metai | 1994 |
| Žanras | trileris |
| Trukmė | 93 min. |
| Kalba | ispanų |
| **IMDb įrašas** |

**Suskaičiuotos dienos** (isp.  *Dias contados*) – 1994 m. Ispanijoje sukurtas trileris, gimtinėje pelnęs 10 „Goja" apdovanojimų.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Carmelo Gomez – Antonijus
* Ruth Gabriel – Čiaro
* Javier Bardem – Lisardas
* Karra Elejalde – Rafa
* Candela Pena – Vanesa
* Elvira Minguez – Lurdes
* Pepon Nieto – Ugartė
* Joseba Apaolaza – Karlosas

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Antonijus, teroristinės organizacijos ETA smogikas, kartu su dviem „kolegomis" atvyksta į Madridą įvykdyti suplanuoto išpuolio. Apsimetęs fotografu, jis išsinuomoja butą ir netrukus susipažįsta su kaimynystėje gyvenančia narkomane ir prostitute Čiaro. Įvykdęs automobilio sprogdinimą ir nužudęs policininką, Antonijus pasiima Čiaro su savimi į Grenadą, tačiau netrukus paskelbiama jo paieška ir mergina iš televizijos reportažo sužino, kuo užsiima jos naujasis draugas...
Jeanne Barret (graviūra, 1817)
**Žana Barė** (pranc. *Jeanne Barret* arba *Baret*, *Baré*, rečiau *Barer*; 1740 m. liepos 27 d. Prancūzijoje – 1807 m. rugpjūčio 5 d.) – prancūzų keliautoja, pirmoji moteris, apkeliavusi pasaulį.

Kelionė
-------

1766 m. persirengusi kaip vyras ir pasivadinusi Žano Barė vardu, pradėjo tarnauti garsiajam prancūzų botanikui Philibertui Commersonui, kuris netrukus turėjo keliauti aplink pasaulį su L. A. Bougainville ekspedicija. Ekspedicijos metu Ž. Barė parodė nepaprastą drąsą, be to, tam tikras botanikos žinias, padėdama P. Commersonui.

Anot vienos versijos, Žana Barė paslaptis liko neatskleista iki atplaukiant į Taičio salą, kur vietiniai gyventojai atpažino ją kaip moterį. Pagal kitą versiją, botanikas P. Commersonas nuo pat pradžių žinojo tiesą apie savo padėjėją ir pasiėmė Barė kaip savo meilužę. Ją, kaip moterį, atpažino laive dirbęs gydytojas.

Ž. Barė buvo išlaipinta Mauricijaus saloje. Į Prancūziją grįžo kitu laivu.

Įamžinimas
----------

*Baret Montes* kalnai Plutone buvo pavadinti jos garbei 2018 m. balandžio 26 d.

Šaltiniai
---------

1. ↑

Nuorodos
--------

* Jeanne Baret (Barret) (1740–1807), Pays de Bergerac : Culture et patrimoine
| **Šiaurės salos rudasis kivis** |
| --- |
| Šiaurės salos rudasis kivis |
| Apsaugos būklė |
| Nykstantys (IUCN 3.1),  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Antbūris: | Beketeriai paukščiai  *( Ratitae)* |
| Būrys: | Strutiniai paukščiai  *( Struthioniformes)* |
| Šeima: | Kiviniai paukščiai  *( Apterygidae)* |
| Gentis: | Kiviai  *( Apteryx)* |
| Rūšis: | Šiaurės salos rudasis kivis  *( Apteryx mantelli)* |

 |
| Binomas |
| ***Apteryx mantelli***Bartlett, 1851 |

Šiaurės salos rudojo kivio paplitimas
**Šiaurės salos rudasis kivis** (*Apteryx mantelli*) – strutinių paukščių (*Struthioniformes*) būrio paukštis. 2000 metais pripažintas kaip atskira rūšis. Genomas iššifruotas 2015 metais.

Paplitimas ir biotopas
----------------------

Endeminis Šiaurės salos Naujojoje Zelandijoje paukštis. Populiacijoje apie 25 000 individų. Biotopas – tankūs miškai ir krūmynai, taip pat šie paukščiai yra prisitaikę gyventi pievose, ganyklose.

Išvaizda
--------

Kūno ilgis – 40 cm. Patinas sveria 2,2 kg, patelė – 2,8 kg. Tamsiai rudos  plunksnos, išilgai kūno – rausvai rudų plunksnų dryžiai. Plunksnos šiurkščios, ilgos, primena plaukus. Akys mažos. Snapas plonas, ilgas. Snapo gale – šnervės. Sparnai sunykę, uodegos neturi. Kojos 50-60 cm ilgio, pirštai ilgi.

Biologija
---------

Neskraidantis, naktinis paukštis. Diena slepiasi urvuose, drevėse ar tankioje žolėje. Maisto ieško naktį. Lėtai vaikščiodami snapą kaišioja į lapų krūvas, sutręšusius rąstus, dirvą. Minta smulkiais bestuburiais, sliekais, vabalų lervomis, cikadomis. Taip pat renka nukritusius vaisius ir lapus. 

Apie savo teritorijos ribas praneša balsu. Patino balsas – čaižus, kylantis švilpimas, kartojamas 15-25 kartus, o patelių balsas – žemas, kimus, gerklinis riksmas, kartojamas 10-20 kartų..

Monogamai. Tuoktuvių metu patinai aršiai gina savo teritoriją. Lizdą suka urvuose. Dėtyje vienas didelis, baltas kiaušinis (15 % patelės svorio). Jei dėtyje du kiaušiniai, tai jie dedami 3-4 savaičių intervalu. Inkubacija trunka 75-90 dienų. Peri patinas. Jaunikliai viščiukiniai. 4-6 savaičių amžiaus palieka lizdą.

Apsauga
-------

Pasaulinės gamtos apsaugos organizacijos duomenimis Šiaurės salos rudasis kivis priskiriamas nykstančioms rūšims. Invazinės rūšys – kiaunės, šeškai, šunys medžioja jauniklius. Suaugę paukščiai – šunų grobis. 

Rūšies apsaugos veiksmai:

* Plėšrūnų skaičiaus reguliavimas.
* Kiaušinių surinkimas ir inkubavimas. Paauginti jaunikliai paleidžiami į laisvę.
* Nuolatinis paukščių stebėjimas juos žieduojant ir radijo sekimo sistemų naudojimas

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Šiaurės salos rudasis kivis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑   „Pasaulinės gamtos apsaugos organizacijos raudonasis sąrašas - Apteryx mantelli". Pasaulinė gamtos apsaugos organizacija.
2. ↑   „Diana Le Duc ir kt. Genomo Biologija.Naktinio gyvenimo būdo evoliucija – kivio genome.". BioMed Central. anglų k.
3. ↑   „Naujosios Zelandijos paukščiai. Apteryx mantelli". Skaitmeninė Naujosios Zelandijos paukščių enciklopedija. anglų k.
Trumfo arka
Šv. Pilypo bažnyčios interjeras
**Žanas Fransua Šalgrenas** (pranc. *Jean-François-Thérèse Chalgrin*, 1739 m. Paryžius – 1811 m. sausio 21 d. ten pat) – prancūzų architektas klasicistas.

Biografija
----------

1758 m. laimėta prestižinė Romos premija (*prix de Rome*) jam suteikė teisę nuo 1759 m. lapkričio iki 1763 m. gegužės studijuoti menus Romoje. Jo mokytoju buvo garsus italų dailininkas ir architektas Džovanis Nikolas Servandonis (it. *Giovanni Niccolo Servandoni*). Nuo 1770 m. Prancūzų karališkosios architektūros akademijos narys. Užsitikrinęs kunigaikščio Etjeno Fransua de Šuazelio paramą 1775 m. tapo Provanso kunigaikščio pirmuoju architektu ir statybų intendantu.

1776 m. vedė dailininko Klodo Vernė dukrą Margaritą Emiliją, su ja turėjo dukrą Luizą Žozefiną (1777–1794 m.). Tais pačiais metais tapo laisvųjų mūrininkų ložės nariu.

Įvykus Prancūzijos revoliucijai, jam vadovaujant Liuksemburgo rūmai buvo pritaikyti dirbti Direktorijai. 1799 m. išrinktas Dailiųjų menų akademijos 3-osios sekcijos nariu, užėmė V krėslą vietoje Šarlio de Vaili (*Charles De Wailly*). 1806 m. Napoleonas jam pavedė sukurti paminklą prancūzų kariuomenės žygiams atminti.

Kūryba
------

Pagal jo projektus pastatyta:

* Taleirano rūmai Žvaigždės (dab. Šarlio de Golio aikštėje), pastatyti 1767–1769 m.
* Ponios Luzy rūmai Feru gatvėje (1767–1770 m.)
* Prancūzijos kolegija (*Collège de France*, 1774–1780 m.)
* Gyvenamųjų patalpų Versalyje rekonstrukcija, 1775 m.
* Karaliaus medžioklės vila Esone, 1778 m.
* Muzikos paviljonas Versalyje, 1780 m.
* Šv. Pilypo bažnyčia (*Église Saint-Philippe - du-Roule*) Paryžiuje, suprojektuota 1764 m. pastatyta 1774–1784 m.), kurioje imituota
* Triumfo arka (1806–1835 m.) Žvaigždės aikštėje
* Restauruotas Odeono teatras, 1807 m.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Jean Chalgrin** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Masonų kronika
| **Zoma Baitler** |
| --- |
| Gimė | 1908 m. balandžio 3 d.Kaunas, Lietuva (Rusijos imperija) |
| Mirė | 1994 m. birželio 16 d. (86 metai)Montevidėjus, Urugvajus |
| Tautybė | žydas |
|  |
| Veikla | dailininkas, diplomatas |

**Zoma Baitleris** (1908 m. balandžio 3 d. Kaunas – 1994 m. birželio 16 d. Montevidėjus) – litvakas Urugvajaus dailininkas, žurnalistas, diplomatas.

Biografija
----------

Zoma Baitleris gimė Kaune, Šančiuose. Jis studijavo pas Lietuvos dailininką Paulą Kaufmaną, dirbo žydų Amatų ir žemės ūkio bendrijoje. 1927 m. jis persikėlė į Montevidėjų, kur pradėjo studijuoti tapybą ir meno filosofiją meno pas Urugvajaus menininką Choakiną Toresą Garsiją. Tarp 1949 ir 1963 m. keliavo po Europą, studijavo tapybą. 1959 metais jis buvo paskirtas Urugvajaus meno komisijos nariu, o 1963 ir 1964 m. dirbo kultūros atašė Urugvajaus diplomatinėje atstovybėje Izraelyje.

Zomos Baitlerio darbai eksponuojami Nacionaliniame dailės muziejuje ir Juan Manuel Blanes muziejuje Montevidėjuje, Nacionaliniame muziejuje Jeruzalėje, Montevidėjaus muziejuje (Minesota) ir kelete meno muziejų Niujorke.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Zoma Baitler angl. *{{{1}}}*
2. ↑  100 metų Zoma Baitler isp. *{{{1}}}*
Koordinatės: 55°50′ š. pl. 21°56′ r. ilg.﻿ / ﻿55.833°š. pl. 21.933°r. ilg.﻿ / 55.833; 21.933
**Medingėnų-Milašaičių miškai** – miškai Plungės rajono savivaldybės teritorijoje, 6 km į pietryčius nuo Plungės.

Geografija
----------

Plotas 3600 ha, mišku apaugę 3050 ha. Susideda iš Jerubaičių, Lekemės, Medingėnų, Milašaičių, Šarkių miškų. 70 % miškų valstybinės reikšmės, priklauso Telšių miškų urėdijai. Netoli Medingėnų-Milašaičių miškų pietrytinio pakraščio, vietomis juos siekdama, teka Minija. Per masyvą teka jos intakai: Briedupis, Viešdauba ir Sausdravas su intakais Šilupiu ir Kapupiu. Paviršius banguotas. Pietiniame pakraštyje yra apie 85 ha Vainaičių aukštapelkė. Minijos ir jos intakų pakraščių miškai priklauso Minijos ichtiologiniam draustiniui. Masyve yra 8 miško buveinės, užimančios 51 ha.

Medynai
-------

Miško augavietės vidutinio derlingumo laikinai įmirkusios ir nederlingos normalaus drėgnumo. 5 % miškų yra ekosistemų apsaugos, 3 rekreaciniai, 9 % vandens apsauginiai ir 83 % ūkiniai. Kultūrinės kilmės medynų 15 %, eglynų – 40 %, pušynų 38 %, beržynų 17 %, baltalksnynų 4 %, juodalksnynų 1 %. Jaunuolynai sudaro 29 %, pusamžiai medynai 41 %, bręstantys 21 %, brandūs 9 %. Medynų vidutinis amžius 52 m. bonitetas 11,1, skalsumas 0,70, tūris 199 m³/ha.

Istorija
--------

1944–1954 m. Medingėnų-Milašaičių miškuose veikė Žemaičių apygardos Šatrijos rinktinės Lietuvos partizanai. Nedidelis partizanų būrys šiuose miškuose kovojo iki 1954 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Brukas. *Medingėnų-Milašaičių miškai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 568 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Diksonas*Диксон* |
| --- |
|        |
| 

DiksonasDiksonas

73°30′30″ š. pl. 80°31′30″ r. ilg.﻿ / ﻿73.50833°š. pl. 80.52500°r. ilg.﻿ / 73.50833; 80.52500﻿ (Diksonas)Koordinatės: 73°30′30″ š. pl. 80°31′30″ r. ilg.﻿ / ﻿73.50833°š. pl. 80.52500°r. ilg.﻿ / 73.50833; 80.52500﻿ (Diksonas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+8) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Kraštas** | Krasnojarsko kraštas Krasnojarsko kraštas |
| **Rajonas** | Taimyro dolganų-nencų rajonas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1915 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 590  |
|  |
|  **Vikiteka** | Diksonas |

**Diksonas** (rus. *Диксон*) – miesto tipo gyvenvietė Rusijoje, Krasnojarsko krašto šiaurėje, Taimyrijoje, Taimyro dolganų-nencų rajone. Įsikūrusi Karos jūros pakrantėje, Taimyro pusiasalio vakariniame pakraštyje, priešais Diksono salą (ji taip pat priklauso gyvenvietei).

Diksonas yra toliausiai į šiaurę nutolusi nuolat gyvenama Rusijos vieta ir viena toliausiai į šiaurę nutolusių ir labiausiai izoliuotų vietų pasaulyje. Poliarinė naktis čia trunka nuo lapkričio 11 d. iki vasario 1 d. o poliarinė diena – nuo gegužės 5 d. iki rugpjūčio 10 d. Nors žiemos palyginti nėra labai šaltos (-20–28 °C), tačiau vasaros itin vėsios (0-7 °C).

Yra jūrų uostas (šiauriausias Rusijoje), oro uostas (nuo 2010 m. nebeveikia), poliarinė stotis, krašto muziejus.

Istorija
--------

Diksonas įkurtas 1915 m. pradžioje – saloje, o tik vėliau žemyne. Gyvenvietė pavadinta pagal salą, kurios pavadinimas kilęs nuo švedų verslininko Oskaro Diksono (*Oskar von Dickson*). Pradžioje tai buvo svarbus uostas ir žaliavų bazė prie šiaurės jūrų kelio. 1956 m. gavo miesto tipo gyvenvietės statusą. 1988 m. Rusijos Diksono gyvenvietė užmezgė draugystės ryšius su nedideliu Diksono miesteliu JAV (Ilinojuje), žymiu tuo, jog jame augo Ronaldas Reiganas. Nuo XX a. pab. Diksono reikšmė sumenko, gyventojų sparčiai mažėja (1985 m. – 5000, 2004 m. – 1113, 2009 m. – 632).
Koordinatės: 55°48′38″š. pl. 22°04′43″r. ilg.﻿ / ﻿55.8106°š. pl. 22.0787°r. ilg.﻿ / 55.8106; 22.0787

|  Medingėnų Visų Šventųjų koplyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Telšių |
| **Dekanatas** | Plungės |
| **Savivaldybė** | Rietavo savivaldybė |
| **Gyvenvietė** | Medingėnai |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 2009 m. |

Koplyčią supa kapinės
**Medingėnų Visų Šventųjų koplyčia** – veikianti, atstatyta koplyčia, stovinti Medingėnų kaimo kapinėse, Rietavo savivaldybėje.

Viduje
Klebonaujant A. Mačiuliui, vietinius čia sukviesdavo gegužinės pamaldos, kurių metu dvasininkas drauge su kaimo tikinčiaisiais giedodavo Švč. Mergelės Marijos litaniją.

Medingėniškiams itin svarbios Vėlinės. Nemažiau reikšminga ir Visų šventųjų diena. Ta proga koplyčioje aukojamos mišios už Medingėnų parapijos mirusiuosius. Žmonių koplyčioje netrūksta ir antrąją Velykų dieną bei gegužės pirmąjį sekmadienį, kai švenčiama Motinos diena. Visą gegužę joje vyksta gegužinės pamaldos, o Vėlinių dieną aukojamos mišios už Medingėnų parapijos mirusiuosius.

Istorija
--------

Pastatyta 2009 m. vietoje senosios aktyvių medingėniškių bei čia klebonavusių dvasininkų rūpesčiu. Senoji koplyčia nebebuvo tinkama religinėms apeigoms ir tarnavo tarsi sandėlis, kuriame saugoti laidojimui reikalingi daiktai bei kapinių priežiūrai būtini įrankiai. Naujojoje koplyčioje buvo įvesta elektra, įrengti altorius, klausykla, suolai, ant sienų pakabinti Kryžiaus kelio vaizdai ir kt.

Pasakojama jog prie senosios koplyčios statymo buvo prisidėję dvarininkai Sakeliai ir Šiukštos. Koplyčia
galėjo būti pastatyta dar prieš dabartinę Medingėnų bažnyčią, kuri kaime iškilo 1902 m. Koplyčia tikintiesiems tuo metu galėjo atstoti bažnyčią.

Nuorodos
--------

* Pamaldos naujojoje kapinių koplyčioje
* Medingėnų kapinių koplyčia – lyg antroji bažnyčia[neveikianti nuoroda]
* Kai viskas daroma parapijiečių labui
* Maldos už mirusiuosius – bažnyčioje ir kapinėse
* Už motinas melstasi bažnyčioje ir kapinių koplyčioje
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 *Šis straipsnis apie sutartis civilinėje teisėje. Apie tarptautines sutartis skaitykite straipsnyje Tarptautinė sutartis.*
**Sutartis**, *kontraktas* – 2 ar daugiau fizinių ar juridinių asmenų susitarimas sukurti, pakeisti ar nutraukti civilinius teisinius santykius, kai vienas ar keli asmenys įsipareigoja kitam asmeniui ar asmenims atlikti tam tikrus veiksmus (ar susilaikyti nuo tam tikrų veiksmų atlikimo), o pastarieji įgyja reikalavimo teisę.

Sutartis sudaroma pateikiant pasiūlymą (oferta) ir priimant pasiūlymą (akceptas) arba kitais šalių veiksmais, pakankamai įrodančiais šalių susitarimą.

Rūšys
-----

Sutartys gali būti:

* pagal teisinius įsipareigojimus – dvišalės ir vienašalės
* pagal atlygintinumą – atlygintinės ir neatlygintinės
* pagal sudarymo bei įsigaliojimo ypatumus – konsensualinės ir realinės
* vienkartinio įvykdymo sutartys ir tęstinio vykdymo sutartys
* Pagal turinį – vartojimo, pirkimo pardavimo ir kitos.

Pagal sudarymo būdą sutartys skirstomos į abipusėmis derybomis sudaromas sutartis ir prisijungiant sudaromas sutartis.

Pagal gaunamos naudos apibrėžtumą sutartys skirstomos į rizikos sutartis (jose konkrečiai nenustatytas naudos gavimas ar šalių pareigos dydis arba tai priklauso nuo tam tikro įvykio buvimo ar nebuvimo) ir ekvivalentines sutartis (jose sudarymo metu konkrečiai nurodoma gaunama nauda ir jos dydis ar šalių pareigų dydis).

Šalys turi teisę laisvai sudaryti sutartis ir savo nuožiūra nustatyti tarpusavio teises bei pareigas, taip pat sudaryti ir įstatymų nenumatytas sutartis, jeigu tai neprieštarauja įstatymams.

Lietuvoje
---------

Lietuvos teisėje sutartis reglamentuoja Civilinis kodeksas, taip pat kiti teisės aktai – tarptautinės privatinės teisės konvencijos, tarptautinės sutartys ar pan.

Šaltiniai
---------

1. ↑  CK, Šeštoji knyga, Prievolių teisė (6.162 str.) (2022-06-30)

Literatūra
----------

* LR įstatymai, Lietuvos respublikos Civilinis kodeksas - lrs.lt
* Civilinis KODEKSAS -  Archyvuota kopija 2022-06-29 iš Wayback Machine projekto.
| Gelendžikas*Геленджик* |
| --- |
|              |
| *Miesto reginys nuo aplinkinių kalnų* |
|  |
| 

GelendžikasGelendžikas

44°33′00″ š. pl. 38°04′00″ r. ilg.﻿ / ﻿44.55000°š. pl. 38.06667°r. ilg.﻿ / 44.55000; 38.06667﻿ (Gelendžikas)Koordinatės: 44°33′00″ š. pl. 38°04′00″ r. ilg.﻿ / ﻿44.55000°š. pl. 38.06667°r. ilg.﻿ / 44.55000; 38.06667﻿ (Gelendžikas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Kraštas** | Krasnodaro kraštas Krasnodaro kraštas |
|  |
| **Gyventojų** (2016) | 72 030  |
|  |
|  **Vikiteka** | Gelendžikas |

**Gelendžikas** (rus. *Геленджик*) – miestas Rusijoje, Krasnodaro krašte, Juodosios jūros (Gelendžiko užutėkio) pakrantėje, 25 km į pietryčius nuo Novorosijsko, Kaukazo (Markotcho kalnagūbrio) papėdėje. Praeina plentas Novorosijskas–Sočis. Svarbus pajūrio klimatinis kurortas, apylinkėse įsikūrę daug kurortinių miestelių (Gelendžiko kurortinis rajonas). Apylinkėse vystoma vynuogininkystė ir sodininkystė. Veikia krašto muziejus.

Gyventojai
----------

2010 m. 84,9 % Gelendžiko gyventojų buvo rusai, 4,9 % – graikai, 2,7 % – armėnai, 2,7 % – ukrainiečiai.

Istorija
--------

Senovėje dabartinio miesto vietoje gyvavo graikų kolonijos – ankstyviausia žinoma kolonija buvo ***Torikas*** (sen. gr. Τορικος), vėliau vadinta ***Pargais***. Bizantijos laikais čia būta prieplaukos, vadintos Eptala, o XIII–XV a. – genujiečių uosto ***Mavrolako***. XV a. uostą perėmė turkai ir pavadino Gelendžiku. 1829 m. gyvenvietę užėmė rusai. Vėliau tvirtovę užėmė turkai, o 1857 m. ją vėl atkovojo rusai. 1915 m. Gelendžikas tapo miestu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 113
Koordinatės: 55°57′24″š. pl. 22°37′08″r. ilg.﻿ / ﻿55.95655°š. pl. 22.618883°r. ilg.﻿ / 55.95655; 22.618883


|  Dubinių šv. apaštalų Petro ir Povilo sentikių cerkvė |
| --- |
|  |
| **Rusiškas pavadinimas** | Церковь Свв. апостол Петра и Павла |
| **Savivaldybė** | Šiaulių rajonas |
| **Gyvenvietė** | Dubiniai |
| **Statybinė medžiaga** | medis |

**Dubinių sentikių cerkvė** – rusų stačiatikių (sentikių) maldos namai Šiaulių rajone, Raudėnų seniūnijoje, Dubinių kaime, už 1 km į vakarus nuo pagrindinės Dubinių gatvės. Artimiausia didesnė gyvenvietė – Upyna (Telšių raj.) už 3 km į pietus.

Cerkvės pastatymo metai tikslinami. Cerkvė stūkso atvirų laukų apsuptyje. Atokiau nuo dabartinės gyvenvietės yra sentikių kapinės. Pasak vietos gyventojų, iki kolektyvizacijos aplink maldos namus buvo dešimtys sentikių sodybų.

* Cerkvė 2015 m. kovo mėn.
* Galinė dalis

Šaltiniai
---------

1. ↑

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos stačiatikių bažnyčios
* Lietuvos sentikių kultūros paveldas Archyvuota kopija 2014-04-23 iš Wayback Machine projekto.
* Dubinių sentikių religinė bendruomenė (*Дубянская староверческая религиозная община*)
| Diktarų kapinynas |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Diktarų kapinynasDiktarų kapinynas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°27′36″š. pl. 25°20′32″r. ilg.﻿ / ﻿55.4600735°š. pl. 25.3421974°r. ilg.﻿ / 55.4600735; 25.3421974Koordinatės: 55°27′36″š. pl. 25°20′32″r. ilg.﻿ / ﻿55.4600735°š. pl. 25.3421974°r. ilg.﻿ / 55.4600735; 25.3421974 |

 |
| Vieta | Anykščių rajonas |
| Seniūnija | Skiemonių seniūnija |
| Naudotas | V a.–VI a. XIV a.–XVI a. |
| Tirtas | 1976–1977 m. m. |
| Registro Nr. | AV110 / 5835 / A1407 |

**Diktarų kapinynas** – kapinynas Anykščių rajono savivaldybės teritorijoje, Diktarų kaime, 0,6 km į pietvakarius nuo Laimučio (Miežintos) ištakos iš Smulkio ežerą ir 0,1 km į šiaurės vakarus nuo kelio Utena-Ukmergė, Laimučio (Miežintos) dešiniajame krante, kalvelėje.

Kapinynas
---------

Dalis kapinyno apardyta. 1976–1977 m. Lietuvos istorijos institutas (vadovas Vytautas Urbanavičius) ištyrė 195 m² plotą, surado 101 kapą. 13 kapų iš V a.–VI a. kiti – iš XIV a.–XVI a. Kalvelės pietinėje pašlaitėje buvo keturios įvairaus dydžio duobės su degėsių liekanomis, lipdytos brūkšniuotu paviršiumi keramikos fragmentais, paukščių kaulais. Manoma, kad duobės susijusios su laidosena (aukų duobės) arba yra gyvenvietės liekanos. V a. – VI a. vyrų kapuose rasta ietigalių, peilių, moterų ir vaikų – darbo įrankių (ylų, pjautuvų) ir papuošalų – žalvarinių antsmilkinių, antkaklių, kaklo apvarų, lankinių segių, juostinių ir įvijinių apyrankių. XIV a.–XVI a. daugelis mirusiųjų laidota mediniuose karstuose su įkapėmis. Rasta kirvių, ietigalių, kalavijų, peilių, galąstuvų, skiltuvų iš titnago, verpstukų, adatų adatinėse, auskarų, segių, apyrankių, žiedų, kabučių, piniginių, monetų – daugiausia XIV a. lietuvių monetų. Radinius (321 vnt.) saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Urbanavičius. *Diktarų kapinynas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 766 psl.

* Urbanavičienė S. Diktarų kapinynas // Lietuvos Archeologija. Vilnius, 1995. T. 11, p. 169–206.
Jean Philippe 1962 m.
**Jean Philippe** (g. 1931 m.) – prancūzų dainininkas, du kartus dalyvavęs Eurovizijos dainų konkurse.

Pirmą kartą Eurovizijos konkurse dalyvavo 1959 metais, atstovaudamas Prancūzijai. Jame pasirodęs su kūriniu „Oui, oui, oui, oui", Jean Philippe liko trečioje vietoje. Po trejų metų atlikėjas Eurovizijoje pasirodė dar kartą, t. y. 1962 m. Eurovizijoje, tačiau kaip Šveicarijos atstovas. Su daina „Le retour" surinkęs vos 2 taškus (iš Vokietijos žiuri), jis turėjo tenkintis 10 vieta. Jis yra pirmasis atlikėjas, Eurovizijos konkurse atstovavęs dviem skirtingoms šalims.

1960 metais vaidino filme „Jazz Boat", išpopuliarinęs eurovizinę dainą „Oui, oui, oui, oui".

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Jean Philippe" (ispanų). eurovision-spain.com.
2. ↑  „Jean Philippe - IMDb" (anglų). imdb.com.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Jean Philippe** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Jean Philippe svetainėje Internet Movie Database **(**angl.**)**


| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**André Claveau  *„Dors, mon amour"*** |  **Prancūzijos atstovas Eurovizijoje**1959 | Po to:**Jacqueline Boyer  *„Tom Pillibi"*** |
| Prieš tai:**Franca di Rienzo  *„Nous aurons demain"*** |  **Šveicarijos atstovas Eurovizijoje**1962 | Po to:**Esther Ofarim  *„T'en va pas"*** |
| Zoloturno kantonasvok. *Solothurn* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Zoloturno kantono vėliava | Zoloturno kantono herbas |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Šveicarijos vėliava Šveicarija |
| **Administracinis centras** | Zoloturnas |
| **Rajonų skaičius** | 10 |
| **Oficialios kalbos** | Vokiečių |
|  |
| **Gyventojų** (2018 gruodis) | 273 194 |
| **Plotas** | 790,45 km² |
| **Tankumas** (2018 gruodis) | 346 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | CH-SO |
|  |
| **Tinklalapis** | www.so.ch |
|  **Vikiteka** | Zoloturno kantonasVikiteka |

**Zoloturno kantonas** (vok. *Solothurn*) – kantonas šiaurės vakarų Šveicarijoje. Kantono sostinė yra Zoloturnas.

Geografija
----------

Zoloturno kantonas yra šiaurės vakarų Šveicarijoje. Vakaruose ir pietuose yra Berno kantonas, o rytuose – Argau. Šiaurėje yra Bazelio sritis. Du rajonai yra enklavai šalia Šveicarijos ir Prancūzijos valstybių sienos.

Per kantoną teka Arė ir jos intakai. Kraštovaizdis daugiausiai lėkštas, bet kantonui priklauso Juros kalnų prieškalnės. Lygumą sukūrė Arės upė.

Istorija
--------

Kantono teritoriją sudaro sostinės įgytos žemės, todėl jo forma žemėlapyje tokia netaisyklinga.

1798–1803 m. kantonas priklausė Helvetijos respublikai. 1803 m. Napoleonas Bonapartas Zoloturną su kitais 18 kantonų pertvarkė į respubliką. Nors dauguma gyventojų Romos katalikai kantonas nemaištavo per Zonderbundo karą 1845 m. Be to kantonas patvirtino federalines konstitucijas 1848 ir 1874 m. Dabartinė kantono konstitucija galioja nuo 1887 m. bet 1895 m. konstitucija buvo peržiūrėta.

Ekonomika
---------

Iki XIX a. žemės ūkis buvo pagrindinis kantono pajamų šaltinis. Dabar jį pranoko pramonė ir aptarnavimo sfera. Nesenai batų gamyba buvo svarbi kantono pramonės šaka, bet ji nebuvo pakankamai konkurencinga globalioje ekonomikoje.

Netoli Giosgeno yra atominė jėgainė, pradėjusi veikti 1979 m.

Gyventojai
----------

Dauguma gyventojų vokiečiai. 44 % yra Romos katalikai, o 31 % – protestantai. Kantone gyvena 250 240 žmonių (2007 m.), iš kurių 46 898 (arba 18.7 %) yra užsieniečiai.

Išnašos
-------

1. ↑  Ständige Wohnbevölkerung nach Staatsangehörigkeit, Geschlecht und Kantonen


|  |  |
| --- | --- |
| **Šveicarijos kantonai** |  |
| Apencelis-Auserodenas | Apencelis-Inerodenas | Argau | Bazelis (miestas) | Bazelis (sritis) | Bernas | Ciurichas | Cugas | Fribūras | Glarusas | Graubiundenas | Jura | Liucerna | Nešatelis | Nidvaldenas | Obvaldenas | Sankt Galenas | Šafhauzenas | Švicas | Tičinas | Turgau | Uris | Valė | Vo | Zoloturnas | Ženeva |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Dubesario herbas
**Dubesario herbas** – oficialus Dubesario miesto simbolis.

Miesto herbas yra raižyto skydo formos. Skydo išorė melsva, vidus žydras. Herbo viduryje pavaizduotas geltonas saulės pusrutulis su spinduliais. Saulės dešinėje Dubesario hidroelektrinė, kuri yra pilkos spalvos, tekantis vanduo – šviesiai mėlynos. Skydo viduryje pavaizduotas šviesiai rudos spalvos viduramžių laivas su iškelta balta bure. Apačioje pavaizduotos geltonos kalvos. Viršuje, raudonomis raidėmis užrašytas miesto pavadinimas *ДУБОССАРЫ*. Skydo apačioje pavaizduoti persipynę vynuogių ir ąžuolo lapai su keturiomis kviečio varpomis. Skydo linkimo vietoje, lapų girliandą juosia juostelės, kurių spalvos atitinka Padniestrės vėliavos spalvas. Kairiajame viršutiniame kampe, geltoname fone pavaizduotas dvigalvis erelis, kairės kojos naguose laikantis alyvmedžio šakelę, dešinės – verpstę.

Herbo aukščio ir pločio santykis – 1,36:1. Vertikalią herbo dalį sudaro 2/3 tiesaus skydo ir 1/3 – lenkto.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Dubesario vėliava
| **Edvardas Gružas** |
| --- |
| Gimė | 1949 m. vasario 8 d.Žeimiai, Lietuvos TSR |
| Mirė | 2004 m. kovo 15 d. (55 metai)Sankt Peterburgas, Rusija |
|  |
| Veikla | Teisininkas, policininkas |

**Edvardas Gružas** (1949 m. vasario 8 d. Žeimiuose, Lietuvos TSR – 2004 m. kovo 15 d. Sankt Peterburge, Rusija) – Lietuvos teisininkas.

Biografija
----------

1967 m. baigė Žeimių pagrindinę mokyklą, 1979 m. – Minsko aukštąją milicijos mokyklą.

Iki 1991 m. dirbo Lietuvos SSR vidaus reikalų ministerijoje. 1992–1993 m. Migracijos departamento direktorius. 1998–1999 m. generalinis policijos komisaras.

2000–2003 m. Vyriausiosios rinkimų komisijos narys. Dirbo generaliniu konsulu Sankt Peterburge, palaidotas Vilniuje.

Įvertinimas
-----------

* 2003 m. Ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Riterio kryžius

Nuorodos
--------

* LR generaliniai komisarai Archyvuota kopija 2014-09-23 iš Wayback Machine projekto.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Biografija Archyvuota kopija 2014-09-24 iš Wayback Machine projekto.
| **Edvardas Peleckas** |
| --- |
| Gimė | 1957 m. gegužės 21 d. (65 metai)Panevėžyje |
| Sutuoktinis (-ė) | Laima Peleckienė |
| Vaikai | Laura, Aurelija |
|  |
| Veikla | inžinierius, Šiaulių miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Naujoji sąjungaLiberalų ir centro sąjunga |
|  |
| Alma mater | Vilniaus inžinerinis statybos institutas |

**Edvardas Peleckas** (g. 1957 m. gegužės 21 d. Panevėžyje) – inžinierius, Šiaulių miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1980 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą, inžinierius statybininkas. UAB „Naska" direktorius, 2006 m. Šiaulių multifunkcinio komplekso „Šiaulių arena" statybos projekto įgyvendinimo grupės vadovas. Už darbą jam sumokėta 227,5 tūkst. litų 

1999–2003 m. Naujosios sąjungos narys, nuo 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos narys.

2000-2003 m. 2003-2007 m. ir 2007–2011 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys. 2000–2003 m. valdybos narys, 2003 m. ėjo mero pareigas. 2003–2007 m. Miesto ūkio ir plėtros komiteto pirmininkas.

Žmona Laima Peleckienė, vaikai Laura, Aurelija.

Šaltiniai
---------

1. ↑  lrytas.lt
Koordinatės: 54°58′ š. pl. 26°03′ r. ilg.﻿ / ﻿54.967°š. pl. 26.050°r. ilg.﻿ / 54.967; 26.050
**Gelednės miškai** – miškingi plotai Švenčionių rajone, 15 į rytus nuo Pabradės, 3 km į pietryčius nuo Šutų, šalia Baltarusijos sienos. Priklauso Švenčionėlių miškų urėdijos Gelednės girininkijai. Plotas – 26,35 km².

Gelednės miškus sudaro Gelednės, Balaganų, Danilų, Puveinės, Temnuchos (Cemnuchos) miškai. Būdingas banguotas paviršius, o dirvožemiai – jauriniai smėliai, velėniniai jauriniai priesmėliai, tarpiniai bei žemutiniai durpžemiai. Miškai yra daugiausia Žeimenos baseine (pagrindinė upė – Mera), pakraštys – Dysnos baseine (Soročia). Telkšo Gelednios ežeras, gausu pelkių (~300 ha, Gelednė, Ežerykštis).

Medynų sudėtis:

* pušynai – 77 %
* beržynai – 17 %
* eglynai – 5 %
* juodalksnynai – 1 %

Medynų amžius: jaunuolynai 60 %, pusamžiai medynai – 30 %, pribręstantys – 10 %.

Gelednės miškuose būdinga įprasta gyvūnija, gausu vaistažolių, uogų, grybų. Įsteigtas Gelednės botaninis draustinis.

Miškuose įsikūrę kaimai: Gelednė, Milauka, Michalinavas, Rapiejai, Žukiškė, Klenavas, Rūdabestis, Maselščizna, Svitailiškė. Seniau per mišką ėjo Pabradės–Lentupio geležinkelis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Gelednės miškai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 591