recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Raseinių herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 2002-04-12* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas 1792-03-20* |
|  |
| Ž • A • R |

**Raseinių herbas** – vienas iš Raseinių miesto ir Raseinių rajono savivaldybės heraldikos atributų.

Aprašas
-------

Herbo skydo sidabriniame lauke šokanti auksinė juodomis dėmelėmis lūšis sidabriniais nagais ir dantimis bei raudonu liežuviu, užpakalinėmis kojomis besiremianti į žalią papėdę.

### Simbolika

Raseinių herbo simbolio kilmė siejama su nuo senų laikų garsėjusiais dideliais šio krašto miškais ir medžioklėmis.

Istorija
--------

1792 m. kovo 20 d. lietuvos ir Lenkijos valdovas Stanislovas Augustas Raseiniams suteikė Magdeburgo teises ir herbą. 1791–1792 m. Lietuvos Metrikoje dailininko Tadeušo Dmachovskio nupieštame apskritimo formos herbe vaizduojama į dešinę pusę šuoliuojanti lūšis, auksinė, juodais taškučiais mėlyname dugne, žaliame kilime. Valdovo privilegijoje rašoma: „(…) o kad tas miestas, antspauduodamas tiek teismo, tiek miesto valdymo reikalų išrašus ir oficialius raštus, patirtų tikrą garbę, suteikiame jam lūšies herbą, tai yra matyti pavaizduota: šį herbą leidžiame tam miestui naudoti antspauduose ir visokiuose ženkluose".

Vilniaus generalgubernatorius F. Mirkovičius 1842 m. gavo pirmuosius eskizus, kur Raseinių herbe siūlyta pavaizduoti vieną šalia kito tris javų pėdus. Tačiau jis, perbraukęs pieštuku eskizą, nurodė vaizduoti „du gausybės ragus". XIX a. II pusėje Raseinių apskrities skydo formos herbas susidėjo iš dviejų pagrindinių dalių: viršutiniame jo lauke, norint parodyti apskrities priklausomybę, buvo vaizduojamas Kauno gubernijos herbas, o apatiniame – Raseinių apskrities herbas (du gausybės ragai žaliame fone).

1857 m. prie Heroldijos departamento buvo įsteigtas specialus Herbų skyrius, o jo valdytoju paskirtas energingas ir heraldikos dalykus išmanantis žmogus – baronas Bernardas Kohne. Jis 1861 m. parengė visų Lietuvos apskričių herbų naujus projektus: gubernijų herbus iškėlė į skydo viršutinį laisvąjį kampą, be to daugeliui herbų pasiūlė visai naujas figūras, nes senosios, anot jo, buvo neheraldiškos. Raseinių herbe – žalias laukas auksiniu dvišakiu buvo padalintas į tris dalis ir į kiekvieną įdėta po auksinį obuolį. Visi apskričių herbai virš skydo kaip apskrities simbolį privalėjo turėti sidabrinę trijų bokštų mūro karūną. B. Kohne projektas nebuvo įgyvendintas, nors ir buvo padarytas daug profesionaliau bei įdomiau nei ankstesnieji.

XX a. pradžioje Lietuvoje prikeldamas iš užmaršties heraldikos palikimą, itin daug nuveikė iš Raseinių krašto kilęs dailininkas, archeologas ir muziejininkas Tadas Daugirdas (1852–1919). Po to, kai 1918 m. vasario 16 d. Lietuva buvo paskelbta nepriklausoma valstybe, išleisti 24 nespalvoti atvirukai su svarbiausių Lietuvos miestų herbais.

Dabartinio herbo etalono autorius – dailininkas Rolandas Rimkūnas. Herbas patvirtintas 2002 m. balandžio 12 d. LR Prezidento dekretu Nr. 1743.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Raseinių miesto herbas 1792 m. kovo 20 d. privilegijoje Nr.40. Archyvuota kopija 2008-04-06 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑

* Senasis herbas Archyvuota kopija 2008-04-06 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Brugmansia arborea** |
| --- |
| Aukštoji brugmansija (*Brugmansia ×candida*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Šeima: | Bulviniai  *( Solanaceae)* |
| Gentis: | Brugmansija  *( Brugmansia)* |
| Rūšis: | Aukštoji brugmansija  *( Brugmansia arborea)* |

 |

**Aukštoji brugmansija** (*Brugmansia arborea*) – bulvinių (*Solanaceae*) šeimos augalų rūšis, priklausanti brugmansijos (*Brugmansia*) genčiai. Paplitusi tropinėse Andų pašlaitėse Peru, Bolivijoje, Ekvadore.

Tai iki 5 m aukščio užaugantis krūmas. Lapai priešiniai, dideli (ilgis 20-30 cm, plotis 10-15 cm), plaukuoti, lygiu kraštu. Žiedai trimito formos, nusvirę žemyn, iki 30 cm ilgio ryškiaspalviai, balti, malonaus kvapo. Žydi vasarą ir rudenį. Auga drėgname, gerai vėdinamame, derlingame dirvožemyje, daliniame šešėlyje, nemėgsta šalčių, tiesioginių saulės spindulių.

Visos brugmansijos dalys yra nuodingos (gali sukelti mirtį). Turi alkaloidų skopolamino ir atropino. Dėl haliucinogeninių savybių vartojamas šamanistiniuose indėnų (šibarų, urarinų) ritualuose.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Aukštoji brugmansija** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Aukštoji Gervė |
| --- |
|  Aukštoji Gervė ties Kašeliškiais netoli santakos su Apaščia. |
| **Ilgis** | 26 km |
| **Baseino plotas** | 109 km² |
| **Vidutinis debitas** | 0,65 m³/s |
| **Ištakos** | Biržų giria |
| **Žiotys** | Apaščia |
| **Šalys** | Lietuva |

**Aukštoji Gervė** – upė šiaurės Lietuvoje, Biržų rajone; Apaščios dešinysis intakas. Prasideda Šniurkiškių apylinkėse. Teka į šiaurės vakarus, aukštupyje prateka Biržų girią. Įteka į Apaščią 10 km nuo jos žiočių, prie Kašeliškių.

Intakai – Gervė (dešinysis), Ūžia (kairysis). Prie Aukštosios Gervės esantys kaimai: Pagervėlė, Latveliai, Pagervė, Perkūniškis.

Upėvardis kilęs nuo paukščio pavadinimo *gervė*.

Medinis tiltas per Aukštąją Gervę ties Kašeliškiais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Aukštoji Gervė*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 138
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 114
| Dziaržynskasblrs. *Дзяржынск*, rus. *Дзержинск* |
| --- |
|              |
| *Pokrovskajos cerkvė* |
|  |
| 

DziaržynskasDziaržynskas

53°40′59″š. pl. 27°07′59″r. ilg.﻿ / ﻿53.683°š. pl. 27.133°r. ilg.﻿ / 53.683; 27.133﻿ (Dziaržynskas)Koordinatės: 53°40′59″š. pl. 27°07′59″r. ilg.﻿ / ﻿53.683°š. pl. 27.133°r. ilg.﻿ / 53.683; 27.133﻿ (Dziaržynskas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Baltarusijos vėliava Baltarusija |
| **Sritis** | Minsko sritis Minsko sritis |
| **Rajonas** | Dziaržynsko rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2022) | 29 863  |
|  |
|  **Vikiteka** | Dziaržynskas |

**Dziaržýnskas**  (blrs. *Дзяржынск*; arba ***Dzeržìnskas***, rus. *Дзержинск*; iki 1932 m. ***Kaidanava***, blrs. *Койданаў*, rus. *Койданово*) – miestas vidurio vakarų Baltarusijoje, Minsko srityje, 30 km į pietvakarius nuo Minsko. Dziaržynsko rajono centras. Mašinų, lengvoji, maisto pramonė. Yra Istorijos ir kraštotyros muziejus. Jėzaus Kristaus Ganytojo bažnyčia, pastatyta XVIII a. antroje pusėje, Dievo Motinos Globėjos cerkvė, pastatyta 1851 m. Netoli miesto yra aukščiausia šalies vieta – Dzeržinskio kalnas.

Miesto centras

Istorija
--------

Kaidanava pirmą kartą paminėtas XII a. Pasak M. Strijkovskio, prie Kaidanavos kunigaikštis Skirmantas 1241 m. atrėmė mongolų-totorių antpuolį. Nuo XIV a. priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1442 m. Lietuvos didysis kunigaikštis Kazimieras Kaidanavą atidavė Žygimanto Kęstutaičio sūnui Mykolui, kuris 1439 m. čia pastatydino katalikų bažnyčia. 1550–1831 m. Radvilų nuosavybė. XVI a. – XIX a. pirmoje pusėje evangelikų reformatų centras, nuo 1691 m. čia vykdavo provincijos sinodai. Nuo 1588 m. miestelis.

Po Abiejų Tautų Respublikos II padalijimo 1793 m. atiteko Rusijos imperijai, XIX a. buvo Minsko apskrities Kaidanavos valsčiaus centru. 1871 m. per Kaidanavą nutiestas geležinkelis. 1919 m. atiteko Baltarusijos TSR. 1932 m. gavo miesto teises, tapo rajono centru, pavadintas netoli nuo miesto gimusio F. Dzeržinskio vardu).

Ekonomika
---------

Per Dziaržynską eina geležinkelis ir automobilių magistralė Minskas–Brestas. Išplėtota mašinų gamyba, metalo, medžio apdirbimas, elektrotechnikos, statybinių medžiagų, siuvimo, tekstilės (linas), maisto pramonė. Prie Dziaržynsko kasamos durpės.

Sportas
-------

* FK Arsenal Dziaržynsk (futbolo klubas);
* Miesto stadionas, kurio talpa 1000 žiūrovų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pasaulio vietovardžių žodynas. – Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006–2014. (VLKK versija)
2. ↑  Dziaržynskas. Lietuvos istorija. Enciklopedinis žinynas. I tomas (A–K). – Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011. ISBN 978-5-420-01689-3. // psl. 390
3. ↑  *Kojdanów*. Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich, T. IV (Kęs — Kutno). Warszawa, 1883, 246 psl. **(**lenk.**)**
4. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1986. // psl. 136
5. ↑  *Dziaržynskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 262 psl.
6. ↑
Koordinatės: 55°22′56″š. pl. 23°07′01″r. ilg.﻿ / ﻿55.382097°š. pl. 23.116981°r. ilg.﻿ / 55.382097; 23.116981

|  |
| --- |
| **Raseinių meno mokykla** |
| Raseinių meno mokykla herbasRaseinių meno mokykla herbas |
| Raseinių meno mokykla |
| **Adresas** | Raseiniai, Vytauto Didžiojo g. 15 |
| **Direktorius(-ė)** | Albina Damašauskienė |
| **Mokinių skaičius** | 395 (2018 m.) |
| **Įkūrimo data** | 1959 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 45 (2018 m.) |

**Raseinių meno mokykla** (anksčiau *Raseinių vaikų muzikos mokykla*) – meninio ugdymo institucija, veikianti Raseiniuose, teikianti pradinį profesionalaus lygio muzikos, choreografijos, dailės ir teatrinio meno išsilavinimą. Mokyklos savininkė yra Raseinių rajono savivaldybė, kodas Juridinių asmenų registre – 190115569, mokymo kalba – lietuvių.

Mokykla vykdo meninio formalųjį švietimą papildančio pradinio ir pagrindinio ugdymo ir kitas vaikų bei suaugusių neformaliojo švietimo programas. Turi skyrius Ariogaloje (nuo 1990 m.), Šiluvoje (nuo 1979 m.) ir Viduklėje (nuo 1992 m.). Mokoma groti šiais instrumentais: fortepijonu, akordeonu, fleita, klarnetu, saksofonu, trimitu, trombonu, smuiku, violončele, kanklėmis. Dėstomi solinio ir chorinio dainavimo, šokio, dailės ir teatrinio meno pagrindai. Pasirenkamieji dalykai: solinis dainavimas, fleita, altas, tūba, gitara, mušamieji instrumentai. Šokio ir teatrinio meno klasėse mokomasi groti pasirinktais muzikos instrumentais. Yra įsteigta kompiuterinė klasė, įdiegta kompiuterinė mokomoji priemonė „Kompiuteris – solfedžio pagalbininkas", bibliotekoje sukaupta daugiau nei 10000 egzempliorių spaudinių.

Istorija
--------

Mokykla įsteigta ir veiklą pradėjo 1959 m. kaip muzikos mokykla. Jai buvo paskirtas pastatas miesto centre, Taikos g. 15, mokėsi 57 mokiniai, dirbo 3 mokytojai. Muzikinis ugdymas ilgai buvo svarbiausia ir vienintelė mokyklos veiklos kryptis. 1994-1995 m. įkurta choreografijos klasė, 1995 m. – teatrinio meno klasė. Nuo 1995 m. rugsėjo 1 d. vadinama Raseinių meno mokykla. 2006 m. įkurtas dailės skyrius.

2017-2018 mokslo metais mokykloje mokėsi 395 mokiniai, dirbo 45 mokytojai, veikė 10 meninių kolektyvų.

2019 m. gegužės 31 d. paminėtas meno mokyklos 60-mečio jubiliejus surengtu koncertu „Mokykla-tarsi paukštis" Raseinių bažnyčioje.

Direktoriai
-----------

* Antanas Butkus (1959-1961)
* Gintarė Namavičiūtė (1962-1965)
* Antanas Paulavičius (1965-1970)
* Alfredas Jurgilas (1970-1975)
* Benediktas Stirbys (1975-1981)
* Gintautas Grigalis (1981-2013)
* Albina Damašauskienė (2015-)

Žymūs mokytojai
---------------

* Danutė Nedzinskienė-Pronskutė, pedagogė, chorvedė

Žymūs mokiniai
--------------

* Ilona Kvietkutė, aktorė
* Algirdas Martinaitis, kompozitorius
* Juozas Matkus, pedagogas, chorvedys

Šaltiniai
---------

1. ↑  Meno mokyklos jubiliejus – prasmingas Archyvuota kopija 2019-09-30 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Mokyklos tinklalapis
* Raseinių meno mokykla (*aikos.smm.lt*)
* Raseinių meno mokykla (*muzikusajunga.lt*)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Eresus cinnaberinus**Apsauga: 3(R) – Reta rūšis |
| --- |
| Boružinis storagalvis (Eresus cinnaberinus)Boružinis storagalvis (*Eresus cinnaberinus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Voragyviai  *( Arachnida)* |
| Būrys: | Vorai  *( Araneae)* |
| Šeima: | Storagalviai  *( Eresidae)* |
| Gentis: | *Eresus*  *( Eresus)* |
| Rūšis: | Boružinis storagalvis  *( Eresus cinnaberinus)* |

 |
| Binomas |
| ***Eresus cinnaberinus***Olivier, 1789 |

**Boružinis storagalvis** arba **raudonasis eresas** (*Eresus cinnaberinus*) – storagalvių (*Eresidae*) šeimos voras, Lietuvoje aptinkamas retai. Patelė 15-20 mm, juoda, aksominė, apaugusi blizgančiais plaukeliais. Patinėlis – apie 10 mm; galvakrūtinė juoda, su juodais, baltais bei raudonais plaukeliais. Pilvelis ugninio raudonumo, su keturiomis didelėmis juodomis dėmėmis ir dviem mažais juodais taškeliais. Kojos su šviesiais žiedais. Vorams būdingas lytinis dimorfizmas. Patinėliai sugeba šuoliuoti.

Voras žemėje įsirengia verpalais išklotą iki 10 cm ilgio ir 1 cm skersmens urvelį, kurio piltuvėlio pavidalo anga yra dirvos paviršiuje ir uždengta verpalų kilimėliu. Nuo čia į visas puses nusidriekia susipynusios gaudomosios gijos. Surasti tokius gerai užmaskuotus urvelius yra sunku. Medžioja dažnai didelius, tvirtu chitininiu sluoksniu vabalus (mėšlavabalius, šoklius). 

Subrendę patinai pastebimi rugpjūčio – rugsėjo mėn. ir gegužės mėn, kai ieško patelių. Patelė urvelyje deda vieną apie 8-10 mm skersmens kiaušinių kokoną su 80 kiaušinėlių. Dieną šį kokoną išneša iš urvelio, kad sušiltų saulės atokaitoje, o vakarop jį vėl patalpina atgal. Išsiritusius jauniklius maitina iš burnos į burną suvirškintu maistu. Jaunikliai peržiemoja urvelyje kartu su patele. Per šį laiką voriukai neriasi 6 kartus. Pavasarį patelė žūsta ir tampa kaip papildomas maistas savo jaunikliams.

Gyvena apsaugotuose nuo vėjo pietiniuose šlaituose, sausose vietose, smėlėtame dirvožemyje.

Paplitęs Rusijoje iki Altajaus, Kinijoje. Europoje dažnesnis pietiniuose rajonuose (Pirėnų pusiasal.), tačiau šiauriniuose labai retas: Danija, Vokietija, Nyderlandai, Švedija. Anglijoje nuo 1979 m. žinoma vienintelė radavietė (populiaciją sudaro apie 300 vorų).

Rūšis įrašyta į daugelio Europos šalių raudonąsias knygas.

Lietuvoje rastas 1999 ir 2002 m. Jurbarko raj. Ypač reta rūšis, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Boružinis storagalvis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Tamsieji amžiai** – istoriografijoje dažniausiai siejamas su ankstyvaisiais Viduramžiais Europoje (nuo maždaug 476 iki 1000 m.).

Pavadinimo kilmė
----------------

Tamsiųjų amžių koncepciją suformulavo italų humanistai, ir pradžioje ji buvo taikoma beatodairiškai vėlyvosios literatūros lotynų kalba kritikai. Vėliau istorikai išplėtė šią sampratą ir ėmė taikyti ją ne tik lotyniškai literatūrai, bet ir apskritai tuometinės rašytinės istorijos bei materialiųjų kultūrinių pasiekimų trūkumui kritikuoti. Visuomenė dar labiau išplėtė terminą, vartodama jį menkinančiai ir plėsdama jo sferą, ir frazė „Tamsieji amžiai" imta vartoti apibūdinant Viduramžius kaip atsilikimo laikus. Archeologijos ir kitų mokslų tobulėjimas XX a. nušvietė šį laikotarpį ir paskatino subtilesnį jo teigiamos raidos supratimą. Atsirado kiti terminai, apibūdinantys šį laikotarpį: vėlyvoji antika, ankstyvieji Viduramžiai ir Didžioji migracija, priklausomai nuo pabrėžiamo kultūros aspekto. Mūsų dienų istorikai neigia, jog ši epocha buvo „Tamsieji amžiai", pabrėždami, jog šią mintį pagimdė laikotarpio neišprusimas ir paplitę stereotipai: daugelis ankstesnių autorių tiesiog darė prielaidą, jog tai buvo niūrus smurto ir stagnacijos laikotarpis, ir vartojo šią prielaidą savo argumentams pagrįsti.
**Tamsieji šachmatai** - šachmatų variantas su neišsamia informacija apie priešininko padėtį. Jį sukūrė Jens Bæk Nielsen ir Torben Osted 1989-aisiais metais. Žaidėjas nemato visos lentos, o tik laukelius su savo figūromis (įskaitant pėstininkus) bei tuos laukelius, į kuriuos jis gali eiti.

Taisyklės
---------

Šio šachmatų varianto tikslas nėra užmatuoti karalių, bet nukirsti jį. Žaidėjai nebūtinai žino, kai jų karalius yra šachuojamas. Nepasitraukti iš šachuojamo laukelio ar net paeiti į jį yra legalus ėjimas, kuris dažnai būna pralaimėjimo priežastimi. Prasilenkiančio pėstininko kirtimas yra galimas, net jei jūs nematote, kad tai įmanoma. Skirtingai nuo standartinių šachmatų, rokiruotė leidžiama net šacho metu, į šachuojamą laukelį ir per laukelius atakuojamus priešininko.

Šį šachmatų variantą lengviausia žaisti interneto šachmatų serveriuose. Norint žaisti su tikra lenta reikia trijų lentų ir trečio asmens - arbitro, kuris kiekvienam žaidėjui jo lentoje nurodytų tuo metu matomas priešininko figūras.

Žaidimas
--------

Žaidžiant tamsiaisiais šachmatais labai svarbu planavimas, strategija ir psichologiniai motyvai. Taktika ir daugelio ėjimų į priekį numatymas turi daug mažiau įtakos nei standartiniuose šachmatuose. Žaidžiant šį šachmatų variantą karalių reikia atidžiai saugoti nuo labai pavojingų puolimų nematomomis figūromis. Valdovei pavojingiausia figūra yra žirgai, kurie gali ją užpulti išlikdami nematomi.

Nuorodos
--------

* KIKAItachi šachmatai Archyvuota kopija 2009-12-03 iš Wayback Machine projekto.: lietuviškas serveris leidžiantis žaisti tamsiųjų šachmatų variantą.
| Kriemalos kapinynas |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Kriemalos kapinynasKriemalos kapinynas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°56′50″ š. pl. 23°40′00″ r. ilg.﻿ / ﻿54.94722°š. pl. 23.66667°r. ilg.﻿ / 54.94722; 23.66667Koordinatės: 54°56′50″ š. pl. 23°40′00″ r. ilg.﻿ / ﻿54.94722°š. pl. 23.66667°r. ilg.﻿ / 54.94722; 23.66667 |

 |
| Vieta | Kauno rajonas |
| Seniūnija | Batniavos seniūnija |
| Naudotas | II a. - XV a. |
| Tirtas | 1961 m. |

**Kriemalos kapinynas** – kapinynas Kauno rajono savivaldybės teritorijoje, prie Kriemalos kaimo (Batniavos seniūnija), Nemuno dešiniajame krante. Dalį kapinyno per potvynius nuplovė vanduo.

Tyrimai
-------

1961 m. Istorijos instituto bei Istorijos ir etnografijos muziejaus (dab. Lietuvos nacionalinis muziejus) archeologai kapinyne ištyrė (tyrimų vadovai Vytautas Urbanavičius ir Bronė Tautavičienė) 1355 m² plotą. Nustatyta, kad kapinyne laidota nuo II a. iki XV a. Rasti 28 nedegintų ir 8 sudegintų mirusiųjų kapai bei 23 žirgų kapai. Ankstyvuoju laikotarpiu nedeginti mirusieji laidoti su įkapėmis; 4 mirusieji palaidoti su II a. – III a. dar 3 – su V a. – VI a. dirbiniais. Šiuose kapuose rasta akmenų vainikų liekanų. X a. – XIV a. laidoti sudeginti mirusieji, rasti tokie 8 kapai. šiam laikotarpiui priskiriami ir žirgų kapai. XIV a. – XV a. mirusieji vėl laidoti nedeginti aukštielninki, su įkapėmis arba be jų, septyniuose kapuose rasta įkapių, 14 kapų buvo be jų. Ankstyvuosiuose kapuose rasta darbo įrankių, ginklų, papuošalų, vėlyvuosiuose – papuošalų ir XIV a. Lietuvos monetų, žirgų kapuose – puošnių odinių kamanų liekanų. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Urbanavičius. *Kriemalos kapinynas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 34 psl.
Koordinatės: 55°10′17″š. pl. 25°59′18″r. ilg.﻿ / ﻿55.171307°š. pl. 25.988384°r. ilg.﻿ / 55.171307; 25.988384

Švenčionėlių miškų urėdija|  |
| Forma | Valstybės įmonė |
| Pramonė | Miškų ūkio veikla |
| Įkurta | 1939 m. |
| Centrinė būstinė | Švenčionėliai,Žeimenos g. 49 |
| Svarbiausi darbuotojai | Giedrius Grincevičius |
| Produkcija | Mediena, miško ištekliai |
| Tinklalapis |  |

Švenčionėlių miškų urėdijos Aukštagirio girininkijos pastatas Liūlinėje.
**Švenčionėlių miškų urėdija** − viena iš 42 miškų urėdijų, turto patikėjimo teise valdanti, naudojanti valstybinius miškus, vykdanti juose kompleksinę miškų ūkio veiklą.

Švenčionėlių miškų urėdija įkurta 1939 m. lapkričio 1 d. sujungus Labanoro miškų urėdijos miškus ir dalį kitų teritorijų miškų. Po eilės reorganizacijų dabartinės urėdijos ribos nusistovėjo iki 1999 m.

Švenčionėlių miškų urėdijos miškai driekiasi rytine Lietuvos dalimi dviejų savivaldybių Švenčionių (98 %) ir Molėtų (2 %) teritorijomis. Bendras urėdijos teritorijos plotas 69 000 ha, iš jų 42 000 ha yra valstybinės reikšmės miškai. Urėdijos miškingumas yra 54,1 %. Miškai išsidėstę netolygiai. Miškingiausia yra vakarinė teritorijos dalis, kur susitelkęs Labanoro girios miškų masyvas, sudarantis per 61 % visų urėdijos miškų. Mažiausiai miškinga centrinė urėdijos teritorijos dalis.

Urėdijos centras Švenčionėliuose, Žeimenos g. 49. Švenčionėlių miškų urėdas − Giedrius Grincevičius.

Saugomos teritorijos urėdijos valstybiniuose miškuose užima 70 %. Dalis urėdijos miškų priklauso Labanoro ir Sirvėtos regioniniams parkams. Urėdijos teritorijoje yra 2 rezervatai – Kiauneliškio ir Girutiškio gamtinis rezervatas, pastarasis pasižymintis savo unikalia bioįvairove bei dar 40 įvairios paskirties draustinių.

Švenčionėlių miškų urėdijos miškai suskirstyti į 14 girininkijų.

Girininkijos
------------

|  |  |
| --- | --- |
| **Girininkija** | **Girininkijos vieta** |
| **Seniūnija** | **Gyvenvietė** |
| Adutiškio | Adutiškio seniūnija | Adutiškis |
| Antaliedės | Kaltanėnų seniūnija | Antaliedė |
| Antanų | Adutiškio seniūnija | Antanai |
| Aukštagirio | Sarių seniūnija | Liūlinė |
| Gelednės | Sarių seniūnija | Šutai |
| Januliškio | Labanoro seniūnija | Januliškis |
| Labanoro | Labanoro seniūnija | Labanoras |
| Lakajos | Labanoro seniūnija | Lakaja |
| Modžiūnų | Cirkliškio seniūnija | Modžiūnai |
| Pasiaurės | Labanoro seniūnija | Žukaučizna |
| Prūdiškės | Labanoro seniūnija | Januliškis |
| Sarios | Sarių seniūnija | Šutai |
| Švenčionių | Švenčionių seniūnija | Švenčionys |
| Žeimenos | Švenčionėlių seniūnija | Platumai |

Nuorodos
--------

* Švenčionėlių miškų urėdijos tinklalapis Archyvuota kopija 2008-02-16 iš Wayback Machine projekto.
* Švenčionėlių miškų urėdijos miškų žemėlapis (*žalia spalva, kiti miškai - šviesiai pilka spalva*)
| **Martes pennanti** |
| --- |
| Kiaunė žuvautoja (Martes pennanti)Kiaunė žuvautoja (*Martes pennanti*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Plėšrieji žinduoliai  *( Carnivora)* |
| Šeima: | Kiauniniai  *( Mustelidae)* |
| Gentis: | Kiaunės  *( Martes)* |
| Rūšis: | Kiaunė žuvautoja  *( Martes pennanti)* |

 |
| Binomas |
| ***Martes pennanti***Erxleben, 1777 |

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Kiaunė žuvautoja** (*Martes pennanti*) – kiauninių šeimos plėšrus žinduolis. 

Kūnas 75-120 cm ilgio (kartu su uodega), svoris 2-5 kg. Kūno spalva tamsiai ruda, letenos ir uodega tamsesni, galva su sidabrišku spindesiu. Kailis tankus, ilgas, bet šiurkštus.

Kiaunė žuvautoja
Paplitusi Šiaurės Amerikos miškuose. Gyvena spygliuočių miškuose, kur daug drevėtų medžių. Mėgsta įsikurti eglės, maumedžio, kedro ir kai kurių lapuočių medžių drevėse. Žiemą apsigyvena urvuose. Gerai laipioja medžiuose, bet iš vienos vietos į kitą persikrausto žeme. 

Gaudo peles, voveres, kiškius, paukščius ir kt. gyvūnus. Taip pat ėda uogas ir vaisius. Auką tyko medžiuose arba urvuose.

Poruojasi žiemos pabaigoje – pavasario pradžioje. Nėštumas trunka 11-12 mėnesių, iš jų 10 mėnesių embrionai nesivysto. Vadoje būna iki 5 aklų ir beveik plikų jauniklių. Po penkių mėnesių jaunikliai tampa savarankiški. Netrukus po gimdymo patelė vėl poruojasi. Gyvenimo trukmė apie 10 metų.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kiaunė žuvautoja** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Krienà** – baltų, vėliau lietuvių nevalstybinis, tačiau įteisintas vedybų mokestis, susijęs su senoviniu papročiu pirkti žmonas.

Istorija
--------

Pirmą kartą minimas XIII a. prūsų istorijos šaltiniuose. Yrant gimininei gentinei santvarkai, jaunasis šį mokestį mokėjo nuotakos giminei, IX a. – XII a. įsigalėjus individualiai šeimos nuosavybei mokestis buvo mokamas jaunosios tėvams.

Iš pradžių kriena buvo kiaunės kailiukas arba 30 skatikų. XIV a. – XV a. kriena virto valstietės jaunosios mokesčiu savo ponui. Lietuvoje XVI a. – XVIII a. šį mokestį (5-20 skatikų) jaunosios ponui mokėjo jos tėvai. Išleisdami dukterį į kito dvarininko valdą, ponui kaip atlyginimą už prarandamą darbo jėgą jie mokėjo dar vieną 12-60 skatikų mokestį, už kurią jaunasis turėjo atsilyginti jaunosios tėvams. Išnyko apie XIX a. vidurį.

Kiti mokesčiai
--------------

* Dešimtinė
* Gėralų mokestis
* Kvarta
* Pagalvės mokestis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Edvardas Gudavičius. *Kriena*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 34 psl.
**Super FM** – regioninė radijo programa, transliuota nuo 2003 m. balandžio 24 d. iki 2008 m. gegužės 22 d. iš Vilniaus ir girdima Vilniaus apskrityje 99,7 MHz dažniu bei internetu. Nuo 2017 m. balandžio 30 d. – 100,5 MHz dažniu.

„Super FM" yra dukterinis European Hit Radio radijas, 2003 m. perėmęs „Laisvosios Bangos" dažnį. „Super FM" grojaraščio pagrindą iki 2008 m. sudarė populiariausi iki 10 metų senumo klasikiniai Europos hitai. Transliavo vien tik muziką, vengiant didžėjų kalbų bei žinių laidų.

Teigiama, kad „Super FM" reitingai po pavadinimo pakeitimo ir formato pertvarkymo padvigubėjo. Iki „Super FM" panaikinimo buvo pasiekiama daugiau nei 100 000 klausytojų per savaitę („TNS Gallup" tyrimų rezultatai).

2017 m. balandžio 30 d. „Super FM" vėl pradėjo transliuoti UAB „Radiola", 2016 m. lapkričio mėn. 16 d. laimėjusi Lietuvos Radijo ir Televizijos Komisijos surengtą konkursą. Programa šiek tiek skirėsi nuo 2003–2008 m. programos: paskutinio dešimtmečio populiarioji muzika – 53 val. per savaitę; 2000–2010 m. muzika – 34 val. per savaitę; 1990–1999 m. muzika – 26 val. per savaitę; 1980–1989 m. muzika – 13 val. per savaitę.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pertvarkius „Laisvąją bangą" stoties reitingai padvigubėjo

Nuorodos
--------

* Super FM internetinis radijas Archyvuota kopija 2017-12-07 iš Wayback Machine projekto.
|  |
| --- |
| **Kriklinių pagrindinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Kriklinių pagrindinė mokykla herbas|center|100px]] |
| [[Vaizdas:|Kriklinių pagrindinė mokykla|250px]] |
| **Adresas** | Krikliniai, Pasvalio rajonas |
| **Direktorius(-ė)** | Vladas Cucėnas |
| **Mokinių skaičius** | 57 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 12 |

**Pasvalio rajono Kriklinių pagrindinė mokykla** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Krikliniuose (Pasvalio raj.), Žalioji g. 2, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Buvęs įstaigos kodas 190617340. Steigėjas Pasvalio rajono savivaldybės taryba.

Istorija
--------

Kriklinių bažnytinėse knygose išlikęs įrašas liudija, kad parapijinė mokykla čia jau veikė 1863 m. ir joje mokėsi 35 mokiniai. 1924 m. valdžia įsteigė vieno komplekto pradžios mokyklą. Po keleto metų mokykla iš Kriklinių perkelta į Moliūnus, į buvusio Karpio dvaro pastatą. Čia veikė dviejų komplektų mokykla.

1949 m. Krikliniuose įkurta septynmetė mokykla, o Moliūnuose liko tik pradinės klasės. 1950 m. mokykla persikėlė į buvusį klebonijos pastatą, 1959 m. tapo aštuonmete. 1968 m. pastatytas naujas mokyklos pastatas. 2009 m. rugsėjo 1 d. Kriklinių pagrindinė mokykla reorganizuota į Pasvalio rajono Daujėnų pagrindinės mokyklos Kriklinių pradinio ugdymo skyrių.

Direktoriai
-----------

* Vladas Cucėnas

Literatūra
----------

* Moliūnų praeitis / Juozas Dankevičius. – Vilnius: Danielius, 2003. – 184 p.: iliustr. – ISBN 9955-476-17-6

Nuorodos
--------

* Mokyklos istorija Archyvuota kopija 2014-11-09 iš Wayback Machine projekto.
| **Dasypeltis scabra** |
| --- |
| Kiaušininis žaltys (*Dasypeltis scabra*), berijąs kiaušinį |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Ropliai  *( Reptilia)* |
| Būrys: | Žvynaropliai  *( Squamata)* |
| Pobūris: | Gyvatės  *( Serpentes)* |
| Šeima: | Žaltiniai  *( Colubridae)* |
| Gentis: | Afrikiniai kiaušinėdžiai  *( Dasypeltis)* |
| Rūšis: | Kiaušininis žaltys  *( Dasypeltis scabra)* |

 |
| Binomas |
| ***Dasypeltis scabra***Linnaeus, 1758 |

**Kiaušininis žaltys** (*Dasypeltis scabra*) – žaltinių šeimai (*Colubridae*) priklausanti gyvačių rūšis, paplitusi Užusachario Afrikoje bei vietomis Arabijos pusiasalyje.

Žalčio kūnas 70–100 cm ilgio, smėliškos spalvos, vienspalvis, kartais su tamsiu piešiniu. Galva nedidelė, snukis apvalus.

Kiaušininis žaltys išskirtinis tuo, kad yra prisitaikęs misti paukščių kiaušiniais. Paslankiai sujungti kaukolės
kaulai, plačiai išsitempianti burna ir ryklė leidžia nuryti stambų kiaušinį. Šiam pasiekus ryklę jo lukštą prapjauna stuburo slankstelių išaugos (hipapofizės), vėliau žaltys lukštą atryja.

Iškilus pavojui kiaušininis žaltys mėgdžioja smėlyninę angį – susiriečia pasagos forma ir trina vienas į kitą briaunotus žvynų kraštus, sukeldamas girgždantį garsą.

Kiaušininis žaltys paplitęs visose gamtinėse srityse išskyrus dykumas ir džiungles.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kiaušininis žaltys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
|  Suvalkų Šv. Aleksandro katedra |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Luko |
| **Dekanatas** | Suvalkų Šv. Benedikto ir Romualdo |
| **Savivaldybė** | Suvalkų valsčius |
| **Gyvenvietė** | Suvalkai |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 1825 m. |
| **Stilius** | Klasicizmas |


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Suvalkų Šv. Aleksandro katedra** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

**Suvalkų Šv. Aleksandro katedra** (lenk. *Konkatedra św. Aleksandra w Suwałkach*) - klasicistinio architektūros stiliaus katedra, esanti Suvalkų mieste, *Józefa Piłsudskiego* skvere. Katedra priklauso Suvalkų Šv. Aleksandro parapijai. Pastatyta 1825 metais, architektas Chrystian Piotr Aigner. 1845 m. renovuota architekto Henriko Markonio. Katedros viduje yra Pranciškaus Smuglevičiaus tapyti paveikslai. 1979 m. vasario 8 d. katedra įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.

*

Nuorodos
--------

* Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašas (lenk.)[neveikianti nuoroda];
* Katedros tinklalapis (lenk.).
| **Žanas de Nevaspranc. *Jean de Neve*** |
| --- |
| Gimė | 1785 m.Prancūzija |
| Mirė | 1839 m. sausio 23 d. (~54 metai)Vilnius |
| Palaidotas (-a) | Bernardinų kapinės |
| Sutuoktinis (-ė) | Adelaidė Bezard |
|  |
| Veikla | Vilniaus universiteto prancūzų kalbos ir literatūros profesorius |

**Žanas de Nevas** (pranc. *Jean de Neve*, 1785 m. Prancūzija – 1839 m. sausio 23 d. Vilnius) – Vilniaus universiteto prancūzų kalbos ir literatūros profesorius.

Biografija
----------

Žanas de Nevas gimė 1785 m. Prancūzijoje.

Nuo 1827 m. Vilniaus universitete dėstė prancūzų kalbą ir literatūrą. 1830 m. tapo Vilniaus universiteto profesoriumi. Prancūzų literatūra buvo dėstoma pagal Š. F. Laharpo, Š. Batjė ir Ž. F. Marmontelio veikalus.

Žanas de Nevas taip pat buvo Vilniaus medicinos – chirurgijos imperatoriškosios akademijos bei Vilniaus dvasinės akademijos profesorius.

Vilniuje Žanas de Nevas išleido tris prancūzų kalbos vadovėlius. Recenzavo kitų autorių knygas.

Žanas de Nevas mirė 1839 m. sausio 23 d. Vilniuje. Palaidotas Bernardinų kapinėse.

Nuorodos
--------

1. 1 2 3 4 5  Vida Girininkienė. Bernardinų kapinės. 1810-2010. Vilnius: Versus Aureus. 2010. ISBN 978-9955-34-278-6.
2. ↑  Redaktorius Rolandas Pavilionis. Vilniaus universiteto istorija 1579–1994, Valstybinis leidybos centras, 1994.ISBN 9986-09-047-4.
3. 1 2  Vilniaus universiteto istorija 1803–1940. Vilnius: Mokslas, 1977.
4. 1 2  Adomas Honoris Kirkoras. Pasivaikščiojimai po Vilnių ir jo apylinkes. Iš lenkų kalbos vertė Kazys Uscila. Vilnius: Mintis, 2012. ISBN 978-5-417-01035-4.
| ***Super Džonio prisikėlimas*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Johnny English Reborn |
| Kilmės šalis |  Jungtinė Karalystė JAV Prancūzija |
| Režisierius | Oliver Parker |
| Scenaristas (-ai) | Hamish McColl |
| Kompozitorius | Ilan Eshkeri |
| Vaidina | Rowan Atkinson  Rosamund Pike  Gillian Anderson |
| Metai | 2011 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 101 min. |
| Kalba | anglų |
| Biudžetas | 45 mln. dolerių |
| **IMDb įrašas** |

**Super Džonio prisikėlimas** (angl.  *Johnny English Reborn*) – 2011 metais sukurta komedija apie nevykėlį britų slaptųjų tarnybų agentą, kurioje pagrindinį vaidmenį atliko Rovanas Atkinsonas. Šis filmas yra 2003 metais sukurtos juostos Super Džonis tęsinys.

Nepaisant skirtingų kritikų vertinimų, filmas uždirbo daugiau kaip 160 milijonų dolerių.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Rowan Atkinson – Džonis Inglišas
* Rosamund Pike – Keitė Samner
* Gillian Anderson – MI7 viršininkė Pamela Tornton
* Dominic West – agentas Saimonas Ambrose
* Daniel Kaluuya – agentas Kolinas Takeris

Santrauka
---------

Super Džonis

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Po sužlugdytos misijos Mozambike, agentas Džonis Inglišas leidžia dienas Tibete, kur medituoja ir mokosi kovos menų. Kai atrodo, kad jį visi pamiršo, slaptajai tarnybai MI7 vėl prireikia jo paslaugų.

Naujoji viršininkė Pamela (slapyvardis Pegasus) skiria Džoniui pagalbininku agentą Koliną ir paveda jam organizuoti apsaugą numatomam Britanijos ir Kinijos premjerų susitikimui, nes gaunama duomenų, kad jo metu gali būti kėsinamasi į Kinijos atstovo gyvybę. Taip pat Džonis susipažįsta su psichologe Keite, kuri stengiasi sužinoti apie įvykius Mozambike, kad galėtų jam padėti. 

Nors visi požymiai rodo, kad prie planuojamo nusikaltimo rankas prikišo Džonio bičiulis agentas Saimonas, šis atsisako tuo tikėti, kol galiausiai pats tampa pagrindiniu įtariamuoju. Džoniui, kuriam padeda tik Kolinas ir Keitė, lieka vienintelė išeitis – įrodyti savo nekaltumą vieniems stojant į kovą ne tik su nusikaltėliais, bet ir su britų slaptąja tarnyba.
| **Žanas Žoresaspranc. *Auguste Marie Joseph Jean Léon Jaurès*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1859 m. rugsėjo 3 d.Kastras, Tarno departamentas |
| Mirė | 1914 m. liepos 31 d. (54 metai)nužudytas Paryžiuje |
|  |
| Veikla | vienas pirmųjų socialdemokratų, Prancūzijos politinis veikėjas |
| Partija | 1902 m. Prancūzijos socialistų partija |
|  |
|  **Vikiteka** | Jean Jaurès |

**Žanas Žoresas** (pranc. *Jean Jaurès*, pilnas vardas – pranc. *Auguste Marie Joseph Jean Léon Jaurès*, 1859 m. rugsėjo 3 d. Kastre, Tarno departamentas – 1914 m. liepos 31 d. nužudytas Paryžiuje) – vienas pirmųjų socialdemokratų, Prancūzijos politinis veikėjas.

Biografija
----------

Baigė Liudviko Didžiojo licėjų, ir filosofijos studijas Paryžiaus aukštojoje normalinėje mokykloje, 1891 m. apgynė filosofijos daktaro disertaciją.

1881 m. Albi licėjaus mokytojas, 1883–1885 m. ir 1888–1893 m. Tulūzos universiteto dėstytojas, 1885–1889 m. 1893–1898 m. ir 1902–1914 m. Atstovų rūmų narys. 1883 m. respublikonas, 1893 m. Prancūzijos socialistų sąjungos narys, 1902 m. Prancūzijos socialistų partijos steigėjas ir lyderis. 1905 m. jai susijungus su Žiulio Gedo socialistais, partijos dešiniojo sparno lyderis. 1904 m. įsteigė laikraštį „l'Humanité" (Žmonija).

1898 m. buvo vienas aršiausių A. Dreifuso gynėjų ir nebuvo išrinktas į Atstovų rūmus. 1898–1902 m. redagavo laikraštį „Petite Republique" (Mažoji respublika) ir laisvą laiką skyrė socializmo studijoms. Kolektyvinio daugiatomio darbo „Socializmo istorija (1789–1900)" organizatorius ir 4 tomų autorius.

Prieš Pirmąjį pasaulinį karą 1914 m. pasireiškė kaip aršus antimilitaristas, mobilizacijos priešininkas ir jauno nacionalisto Raulio Vileno buvo nužudytas Paryžiaus kavinėje.

Jo vardu pavadintas 1992 m. Pjero Morua iniciatyva įkurtas fondas, kuris finansuoja tarptautinio bendradarbiavimo, demokratijos plėtros, tyrimų ir mokymo programas.

Bibliografija
-------------

* Histoire socialiste (1901);
* Les preuves; affaire Dreyfus (1900);
* Action socialiste (1899);
* Études socialistes (1902).

Nuorodos
--------

* Žanas Žoresas Archyvuota kopija 2007-09-28 iš Wayback Machine projekto.;
* Biografija Archyvuota kopija 2007-09-30 iš Wayback Machine projekto.;
* Žano Žoreso fondo svetainė Archyvuota kopija 2014-07-05 iš Wayback Machine projekto..

Vikicitatos 

Wikiquote logoWikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***Jean Jaurès***
Koordinatės: 55°34′43.45″ š. pl. 24°15′45.1″ r. ilg.﻿ / ﻿55.5787361°š. pl. 24.262528°r. ilg.﻿ / 55.5787361; 24.262528


|  Ėriškių Švč. Jėzaus Vardo bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Panevėžio |
| **Dekanatas** | Panevėžio-Krekenavos |
| **Savivaldybė** | Panevėžio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Ėriškiai |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1899 m. |

**Ėriškių Švč. Jėzaus Vardo bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Ėriškių kaime, 4,5 km į vakarus nuo Panevėžio-Ramygalos kelio, Upytės (Nevėžio kairiojo intako) dešiniajame krante. Liaudies architektūros formų.

Istorija
--------

Galinė dalis
Pirmoji medinė koplyčia kapinėse pastatyta apie 1754 m. Per gavėnią čia atvykdavo Ramygalos kunigas. Ėriškių gyventojas Kazimieras Vaitkus 1889 m. prašė leisti kapinėse pastatyti naują koplyčią (vietoj suirusios senosios). Po pakartotinių prašymų leidimas gautas tik 1898 m. Medinė koplyčia pastatyta 1899 m. Iš Ramygalos bažnyčios gauti 2 šoniniai altoriai. Koplyčios statytojas K. Vaitkus 1903 m. jai dovanojo 20 dešimtinių žemės.

Ėriškiuose 1907–1914 m. nuolatinis kunigas buvo kanauninkas Jonas Balvočius (1842–1915), lietuvių veikėjas ir rašytojas. Jis pastatė kleboniją, 1908 m. įkūrė mokyklą. Kunigas Petras Markevičius įrengė naują didįjį altorių (jam 1924 m. Mykolas Klikūnas paaukojo pinigų), 1938 m. skarda perdengė koplyčios stogą. 1939 m. išdažytas koplyčios vidus. Ėriškiai buvo Ramygalos filija.

Architektūra
------------

Bažnyčia liaudies architektūros formų, stačiakampio plano (grindų plotas 24 × 10 m), su bokšteliu ant kraigo. Įrengti 3 altoriai. Šventoriaus tvora metalinė.

Nuorodos
--------

* Parapija Archyvuota kopija 2009-01-09 iš Wayback Machine projekto.
|  |
| --- |
| Borowa MC |
|  |
| Biografija |
| Kilmė |  Latvija |
| Žanrai | Repas, rokas, liaudies muzika |
| Aktyvumo metai | 2004-dabar |
| Įrašų kompanija | Microphone Records |
| Nariai |
| Aigaras RunčisIngaras Gusanas |
| Buvę nariai |
| Guntra Kuzmina (2005-2006)Agris Barovskis (2004-2005)Guntis Šmaukstelis (2004) |

**Borowa MC** – latvių muzikos grupė, kuri žinoma tapo 2005 m. su latgalių liaudies daina *Vysskaistuokajai meitiņai*, išsiskirdama tuo, kad dainuoja latgalių kalba. 2005 m. grupė gavo tris Latvijos Muzikos įrašų metų apdovanojimus.

Istorija
--------

Grupę 2004 m. įkūrė trys draugai iš Rėzeknės rajono, Maltos valsčiaus Aigaras Runčis, Agris Barovskis ir Guntis Šmaukstelis. „Borowa" yra senasis Maltos pavadinimas, o „MC" reiškia „mūžīgi ceļā" (liet.*amžinai kelyje*). Iš pradžių grupės veikla nebuvo rimta, jie pasirodydavo įvairiuose renginiuose savo rajone, iki kol buvo pastebėti, kai nugalėjo Baltinavos muzikos festivalyje *Osvalds*. Jau pirmaisiais grupės veiklos metais ją paliko Šmaukstelis.

2005 m. pradžioje Borowa MC pasirodė 2004 m. Latvijos Muzikos įrašų metų apdovanojimo ceremonijos pabaigoje su daina *Latgaļu party*, kuri laikoma posūkio tašku grupės raidoje. Po šio koncerto Borowa MC pasirašė sutartį su Microphone Records dėl debiutinio albumo išleidimo. Pradėjus albumo formavimą, grupę paliko Barovskis, taigi joje liko tik solistas ir lyderis Aigaras Runčis. 2005 m. prie grupės prisijungė dainininkė Guntra Kuzmina ir gitaristas Ingaras Gusanas. Kartu su Gusano atėjimu į grupę, pasikeitė ir jos muzikinis stilius, kartu su repu į dainas įtraukiant roko elementus.

2005 m. vasarą Radio SWH į laidą *Priekšnams*, kurioje varžosi naujos grupės, pateko Borowa MC daina *Vysskaistuokajau meitiņai*, kuri sulaukė pripažinimo, tope užimdama pirmą vietą. Rudenį daina buvo įtraukta į Radio SWH Top 40 sąrašą ir netikėtai pasiekė II vietą. 2005 m. lapkritį išėjo grupės debiutinis albumas *Trepis iz nakurīni*, kuriame visos dainos buvo latgalių kalba.

Savo populiarumo viršūnę Borowa MC pasiekė 2006 m. pradžioje, kai sausį daina *Vysskaistuokajai meitiņai* buvo pripažinta ir Radio SWH, ir Latvijas Radio 2 laidos *Muzikālā banka* 2005 m. populiariausia daina, abiejuose topuose aplenkdama Brainstorm dainą *Četri krasti*. Vasarį 2005 m. Latvijos Muzikos įrašų metų apdovanojimų ceremonijoje Borowa MC gavo tris apdovanojimus: už geriausią debiutą, geriausią hip hop albumą ir geriausią hip hop dainą.

2006 m. pirmoje pusėje radijo stotyse sėkmingai pasirodė Borowa MC dainos *Maņ navajag* (kartu su Martinu Freimaniu) ir *I kod līsmeņa soak dzist*. Vasarą iš grupės išėjo solistė Guntra Kuzmina, todėl joje liko tik Runčis ir Gusanas. 2006 m. rudenį pasirodė ir pirmasis grupės video klipas dainai *Siļva*.

Diskografija
------------

* *Trepis iz nakurīni* (2005)

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2007-02-03 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Šivalikas Čandigarcho apylinkėse
**Šivalikas** (hind. शिवालिक, IAST: *Śivālik*), **Šivaliko kalvos** arba **Himalajų priekalnės** – aukštumų, nedidelių kalnų sritis Pietų Azijoje, žemiausia, toliausiai į pietus nutolusi Himalajų dalis.

Būdingas aukštis 700–1200 m virš jūros lygio, ilgis ~1700 km, plotis 8-50 km. Šivalikui taip pat priskiriami geologiniai dariniai Himalajų priekalnėse Asame. Šivaliko kalnagūbris skiria Mažuosius Himalajus ir Indo-Gango lygumą.

Šivalikas tęsiasi nuo Tistos upės slėnio, per Nepalą, Utarakhando, Himačal Pradešo valstijas iki šiaurės Pakistano. Šiaurės vakarinis Šivalikas įeina į ginčytiną Kašmyro teritoriją.

Kalnagūbris išraižytas siaurų ir gilių upių slėnių. Šlaitai apaugę tropiniais miškais, o iškirstuose plotuose išplitusi erozija. Rytinėje pusėje kritulių kiekis gerokai viršija vakarinėje. Papėdėje auga pelkėtos džiunglės – terajai. Nepale tarp Šivaliko ir Mažųjų Himalajų plyti vidiniai terajai – karšti ir drėgni slėniai, dažnai supelkėję, su gausia bioįvairove. Šivalike yra seniausias Indijoje Džimo Korbeto nacionalinis parkas.
| Altamurait. *Altamura* |
| --- |
|        |
| *Senamiesčio gatvelė* |
|  |
| 

AltamuraAltamura

40°49′00″ š. pl. 16°33′00″ r. ilg.﻿ / ﻿40.81667°š. pl. 16.55000°r. ilg.﻿ / 40.81667; 16.55000﻿ (Altamura)Koordinatės: 40°49′00″ š. pl. 16°33′00″ r. ilg.﻿ / ﻿40.81667°š. pl. 16.55000°r. ilg.﻿ / 40.81667; 16.55000﻿ (Altamura) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Italijos vėliava Italija |
| **Regionas** | Apulija Apulija |
| **Provincija** | Bario provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2008) | 68 570  |
| **Altitudė** | 450 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Altamura |

**Altamura** (it. *Altamura*) – miestas pietryčių Italijoje, Apulijoje, Bario provincijoje, 45 km į pietvakarius nuo Bario. Kelių mazgas (plentai į Barį, Materą, Potencą).

Maisto (vyno, aliejaus) pramonė. Altamura nuo seno žinoma savo kokybiška duona. Apylinkėse auginami vynmedžiai, alyvmedžiai, kviečiai. Yra archeologijos muziejus, XIII-XVI a. Altamuros Šv. Marijos katedra, XIV a. bažnyčia, miesto sienų liekanos. Į šiaurės vakarus nuo miesto yra Alta Murdžijos nacionalinis parkas.

Istorija
--------

Vietovė gyvenama nuo žilos senovės. Apylinkėse rasti 400 tūkst. metų senumo Altamuros žmogaus palaikai (*Homo heidelbergensis* rūšis). Bronzos amžiuje čia jau buvo didelė gyvenvietė. Senovėje miestas vadintas *Altilia*. Apylinkėse rasta apie 50 VI-III a. pr. m. e. pilkapių, įtvirtintų akmeninėmis sienomis.

Dabartinis Altamuros miestas įkurtas XIII a. imperatoriaus Frydricho II. 1232 m. pastatyta katedra tapo vienu svarbiausių Apulijos religinių centrų.

Galerija
--------

* KatedraKatedra
* Altamuros duonaAltamuros duona
* Karstinis slėnis miesto apylinkėseKarstinis slėnis miesto apylinkėse

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Altamura*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
Jean-Éric Vergne|  
Jean-Éric Vergne 2016 m. |
| Karjera Formulėje 1 |
| Tautybė | Prancūzija prancūzas |
| Komanda | {{{Komanda}}} |
| Dalyvauta GP | 58 |
| Čempionas | 0 |
| Pergalių | 0 |
| Podiumai | 0 |
| Pole pozicijos | 0 |
| Greičiausių ratų | 0 |
| Pirmas GP | 2012 m. Australijos Grand Prix |
| Pirmoji pergalė | - |
| Paskutinė pergalė | - |
| Paskutinis GP | 2014 m. Abu Dabio Grand Prix |

**Jean-Éric Vergne** (g. 1990 m. balandžio 25 d.) – Prancūzijos autosporto lenktynininkas, nuo 2014 m. sezono dalyvaujantis Formulės E čempionate. Jis tapo šio čempionato nugalėtoju 2017-2018 m. sezone. Po metų jis tapo antrą kartą šio čempionato laimėtoju.

Karjera
-------

2007 m. jis debiutavo Prancūzijos „FRenault Campus" čempionate ir iš karto tapo čempionu.

Vėliau dvejus metus dalyvavo Formulės Renault serijos varžybose, kuriose 2009 m. galutinėje įskaitoje liko antras.

2010 m. debiutavo Didžiosios Britanijos Formulės 3 čempionate ir vėl pirmais metais tapo čempionu, per 30 lenktynių pelnęs 13 pergalių.

2011 m. sezonui trijose lenktynėse prancūzas buvo Scuderia Toro Rosso ekipos lenktynininkas bandytojas. Po šio sezono vykusiuose jaunųjų lenktynininkų bandymuose visas tris dienas prancūzas buvo greičiausias su Red Bull Racing automobiliu.

2011 m. gruodžio mėnesį italų ekipa oficialiai paskelbė, kad Vergne naujame sezone taps jų komandos nuolatiniu lenktynininku.

2012 m. debiutavo Formulės 1 čempionate su Scuderia Toro Rosso ekipa. Formulėje 1 prancūzas praleido 3 sezonus, per kuriuos pelnė 51 tašką.

Nuorodos
--------

* Oficiali lenktynininko svetainė Archyvuota kopija 2011-12-15 iš Wayback Machine projekto.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Jean-Éric Vergne** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Išnašos
-------

1. ↑  VERGNE CROWNED CHAMPION AT AUDI FESTIVAL IN NEW YORK
| Ėgliškių pilkapynas |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Ėgliškių pilkapynasĖgliškių pilkapynas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°52′00″ š. pl. 21°14′20″ r. ilg.﻿ / ﻿55.86667°š. pl. 21.23889°r. ilg.﻿ / 55.86667; 21.23889Koordinatės: 55°52′00″ š. pl. 21°14′20″ r. ilg.﻿ / ﻿55.86667°š. pl. 21.23889°r. ilg.﻿ / 55.86667; 21.23889 |

 |
| Vieta | Kretingos rajonas |
| Seniūnija | Žalgirio seniūnija |
| Aukštis | 2 m |
| Plotas | 30x20 |
| Naudotas | Bronzos amžius - I a. |
| Tirtas | 1895, 1898, 1969, 1974-1975, 1980-1981 m. |

**Ėgliškių pilkapynas** – pilkapynas Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje, 2 km į pietus nuo Kretingos, Ėgliškių kaime, abipus Dangės intako Šaltupio.

Tyrimai
-------

1895 m. Alfredas Gotzė ištyrė penktadalį vieno pilkapio, 1898 m. Adalbertas Becenbergeris – vieną pilkapį. 1969 m. ir 1974–1975 m. Istorijos institutas, tyrimų vadovė Elena Grigalavičienė ištyrė 5 pilkapius, tarp jų ir tirtą 1895 m. 1980–1981 m. Kretingos muziejus, tyrimų vadovas Ignas Jablonskis tyrė 2 pilkapius.

Pilkapiai 7–24 m skersmens ir iki 2 m aukščio, jų pagrindus juosė 1-3 akmenų vainikai. Pilkapiuose aptikta trijų skirtingų laikotarpių mirusiųjų kapų. Ankstyviausieji kapai rasti ant pilkapių pagrindų. Juose sudeginti mirusieji laidoti pilkapio viduryje sukrautuose akmenų statiniuose. Vėlesnieji kapai rasti pilkapių sampiluose ant akmenų grindinėlių, juose mirusieji laidoti taip pat sudeginti, duobutėse, akmenimis apdėtose urnose. Šie kapai priskiriami vėlyvojo bronzos amžiaus pabaigai-ankstyvajam geležies amžiui.

Vėlyviausi kapai su nedegintų mirusiųjų palaikais aptikti pilkapiu sampilų viršuje. Juose rasta II a. iki m. e. – I a. žalvarinių ir geležinių papuošalų (įvijinių antsmilkinių, smeigtukų įvijine galvute, įvijinių ir užkeistais galais apyrankių, antkaklių kanopiniais galais), lipdytos grublėtu ir lygiu paviršiumi keramikos.

Ėgliškių pilkapyno kapai priskiriami vakarų baltams. 1895 ir 1898 m. kasinėjimų medžiaga iki 1945 m. buvo Karaliaučiaus muziejuje, vėlesnių radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus ir Kretingos muziejus. Nuo pilkapyno vietos į pietus yra Andulių piliakalnis ir Andulių kapinynas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Ėgliškių pilkapynas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 346 psl.

* Lietuvos TSR archeologijos atlasas. V. 1975. T. 2.
* Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998. T. 2.