recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Erikas Grigaliūnas**|  |
| Asmeniniai duomenys |
| Gimimo data | 1994 m. kovo 3 d. (28 metai) |
| Gimimo vieta | Lazdijai, Lietuva |
| Ūgis | 1,77 m |
| Klubai |
| Dabar žaidžia | FK Dainava Alytus |
| **Pozicija** | Puolėjas |
| Jaunimo klubai |
| 2003-20092010 | SRC AlytusNFA-Aisčiai |
| Profesionalūs klubai\* |
| 2009-20102010-201120112011-20122012-20132013 | FK AlytisFK Mažeikiai-2FK AtlantasKS Widzew ŁódźFK DainavaFK Dainava Alytus | 37 (4)5 (3)4 (0)0 (0)0 (0)0 (0) |
| Nacionalinė komanda\*\* |
| 2009 | Lietuvos jaunimo iki 16 m. futbolo rinktinė | 2 (0) |
| 
\*\* Nacionalinės komandos pasirodymų irįvarčių duomenys. |

**Erikas Grigaliūnas** (g. 1994 m. kovo 3 d. Lazdijuose) – Lietuvos futbolininkas, rungtyniaujantis puolėjo pozicijoje. Alytaus Dainavos žaidėjas.

Karjera
-------

2003-2009 m. žaidė FK Alyčio jaunimo komandoje. Pirmasis treneris *Antanas Bytautas*. 2009 m. sezono metu jaunimo čempionate įmušė 17 įvarčių. Tais pačiais metais buvo pakviestas į "FK Alyčio" komandą, kurioje debiutavo 2009 m. balandžio 19 d. varžybose prieš FK Nevėžio komandą. Būdamas 15 metų įmušė pirmąjį įvartį LFF I lygoje, varžybose prieš "FK Mažeikių" komandą. 2009 m. 15-metis puolėjas LFF I lygos čempionate įmušė tris įvarčius. 2009 m. kovo 17 d. debiutavo Lietuvos jaunimo iki 16 m. futbolo rinktinėje, varžybose prieš Lenkiją, iš viso rinktinėje sužaidė 2 varžybas. 

2010 m. vasarį pradėjo treniruotis Nacionalinėje Futbolo Akademijoje Kaune. Tais pačiais metais E. Grigaliūnas persikėlė į Mažeikius, kur žaidė A lygos FK Mažeikių klubo dublerių komandoje. Mažeikių komandoje debiutavo 2010 m. spalio 25 d. varžybose prieš "FK Pakruojis-2" komandą, kuriai įmušė du įvarčius. 

2011 m. nutraukė sutartį su mažeikiškiais, po to, kai klubas iš pagrindinės komandos vyriausio trenerio pareigų atleido jo tėvą Ričardą Grigaliūną. Grįžęs į Alytų futbolininkas treniravosi individualiai, padedant tėvui, žaidė Alytaus apskrities čempionato komandoje FK Auska Alytus. 2012 m. pradėjo žaisti Alytaus FK Dainavos komandoje.

Nuorodos
--------

* Erikas Grigaliūnas www.futbolinis.lt;
* Septyniolikmečiu alytiškiu susidomėjo ukrainiečiai;
* Erikas Grigaliūnas - Futbolo.tv Archyvuota kopija 2013-08-19 iš Wayback Machine projekto.;
* Erikas Grigaliunas ball juggling - YouTube.

Šaltiniai
---------

1. ↑  FK „Dainava" 2013 m. sezono sudėtis Archyvuota kopija 2013-04-10 iš Wayback Machine projekto.
Mišrus eglynas Žemaitijoje
Kiškiakopūstinio eglyno paklotė (Josvainių miškai)
**Eglynas** – medynas, kuriame vyrauja eglių genties rūšys. Dideli eglynų plotai driekiasi taigoje, įvairių platumų kalnuose.

Lietuvoje
---------

Lietuvoje eglynus sudaro savaime augančios arba sodintos paprastosios eglės. Eglynai užima ~19 % visų Lietuvos medynų. Auga įvairiuose dirvožemiuose, bet labiausiai mėgsta derlingus, apydrėgnius, gana nuotakius priesmėlio ir priemolio dirvožemius. Šlapiose vietose dažnai kenčia nuo šakninio puvinio, todėl ten lengvai lūžta audrų metu. Nemažai yra grynų eglynų, bet dažniau auga pramaišiui su drebulėmis, beržais, baltalksniais, taip pat pušimis, juodalksniais, ąžuolais. Pagal savo paklotės pobūdį eglynai skirstomi į mėlyninius, kiškiakopūstinius, mėlyninius-kiškiakopūstinius, kiškiakopūstinius-plačialapius (dar kitokio pobūdžio – ~15 %).

Didžiausi Lietuvoje eglynai veši Žemaičių aukštumoje, Šušvės baseine, Biržų girioje. Taip pat dideli eglynai dunkso apie Troškūnus, Balbieriškį, Raguvą, Daugus, Šešupės baseine. Pietų ir Rytų Lietuvoje eglynų reta. Didelių ištisų eglynų nebelikę, nuo XIX a. vid. daug jų iškirsta dėl medienos ir plečiant žemės ūkio naudmenas. Eglynus daug kur pakeitė menkaverčiai drebulynai ir beržynai.

Eglynų vidutinis tūris – 196 m³/ha, vidutinis prieaugis – 3,91 m³/ha, vidutinis bonitetas – II,2, vidutinis skalsumas – 0,63. Kertamos 18–120 metų eglės. Mediena plačiai naudojama statyboje, yra celiuliozės žaliava.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Eglynas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 487


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RDendrologija |
| --- |
|  |
| 
Botanika · Augalija · Flora · Augalai · Sumedėjęs augalas · Liana · Puskrūmis · Krūmokšnis · Krūmas · Krūmedis · Medis · Vaismedis · Kultivaras · Lapuočiai · Spygliuočiai · Vienanamis augalas · Dvinamis augalas
Iliustruotas Lietuvos augalų genčių vardynas · Lietuvos vietinės medžių ir krūmų rūšys · Lietuvos išskirtiniai medžiai · Lietuvos svetimžemė dendroflora · Pasaulio išskirtiniai medžiai 
Miškas · Miško skliautas · Pomiškis · Lietuvos miškai · Pasaulio miškai (šalys pagal miškų plotą) · Miškų nykimas (neteisėtas miško kirtimas)
Miškininkystė (ekologinė miškininkystė) · Miško atkūrimas · Įveisimas · Miškų ūkis · Miškų urėdija · Girininkija · Eiguva · Lietuvos miškų institutas |

 |
**Erika Jadvyga Vilhelmina Freyer–Henkel** (vok. *Erika Hedwig Wilhelmine Freyer-Henkel*; 1910 m. rugpjūčio 18 d. Nidoje, Rytų Prūsija – 1997 m. spalio 7 d. Gelzenkirchene, VFR) – vokiečių tapytoja.

Biografija
----------

Gimė ir augo meniškoje aplinkoje: motinos tėvas Hermanas Blodė buvo žinomas tapytojų globėjas, Nidos dailininkų kolonijos įkūrėjas.

1930 m. Erika Henkel pradėjo studijuoti Karaliaučiaus universitete ir, tuo pačiu metu, Karaliaučiaus meno akademijoje pas profesorių Francą Ksaverą Wimmerį (1881–1937). Du semestrus žinias gilino Kelne ir Berlyne. 1934 m. išlaikė pirmuosius valstybinius egzaminus iš meno pedagogikos ir istorijos, o 1936 m. – ir antruosius. 1937 m. apsivedė su bendramoksliu peizažistu Haincu Freyeriu (1909–1939), pora 
*Pfahlbude* kaimelyje (dab. lenk. *Ujście* prie Pasargės žiočių į Aistmares) įsigijo buvusios mokyklėlės pastatą ir įsirengė ten tapybos atelję.

Prasidėjusio Antrojo pasaulinio karo pradžioje vyras žuvo fronte. 1945 m. dailininkė persikėlė pas draugus į vakarinėje Vokietijoje esantį Gelzenkircheną, nuo 1950 m. iki 1972 m. dirbo mokytoja šio miesto 
*Rikardo Hucho gimnazijoje*. Atsostogų metu keliaudavo po Europą. 

Erikos Freyer–Henkel kūrybai poveikį padarė ankstyvieji ekspresionistai. Tapytoja buvo daugelio parodų Kelne, Diuseldorfe ir kituose Šiaurės Reino-Vetfalijos miestuose dalyvė, priklausė keletui dailinininkų susivienijimų.

Šaltiniai
---------

* Freyer-Henkel, Erika // Kunstakademie Königsberg 1845 – 1945. Biographien der Direktoren und Lehrer. (Bearbeitet von Ingeborg Nolde.)
* Freyer–Henkel, Erika // Ilona Motiejauskienė. *Kelionė į prūsiškąjį „Barbizoną"* / Draugija „Nidden". – Klaipėda: Druka, 2013, psl. 101; ISBN 978-609-404-144-0 Archyvuota kopija 2021-03-09 iš Wayback Machine projekto.
* Pfahlbude, Grenzlandschule
* Erika Hedwig Wilhelmine Henkel
| **Erik Satie** |
| --- |
|  |
| Erik Satie |
| Gimimo vardas | Éric Alfred Leslie Satie |
| Gimė | 1866 m. gegužės 17 d.Honflioras, Žemutinė Normandija, Prancūzija |
| Mirė | 1925 m. liepos 1 d. (59 metai)Paryžius, Prancūzija |
|  |
| Veikla | kompozitorius |
|  |
|  **Vikiteka** | Erik Satie |

**Erikas Sati** (pilnas vardas *Éric Alfred Leslie Satie*; 1866 m. gegužės 17 d. – 1925 m. liepos 1 d.) – prancūzų kompozitorius. Pagarsėjo savo kūriniais pianinui, kurie laužė to laikmečio nusistovėjusius standartus.

Biografija
----------

Gimė Honflioro mieste, šiaurinėje Prancūzijoje. Pradėjo mokytis Paryžiaus konservatorijoje būdamas 13 metų. Nebuvo niekuo pasižymintis mokinys ir po kelerių metų metęs mokslus įstojo į armiją. Dėl sveikatos problemų ten išbuvo trumpą laiką. Pradėjo dirbti muzikantu, grojo pianinu kabaretuose, nuo 1886 metų ėmė pats kurti muziką.

Kūryba
------

Pirmieji Satie kūriniai buvo daugiausiai solo pianinui. Didžioji dalis jų ramūs, su pasikartojančiomis dalimis, įkvėpti tradicinių šokių, nevakarietiškos muzikos formų. Žymiausi iš jų *Gymnopédies* (1888) ir *Gnossiennes* (1889–97). Kai kurie kūriniai ir jų pavadinimai humoristiniai, besišaipantys iš to meto garsių kompozitorių arba siūlantys iššūkius atlikėjams. Pavyzdžiui, nei dviejų minučių netrunkančio *Vexations* (apie 1893 m.) partitūra turi įrašą, kad kompozicija turėtų būti sugrota 840 kartų iš eilės (tai trunka apie 18 val. ir po Satie mirties buvo surengtas ne vienas *Vexations* atlikimo „maratonas").

XX a. Satie kūrė kompozicijas baletui, pantomimoms ir lėlių teatrams, o visai prieš mirtį ir filmui, tačiau niekada nenutolo nuo muzikos solo pianinui.

Nemažai Erik Satie kūrinių XX ir XXI a. buvo panaudoti filmuose, televizijos laidose, aranžuoti populiariajai muzikai.

Kūriniai
--------

Žymesni Erik Satie kūriniai:

* Ogives (1886)
* Sarabandes (1887)
* Gymnopédies (1888)
* Gnossiennes (1889–97)
* Vexations (1893)
* Je te veux (1901?)
* Embryons desséchés (1913)
* Sports et divertissements (1914)
* Paradas (1916–19)
* Sonatine bureaucratique (1917)
* Sokratas (1917–18)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Nicole V. Gagné. *Historical Dictionary of Modern and Contemporary Classical Music*. Scarecrow Press, 2012, p. 235-6
2. ↑  Nicole V. Gagné. *Historical Dictionary of Modern and Contemporary Classical Music*. Scarecrow Press, 2012, p. 236-7

Nuorodos
--------

* Gnossienne 1, atliekamas Alessio Nanni (video)
* Gymnopedie (video)
| Los Antigvosas*Los Antiguos* |
| --- |
| *Los Antigvosas žvelgiant nuo Čilės pusės* |
|  |
| 

Los AntigvosasLos Antigvosas

46°34′0″ p. pl. 71°36′0″ v. ilg.﻿ / ﻿46.56667°š. pl. 71.60000°r. ilg.﻿ / 46.56667; 71.60000﻿ (Los Antigvosas)Koordinatės: 46°34′0″ p. pl. 71°36′0″ v. ilg.﻿ / ﻿46.56667°š. pl. 71.60000°r. ilg.﻿ / 46.56667; 71.60000﻿ (Los Antigvosas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Argentinos vėliava Argentina |
| **Provincija** | Santa Kruso provincija Santa Kruso provincija |
| **Departamentas** | Lago Buenos Aireso departamentas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1921 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2001) | 2 047  |
| **Altitudė** | 6 m |
|  |
| **Tinklalapis** | www.losantiguos.gov.ar |
|  **Vikiteka** | Los Antigvosas |

**Los Antigvosas** (isp. *Los Antiguos*) – gyvenvietė Argentinoje, Santa Kruso provincijoje, Lago Buenos Aires departamente, 45 km į vakarus nuo Perito Moreno. Išsidėsčiusi pietiniame Buenos Airių ežero krante, Patagonijos Anduose, *Jeinement* upeliu atskirta nuo Čilės miesto Čile Čiko. 2 tūkst. gyventojų.

Iki europiečių atvykimo dabartinio miesto vietoje gyveno indėnų gentys. Pirmieji europiečiai pasirodė apie 1900 metus. 1906 m. minima pirma nuolat gyvenama sodyba. Į Los Antigvosą atvyko nemažai emigrantų iš rytų ir centrinės Europos. 1921 m. suteiktas oficialios gyvenvietės statusas. 1970 m. gavo savivaldybės teises. 1991 m. miestelis nukentėjo nuo šalimais Čilėje stūksančio Hadsono ugnikalnio išsiveržimo.

Verčiamasi žvejyba, žemės ūkiu (auginamos vyšnios, braškės, avietės, obuoliai). Los Antigvosas laikomas „Nacionaline Vyšnių sostine" (*Capital Nacional de la Cereza*).

Nuorodos
--------

* Turistinė apžvalga
| **Erikas Petrikas** |
| --- |
| Gimė | 1962 m. rugsėjo 8 d. (60 metų)Joniškis |
|  |
| Veikla | Lietuvių diplomatas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Riterio kryžius |

**Erikas Petrikas** (g. 1962 m. rugsėjo 8 d. Joniškyje) – lietuvių diplomatas, buvęs Lietuvos ambasadorius Armėnijoje.

Biografija
----------

1985 m. baigė Vilniaus universiteto Ekonomikos fakultetą.

1992 - 1994 m. buvo atašė Lietuvos ambasadoje Danijoje, 1994 - 1998 m. - ambasadoje Didžiojoje Britanijoje. 1998 - 2001 m. - Lietuvos URM Administracinio departamento direktorius. 

2001 - 2003 m. buvo Lietuvos atstovybės prie tarptautinių organizacijų Ženevoje vadovo pavaduotojas, 2003 - 2005 m. - Lietuvos Generalinis konsulas Šveicarijoje.

2005 - 2010 m. buvo įgaliotasis ministras-Lietuvos atstovybės prie ES vadovo pavaduotojas. 2010 – 2013 m. vadovavo URM Personalo departamentui.

Nuo 2013 m. gegužės 15 d. iki 2018 m. gegužės 14 d. – Lietuvos ambasadorius Armėnijoje. Jam suteiktas Nepaprastojo pasiuntinio ir įgaliotojo ministro diplomatinis rangas.

Nuo 2018 m. spalio mėn. - URM Administracinio departamento direktorius.

E.Petrikas 2003 m. apdovanotas Ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Riterio kryžiumi.

Šaltiniai
---------

1. ↑  D.Grybauskaitė presented letters of credence to Lithuania’s ambassador to Armenia Archyvuota kopija 2022-05-20 iš Wayback Machine projekto. (president.lt inf.)
2. ↑  [neveikianti nuoroda] (Lietuvos URM inf.)

  


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Giedrius Apuokas** | **Lietuvos ambasadorius Armėnijoje** 2013 - 2018 m. | Po to:**Inga Stanytė-Toločkienė** |
|  |
| --- |
|  |
| „Artemisiono bronza" Nacionalinis Atėnų archeologijos muziejus (2,09 m, varis) |
|  |

**Artemisiono bronza** – klasikinio Sen. Graikijos laikotarpio V a. pr. m. e. bronzinė statula, vaizduojanti, spėjama, dievą Dzeusą arba Poseidoną.

Apie skulptūrą
--------------

„Artemisiono bronza" (ar „Artemisiono Dzeusu" ir „Artemisiono Poseidonu") vadinama statula rasta Egėjo jūroje prie šiaurinio Eubojos salos Artemisiono iškyšulio. Ji rasta nuskendusio laivo liekanose kartu su kitomis dviem bronzinėmis skulptūromis. Spėjama, kad laivas priklausė romėnams, kurie bandė išplukdyti grobį, tačiau jų laivas sudužo prie Artemisiono iškyšulio. Liekanas 1926 m. atrado pinčių ieškotojai.

„Artemisiono bronza" datuojama sukurta apie 460−450 m. pr. m. e. Skulptūroje pavaizduota didesnė nei natūralaus žmogaus dydžio barzdoto dievo figūra judesyje. Jo kairė ranka ištiesta į priekį, o dešinė užsimojusi metimui: žaibo (Dzeuso atveju) arba trišakio (Poseidono atveju). Figūros akyse tikriausiai buvo įstatyti kristalai arba stiklo gabaliukai (pradingę). Figūra pavaizduota anatomiškai tiksliai, išskyrus rankas, kurios yra per ilgos. Bet taip tikriausiai buvo padaryta skulptoriaus nuožiūra. Dėl aukšto skulptūros meninio atlikimo lygmens spėjama, kad ją sukūrė kuris nors garsus Sen. Graikijos skulptorius, pvz. Kalamis.

Taip pat skaitykite
-------------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Artemisiono bronza** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Agamemnono kaukė
* Delfų važnyčiotojas
* Peonijo Nikė

Šaltiniai
---------

* *Jewel: A Celebration of Earth's Treasures*, 2016, p. 51
* Graikijos kultūros ministerijos informacija Archyvuota kopija 2021-01-15 iš Wayback Machine projekto.
| **Erika Drungytė** |
| --- |
| Gimė | 1971 m. sausio 27 d. (52 metai)Kaunas |
| Tautybė | lietuvė |
|  |
| Veikla | poetė, vertėja, literatūros kritikė |
|  |
| Išsilavinimas | mokslų daktarė |
| Alma mater | Klaipėdos universitetas |

**Erika Drungytė** (g. 1971 m. sausio 27 d.) – Lietuvos poetė, vertėja, literatūros kritikė.

Biografija
----------

1996 m. baigė lituanistikos ir režisūros studijas Klaipėdos universitete. 1995–1996 m. Kaune dirbo mokytoja, 1995–1996 m. dirbo Lietuvos radijuje (vedė laidą „Literatūros akiračiai"). 1998 m. dėstė lietuvių literatūrą Latvijos universitete, 1996–2002 m. – Vytauto Didžiojo universitete. 2002 m. tapo humanitarinių mokslų daktare. 2003–2012 m. dirbo Kauno miesto savivaldybėje. Nuo 2016 m. – kultūrinio žurnalo „Nemunas" vyriausioji redaktorė. Yra Lietuvos rašytojų ir Lietuvos žurnalistų sąjungų bei LATGA narė.

Kūryba
------

Erikos Drungytės eilėraščiuose ryški meilės, harmonijos, dvasingumo ilgesio tematika, pabrėžiama teksto ritmika, žodžių fonetiniai ir etimologiniai ryšiai. Vėlesnėje kūryboje išryškinta pilietinė laikysena. Drungytės poezijoje svarbiausia žodžių semantinių laukų sąveika ir kibirkščiavimas. Ši stilistika padeda atskleisti sąvokų (ženklų) genezę ir jų giluminius ryšius.

Parašė kelias dešimtis tekstų dainoms. Populiariausios – *Mano kraštas, Dukrai, Romansas dviems*.

Bibliografija
-------------

Eilėraščių rinkiniai
* *Tiksli žiema* (1998 )
* *Ramybės* (2003)
* *Rūkas ir vėjas* (2008)
* *Patria* (2015)
* *Miestas ir kalnas* (2020)

Vertimai
* L. Langa. *Vienišieji* (2008)
* *Pavasaris bus kaip visuomet*: šiuolaikinės latvių poezijos antologija (2012)
* Mara Zalytė. *Penki pirštai* (2016)

Apdovanojimai
-------------

* Apdovanojimas už geriausią debiutą „Poezijos pavasaryje" (1997 m.)
* Salomėjos Nėries prizas (2009 m.)
* Festivalio „Poezijos pavasaris" premija už pasaulio poezijos vertimus į lietuvių kalbą (2010 m.)
* „Varpų" literatūrinė premija (2015 m.)
* Elenos Mezginaitės premija (2016 m.)
* Antano Baranausko literatūrinė premija (2016 m.)
* Bernardo Brazdžionio literatūros premija (2017 m.)
* Mylimiausias dainų tekstų autorius (2017 m.)
* Gabrielės Petkevičaitės-Bitės atminimo medalis Tarnaukite Lietuvai (2020 m.)

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Erika Drungytė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004
2. ↑  Drungytė Erika, tekstai.lt
3. ↑  Poetė Erika Drungytė apdovanota Antano Baranausko literatūrine premija
4. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Artemidės šventykla Efese

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Artemidės šventykla** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

**Artemidės šventykla** – vienas iš septynių pasaulio stebuklų, stovėjusių Efese (dabartinė Turkija). Pagal legendą Efesą įkūrė amazonės – karingų moterų gentis. Paskutinė Artemidės šventykla jame buvo statoma daug kartų. Ankstyvieji mediniai statiniai pasenę suirdavo, sudegdavo arba sugriūdavo per žemės drebėjimus, todėl VI a. pr. m. e. viduryje buvo nutarta globėjai deivei Artemidei pastatyti didingą buveinę, negailint nei lėšų, nei laiko. Geriausiu buvo pripažintas Chersitrono projektas. Jis pasiūlė šventyklą statyti iš marmuro, pelkėje prie upės. Chersitronas nutarė, kad minkšta pelkėta dirva bus geras amortizatorius per žemės drebėjimus. O kad savo svorio slegiamas marmurinis kolosas nenugrimztų į žemę, buvo iškasta gili pamatų duobė ir pripildyta medžio anglies bei vilnos mišinio - padaryta kelių metrų storio pagalvė. Šventyklos statyba buvo labai sudėtinga, ir kada didysis architektas būdavo bejėgis, jam į pagalbą ateidavo pati Artemidė…Cheristonas nesulaukė statybos pabaigos. Šventykla buvo baigta apie 550 m. pr. m. e.

Nežinoma, kaip ji buvo papuošta, kokios statulos joje stovėjo, kokios buvo freskos ir kokie paveikslai, kaip atrodė pati Artemidės statula. Visa, ką buvo padaręs Chersitronas ir jo įpėdiniai, sunaikino Herostratas. Eilinis žmogus nutarė tapti nemirtingas, atlikdamas nusikaltimą - 356 m. pr. m. e. liepos 21 d. sudegindamas Artemidės šventyklą.

Antrąją šventyklą statė architektas Cheirokratas. Šį kartą statyba ilgai neužtruko. Dabar nebuvo mįslių ir techninių išradimų. Reikėjo pakartoti tai, kas padaryta anksčiau.

Svarbiausią statinį rėmė 127 marmuro kolonų, kurių aukštis siekė 20 metrų. Pastatas dekoruotas gražiomis skulptūromis ir kitais papuošimais. Šventyklos viduryje pastatyta Artemidės skulptūra. Tai viena didžiausių senovės šventyklų - jos pagrindas buvo 109 m ilgio ir 50 m pločio. Artemidės šventykla pastatyta apie 550 m. pr. m. e. (Achemenidų dinastija). Iš vidaus šventyklą puošė nuostabios Praksitelio ir Skopo statulos, bet dar puikesni buvo paveikslai.

Ši šventykla ir buvo paskelbta pasaulio stebuklu, nors to galbūt labiau verta buvo pirmoji, pastatyta Chersitrono.

v • a • r **Septyni pasaulio stebuklai** 

Cheopso piramidė | Kabantieji Babilono sodai | Artemidės šventykla | Dzeuso skulptūra | Halikarnaso mauzoliejus | Rodo kolosas | Aleksandrijos švyturys
Koordinatės: 55°29′42″š. pl. 25°37′38″r. ilg.﻿ / ﻿55.494929°š. pl. 25.627219°r. ilg.﻿ / 55.494929; 25.627219


|  |
| --- |
| **Utenos regioninis profesinio mokymo centras** |
| Utenos regioninis profesinio mokymo centras herbasUtenos regioninis profesinio mokymo centras herbas |
| Utenos regioninis profesinio mokymo centras |
| **Adresas** | Aukštaičių g. 5, Utena |
| **Direktorius(-ė)** |  |
| **Mokinių skaičius** |  |
| **Įkūrimo data** | 2000 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** |  |

**Utenos regioninis profesinio mokymo centras** – profesinio mokymo įstaiga, įsikūrusi Utenoje, Aukštaičių g. 5, teikianti pirminį ir tęstinį profesinį mokymą dėstomąja lietuvių kalba. Įstaigą įkūrė Lietuvos Respublikos švietimo ir mokslo ministerija, jos kodas 111965099, teisinė forma viešoji įstaiga.

Profesinio mokymo centras teikia mokiniams ir suaugusiems profesinį, pagrindinį ir vidurinį išsilavinimą, kvalifikacijos tobulinimą ir perkvalifikavimą. Čia vykdomas antrojo, trečiojo ir ketvirtojo ISCED 97 lygmens profesinis mokymas pagal formaliojo pirminio ir tęstinio profesinio mokymo programas su įprasta vyraujančia dalykine specializacija ir teoriniu bei praktiniu ugdymu. Mokymas teikiamas ne jaunesniems, kaip 14 metų asmenims. Programos trukmė - 1-4 metai.

Rengiami apdailininkai (statybininkai), staliai, virėjai, maisto pramonės darbuotojai, automobilių mechanikai, prekybos įmonių vadybininkų padėjėjai, barmenai, padavėjai, viešbučių darbuotojai.

Istorija
--------

1983 m. rugsėjo 1 d. buvo įsteigta 58–ji vidurinė profesinė mokykla. Tuo metu į mokyklą buvo priimti 162 moksleiviai mokytis šių specialybių: maisto pramonės įrengimų derintojai, mėsos išpjaustytojai ir dešrų formuotojai, sūrių gamintojai ir formuotojai, traktorių, automobilių, žemės ūkio paskirties mašinų šaltkalviai-remontininkai, pieno produktų meistrai.

2000 m. liepos 1 d. reorganizavus aukštesniąją žemės ūkio ir maisto pramonės mokyklą įkurtas Utenos regioninis profesinio mokymo centras.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
* Informacija apie mokyklą (*aikos.smm.lt*)[neveikianti nuoroda]
Kubilas su pienu sūriui gaminti
Šiuolaikinis maudymosi kubilas (iš vidaus padengtas plastiku)
**Kubilas** – cilindro formos talpa, žema plati statinė – indas skysčiams ar bėralams laikyti, uždengiamas užspaudžiamu dangčiu. Paprastai senieji kubilai pagaminti iš lentinių šulelių, aplenktų keliais medžio ar metalo lankais. Kubilo skirtumas nuo statinės – jis laikomas stačias, o statinė su uždaru dugnu ir viršumi, užsandarinta kamščiu, gali būti paguldoma, ridenama.

Aprašymas
---------

Kubilus gamindavę amatininkai – kubiliai. Jie rakandus dirbdavo iš pušies, eglės, drebulės, ąžuolo. Indams buvo panaudojama ir beržo, liepos žievė. Gaminiai iš ąžuolo medienos buvo sunkesni ir patvaresni. Kubilai buvo nupinami ir iš šiaudų. Naudoti įvairių dydžių, kaip tara grūdams, miltams laikyti, kitiems maisto produktams saugoti, kraičiui sudėti, prekėms gabenti. Dideliame mediniame kubile skalbdavo, prausdavo vaikus, raugindavo kopūstus, įrengdavo medsukį (sudėtiems koriams sukti).

Šiais laikais kubilams gaminti be medžio pritaikomos ir kitos medžiagos – metalas, plastikas. Naudojamas ir kaip lauko pirtis – didžiulis kubilas su pašildytu vandeniu, talpinantis ne vieną žmogų.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Auseklis (indas)
* Duonkubilis
* Kraitkubilis

* Kubilo gaminimas (iliustracija)
* Skalbimas kubile (Ž. Šardeno paveikslas)
* Kubilas su prekėmis
* Įvairūs kubilai
* Kubilas su medsukiu

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kubilas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Kubilas auseklis
* Kubilas (*kaisiadoriumuziejus.lt*)
**Lepontijai** (lot. *Lepontii*) – senovinė tauta, kurios žemės buvo Alpėse, Retijoje (dabartinė Šveicarija ir Italija), kai Retiją užkariavo Roma.

Lepontijai buvo aprašomi kaip keltų, ligūrų, retų ar germanų gentis. Tačiau daugiausia įrodymų, įskaitant paskutinius archeologinius kasinėjimus, ir lepontijų ryšys su Šiaurės Italijos Golasekos kultūra (*Golasecca culture*) rodo juos buvus keltų kilmės. Lepontijai galėjo atsirasti susiliejant retams (kurie kilme siejosi su etruskais) ir keltams.

Pagrindinis lepontijų miestas buvo Oscela (*Oscela*, dabar Italijos miestas *Domodossola*), jų teritorija apėmė pietinius San Gotardo ir Simplono perėjų šlaitus (dabar tai Osolos ir Tičino žemės).

Lepontijų žemės užėmė pietvakarinį Retijos kampą. Apie 600–500 m. pr. m. e. lepontijai savo antkapiuose ėmė daryti įrašus savo rašmenimis, kurie buvo kilę iš etruskų abėcėlės. Retijoje buvo naudojamos kelios etruskų kilmės abėcėlės. Tuo metu piečiau lepontijų žemių 600–500 m. pr. m. e. buvo etruskų žemės, kuriose vėliau atsirado insubrų sostinė Mediolanas (*Mediolanum*, dabartinis Milanas).

Nuorodos
--------

1. ↑  Raethians (or the North Etruscans) Archyvuota kopija 2009-04-13 iš Wayback Machine projekto.

* Rhaetia: Map 1
* Tibiletti Bruno, M. G. (1978). „Ligure, leponzio e gallico". In *Popoli e civiltà dell’Italia antica* vi, *Lingue e dialetti*, ed. A. L. Prosdocimi, 129–208. Rome: Biblioteca di Storia Patria.
* Tibiletti Bruno, M. G. (1981). „Le iscrizioni celtiche d’Italia". In *I Celti d’Italia*, ed. E. Campanile, 157–207. Pisa: Giardini.
* Whatmough, J. (1933). *The Prae-Italic Dialects of Italy*, vol. 2, *The Raetic, Lepontic, Gallic, East-Italic, Messapic and Sicel Inscriptions*. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press.
* AA.VV. and Prosdocimi, A.L. (1991). *I Celti*, pag.50-60, *Lingua e scrittura dei primi Celti*. Bompiani.
* AA.VV. and De Marinis, R.C. (1991). *I Celti,* capìtol *I Celti Golasecchiani**. Bompiani.*
| Roland Garros |
| --- |
|  |
|
| **Vieta** | Paryžius |
|  | Prancūzija |
| **Varžybų vieta** | Stade Roland Garros |
| **Kortų danga** | Gruntas |
| **Vyrų lentelės** | 128S / 128Q / 64D |
| **Moterų lentelės** | 128S / 96Q / 64D |
| **Prizinis fondas** | € 16 150 460 |
| Didžiojo kirčio turnyrai |
| Australija Australian Open |
| Prancūzija **French Open** (Roland Garros) |
| Jungtinė Karalystė Wimbledon |
| Jungtinės Amerikos Valstijos US Open |

**Prancūzijos atvirasis teniso čempionatas** (toliau RG), angl. *French Open* - vienas iš keturių Didžiojo kirčio turnyrų. RG vyksta kiekvienais metais gegužės mėnesio pabaigoje ir birželio pradžioje Stade Roland Garros kortuose. Nuo turnyro pradžios iki 1927 m. jame buvo žaidžiama žolės dangos kortuose, o nuo 1928 m. ant lėtesnės ir reikalaujančios daugiau fizinės žaidėjų ištvermės - grunto dangos. RG yra antrasis Didžiojo kirčio teniso sezono turnyras. Turnyras pirmą kartą vyko 1891 m.

Varžybos
--------

Kaip ir visuose Didžiojo kirčio turnyruose, yra vyrų ir moterų varžybos, taip pat yra mišriųjų dvejetų ir jaunesniųjų varžybos.

Turnyro metu Prancūzijoje būna pavasaris - vasara, šilta. Labai dažnai turnyro metu lyja lietus.

Kortai
------

Pagrindiniai kortai yra Philippe Chatrier ir Suzanne Lenglen. 

Nuo pat turnyro gyvavimo pradžios žaidžiama ant grunto dangos.

Suzanne Lenglen kortas Roland Garros turnyre.

Čempionai
---------

* *Vyrų vienetų čempionai laimi* **Coupe des Mousquetaires**. (Muškietininkų taurė)
* *Moterų vienetų čempionės laimi* **Coupe Suzanne Lenglen**. (Suzanos Lenglen taurė)
* *Vyrų dvejetų čempionai laimi* **Coupe Jacques Brugnon**. (Žako Brunono taurė)
* *Moterų dvejetų čempionės laimi* **Coupe Simone Mathieu**. (Simonos Matieu taurė)
* *Mišrių dvejetų čempionai laimi* **Coupe Marcel Bernard**. (Marselo Bernardo taurė)

### Dabartiniai čempionai

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| **Metai** | **Čempionas** | **Finalininkas** | **Rezultatas** |
| 2012 | Ispanija **Rafael Nadal** | Serbija **Novak Djokovic** | 6-4, 6-3, 2-6, 7-5. |

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| **Metai** | **Čempionė** | **Finalininkė** | **Rezultatas** |
| 2012 | Rusija **Marija Šarapova** | Italija Sara Errani | 6–3, 6–2 |

Nuorodos
--------
|  |
| --- |
| **Medalininkas** |
| Federico Pellegrino |
| **Medaliai** |
| **Atstovaujant:  Italija** |
| Slidinėjimo krosas |
| Olimpinės žaidynės |
| **Sidabras** | 2018 Pjončanas | Sprintas |
| **Sidabras** | 2022 Pekinas | Sprintas |
| Pasaulio čempionatas |
| **Auksas** | 2017 Lahtis | Sprintas |
| **Sidabras** | 2017 Lahtis | Komandų sprintas |
| **Sidabras** | 2019 Syfeldas | Sprintas |
| **Bronza** | 2015 Falunas | Komandų sprintas |
| **Bronza** | 2019 Syfeldas | Komandų sprintas |

**Federico Pellegrino** (g. 1990 m. rugsėjo 1 d. Aostoje) – Italijos slidinėjimo kroso sportininkas, daugkartinis olimpinis prizininkas.

Biografija
----------

2010 m. Pellegrino pelnė pasaulio jaunimo čempionato bronzą individualaus sprinto varžybose. 2011 m. italas debiutavo pasaulio čempionate ir užėmė 12-ą vietą sprinto rungtyje. 2013 m. pasaulio jaunimo iki 23 m. amžiaus čempionas.

Savo debiutinėse 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse italas dalyvavo dvejose rungtyse. Individualaus sprinto varžybose užimta 11-oji vieta, o komandiniame sprinte kartu su Dietmar Nöckler reitinguoti 11-oje vietoje.

2015 m. pasaulio čempionate pelnytas pirmasis medalis - bronza komandiniame sprinte. 2017 m. Pellegrino pirmą kartą tapo pasaulio čempionu sprinto varžybose. 2018 m. žiemos olimpiadoje iškovojo sidabrą sprinto rungtyje.

2022 m. žiemos olimpinėse žaidynėse italas individualaus sprinto varžybose pakartojo savo olimpinę sėkmę ir antrą kartą pelnė šios rungties olimpinį sidabrą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Olympedia Profile". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2022 m. vasario 12 d.
*Kitos reikšmės – Kronika (reikšmės).*
**Eriko kronika** (švedų k. *Erikskrönikan*) – vienas iš seniausių Švedijos istorijos šaltinių.

Eriko kronika parašyta eilėmis senąja švedų kalba nežinomo autoriaus apie 1335 m. Kronikos pavadinimas yra susijęs su vienu iš pretendentų į Švedijos sostą, kunigaikščiu Eriku, kuris yra pagrindinis kronikos herojus. Taip vadinti kronika buvo pradėta tik XVI a. iki tol vadinta Senąja Eiliuotąja kronika, o pirminis jos pavadinimas nežinomas. Kronika mūsų laikus pasiekė 19 nuorašų, iš kurių seniausias yra datuojamas 1457 m.

Turinys
-------

Kronikoje pasakojama apie Folkungų dinastijos valdymo periodą Švedijoje, pradedant šios dinastijos iškilimu XIII a. viduryje ir baigiant Magnuso Eriksono įžengimu į Švedijos sostą 1319 m. Šioje kronikoje bene anksčiausiai švedų šaltiniuose yra minimi lietuviai.

Kronikos sudėtinė dalis yra pasakojimas apie junkerį Karlą, kuris laikomas senesniu už pačią kroniką ir paimtu iš giesmės ar legendos apie šį asmenį. Čia pasakojama, kad jarlo Birgerio konkurentas dėl įtakos Švedijoje junkeris Karlas kuriam laikui nutarė pasitraukti iš šalies, nes bijojo būti nunuodytas. Jis išsiruošė į kryžiaus žygį ir dalyvavo Durbės mūšyje (1260), kur žuvo nuo lietuvių (letugų, senąja švedų k. *lättugha* ar *lettugha*) rankos.

Junkeris Karlas buvo iš Talino atvykusiame danų kryžininkų būryje, tad tikėtina, jog minėtasis lietuvių vardas „lättugha" yra perimtas iš estų kalbos žodžio ***leedukad***, kuris ir reiškia lietuviai.

Ištrauka
--------

| *Erikskrönikan:* |
| --- |
| *Birger jerl, then wise man.* |
| *Han loot Stockholms stad at byggia* |
| *med digert with oc mykin hyggia,* |
| *eth fagerth hus ok en godhan stadh* |
| *alla ledh swa gjort som han badh.* |
| *Thet er laas fore then sio,* |
| *swa at karela göra them enga oroo.* |
| *Then sio er god, iak sigher for whi:* |
| *nittan kyrkiosokner liggia ther i* |
| *ok um kring sion siu köpstäde.* |
| Psl. 17 |
| *tith han matte liffua vtan kiiff* |
| *ok ware feligher vm sith liiff* |
| *Ok lothe sith gotz sik tho ränta* |
| *sölff ok gul ok lothe thz henta* |
| *ä tith som han ware* |
| *thz som honom til retta bare* |
| *Thz skulle honom engen man formena* |
| *oc ther med kleda sik ok sina swena* |
| *til werldin matte sik än vm wenda* |
| *ok honom matte högre lykka henda* |
| *till gudz riddara han tha ouer foor* |
| *en här aff **lättugha** digher oc stoor* |
| *ffoor the gudz riddara tha a hand* |
| *ok war tha komen a thera land* |
| *thaghar the bröder hördo thz vara sakt* |

Nuorodos
--------

* Eriko kronikos tekstas senąja švedų kalba
**Utenos rajono taryba** – Utenos rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1990 m. kovo 24 d. pakartotinis balsavimas (II turas) – balandžio 7 d. tačiau kai kuriose rinkimų apygardose rinkimai neįvyko, kitose daputatas nebuvo išrinktas arba buvo paskirtas miesto valdybos nariu. Pakartotiniai rinkimai į neužimtas deputatų vietas vyko gegužės 19 d. ir lapkričio 24 d. Pilnas pavadinimas – **Utenos rajono Liaudies deputatų taryba**, nuo 1990 m. balandžio mėn. *Utenos rajono taryba*, nuo 1994 m. liepos mėn. *Utenos rajono savivaldybės taryba*. Rajono teritorijoje be to dar veikė ir Utenos miesto taryba

Teisinis pagrindas
------------------

Vietos savivaldos pagrindų įstatymu, priimtu 1990 m. vasario 12 d. savivaldybės suskirstytos į žemesniosios pakopos savivaldybes – apylinkės, gyvenvietės (valsčiai), rajono (apskrities) miestai ir aukštesniosios pakopos savivaldybes – rajonai, apskritys, respublikos miestai. Utenos rajonui priskirtas aukštesniosios pakopos savivaldybės statusas. Savivaldybių teises kiek suvaržė 1993 m. spalio 12 d. Seimo priimtos įstatymo pataisos.

Rinkimai, vadovaujantis Lietuvos TRS Aukščiausiosios Tarybos 1989 m. gruodžio 7 d. priimtu „Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Vietinių liaudies deputatų tarybų rinkimų įstatymu" vyko pagal mažoritarinę sistemą. Kandidatus kelti galėjo renkamos tarybos teritorijoje esančių visuomeninių, politinių organizacijų, visuomeninių judėjimų rajonų ir miestų organai, taip pat ne mažiau, kaip 50 darbo ar gyvenamosios vietos piliečių susirinkimas. Tai buvo pirmieji laisvi ir demokratiški rinkimai po 1925 m. savivaldybių tarybų rinkimų.

Tarybos deputatai
-----------------

1. Jonas Spietinis
2. Algirdas Žukas

Veikla
------

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2017-03-24 iš Wayback Machine projekto.
**Pranas Brazdžius** (1895 m. gruodžio 5 d. Lopiniuose, Subačiaus valsčius – 1980 m. spalio 22 d. Akmenėje) – Lietuvos keramikas, pedagogas.

Biografija
----------

Brolis Vytautas Brazdžius. 1912–1917 m. mokėsi N. Gogolio taikomosios dailės mokykloje Myrhorode (Ukraina), vienerius metus lankė pedagoginius kursus. 1918 m. grįžęs į Lietuvą dėstė dailę 1919–1920 m. Kalvarijos, 1920–1922 m. Marijampolės, 1922–1927 m. Viekšnių, (kur įkūrė keramikos dirbtuves), 1928–1931 m. Mažeikių gimnazijose. 1931–1940 m. dirbo Kauno meno mokykloje, 1931–1934 m. vadovavo Keramikos studijai, vėliau dėstė. 1935–1940 m. dar ir mokytojavo Kauno I amatų mokykloje. Ketvirtajame dešimtmetyje vadovavo Žemės ūkio rūmų organizuotiems keramikų vasaros kursams.

Kūryba
------

Nuo trečiojo dešimtmečio dalyvavo dailės parodose. Sukūrė buitinių ir dekoratyvinių indų (servizai, vazos, lėkštės), daugiausia animalistinės tematikos lipdytosios ir presuotosios skulptūrinės keramikos („Erelis", „Lapė", „Vilkas" 1928–1935 m.). Indai puošti lipdytu arba raižytu ornamentu, įvairiaspalvėmis glazūromis. Pirmasis lietuvių keramikoje įdiegė redukcine glazūrą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lijana Šatavičiūtė. *Pranas Brazdžius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 440 psl.
| **Leucorrhinia albifrons**Apsauga: 3(R) – Reta rūšis |
| --- |
| Baltakaktė skėtė (*Leucorrhinia albifrons*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Būrys: | Žirgeliai  *( Odonata)* |
| Pobūris: | Didieji žirgeliai  *( Anisoptera)* |
| Šeima: | Skėtės  *( Libellulidae)* |
| Gentis: | *Leucorrhinia*  *( Leucorrhinia)* |
| Rūšis: | Baltakaktė skėtė  *( Leucorrhinia albifrons)* |

 |
| Binomas |
| ***Leucorrhinia albifrons***Burmeister, 1839 |

**Baltakaktė skėtė** (*Leucorrhinia albifrons*) – skėčių (*Libellulidae*) šeimos vabzdys.

Biologija ir ekologija
----------------------

Gyvena vidutiniškai turtinguose ir neturtinguose maisto medžiagų ežeruose, taip pat silpnai rūgščiuose vandenyse (pH 4–6,5). Lervos vystosi 2 metus. Jos gyvena tarp gausiai vešinčios povandeninės augalijos. Suaugusios lervos nuo gegužės vidurio iki liepos pradžios lipa ant kranto, prisitvirtina prie augalų ar kelmų 1–2,5 m aukštyje ir neriasi. Suaugėliai laikosi netoli savo išsiritimo vietų. Nakvoja miške, dažniausiai ant pušų. Poruojasi nuo birželio pabaigos iki liepos pradžios. Poravimasis trunka 10–17 valandų. Suaugėliai gyvena vidutiniškai 42 dienas. Yra duomenų, kad suaugėliai patinai kovoja dėl teritorijos su bronzinėmis skėtėmis (*Cordulia aenea*). Pastebėta, kad baltakaktėmis skėtėmis minta *Libellula*, *Anax* genties žirgeliai. Skraido nuo gegužės pabaigos iki rugpjūčio pradžios.

Paplitimas
----------

Šiaurės ir Vidurio Europoje. Vakarų Europoje aptinkama pavienėse atskirtose populiacijose, Uralo, Altajaus kalnuose. Dėl visuotinio atšilimo rūšies arealas plečiasi į šiaurinius regionus.

Lietuvoje rūšis aptikta Alytaus, Biržų, Ignalinos, Kelmės, Lazdijų, Marijampolės, Molėtų, Panevėžio, Radviliškio, Švenčionių, Trakų, Varėnos, Vilniaus ir Zarasų rajonuose.

Šaltiniai
---------

Rašomavičius Valerijus, Lietuvos raudonoji knyga, Kaunas: „Lututė", 2007. psl. 53. ISBN 978-9955-692-71-3
**Paramos fondas** – savo pavadinimą turintis ribotos civilinės atsakomybės viešasis juridinis asmuo, kurio pagrindiniai veiklos tikslai – labdaros arba (ir) paramos bei kitokios pagalbos teikimas fiziniams ir juridiniams asmenims:

* mokslo,
* kultūros,
* švietimo,
* meno,
* religijos,
* sporto,
* sveikatos apsaugos,
* socialinės globos ir rūpybos,
* aplinkos apsaugos
* kitose visuomenei naudingomis ir nesavanaudiškomis pripažįstamose srityse.

Veiklos nuostatai
-----------------

Fondo steigėjai gali būti fiziniai bei juridiniai asmenys, sudarę fondo steigimo sutartį ir iki fondo įregistravimo įsipareigoję skirti fondui įnašus pinigais ar turtu, teikti fondui paslaugas.

Fondas turi turėti dalininkų susirinkimą ir valdymo organą (vienasmenį ar (ir) kolegialų).

Fondas gali turėti ir įgyti tik tokias civilines teises ir pareigas, kurios neprieštarauja fondo tikslams. Fondas turi teisę vykdyti įstatymų nedraudžiamą ūkinę komercinę veiklą, kuri neprieštarauja jo įstatams bei veiklos tikslams ir reikalinga jo tikslams pasiekti.

Fondui draudžiama neatlygintinai perduoti fondo turtą nuosavybėn, pagal patikėjimo ar panaudos sutartis fondo dalininkui, valdymo ir kolegialių organų nariui, fonde darbo sutarties pagrindu dirbančiam asmeniui ar su jais susijusiam asmeniui, ar trečiajam asmeniui, išskyrus labdaros ar paramos tikslus, nustatytus fondo įstatuose pagal Labdaros ir paramos įstatymą.

Taip pat negalima mokėti fondo steigėjui ar dalininkui išmokas iš pelno dalies ar perduoti likviduojamo fondo turto dalį, viršijančią dalininko įnašą bei kt.

Lietuvoje labdaros ir paramos fondų veiklą nustato Labdaros ir paramos fondų įstatymas.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Paramos fondas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Labdaros ir paramos fondų įstatymas
| **Pranas Ambrazas** |
| --- |
| Gimė | 1898 m. rugpjūčio 10 d.Katilių k. Griškabūdžio valsč. Šakių apskr. |
| Mirė | 1975 m. rugpjūčio 13 d. (77 metai)Klyvlende, JAV |
|  |
| Veikla | vargonininkas, chorvedys, kompozitorius ir visuomenės veikėjas. |

**Pranas Ambrazas** (1898 m. rugpjūčio 10 d. Katilių k. Griškabūdžio valsč. Šakių apskr. – 1975 m. rugpjūčio 13 d. Klyvlende, JAV) – vargonininkas, chorvedys, kompozitorius ir visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Kiek pasimokęs pas Griškabūdžio vargonininką B. Bendoraitį, pradėjo savarankiškai vargonininkauti Višakio Rūdos (Marijampolės raj.) parapijoje, kur subūrė chorą, rengė vakarus – koncertus klojimuose ir parapijos salėje. Persikėlęs į Kauną, lankė Juozo Naujalio vargonininkų kursus (dėstė Juozas Naujalis, Juozas Tallat-Kelpša, Jonas Bendorius, A. Kačanauskas, Julius Štarka), o 1928 m. baigė Švietimo ministerijos rengiamus muzikos ir dainavimo mokytojų kursus Klaipėdoje (dėstė Stasys Šimkus, Juozas Žilevičius, Ig. Prielgauskas) ir gavo muzikos mokytojo diplomą.

Nuo 1924 m. dirbo Prienų „Žiburio" gimnazijos muzikos mokytoju, suorganizavo chorą ir pučiamųjų orkestrą, pastatė keletą operečių. Dirigavo 1925 m. Sporto ir dainų šventės jungtiniam chorui, sudarė programą ir dirigavo jungtiniam chorui Pavasarininkų dainų šventėje Prienuose. Antrojo pasaulinio karo metais buvo Prienų miesto Tarybos narys, subūrė 50 dalyvių vyrų chorą. Jo įdainuotos plokštelės buvo naudojamos Kauno radiofono laidoms.

1944 m. pasitraukęs į Vieną, vargonininkavo Eidenstteno vokiečių bažnyčioje. Patekęs į Vokietiją, įstojo į Amerikos okupacinę kariuomenę ir subūrė vyrų oktetą, surengė koncertų.

Sukūrė muziką poeto Bernardo Brazdžionio tekstui „Marija, Motina geroji", šis kūrinys buvo atliekamas vokiečių chorų. Pabėgėlių stovyklose organizavo chorus ir rengė koncertus. Net plaukiant laivu į Ameriką skambėjo jo vadovaujamo choro lietuviškos dainos.

1949 m. vasarą atvykęs į JAV – Klyvlendą, ėmė vargonininkauti Šv. Jurgio lietuvių parapijos bažnyčioje, jos chorą padidino nuo 12 iki 50 žmonių. Parengė programas 1964 m. Niujorko Pasaulinės parodos Lietuvių dienai, 1966 ir 1971 m. JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėms Čikagoje, dalyvavo radijo valandėlėse ir įvairiuose tautiniuose renginiuose. Jo suburtas choras atliko giesmes, mišias, motetus ir paties dirigento harmonizacijas. P. Ambrazas vertėsi ir privačiomis fortepijono pamokomis.

Buvo ALRK Vargonininkų sąjungos narys, 1960 m. išrinktas Centro valdybos vicepirmininku. Uolus žurnalo „Muzikos žinios" bendradarbis ir Juozo Žilevičiaus Muzikologijos archyvo rėmėjas. Surinko daug medžiagos apie Klyvlendo lietuvių kultūrinį ir muzikinį gyvenimą.

Sukūrė apie 70 giesmių solistams ir chorams. 1957 m. „Muzikos žiniose" išleido giesmes „O Dieve" ir „Giesmę į Šv. Kazimierą", 1972 m. – „Jau Kristus kėlėsi", „Giesmę į Šiluvos Mariją", „Garbė Tau, Viešpatie". Ypač išpopuliarėjo giesmė „Iš Tavo rankų, Dieve", mišriajam chorui – „Laimink, Dieve, žmoniją" ir kt. Sukūrė ir pasaulietiškos muzikos kūrinių.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
**Utrakvistai** arba **kalikstinai** – nuosaiki Čekijos husitų atšaka, reikalavusi, kad tikintiesiems komunija būtų dalinama abiem pavidalais. Iš čia šios religinės srovės pavadinimas (lot. *sub utraque specie* – „dviem pavidalais").

Utrakvistai siekė nuosaikių socialinių ir politinių Bažnyčios gyvenimo reformų, griežtai pasisakė už tai, kad būtų panaikinta pasaulietinė dvasininkų valdžia, Bažnyčios dvarai, įvesta pamokslų laisvė. Didžiuma narių buvo miestiečiai, riteriai. Utrakvistų santykiai su Katalikų bažnyčia buvo taikūs, užtat Bazelio susirinkimas 1433 m. juos paskelbė esant tikrais krikščionimis. Utrakvistų priešininkai – radikalioji husitų atšaka taboritai. 1434 m. utrakvistai su katalikų grupuote sudarė sutartį (Prahos kompaktus) ir drauge įveikė taboritus prie Lipanų.

Galiausiai susiformavo atskira bažnyčia. Po Baltojo kalno mūšio drauge su kitomis protestantiškomis religinėmis srovėmis 1620 m. Bohemijoje ji buvo uždrausta.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4 5 6  *Utrakvistai*. Religijos, bažnyčios, tikėjimai. – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005, 229 psl.
2. 1 2 3  *Utraquist*. Britannica Online Encyclopedia. Nuoroda tikrinta 2022-01-22.
| „Šaltinis" |
| --- |
|  |
| Menininkas | Ž. O. D. Engras |
| Metai | 1820−1856 m. |
| Meno kryptis | klasicizmas |
| Medžiagos, technika | drobė, aliejus |
| Matmenys | 136 × 80 cm |
| Miestas (vieta) | Paryžius, Prancūzija Prancūzija |
| Muziejus | Orsė muziejus |

**Šaltinis** (pranc. *La Source*) – vienas žymiausių prancūzų dailininko Ž. O. D. Engro (1780−1867) paveikslų.

Apie paveikslą
--------------

Paveikslo „Šaltinis" pradžia atsekama iš dviejų stovinčios merginos eskizų, nupieštų Engro 1807 m. kai jis mokėsi Romoje. Šie eskizai buvo skirti „Veneros Anadiomenės" paveikslui, kurį Engras turėjo nutapyti ir pateikti Prancūzijos dailės akademijai kaip savo tobulėjimo Italijoje pavyzdį. Merginų figūros sekė antikiniu „Nekaltosios Veneros" (*Venus pudica*) vaizdiniu. Paveikslas „Venera Anadiomenė" paties dailininko pažymėtas atliktas 1808−1848 m. Paveikslą „Šaltinis" Engras pradėjo 1820 m. pakartodamas tą pačią merginos figūrą, tačiau nėra aišku, ar svarbus dešinės rankos, užlenktos už galvos, motyvas buvo pradiniame variante. Nes jis yra akivaizdžiai vėlesniame eskize ir šį motyvą dailininkas galėjo pasiskolinti iš „Nekaltųjų fontano" Paryžiuje reljefo panašios pozos figūros. Po to dailininkas darbą ties „Šaltiniu" pratęsė tik 1856 m. Per tą laiką jis užbaigė „Veneros Anadiomenės" paveikslą, kuris buvo laikomas jo nesėkme, tačiau, panašu, pats Engras taip nemanė, nes jis beveik nieko nepakeitė merginos figūroje. „Šaltinį" užbaigti jam padėjo du mokiniai: Paul Balze ir Alexandre Desgoffe.

„Šaltinis" tapo vienu žinomiausių Engro kūrinių. Paveiksle dailininkas sumaniai pavaizdavo idealų moters grožį, išvengdamas perdėto erotiškumo ir kartu išlaikydamas aukštą figūros realistiškumą. Vertikalus paveikslo formatas leidžia žiūrovui koncentruotis į pačią figūrą, kuri turi panašumų su skulptūros vaizdavimu, kas buvo įprastas klasicizmo tapybos bruožas. Paveiksle pavaizduota senovės graikų-romėnų mitologijos šaltinio nimfa. Tai simbolizuoja merginos rankose laikomas ąsotis, iš kurio teka vanduo. Populiariai teigiama, kad Engras buvo įkvėptas pamatytos konsjeržo duktės, bet tam tikrų įrodymų neturima. Nutapius paveikslą atsirado bent penki jo pirkėjai, tad Engras metė burtus, kam iš jų paveikslą parduoti. Burtų metimą laimėjo grafas Dušatelis, kuris už paveikslą sumokėjo 25 000 frankų. Po jo mirties 1878 m. paveikslas palikimu perėjo valstybės nuosavybėn, buvo eksponuojamas Luvre. 1986 m. perkeltas į Orsė muziejų.

### Susiję kūriniai

* „Venera Anadiomenė", Engro paveikslas, 1808−1848 m. „Venera Anadiomenė", Engro paveikslas, 1808−1848 m.
* „Nekaltųjų fontano" reljefai, skulpt. Jean Goujon, XVI a. „Nekaltųjų fontano" reljefai, skulpt. Jean Goujon, XVI a.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Clark, Kenneth. *The Nude: A Study in Ideal Form*. Princeton University Press, 2015, p. 392
2. ↑  Orsė muziejaus informacija
3. ↑  *Portraits by Ingres*, Metropolitan Museum of Art, 1999, p. 358
4. ↑  Orsė muziejaus informacija
**Vincas Dargis** (1870 m. lapkričio 22 d. Slibinuose, Kybartų valsčius – ?) – Romos katalikų kunigas, draudžiamos lietuviškos literatūros platintojas.

Biografija
----------

1890–1894 m. mokėsi Seinų kunigų seminarijoje, buvo išrinktas slaptos lietuvių klierikų draugijos pirmininku. 1894 m. įšventintas kunigu ir paskirtas vikaru į Alytaus Šv. Angelų Sargų bažnyčią, po to 1896 m. vikaravo Butrimonių Išganytojo bažnyčioje, vėliau vėl grįžo į Alytų. 1897 m. kovo 26 d. už draudžiamos lietuviškos literatūros platinimą Rusijos valdžios nuteistas trejiems metams tremties be teisės grįžti į Šiaurės vakarų kraštą. Tremties vietą pasirinko Černigovo gubernijos Nežino gyvenvietę. Atlikęs bausmę, tarnavo vikaru Lomžos gubernijoje, Novogrode. Kai 1902 m. už lietuviškos spaudos platinimą įkliuvo jo broliai Jonas ir Silvestras, kunigo Dargio bute buvo atlikta krata.

Tolimesnis likimas nežinomas.

Šaltiniai
---------

* Merkys V. Draudžiamosios lietuviškos spaudos kelias 1864–1904. - Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidykla, 1994.
* R. Butautas-Kudirka. Monografija „Monsinjoras Vincentas Dargis". - Vilnius: Gediminas, 2007.(Suvalkijos Dargių genealogija, likimai).

Nuorodos
--------

* Alytaus krašto knygnešiai
* Vysk. P. Bučys. Atsiminimų ištraukos
| **Tricholoma albobrunneum** |
| --- |
| *Tricholoma albobrunneum* |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Baltikiniai  *( Tricholomataceae)* |
| Gentis: | Baltikas  *( Tricholoma)* |
| Rūšis: | Baltarudis baltikas  *( Tricholoma albobrunneum)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Baltarudis baltikas** (lot. *Tricholoma albobrunneum*) – baltikinių (*Tricholomataceae*) šeimos, baltikų (*Tricholoma*) genties grybų rūšis.

* **Augimo vieta**

Pušynai, smėlingos, neapaugusios samanomis vietos.

* **Augimo laikas**

Ruduo.

* **Pagrindiniai požymiai**

Kepurėlė kaštono spalvos, lakšteliai rudai dėmėti.

Vaisiakūniai vidutinio dydžio. Kepurėlė 5–8 (10) cm skersmens, rausvai ruda, kaštono spalvos, juosvai dryžuota, nemėsinga. Lakšteliai balti, pakraštėliai rudai dėmėti, priaugtiniai. Kotas 3–6×0,5–1,5 cm, baltas. Trama kartaus skonio, miltų kvapo. Sporos 4,5–6×2,5–3,5 μm.

**Būdingi požymiai:** auga spygliuočių miškuose, ypač smėlėtuose pušynuose, grupėmis, kepurėlė, kartais ir kotas labai smėlėti.

Dažnas. Silpnai nuodingas, kai kuriuose šaltiniuose minimas kaip nevalgomas.

Literatūra
----------

**Lietuvos grybų atlasas**, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 141 psl.