recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |
| --- |
| Andromeda |
| Kilmė |  Švedija, Malmė |
| Žanrai | Progresyvusis metalas |
| Aktyvumo metai | 1999–dabar |
| Įrašų kompanija | Inner WoundNightmareMassacreCentury Media |
| Svetainė | Oficialus grupės tinklalapis |

**Andromeda** – Švedijos progresyviojo metalo muzikos grupė iš Malmės.

Biografija
----------

1999 metais Johan Reinholdz įrašė demo albumą "*Welcome to forever*". Tų pačių metų rudenį prie jo prisijungė Martin Hedin (klavišiniai), Thomas Lejon (mušamieji) ir Gert Daun (bosinė gitara). Šis ketvertas pasivadino Andromeda.

2000 metų kovą grupė pradėjo įrašinėti debiutinį albumą su samdytu vokalistu Lawrence Mackrory. *Extension of the Wish* 2001 metų balandį išleido Century Media. Dar prieš albumo išleidimą grupę papildė vokalistas David Fremberg. Po to Andromeda intensyviai koncertavo Švedijoje, o spalį pasirodė ProgPower festivalyje Nyderlanduose. Taip pat buvo perrašytas pirmasis albumas su naujuoju vokalistu.

2002 metų vasarį Andromeda koncertavo Prancūzijoje kartu su Evergrey. Likusius metus grupė praleido kurdama ir įrašinėdama antrąjį savo darbą – *II=I (Two Is One)*.

2003 metų kovą su Century Media pagalba išleistas albumas pasižymėjo labiau kompleksiniu, į vokalą orientuotu skambesiu. Tais pačiais metais naujuoju grupės bosistu tapo Fabian Gustavsson, pakeitęs tik metus grupėje išbuvusį Jakob Tanentsapf. Nuo tada grupės nariai nesikeitė.

Po daugybės koncertų, 2004 metais Andromeda pradėjo dirbti prie trečiojo albumo. *Chimera* su Massacre Records pagalba buvo išleistas 2006 metų sausį ir muzikine prasme buvo kiek paprastesnis negu ankstesni darbai.

2008 metais buvo išleistas ketvirtasis Andromeda albumas *The Immunity Zone*.

2011 m. grupę paliko bosistas Fabian Gustavsson, jį pakeitė Linus Abrahamson. Tais pačiais metais buvo išleistas ir penktasis studijinis albumas *Manifest Tyranny*.

Nariai
------

### Dabartiniai nariai

* David Fremberg – vokalas (2001–)
* Johan Reinholdz – elektrinė gitara (1999–)
* Linus Abrahamson – bosinė gitara (2011–)
* Martin Hedin – klavišiniai (1999–)
* Thomas Lejon – mušamieji (1999–)

### Buvę nariai

* Lawrence Mackrory – vokalas (*Extension of the Wish* įrašymo sesija)
* Gert Daun – bosinė gitara (1999–2001)
* Jakob Tanentsapf – bosinė gitara (2002–2003)
* Fabian Gustavsson – bosinė gitara (2003–2011)

Diskografija
------------

### Studijiniai albumai

* *Extension of the Wish* (2001)
* *II=I (Two Is One)* (2003)
* *Chimera* (2006)
* *The Immunity Zone* (2008)
* *Manifest Tyranny* (2011)

### Gyvo garso albumai

* *Playing off the Board* (2007)

### Dainų rinkiniai

* *Final Extension* (2004)

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2005-10-28 iš Wayback Machine projekto.
* Oficialus MySpace puslapis
* Andromeda (grupė) svetainėje Last.fm
| **Juozas Šliažas** |
| --- |
| Gimė | 1925 m. birželio 13 d.Rimšiai, Papilės valsčius |
| Mirė | 2009 m. sausio 10 d. (83 metai) |
|  |
| Veikla | inžinierius elektrikas, lengvaatletis, sporto darbuotojas |
| Partija | 1962 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1951 m. Kauno politechnikos institutas |

**Juozas Šliažas** (1925 m. birželio 13 d. Rimšiuose, Papilės valsčius – 2009 m. sausio 10 d. ) – Lietuvos inžinierius elektrikas, lengvaatletis, sporto darbuotojas.

Biografija
----------

1939 m. baigė Papilės pradinę mokyklą, mokėsi Šiaulių amatų mokykloje, Vilniaus politechnikume. 1944–1945 m. Vilniaus mobiliojoje elektros stotyje elektrotechnikas. 1946 m. įstojo į Kauno valstybinį universitetą ir po reorganizacijos 1951 m. baigė Politechnikos institutą, įgijo elektros stočių ir sistemų inžinieriaus kvalifikaciją.

1951–1964 m. Petrašiūnų elektrinės inžinierius, vėliau – turbinų cecho viršininkas. 1964–1980 m. dirbo Kauno Spalio 50-mečio dirbtinio pluošto gamykloje, nuo 1970 m. vyriausiasis specialistas. 1971 m. neatsitraukdamas nuo gamybos, apgynė technikos mokslų kandidato disertaciją.

Nuo 1980 m. dėstė Lietuvos kūno kultūros institute: 1980–1986 m. lengvosios atletikos katedros vedėjas, 1986 m. profesorius. 1982 m. technikos mokslų daktaras. Pagrindinės mokslinių darbų kryptys – mažų ir didelių elektros parametrų matavimo prietaisai, jų įdiegimas gamyboje, cheminių siūlų-polimero struktūros tyrimai. 4 išradimai (iki 1986 m.).

1992–2002 m. dėstė Lenkijoje, dirbo Ščecino universiteto Kūno kultūros institute profesoriaus, nuo 1996 m. tituluoto profesoriaus ir lengvosios atletikos katedros vedėjo pareigose. 2002–2005 m. Lietuvos kūno kultūros akademijos lengvosios atletikos katedros profesorius.

Sportinė veikla
---------------

1942 m. Vilniuje įgijo buriuotojo kvalifikaciją. 1947 m. įkūrė Kauno jachtklubą ir 1948 m. (padedant kitiems) paruošė pirmuosius 36 kvalifikuotus buriuotojus. 1948 ir 1949 m. žaidė ledo rutulį ASK (Akademinio sporto klubo), 1950 m. – „Kauno audinių" komandoje. 1951 m. baigė lengvosios atletikos trenerių-instruktorių kursus. 1956, 1963, 1964, 1969 m. SSRS lengvosios atletikos treneris. 1967–1970 m. LSSR lengvosios atletikos federacijos pirmininkas. 1952–1992 m. auklėtiniai apie 90 kartų tapo Lietuvos čempionais.

Buvo Lietuvos „Sporto" ėjimo taurės varžybų steigėjas, Lietuvos olimpinės akademijos įkūrimo iniciatorius (kartu su Janiu Grinbergu), Lietuvos studentų sporto asociacijos atkūrėjas (padedant Č. Garbaliauskui). Rūpinosi Lietuvos lengvosios atletikos bazių statyba. 1988 m. dalyvavo Lietuvos tautinio olimpinio komiteto atkūrime, buvo išrinktas į pirmos kadencijos LTOK Vykdomąjį komitetą.

Įvertinimas
-----------

* 1963 m. SSRS nusipelnęs treneris
* 1979 m. LSSR valstybinė premija (už mokslinių tyrimo darbų ciklą 1968–1978 m.)

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2018-05-27 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  *Juozas Šliažas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 213
3. ↑  Mirė profesorius J. Šliažas, 2009-01-11
Koordinatės: 55°35′20.36″ š. pl. 21°23′46.74″ r. ilg.﻿ / ﻿55.5889889°š. pl. 21.3963167°r. ilg.﻿ / 55.5889889; 21.3963167

|  |
| --- |
| **Agluonėnų pagrindinė mokykla** |
| Agluonėnų pagrindinė mokykla herbasAgluonėnų pagrindinė mokykla herbas |
| Agluonėnų pagrindinė mokykla |
| **Adresas** | Mokyklos g. 3, Agluonėnai |
| **Direktorius(-ė)** | Rima Gabalienė |
| **Mokinių skaičius** | 103 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 36 |

**Klaipėdos rajono Agluonėnų mokykla-darželis** – bendrojo ugdymo mokykla Agluonėnuose (Klaipėdos raj.), Mokyklos g. 3, vykdanti ikimokyklinio, priešmokyklinio, pradinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 191787872. Steigėjas Klaipėdos rajono savivaldybė.

Mokyklą remia Almos Adamkienės labdaros ir paramos fondas.

Istorija
--------

Prie mokyklos – paminklinis akmuo rašytojai Ievai Simonaitytei
Agluonėnų pirmoji mokykla buvo įkurdinta ilgame pastate iš molio, 1846 m. perstatyta iš rąstų. 1913 m. kilo gaisras ir mokykla sudegė. Po gaisro mokyklą įkurdino Kantvainiuose. Klasės buvo labai ankštos, reikėjo naujos mokyklos. Naujos mokyklos Agluonėnai susilaukė negreit. Statybai sutrukdė prasidėjęs Pirmasis pasaulinis karas. 1920 m. iš apylinkės išsikrausčius pasienio muitinės tarnautojams, jų gyvenamasis namas Poškose buvo paskirtas mokyklai. Mokyklos reikalai išsisprendė 1923 m. Klaipėdos kraštą prijungus prie Lietuvos. 1925 m. spalio 15 d. iškilmingai įvyko naujos mokyklos atidarymas. 1980 m. vasarą pastatyta dabartinė mokykla.

Direktoriai
-----------

* 2005 m. Rima Gabalienė

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė Archyvuota kopija 2014-11-05 iš Wayback Machine projekto.
| Alinkos pilkapynas |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Alinkos pilkapynasAlinkos pilkapynas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°46′40″ š. pl. 24°42′20″ r. ilg.﻿ / ﻿54.77778°š. pl. 24.70556°r. ilg.﻿ / 54.77778; 24.70556Koordinatės: 54°46′40″ š. pl. 24°42′20″ r. ilg.﻿ / ﻿54.77778°š. pl. 24.70556°r. ilg.﻿ / 54.77778; 24.70556 |

 |
| Vieta | Elektrėnų savivaldybė |
| Seniūnija | Elektrėnų seniūnija |
| Naudotas | IX a. - XIII a. |
| Žvalgytas | 1971 |
| Tirtas | 1955 m. |

**Alinkos pilkapynas** arba **Raistinės pilkapynas** – pilkapynas Elektrėnų savivaldybės teritorijoje, į rytus nuo Alinkos kaimo, Puikino ežero šiaurės rytų kranto kalvoje.

Tyrimai
-------

1971 m. pilkapyną žvalgė Istorijos instituto archeologai. Rasta 14 apardytų pilkapių. Surinkta apdegusių ir sulaužytų žalvarinių ir geležinių IX a. – XIII a. dirbinių. 1982–1985 m. pilkapyno rytų ir vakarų dalį tyrė Trakų istorinis muziejus, vadovė Audronė Bliujienė. Ištirti 23 pilkapiai: rasta X a. – XII a. sudegintų žirgų kapų, apdegusių žirgo aprangos liekanų. Trijuose pilkapiuose aptikta po pjautuvą. Radinius saugo Vytauto Didžiojo karo muziejus ir Trakų istorinis muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Alinkos pilkapynas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 306 psl.
| **Jokūbas Kivilša** |
| --- |
| Gimė | 1920 m. liepos 13 d.Vyžiniai, Molėtų valsčius |
| Mirė | 2012 m. lapkričio 19 d. (92 metai)Vilniuje |
|  |
| Veikla | Lietuvos statybos inžinierius, technologijos mokslų daktaras. |

**Jokūbas Kivilša** (1920 m. liepos 13 d. Vyžiniai, Molėtų valsčius – 2012 m. lapkričio 19 d. Vilnius) – Lietuvos statybos inžinierius, technologijos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1948 m. su pagyrimu baigė Kauno universitetą. 1960 m. apgynė disertaciją „Vietinio cemento iš kreidos mergelio panaudojimo klausimai", technikos mokslų kandidatas.

Studijuodamas paskutiniuosiuose kursuose, pradėjo dirbti Gelžbetoninių konstrukcijų katedros laborantu. 1948-1970 m. Kauno universiteto (nuo 1950 m. Kauno politechnikos instituto) dėstytojas, 1958-1962 m. Statybos fakulteto prodekanas, nuo 1963 m. docentas. 1970-1992 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (nuo 1991 m. – Vilniaus technikos universitetas) dėstytojas, nuo 1990 m. profesorius.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinių darbų svarbiausios sritys: gelžbetonio konstrukcijų skaičiavimo metodų tobulinimas, tiltų ir kitų transporto statinių bandymai, patikimumo tyrimai. Pokario metais pirmą kartą Lietuvoje išbandė tarpaukštinės perdangos surenkamąsias plokštes. Jam vadovaujant išbandyta pirmoji gelžbetoninė santvara, statant Vilniaus grąžtų gamyklą. Lietuvos gelžbetoninių tiltų bandymo pradininkas, beveik visi didieji krašto teritorijoje pastatyti gelžbetoniniai tiltai išbandyti pagal jo sudarytą metodiką ir jam vadovaujant.

Bibliografija
-------------

* Gelžbetoninės konstrukcijos, vadovėlis, su kitais, 1978 m. LTSR valstybinė premija 1982 m.;
* Miesto transporto statiniai, vadovėlis, su Z. Kamaičiu ir A. Steponavičiumi, 1981 m.;
* Tiltų gelžbetoninių konstrukcijų projektavimas, vadovėlis, 1988 m.;
* Gelžbetoninės ir mūrinės konstrukcijos, vadovėlis, su kitais, 1992 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Jokūbas Kivilša*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 190 psl.
2. ↑  Julius Norkevičius. Jaunystėje tiltų paviliotas. Gedimino universitetas, 2000 metai Nr.4 (14)[neveikianti nuoroda]
| **Jokūbas Dagys (Jokymas)** |
| --- |
| Gimė | 1905 m. gruodžio 16 d.Šlepščiai, Biržų valsčius |
| Mirė | 1989 m. rugsėjo 6 d. (83 metai)Torontas |
|  |
| Veikla | Lietuvos skulptorius, tapytojas, poetas. |

**Jokūbas Dagys-Jokymas** (1905 m. gruodžio 16 d. Šlepščiai, Biržų valsčius – 1989 m. rugsėjo 6 d. Torontas) – Lietuvos skulptorius, tapytojas, poetas.

Biografija
----------

Brolis ekonomistas Jonas Dagys. 1932 m. baigė Kauno meno mokyklą. 1932-1944 m. dėstė Raseinių gimnazijoje. 1937 m. tobulinosi Berlyne, Paryžiuje. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Nuo 1947 m. gyveno Londone, nuo 1951 m. Toronte.

Kūryba
------

Ankstyvojoje kūryboje vyrauja socialinės tematikos figūrinės kompozicijos iš gipso, cemento („Darbininkas", „Žemę kasantis", abi 1936 m.). Joms būdinga sugeometrinta forma, brūkšniuota faktūra, uždara kompozicija. Sukūrė antkapinių paminklų (agronomo P. Kregždės sūnaus Kauno evangelikų kapinėse, 1934 m.), reljefų („Lietuvos bajorų seimelis" 1937 m.) ir statulų („Neramios sielos tragedija" 1938 m.) Lietuvos istorijos temomis, portretinių skulptūrų (Maironio biustas Raseinių gimnazijoje, 1938 m.). Kanadoje iš medžio sukūrė istorinių (reljefai „Gediminas diktuoja laišką vienuoliui" 1968 m. „Basanavičius skaito Nepriklausomybės aktą" 1978 m.), religinių („Nukryžiuotasis", „Švč. Mergelė Marija", abu Šv. Monikos bažnyčioje Toronte) skulptūrų, moters figūros variacijų. Kūriniai dekoratyvūs, kai kurie turi primityvizmo bruožų. Nutapė paveikslų. Dalis kūrinių sudegė Raseiniuose per Antrąjį pasaulinį karą. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Šiaulių „Aušra (muziejus)|muziejus „Aušra"", didelę dalį – Biržų krašto muziejus „Sėla".

Nuo 1935 m. dalyvavo parodose, individualios parodos:

* Kaunas, 1939 m.
* Hamiltonas ir Torontas, 1970 m. 1978 m.
* Čikaga, 1973 m.
* Klyvlendas, 1980 m.

Bibliografija
-------------

* Dagys dejuoja ir dainuoja, eilėraščių rinkinys, 1977 m.
* Dagys klajoja ir galvoja, eilėraščių rinkinys, 1979 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Giedrė Jankevičiūtė. *Jokūbas Dagys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 389 psl.
**Agliutinacinės kalbos** (lot. *agglutinare* 'prilipdyti') – kalbos, kuriose žodžiai bei žodžių formos sudaromi prie šaknies jungiant afiksus. Skirstomos pagal tai, kurie afiksai (intarpai, priešdėliai ar priesagos) dažniau dedami prie šaknų.

Agliutinacinių kalbų afiksai lengviau atskiriami nuo šaknų, nei fleksinių kalbų afiksai, jose ir formų kaitybos, ir formų darybos afiksai turi tik vieną apibrėžtą gramatinę reikšmę, pvz. vengrų k. abliatyvas *várostól* 'iš miesto' ir *városoktól* 'iš miestų', kur *város* yra šaknis, -*tól -* abliatyvo, ir *-k-* – daugiskaitą žyminti priesaga. Dėl šios priežasties agliutinacinėms kalboms nebūdinga nei afiksų sinonimika, nei homonimija. Vienas būdingų agliutinacinių kalbų požymių – balsių harmonija, arba sinharmonizmas (žodžio afiksų balsių priderinimas prie šaknies balsio). Vidinės fleksijos (balsių ar priebalsių kaitos šaknyje) šios kalbos neturi. Vardažodžiai ir veiksmažodžiai agliutinacinėse kalbose yra sudaryti iš šaknų ir po jų ar prieš jas vienas po kito einančių afiksų, tad dažnai šios rūšies žodžių formos agliutinacinėse kalbose yra gana ilgos.

Agliutinacinėms kalboms nebūdingas supletyvizmas (įvairiašaknės to paties žodžio formos). Pavyzdžiui, asmeniniai įvardžiai jose kaitomi, pridedant tam tikrus afiksus (pvz. estų *mina* 'aš', *minu* 'manęs', *meie* 'mes', *minuse* 'manyje', *meisse* 'mumyse').

Agliutinacinėms kalboms priskiriamos Altajaus, Kaukazo, Uralo, bantų, dravidų, mongolų, tiurkų, japonų, korėjiečių, kai kurios indėnų kalbos.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Fleksinė kalba
* Inkorporacinė kalba
* Analitinė kalba
* Izoliacinė kalba

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, I t. MELI institutas, Vilnius.
Koordinatės: 55°30′48″š. pl. 26°18′55″r. ilg.﻿ / ﻿55.5134°š. pl. 26.3153°r. ilg.﻿ / 55.5134; 26.3153


|  |
| --- |
| **Dūkšto mokykla** |
| [[Vaizdas:|Dūkšto mokykla herbas|center|100px]] |
| Dūkšto mokykla |
| **Adresas** | Vilniaus g. 53, Dūkštas |
| **Direktorius(-ė)** | Julija Griškienė |
| **Mokinių skaičius** | 258 |
| **Įkūrimo data** | 1945 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 26 |

**Dūkšto mokykla** – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Dūkšte (Ignalinos raj.), Vilniaus g. 53, vykdžiusi pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 290241120, steigėjas – Ignalinos rajono savivaldybės taryba. Dabar tai Didžiasalio Ryto gimnazijos skyrius.

Istorija
--------

1864 m. įsteigta valdinė pradžios mokykla, 1914–1944 m. pradinė, nuo 1944 m. septynmetė, nuo 1952 m. vidurinė.

Pirmoji mokykla Dūkšto apylinkėse buvo įkurta apie 1890 m. Pažemiškių kaime. Tuomet mokyklose buvo mokoma rusų kalba, o 1921–1939 m. lenkų užimtoje Rytų Lietuvoje – lenkų kalba. 1936 m. pradėtas statyti pagrindinis Dūkšto mokyklos pastatas, kuris iki Antrojo pasaulinio karo nebuvo pabaigtas. 1945 m. Dūkšto dvare atidaryta pirmoji progimnazijos klasė. 1946 m. Dūkšte atidarytos 3 progimnazijos klasės. 1947 m. mokykla persikėlė į dabartines patalpas. 1953 m. brandos atestatus gavo pirmieji 17 abiturientų. 1976 m. pastatytas pirmasis, o 1988 m. antrasis priestatas su erdvia sporto sale, valgykla, naujais kabinetais. 1997 m. išleista paskutinioji rusiškos mokyklos laida. 2003 m. mokyklą baigė 50-oji abiturientų laida. Vėliau mokykla iš vidurinės tapo paprasta, o 2020 m. tapo Didžiasalio Ryto gimnazijos skyriumi.

Direktoriai
-----------

* Nuo 1946 m. R. Žeižytė, B. Karklelytė, Č. Skukauskas, K. Paškonis, J. Jadzevičius, A. Šimkūnas, A. Skunčikas, A. Marcinauskas
* 1996 m. Birutė Smalienė
* 2002 m. Svetlana Ščiurova
* 2011 m. Julija Chadarovič-Griškienė

Žymūs mokiniai
--------------

* Edmundas Kazimieras Zavadskas, profesorius
* Regina Varnaitė, biologijos mokslų daktarė
* Ričardas Baubinas, geografijos mokslų daktaras
* Vladimiras Ščiurovas, politologas, politinis veikėjas

Nuorodos
--------

1. ↑  Ignalinos r. Dūkšto mokykla. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-07-25).
2. ↑  Ignalinos r. Didžiasalio „Ryto" gimnazijos Dūkšto skyrius. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-07-25).
3. ↑

* Mokyklos svetainė
| Dūmė |
| --- |
|  Dūmė ties Paprūdžiais |
| **Ilgis** | 15 km |
| **Baseino plotas** | 89 km² |
| **Vidutinis debitas** | 0,43 m³/s |
| **Ištakos** | Žemaitkiemis |
| **Žiotys** | Peršėkė |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Dūmė |

**Dūmė** – upė Lietuvoje, Prienų rajono savivaldybės teritorijoje, Nemuno vidurupio plynaukštėje, Peršėkės kairysis intakas. Ilgis 15 km, baseino plotas 89 km². Prasideda ties Žemaitkiemiu, 9 km į pietvakarius nuo Prienų, teka į pietryčius. Įteka į Peršėkę ties Balbieriškiu.

Intakai: Alica (kairysis), Aviniškė, Ringis (dešinieji).

Aukštupyje, nuo ištakos iki Vartų kaimo, vaga reguliuota; vagos plotis 7–8 m, gylis 1,8–1,9 m. Natūralios vagos plotis mažesnis negu 5 m. Vidutinis nuolydis 3,66 m/km. Vidutinis debitas žiotyse 0,43 m³/s. Žemupys priklauso Nemuno kilpų regioniniam parkui.

Didesnės gyvenvietės prie Dūmės: Kunigiškiai, Paprūdžiai, Medvišiai, Balbieriškis.

Upėvardis kildinamas nuo žodžio *dūmas* („dūmų spalvos, dūminis"), taip pat *dumė* („tamsios spalvos karvė"), *dūmaka* („rūkas, migla, ūkana"), latv. *dumaka* („didelis debesis, lietingas oras").

* Dūmė Balbieriškyje (vasara)
* Dūmė Balbieriškyje (ruduo)
* Upėvardis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Rainys. *Dūmė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 200 psl.
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
**Košas** (rus. *кош*) – stambus kazokų junginys, kuriam paprastai vadovaudavo *košo atamanas*. Košai paprastai būdavo sudaryti iš kurenių). Zaporožės ir Dono kazokų (nekrasoviečių) košai buvo kazokų bendruomenės.

Košu galėjo vadinti ir karinę stovyklą, pvz. gurguoles, sustatytos ratu (guliaj-gorodas). Kartais iš košo išaugdavo miestas (*įkūrė kariuomenės košą, pavadintą miestu Jekaterinodaru*).

Zaporožėje košas tapo kazokų savivaldos vykdomuoju organu:

Naujoji Sečė buvo sudaryta iš keturių dalių – Košo, priemiesčių, retranšemento ir priemiesčio slobodos. Tai buvo daug gyventojų turintis įtvirtintas miestas, kuriame gyveno 27 117 kazokų (1773 m.). Viduryje, už pylimo ir griovio apie aikštę stovėjo Pokrovo cerkvė, Karinės kanceliarijos namai, kuriuose buvo *Košas* – aukščiausias karinis ir administracinis visos Sečės valdymo organas, gyveno viršilos, buvo patrankinė (*пушкарня*), ginklų dirbtuvės, mokykla, taip pat 38 kureniai – kazokų gyvenamieji būstai}}
1917 m. Simonas Petliūra įkūrė Slobodos Ukrainos Haidamakų košą, kuris vėliau buvo performuotas į pulką. 1918 m. etmonas Pavelas Skoropadskis atkūrė košą kaip vienos gubernijos kazokų kariuomenės junginį (pvz. Charkovo Slobodos košas), kurį sudarė keli pulkai.

Dabartinėse Rusijoje ir Ukrainoje žodis *košas* (ukr. *кіш*) gali reikšti regioninę kazokų pakraipos organizaciją.

### Etimologija

Tyrėjai mano, kad žodis rus. *кош* buvo perimtas iš tiurkų kalbų, kur reiškė grupę migruojančių ar persikraustančių žmonių (palyginkite azer. *Köç*, turk. *Göç*, kaz. *Kөш*). Iš to paties kildinami ir žodžiai rus. *кочевник* 'klajoklis' ir rus. *кощей* 'koščejus'.

Žodis kum. *къош* reiškia 'stovėjimo vieta ar grupės piemenų žiemavietė su vyriausiu. Viename koše būdavo 2-3 tūkst. avių. Iš to atsirado ir rus. *кошара* 'avidė'..

Nuorodos
--------

1. ↑  „Košą sudarė 38 kureniai, kuriems vadovavo kurenių atamanai" Евграф Савельев. ПЛЕМЕННОЙ И ОБЩЕСТВЕННЫЙ СОСТАВ КАЗАЧЕСТВА. (исторические наброски)
2. ↑  Образование Днепровского казачества
3. ↑  Истории от Олеся Бузины: Татарский корень казацкого рода
4. ↑  Кошевые атаманы Черноморского казачьего войска XVIII столетия
5. ↑  Мариуполь и его окрестности: взгляд из XXI века
6. ↑  Сечи на Никопольщине Archyvuota kopija 2011-08-07 iš Wayback Machine projekto.
7. ↑  В Туапсе открыли штаб-квартиру „Черноморский казачий Кош"
8. ↑  Одесские казаки попытались взять штурмом памятник Екатерине II
9. ↑  Кумыкско-русский словарь
| **Alik L. Alik** |
| --- |
|  |
| Alik L. Alik |
| Gimė | 1953 m. sausio 26 d. (70 metų) Kosraė, Mikronezijos Federacinių Valstijų vėliava Mikronezijos Federacinės Valstijos |
| Sutuoktinis (-ė) | Shra C. Lono |
| Vaikai | 2 |
|  |
| Pareigos | Mikronezijos viceprezidentas |

**Alik L. Alik** (g. 1953 m. sausio 26 d.) – dabartinis Mikronezijos Federacinių Valstijų viceprezidentas, diplomatas ir politikas.

Biografija
----------

### Jaunystė

Gimė Kosraės saloje, Alikas baigė vidurinę mokyklą 1973 m. ir vėliau paliko salą išvykęs mokytis į JAV, lankė Havajų universitetą 1973–1976 m. ir Greislando koledžą Ajovoje 1976–1979 m. Grįžęs į Kosraę Alikas dvejus metus dirbo studentų konsultantų Kosraės vidurinėje mokykloje.

### Karjera

1982 m. jis tapo Užsienio reikalų pareigūnu MFV Išorinių reikalų departamente, buvo paaukštintas iki Pietų Ramiojo vandenyno skyriaus viršininko pavaduotojo.

1989 m. Alikas tapo pirmuoju Mikronezijos ambasadoriumi Fidžyje ir ėjo pareigas iki 1998 m. Be Fidžio jis taip pat buvo įgaliotuoju MVF ambasadoriumi Izraelyje, Tongoje, Nauru, Kiribatyje, Samoa, Tuvalu, Saliamono Salose ir Vanuatu. 1998 m. jis buvo paskirtas Japonijos ambasadoriumi.

Jo politinė karjera prasidėjo 2003 m. kai jis laimėjo Kosraės valstijos atstovo vietą 13-ajame MFV Kongrese, kur pirmininkavo Išteklių ir plėtros komitetui ir buvo Teisminių ir vyriausybės reikalų bei Išorinių reikalų komitetų narių. 14-ajame Kongrese jis tapo Užsienio reikalų komiteto pirmininku.

Alikas tapo septintuoju Mikronezijos Federacinių Valstijų viceprezidentu 2007 m. gegužės 11 d.

Vedęs. Žmona – Shra C. Lono. Turi du vaikus.

Šaltiniai
---------

* Oficiali biografija Archyvuota kopija 2008-01-02 iš Wayback Machine projekto.
**Džiugas Petrauskas**| Asmeniniai duomenys |
| --- |
| Gimimo data | 1994 m. kovo 21 d. (28 metai) |
| Gimimo vieta | Panevėžys, Lietuva |
| Klubai |
| Dabar žaidžia |  |
| **Pozicija** | gynėjas |
| Profesionalūs klubai\* |
| 201320142015–20172018 | „Baltija" „Ekranas"FK PanevėžysFC Kupiškis | 0? 0(?)11 0(0)0? 0(?)0? 0(?) |
| Nacionalinė komanda\*\* |
|  | Lietuvos U-17Lietuvos U-18Lietuvos U-19Lietuvos U-21 | 3 0(0)2 0{0) |
| \* Skaičiuojama tik pasirodymai ir įvarčiai vietinėje lygoje Duomenys 13 rugpjūčio 2021.
\*\* Nacionalinės komandos pasirodymų irįvarčių duomenys. |

**Džiugas Petrauskas** (g. 1994 m. kovo 21 d. Panevėžys – 2021 m. rugpjūčio 8 d. Islandijoje) – šviesaus atminimo Lietuvos futbolininkas, žaidęs gynėjo pozicijoje; žuvęs 2021 m. rugpjūčio mėn. Islandijoje.

Karjera
-------

Žaidė „Baltijos" klube 2013 m.

Nuo 2014 m. Valdo Dambrausko treniruojamame „Ekrano" klube.  2014 m. A lygoje sužaidė 11 rungtynių.

„Ekrano" klubui bankrutavus, 2015 m. pradžioje perėjo į naują suburtą „Panevėžio" klubą. Keletą metų žaidė Pirmoje lygoje.

Galiausiai (2018 m.), perėjo į „Kupiškio" klubą.

2019 m. išvyko į Islandiją, kur dirbo ir gyveno.

Statistika
----------

A lygos ir Pirmos lygos statistika

| Sezonas | Klubas | Rungtynės | Įvarčiai |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  |
| **2014** | **„Ekranas"** | 11 | 0 |

Spalvų reikšmės:

     Ekipa žaidė A lygoje;
     Pirmos lygos ekipa;

Pasiekimai
----------

<…>

Jaunimo rinktinės
-----------------

Savo laiku atstovavo Lietuvos jaunimo rinktines. Dalyvavo 2013 m. Lietuvoje vykusiame Europos jaunimo iki 19 metų čempionate.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑

Nuorodos
--------

* lietuvosfutbolas.lt
* Soccerway
* flashscore
* transfermarkt.com
* LFE
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Džiovanio Marijos Bernardonio biustas senajame Nesvyžiaus parke.
**Džiovanis Marija Bernardonis** (*Bernadoni Giovanni Maria*, 1541 m. Komas –1605 m. spalio 19 d. Krokuva) – italų kilmės jėzuitų vienuolis architektas,vienas žymiausių ankstyvojo baroko architektūros atstovų, gyvenusių ir dirbusių Abiejų Tautų Respublikoje. Jo veikla net 13 metų buvo itin glaudžiai susijusi su Nesvyžiaus ordinato kunigaikščio Mikalojaus Kristupo Radvilos Našlaitėlio fundacijomis Romos Katalikų bažnyčioms ir vienuolynams.

Biografija
----------

Architektas gimė Italijoje, Komo apylinkėse. Jaunystėje mokėsi mūrininko amato, o 1564 m. - būdamas 23 metų, Romoje įstojo į jėzuitų ordiną. Vienuolijos pavedimu Dž. M. Bernardonis talkino statant Romos Švč. Jėzaus Vardo bažnyčią. Vėliau, - nuo 1573 m. intensyviai dirbo kitose Italijos vietose - Neapolyje, Abrucuoce, Kaljaryje. Bendraudamas su garsiausiais to meto Europos architektais Dž. M. Bernardonis perprato naujausias architektūros madas. Nuo 1579 m. jis pradėjo savarankiškai projektuoti. 1583 m. jėzuitai architektą pasiuntė į Lenkiją, kur jis trejus metus dirbo jėzuitų vienuolynuose Liubline ir Poznanėje. Mikalojaus Kristupo Radvilos Našlaitėlio kvietimu 1586 m. Dž. M. Bernardonis atvyko į Nesvyžių, kuriame dirbo iki 1599 m. Atlikęs darbus Nesvyžiuje 1599 m. išvyko į Krokuvą.

Darbai
------

Nesvyžius. Dievo Kūno bažnyčia.
1587–1593 m. **Nesvyžiaus Dievo Kūno bažnyčia**; 

Kališas. Šv. Vaitiekaus ir šv. Stanislovo bažnyčia.
1592-1597 m. **Kališo šv. Vaitiekaus ir šv. Stanislovo bažnyčia**;

1597-1619 m. **Krokuvos šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia**;

Zebžydovo Kalvarija. Dievo Motinos bazilika
1603-1609 m. **Zebžydovo Kalvarijos Dievo Motinos bazilika**;

Krokuvos šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia.

Literatūra
----------

1. L'Architetto Gian Maria Bernardoni sj tra l'Italia e le terre dell'Europa centro-orientale /Fondazione Giorgio Cini ; a cura di Sante Graciotti e Jerzy Kowalczyk. Roma : Calamo, 1999;

2. Paknys, M. *Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos dailės ir architektūros istorija: žymiausi menininkai.* Vilnius: Vilniaus dailės akademijos leidykla, 2009.
Koordinatės: 54°53′10″š. pl. 24°01′18″r. ilg.﻿ / ﻿54.886035°š. pl. 24.021781°r. ilg.﻿ / 54.886035; 24.021781

Jachtklubas nuo vartų
**Kauno Žalgirio jachtklubas** – Kaune, Petrašiūnuose prie Kauno marių pakrančių įsikūręs jachtklubas. Šalimais yra valčių įlanka.

Pušyne prie Kauno marių įsikūręs jachtų uostas mėgiamas būriavimo profesionalų bei poilsiautojų. Šiltuoju sezonu ieškantiems pramogų siūlomi pasiplaukiojimai valtimis, jachtomis, kateriais. Vyksta įvairūs muzikiniai ir būriavimo renginiai. Be to, siūloma irklenčių, burlenčių nuoma. Yra teniso kortai, kempingas, buriavimo mokykla.

Kauno jachtklube veikia restoranai „Iešmas ir ližė" bei „Marina".

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Ruošiantis tvarkyti Kauno marių įlanką, numatomos vietos laivams laikyti". *Kauno diena*. Nuoroda tikrinta 2022-05-24.
2. ↑  „Naujas traukos objektas atsinaujinusiame Kauno Jachtklube – restoranas „Marina Taste Gallery"". *Kas vyksta Kaune*. Nuoroda tikrinta 2022-05-24.
3. ↑  „Atsinaujinęs Kauno Jachtklubas tapo ne tik kauniečių, bet ir turistų traukos centru". *Kas vyksta Kaune*. Nuoroda tikrinta 2022-05-24.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
Koordinatės: 54°53′42.52″ š. pl. 23°53′19.25″ r. ilg.﻿ / ﻿54.8951444°š. pl. 23.8886806°r. ilg.﻿ / 54.8951444; 23.8886806

|  Kauno evangelikų liuteronų bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Tikėjimo srovė** | liuteronai |
| **Savivaldybė** | Kauno savivaldybė |
| **Gyvenvietė** | Kaunas |
| **Adresas** | Karaliaus Mindaugo pr. 3 |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 1683 m. |

**Kauno evangelikų liuteronų bažnyčia** – bažnyčia, stovinti prie Nemuno, Kauno senamiesčio senajame vokiečių kvartale, netoli Vytauto Didžiojo tilto. Tai viena pirmųjų liuteronų bažnyčių Kaune, pastatyta dar 1683 m.

Istorija
--------

Kaune jau 1550 m. pradėtas skelbti Dievo žodis pagal nepakeistą Augsburgo tikėjimo išpažinimo raštą. Parapija įsikūrė 1558 m. parapijos ganytojišką darbą pradėjo kunigas Zommer. Jis tarnavo iki 1570 m. Po jo Kauno parapijoje tarnavo kunigas Bampf, vėliau kunigas Oderborn (ar Oldenborn). Kiek ilgai jie tarnavo, nėra aišku. Žinoma tik, kad 1577 m. pamaldos vyko pirmojoje evangelikų liuteronų bažnytėlėje prie Rotušės aikštės netoli dabartinio Maironio namo. Nuo 1588 m. iki 1591 m. tarnavo kunigas Pannachius. Vėliau tarnavo šie kunigai: Pase, Vegner, Movius, Sperber, Eingler, Möler, Lange Bandreus, ir Rüdel. Didelio gaisro metu bažnytėlė sudegė.

1862 m. pastatytas varpinės bokštas (architektas J. Wolleris). 1953 m. motyvuojant „tikinčiųjų trūkumu", bažnyčia uždaryta. Sovietmečiu bažnyčia perduota VU KHF ir paversta aktų sale. 1989 m. balandį bažnyčioje vėl leista melstis Kauno evangelikų liuteronų parapijos tikintiesiems.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kauno evangelikų liuteronų bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Kauno liuteronų parapijaArchyvuota kopija 2012-11-09 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Juozas Indra** (iki 1943 m. **Juozas Padleckis**, 1918 m. kovo 18 d. Pavietavoje, Jurbarko raj. – 1968 m. kovo 14 d. Kaune) – dainininkas (tenoras), kompozitorius, dirigentas.

Biografija
----------

1938–1945 m. studijavo solinį dainavimą, kompoziciją ir dirigavimą Kauno konservatorijoje pas E. Vitingą, Petrą Oleką, Vladą Jakubėną, prof. Juozą Gruodį. 1943 m. kaip dainininkas debiutavo Vilniuje. Po karo grįžo į Kauną. Čia tęsė studijas, koncertavo.

1945 m. suimtas ir išvežtas į Rytus už tai, kad karo metais grojo kariniame orkestre. Grįžęs iš tremties, 1948–1953 m. gyveno ir dirbo Vilniuje. Nuo 1954 m. – Kompozitorių sąjungos narys.

1954–1965 m. buvo Kauno muzikinio teatro vyr. dirigentas, 1965–1968 m. – dirigentas. Dirigavo per 30 įvairių operų ir operečių spektaklių, daug koncertavo. 1956 m. parašė žymiausią savo kūrinį – baletą „Audronė", kuris 1957 m. pelnė Respublikinę premiją.

1960 m. sukūrė simfoniją „Griuvėsių miestas". Parašė 12 originalių dainų bei romansų, choro ir solo dainų, harmonizavo apie 150 liaudies dainų („Aš išdainavau visas daineles", „Ant kalno rugiai", „Žveng žirgelis lankoj" ir kt.), apie 20 kamerinių instrumentinių, 10 simfoninių kūrinių, muziką 8 dramos spektakliams, kino filmams „Kai susilieja upės" (1958 m. rež. Borisas Šreiberis) ir „Svetimi" (1962 m. rež. Marijonas Giedrys).

Palaidotas Petrašiūnų kapinėse; antkapinis paminklas pastatytas 1978 m. archit. M. Jakimavičienė.
| **Juozas Jucys** |
| --- |
| Gimė | 1920 m.Mikoliškiai, Kartenos vls. Kretingos aps. |
| Mirė | 1950 m. (~30 metų)Kretingos raj. |
| Tėvas | Edvardas |
|  |
| Veikla | partizanas |
| Pareigos | Kardo rinktinės vadas (1948-1949 m. 1950 m.) |

**Juozas Jucys**, slapyvardžiai **Antanaitis Ričardas**, **Margis** (1920 m. Mikoliškių k. Kartenos vls. Kretingos aps. – 1950 m. spalio mėn. Kretingos raj.) – Lietuvos partizanas, Lietuvos laisvės armijos Žemaičių apygardos Kardo rinktinės vadas.

Biografija
----------

Užaugo Mikoliškių eigulio Edvardo Jucio šeimoje. Nuo 1944 m. rudens slapstėsi nuo mobilizacijos į sovietų okupacinę kariuomenę, tapo partizanu, Lietuvos laisvės armijos Žemaičių apygardos Kardo rinktinės Buganto kuopos kovotoju. 1948 m. paskirtas rinktinės štabo adjutantu, o žuvus Juozui Kėkštui-Druliui tapo rinktinės vadu. 1949 m. rugpjūčio mėn. su partizanu Adolfu Jonausku-Pagiriu bandė patekti į Vakarus, tačiau prie Lenkijos sienos pateko į nelaisvę ir buvo perduotas MGB Kartenos valsčiaus poskyriui. Netrukus pabėgo, grįžo į partizanų gretas, buvo paskirtas Buganto kuopos, o 1950 m. birželio (liepos) mėn. – Kardo rinktinės, vadu. 1950 m. spalio 15 d. kautynių su MGB vidaus kariuomenės kareiviais metu Margių miške (netoli Mikoliškių, Kretingos raj. buvo sunkiai sužeistas, po kelių dienų mirė.

Šaltiniai
---------

* Lietuvos ypatingasis archyvas. – F. K-1, ap. 3, b. 1241. – L. 139. – B. 1248. – L. 48
* Stanislava Petraitienė. Brangi tylos kaina. – Švyturys – 1966 m. rugpjūčio 2, 9 d. – Nr. 88, 91
* Dalia Kuodytė. Žemaičių apygarda Kardo (Kardų) rinktinė. – Laisvės kovų archyvas. – Kaunas, 1993. – T. 7. – P. 5
* Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo departamento archyvinė pažyma. – 1997 m. spalio 24 d.
| Kučkuriškių piliakalnis |
| --- |
| Piliakalnis iš šiaurės rytų (nuo Rokantiškių pusės) |
| 

Kučkuriškių piliakalnisKučkuriškių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°41′58.9″ š. pl. 25°22′01.6″ r. ilg.﻿ / ﻿54.699694°š. pl. 25.367111°r. ilg.﻿ / 54.699694; 25.367111Koordinatės: 54°41′58.9″ š. pl. 25°22′01.6″ r. ilg.﻿ / ﻿54.699694°š. pl. 25.367111°r. ilg.﻿ / 54.699694; 25.367111 |

 |
| Vieta | Vilnius |
| Seniūnija | Naujosios Vilnios seniūnija |
| Aukštis | 221,7 m |
| Plotas | 88x20 |
| Naudotas | 1 tūkstantmečio pr. m. e. pab. – 1 tūkstantmečio m. e. pr. |
| Žvalgytas | 2006 |
| Registro Nr. | 33088 |

**Kučkuriškių piliakalnis** arba ***Naujosios Vilnios piliakalnis***, ***Barsukynės kalnas*** – piliakalnis Vilniuje, Naujosios Vilnios seniūnijoje, Kučkuriškėse, iš pietų juosiamas Vilnios slėnio. Stūkso Pavilnių regioniniame parke, Ancučių kraštovaizdžio draustiniame, kalvotame paviršiuje (aukščiausia apylinkių kalva).

Aikštelė netaisyklinga, keturkampė, išsidriekusi rytų–vakarų kryptimi, kiek lenkta ties viduriu. Ilgis apie 55–60 m, plotis 10 m. Paviršius nelygus, susideda tarsi iš 2 dalių: vakaruose 50x20 m ilgio, su iki 2 m natūraliu įdubimu, bei rytuose 38x17 m dydžio, 2 m žemesniu rytiniu galu ir 1,5 m pietiniu šonu. Aikštelę dengia lapuočių ir spygliuočių miškas, ji kiek apardyta geodezinio reperio ir 1919–1921 m. karinių įtvirtinimų. Rytinėje piliakalnio pusėje sudaryti 4 pylimai: pirmas 12 m pločio, 0,4 m aukščio, antras – 9 m pločio ir iki 1,7 m aukščio, trečias – 11 m pločio ir iki 2 m aukščio, lenktas, galuose pereinantis į visą piliakalnį maždaug 5-7 m žemiau aikštelės kraštų juosiančią terasą, ketvirtas – 5 m pločio ir 1-1,5 m aukščio. Iš vakarų juosia du pylimai – vienas 16 m pločio ir iki 0,5 m aukščio, kitas – iki 0,5 m aukščio. Kučkuriškių piliakalnį juosia keleto griovių juostos. Terasa apslinkusi, apaugusi medžiais ir krūmais, jos plotis 3-5 m, aukštis 1,5-2 m, juosia visą piliakalnį maždaug 5-7 m žemiau jo aikštelės kraštų.

Kučkuriškių piliakalnis datuojamas 1 tūkstantmečio pr. m. e. pab. – 1 tūkstantmečio m. e. pr.

Tai vienas iš neseniai atrastų Vilniaus piliakalnių. Į paveldo objektų registrą įtrauktas 2009 m. rugsėjo 11 d.

Literatūra
----------

* BALČIŪNAS, Jonas; STRAZDAS, Arūnas; ir SKRUPSKELIS, Algirdas. Naujosios Vilnios (Kučkuriškių) spėjamo piliakalnio ir Markučių dvarvietės žvalgymo ataskaita. Vilnius, 2008, p. 1-2. Kultūros paveldo centro paveldosaugos biblioteka.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Naujosios Vilnios, Kučkuriškių piliakalnis". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2014-12-01.
2. ↑
**Hans-Harry Drößiger** (**Hans-Harry Droessiger**, liet. *Hansas Haris Drėsigeris*, g. 1958 m. balandžio 24 d. Erfurte, Vokietijoje) – vokiečių kalbotyrininkas, filologas, vertėjas, vokiečių kalbos pedagogas, VU profesorius, buvęs DAAD lektorius.

Išsilavinimas
-------------

Nuo 1964 m. iki 1972 m. Hansas Haris Drėsigeris mokėsi Erfurto Johano Gutenbergo vidurinėje, po to – Erfurto 14-ojoje vidurinėje mokykloje, nuo 1972 m. iki 1976 m. – Erfurto G. E. Lessingo gimnazijoje. Baigęs mokyklą, dirbo. Nuo 1979 m. iki 1983 m. aukštojoje pedagoginėje mokykloje  studijavo vokiečių, rusų kalbų ir literatūros mokytojo specialybę, nuo 1983 m. iki 1985 m. vokiečių kalbos doktorantūroje, apgynė kalbotyros mokslų daktaro disertaciją (1986 m.). Mokslinis laipsnis Lietuvoje buvo LMT nostrifikuotas į humanitarinių mokslų **(**vok.**)** kalbotyros krypties daktaro laipsnį.

Pedagoginė, mokslinė veikla
---------------------------

Nuo 1985 m. iki 1997 m. Erfurto universiteto Filosofijos fakulteto asistentas. Į Lietuvą atvyko 1997 metais kaip DAAD lektorius, dėstė Vilniaus universitete, buvo VU Filologijos fakulteto Vokiečių filologijos katedros lektorius, docentas (iki 2004 m.). Nuo 1999 m. pradėjo dėstyti Kaune, VU Kauno humanitarinio fakulteto Germanų filologijos katedros docentas, profesorius. Nuo 2005 metų VU Filologijos fakulteto Vertimo studijų katedros docentas, vėliau – profesorius; 2008 m. Vilniaus universitete atliko habilitacijos procedūrą.

Hans-Harry Drößiger mokslinių interesų sritys – kalbotyra, kognityvinė lingvistika, terminologija, sociolingvistika, vertimo teorija ir praktika. Tyrimo *Research in Grammatical, Lexical, Semantic and Stylistic Particularities of English/ German/ French and Lithuanian and Their Integration into the Teaching Process and Lexicographical Practice* 2005–2010 m. dalyvis (bendraaautoriai – Černiuvienė, L. Kaminskienė, N. Maskaliūnienė, L. Pažūsis).

Šaltiniai
---------

* Portalas „Kas yra kas Lietuvoje"[neveikianti nuoroda] (UAB „Neolitas", 2005–2007)
* Publikacijos Archyvuota kopija 2008-12-30 iš Wayback Machine projekto. (MS Word)
| **Hansas Volfgangas Arndtasvok. *Hans-Wolfgang Arndt*** |
| --- |
|  |
| Hans-Wolfgang Arndt |
| Gimė | 1945 m. balandžio 2 d. (78 metai)Prahoje, Čekija |
|  |
| Veikla | vokiečių teisininkas, teisėtyrininkas mokestininkas, Manheimo universiteto profesorius, nuo 2001 m. rektorius, habilituotas teisės mokslų daktaras. |
|  |
|  **Vikiteka** | Hans-Wolfgang Arndt |

**Hansas Volfgangas Arndtas** (vok. *Hans-Wolfgang Arndt*, g. 1945 m. balandžio 2 d. Prahoje, Čekija) – vokiečių teisininkas, teisėtyrininkas mokestininkas, Manheimo universiteto profesorius, nuo 2001 m. rektorius, habilituotas teisės mokslų daktaras.

Biografija
----------

Nuo 1964 m. iki 1968 m. studijavo teisės mokslus Tiubingene, Berlyne ir Bochume. Mainco Johannes Gutenberg universiteto teisės katedros mokslo asistentas (vadovas – W. Rudolf). 1972 m. Bochumo universiteto Teisės fakultete apgynė teisės mokslų disertaciją, 1977 m. – habilitaciją. Konstanco universiteto dėstytojas, nuo 1983 m. Manheimo universiteto profesorius, Viešosios teisės ir mokesčių teisės katedros vedėjas, nuo 2001 m. universiteto rektorius (pirmtakui Peteriui Frankenbergui tapus Badeno-Viurtembergo žemės mokslo ministru).

Frydricho Ėberto fondo docentas patikėtinis.

Nuorodos
--------

* Manheimo universiteto Viešosios teisės ir mokesčių teisės katedros tinklalapis (vokiečių k.)
| Medaliai |
| --- |
|  |
| **Atstovaujant: Norvegijos vėliava Norvegija**  |
| Lygumų slidinėjimas |
| Olimpinės žaidynės |
| **Bronza** | 2018 Pjongčangas | Skiatlonas |
| Pasaulio čempionatas |
| **Auksas** | 2019 Syfeldas | Laisvas stilius |
| **Auksas** | 2021 Oberstdorfas | Laisvas stilius |
| **Bronza** | 2021 Oberstdorfas | Skiatlonas |

**Hans Christer Holund** (g. 1989 m. vasario 25 d. Osle) – Norvegijos slidininkas, olimpinis ir pasaulio prizininkas.

Biografija
----------

2008 m. tapo pasaulio jaunimo čempionu 10 km klasikiniu stiliumi rungtyje. 2015 m. pasaulio taurės etape Norvegijoje pirmą kartą lipo ant apdovanojimų pakylos užėmęs trečiąją vietą. 2017 m. pirmą kartą dalyvavo pasaulio čempionate, kuriame užėmė 10-ąją vietą.

Savo debiutinėse 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse norvegas dalyvavo trijose rungtyse. Individualiose ir masinio starto varžybose Holund liko 6-as, o skiatlono rungtyje iškovojo bronzos medalį.

2019 m. pirmą kartą tapo pasaulio čempionu. 2021 m. pasaulio slidinėjimo čempionate norvegas iškovojo antrąjį aukso medalį laisvo stiliaus rungtyje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Biographical information". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2021 m. kovo 4 d..

Nuorodos
--------

* FIS svetainėje
Kirato ir Ardžunos dvikovos vaizdavimas
**„Kiratardžunyja"** (skr. किरातार्जुनीय = IAST: *Kirātārjunīya* – 'Kiratas ir Ardžuna') – indų poeto Bharavio epinė poema, datuojama ~VI a. laikoma vienu iškiliausių klasikinės sanskrito literatūros veikalų. Šis kūrinys pasižymi ne tik išraiškingais aprašymais, metaforų, palyginimų gausa, bet ir itin grakščia sanskrito vartosena, eilėdaros galimybių atskleidimu. „Kiratardžunyja" kūrinio pavadinimas reiškia „Kirata ir Ardžuna"; poemoje aprašomas vieno pagrindinių „Mahabharatos" veikėjų, Pandavų atstovo Ardžunos, dvikova su kiratu (kalniečiu), apsimetusiu Šiva. Siužetas tiesiogiai remiasi „Mahabharatos" „Miško knygoje" (*Vana parva*) pasakojamais įvykiais apie tai, kaip karalystę pralošę Pandavai priversti klajoti miške ir kaip, Vjasos paragintas, Ardžuna imasi askezės, kad įgautų dieviškuosius ginklus.

Siužetas
--------

Kūrinio pradžioje vaizduojamas pas Pandavų vyriausiąjį brolį Judhišthirą sugrįžęs žvalgas, kuris turėjęs sekti įvykius Kauravų užvaldytoje karalystėje. Išgirdę žvalgo pasakojimą, Judhišthiros brolis Bhyma bei žmona Draupadė ragina kilti į karą, tačiau Judhišthira laikosi nuosaikiai. Vėliau pasirodo išminčius Vjasa ir pataria Ardžunai imtis askezės, kad gautų dangiškuosius ginklus, kurie leistų laimėti karą. Ardžuna, pasinaudojęs patarimu, iškeliauja į kalnus ir atsideda askezei, skirtai dievui Indrai. Tačiau Indra nenori, kad mirtingasis pasiektų tokią šlovę kaip jis, ir siunčia Ardžunai dangiškųjų Gandharvų ir Apsarsų pulką, kad šiam išblaškytų askezę. Tačiau Ardžuna atsispiria dangaus muzikantų ir gražuolių gundymams, todėl Indra nusileidžia pas išmėginimą išlaikiusį Pandavą ir pataria jam paskirti askezę Šivai. Tada Aržuna atlieka askezę Šivai, kol pasirodo kalnietis medžiotojas (kiratas) su būriu moterų ir palydovų. Tuomet Ardžuna susigrumia su juo dėl nušauto šerno. Galiausiai paaiškėja, kad kalnietis – tai Šiva. Dievas, patenkintas Ardžunos ryžtu ir didvyriškumu, jam suteikia trokštus dangiškuosius ginklus.

Literatūra
----------

* Warder, A. K. 2004. *Indian Kāvya literature*, pt. 1, Delhi: Motilal Banarasidas Publ.
* „The Hunter and the Hero" iš *Lays of Ancient India*, 1894, vert. Romesh Chunder Dutt, London: Routledge, Trench, Trübner & Co Ltd
* *The Mahabharata of Krishna-Dwaipayana Vyasa Translated into English Prose*. Book 3: Vana Parva, 1883–1896, vert. Kisar Mohan Ganguli, Calcutta: Bharata Press

Nuorodos
--------

* Vertimas į anglų k.
* Tekstas sanskritu
| Pikutiškių piliakalnis |
| --- |
| Piliakalnis iš rytų pusės |
| 

Pikutiškių piliakalnisPikutiškių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°46′59.5″ š. pl. 25°7′26.56″ r. ilg.﻿ / ﻿54.783194°š. pl. 25.1240444°r. ilg.﻿ / 54.783194; 25.1240444Koordinatės: 54°46′59.5″ š. pl. 25°7′26.56″ r. ilg.﻿ / ﻿54.783194°š. pl. 25.1240444°r. ilg.﻿ / 54.783194; 25.1240444 |

 |
| Vieta | Vilniaus rajonas |
| Seniūnija | Avižienių seniūnija |
| Aukštis | 17 m |
| Naudotas | I tūkstantmetis |
| Registro Nr. | 42091 |

**Pikutiškių, Švedų piliakalnis** – piliakalnis Vilniaus rajono savivaldybės teritorijoje, Švedų kaime, netoli Grikienių. Pasiekiamas per Pikutiškių Centrinę gatvę įsukus į Izabelinės gatvę, pavažiavus ja 1,5 km, greta slėnio su nedideliais tvenkiniais, kairėje kelio pusėje.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnio pylimasPiliakalnis įrengtas atskiroje, Riešės slėnio daubų supamoje kalvoje, apaugusioje mišku, kuriame išsiskiria pavieniai seni ąžuolai. Kalva orientuota šiaurės rytų-pietvakarių kryptimi. Pailga aikštelė – 28 m ilgio ir 8 m pločio, nuolaidžiais šonais ir 1,5 m žemesniu šiauriniu galu; aikštelėje yra senos apie 1,5 m skersmens duobės žymės. Aikštelės pietiniame gale supiltas apie 2 m aukščio ir 20 m pločio ties pagrindu pylimas su išoriniame šlaite pastebimais įvairaus dydžio akmenimis. Už priešais pylimą iškasto griovio galėjo būti ir antras pylimas – pastebimas nežymus pakilimas. Už pylimo iškastas apie 16 m pločio viršuje ir 6 m pločio dugne bei 2 m gylio griovys, apaugęs jaunais medžiais. Šlaitai statūs, iki 17 m aukščio. Šiauriniame šlaite apie 2 m žemiau aikštelės yra 8 m pločio terasa.

Tyrimai
-------

Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu. Kultūrinis sluoksnis netyrinėtas (2018 m. kovo mėn. duomenys). Įtrauktas į Kultūros vertybių registrą 2018 m. kovą. Paminklo teritorijos plotas 15 342 m².

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2016-11-19 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
Džitės
Džitės demonstravimas 2006 m. San Paule (Brazilija) vykusioje Samurajaus Dienoje.
**Džitė** (jap. 十手; angl. *jutte*, *jitte*) – specializuotas beašmenį buką durklą primenantis ginklas, skirtas nuginkluoti kalaviju ginkluotą priešininką, kurį Edo periodo Japonijoje naudojo policininkai. Dabar džitės naudojamos *Juttejutsu* kovos mene.

Šiuolaikinės džitės būna apie 45 cm ilgio, geležtė neturi jokių ašmenų, garda turi tik vieną „skersinio pusę", kuri užlenkta viršum, prie geležtės. Džitė skirta sugauti priešininko kalavijo geležtę tarp džitės geležtės ir atlenktos atšakos. Priešininko geležtei papuolus į darbinį džitės plyšį, džitę prislenka prie sugautojo kalavijo rankenos ir tuomet naudojant džitę galima išplėšti priešo kalaviją ar užlaužti jo ranką. Arba kita ranka nudurti.

Kartais teigiama, kad kuriant sają panaudota džitės idėja, nes džitė naudojama seniau. O kartais teigiama atvirkščiai – kad sajas yra senesnis, ir džitė sukurta pagal sają.

Džitės variantu kartais laiko marohošį (*marohoshi*), kuris dar vadinamas *marahoši džiute* (*marohoshi jutte*). Marohošio geležtė trumpesnė su su ašmenimis.

* 
* 
* 
* 
* 
* 
*

Nuorodos
--------

* Jutte (Ju-Te): The „Power – of-Ten-Hands" Weapon Archyvuota kopija 2008-03-21 iš Wayback Machine projekto.
* Japanese jitte police baton (džitė pavadinta policijos lazda)
| ***Nekaltas*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | L‘innocente |
| Kilmės šalis |  Italija Prancūzija |
| Režisierius | Luchino Visconti |
| Scenaristas (-ai) | Suso Cechi d‘AmicoEnrico MedioliLuchino Visconti |
| Vaidina | Giancarlo GianniniLaura Antonelli |
| Metai | 1976 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 125 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Nekaltas** (it.  *L‘innocente*) – 1976 m. sukurta kostiuminė drama, paskutinis režisieriaus Luchino Visconti filmas pagal to paties pavadinimo Gabrielle d‘Annunzio novelę.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Giancarlo Giannini – Tulijus Germilis
* Laura Antonelli – Džulijana Germil
* Jennifer O‘Neill – Tereza Rafo
* Rina Morelli – Tulijo motina
* Massimo Girotti – grafas Stefanas Eganas
* Didier Haudepin – Federikas Germilis

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Tulijus Germinis – pasiturintis Romos aukštuomenės atstovas, vedęs Džulijaną, tačiau tuo pačiu palaikantis artimus santykius su aristokrate našle Tereza Rafo. Džulijana taip pat susiranda meilužį ir abu sutuoktiniai tariasi esą laimingi. Vis tik jos meilužis miršta nuo infekcinės ligos, palikdamas Džuliją nėščią, o šios vyras, negalėdamas pakelti minties, kad turės auginti kito vyro vaiką, nusprendžia šiuo atsikratyti...

Apdovanojimai
-------------

* David di Donatello – geriausia muzika