recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Goloko kopija copying the Martindale No 2 design
**Golokas** (angl. *golok*, *gulok*) – didelis peilis Pietryčių Azijoje, daugiausia Indonezijoje ir Filipinuose. Golokų dydis ir masė gali būti įvairūs. Jų ilgis paprastai neviršija 50 cm, taigi jie trumpesni už mačetes, bet sunkesni. Golokus irgi dažnai naudoja krūmams, medžių šakoms kirsti.

Golokų geležtes tradiciškai daro iš anglingo spyruoklių plieno, kuris būna mažiau grūdintas nei kitų peilių. Todėl golokus lengviau galąsti ir aštrinti lauko sąlygomis, nors tai tenka dažniau daryti.

Golokai išgarsėjo D. Britanijoje po D. Britanijos kariuomenės 1941 m. pralaimėjimo Japonijos kariuomenei Birmoje. Dabar golokai įeina į D. Britanijos armijos ginkluotę.

Golokai panašūs į kitus džiunglių ir miškų peilius – parangus, bolus, kukrius.

Nuorodos
--------

* Martindale British Made Golok Machete Archyvuota kopija 2008-07-06 iš Wayback Machine projekto.
* Golok – an utility as well as a hunting tool
* Valiant Large Survival Golok
* Valiant Goloks VS Himalayan Imports and Cold Steel Khukuris Archyvuota kopija 2008-08-02 iš Wayback Machine projekto.
| Jonydžių piliakalnis |
| --- |
| Jonydžių piliakalnis iš pietvakarių |
| 

Jonydžių piliakalnisJonydžių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°26′29.9″ š. pl. 25°15′1.7″ r. ilg.﻿ / ﻿55.441639°š. pl. 25.250472°r. ilg.﻿ / 55.441639; 25.250472Koordinatės: 55°26′29.9″ š. pl. 25°15′1.7″ r. ilg.﻿ / ﻿55.441639°š. pl. 25.250472°r. ilg.﻿ / 55.441639; 25.250472 |

 |
| Vieta | Anykščių rajonas |
| Seniūnija | Skiemonių seniūnija |
| Aukštis | 14 m |
| Plotas | 20x10 |
| Naudotas | I tūkstantmetis |
| Žvalgytas | 1997 |

**Jonydžių piliakalnis**, Balnakalnis – piliakalnis Anykščių rajono savivaldybės teritorijoje, Jonydžių kaime, Skiemonių seniūnija. Pasiekiamas iš plento  **119**  Molėtai–Anykščiai  Jonydžiuose pasukus į kairę šiaurės rytų kryptimi, 400 m pavažiavus iki paskutinės sodybos, yra 50 m už jos, kiek dešiniau.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, pailgoje pietvakarių – šiaurės rytų kryptimi, į vakarų pusę riestais galų šlaitais. Apie 1972 m. melioruojant piliakalnis buvo smarkiai nustumdytas buldozeriu, aukščiausią dalį pažeminant mažiausiai 1 m. Aukščiausioje kalvos dalyje buvo apie 20x10 m dydžio ovali, pailga pietvakarių – šiaurės rytų kryptimi aikštelė su iki 1 m aukščio pylimėliais galuose. Šlaitai statūs, 10–14 m aukščio. Piliakalnis dirvonuoja.

Tyrimai
-------

1997 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Šiaurės vakarų ir šiaurės rytų papėdėse apie 2,5 ha plote rastas iki 80 cm storio pilkas XVIII a. – XIX a. kaimavietės sluoksnis, po kuriuo, atrodo, būta ir ankstesnės gyvenvietės kultūrinio sluoksnio.Regioninės reikšmės paminklas.

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Liudiškių piliakalnis 10 km | Bijeikių piliakalnis 5 km | Buivydų piliakalnis (Anykščiai) 5 km |  |
| Šovenių piliakalnis 23 km |  | Pakalnių piliakalnis 13 km |
| Trakinių piliakalnis 9 km | Melėnų piliakalnis 3 km  Varnupio piliakalnis 5,5 km | Jašiškio piliakalnis 7,5 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gintautas Zabiela. Naujas Lietuvos piliakalnių sąrašo papildymas (1995–2000 m.) // Kultūros paminklai. Vilnius, 2001, p. 26 (Nr. 13).

* Gintautas Zabiela. 2002d. Skiemonių parapijos senovė // Anykščiai. Anykščiai. Nr. 19, p. 3.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Jonydžiai
| Kamastos piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Kamastos piliakalnisKamastos piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°8′12.1″ š. pl. 25°18′58.5″ r. ilg.﻿ / ﻿55.136694°š. pl. 25.316250°r. ilg.﻿ / 55.136694; 25.316250Koordinatės: 55°8′12.1″ š. pl. 25°18′58.5″ r. ilg.﻿ / ﻿55.136694°š. pl. 25.316250°r. ilg.﻿ / 55.136694; 25.316250 |

 |
| Vieta | Molėtų rajonas |
| Seniūnija | Giedraičių seniūnija |
| Aukštis | 4 m |
| Plotas | 36x25 |
| Naudotas | I tūkstantmečio pradžia |

**Kamastos piliakalnis**, dar žinomas kaip **Švedų kalnas**, **Bubka** – piliakalnis Molėtų rajono savivaldybės teritorijoje, į vakarus nuo Kamastos, Giedraičių seniūnija. Pasiekiamas iš plento  **172**  Raudondvaris–Giedraičiai–Molėtai  Tumenčiznoje pasukus į dešinę šiaurėn, Užugiriuose pasukus į kairę šiaurės vakarų kryptimi link Vėdarų, juose, už nuolat negyvenamos sodybos kairėje, pavažiavus į dešinę šiaurės rytų kryptimi pro sodybą vos žymiu lauko keliuku palei žemas paežerės pievas 700 m – yra 30 m į dešinę pietuose nuo šio keliuko, prieš jam įlendant į jauną alksnyną, už alksniais apaugusio griovio.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas Kamastos ežero vakariniame krašte esančios pelkės šiaurės vakarų krašte, atskiroje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 36x25 m dydžio, iki 0,5 m aukštesniu rytiniu kraštu. Šlaitai vidutinio statumo, 4 m aukščio.

Vakarų papėdėje XX a. iškastas griovys, rytinis piliakalnio kraštas suardytas karjero, pats piliakalnis apardytas arimų, pietvakarinis šlaitas – lapių urvų. Piliakalnis apaugęs lapuočiais.

Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pradžia.

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Ambraziškių piliakalnis 3,5 km | Liesėnų piliakalnis 8 km | Pazadvorijos piliakalnis 3 km |  |
| Kiauklių piliakalnis 16 km |  | Paduobės piliakalnis 40 km |
| Jasiuliškių piliakalnis 2 km | Piliakiemių piliakalnis 7 km | Didžiokų piliakalnis 3 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------


* Gintautas Zabiela. Lietuvos medinės pilys. Vilnius. 1995, p. 232 (Nr. 28).

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Kamasta
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| La Pinedaisp. *La Pineda* |
| --- |
| *La Pinedos "pušys"* |
|  |
| 

La PinedaLa Pineda

41°4′26″ š. pl. 1°10′43″ r. ilg.﻿ / ﻿41.07389°š. pl. 1.17861°r. ilg.﻿ / 41.07389; 1.17861﻿ (La Pineda)Koordinatės: 41°4′26″ š. pl. 1°10′43″ r. ilg.﻿ / ﻿41.07389°š. pl. 1.17861°r. ilg.﻿ / 41.07389; 1.17861﻿ (La Pineda) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Ispanijos vėliava Ispanija |
| **Regionas** | Katalonija Katalonijos regionas |
| **Provincija** | Taragonos provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2009) | 3 332  |
| **Altitudė** | 126 m |

**La Pineda** (isp. *La Pineda*) – gyvenvietė Taragonos provincijoje, Katalonijoje (Ispanija), netoli Taragonos. Priklauso Vila Sekos savivaldybei. Pavadinta pagal čia anksčiau augusias Viduržemio jūros pušis (pgl. isp. *el pino* – „pušis").

Transportas
-----------

Pagrindine susisiekimo priemone La Pinedoje yra visuomeninis autobusų transportas *Bus Plana*. Pagrindine gatve *Passeig de Pau Casals* eina keletas maršrutų iš Taragonos, Vilafortūnos, Vila Sekos, Kambrilio, Salou, kuris yra kiek į vakarus La Pinedos. Pagrindinėje gatvėje yra 5 autobuso stotelės. Kiekvienoje jų yra stendai su nurodytais maršrutais ir miesto schema, dažnai ten stovi vertėjai, kurie gali paaiškinti kaip nuvažiuoti ten kur reikia. Artimiausios geležinkelio stotys: Salou ir Port Aventura.

Pliažai
-------

* **Plaja-de-La-Pineda** – 2,5 km ilgio, apie 98 tūkst. kv.m ploto.
* **Plaja-de-El’s-Prats** – pakrantės ruožas nuo Plaja-de-La-Pineda iki bangolaužio. Čia daugiausia ilsisi ir maudosi netoliese esančių gyvenamųjų kompleksų gyventojai. Promenadoje yra kavinės ir restoranai, taip pat keletas vaikų aikštelių, skveras.
* **Playa del Racó** – „Mėlynąją vėliavą" dėl puikių sąlygų ir išvystytos infrastruktūros turintis pliažas.

Įžymybės
--------

Pagrindinė La Pinedos atrakcija yra vandens parkas „Aquopolis", esantis jos pagrindinėje gatvėje. Plotas daugiau nei 110 tūkst. kv.m. Akvaparko teritorijoje yravandens atrakcionai, kalneliai, pramogos vaikams, minigolfas. Toje pat teritorijoje yra 7000 kv.m delfinariumas.

Tarp La Pinedos įžymybių yra ir dizainerio Šavjero Mariskalio metalo instaliacija „Pušys", kuri puošia miestelio promenadą.
**Coca-Cola Light Plus**|  |
| **Kilmės šalis** |  Jungtinės Amerikos Valstijos |
| **Gamintojas** | The Coca-Cola Company |
| **Gaminamas nuo** | 2007–2011 m. |
| **Rūšis** | dietinė kola |
| **Kitos versijos** | Coca-Cola Light SangoCoca-Cola Light |
| **Susiję gėrimai** | Coca-Cola Zero |

**Coca-Cola Light Plus** (dar vadinama **Diet Coke Plus**) buvo dietinės kolos rūšis, sudėtyje turėjusi vitaminų ir mineralų. Šis gėrimas buvo saldintas aspartamo ir acesulfalmo K dirbtinių saldiklių mišiniu.

Coca-Cola Light Plus
Gėrimas Jungtinėje Karalystėje buvo išleistas 2007 m. spalio mėn. dviem versijomis, viena versija buvo išleista su vitaminais B3, B12 ir vitaminu C, kita – su antioksidantais, žaliąja arbata ir vitaminu C. Nors „Coca-Cola Light Plus" antioksidantai yra ženklinti kaip neturintys cukraus, iš tikrųjų turi 0,1 g cukraus 100 ml žaliosios arbatos milteliuose.

Suomijoje gėrimas buvo išleistas 2009 m. Brazilijoje pasirodė 2010 m. sausio mėn.

Išnašos
-------

1. ↑  Snackspot.org.uk: Coca-Cola Diet Coke Plus (UK vs USA) Archyvuota kopija 2008-02-25 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Diet Coke Plus to target health-conscious consumers - Brand Republic News - Brand Republic Archyvuota kopija 2007-10-11 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Diet Coke Plus
| **Eduardas Sapyras** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1884 m. sausio 26 d.Lemborkas, Prūsija, Vokietija |
| Mirė | 1939 m. vasario 4 d. (55 metai)Niu Heivenas, Konektikutas, JAV |
| Tautybė | litvakas |
| Tėvai | Jacob David Sapir, Eva Seagal Sapir |
|  |
| Veikla | kalbininkas, antropologas |
| Sritis | etnopsichologija, indėnistika, dirbtinė kalba |
| Organizacijos | Kolumbijos universitetas, Jeilio universitetas ir kt. |
| Pareigos | profesorius |
|  |
| Išsilavinimas | mokslų daktaras |
| Alma mater | Kolumbijos universitetas |
| Doktorant. vadovas | Franz Boas |
| Žymūs studentai | Li Fang-Kuei, Mary Haas, Morris Swadesh, Harry Hoijer |
|  |
|  **Vikiteka** | Edward Sapir |

**Eduardas Sapyras** (*Edward Sapir*; 1884 m. sausio 26 d. – 1939 m. vasario 4 d.) – Jungtinių Amerikos Valstijų kalbininkas, antropologas. Vienas iš etnopsichologijos krypties atstovų ir etnolingvistikos pradininkų, žymus indėnistas.

Biografija
----------

Gimė litvakų šeimoje tuo metu Vokietijai priklausiusioje Pomeranijoje. 1888 m. su tėvais išvyko į JAV. Niujorko Kolumbijos universitete Eduardas Sapyras studijavo lingvistinę antropologiją (lankė Franco Boaso, kuriuo vėliau gausiai rėmėsi, paskaitas). 1909 m. tapo mokslų daktaru. Įkūrė ir vadovavo (1910–1925 m.) Kanados geologijos tarnybos Antropologijos skyriui. 1927–1931 m. – Čikagos, 1931–1939 m. Jeilio universiteto profesorius. Amerikos menų ir mokslo akademijos narys.

Veikla
------

Eduardas Sapyras daugiausia tyrinėjo Šiaurės Amerikos indėnų kalbas (ypač Kalifornijos indėnų, činukų, atabaskų), sukūrė naują tipologinę kalbų klasifikaciją, suklasifikavo indėnų kalbas (pagrindinė, iki šiol tebenaudojama indėnų kalbų klasifikacija). Sapyras paskelbė naują kalbos, kaip sistemingai organizuotos sistemos sampratą, kuria rėmėsi JAV struktūrinės kalbotyros mokykla. Lygiagrečiai su Bendžaminu Li Vorfu sukūrė hipotezę (kalbos reliatyvizmo teorija arba Sapyro–Vorfo hipotezė), skelbiančią, kad žmogaus pasaulėvoką lemia kalba. Buvo tarptautinės dirbtinės kalbos šalininkas, Tarptautinės dirbtinės kalbos asociacijos (IALA) tyrimų direktorius.

Bibliografija
-------------

Svarbiausi veikalai:

* Laiko perspektyva Amerikos aborigenų kultūroje: Studijų metodas (*Time Perspective in Aboriginal American Culture: A Study in Method*, 1916 m.)
* Kalba: Įvadas į kalbos studijas (*Language: An Introduction to the Study of Speech*, 1921 m.)

Paskelbė daug veikalų, straipsnių apie atskiras indėnų kalbas, jų gramatines savybes.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Edward Sapir*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXI (Sam–Skl). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2012
2. ↑  Gopsill, F. Peter. *International Languages: a matter for Interlingua.* British Interlingua Society, 1990.
| **Jonė Deveikė** |
| --- |
| Gimė | 1907 m. vasario 20 d.Raguva |
| Mirė | 1965 m. vasario 26 d. (58 metai)Paryžius |
| Tėvas | Kazys Deveikis |
| Motina | Teofilė Žulytė–Deveikienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Jonas Navakas |
|  |
| Sritis | teisės istorija |
|  |
| Alma mater | Lietuvos universitetas |
| Žinomas (-a) už | Lietuvos Statutų tyrimai |

  

**Jonė Deveikė-Deveikytė-Navakienė** (1907 m. vasario 20 d. Raguvoje – 1965 m. vasario 26 d. Paryžiuje) – Lietuvos teisės istorikė.

Biografija
----------

Tėvai mokė namuose. Karo metais Irkutske pradėjo lankyti gimnaziją. 1919 m. grįžusi iš Rusijos, gyveno pas tėvus (Deveikių name), lankė Ukmergės gimnaziją, kurią baigusi 1924 m. įstojo į Lietuvos universiteto Humanitarinių mokslų fakultetą. Nuo 1928 m. lygiagrečiai studijavo Teisių fakulteto Teisių skyriuje. 1932 m. baigė abu fakultetus. Humanitarinių mokslų fakultete parašė diplominį darbą iš visuotinės istorijos (vadovas prof. Levas Karsavinas) – „Napoleono imperijos atsiradimas", Teisių fakultete – iš Lietuvos teisės istorijos („Kauno miestas ir jo savivalda XVII amžiuje").

1932 m. rudenį išvyko į Paryžių, kur lankė *École des Chartes*. Užsienio reikalų ministerijos archyve rinko medžiagą tema „Lietuvos santykiai su Habsburgais ir Prancūzija, Sobieskiui viešpataujant (XVII a.)". Po metų grįžo į Lietuvą, ištekėjo už tuometinio Klaipėdos krašto gubernatoriaus (1933–1935) Jono Navako, kuriam Prancūzijoje buvo suteiktas teisių daktaro laipsnis.

Prahos profesoriaus I. Lappo patariama ir prižiūrima pradėjo domėtis Lietuvos konstitucine teise, tyrė bajorų privilegijas ir kitus aktus. I. Lappo patariama, nusprendė siekti daktaro laipsnio Paryžiuje, todėl 1938 m. kovo mėnesį įsirašė į Teisės fakultetą. 1938 m. profesoriui M. Olivier-Martin Paryžiuje įteikė darbą disertacijai „Didžiosios Lietuvos Kunigaikštystės konstitucija". Dėl II pasaulinio karo laikinai sustabdė mokslinius tyrimus.

1941 m. rudenį ėmė dėstyti Lietuvos istoriją Kauno mokytojų seminarijoje (iki 1944 m. birželio mėn.), Kaune užsiėmė advokatės praktika.

Gavusi Paryžiaus *Centre National de la Recherche Scientifique* mokslinio bendradarbio (*chercheur*) stipendiją, 1953–1959 m. tyrė trijų leidimų (1529, 1566 ir 1588 m.) Lietuvos Statutus, vertė, aiškino 1649 metų sąvadą.

Šaltiniai
---------

* „Aidai" (biografija)
**CoRoT-22 b** – egzoplaneta, skriejanti apie geltonąją nykštukę CoRoT-22. Nuo Saulės sistemos nutolusi apie 1931 šviesmetį (~592 parsekus).[1]

CoRoT-22 b yra į Neptūną panaši dujinė milžinė. Planeta yra 12,2 karto masyvesnė už Žemę, jos spindulys siekia 0,435 Jupiterio spindulio[2] (arba 4,88 Žemės spindulio[1]). CoRoT-22 b masė nustatyta radialinių greičių metodu.[3] Planetos vidutinis tankis yra mažesnis nei 2,56 g/cm³.[4] Apie savo žvaigždę planeta apskrieja per 9,8 paros, jos orbitos spindulys yra 0,092 av, o ekscentricitetas – 0,08.[2] CoRoT-22 b pusiausvyros temperatūra – 885 K.[1]

Apie planetos atradimą pranešta 2014 m.[2] Planeta aptikta CoRoT kosminiu teleskopu, taikant tranzitų metodą.[1] CoRoT-22 b yra vienintelė CoRoT-22 sistemoje aptikta planeta.[3][5]

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4  „COROT-22 Planets in the system". Open Exoplanet Catalogue. Nuoroda tikrinta 2020-02-10.
2. 1 2 3  „CoRoT-22 b". NASA Exoplanet Exploration. Nuoroda tikrinta 2020-02-10.
3. 1 2  „Planet CoRoT-22 b". The Extrasolar Planets Encyclopaedia. Nuoroda tikrinta 2020-02-10.
4. ↑  „CoRoT-22 b: a validated 4.9 R⊕ exoplanet in 10-d orbit". Nuoroda tikrinta 2020-02-10.
5. ↑  „CoRoT-22 b". ExoKyoto. Nuoroda tikrinta 2020-02-10.

Nuorodos
--------

* „CoRoT-22 b: a validated 4.9 RE exoplanet in 10-day orbit" (PDF)
| Kilotoa |
| --- |
|  |
|  |
| Šalis | Ekvadoras Ekvadoras |
|  |
| Aukštis | 3914 m |
|  |
| Tipas | kaldera |
|  |
| Amžius | 40 tūkst. metų |
|  |
| Aktyvumas | užgesęs/snaudžiantis |
|  |
| Paskutinisišsiveržimas | 1280 m. |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.

  |
| **Koordinatės:** | 0°51′0″ p. pl. 78°53′0″ v. ilg.﻿ / ﻿0.85000°š. pl. 78.88333°r. ilg.﻿ / 0.85000; 78.88333Koordinatės: 0°51′0″ p. pl. 78°53′0″ v. ilg.﻿ / ﻿0.85000°š. pl. 78.88333°r. ilg.﻿ / 0.85000; 78.88333 |

**Kilotoa** (isp. *Quilotoa*, keč. *Kilutuwa*) – vulkaninė kaldera Anduose, Ekvadore, Kotopaksio provincijos vakaruose, į šiaurę nuo Sumbagvos. Aukštis – 3914 m.

Kalderos plotis 3 km, jame telkšo 250 m gylio vulkaninis ežeras. Šlaitų aukštis 400 m. Kilotoa kaldera susidarė maždaug prieš 800 metų įvykus smarkiam išsiveržimui: piroklastiniai srautai ir laharai pasiekė Ramųjį vandenyną, vulkaniniais pelenais padengti visi šiauriniai Andai.

Veikia fumarolės ir karštosios versmės.

Nuorodos
--------

* Global Volcanism Program Archyvuota kopija 2007-03-23 iš Wayback Machine projekto.
Kobo Abė
**Kobo Abė** (安部 公房 Abe Kōbō, tikrasis vardas – 安部 公房 Abe Kimifusa, 1924 m. kovo 7 d. Tokijuje – 1993 m. sausio 22 d.) – japonų rašytojas.

Biografija
----------

Tėvas – Mukdeno Imperatoriškojo universiteto medicinos fakulteto dėstytojas.

Vaikystę ir jaunystę rašytojas praleido Mandžiūrijoje. Gyvenimas kitos kultūros šalyje praplėtė Kobo Abės akiratį.

1941 m. šeima grįžo į tėvynę.

1943–1948 m. mokėsi Tokijo universiteto medicinos fakultete.

1947 m. paskelbė savo poemą Mumei Shishu („Nežinomo poeto poema").

1948 m. po universiteto baigimo, rašytojas kurį laiką dirbo gydytoju, buvo komunistų partijos narys, iš kurios išstojo po įvykių Vengrijoje. Nejusdamas pašaukimo profesijai ir nusivylęs politika Kobas Abė pasišventė literatūrai.

1948 m. paskelbė savo pirmą novelę „Owarishi michi no shirube ni" („Kelio ženklas gatvės gale").

Pasireiškė kaip avangardinis novelistas, tačiau buvo nežinomas iki 1962 m. kol paskelbė romaną „Moteris smėlynuose", pelniusį pasaulinį pripažinimą.

1973 m. Tokijo mieste įkūrė studiją, kurioje inovaciniais metodais ugdė aktorius.

Apdovanojimai
-------------

1. 1951 m. Akutagava apdovanojimas – S. Karuma nusikaltimas, (Kabe S. Karuma shi no hanzai,「壁 S・カルマ氏の犯罪」)
2. 1967 m. Tanizaki apdovanojimas – Draugai, (Tomodachi, 友達)

Bibliografija
-------------

Vertimai į lietuvių kalbą:

* **Moteris smėlynuose**, **Svetimas veidas** / iš rusų kalbos vertė Dalia Lenkauskienė. 2-asis leid. Vilnius, Vaga, 1987, 299 p. pirmas leidimas – 1968 m.
* **Žmogus – dėžė** romanas / iš japonų kalbos vertė R. Bajarūnas. Vilnius, Vaga, 1991, 116 p.
* **Svetimas veidas** romanas – alegorija / iš rusų kalbos vertė Dalia Lenkauskienė. Vilnius, Vaga, 1973, 283 p.
* **Kengūros sąsiuvinis** romanas / iš prancūzų kalbos vertė Galina Baužytė-Čepinskienė. Vilnius, Versus aureus, 2005 (Vilnius, Vilniaus spauda), 157 p.

Nuorodos
--------

Vikicitatos 

Wikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***Kobo Abė***


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kobo Abė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Edward Abbey** (1927 m. sausio 29 d. – 1989 m. kovo 14 d.) – JAV rašytojas, eseistas ir gamtosaugininkas, valstybės vykdomo gamtos naikinimo aktyvus kritikas. Jo darbai *The Monkey Wrench Gang* ir *Desert Solitaire* tapo įkvėpimu daugeliui ekoanarchistų.

Gimė Indianos miestelyje Pensilvanijoje, Apalačų kalnuose. 1944 m. persikėlė į šalies vakarus, Naujosios Meksikos universitete įgijo filosofijos magistro laipsnį. Arkų nacionaliniame parke (tuomet gamtos paminkle) dirbo reindžeriu.

Savo veikaluose rėmė ekologinio pasipriešinimo gamtos naikinimui idėjas (pvz. ekosabotažą), taip pat kritikavo valdžią, tradicinės gamtosaugos nuosaikumą, niekino civilizacijos kišimąsi į gamtą. Rašytoju dėl jo antisisteminių pažiūrų buvo susidomėjusi FTB. Paveikta Abbey idėjų susiformavo gamtos gynėjų bendruomenė Earth First!.

Edward Abbey mirė 1989 m. kovo 14 d. nuo operacijos komplikacijų. Jo kūnas sudegintas ir pelenai išbarstyti Kabesa Pretos dykumoje Arizonoje.

Bibliografija
-------------

Fantastinė:

* *Jonathan Troy* (1954)
* *The Brave Cowboy* (1956)
* *Fire on the Mountain* (1962)
* *Black Sun* (1971)
* *The Monkey Wrench Gang* (1975)
* *Good News* (1980)
* *The Fool's Progress* (1988)
* *Hayduke Lives* (1989)
* *Earth Apples: The Poetry of Edward Abbey* (1994)

Nefantastinė:

* *Desert Solitaire: A Season in the Wilderness* (1968)
* *Appalachian Wilderness* (1970)
* *Slickrock* (1971)
* *Cactus Country* (1973)
* *The Journey Home* (1977)
* *The Hidden Canyon* (1977)
* *Abbey's Road* (1979)
* *Desert Images* (1979)
* *Down the River (with Henry Thoreau & Other Friends)* (1982)
* *In Praise of Mountain Lions* (1984)
* *Beyond the Wall* (1984)
* *One Life at a Time, Please* (1988)
* *A Voice Crying in the Wilderness: Notes from a Secret Journal* (1989)
* *Confessions of a Barbarian: Selections from the Journals of Edward Abbey, 1951–1989* (1994)

Vikicitatos 

Wikiquote logoWikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***Edward Abbey***
| Kobrinskiai |
| --- |
|  Kobrinskių herbas |
| Pradininkas | Romanas Teodoraitis |
| Titulas | kunigaikščiai |
| Laikotarpis | apie 1387 — 1518 |
| Šalys | LDK |
| Dvarai | Kobrino pilys |

 **Kobrinskiai** – LDK kunigaikščių giminė. Gediminaičiai.

Giminė
------

Giminės ištakos siekia Algirdą (žinoma, kad 1366 m. jis tiesiogiai valdė Kobriną ir gretimas žemes) ir jo stačiatikį sūnų Teodorą. Šio sūnus Romanas Teodoraitis Kobrinskis (m. 1431) minimas nuo 1387 m. Dalyvavo Vytauto žygiuose į Maskvos didžiojo kunigaikščio Vasilijaus valdomas žemes (1393) ir į Pskovo žemę (1394). 1404 m. privilegija Vytautas patvirtino Romanui Kobrino ir gretimų žemių valdą. Ši privilegija laikoma Kobrino kunigaikštystės (1404–1519) įkūrimo data, o Romanas – Kobrinskių giminės pradininku. 1411 m. jis gyveno dėdės – Lenkijos karaliaus Jogailos – dvare. Jam mirus kunigaikštystę paveldėjo sūnus Simonas Romanaitis Kobrinskis (m. po 1460). Jis susigiminiavo su Alšėnų kunigaikščiais – vedė Simono Alšėniškio dukrą Julijoną. 1431 m. talkino Švitrigailai, ginančiam Lucką nuo pasiųsto Lenkijos karinio dalinio. Sūnus Jonas Simonaitis Kobrinskis (m. ~ 1490) – paskutinis Kobrinų giminės vyras. Po jo mirties Lenkijos karalius ir Kazimieras kaip išmarą jam atitekusią Kobrino kunigaikštystę iki gyvos galvos paliko našlei Teodorai (m. 1512), kuri 1500 m. perėjo į katalikybę ir krikštijosi Sofijos vardu. Jono sesuo Marija (m. ~ 1510) buvo Maskvos kunigaikščio Ivano Vasiljevičiaus Gražiojo žmona. Kita Jono sesuo Ona (m. 1519) 1481 m. ištekėjo už kunigaikščio Teodoro (Fiodoro) Bielskio, kuris tais pačiais metais kaip nesėkmingo sąmokslo prieš valdovą Kazimierą dalyvis pabėgo į Maskvą. Ona prieš 1502 m. ištekėjo už didiko Vaclovo Stanislovaičio Kostevičiaus. Mirus motibnai Teodorai Onai atiteko Kobrino kunigaikštystė; po jos mirties valdovas Žygimantas Senasis pakeitė valdos statusą iš kunigaikštystės į valstybės seniuniją, iki gyvos galvos paliko ją valdyti Onos vyrui.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kobrinskiai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 329 psl.
Likino autobusų gamykla| Forma | LLC |
| Pramonė | autobusų gamyba |
| Įkurta | 1937 m. |
| Svarbiausi darbuotojai | Aleksandras Kazakovas |
| Produktai | autobusai, troleibusai |
| Darbuotojų | 2061 |
| Tinklalapis | liaz.gaz.ru |

LiAZ-677M
**Likino autobusų gamykla** (rus. *Ликинский автобусный завод* – *ЛиАЗ*, **LiAZ**) – Rusijos didelių autobusų gamykla, įsikūrusi Maskvos srityje, Likino-Duliovo mieste.

Istorija
--------

Gamyklos pradžia yra 1937 m. įkurta medienos chemijos gamykla, 1944 m. ji paversta staklių, elektros įrengimų gamykla, o nuo 1959 m. pradėjo gaminti automobilius. LiAZ gamykloje pradėti gaminti ZIL-158 autobusai, kadangi ZIL persiorientavo prie sunkvežimių ir prabangių automobilių gamybos. Nuo 1967 m. gamykla pradėjo leisti savo sėkmingiausią modelį – LiAZ-677. Nuo 1986 m. pradėtas gaminti autobusas LiAZ-5256. Žlugus TSRS gamyklos veikla sulėtėjo, 1997 m. paskelbtas bankrotas. Nuo 2000 m. tapo susivienijimo „Rusijos Autobusai", o nuo 2006 m. – „Grupės GAZ" nare. Buvo pradėti gaminti naujos kartos autobusai, 2005–2012 m. taip pat gaminti troleibusai.

Produkcija
----------

* LiAZ-158 (1959–1970 m.)
* LiAZ-677 (1967–1996 m.)
* LiAZ-5256 (nuo 1986 m.)
* LiAZ-5292 (nuo 2004 m.)
* LiAZ-5293 (nuo 2006 m.)
* LiAZ-6212 (nuo 2002 m.)
* LiAZ-6213 (nuo 2007 m.)
* LiAZ-5280 (troleibusas, 2005–2012 m.)

* LiAZ-6212LiAZ-6212
* LiAZ-5292LiAZ-5292
* LiAZ-5256LiAZ-5256
* LiAZ-5280LiAZ-5280

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: LiAZ** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Konstantas Bražėnas** |
| --- |
| Gimė | 1894 m. liepos 25 d.Rusija Vosgėliai, Utenos valsčius, Rusijos imperija |
| Mirė | 1933 m. sausio 6 d. (38 metai)Lietuva Jasionių dvaras |
|  |
| Veikla | Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Lietuvos krikščionių demokratų partija |

**Konstantas (Konstantinas) Bražėnas** (1894 m. liepos 25 d. Vosgėliai, Utenos valsčius – 1933 m. sausio 6 d. Jasionių dvaras. Palaidotas senosiose Utenos kapinėse.) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1916 m. baigė Peterburgo gimnaziją prie Šv. Kotrynos bažnyčios, įstojo į Karo medicinos akademiją, kurioje mokėsi iki 1918 m.

1918 m. grįžęs į Lietuvą išrinktas į Utenos apskrities komitetą. Kovų su bolševikais metu dirbo Utenos ligoninėje, bolševikų atleistas. Išvadavus Uteną iš bolševikų, dirbo Utenos apskrities viršaičio padėjėju, o nuo 1919 m. gruodžio 15 d. užėmė apskrities viršininko pareigas. Utenoje aktyviai dirbo „Pavasarininkų" ir „Saulės" draugijose.

1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas VI (Utenos) rinkimų apygardoje, pagal Krikščionių demokratų sąrašą. Seime priklausė LKDP frakcijai, įėjusiai į Lietuvos krikščionių demokratų partijos bloką.

Vėliau dirbo notaru Utenoje, buvo Utenos "Saulės" gimnazijos mokytojas, nuo 1930 m. Panevėžio II notaras. Dalyvavo katalikiškų organizacijų veikloje.

Literatūra
----------

* Bražėnas Konstantas, Trumpos Steigiamojo Seimo narių biografijos su atvaizdais, Klaipėda, 1924, p. 12.
* Blažytė-Baužienė D. Bražėnas Konstantinas, Lietuvos Steigiamojo Seimo (1920–1922 metų) narių biografinis žodynas, sud. A. Ragauskas, M. Tamošaitis, Vilnius, 2006, p. 109–110.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žydrūnas Mačiukas. Steigiamojo Seimo atstovai. Seimas
2. ↑  Bražėnas Regina Stakėnienė, Konstantinas Bražėnas Archyvuota kopija 2011-10-20 iš Wayback Machine projekto.
| Lia Zoppelli |
| --- |
|  |
| Kadras iš filmo „Chi si ferma è perduto" |
|  |
| Tikras vardas |  |
|  |
| Gimė | 1920 m. lapkričio 16 d.  Milanas |
| Mirė | 1988 m. sausio 2 d. (67 metai)  Milanas |
|  |
| Šalis |  Italija |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
| Sutuoktinis | Eugenio Minetti |
|  |  |
|  |
| Aktyvumo metai | 1939–1985 |
| Užsiėmimas | aktorė |
| Žymesni vaidmenys |
|  |
|  |
|  |

**Lija Dzopeli** (it. *Lia Zoppelli*; 1920 m. lapkričio 16 d. – 1988 m. sausio 2 d.) buvo italų teatro, televizijos ir kino aktorė.

Gimusi Milane, jau 1939 m. ji debiutavo teatro scenoje „Cimara-Maltagliati-Ninchi", kur dirbo su to laikotarpio žymiais šalies teatro aktoriais Rugerro Rugerri ir Memo Benassi. Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui, Lija kurį laiką dirbo ir Piccolo teatre pas režisierių Luchino Visconti. 

Kine ir televizijoje svarbesnius vaidmenis ji ėmė gauti praėjusio amžiaus 7–o dešimtmečio pradžioje, vaidino keliose komedijose su populiariu komiku Toto, o nuo 1962 m. – ir TV serialuose. Ilgą laiką dalyvavo TV šou „Carosello".

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Lia Zoppelli** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* IMDb profilis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Enrico Lancia; Roberto Poppi. *Dizionario del cinema italiano - Le Attrici*. Gremese Editore, 2003. ISBN 888440214X.
2. ↑  Felice Cappa; Piero Gelli; Marco Mattarozzi. *Dizionario dello spettacolo del '900*. Baldini & Castoldi, 1998. ISBN 8880892959.
| Kamatis |
| --- |
| Kamatis ties Žadeikoniais. Priekyje – senųjų kapinių plotelis su Žadeikonių ąžuolu Kamatis ties Žadeikoniais. Priekyje – senųjų kapinių plotelis su Žadeikonių ąžuolu |
| **Ilgis** | 16,7 km |
| **Baseino plotas** | 73 km² |
| **Ištakos** | Kalneliškių kaimo apylinkės |
| **Žiotys** | Mūša |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Kamatis |

**Kamatis** – nedidelė upė Pasvalio rajone. Įteka Mūšos kairiajame krante, 33,5 km atstumu nuo jos žiočių. LR upių klasifikatoriuje – nr. 41011330. Upelio ilgis – 16,7 km, baseino plotas – 73 m².

Prasideda Pasvalio rajono šiaurės rytuose, ties Kalneliškiais, kur vagą pildo iš sukultūrintų laukų subėgantys vandenys. Tėkmė nukreipta į šiaurės rytus. Aukštupyje ir žemiau vaga sureguliuota, kerta kelią  **209**  Joniškis–Žeimelis–Pasvalys , maitinama nedidelių intakų. Tik už kelio  **3116**  Saločiai–Telžiai , nuo Žadeikonių, išsaugota natūrali vaga, kur jos 2,5 km ruožas patenka į Kamaties upelio slėnio botaninio draustinio ribas. Šioje dalyje (žemupyje) iš kairės prisijungia Kamatėlė, dešinės – Prūdupis. Draustinyje siekiama išsaugoti upelio žemupio natūralią vagą ir neplatų 40-80 m pločio slėnį su 1,5-2,5 m aukščio šlaitais, kuriuose aptinkama retų augalų. Įteka į Mūšą apie 1 km piečiau Saločių.

Prie Kamaties įsikūrusios gyvenvietės: Noriai, Skrebotiškis, Nemeikšiūnai, Žadeikoniai.

Upėvardžio šaknis *kam-* siejama su žodžiu *kamas* („gumulas, gurvuolis, kemsas, kupstas").

  

* Kamatis prie Saudogalos piliakalnioKamatis prie Saudogalos piliakalnio
* Kamatis prie Saudogalos piliakalnioKamatis prie Saudogalos piliakalnio
* Tiltas per Kamatį prie Saudogalos piliakalnioTiltas per Kamatį prie Saudogalos piliakalnio

Šaltiniai
---------

1. ↑  LR upių klasifikatorius
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 144

Nuorodos
--------

* Kamatis (*gamtos katalogas*)
|  Ščiti Dzencolovo Šv. Jono Krikštytojo cerkvė |
| --- |
|  |
| **Dekanatas** | Bielsk Podlasko stačiatikių dekanatas |
| **Savivaldybė** | Orlios valsčius |
| **Gyvenvietė** | Ščiti Dzencolovas |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1785 m. |

**Ščiti Dzencolovo Šv. Jono Krikštytojo cerkvė** (lenk. *Cerkiew Ścięcia Głowy św. Jana Chrzciciela w Szczytach-Dzięciołowie*) – cerkvė, esanti Ščiti Dzencolovo kaime. Cerkvė priklauso Ščiti Dzencolovo Šv. Jono Krikštytojo parapijai. Cerkvė pastatyta 1785 metais. Iš pradžių cerkvė priklausė unitams. 1839 m. cerkvę perėmė Rusijos stačiatikių bažnyčia. 1951 m. lapkričio 3 d. cerkvė buvo įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.

* 
*

Nuorodos
--------

* Aprašymas apie cerkvę (lenk.)[neveikianti nuoroda].

Literatūra
----------

* Kalendarz prawosławny na 2009 rok, Wydanie Warszawskiej Metropolii Prawosławnej, ISSN 1425–2171

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ščiti Dzencolovo Šv. Jono Krikštytojo cerkvė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
*Kitos reikšmės – Jurkiškės.*

| Jurkiškėslenk. *Jurkiszki* |
| --- |
| 

JurkiškėsJurkiškės

54°19′00″ š. pl. 22°22′00″ r. ilg.﻿ / ﻿54.31667°š. pl. 22.36667°r. ilg.﻿ / 54.31667; 22.36667﻿ (Jurkiškės (Geldapės apskritis))Koordinatės: 54°19′00″ š. pl. 22°22′00″ r. ilg.﻿ / ﻿54.31667°š. pl. 22.36667°r. ilg.﻿ / 54.31667; 22.36667﻿ (Jurkiškės (Geldapės apskritis)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Lenkijos vėliava Lenkija |
| **Vaivadija** | Varmijos Mozūrų vaivadija Varmijos Mozūrų vaivadija |
| **Apskritis** | Geldapės apskritis |
| **Valsčius** | Geldapės valsčius |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 120  |
|  |
| **Pašto kodas** | 19-500 |

**Jurkiškės** (lenk. *Jurkiszki*) – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose: Varmijos Mozūrų vaivadijos Geldapės apskrities Geldapės valsčiuje. Gyventojai užimti žemės ūkio ir miško darbuose. Per kaimą eina vaivadijos kelias DW651.

Istorija
--------

Kaimas išsidėtęs Romintos girios pietiniame pakraštyje, į jį subėga keliolika miško kelių ir takų. Nuo seno jame buvo eiguva, o eiguliai kontroliavo miško priskirtą plotą. Tai buvo sunki ir atsakinga tarnyba, 1919 m. rugpjūčio 16 d. nežinomi asmenys kartu su tarnybiniu šunimi nušovė eigulio padėjėją Osvaldą Kuhnertą. Principingo miškininko žūties vietoje pastatytas paminklas. Prie eiguvos išlikę saugomi valstybės seni ąžuolai ir klevas.

Kaimas žinomas nuo 1539 m. *Gerkiškių* vardu, jame gyveno 2–3 šeimos. 1734 m. buvo šeši valakai žemės ir aštuoni baudžiauninkai bei vienas persikėlėlis zalcburgietis. 1753 m. minimas *Jorkiškių* vardu, 1780 m. veikė mokykla. 1895 m. buvo 322 gyventojai, beveik visi evangelikai protestantai. 1939 m. suskaičiuoti 335 gyventojai ir 41 ūkis (tame tarpe pusė smulkių – po 0,5–5 ha dirbamos žemės). 1938 m. kaimas pervadintas į *Jarkental* (liet. *Jarkos Slėnis*), pagal šalia tekančios Geldapės, šioje atkarpoje šaukiamos *Jarka*, pavadinimą. Po Antrojo pasaulinio karo atkurtas *Jurkiškių* vietovardis. Lituanisto Algio Uzdilos nuomone Jurkiškių vietovardis yra lietuviškos kilmės, atsiradęs nuo Jurkaus pavardės.

Artimiausia traukinių stotis yra už kelių kilometrų esančiuose Butkūnuose (lenk. *Botkuny*). Geležinkelis Geldapė-Tolminkiemis–Gumbinė ėjo ir Jurkiškių laukais, jis buvo vadinamas *Kaizerio geležinkeliu*, mat Vokietijos kaizeris Vilhelmas II juo keliaudavo į Romintos girią medžiotis elnių. Šiandieną bėgiai nuardyti, Jurkiškėse išliko 1910 m. statytas įspūdingas gelžbetonio tiltas per Jarkos upės slėnį. Apaugęs medžiais ir krūmais jis tapo turistams sunkiai pasiekiamas. Norint tiltą apžiūrėti, geriausia keliauti išlikusia geležinkelio sankasa nuo senosios stoties Butkūnuose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Puszcza Romincka – obelisk podleśniczego
2. ↑  Jurkiszki
3. ↑  Algis Uzdila. *Žemės aidai. Ką pasakoja vietovardžiai*
4. ↑  Atrakcje turystyczne powiatu goldapskiego Archyvuota kopija 2016-09-14 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Padėtis šiuolaikiniame žemėlapyje
LiAZ-677M (Iževskas)
**LiAZ-677** – didelės klasės autobusų modelis, 1967–1996 m. gamintas Rusijos bendrovės LiAZ. Tai buvo pats populiariausias LiAZ gaminys, TSRS laikais važinėjęs daugelyje šalies miestų (ypač Rusijoje, Vidurinėje Azijoje). Per visą laikotarpį surinkti 194 183 vienetai LiAZ-677 autobusų. Nuo 1977 m. leista modifikacija LiAZ-677M.

Standartinis LiAZ-677 autobusas yra 10,53 m ilgio, 2,5 m pločio, 5,15 m bazinio aukščio, sveria 8,3 t (pilnoje apkrovoje 14 t). Įrengtos dvejos durys keleiviams (pneumatinės, „vartų" tipo, iš 2 dalių) ir atskiros durys vairuotojui (kabina atskirta nuo salono). Autobusą varo benzininis, 8 cilindrų, 200 AG, 6962 cm³ darbinio tūrio variklis ZIL-509.10-401. Didžiausias greitis – 70 km/h.

Išleista įvairių modifikacijų – be LiAZ-677M, pritaikyto miestui, leisti LiAZ-677B ir LiAZ-677MB pritaikyti priemiesčiui, LiAZ-677A – skirtas atšiauriems kraštams, LiAZ-677G – varomas dujomis. Taip pat negausiomis serijomis leisti bandomieji, turistiniai LiAZ-677 modeliai.

Po 2010 m. dauguma LiAZ-677 autobusų buvo nurašyti, dar yra išlikę važinėjančių atokesnėse Rusijos, Vidurinės Azijos vietose.

* Vaizdas iš šono (Maskva)
* Vaizdas iš galo (Arzamasas)
* Dėl kaistančio variklio nuimta sklendė (Mičiurinskas)
* LiAZ-677M Maskvoje

Šaltiniai
---------

1. ↑



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: LiAZ-677** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Jakopas Belinis** (it. *Jacopo Bellini*, apie 1400–1470/71 m.) – XV a. italų ankstyvojo renesanso dailininkas iš Venecijos, dailininkų Džentilės ir Džovanio Belinių tėvas.

Biografija
----------

Jakopas Belinis gmė apie 1400 m. ar šiek tiek anksčiau Venecijoje. Jis tikriausiai buvo Džentilės da Fabriano mokiniu (tokiu pasirašė „Nukryžiavimo" freskoje Veronoje) ir mokėsi Florencijoje (teismų dokumentuose minimas Džentilės mokinys Jakopas iš Venecijos, kuris sumušė berniuką, kuris mėtė akmenis į dailininko dirbtuves). 1424 m. Jakopas Belinis paminėtas tapytoju tėvo testamente. Jis buvo įtakotas Florencijos skulptorių Donatelo ir Giberčio renesanso natūralaus vaizdavimo stiliaus, paveiktas Mazačo ir Učelo dailės. 1430 m. jis gavo užsakymą Šv. Mykolo paveikslui bažnyčiai Padujoje. 1436 m. nutapė freską „Nukryžiavimas" Veronos katedroje. 1441 m. Jakopas Belinis nutapė Feraros hercogo Lionelio d’Estės portretą. 1453 m. Jakopo duktė Nikolozija ištekėjo už Padujos dailininko Mantenjos. Taip Beliniai susigiminiavo su vienu iš reikšmingiausių ankstyvojo renesanso dailės kūrėjų. 1459 m. Jakopas su sūnumis dirbo Padujoje, vėliau − Venecijos *Scuola di San Giovanni Evangelista* ir *Scuola di San Marco* bendrijose, tačiau šie darbai išlikę tik menkais fragmentais. Jakopas Belinis mirė 1471 m. ar šiek tiek anksčiau (tais metais jo žmona paminėjo save našle). Be paveikslų, iš Jakopo Belinio kūrybos išliko dvi eskizų knygutės (viena Britų muziejuje, kita Luvre). Jakopo Belinio įtaką ir vietą dailės istorijoje užtvirtino jo sūnūs Džentilė ir Džovanis, kurie buvo abu garsesni už tėvą, o Džovanis Belinis laikomas vienu iš reikšmingiausių tapytojų ne vien tik italų, bet ir Europos dailės istorijoje.

Darbų galerija
--------------

* „Madona ir Kūdikis", apie 1444 m. Kararos akademija, Bergamas „Madona ir Kūdikis", apie 1444 m. Kararos akademija, Bergamas
* „Šv. Nakties triptikas", apie 1465 m. (Akademijos galerija, Venecija) „Šv. Nakties triptikas", apie 1465 m. (Akademijos galerija, Venecija)
* „Madona ir Kūdikis", apie 1465 m. Los Andželo apygardos muziejus „Madona ir Kūdikis", apie 1465 m. Los Andželo apygardos muziejus
* „Nuplakimas", eskizas iš piešinių knygutės Luvre „Nuplakimas", eskizas iš piešinių knygutės Luvre
* Apaštalai Šv. Jonas Evangelistas ir Šv. Petras, Berlyno paveikslų galerija Apaštalai Šv. Jonas Evangelistas ir Šv. Petras, Berlyno paveikslų galerija

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Jacopo Bellini** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Encyclopaedia Britannica
* Jakopas Belinis WGA tinklalapyje
**Jadvyga Čiurlionytė** (1898 m. balandžio 13 d. Druskininkai – 1992 m. balandžio 1 d. Vilnius) – Lietuvos etnomuzikologė, menotyros daktarė, profesorė, visuomenės veikėja.

Biografija
----------

Broliai Mikalojus Konstantinas Čiurlionis, Jonas Čiurlionis, Stasys Čiurlionis, Povilas Čiurlionis, seserys Marija Čiurlionytė, Juzė Čiurlionytė-Stulgaitienė, Valerija Čiurlionytė-Karužienė. 1925 m. Berlyne baigusi J. Šterno konservatorijos R. M. Breithaupto klasę, dirbo pedagoginį darbą Klaipėdoje, Kaune, Marijampolėje. 1937–1941 m. Lietuvių tautosakos archyvo ir Lituanistikos instituto, 1941–1951 m. Lietuvos mokslų akademijos Etnologijos ir Lietuvos istorijos institutų mokslinė bendradarbė.

1944–1946 m. Vilniaus universiteto dėstytoja. Nuo 1945 m. Vilniaus konservatorijos, nuo 1949 m. Lietuvos konservatorijos dėstytoja, nuo 1969 m. menotyros daktarė, profesorė. 1948–1958 m. vadovavo konservatorijoje savo įsteigtam Liaudies muzikos kabinetui.

Veikla
------

Tyrė ir sistemino lietuvių liaudies melodijas. 1940 m. „Tautosakos rinkėjo vadove" paskelbė jų sisteminimo principus. Tyrimų rezultatus apibendrino monografijoje „Lietuvių liaudies dainų melodikos bruožai" (1966 m. rusų kalba, 1969 m. lietuvių kalba, LTSR valstybinė premija, 1969 m.) Užrašė apie 4000 lietuvių liaudies dainų, parengė spaudai jų rinkinių, kurie paskelbti 1938 m. 1948 m. 1955 m. Suredagavo S. Stanevičiaus ir A. Juškos surinktas lietuvių dainų melodijas (abu rink. 1954 m.), rengė C. Bartscho rinkinį „Dainų balsai" (baigė L. Burkšaitienė ir V. Daniliauskienė, išleistas 2000 m.).

Parengė spaudai M. K. Čiurlionio kūrinių. Paskelbė muzikos kritikos straipsnių. Sukūrė mokomųjų pjesių fortepijonui, dainų.

Mokiniai: muzikologai Genovaitė Četkauskaitė, Laima Burkšaitienė, Rimantas Gučas, Jūratė Landsbergytė, Adeodatas Tauragis, Audronė Žiūraitytė, Rimantas Astrauskas, Rimantas Sliužinskas.

Bibliografija
-------------

* Atsiminimai apie M. K. Čiurlionį (1970 m. 2 dalis 1973 m. 1994 m. rusų ir latvių kalba 1975 m.)
* Mažasis pianistas (1938–1940 m. 1989 m.)
* Fortepijono pjesės (1957 m.)
* Kasdieniniai darbai (sud. L. Burkšaitienė). – Vilnius, 1984 m.
* Jadvyga Čiurlionytė (sud. Laima Burkšaitienė). – V.: Lietuvos muzikos ir teatro akademija, 2006. – 504 p.: iliustr. – ISBN 9986-503-66-3

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Landsbergis. *Jadvyga Čiurlionytė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003

* G. Četkauskaitė. Dainų keliais. Liaudies kūryba, t. 1, Vilnius, 1969 m.
| Ležaiskaslenk. *Leżajsk* |
| --- |
|        |
|  |
|  |
|  |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Lenkijos vėliava Lenkija |
| **Vaivadija** | {{{alias}}} Pakarpatės vaivadija |
| **Apskritis** | Ležaisko apskritis |
| **Valsčius** | Ležaisko |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1354 |
| **Burmistras** | Tadeušas Tčembačius |
|  |
| **Gyventojų** (2009) | 14 172  |
| **Plotas** | 20,29 km² |
| **Tankumas** (2009) | 698 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Ležaiskas |

Bernardinų vienuolynas
Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai bažnyčia
**Ležaiskas** (lenk. *Leżajsk*) – miestas Lenkijos pietryčiuose, į šiaurės rytus nuo Žešuvo, Pakarpatės vaivadija, įsikūręs prie Sano intako Jagodos upės. Ležaisko apskrities centras. 14 172 gyventojų (2009 m.).

Istorija
--------

Ležaiskas minimas nuo 1354 m. Dokumentuose vadintas *Lanżaysko, Lanżeysko, Manzansko, Manzaysko, Królowomysto, Leżajsk Zygmuntowski, Lizhensk*. Miesto teisės nuo 1397 m. XVI a. – XVII a. amatų ir prekybos centras. Ne kartą 1498 m. 1500 m. 1503 m. 1509 m. 1519 m. 1524 m. nusiaubtas totorių. 1524 m. Žygimantas Senasis miestą perkėlė į saugesnę vietą apie 5 km į pietvakarius nuo senosios. XVI a. susidarė gausi *žydai|žydų* bendruomenė, nuo XVIII a. – chasidizmo centras. Čia gyveno ir palaidotas cadikas Elimelechas.

Nuo XVI a. pabaigoje Švč. Mergelės Marijos kulto vieta, iki šiol pritraukianti daug maldininkų. 1656 m. prie Ležaisko S. Čarneckio vadovaujama Lenkijos karalystės kariuomenė įveikė švedus. XVII a. – XVIII a. dėl karų ir gaisrų miesto plėtra sulėtėjo. 1772–1918 m. Ležaiskas priklausė Austrijai. Nukentėjo per Pirmąjį pasaulinį karą. 1956–1975 m. ir nuo 1999 m. – apskrities centras.

Architektūra
------------

* Barokinė Švč. Trejybės bažnyčia, statyta iki 1616 m. rekonstruota – XVIII a. viduryje.
* Ankstyvojo baroko bernardinų vienuolyno ansamblis su gynybiniais įtvirtinimais:
	+ vėlyvojo renesanso barokinė Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai bažnyčia, pastatyta 1628 m. su vėlyvojo baroko interjero polichromija, dail. S. Stroiliskis, 1758 m. barokiniai vargonai, meistras J. Glowinskis, 1693 m. Švč. Mergelės Marijos koplyčios altoriuje esantis barokinis Švč. Mergelės Marijos su Kūdikiu paveikslas laikomas stebuklingu,
	+ vienuolyno pastatas baigtas 1637 m.; dabar dalis vienuolyno – muziejus.
* gynybinė siena su bokštais pastatyta XVII a. pirmoje pusėje.
* Klasicistiniai rūmai, pastatyti 1819 m.

Ekonomika
---------

Išlėtota maisto (alus, tabakas, vaisių ir daržovių perdirbimas) pramonė, mašinų, plieno konstrukcijų, plastikų, baldų gamyba. Išlikę dailieji amatai.

Kultūra
-------

Turizmo centras: katalikų ir chasidų piligrimystės vieta. Yra Bernardinų provincijos muziejus bernardinų vienuolyne. Vyksta tarptautinis vargonų ir kamerinės muzikos festivalis.

Lenkijos IV futbolo lygoje žaidžia „Pogoń Leżajsk" komanda.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Ležaiskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 63 psl.
| **Petras Mykolas Radvila** |
| --- |
|  |
| Radvilos |
| Trimitai |
| Trimitai |
|  |
| Gimė | 1853 m. gegužės 17 d.Varšuvoje |
| Mirė | 1903 m. rugsėjo 17 d. (50 metų) |
| Tėvas | Karolis Andrius Radvila |
| Motina | Jadvyga Sobanska |
| Sutuoktinis (-ė) | Marija Ieva Zavišaitė |

Nieborovo rūmai
**Petras Mykolas Radvila** (lenk. *Michał Piotr Radziwiłł*, 1853 m. gegužės 17 d. Varšuvoje – 1903 m. rugsėjo 17 d. Varšuvoje) – Lenkijos karalystės didikas, ūkinis ir visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Kunigaikštis, kilęs iš Radvilų giminės Olykos – Nesvyžiaus linijos Klecko šakos Španovo atšakos paskutinis atstovas, tėvas Karolis Andrius Radvila, motina Jadvyga Sobanska. Su žmona Marija Ieva Zavišaite vaikų neturėjo.

Asmenybė
--------

Buvo visapusiškai išsilavinęs ir kūrybingas. Rašė eilėraščius, pjeses, piešė iš natūros kasdieninio gyvenimo vaizdelius, projektavo baldus ir metalinę jų apdailą. Visą gyvenimą aktyviai dalyvavo visuomenėje veikloje, daug energijos ir lėšų skirdamas filantropijai ir kultūrai remti.

Leidykloje „Varšuvos biblioteka" (*Biblioteka Warszawska*) redagavo mokslinę literatūrą, kurį laiką vadovavo leidyklai. Eilę metų buvo „Varšuvos labdaros draugijos" prezidentas, „Draugijos dailiesiems menams skaitinti" narys.

Dvarai
------

Paveldėjo Španovą, vėliau jam buvo perduotos valdyti iš dėdės Zigmanto Radvilos atimtos Nieborovo valdos, tiksliau tai, kas iš jų buvo likę. 1881 m. Nieborove įsteigė majolikos manufaktūrą, kuri ir padėjo atstatyti rūmus. Rūmai buvo išpuošti menine keramika, pastatytos koklinės krosnys, kurios iki šiol lieka vienu gražiausių to laikotarpio pavyzdžių. Dabar rūmuose veikia Varšuvos liaudies muziejaus filialas. Španove įsteigė baldų gamybos manufaktūrą.

Vaikų nesusilaukė, todėl visą turtą užrašė jauniausiam pusbroliui Jonušui Pranciškui.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Petras Mykolas Radvila*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, IX t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1982. T.IX: Pintuvės-Samneris, 306 psl.

Nuorodos
--------

Trimitų herbo Radvilos Archyvuota kopija 2007-01-28 iš Wayback Machine projekto. lenkų kalba

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RLDK didikų giminės |
| --- |
|  |
| Lietuvių kilmės | 
Alšėniškiai • Astikai • Bilevičiai • Čartoriskiai • Daugirdai • Daumantai Siesickiai • Drazdauskai • Giedraičiai • Gelgaudai • Goštautai • Hlebavičiai • Kęsgailos • Manvydai • Naruševičiai • Nagurskiai • Olelkaičiai • Pacai • Radvilos • Sakaičiai • Sudimantaičiai • Zaleskiai |
|  |
| Rusėnų kilmės | 
Chodykinai • Chodkevičiai • Iljiničiai • Oginskiai • Ostrogiškiai • Puzinai • Sapiegos • Strutinskiai • Tiškevičiai • Valavičiai • Višnioveckiai |
|  |
| Vokiečių kilmės | 
Pliateriai • Tyzenhauzai |
|  |
| Totorių kilmės | 
Glinskiai |
|  |
| Lenkų kilmės | 
Kiškos • Kosakovskiai • Potockiai |
|  |
| Italų kilmės | 
Karpiai • Morikoniai |
|  |
| Portugalų kilmės | 
Goesai |

 |
| Medaliai |
| --- |
| Kim Jung-HwanKim Jung-Hwan |
| Vyrų fechtavimasis |
| **Atstovaujant: Pietų Korėjos vėliava Pietų Korėja**  |
| Olimpinės žaidynės |
| **Auksas** | 2012 Londonas | Komanda |
| **Bronza** | 2016 Rio | Kardas |
| **Bronza** | 2020 Tokijas | Kardas |
| Pasaulio čempionatas |
| **Auksas** | 2017 Leipcigas | Komanda |
| **Sidabras** | 2018 Usis | Kardas |
| **Sidabras** | 2018 Usis | Komanda |
| **Sidabras** | 2014 Kazanė | Komanda |
| **Bronza** | 2013 Budapeštas | Komanda |

**Kim Džiong Hvanas** (kor. 김정환 = *Kim Jung-hwan*, g. 1983 m. rugsėjo 2 d. Seule) – Pietų Korėjos fechtuotojas, kuris specializuojasi kardo rungtyse. Olimpinis čempionas.

Biografija
----------

2007 m. laimėjo savo pirmąjį pasaulio taurės etapą. 2007 m. Azijos čempionate pelnė bronzą kardo rungtyje. 2011 m. su Pietų Korėjos nacionaline rinktine pirmą kartą tapo Azijos čempionu.

Savo debiutinėje 2012 m. vasaros olimpiadoje Kim kartu su Korėjos nacionaline rinktine pelnė tapo olimpiniais čempionais.

2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse pelnė bronzą individualioje kardo rungtyje. 2017 m. pirmą kartą tapo pasaulio čempionu.

2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Kim pusfinalyje pralaimėjo Italijos atstovui Luigi Samele. Kovoje dėl bronzos įveiktas gruzinas Sandro Bazadze ir iškovotas antrasis bronzos medalis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Olympedia svetainėje