recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Vermachto kareiviai, kurių vienas sėdi ant sudedamos lovos (1941 m. netoli Lvovo).
**Sulankstoma lova** (angl. *camp bed; cot*; rus. *раскладушка*) – lengva lova, kuri nenaudojamas ar gabenimui sulankstoma, kad užimtų mažiau vietos. Paprastai gaminamos iš metalinių vamzdžių su tarp jų ištemptu brezentu ar pan. tvirtu audeklu.

Sulankstomų lovų privalumai yra lengvumas ir patogumas pergabenti.

Tokios lovos naudojamos kariuomenėje, kelionėse, namuose kaip papildoma lova netelpantiems svečiams, taip pat – ypatingais atvejais (gamtinė ar kitokia katastrofa, karas) pabėgėliams nakvynei įrengti.

Konstrukcija
------------

Į tris dalis sulankstoma lova
Lovos sulankstomos keliais būdais, dažniausi:

* skersai į tris dalis (vienas populiariausių būdų),
* išilgai.

Ištemptas audeklas paprastai tvirta drobė ar pan. Kartais virš audeklas padengtas kitu audeklo sluoksniu, tarp kurių plonesnis ar storesnis šiltinantis vatos ar pan. sluoksnis. Kartais į lovos komplektą įeina storas čiužinys. 

* Antrojo pasaulinio karo laikų JAV kariuomenės sulankstoma lovaAntrojo pasaulinio karo laikų JAV kariuomenės sulankstoma lova
* Sulankstyta lovaSulankstyta lova
* Prancūziška armijos sulankstoma lova su moskitų tinkleliuPrancūziška armijos sulankstoma lova su moskitų tinkleliu
* Sulankstomos lovos Orindžo grafystės (FLorida, JAV) Konferencijų centre įrengtoje prieglaudoje, organizuotoje Katastrofų medicininės pagalbos komandųSulankstomos lovos Orindžo grafystės (FLorida, JAV) Konferencijų centre įrengtoje prieglaudoje, organizuotoje Katastrofų medicininės pagalbos komandų
* Sulankstoma lovaSulankstoma lova
* Sulankstoma lovaSulankstoma lova
* Napoleono sulankstoma lova muziejujeNapoleono sulankstoma lova muziejuje

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Sulankstoma lova** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Šv. Kazimiero draugija** – Lietuvos klierikų slaptas būrelis, veikęs nuo 1889 m. Kaune ir katalikų visuomeninė spaudos leidimo organizacija, veikusi 1905–1940 m. Kaune.

Būrelis
-------

Žemaičių kunigų seminarijos klierikų slaptas būrelis įsteigtas 1889 m. klieriko P. Šilinsko iniciatyva, veikęs iki 1892 m. Žymesni nariai: Antanas Kaupas, F. Lalis, Kazimieras Prapuolenis-Pakalniškis, Juozas Tumas-Vaižgantas. Draugijos tikslas buvo ruošti ir leisti lietuviškus tikybos raštus. išleido kun. K. Pronckiečio išverstą knygą „Šviesa Dievo akivaizdoje". Veikla spartino lietuvių klierikų tautinės savimonės brandą.

Draugija
--------

Katalikų visuomeninė spaudos leidimo organizacija įsteigta 1905 m. lapkričio 30 d. grupės kunigų. Turėjo 10 knygynų, kurių pirmas įsteigtas 1913 m. Kaune, nuo 1918 m. – spaustuvę „Šviesa". 1905–1918 m. daugiausia knygų ir leidinių spausdino Banaičio spaustuvė. Lėšos buvo kaupiamos iš narių mokesčių, aukų, rinkliavų, vėliau ir iš leidybos pelno. 1906 m. turėjo 178 narius, 1914 m. apie 10 000, 1939 m. – 5000, iš jų apie 1000 gyveno JAV.

1940 m. sovietų valdžia draugijos veiklą uždraudė, turtas buvo konfiskuotas, beveik visi knygynuose ir sandėliuose saugoti draugijos leidiniai kaip makulatūra atiduoti Petrašiūnų popieriaus fabrikui.

### Veikla

Leido religinę ir mokslinę literatūrą („Šventasis Raštas" 6 1. 1911–1937 m. A. Aleknos „Lietuvos istorija", 1909–1934 m. 9 leidimai, „Bažnyčios istorija", 1919–1929 m. 3 leidimai, „Žemaičių vyskupas Motiejus Valančius" 1922 m. A. Jakšto „Pradžia ir išsiplėtojimas protestantizmo Lietuvoje XVI a." 1909 m. „Meno kūrybos problemos" 1931 m.), M. Valančiaus, A. Baranausko, J. Tumo-Vaižganto, Maironio, A. Jakšto-Dambrausko, M. Vaitkaus ir kitų kūrinius, vadovėlius (K. Bizausko „Literatūros teorija" 1923 m. K. Paltaroko „Tikybos pirmamokslis" 1928–1939 m. ir kt.), periodinius leidinius („Draugija", „Nedėldienio skaitymas", „Vienybė", „Ganytojas", „Rygos garsas", „Žvaigždė"), išleido apie 740 pavadinimų knygų, iš jų apie 36 % religinių, apie 13 % vadovėlių, apie 30 % grožinės literatūros.

### Pirmininkai

* 1905–1906 m. Vincentas Jarulaitis
* 1906–1938 m. Aleksandras Dambrauskas-Jakštas
* 1938–1940 m. Mykolas Vaitkus.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Lenkijos lietuvių Šv. Kazimiero draugija

Literatūra
----------

* A. Jakštas. Šv. Kazimiero draugija, jos kūrimasis ir pirmųjų XXV metų veikimas (1906-1931 m.), Kaunas, 1932 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vanda Stonienė. *Šv. Kazimiero draugija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 702 psl.
| **Vladislovas Nagevičius** |
| --- |
| Gimė | 1848 m. |
| Mirė | 1881 m. rugsėjo 10 d. (~33 metai)Kretinga |
| Palaidotas (-a) | Kretingos Senosios kapinės |
| Tėvas | Kiprijonas Bonaventurijus Nagevičius |
| Motina | Pranciška Pržendzinskaitė |
| Sutuoktinis (-ė) | Marija Magdalena Eitavičiūtė |
| Vaikai | Olimpija, Oktavija, Vladislovas Antanas |
|  |
| Veikla | muitinės tarnautojas |

**Vladislovas Kiprijonas Nagevičius** (1848 m. – 1881 m. rugsėjo 10 d. Kretingoje) – Lietuvos bajoras, muitininkas.

Biografija
----------

Kilęs iš senos Lietuvos bajorų giminės, kurios šaknys glūdi etnografinės Lietuvos rytinėse žemėse buvusioje Nagiškių vietovėje (pagal J. Mickevičių). Tarnavo carinės Rusijos muitininku. Paskirtas Kretingos muitinės tarnautoju, vedė miestietę Mariją Magdaleną Eitavičiūtę, su kuria susilaukė dukterų Oktavijos, Olimpijos ir sūnaus Vladislovo Antano. Istoriko J. Mickevičiaus duomenimis, V. Nagevičius taip pat tarnavo grafo Juozapo Tiškevičiaus Kretingos dvaro komisoriumi (dvaro administracijos vadovu).

Mirė nuo džiovos. Palaidotas 1881 m. rugsėjo 12 d. Kretingos Senosiose kapinėse.

Šaltiniai
---------

* Julius Kanarskas. Senosios Kretingos parapijos kapinės. – Liaudies kultūra. – 1995, Nr. 2, p. 34-39.
* Julius Kanarskas. Generolas Vladas Nagius-Nagevičius. – Švyturys (Kretinga). – 1991, geg. 11.
Konvenciją priėmusios šalys.
**Minamatos konvencija dėl gyvsidabrio** – tarptautinė sutartis, kuria siekiama apsaugoti žmonių sveikatą ir aplinką nuo žalingo gyvsidabrio poveikio. Ji buvo pateikta pasirašymui 2013 m. spalio 10 d. ir įsigaliojo 2017 m. rugpjūčio 16 d. Sutartį yra priėmusios 137 šalys (tarp jų ir Lietuva). Minamatos konvencijos pavadinimas kilo iš Japonijos Minamatos miesto, kuriame 1956 m. buvo atrasta gyvsidabrio taršos sukelta Minamatos liga.

Istorija
--------

Gyvsidabrio naudojimą reguliuojančios sutarties būtinybės klausimas buvo iškeltas JT Aplinkos apsaugos programos 2009 m. vasarį, o sulaukus pritarimo inicijuotas paruošiamojo komiteto suformavimas. Komitetas susitiko penkis kartus ir paskutinio susikimo metu 2013 m. sausio 19 d. Ženevoje pasiekė sutarimą dėl konvencijos teksto. Valstybių vadovų pasirašymui sutartis buvo pateikta tų pačių metų spalio 10 d. Kumamoto mieste (Japonijoje) vykusios diplomatinės konferencijos metu. Pirmą dieną ją pasirašė 86 valstybės, įskaitant ir Lietuvą. 2022 m. vasario mėn. duomenimis konvenciją yra priėmusios 137 valstybės. Minamatos konvencija įsigaliojo 2017 m. rugpjūčio 16 d. praėjus 90 dienų po 50-tosios ratifikacijos.

Turinys
-------

Konvenciją ratifikavę šalys pasižada nutraukti gyvsidabrio gavybą ir eksportą (išskyrus konvencijos leidžiamas išimtis), mažinti jo patekimą į aplinką, užtikrinti tinkamą šio metalo saugojimą, prisidėti prie gyvsidabrio naudojimo mažinimo besivystančiose šalyse (ypač kasyklose išgryninant auksą) teikiant finansinę ir techninę pagalbą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Minamata Convention on Mercury, UNTC
2. ↑  Minamata Convention is adopted, Japan Times, 2013-10-10
3. ↑  Mandate Archyvuota kopija 2014-04-09 iš Wayback Machine projekto. UN Environment Programme
4. ↑  Convention Archyvuota kopija 2014-03-27 iš Wayback Machine projekto. Minamata Convention on Mercury
5. ↑  Minamata Diplomatic Conference Highlights Archyvuota kopija 2013-12-08 iš Wayback Machine projekto. International Institute for Sustainable Development, 2013-10-11
6. ↑  Party Profiles, Minamata Convention on Mercury

Nuorodos
--------

* Oficialus konvencijos puslapis: mercuryconvention.org
* Konvencijos tekstas ir susiję dokumentai
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Oriolidae** |
| --- |
| Volungė (Oriolus oriolus)Volungė (*Oriolus oriolus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Žvirbliniai paukščiai  *( Passeriformes)* |
| Šeima: | Volunginiai  *( Oriolidae)* |

 |

**Volunginiai** (*Oriolidae*) – žvirblinių (*Passeriformes*) būrio paukščių šeima. Tai nedideli, ryškių spalvų paukščiai. Dažnai ryškus spalvinis dimorfizmas. Patinai būna ryškiai geltoni, patelės gelsvai žalsvos.

Gyvena įvairiuose miškuose. Gražiai čiulba. Lizdą suka tarp horizontalių medžių šakų. Deda 2-5 dėmėtus kiaušinius. Peri 2-3 savaites. Minta įvairiais vabzdžiais, ypač jų vikšrais.

Šeimoje yra apie 25 rūšys. Volunginiai paplitę Europos, Afrikos, Azijos ir Australijos tropinėse bei vidutinėse juostose. Lietuvoje gyvena viena rūšis – volungė (*Oriolus oriolus*).

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Volunginiai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Vladislovas Bogdanovičius** (g. 1943 m. rugpjūčio 20 d. Versekos k. Šalčininkų r.) – muzikos mokytojas ir chorvedys.

Biografija
----------

1961–1962 m. lankė vienerių metų pučiamųjų instrumentų orkestrų vadovų kursus prie Druskininkų vaikų muzikos mokyklos (dėst. A. Gradeckas ir R. Balčiūnas). Kurį laiką choro dirigavimo privačiai mokėsi pas kompozitorių K. Kavecką, o 1963–1966 m. neakivaizdiniu būdu choro dirigavimo žinias gilino Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikume (dėst. P. Mataitis). 1971–1976 m. neakivaizdiniu būdu muziką studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (diriguoti mokė S. Jautakis, P. Jankauskas ir R. Gudelis).

1962–1975 m. muzikos mokytojas ir vaikų choro vadovas Tetėnų aštuonmetėje mokykloje, 1965–1970 m. kartu dirbo ir Pabarės vidurinėje mokykloje (abi Šalčininkų r.). Vadovavo vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorams, kuriuos parengė Šalčininkų rajono, o vaikų chorą ir respublikinėms dainų šventėms.

Nuo 1976 m. Šalčininkų vaikų muzikos (nuo 1990 m. meno) mokyklos direktorius ir jaunių choro vadovas. Chorą parengė 1977, 1980, 1985, 1987 m. respublikinėms dainų šventėms, 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei ir 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei Vilniuje, su choru koncertavo Lenkijoje ir Baltarusijoje. 1976 m. V. Bogdanovičiui suteikta muzikos mokytojo metodininko kvalifikacijos kategorija.

Be pedagoginio darbo, V. Bogdanovičius 1967–1968 m. vadovavo Šalčininkų rajono mokytojų ir 1985–1986 m. Šalčininkų kultūros namų mišriesiems chorams.

Nuo 1963 m. Šalčininkų rajono dainų švenčių dirigentas, nuo 1970 m. meno vadovas ir vyr. dirigentas.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| **Vladas Michelevičius** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1924 m. birželio 8 d.Kačiūniškės, Raudondvario valsčius |
| Mirė | 2008 m. lapkričio 12 d. (84 metai)Kaunas |
| Palaidotas (-a) | Kauno arkikatedros bazilikos |
| Tautybė | lietuvis |
|  |
| Veikla | Lietuvos vyskupas. |
|  |
| Alma mater | Kauno kunigų seminarija |

**Vladislovas Michelevičius** (1924 m. birželio 8 d. Kačiūniškėse, Raudondvario valsčius – 2008 m. lapkričio 12 d. Kaune) – Lietuvos vyskupas.

Biografija
----------

Mokėsi Kauno jėzuitų gimnazijoje. 1944-1949 m. studijavo Kauno kunigų seminarijoje. 1948 m. dar nebaigęs seminarijos, įšventintas kunigu. 1980–1981 m. studijavo Aukštųjų lotynų kalbos studijų institute Romoje.

1949–1950 m. Kavarsko vikaras, 1950–1951 m. Zibalų (Širvintų rajonas) klebonas. Nuo 1951 m. dėstė Kauno kunigų seminarijoje, 1959 m. tarybų valdžios reikalavimu atleistas. 1959–1965 m. Šv. Kryžiaus, 1965–1971 m. – Šv. Juozapo bažnyčios (abi Kaune) vikaras. 1960–1965 m. ir 1968–1986 m. Kauno arkivyskupijos bažnytinio tribunolo teisėjas, 1965–1968 m. – notaras. 1968–1996 m. vėl dėstė Kauno kunigų seminarijoje; 1972–1978 m. jos dvasios tėvas, 1989–1990 m. rektorius. 1979–1986 m. Kauno arkivyskupijos ir Vilkaviškio vyskupijos apaštalinio administratoriaus sekretorius. 1986 m. titulinis Tapso vyskupas. Nuo 1986 m. Kauno arkivyskupijos ir Vilkaviškio vyskupijos apaštalinio administratoriaus generalinis vikaras, 1989–1999 m. Kauno arkivyskupo augziliaras ir generalinis vikaras. 1991–1992 m. Lietuvos vyskupų konferencijos sekretorius. Nuo 1999 m. vyskupas emeritas. Sulaukęs 75-erių atsistatydino iš užimamų pareigų ir pagal išgales pagelbėjo pastoracijoje. Mirė 2008 m. lapkričio 12 d. Kaune. Palaidotas prie Kauno arkikatedros bazilikos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kauno arkiv. informacija Archyvuota kopija 2009-04-13 iš Wayback Machine projekto. (Vlado Michelevičiaus biografija)
2. ↑  *Vladislovas Michelevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 27 psl.
*Šis straipsnis apie Anglijos miestą. Apie JAV miestą skaitykite straipsnyje Doveris (JAV).*

| Doverisangl. *Dover* |
| --- |
| *Doveris, žvelgiant iš pilies* |
|  |
| 

DoverisDoveris

51°07′0″ š. pl. 01°18′00″ r. ilg.﻿ / ﻿51.11667°š. pl. 1.30000°r. ilg.﻿ / 51.11667; 1.30000﻿ (Doveris)Koordinatės: 51°07′0″ š. pl. 01°18′00″ r. ilg.﻿ / ﻿51.11667°š. pl. 1.30000°r. ilg.﻿ / 51.11667; 1.30000﻿ (Doveris) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+0)------ vasaros: (UTC+1) |
|  |
| **Valstybė** | Jungtinės Karalystės vėliava Jungtinė Karalystė |
| **Šalis** | Anglija Anglija |
| **Grafystė** | Kentas |
|  |
| **Gyventojų** (2011) | 31 022  |
|  |
|  **Vikiteka** | Doveris |
|  |
| **Kirčiavimas** | Dòveris |

**Doveris** (arba ***Duvras***, angl. *Dover*) – miestas Jungtinėje Karalystėje, pietryčių Anglijoje, Kento grafystėje, Pa de Kalė sąsiaurio pakrantėje, prie Duvro upelio žiočių. Tai didžiausias Didžiosios Britanijos keleivinis uostas (2017 m. pergabenta 11,7 mln. keleivių): keltai plukdo į Diunkerką Prancūzijoje ir į Ostendę Belgijoje. Geležinkelis į Londoną. Vystoma medienos apdirbimo, stiklo, elektrotechnikos, chemijos (dažų), maisto (vaisių ir daržovių perdirbimo) pramonė, laivų statyba bei remontas, turizmas. Apylinkėse seniau kastos akmens anglys.

Doverio įžymybė – apie 1180 m. virš uosto ant uolos pastatyta normanų pilis su donžonu. Pilies aukštis 27 m, sienų storis 7 m. Taip pat yra romėnų laikų švyturio liekanos, Švč. Mergelės Marijos vienuolynas su bažnyčia (X–XI a.), rotušė (1883 m.), uosto įtvirtinimai (1898–1910 m.). Apylinkėse atsiveria vaizdingi balto kalkakmenio Doverio baltosios uolos.

Istorija
--------

Romėnų laikais dabartinio miesto vietoje pastatyta *Dubris Portus* tvirtovė. Tai buvo pagrindinė vieta, ties kuria laivai plukdydavo iš žemyno į Britaniją. Iš Doverio nutiestas romėnų kelias į Kenterberį. XII a. čia įtvirtintą uostą ir tvirtovę įsirengė normanai. Doveryje vyksta Šekspyro pjesės „Karalius Lyras" veiksmas. Per I ir II pasaulinį karą Doveris buvo svarbi jūrų bazė; smarkiai bombarduotas.

Galerija
--------

* Doverio pilisDoverio pilis
* Doverio Švč. Mergelės Marijos bažnyčiaDoverio Švč. Mergelės Marijos bažnyčia
* Doverio uostasDoverio uostas
* Doverio baltosios uolosDoverio baltosios uolos

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 141
2. ↑  *Dover*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004
| Vilnasangl. *Wilno* |
| --- |
|  |
|  |
| 

VilnasVilnas

45°30′39.45″ š. pl. 77°33′38.06″ v. ilg.﻿ / ﻿45.5109583°š. pl. 77.5605722°r. ilg.﻿ / 45.5109583; 77.5605722﻿ (Vilnas)Koordinatės: 45°30′39.45″ š. pl. 77°33′38.06″ v. ilg.﻿ / ﻿45.5109583°š. pl. 77.5605722°r. ilg.﻿ / 45.5109583; 77.5605722﻿ (Vilnas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5)------ vasaros: (UTC-4) |
|  |
| **Valstybė** | Kanados vėliava Kanada |
| **Provincija** | Ontarijas Ontarijas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1858 |
|  |
| **Tinklalapis** |  |
|  **Vikiteka** | Vilnas |

 *Šis straipsnis apie Kanados miestą. Apie miestą Lietuvoje skaitykite straipsnyje Vilnius.*
**Vilnas** (pranc. ir angl. *Wilno*) – miestelis Ontarijo valstijoje (Kanada), į vakarus nuo Otavos.

Miestelyje tebėra žmonių, kalbančių kašubų kalba (nors jie jau penktos ar šeštos kartos imigrantai), bet tai daugiausia seni žmonės ir kalba nyksta. Tai – seniausia kolonistų iš buvusios Lenkijos-Lietuvos valstybės teritorijos, įkurta gyvenvietė Amerikos žemyne.

Vilno Šventosios Marijos bažnyčia – gražus medinės architektūros statinys, bene pagrindinis miestelio pasididžiavimas. Vilne taip pat klesti amatai.

Istorija
--------

Įkurtas XIX amžiuje, daugiausia emigrantų kašubų. Pavadintas pagal dvasinio lyderio *Ludwik Dembski* gimtąjį miestą Vilnių (lenk. *Wilno*).

Nuorodos
--------

* Miesto svetainė
Koordinatės: 54°42′06″š. pl. 25°17′02″r. ilg.﻿ / ﻿54.7015647°š. pl. 25.2837599°r. ilg.﻿ / 54.7015647; 25.2837599

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  Vilniaus Arkangelo Mykolo cerkvė |
| --- |
|  |
| **Rusiškas pavadinimas** | Храм в честь Архангела Михаила |
| **Dekanatas** | Vilniaus miesto stačiatikių dekanatas |
| **Savivaldybė** | Vilniaus miestas |
| **Gyvenvietė** | Vilnius |
| **Adresas** | Kalvarijų g. 65 |
| **Pastatyta** | 1895 m. |

**Vilniaus Arkangelo Mykolo cerkvė** stovi Vilniuje.

Istorija
--------

1895 m. pastatyta Mykolo ortodoksų bažnyčia, pašventinta rugsėjo 5 dieną. Tai buvo pirmoji cerkvė Vilniuje, suprojektuota kaip šventykla-mokykla. Ji pastatyta savanoriškomis aukomis. Flygeliuose buvo įrengtos auditorijos, mokinių kambariai, mokytojų butai. XX a. tarpukariu lenkai čia įkūrė pradinę mokyklą lenkų kalba. 1941 m. bažnyčią perėmė Vilniaus miesto vykdomasis komitetas ir flygeliai imti naudoti kaip gyvenamosios patalpos. 1946 m. parapijoje buvo 360 tikinčiųjų, 1947 m. ją oficialiai įregistravo valdžia. 1956 m. bažnyčia remontuota.

Dabar patalpos flygeliuose palaipsniui perduodamos bažnyčiai.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vilniaus Arkangelo Mykolo cerkvė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

*
| Jakšiškio dvaras |
| --- |
| Vieta | Jakšiškis |
| Savininkas | Adolfas Hoppenas
Stasys Grinhofas |

**Jakšiškio dvaras** – dvaras, buvęs Jakšiškyje. Išlikę, bet nykstantys mediniai Jakšiškio dvaro rūmai, svirnas, buvęs krakmolo fabrikas (perstatytas), du gyvenamieji namai, tvartas, arklidė, parkas.

Istorija
--------

Nuo 1857 m. dvaro savininkas buvo Adolfas Hoppenas. Valdė 148 dešimtines žemės ir 100 dešimtinių miško, 1888 m. - jau 281 dešimtines žemės, 77 dešimtines miško. Jakšiškio dvare 1937 m. buvo vykdoma dvaro žemės parceliacija. Dvaro savininkas Stasys Grinhofas, vietinių vadintas Gringa, valdė 303,48 ha žemės. Apie 1933 m. visa jo žemė buvo rankiniu būdu melioruota. Tais pačiais metais Jakšiškio dvare S. Grinhofas pastatė ir atidarė krakmolo fabriką, itin pelningai veikusį iki 1940 m. Kaimas nebuvo išskirstytas į vienkiemius, buvo apie 27-30 sodybų.

1949 m. buvusios dvaro žemės įjungtos į „Žalgirio" kolūkį, vėliau iki 1965 m. priklausė „Vilties" kolūkiui, 1965-1990 m. – Jakšiškio tarybiniam ūkiui, 1990-1992 m. – Šerių kolūkiui, kol šis ūkis 1992 m. iširo.

Nuorodos
--------

*
Koordinatės: 55°40′38″š. pl. 21°21′43″r. ilg.﻿ / ﻿55.677125°š. pl. 21.362023°r. ilg.﻿ / 55.677125; 21.362023


|  |
| --- |
| **Dovilų pagrindinė mokykla** |
| Dovilų pagrindinė mokykla herbas |
|  |
| **Adresas** | Klaipėdos g. 35, Dovilai |
| **Direktorius(-ė)** | Arūnas Grimalis |
| **Mokinių skaičius** | 236 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 25 |

Nuo stadiono pusės
**Klaipėdos rajono Dovilų pagrindinė mokykla** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Doviluose (Klaipėdos raj.), Klaipėdos g. 35, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 191788593. Steigėjas Klaipėdos rajono savivaldybės taryba.

Istorija
--------

Apie 1750 m. Doviluose įkurta pradinė mokykla. 1784 m. išplėstas mokyklos pastatas – įrengta salė pamaldom laikyti. 1855 m. mokykla įgijo parapijinės mokyklos statusą. 1862 m. mokyklai pastatytas naujas pastatas. 1864 m. Dovilų mokykla tapo dviklase.

Tarpukario Dovilų mokykla garsėjo lietuvybės saugojimo dvasia. Mokyta lietuvių ir vokiečių kalbomis. 1929 m. mokykloje mokėsi 34 lietuvininkų, 12 vokiečių vaikų. Ketvirtajame dešimtmetyje dėstomoji kalba tampa lietuvių. 1937 m. mokėsi 67 vaikai.

Iki 1971 m. Doviluose veikė pradinė mokykla. Kurį laiką ji glaudėsi buvusio Dovilų viršaičio Makso Krauzės name. 1971 m. mokykla tapo aštuonmete, persikėlė į naują mūrinį pastatą, kuriam 1981 m. pristatytas priestatas. 1999 m. Dovilų mokykla tapo pagrindine.

Direktoriai
-----------

* 1971 m. Bronislovas Domarkas
* 2001 m. Arūnas Grimalis

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
**Akcentologija** (lot. *accentus* – kirtis + gr. logos – mokslas) – kalbotyros sritis, apimanti kurios nors kalbos kirčio, priegaidės, kirčiavimo sistemos ir jos vystymosi tyrimus. Jei kalba turi priegaidę ir dėsningą kirčio vietos kaitą (pvz. senovės graikų, lietuvių kalbos), jos gali sudaryti savarankišką kalbotyros šaką, kitu atveju akcentologijos dalykus tiria gretimos kalbotyros šakos (morfologija, fonetika).

Skirstoma į istorinę, tarminę ir bendrinės kalbos akcentologiją. Istorinė tiria kirčio, priegaidės ir kirčiavimo sistemos vystymąsi, tarminė – kirtį ir priegaidę tarmėse, bendrinės kalbos – bendrinės kalbos kirčiavimo dėsningumus, nustato jo normas. Istorinė akcentologija daugiausiai remiasi kirčiuotų kalbos paminklų tyrinėjimu, giminingų kalbų faktų lyginimu, vidinės rekonstrukcijos metodu. Istorinė ir bendrinės kalbos akcentologija daugiausiai naudoja aprašomąjį, o kirčio ir priegaidės prigimčiai nustatyti – ir eksperimentinį metodą.

Lietuvių kalbos akcentologijos užuomazgų esama D. Kleino pirmojoje lietuvių kalbos gramatikoje. F. Kuršaitis buvo pirmasis nuodugniai tyrinėjęs ir aprašęs lietuvių kalbos kirtį ir priegaidę. Prie lietuvių kalbos akcentologijos plėtojimo taip pat daug prisidėjo K. Jaunius ir K. Būga. Istorinės akcentologijos problemas nagrinėjo R. Ekblomas, J. Endzelynas, F. Fortunatovas, F. de Sosiūras, T. Torbjornsonas, N. van Veikas, tarminės – J. Gerulis, bendrinės kalbos akcentologijos – P. Būtėnas, V. Kamantauskas, P. Skardžius. Lietuvių kalbos akcentologijos srityje taip pat daug nuveikė kalbininkai: J. Kazlauskas (istorinė akcentologija), A. Girdenis, V. Grinaveckis, Z. Zinkevičius (tarminė akcentologija), A. Laigonaitė, V. Vaitkevičiūtė (bendrinės kalbos akcentologija).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, I t. MELI institutas, Vilnius.
**Šv. Juozapo lietuvių Romos katalikų darbininkų sąjunga** arba *Lietuvių darbininkų sąjunga* – JAV lietuvių organizacija, 1915–1965 m. veikusi JAV. Būstinė Bostone, nuo 1950 – Nonvude. Idėjiškai artima Lietuvoje veikusiai Šv. Kazimiero draugijai.

Istorija
--------

Įkurta 1915 m. birželio 10 d. Bostone. Steigėjas – kunigas Fabijonas Kemėšis. Tais pačiais metais įsigijo nuosavą spaustuvę ir jau rugsėjo 19 d. išleido savo organą „Darbininką". 1916 m. pabaigoje Lietuvių darbininkų sąjunga turėjo 46 kuopas, 1093 narius. Sąjunga turėjo savo knygyną, įsteigtą 1915 m. buvo sudarytas fondas lietuviams darbininkams per streikus šelpti.

Lietuvių darbininkų sąjunga aktyviai dalyvavo kitų lietuvių organizacijų, tokių, kaip Lietuvių tautos taryba, kovojančių dėl Lietuvos nepriklausomybės, veikloje. Rinko aukas religinei ir tautinei veiklai remti, leido knygas ir brošiūras. Stiprų smūgį organizuotai veiklai Lietuvių darbininkų sąjunga patyrė didžiosios depresijos metu. Sąjunga neteko daug narių, o „Darbininkas" skaitytojų. Daugelis kuopų likvidavosi. Organizacijos likučiai išsilaikė tik Naujojoje Anglijoje. Po Antrojo pasaulinio karo sąjungos veikla sumenko. 1950 m. laikraštis „Darbininkas" perleistas pranciškonams.

Šv. Juozapo lietuvių Romos katalikų darbininkų sąjungos jubiliejinis 50-mečio seimas įvyko spalio 16 Šv. Petro parapijos salėje So. Bostone valdybai pasiūlius, svarstė tolimesnio veikimo klausimą ir priėjo išvadą, jog nėra vilčių organizacijos sustiprinti, o jos dabartinę egzistenciją toliau tęsti nėra prasminga. Tad padarytas, kad ir skaudus, bet gyvenimiškas sprendimas – šv. Juozapo lietuvių Romos katalikų darbininkų sąjungą likviduoti.

Pirmininkai
-----------

Sąjungai 1915-1932 m. vadovavo M. Žioba, M. Abračinskas, J. Treinavičius, V. Paulauskas, J. Smilgis

* Jonas Švagždys – 1932-1945 m.;
* Pranciškus Juras – 1945-1952 m.;
* Vincas J. Kudirka – 1952–1965 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Šv. Juozapo lietuvių Romos katalikų darbininkų sąjunga*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 157 psl.
2. ↑  Aidai, 1965 m.
| Šv. Jurgio parapija*Saint George parish* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Grenados vėliava Grenada |
| **Administracinis centras** | Sent Džordžas |
|  |
| **Gyventojų** (2019) | 39 894 |
| **Plotas** | 65 km² |
| **Tankumas** (2019) | 614 žm./km² |

**Šv. Jurgio parapija** – viena iš šešių Grenados parapijų. Ši parapija yra pietvakarinėje salos dalyje. Šios parapijos centras yra šalies sostinė Sent Džordžas. Būtent visas vietinių gyventojų ir turistų gyvenimas vyksta šiame mieste, todėl ši parapija yra labiausiai lankoma visoje saloje. Tuo pačiu ši parapija turi dižiausią skaičių gyventojų visoje šalyje – 37 057. Šioje parapijoje piečiausiame salos taške yra vienintelis veikiantis Grenados Mauriso Bišopo oro uostas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  GRENADA, *citypopulation.de*


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RGrenados administracinis suskirstymas |
| --- |
|  |
| Parapijos | 
Šv. Andriaus • Šv. Dovydo • Šv. Jurgio • Šv. Jono • Šv. Morkaus • Šv. Patriko |  |
|  |
| Dependencijos | 
Karioka ir Mažoji Martinika |

 |
| Senkų akmuo su dubeniu |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Senkų akmuo su dubeniuSenkų akmuo su dubeniu

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°56′49″š. pl. 21°12′57″r. ilg.﻿ / ﻿55.946939°š. pl. 21.215941°r. ilg.﻿ / 55.946939; 21.215941Koordinatės: 55°56′49″š. pl. 21°12′57″r. ilg.﻿ / ﻿55.946939°š. pl. 21.215941°r. ilg.﻿ / 55.946939; 21.215941 |

 |
| Vieta | Kretingos rajonas |
| Seniūnija | Kretingos seniūnija |
| Aukštis | 0,2 m |
| Plotas | 0,8 × 0,6 m |

**Senkų akmuo su dubeniu** – mitologinis akmuo vakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Senkuose (Kretingos seniūnija), 0,55 km į pietryčius nuo Nagarbos piliakalnio, 0,44 km į vakarus nuo kelio Tarvydai–Ankštakiai, kairiajame Tenžės krante.

Akmuo
-----

Dubenėtas akmuo 80 cm ilgio, 60 cm pločio, 20 cm aukščio. Paviršiuje iškaltas ovalus, 40-50 cm skersmens, 10 cm gylio dubuo. Guli upės šlaite, prie šaltinio.

Teritorijos plotas – 0,001 ha. 

0,3 km į pietus yra Senkų senovės žemdirbystės vieta, 0,6 km – Senkų piliakalnis.

Tyrimai
-------

Akmenį išaiškino Vykintas Vaitkevičius.

Kultūros vertybių registre neregistruotas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vykintas Vaitkevičius. Lietuvos šventvietės: Žemaitija. - Vilnius: Diemedis, 1998. - P. 100
| **Andrėjis Dyrikislatv. *Andrejs Dīriķis*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1853 m. vasario 2 d.Lauduona, Rusijos imperija |
| Mirė | 1888 m. sausio 8 d. (34 metai)Batumis, Rusijos imperija |
|  |
| Veikla | latvių visuomenės veikėjas, kalbininkas, publicistas ir vertėjas |

**Andrėjis Dyrikis** (latv. *Andrejs Dīriķis*, 1853 m. vasario 2 d. Lauduona, dab. Maduonos savivaldybė – 1888 m. sausio 8 d. Batumis) – latvių visuomenės veikėjas, kalbininkas, publicistas ir vertėjas.

Biografija
----------

1870–1877 m. ir nuo 1882 m. dirbo administracinį darbą Latvijoje, 1877–1881 m. – Bulgarijoje. Lankėsi Vilniuje, Kaune, Trakuose. Mokėjo lietuvių kalbą. Bendradarbiavo laikraščiuose „Baltijas vēstnesis", „Balss", lietuvių žurnale „Aušra". Bendravo su A. Juška, J. Šliūpu, kitais lietuvių kultūros ir tautinio sąjūdžio veikėjais. Tęsė jaunalatvių tradicijas, propagavo lietuvių ir latvių kultūrinį bei ekonominį bendravimą. Parašė informacinių straipsnių apie lietuvių ir latvių kalbas, lietuvių kultūros draugijas, rašytojus (K. Donelaitį, A. Baranauską), lietuvių liaudies dainas, kelionių apybraižų. 1872 m. parašė lietuvių – latvių kalbų žodyną, 1875 m. – lietuvių kalbos gramatiką (neišleista, rankraščiai neišliko). Į latvių kalbą išvertė A. Puškino, N. Gogolio kūrinių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Silvestras Gaižiūnas, Algirdas Sabaliauskas. *Andrėjis Dyrikis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 803 psl.

Nuorodos
--------

* Andrejs Dīriķis. Latvijas Akadēmiskā bibliotēka un Rakstniecības, teātra un mūzikas muzejs Archyvuota kopija 2012-01-26 iš Wayback Machine projekto.
| **Andresas Beljas*Andrés de Jesús María y José Bello López*** |
| --- |
|  |
| Andresas Beljas |
| Gimė | 1781 m. lapkričio 29 d.Karakasas |
| Mirė | 1865 m. spalio 15 d. (83 metai)Santjagas |
|  |
| Veikla | Čilės - Venesuelos poetas, humanistas, teisininkas (teisėtyrininkas tarptautininkas), filosofas, švietėjas. |
|  |
|  **Vikiteka** | Andrés Bello |
| Parašas |
|  |

**Andresas Beljas** (isp. *Andrés Bello*, pilnas vardas: *Andrés de Jesús María y José Bello López*, 1781 m. lapkričio 29 d. Karakasas – 1865 m. spalio 15 d. Santjagas) – Čilės – Venesuelos poetas, humanistas, teisininkas (teisėtyrininkas tarptautininkas), filosofas, švietėjas.

Biografija
----------

Nuo 1810 m. gyveno Anglijoje (Londone), kur įkūrė žurnalus *La Biblioteca Americana* (1823 m.) ir *El Repertorio Americano* (1826–27 m.). 1829 m. persikėlė į Santjagą, kur buvo pakviestas Čilės vyriausybės. Organizavo Čilės nacionalinę švietimo sistemą, sudarė Čilės civilinį kodeksą. Nuo 1842 m. buvo Čilės universiteto rektorius.

Žymiausi kūriniai – klasicistinės poemos: „Kreipimasis į poeziją" (*Alocución a la poesia*, 1823 m.) ir „Odė atogrąžų žemdirbystei" (*Stiva a la agricultura en la zona torrida*, 1826 m.). Jose aukštinami nepriklausomybės idealai, darbas, dorovė, kviečiama grįžti prie paprasto gyvenimo. Parašė veikalus „Tarptautinės teisės pagrindai" (*Principios de Derecho international*, 1832 m.), „Suvokimo filosofija" (*Filosofia del entendimiento*, 1843 m.), Lotynų Amerikai skirtą ispanų kalbos gramatiką (1847 m.).

Išnašos
-------

1. ↑  *Andrés Bello*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
| **Vladislovas Dmachauskas** |
| --- |
| Gimė | 1838 m. ar 1841 m.Vilnius |
| Mirė | 1913 m. sausio 13 d.Benekainys, Varanavo rajonas, Baltarusija |
| Tėvas | Vincentas Dmachauskas |

**Vladislovas Dmachauskas** (blrs. *Уладзіслаў Дмахоўскі*, lenk. *Władysław Dmochowski*, *Dmochovskis*, 1838 m. ar 1841 m. Vilnius – 1913 m. sausio 13 d. Benekainys, Varanavo rajonas, Baltarusija) – Lietuvos ir Lenkijos tapytojas.

Biografija
----------

Tėvas Vincentas Dmachauskas. Dailės mokėsi Vilniuje, 1857-1862 m. Paryžiuje. 1862 m. grįžo į Lietuvą. Dalyvavo 1863 m. sukilime, už tai buvo ištremtas. 1866 m. apsigyveno Varšuvoje. Iliustravo žurnalus „Kłosy", „Tygodnik Ilustrowany", „Wieniec". 1872 m. dėstė piešimą Varšuvos kurčnebylių institute. Nuo 1873 m. mokytojavo Čenstakavoje. Nuo 1884 m. gyveno Naharodavičiuose, Benekainyse.

Dalyvavo parodose Varšuvoje, Krokuvoje, Liubline. Akvarele ir aliejiniais dažais nutapė buitinių kompozicijų, medžioklės vaizdų. 1877 m. Varšuvoje išleistas albumas su jo pieštais Čenstakavos ir Jasna Guros vaizdais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksandras Indriulaitis. *Vladislovas Dmachauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 31 psl.
Medinė rūkykla (JAV, Viskonsinas)
**Rūkykla** – ūkinis statinys, kuriame rūkoma mėsa, žuvis ar kitoks maistas (žr. maisto rūkymas). Būna įrengiama tiek kaip atskiras pastatas, tiek kaip vidinė patalpa.

Lietuvoje rūkyklos XIX a. pradėtos įrenginėti namo antrame aukšte, prie dūmtraukio. Rytų Aukštaitijoje buvo paplitęs rūkymas pirtyse. Dvaruose būdavo įrengiamos atskiros, didesnės, neretai mūrinės rūkyklos, kartais būdavo dekoruotos. Nuo XX a. pr. rūkyklos pradėtos statyti kaip atskiri pastatai (ypač Aukštaitijoje, Vidurio Lietuvoje, kai kur Dzūkijoje). Tai nedidelis, keturkampio plano statinys, primenantis bokštelį ar būdelę. Dažniausiai labai paprastos konstrukcijos – lentinių arba mūrinių sienų, dvišlaičiu, vienšlaičiu, rečiau keturšlaičiu stogeliu iš lentų, skiedrų ar skardos. Po stogeliu padaromas čiukuras dūmams išeiti. Mėsa (kumpiai, dešros, skilandžiai, lašiniai) ar žuvis rūkykloje kabinama ant ilgų karčių, o iš apačios leidžiami dūmai. Nuo XX amžiaus antrosios pusės Žemaitijoje rūkyklos kai kada įrengiamos vasaros virtuvėse arba prie jų.

* Aknystų dvaro rūkyklaAknystų dvaro rūkykla
* Ilzenbergo dvaro rūkyklaIlzenbergo dvaro rūkykla
* Žuvies rūkykla BornholmeŽuvies rūkykla Bornholme
* Rūkyklos vidujeRūkyklos viduje

Šaltiniai
---------

1. ↑  *rūkykla*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XX (Rėv-Sal). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Rūkykla** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
*Šis straipsnis apie Reino intaką. Apie Maso intaką skaitykite straipsnyje Rūras (Masas).*

| Rūras |
| --- |
| Rūras prie Viteno Rūras prie Viteno |
| **Ilgis** | 217 km |
| **Baseino plotas** | 4485 km² |
| **Vidutinis debitas** | 79 m³/s |
| **Ištakos** | Zauerlandas |
| **Žiotys** | Reinas |
| **Šalys** | Vokietija |

**Rūras** (vok. *Ruhr*) – upė vakarinėje Vokietijoje, Šiaurės Reino-Vestfalijos žemėje; Reino dešinysis intakas. Prasideda Zauerlando aukštumose, netoli Vinterbergo miesto. Teka į vakarus, žemupyje prateka Šiaurės Vokietijos žemumos pietiniu pakraščiu. Įteka į Reiną Duisburgo miesto teritorijoje.

Didžiausi intakai: Henė, Venė, Rioras, Hionė, Lenė (kairieji). Ant upės įrengta eilė tvenkinių ir hidroelektrinių. Rūras kanalu sujungtas su Emso upe. Laivuojamas iki Viteno. Žemupyje upė prateka tankiai apgyvendintą Rūro sritį. Prie Rūro įsikūrę didesni miestai: Mešedė, Arnsbergas, Izerlonas, Švertė, Hagenas, Dortmundas, Vitenas, Bochumas, Hatingenas, Esenas, Miulheimas, Duisburgas.

* Upė ties KetviguUpė ties Ketvigu
* Upės žemėlapisUpės žemėlapis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 362
Rūpintojėlis Kavarske
Vokiškas Rūpintojėlis
**Rūpintojėlis** (*smūtkelis*) – liaudies meno skulptūra – susirūpinusio Jėzaus Kristaus, sėdinčio, palinkusio, dešine ranka remiančio smakrą, povyza. Tai vienas populiariausių lietuvių vaizduojamojo meno bei tautodailės objektų, vienas lietuvių tautos simbolių. Kristus vaizduojamas sėdintis ant paaukštinimo, pasilenkęs, dažniausiai dešine ranka parėmęs galvą, o kairę padėjęs ant kelio, su erškėčių vainiku ant galvos, kraujo lašais ant veido ir kūno, pilnu liūdesio veidu.

Dažniausiai skulptūra skaptuojama iš medžio, tačiau yra ir akmeninių meno darbų. Lietuvoje Rūpintojėliai vaizduoti tiek paprastose, tiek miškų koplytėlėse, įkeltose į medžius. Bažnyčiose nesutinkamas (žinomas tik vienas atvejis, kai 1818 m. stebuklais pagarsėjusią Kristaus Rūpintojėlio stovylą perkėlė į Laukiemio bažnyčią).

Rūpintojėlio siužetas menotyrininkų teigimu greičiausiai pasiskolintas iš lenkų arba vokiečių: jau XV a. vakarų Europoje sutinkamas berymančio pasirėmusio alkūne ant kelio ir giliai susimąsčiusio Kristaus vaizdavimas. Vokietijoje jis vadinimas *Der Schmerzensmann*, Prancūzijos Bretanėje – *Penseur*, Lenkijoje – *Chrystus Frasobliwy, Boleściwy, Bolejący, Dumający, Święta Turbacija*. Rūpintojėlio motyvas žinomas ir Podolėje, Gudijoje, vietomis Rusijoje (ypač šiauriniuose kraštuose).

Ankstyviausi siužetai aptinkami šiaurės Vokietijoje, tačiau jo kilmė nėra gerai žinoma. Nežinoma, kokį biblijinį siužetą vaizduoja rymantis Kristus. Pasak žemaičių legendos, Kristus vaizduojamas po prisikėlimo nužengęs žemėn: „Jėzus nuliūdo tvaną padaręs, gailėjos žmones nubaudęs". Pasak lenkų, Kristus keliavęs su erškėčių karūna, išvargęs kelionėje, atsisėdęs ant akmens ir graudžiai apsiverkęs. Už ašaras dėkingi žmonės jį pradėję vaizduoti ne baudžiantį, o gailestingą Dievą.

Lietuvių (ypač žemaičių) tautodailė pasižymi itin didele Rūpintojėlių gausa ir siužetine įvairove. Rūpintojėlį galima laikyti, anot Pauliaus Galaunės, simbolinančiu kontempliacinę tautos susikaupusią nuotaiką ir jos būdą.

Marija Gimbutienė iškėlė hipotezę, jog siužetas pasiskolintas iš ikikrikščioniškosios Europos, todėl kad analogijų aptinkama Senosios Europos kultūriniuose sluoksniuose. Gali būti, jog Rūpintojėlio siužetas žinotas ir Lietuvoje iki Krikščionybės, tik sukrikščionėjo XVIII–XIX a. Lietuvoje įsitvirtinant krikščioniškoms pažiūroms kaimo pasaulėjautoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Michał Zalewski. *Chrystus Frasobliwy Archyvuota kopija 2018-10-31 iš Wayback Machine projekto.*
2. ↑  Paulius Galaunė. *Lietuvių liaudies menas*, Kaunas: 1930, p. 168–176

Nuorodos
--------

* Rūpintojėlio siužetas lietuvių liaudies skulptūroje
* Rūpintojėlio simbolinė prasmė
**Tantrinis seksas** – sekso praktikos, siejamos su ezoterine tantrizmo tradicija Indijoje.

Ypatingai šiame kelyje naudojama aistra, geismas; meistriška meditacine technika valdoma sueitis pažadina subtiliai palaimingą būseną, kurioje giliai suvokiama tuštuma (šūnjata), visų reiškinių substancinės esybės nebuvimas. Todėl tantra kartais dar vadinama Didžios aistros keliu. Nors juo einant siekiama išsilaisvinimo (mokšos), o ne malonumų (kamos) patyrimo kaip nurodoma kamasutroje.

Pagrindinė tantriškojo sekso esmė – vyriškos lytinės energijos sukaupimas, jos neeikvojimas (pvz. retrogradinė ejakuliacija) siekiant kuo ilgiau pratęsti sekso teikiamus malonumus. Kartais jis tapatinamas su ramia sueitimi, kurios metu sulaikomos ar visai sustabdomos frikcijos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Samuel, Geoffrey (2010). *The Origins of Yoga and Tantra. Indic Religions to the Thirteenth Century. p. 273*. Cambridge University Press. ISBN 978-0521695343.
2. ↑  Snellgrove, D. L. (1987). *Indo-Tibetan Buddhism: Indian Buddhists and their Tibetan Successors. p. 127*. Serindia.
| **Rimantas Jasas** |
| --- |
| Gimė | 1929 m. birželio 1 d.Šiauliai |
| Mirė | 2002 m. sausio 25 d. (72 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | istorikas, vertėjas |
|  |
| Alma mater | 1957 m. Vilniaus universitetas |

**Rimantas Jasas** (1929 m. birželio 1 d. Šiauliai – 2002 m. sausio 25 d. Vilnius) – Lietuvos istorikas, vertėjas, enciklopedininkas.

Biografija
----------

1957 m. baigė Vilniaus universitetą. 1957–1968 m. dirbo Lietuvos istorijos institute, 1968–1975 m. ir 1979–2000 m. – Lietuvos mokslų akademijos centrinės bibliotekos Rankraščių skyriuje, 1976–1979 m. – Vyriausiojoje enciklopedijų redakcijoje.

Mokslinė veikla
---------------

Tyrė XIII a. – XVI a. ir 1788–1794 m. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės bei Lietuvos istoriją. Knygoje „Lietuvių karas su kryžiuočiais" nušvietė baltų kovą su Vokiečių bei Livonijos ordinais nuo Šiaulių (Saulės) mūšio 1236 m. iki XIII a. pabaigos. Svarbiausias darbas – „Bychovco kronikos" vertimas į lietuvių kalbą su išsamiais komentarais. Paskelbė LDK užsienio prekybos ir pirmojo gyventojų surašymo duomenis, į lietuvių kalbą išvertė J. Goštauto beletrizuotus memuarus, T. Narbuto „Lietuvių tautos istoriją", Vygando Marburgiečio „Naująją Prūsijos kroniką". Spaudai parengė dokumentų rinkinių, Lietuvos mokslų akademijos centrinėje bibliotekoje saugomų XVIII a. – XX a. pirmosios pusės Šilutės dvaro savininko H. Šojaus archyvo ir istoriko K. Jablonskio rankraštinio palikimo aprašymus (neišspausdinti).

Bibliografija
-------------

* Didysis Prūsų sukilimas, 1959 m.
* Lietuvių karas su kryžiuočiais, su kitais, 1964 m.
* Lietuvos valstiečių ir miestelėnų ginčai su dvarų valdytojais, su J. Orda, d. 3, 1968 m.
* Bychovco kronika, vertimas, 1971 m.
* LDK gyventojų surašymas 1790 m. su L. Truska, 1972 m.
* Jonas Goštautas. Ponas Teisėjaitis, arba Pasakojimas apie Lietuvą ir Žemaitiją (*Pan Sędzic, czyli Opowiadanie o Litwie i Żmudzi 1839 m.*), 1967 m.
* Pergamentų katalogas, 1980 m.
* Raganų teismai Lietuvoje, su K. Jablonskiu, 1987 m.
* Tadas Narbutas. Lietuvių tautos istorija, t. l; (*Dzieje starożytne narodu litewskiego t.1 1835 m.*), 1992 m.
* Vygandas Marburgietis. Naujoji Prūsijos kronika (*Cronica Nova Prutenici*), 1999 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Matulevičius. *Rimantas Jasas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 576 psl.
| **Rimantas Gramas** |
| --- |
| Gimė | 1954 m. birželio 23 d. (68 metai)Miliuose, Mažeikių rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Regina |
| Vaikai | Rėda, Raminta |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Mažeikių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Lietuvos valstiečių partijaValstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungaLietuvos valstiečių liaudininkų sąjunga |
|  |
| Alma mater | Lietuvos žemės ūkio akademija |

**Rimantas Gramas** (g. 1954 m. birželio 23 d. Miliuose, Mažeikių rajonas) – Lietuvos ir Mažeikių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1977 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius mechanikas.

Iki 1992 m. dirbo ūkyje vyriausiuoju inžinieriumi. 1992–2000 m. Č. Čepo tikrosios ūkinės bendrijos narys. 2000–2001 m. Mažeikių rajono savivaldybės administracijos Mažeikių seniūnijos seniūnas, nuo 2001 m. Mažeikių rajono savivaldybės administracijos Žemės ūkio skyriaus vedėjas.

2003 m. 2007 m. 2011 m. 2015 m. ir 2019 m. Mažeikių rajono savivaldybės tarybos narys.

Lietuvos valstiečių partijos, Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos, Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narys, nuo 2000 m. Mažeikių skyriaus pirmininkas.

Mažeikių aeroklubo tarybos narys, Mažeikių kredito unijos valdybos pirmininko pavaduotojas. Sutuoktinė Regina, vaikai Rėda, Raminta.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-02-23 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑
| Tanžerasطنجة |
| --- |
|        |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

TanžerasTanžeras

35°47′0″ š. pl. 5°48′0″ v. ilg.﻿ / ﻿35.78333°š. pl. 5.80000°r. ilg.﻿ / 35.78333; 5.80000﻿ (Tanžeras)Koordinatės: 35°47′0″ š. pl. 5°48′0″ v. ilg.﻿ / ﻿35.78333°š. pl. 5.80000°r. ilg.﻿ / 35.78333; 5.80000﻿ (Tanžeras) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+0) |
|  |
| **Valstybė** | Maroko vėliava Marokas |
| **Regionas** | Tanžero-Tetuano regionas |
|  |
| **Gyventojų** (2004) | 669 685  |
|  |
|  **Vikiteka** | Tanžeras |

**Tanžeras** (arab. طنجة) – Maroko miestas, jūrų uostas šiaurinėje šalies dalyje, vakarinėje Gibraltaro sąsiaurio pakrantėje, Spartelio iškyšulyje. Tanžeras yra Maroko Tanžero-Tetuano regiono sostinė.

Istorija
--------

Miesto vardas kildinamas iš žodžio **Tenga**, **Tinga** ir **Titga**. Graikų mitologijoje sakoma, kad šį miestą įkūrė Antėjas – Gajos ir Poseidono sūnus. Kada Heraklis uždusino Antėją, miestą pavadino jo našlės Tingos vardu. Netoli miesto yra turistų lankoma Heraklio ola.

V a. pr. m. e. kartaginiečiai įsteigė pakrantėje prekybos postą. I a. pr. m. e. Romos imperijos laikais Tanžeras buvo *Mauretania Tingitana* sostinė. V a. čia šeimininkavo vandalai, o nuo 534 m. priklausė Bizantijos imperijai. 702 m. miestą užėmė arabai.

Nuo 1471–1580 m. Tanžeras priklausė Portugalijai, 1580–1640 m. – Ispanijai, 1640–1661 m. vėl Portugalijai. 1661 m. Portugalijos princesė Katerina Braganca (Catherine of Braganza) tekėdama už Anglijos karaliaus Karlo II (Charles II of England), Tanžero miestą gavo kaip kraitį. Anglija miestui davė įgulą ir suteikė privilegiją. 1679 m. sultonas Mulai Ismailas bandė užimti miestą, bet tik po ilgos apgulties 1684 m. anglai sugriovę uostą ir patį miestą paliko Tanžerą. 1821 m. Tanžere JAV atidarė pirmąją diplomatinę atstovybę (konsulatą) užsienyje. 1844 m. miestą apšaudė Prancūzijos jūrų laivynas.

XX a. pradžioje Tanžeras tapo diplomatiniu ir komerciniu centru. Čia gyveno apie 40 000 gyventojų (20 000 musulmonų, 10 000 žydų ir 9 000 europiečių). Po 1912 m. Maroko padalinimo Tanžeras atiteko Ispanijai (Ispanijos Marokas), bet 1923 m. miestas buvo tarptautinėje zonoje, kurią valdė – Ispanijos, Prancūzijos JK ir nuo 1928 m. ir Italijos tarptautinės pajėgos. 1956 m. kovo 2 d. Marokui paskelbus nepriklausomybę Tanžeras atiteko Marokui.

Transportas
-----------

Iš Tanžero nutiestas geležinkelis į pietus link Rabato, Kasablankos ir į rytus, – Fesą ir Udždą. Autostrada Tanžeras-Fesas per Rabatą (250 km) (A2) ir Tanžeras – Setatas per Kasablanką (330 km) (A1). Kita automobilinė magistralė (N2) jungia Tanžerą su Tetuanu. 11 km į pietvakarius nuo miesto yra tarptautinis Tanžero oro uostas (Ibn Batuto tarptautinis oro uostas).

Sportas
-------

* Ittihad Tanger (sporto klubas); futbolo ekipa žaidžia Botola pirmenybėse.
* Tanžero didysis stadionas, kuris vadinamas ibn Batuto stadionu (pranc. *Stade Ibn Batouta; Grand Stade de Tanger*); talpina 45 tūkst. žiūrovų.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Maroko istorija

Šaltiniai
---------

1. ↑  Apie stadioną
2. ↑  Transfermarkt: stadionas ir jo talpa

Nuorodos
--------

* Tanžeras Archyvuota kopija 2007-12-25 iš Wayback Machine projekto.
**Rimantas Jankauskas** (g. 1958 m. rugpjūčio 23 d. Vilniuje) – Lietuvos antropologas, biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1982 m. baigė Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą. 1988 m. medicinos mokslų kandidatas.

Nuo 1982 m. Vilniaus universiteto dėstytojas; nuo 1994 m. docentas. Nuo 2003 m. dar dirba M. Romerio universiteto Teismo medicinos institute.

Nuo 1988 m. Europos antropologijos asociacijos narys, 1993–1996 m. viceprezidentas. Nuo 2001 m. Lietuvos morfologų draugijos pirmininkas.

2015–2020 m. ėjo Vilniaus universiteto mokslo prorektoriaus ir Vilniaus universiteto vicerektoriaus pareigas.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinio darbo sritys – bioarcheologija, paleopatologija, paleodemografija, istorinė antropologija, teismo antropologija. Tiria Lietuvos partizanų kapavietes, Napoleono karių masines kapavietes, palaidojimus bažnyčių kriptose, dalyvavo ekshumuojant, tiriant ir identifikuojant istorinių asmenybių (1989–1990 m. K. Piatso), KGB aukų Vilniaus Tuskulėnų kapavietėse palaikus. Stažavosi Šegedo (Vengrija), Getingeno, Hebrajų (Jeruzalė) universitetuose.

Tarptautinėje spaudoje paskelbė apie 60 mokslinių straipsnių, metodinių mokymo priemonių.

Bibliografija
-------------

* Antropologijos pagrindai teisininkams, vadovėlis, su R. Povilaičiu, 1995 m.
* Lietuva iki Mindaugo, su kitais, 2003 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Rimantas Jankauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 514 psl.
| **Rimantas Driežis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1959 m. lapkričio 2 d.Alksnupiai, Radviliškio rajonas |
|  |
| Veikla | Vilniaus teatro „Lėlė" režisierius, dailininkas |
|  |
| Alma mater | 1984 m. Lietuvos konservatorija |

**Rimantas Driežis** (g. 1959 m. lapkričio 2 d. Alksnupiai, Radviliškio raj.) – Lietuvos lėlių teatro režisierius, dailininkas.

Biografija
----------

1972–1979 m. mokėsi dailės M. K. Čiurlionio meno mokykloje. 1984 m. baigė režisūrą Lietuvos konservatorijoje.

1984–1990 m. Vilniaus teatro „Lėlė" režisierius ir dailininkas. Nuo 1990 m. dalyvauja kūrybinėse ir edukacinėse programose Lietuvoje ir užsienyje.

Kūryba
------

Pastatė ir apipavidalino Lietuvos Televizijos spektaklį
„Kaip vaikelis baimės ieškojo" 1983 m. pagal lietuvių liaudies pasaką. Kauno lėlių teatre pastatė spektaklį „Daktaras Dolitlis ir jo gyvuliai". 1989 m. pagal H. Loftingą ir kituose teatruose.

Vilniaus teatre „Lėlė" pastatyti spektakliai:

* Ką senelis padarys, viskas bus gerai. 1984 m. pagal H. C. Anderseną
* Rabindranatas Tagorė. Paštas. 1987 m.
* Balys Sruoga. Aitvaras teisėjas. 1988 m.
* Našlaitė Elenytė ir Joniukas aviniukas, 1997 m. pagal lietuvių liaudies pasaką
* Coliukė. 2000 m. pagal H. C. Anderseną
* Trys brangenybės. 2003 m. pagal R. Akuagavą

Apipavidalino spektaklių Lietuvos akademiniame dramos teatre:

* Kostas Kubilinskas. Molio Motiejukas. 1985 m.
* Aldona Liobytė. Trys negražios karalaitės. 1988 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Regina Lopienė. *Rimantas Driežis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 144 psl.