recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Jacopo Peri** |
| --- |
|  |
| Jacopo Peri |
| Gimė | 1561 m. rugpjūčio 20 d. |
| Mirė | 1633 m. rugpjūčio 12 d. (71 metai) |
|  |
| Veikla | Italų kompozitorius |
|  |
|  **Vikiteka** | Jacopo Peri |

**Jacopo Peri** (1561 m. rugpjūčio 20 d.– 1633 m. rugpjūčio 12 d.) buvo italų kompozitorius ir dainininkas pereinamuoju laikotarpiu tarp renesanso ir baroko stilių ir dažnai vadinamas operos išradėju. Jis parašė pirmąjį darbą, kurį galima pavadinti opera šiandien, operą „Dafnė" (apie 1597), taip pat pirmąją operą, kuri išliko iki šių dienų, operą „Euridikė" (1600).

Peri greičiausiai gimė Romoje, tačiau studijavo Florencijoje su Cristofano Malvezzi, ir dirbo keliose vietinėse bažnyčiose kaip vargonininkas ir giesmininkas. Po to dirbo Mediči šeimai kaip tenoro dainininkas, o vėliau kaip kompozitorius.

XV a. 9 – ame dešimtmetyje, Peri pradėjo dirbti su Jacopo Corsi, pagrindinį muzikos remėją Florencijoje. Jie manė, kad dabartinis menas nusileido klasikiniams graikų ir romėnų darbams ir nusprendė pabandyti „perdaryti" graikų tragediją pagal savo supratimą. Ir, kartu su poetu Ottavio Rinuccini sukūrė „Dafnę". Peri su Rinuccini toliau bendradarbiavo kuriant „Euridikę", kuri pirmą kartą buvo atlikta 1600 m. spalio 6 d. ir išgyveno iki šių laikų (tačiau ji retai atliekama, ir yra labiau svarbi kaip istorinis įvykis).

Peri sukūrė dar kelias operas, dažnai kartu su kitais kompozitoriais, tačiau nei vienas jo kūrinys šiandien nėra atliekamas. Net prieš jo mirtį, Peri operinis stilius atrodė pakankamai senamadiškas palyginus su to meto jaunaisiais kompozitoriais, tokiais kaip Claudio Monteverdi, tačiau Peri įtaka šiems kompozitoriams buvo didelė.
| **Jacopo Pirona** |
| --- |
| Gimė | 1789 m. lapkričio 22 d.Dinjanas, Friulis |
| Mirė | 1870 m. sausio 4 d. (80 metų)Udinė, Friulis |
|  |
| Veikla | rašytojas, kalbininkas |

**Jakopas Pirona** (it. *Jacopo Pirona*, 1789 m. lapkričio 22 d. Dinjanas, Friulis – 1870 m. sausio 4 d. Udinė, Friulis) – friulų abatas, rašytojas ir kalbininkas. Jis yra pirmojo friulų kalbos žodyno, kuriame vartojama suvienodinta rašyba, autorius.

Biografija
----------

Gimė kilmingoje friulų šeimoje, žinios apie šią šeimą siekia 1400 m. Po studijų Udinės seminarijoje tapo abatu. Jis buvo svarbiausia friulų kultūros figūra nuo XIX a. antrojo dešimtmečio iki šeštojo dešimtmečio pabaigos, ėjo įvairias pareigas: buvo Udinės ir vietos muziejų, gimnazijos (kurioje dėstė) direktorius, Udinės skaitymo kabineto draugijoje buvo provincijos spaudinių cenzorius ir Udinės akademijos prezidentas. Be to, jo vaidmuo buvo lemiamas kuriant ir plėtojant Udinės miesto biblioteką, kurios bibliotekininku jis dirbo 1866–1868 m.

Jis ne tik gilinosi į lotynų kalbą ir buvo friulistas (tyrė friulų kalbą, kultūrą, tautosaką), bet ir rašė italų ir lotynų kalbomis. Žinomiausias jo darbas yra „Friulų kalbos žodynas", dažnai laikomas pirmuoju friulų kalbos žodynu, jis parašytas bendradarbiaujant su sūnėnu Džuliju Andrėja (Giulio Andrea) ir išleistas po mirties, 1871 m. Venecijoje. Tas pats sūnėnas kartu su Erkole Karlečiu ir Džovaniu Batista Kornjaliu išleido „Il nuovo Pirona" (Udine, A. Bosetti, 1935); abu žodynus kelis kartus iš naujo leido Friulų filologijos draugija.

Palaidotas monumentaliose Udinės kapinėse kartu su kitais garsiais Friulio žmonėmis.

Išnašos
-------

1. ↑  F. Tamburlini, Le date fondanti della nascita della Biblioteca Civica, „Tra Venezia e Vienna: le arti a Udine nell’800" a cura di G. Bergamini, C. Balsamo, Udine, Silvana, 2004, pp. 210–219
2. ↑  *Vocabolario friulano dell’abate Jacopo Pirona*, pubblicato per cura del dott. Giulio Andrea Pirona, Venezia, tipi dello stabilimento Antonelli, 1871. Il testo in Google Libri.
3. ↑  Giulio Andrea Pirona, Ercole Carletti, Giovanni Battista Corgnali, Il nuovo Pirona, vocabolario friulano, aggiunte e correzioni riordinate da Giovanni Frau per la seconda edizione (1992), Udine, Società filologica friulana, 2004. ISBN 88-7636-028-X.

Bibliografija
-------------

* J. Pironos bibliografija
|  |
| --- |
| Jacques Raymond |
|  |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Jozef Remon |
| Gimė | 1938 m. spalio 13 d. (84 metai)Temse, Rytų Flandrijos provincija, Belgijos vėliava Belgija |
| Žanrai | popmuzika |
| Veikla | dainininkas |

**Jacques Raymond** (tikr. *Jozef Remon*, g. 1938 m. spalio 13 d. Temse, Rytų Flandrijos provincija) – Belgijos dainininkas.

Jacques Raymond tapo žinomas 1955 metais, dalyvavęs talentų laidoje *Ontdek de ster*. 1961 m. pirmą kartą dalyvavo Belgijos nacionalinėje atrankoje *Eurosong* į Euroviziją. Su daina „Als je weent, als je lacht" liko antras, tą kartą nugalėtoju tapo Bob Benny. Po dvejų metų atlikėjas vėl bandė laimę atrankoje, su daina „Waarom?". Surinkęs 292 taškus jis tapo nugalėtoju. „Eurovizijoje" jam sekėsi prasčiau – užėmė 10-ą vietą tarp 16-kos dalyvių. 7-tame dešimtmetyje Jacques Raymond buvo išleidęs dainų olandų, vokiečių ir prancūzų kalbomis. 1971 m. antrą kartą dalyvavo „Eurovizijoje", šį kartą su Lily Castel. Šis duetas nedalyvavo Belgijos nacionalinėje atrankoje, tačiau prieš dalyvavimą „Eurovizijoje", kito dueto – Nicole & Hugo narė Nicole susirgo gelta ir negalėjo dalyvauti. „Eurovizijoje" Jacques ir Lily duetas su daina „Goeiemorgen, morgen" tarp 18 dalyvių užėmė 14 vietą. 1993 m. buvo komisijos narys Belgijos „Eurovizijos" atrankoje *Eurosong*.

Diskografija
------------

* *Goeiemorgen, morgen*
* *Waarom*
* *Heel veel liefs en tot ziens*
* *Ik blijf op je wachten*
* *Klappen in de handen*
* *Jouw good-bye*
* *Onder 't groen van de bomen*
* *You're so simpatico*
* *Slotakkoord*
* *Permettete, signorina*
* *Tannia*

Nuorodos
--------

* Daina *Waarom?* (1963 m.)

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Fud Leclerc  *„Ton nom"*** |  **Belgijos atstovas Eurovizijoje**1963 | Po to:**Robert Cogoi  *„Près de ma rivière"*** |
| Prieš tai:**Jean Vallée  *„Viens l'oublier"*** |  **Belgijos atstovas Eurovizijoje  (su Lily Castel)**1971 | Po to:**Serge & Christine Ghisoland  *„À la folie ou pas du tout"*** |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Graikijos istorinis regionas:Krestonija (Κρεστονία) |
| --- |
|  |
| Šalis | Centrinė Makedonija |
| Tautos | **Krestonai** |
| Miestai | Krestonas |
|  |
|  |

**Krestonija** (gr. Κρεστονία) – senovinė sritis dabartinės Graikijos teritorijoje, dalis senovinės Trakijos (arba Makedonijos), vėliau užkariauta Makedonijos. Dabar buvusi Krestonijos teritorija įeina į Salonikų ir Kilkidės nomus.

Krestonija buvo kalnuota sritis į šiaurę nuo Migdonijos žemumų. Rytuose ji siekėsi su Bisaltija, o vakaruose ją uždarė Botijos (Tikrosios Makedonijos) žemumos. Krestonijos aukštumose prasidėjo svarbi Migdonijos upės – Echeidoras. Vietos gyventojai buvo nežinomos kilmės gentis **krestonai**. Spėjama, kad jie galėjo būti senųjų pelasgų palikuonys, kalbėję kitokia kalba nei kamynai trakai ar makedonai.

I tūkst. pr. m. e. kraštą kurį laiką valdė Peonija ir Trakija. VI a. pr. m. e. Bisaltiją užėmė Achemenidų imperija. Makedonijos karalystės karalius Aleksandras I (498–454 m. pr. m. e.) įjungė Kresoniją, kaip ir gretimą Bisaltiją į savo valstybės sudėtį. Vėliau Krestonija buvo makedonizuota ir tapo istorinio Makedonijos regiono dalimi.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RSenovės Graikijos regionai |
| --- |
|  |
| Žemyninė Graikija | 

|  |
| --- |
| 
Megara **·**  Atika **·**  Bojotija **·**  Fokidė **·**  Lokridė **·**  Doridė **·**  Malidė **·**  Dolopija **·**  Etolija **·**  Akarnanija **·**  Ftiotidė **·**  Tesalija **·**  Epyras |
|  |
| Peloponesas | 
Lakonija **·**  Mesenija **·**  Elidė **·**  Arkadija **·**  Achaja **·**  Argolidė **·**  Korintija |

 |  |
|  |
| Salos | 
 Kreta **·**  Euboja **·**  Kerkyra **·**  Paksis **·**  Lefkada  **·**  Itakė  **·**  Kefalonija **·**  Zakintas **·**  Kytira **·**  Rodas |
|  |
| Kolonijos | 
 Didžioji Graikija **·**  Eolidė **·**  Troada **·**  Jonija **·**  Doridė |
|  |
| Makedonija | 
 Botija **·**  Migdonija **·**  Pierija **·**  Chalkidikė **·**  Aukštutinė Makedonija **·**  Krestonija |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Uncaria tomentosa** |
| --- |
| Vilkakora (Uncaria tomentosa)Vilkakora (*Uncaria tomentosa*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Notreliažiedžiai  *( Lamiidae)* |
| Šeima: | Raudiniai  *( Rubiaceae)* |
| Gentis: | *Uncaria*  *( Uncaria)* |
| Rūšis: | Gauruotoji unkarija  *( Uncaria tomentosa)* |

 |

**Gauruotoji unkarija** dar žinoma kaip **vilkakora** (*Uncaria tomentosa*) – raudinių (*Rubiaceae*) šeimos, *Uncaria* genties žieduotoji liana, kuri auga drėgnuose Centrinės ir Pietų Amerikos miškuose: Gvatemaloje, Peru ir Venesueloje. Indėnai vadina ją *vilcacora*, ispanai – „katės nagu" (*uña de gato*).

Naudojimas liaudies medicinoje
------------------------------

*Uncaria* šeimai priklauso daugiau nei 34 rūšių augalai, kurių cheminė sudėtis labai skirtinga. Alkaloidų aptinkama nuo 0,03 iki 3,0 proc. Vaistinių medžiagų (triterpenų, indolinių alkaloidų ir raugų) kiekis priklauso nuo temperatūros ir kitų išorės veiksnių.

Lianos žievę indėnų gydytojai vartoja jau ne vieną šimtą metų. Spėjama, kad *Uncaria tomentosa* galima gydyti onkologinius susirgimus, ir alternatyvios medicinos mėgėjai ją laiko ypatinga priešvėžine priemone, priskirdami klasikinei onkologinių ligų terapijai.

Yra atlikta nemažai cheminės sudėties tyrimų (greta kitų ir Rusijos Medicinos Mokslų Akdemijos Maskvos N. N. Blochino Onkologijos Centre), rodančių kad lianoje esančios medžiagos turi medicinos požiūriu vertingų savybių. Alkaloidai gali padidinti fagocitų skaičių nuo 10 iki 20 proc. o glikozidai stabdo įvairių virusų dauginimąsi. Kai kurios *Uncaria tomentosa* sudėtyje esančios medžiagos neleidžia ląstelėms piktybėti, kitos stabdo jų nekontroliuojamą dauginimąsi.

Tačiau gauti rezultatai nėra pakankami įrodyti, kad *Uncaria tomentosa* preparatais galima gydyti onkologines ligas. Taip pat rekomenduojama vilkakoros vengti žmonėms, kuriems atlikta transplantacija ar išsivystę autoimuniniai sutrikimai, nes vaistažolė stimuliuoja imuninę sistemą. Vilkakoros ekstrakto negalima vartoti kartu su antihipertenziniais vaistais.

Europoje jokie iš *Uncaria tomentosa* pagaminti medikamentai nėra įregistruoti. Jungtinių Amerikos Valstijų ir Kanados vaistų rinkose yra daugiau nei 50 įvairių šio augalo preparatų, tačiau jie vadinami maisto papildais. Lianoje yra nuodingų alkaloidų, todėl jos dalys negali būti vartojamos kaip maistas.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Gauruotoji unkarija** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Koordinatės: 56°1′14″ š. pl. 22°3′28″ r. ilg.﻿ / ﻿56.02056°š. pl. 22.05778°r. ilg.﻿ / 56.02056; 22.05778


| Alsėdžių I tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Plungės rajonas) |
| Plotas | 0,135 km² |
| Kranto linijos ilgis | 4,11 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 2,3 m |
| Didžiausias gylis | 6,3 m |
| Įteka | Sruoja, 3 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Sruoja |

**Alsėdžių I tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Plungės rajone, Alsėdžių miestelio pietrytiniame pakraštyje. Sudarytas užtvenkus Sruojos upę (Varduvos intakas) 26,7 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 1,37 km, plotis – iki 0,29 km. Altitudė 142,7 m. Pietinė dalies krantai aukštoki. Krantai daugiausia apaugę medžiais ir krūmynais. Šiaurinėje pakrantėje įrengtas paplūdimys. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. Pasroviui iškart telkšo Alsėdžių II tvenkinys. Į pietus įsikūręs Šonių, į rytus – Žvirblaičių kaimai. Rytine pakrante eina kelias  **4614**  Žarėnai–Lieplaukė–Alsėdžiai .

Tvenkinys įrengtas 1978 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
| **Dianthus armeria**Apsauga: 1(E) – Prie išnykimo ribos |
| --- |
| Gauruotasis gvazdikas (*Dianthus armeria*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Šeima: | Gvazdikiniai  *( Caryophyllaceae)* |
| Gentis: | Gvazdikas  *( Dianthus)* |
| Rūšis: | Gauruotasis gvazdikas  *( Dianthus armeria)* |

 |

**Gauruotasis gvazdikas** (*Dianthus armeria*) – gvazdikinių (*Caryophyllaceae*) šeimos, gvazdikų (*Dianthus*) genties augalas. Paplitęs Europoje, Kaukaze. Introdukuotas Šiaurės Amerikoje.

Tai dvimetis arba vienmetis iki 60 cm aukščio užaugantis žolinis augalas. Lapai tamsiai žali, plaukuoti, iki 5 cm ilgio. Žiedai 8-15 mm skersmens, rausvi, su 5 vainiklapiais. Susitelkę nedideliuose žiedynuose stiebo viršuje, žydi visą vasarą.

Auga lankose, sausose pievose, pamiškėse, smėlynuose. Auga priesmėlio dirvose, saulėtose vietose. Lietuvoje labai retas, įrašytas į Raudonąją knygą. Auga už savo šiaurinio arealo ribos. Aptinkamas Kauno marių regioniniame parke bei Šakių rajone, prie Nemuno.

* PožymiaiPožymiai
* SėklosSėklos

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2007-12-15 iš Wayback Machine projekto.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Gauruotasis gvazdikas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Desmodillus** |
| --- |
| Trumpaausė smiltpelė (*Desmodillus auricularis*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Amniotai  *( Amniota)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Graužikai  *( Rodentia)* |
| Šeima: | Peliniai  *( Muridae)* |
| Pošeimis: | Smiltpelės  *( Gerbillinae)* |
| Gentis: | Trumpaausės smiltpelės  *( Desmodillus)* |

 |

**Trumpaausės smiltpelės** (*Desmodillus*) – pelinių (*Muridae*) šeimos graužikų gentis, kurioje vienintelė rūšis – **trumpaausė smiltpelė** (*Desmodillus auricularis*). Kailis ilgas ir minkštas. Nugara oranžinė, tamsiai ruda. Už ausų baltos dėmės. Pilvelis ir galūnės baltos. Turi 4 spenelių poras. Tai smulkus graužikas, kurio kūnas 9-12,5 cm ilgio. Ausys nedidelės, apvalios, akys didelės.

Paplitusios pietų ir pietvakarių Afrikoje. Apsigyvena atvirose smėlingose lygumose, kartais sukultūrintuose laukuose. Slėptuvei įsirausia paprastos konstrukcijos, iki 2 m gylio urvą. Urvo gale įrengiama lizdo kamera. Gyvena pavieniui, poromis ar šeimų grupėmis. Aktyvios naktį. Maitinasi sėklomis, taip pat vabzdžiais. Per sausrą ir badmetį migruoja.

Nuorodos
--------

* Desmodillus gentis **(**angl.**)**.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Atelocynus microtis** |
| --- |
| Trumpaausis šuo (Atelocynus microtis)Trumpaausis šuo (*Atelocynus microtis*) |
| Apsaugos būklė |
| Beveik nykstantys (IUCN 3.1) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Plėšrieji žinduoliai  *( Carnivora)* |
| Šeima: | Šuniniai  *( Canidae)* |
| Triba: | Tikrieji šunys  *( Canini)* |
| Gentis: | *Atelocynus*  *( Atelocynus)* |
| Rūšis: | Trumpaausis šuo  *( A. microtis)* |

 |
| Binomas |
| ***Atelocynus microtis***Sclater, 1883 |
| Paplitimo arealasPaplitimo arealas |

**Trumpaausis šuo** (*Atelocynus microtis*), dar vadinamas **trumpaause lape**, **mažaja lape** – šuninių (*Canidae*) šeimos retas žinduolis. Gyvena Pietų Amerikos vakarinėje dalyje, Amazonės baseine.

Šis šuo yra vienintelis *Atelocynus* genties atstovas.

Trumpaausis šuo
Susidarius Panamos sąsmaukai Plioceno laikotarpyje trumpaausiai šunys migravo iš Šiaurės Amerikos į pietines žemes. Jie prisitaikė prie vietinių drėgnųjų miškų. Nepaisant panašumo į miškinį šunį trumpaausiai nepanašūs į jokius egzistuojančius šunų ar kačių atstovus.

Trumpaausiai šunys turi trumpas galūnes, ausys mažos ir apvalios. Šių šunų snukis ir uodega panašūs į lapės. Šunų kailio spalvos gali būti tamsiai ir rausvai pilka, pasitaiko tamsiai mėlynų, rudų, juodų. Kailis trumpo plauko, storas ir šiurkštus.

Trumpaausiai šunys yra mėsėdžiai – didžiausią raciono dalį sudaro žuvys, vabzdžiai, maži žinduoliai.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Trumpaausis šuo** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| ***Be akivaizdžių motyvų*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Sans mobile apparent |
| Kilmės šalis |  Prancūzija Italija |
| Režisierius | Philippe Labro |
| Scenaristas (-ai) | Vincenzo LabellaPhilippe LabroJacques Lanzmann |
| Kompozitorius | Ennio Morricone |
| Vaidina | Jean-Louis TrintignantDominique SandaLaura AntonelliStephane Audran |
| Metai | 1971 |
| Žanras | kriminalinis |
| Pagal knygą | Ed McBain „Ten Plus One" |
| Trukmė | 100 min. |
| Kalba | prancūzų |
| **IMDb įrašas** |

**Be akivaizdžių motyvų** (pranc.  *Sans mobile apparent*) – 1971 m. sukurtas kriminalinis filmas pagal Ed McBain romaną.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Jean-Louis Trintignant – Stefanas Karela
* Dominique Sanda – Sandra Forest
* Sacha Distel – Žiuljenas
* Carla Gravina – Žoslina
* Laura Antonelli – Džuljeta
* Stephane Audran – Helena

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Nicoje, vidury dienos, nuo snaiperio kulkų vienas po kito žūsta trys vyrai: turtingas pramonininkas, astrologas ir šveicaras kontrabandininkas. Šiuos iš pirmo žvilgsnio visai nesusietus nusikaltimus pradeda tirti komisaras Karela. Jam pavyksta sužinoti, kad jo draugė Žoslina jaunystėje buvo pažįstama su visais nužudytais vyrais, tačiau netrukus ji tampa ketvirtąja snaiperio auka.
|  Gajanos indai |
| --- |
| Gajanos indės (Radživo Gandžio universitetas)Gajanos indės (Radživo Gandžio universitetas) |
| Gyventojų skaičius | >400 tūkst. |
| Populiacija šalyse | Gajanos vėliava Gajana: 0,29 mln.Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos ValstijosJungtinės Karalystės vėliava Jungtinė KaralystėKanados vėliava KanadaBarbadoso vėliava BarbadosasTrinidado ir Tobago vėliava Trinidadas ir Tobagas |
| Kalba (-os) | Gajanos kreolų, anglų, hindustani ir kt. |
| Religijos | hinduizmas, islamas, krikščionybė (protestantizmas) |
| Giminingos etninės grupės | indai (hindustani, bhodžpuriai, avadhiai, tamilai, telugai ir kt.), Karibų indai (ypač Surinamo indai), gajaniečiai |

**Gajanos indai** – iš Indijos kilę Gajanos gyventojai. Jie sudaro apie 40 % Gajanos gyventojų ir yra viena iš dviejų pagrindinių šalies tautų (su gajaniečiais kreolais). Populiacija – >400 tūkst. žmonių. Be gyvenančių Gajanoje dar yra išeivių JAV, Jungtinėje Karalystėje, Barbadose, Kanadoje, Trinidade ir Tobage bei kitur. Šneka daugiausia kreoline anglų kalbos atmaina (Gajanos kreolų kalba), taip pat hindustani (hindi-urdu), kitomis indų kalbomis. Dauguma tikinčiųjų – hinduistai, apie penktadalis – musulmonai, yra krikščionių (daugiausia protestantų).

Į Gajaną indai gabenti 1838–1917 m. darbams plantacijose, nes 1834 m. britams panaikinus vergiją ėmė trūkti darbininkų. Indai pradžioje gabenti iš Kalkutos apylinkių – Bengalijos, Čhota Nagpuro, vėliau – daugiausia iš Biharo ir Utar Pradešo. Dalis darbininkų užverbuota ir iš tamilų bei telugų. Daug indų buvo suviliojami keliauti apgaulės būdu, o patekę į Britų Gvianą dažnai dirbdavo vergiškomis sąlygomis. Indų moterys dažnai tapdavo vietos kolonijinių administratorių (baltųjų, kinų) žmonomis ar sugulovėmis.

Gajanos indai susitelkę Gajanos pakrantės srityje, daugiau kaimiškose vietovėse. Miestuose jie sudaro didžiumą inteligentijos ir prekeivių.

Gajanos indai gana mažai persimaišė su kitomis Gajanos tautomis, išsaugojo savo tradicinę kultūrą, nors materialine kultūra (būstai, apranga) supanašėjo su afrogajaniečiais.

* Gajanos prezidentas Donaldas RamotarasGajanos prezidentas Donaldas Ramotaras
* Gajanos indė (Maja Tivari)Gajanos indė (Maja Tivari)
* Indų darbininkai Britų GajanojeIndų darbininkai Britų Gajanoje

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Гайанцы-индопакистанцы*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
Personifikuota Gajatri
**Gajatri mantra** (skr. गायत्री मन्त्रः = IAST: *Gāyatrī mantraḥ*) – viena populiariausių hinduizmo mantrų. Jos šaltinis – 3 Rigvedos mandalos himnas (RV 3.62.10), priskiriamas rišiui Bhirgu. Mantra vadinama gajatri, nes parašyta vediniu gajatri metru (3 pados, kurių kiekvieną sudaro po 8 skiemenis). Šia mantra invokuojamas saulės dievas Savitaras.

Gajatri mantra plačiai sutinkama vedose, minima Manusmriti, Harivamsos, Bhagavadgytos tekstuose. Šiuolaikiniame brahmanizme mantra naudojama saulės pasveikinimo ir saulėlydžio rituale. Tikima, kad Saulė yra išminties, gerovės šaltinis. Ši mantra svarbi ir upanajanos (brahmano įšventimo) rituale.

Mantros tekstas:

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Devanagari:
ॐ भूर्भुवः॒स्वः
तत्स॑वितुर्वरे॑ण्यं ।
भ॒र्गो॑ दे॒वस्य॑ धीमहि ।
धियो॒ यो नः॑ प्रचो॒दया॑त् ॥ |   | Transliteracija:
*Oṃ bhūr bhuvaḥ svaḥ*
*tát savitúr váreṇyaṃ*
*bhárgo devásya dhīmahi*
*dhíyo yó naḥ pracodáyāt* |

Gajatri mantrą pagal originalų Rigvedos tekstą sudaro ne 8, o 7 skiemenys. Todėl recituojant žodis *váreṇyaṃ* dažnai keičiamas į *váreṇiyaṃ*.

Mantros galimas vertimas:

*Om Žemė, Oras, Saulė*
*Tą Savitaro dievo*
*Puikiausią spindesį kad suvoktume!*
*Kuris mūsų svajas paragina*

Nuorodos
--------

* Gajatri mantra – Ravi Shankar, „Chants of India"
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Eriocheir sinensis** |
| --- |
| Gauruotažnyplis krabas (Eriocheir sinensis)Gauruotažnyplis krabas (*Eriocheir sinensis*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Potipis: | Vėžiagyviai  *( Crustacea)* |
| Klasė: | Aukštesnieji vėžiagyviai  *( Malacostraca)* |
| Būrys: | Dešimtkojai vėžiai  *( Decapoda)* |
| Infrabūrys: | Krabai  *( Brachyura)* |
| Šeima: | *Grapsidae*  *( Grapsidae)* |
| Gentis: | *Eriocheir*  *( Eriocheir)* |
| Rūšis: | Gauruotažnyplis krabas  *( Eriocheir sinensis)* |

 |
| Binomas |
| ***Eriocheir sinensis***H. Milne Edwards, 1853 |

**Gauruotažnyplis krabas** (arba ***apželtkojis krabas***; lot. *Eriocheir sinensis*, angl. *Chinese mitten crab*, vok. *Chinesische Wollhandkrabbe*) – krabų (*Brachyura*) rūšis. Tai viena iš dviejų krabų rūšių, gyvenančių Baltijos jūroje ir ties Lietuvos krantais. Ši rūšis į Europos vandenis pateko apie 1912 m. Išplito Elbės ir kitose upėse, aptiktas D.Britanijoje. Natūralus jų arealas Rytų Azijos pakrančių estuarijose, nuo Korėjos pusiasalio šiaurėje, iki Kinijos Fudziano provincijos pietuose.

1934 m. šie krabai sugauti ir Lietuvos pajūryje ties Melnrage. Manoma, kad į Baltijos jūrą galėjo patekti per Fridricho Vilhelmo kanalą. Ši rūšis Lietuvos pajūryje negausi ir sugaunama tik atsitiktinai. Iš esamų duomenų, XX a. Lietuvos pajūryje atskirose vietose kasmet pagaunama tik 1-20 šios rūšies krabų. Žinomi tik du atvejai, kai buvo sugautos patelės su ikreliais. Tačiau tikslesnių duomenų apie šių krabų gausumą, paplitimą, ar jie čia veisiasi ar migruoja kol kas nėra. Tikėtina, kad gauruotažnyplis krabas Lietuvos pakrančių vandenyse yra pasmerktas lėtai žūčiai, nes atsitiktinai užklysta iš pietvakarių Baltijos, kur vandens druskingumas yra 18 promilių.

  



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Gauruotažnyplis krabas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Sigitas Kasparaitis** |
| --- |
| Gimė | 1959 m. kovo 29 d.Šilsodyje |
| Mirė | 2010 m. gruodžio 1 d. (51 metai)Vilkaviškio raj. |
| Sutuoktinis (-ė) | Sigita |
| Vaikai | Eglė, Greta, Indrė, Karolis |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Vilkaviškio rajono politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 2003 m. Lietuvos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | 2003 m. KTU |

**Sigitas Kasparaitis** (1959 m. kovo 29 d. Šilsodyje, Vilkaviškio raj. – 2010 m. gruodžio 1 d. Vilkaviškio raj.) – Lietuvos ir Vilkaviškio rajono politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1984 m. baigė Maskvos kooperacijos instituto Vilniaus neakivaizdinį skyrių, ekonomistas, 2003 m. baigė Kauno technologijos universitetą, viešojo administravimo magistras. 2003–2007 m. ir nuo 2007 m. Vilkaviškio rajono savivaldybės administracijos direktorius,

Lietuvos socialdemokratų partijos Vilkaviškio rajono skyriaus narys.

2007 m. Vilkaviškio rajono savivaldybės tarybos narys, mandato atsisakė.

Marijampolės Rotary klubo narys, Lietuvos medžiotojų ir žvejų draugijos narys. Sutuoktinė Sigita, vaikai Eglė, Greta, Indrė, Karolis.

2010 m. gruodžio 1 d. žuvo autoavarijoje, įvykusioje netoli Vilkaviškio.

Nuorodos
--------

* Vilkaviškio rajono savivaldybės taryba 2007 - 2011 m.

Išnašos
-------

1. ↑  Vilkaviškio rajonas liko be vadovų – meras reanimacijoje, vicemeras ir administracijos vadovas žuvo
2. ↑  2007 m. vasario 25 d. savivaldybių tarybų rinkimai - Vilkaviškio rajono savivaldybės taryba
**Rankiojimas**, **rinkimas** – viena iš pirmykščio ūkio formų, gamtoje aptinkamų augalų valgomų sėklų, vaisių, šaknų ir kitų augalų dalių, valgomų dumblių, grybų vaisiakūnių, gyvūnų (moliuskų, varliagyvių, kai kurių vabzdžių, paukščių jauniklių ir kiaušinių), medaus rinkimas maistui. 

Akmens amžiaus pradžioje kartu su medžiokle, vėliau ir su žvejyba buvo pagrindinis pragyvenimo šaltinis. Dėl pirmykščio darbo pasidalijimo daugiausia rankiojo moterys ir vaikai. Rankiota rankomis bei naudojant paprasčiausius specialius įrankius, tokius kaip kasamoji lazda, ar specialios mentelės dvigeldžiams moliuskams nulupinėti (tasmanų gentys). 

Kartais augalinio maisto rankiojimas buvo susijęs su sudėtingesne veikla. Kai kurios gentys prieš liūčių sezoną padegdavo žolę, kad liūčių sezono metu augalai vešliau augtų. Kai kur drėkindavo sklypus su savaime augančiais maistiniais augalais. Vėliau panaši tobulinama augalų rankiojimo technologija virto rankine žemdirbyste. 

Kaip pagrindiniu verslu, rankiojimu iki XIX a. ir vėliau vertėsi tropinių kraštų Pietų Amerikos indėnai ir Australijos aborigenai; kitur, po to, kai buvo pradėta kultivuoti žemdirbystė ir gyvulininkystė, rankiojimas tapo pagalbine ūkio šaka.

Ir dabar populiarūs grybavimas, riešutavimas bei uogavimas yra iki dabar išlikusi rankiojimo forma.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Rankiojimas*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, IX t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1982. T.IX: Pintuvės-Samneris, 326 psl.
Koordinatės: 54°53′9″ š. pl. 24°35′33″ r. ilg.﻿ / ﻿54.88583°š. pl. 24.59250°r. ilg.﻿ / 54.88583; 24.59250


| Mančiūnų tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Kaišiadorių rajonas) |
| Plotas | 0,058 km² |
| Kranto linijos ilgis | 2,6 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 1,5 m |
| Didžiausias gylis | 2,5 m |
| Įteka | Laukysta, L-5 |
| Išteka | Laukysta, kanalas |

**Mančiūnų tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Kaišiadorių rajone, 2 km į šiaurę nuo Žaslių miestelio. Sudarytas užtvenkus Laukystos upę (Neries intakas) 20,8 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus – 0,84 km, plotis – iki 0,18 km. Altitudė 96,2 m. Krantai aukštoki, vietomis apaugę medžiais ir krūmynais, rytinis galas užpelkėjęs. Pasroviui telkšo virtinė žuvininkystės ūkio tvenkinių, priešsroviui už 0,9 km – Ovsenkos tvenkinys. Šiaurinėje dalyje išteka kanalas į žemiau esantį Mančiūnų tvenkinį (žemutinį). Šalia įsikūręs Mančiūnų kaimas. Tvenkinio užtvanka eina kelias  **143**  Jonava–Žasliai–Kloniniai Mijaugonys .

Tvenkinys įrengtas 1966 m. Priklauso žuvininkystės ūkiui.

Šaltiniai
---------

1. ↑

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
Koordinatės: 54°53′24″ š. pl. 24°35′37″ r. ilg.﻿ / ﻿54.89000°š. pl. 24.59361°r. ilg.﻿ / 54.89000; 24.59361


| Mančiūnų tvenkinys (žemutinis) |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Kaišiadorių rajonas) |
| Plotas | 0,118 km² |
| Kranto linijos ilgis | 2,78 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Įteka | bevardis kanalas, bevardis upelis |
| Išteka | bevardis kanalas |

**Mančiūnų tvenkinys (žemutinis)** – tvenkinys Lietuvoje, Kaišiadorių rajone, 2 km į šiaurę nuo Žaslių miestelio. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 1,12 km, plotis – iki 0,24 km. Altitudė 93,4 m. Pietrytinės tvenkinio dalies krantai aukšti. Pietuose kanalu atiteka vanduo iš aukščiau esančio Mančiūnų tvenkinio, vakaruose vandens perteklius nuteka 0,35 km ilgio kanalu nuteka į Laukystos upę. Aplink tvenkinį įsikūręs Mančiūnų kaimas, plyti pievos ir dirbami laukai. Šiaurės vakaruose tvenkinio užtvanka nutiestas kelias  **143**  Jonava–Žasliai–Kloniniai Mijaugonys , už jos yra Mančiūnų kapinės.

Priklauso žuvininkystės ūkiui.

Šaltiniai
---------

1. ↑  maps.lt duomenys
| Mančių senosios kapinės |
| --- |
| Kapinių vaizdas iš pietų pusės |
| 

Mančių senosios kapinėsMančių senosios kapinės

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°05′01″š. pl. 21°21′34″r. ilg.﻿ / ﻿56.083588°š. pl. 21.359395°r. ilg.﻿ / 56.083588; 21.359395Koordinatės: 56°05′01″š. pl. 21°21′34″r. ilg.﻿ / ﻿56.083588°š. pl. 21.359395°r. ilg.﻿ / 56.083588; 21.359395 |

 |
| Vieta | Kretingos rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Darbėnų seniūnija |
| Plotas | 0,1 ha |
| Naudotas | XVII a. – XX a. pr. |
| Žvalgytas | 1995, 2015 m. |
| Registro Nr. | u. k. 24210 / L544 |

**Mančių (Mončių) kaimo senosios kapinės**, vadinamos *Senkapiais, Maro kapeliais* (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas - 24210, senas vertybės kodas - L544) – neveikiančios kapinės šiaurinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Mančiuose (Darbėnų seniūnija), 0,2 km į šiaurės rytus nuo kelio  **2305**  Salantai–Grūšlaukė–Benaičiai , Narmanšakės kairiajame krante.

Kapinės
-------

Įrengtos pakilumoje, nežymiai žemėjančioje į pietų pusę. Jos netaisyklingo stačiakampio plano, 28 m ilgio, 24 m pločio, pailgos šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi. Iš vakarų ir pietų pusių apjuostos grioviu ir žemių pylimu, kurio ilgis siekia 76 metrus. Iš kirų pusių kapines juosia gyvatvorė. 

Laidojimo žymių nėra. Viduryje stovi senas kaltinis kryžius. 

Kapinės apaugusios medžiais. Aplinkui – dirvonuojantis laukas.

Teritorijos plotas – 0,1 ha, perimetras – 127.

Istorija
--------

Veikė nuo XVII a. iki XVIII a. pab. Jose laidoti Mančių bajorkaimio gyventojai, daugiausia maro ir kitų sunkių užkrečiamų ligų aukos. Kapines uždarius, XIX a. – XX a. pr. jose retsykiais buvo laidojami kaimo savižudžiai, nekrikštyti gimę kūdikiai.

Mirusiems atminti nuo seno kapinėse stovėjo keli aukšti ąžuoliniai kryžiai ir koplytėlė, vietoje kurių XX a. pr. pastatytas geležinis kaltinis kryžius.

1997 m. įrašytos į nekilnojamųjų kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (kodas L544), 2005 m. pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe.

### Tyrimai

1995 m. žvalgė Kultūros paveldo centras (Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė), 2015 m. – Julius Kanarskas.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Kretingos rajono kapinių apskaitos duomenys (1982 m. lauko darbai). – Kaunas: Visasąjunginio žemės ūkio aerofotogeodezinių tyrinėjimų instituto Vakarų filialas, 1983 m. – L. 14, 40
2. ↑  Valstybės žinios – 1998 m. vasario 7 d. – Nr. 14
3. ↑  Valstybės žinios – 2005 m. gegužės 7 d. – Nr. 58-2034

* Kretingos rajono gamtos ir kultūros paminklų ir saugotinų objektų katalogas. – Vilnius: Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas, 1976 m.

Nuorodos
--------

* „Mančių k. senosios kapinės, Darbėnų sen. Kretingos r. sav.". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2015-10-16.
Koordinatės: 54°53′29″š. pl. 24°35′27″r. ilg.﻿ / ﻿54.891514°š. pl. 24.590836°r. ilg.﻿ / 54.891514; 24.590836

Kapinės
Kapinių vartai
Informacinis stendas
**Mančiūnų kapinės** – Mančiūnų kaimo kapinės Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Žaslių. Seniausiame antkapyje įrašyta 1879 m. mirimo data. Žaslių Šv. Jurgio bažnyčios mirties metrikuose minimi laidojimai šiose kapinėse siekia apie 1825 m. Kapinės vietinių žmonių buvo vadinamos "Glinianka", tokiu pavadinimu jos įvardijamos ir metrikiniuose įrašuose.

Istorija
--------

Kaišiadorių rajono savivaldybės administracijoje saugomais kapinių inventorizacijos, atliktos 1984 metais, duomenimis, Kaišiadorių rajono Žaslių apylinkės Liaudies deputatų tarybos Mančiūnų kaimo kapinių žemės naudojimo brėžinys sudarytas 1978 metais pagal Lietuvos TSR Ministrų Tarybos 1979 m. lapkričio 30 d. nutarimą. Tačiau tiksli data, kada kapinės pradėtos eksploatuoti, inventorizacijos dokumentuose nenurodyta.

1985 metais sudaryto Valstybinės žemės naudojimo akto, kuriuo Kaišiadorių rajono Žaslių apylinkės Liaudies deputatų tarybos vykdomajam komitetui suteikta teisė naudotis 12,6 ha žemės (į šį plotą įeina ir Mančiūnų kapinių žemės sklypas), pagrindu 2009 m. parengtame ir Kauno apskrities viršininko 2009 metų birželio 19 dienos įsakymu patvirtintame teritorijų planavimo dokumente, Kaišiadorių rajono Žaslių seniūnijos Stabintiškių kadastro vietovės žemės reformos žemėtvarkos projekto papildymo projekte, buvo suprojektuotos Mančiūnų kapinių žemės sklypo ribos. Kaišiadorių rajono savivaldybės administracija parengė Mančiūnų kapinių žemės sklypo kadastrinius matavimus ir pateikė Kaišiadorių rajono žemėtvarkos skyriui prašymą sudaryti panaudos sutartį ir suteikti teisę neatlygintinai naudotis 0,4487 ha žemės sklypu, kurio naudojimo būdas – bendro naudojimo teritorijos, pobūdis – kapinių.

2011 m. rugsėjo 21 dieną buvo sudaryta valstybinės žemės panaudos sutartis Nr. 6SUN-30, ir Mančiūnų kapinių žemės sklypas įregistruotas Nekilnojamojo turto registre.

2013 m. rugpjūčio 29 d. Kaišiadorių rajono tarybos sprendimu Mančiūnų kaimo kapinės priskirtos riboto laidojimo kapinėms.

Kapinių tvarkytojas – Kaišiadorių rajono savivaldybės administracijos Žaslių seniūnija. Kapines prižiūri Marijonas Barkauskas.

Kapai
-----

Kapinėse palaidoti:

* Lietuvos kariuomenės savanoris Benediktas Bičkauskas (1897–1937),
* Prozariškėse, gyvenamojo namo rūsyje 27 metus (1944–1971) nuo sovietų valdžios besislapstęsis Benediktas Mikulis (1920–2000) bei žuvęs jo brolis partizanas Kazimieras (1924–1946).

Pirmojo pasaulinio karo metu šalia Mančiūnų kapinių palaidoti šeši žuvę kareiviai.

Literatūra
----------

* Gustaitis R. Kaišiadorių rajono gyvenviečių žinynas. – Kaišiadorys: Kaišiadorių muziejus, 2001. – P. 251–252.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kaišiadorių rajono savivaldybės inf.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šį biografinį straipsnį reikėtų sutvarkyti pagal Vikipedijos standartus.**Jei galite, prašome sutvarkyti šį straipsnį. Tik tada bus galima ištrinti šį pranešimą.Priežastys, dėl kurių straipsnis laikomas nesutvarkytu, aiškinamos straipsnyje Nesutvarkyti straipsniai.  |

**Pranas Šarpnickis** (g. 1967 m. balandžio 3 d. Tėvelių km.) - žurnalistas, videografas.

Biografija
----------

1974 m. pradėjo lankyti pradinę Krakių mokyklą (Skuodo raj.). 1985 m. baigė Skuodo antrąją vidurinę mokyklą. 1992 m. baigė Vilniaus Universitetą ir įgijo žurnalisto specialybę. 1986-1996 m. dirbo šalies žiniasklaidoje. Korespondentu Skuodo rajono laikraštyje "Mūsų žodis" ir Kauno rajono laikraštyje "Komunizmo vėliava". LRTV radijo reporteriu. Spaudos reporteriu: žinybiniuose laikraščiuose "Statybų pastoliai" ir "Ave vita" (reporteriu ir redaktoriu), savaitraštyje "Ūkininko patarėjas", dienraštyje "Kauno laikas". Atsakinguoju sekretoriumi dienraštyje "Kauno diena". 1996-2014 m. - UAB "Mūsų linija" direktorius. 1987-2000 m. TV žurnalistų konkurso "Tele maratonas Ad Rem" vykdantysis prodiuseris. 2000 m. - publicistinės TV laidos "Autodafė" (LRTV) vykdantysis prodiuseris.

Kūrybinė veikla
---------------

1992-1994 m. parašė ir iliustravo tris knygutes vaikams: "Šešėlių vagys", "Tiksėjimo meistras", "Drakonų krašte". 1994-1997 m. dienraščio "Kauno diena" pasakų ir žaidimų puslapio vaikams "Laputa" sumanytojas ir redaktorius. 1993m. - pirmojo lietuviško komiksų žurnalo "BUS DAR" leidėjas ir redaktorius. 1994m. - pirmojo lietuviško komiksų savaitraščio "BUS DAR" leidėjas ir redaktorius. 2000-2002m. - literatūrinio mokslinio žurnalo "Imperija" leidėjas ir redaktorius.

Įvertinimai
-----------

1997–1999 m. už mokslinės fantastikos apsakymus („Vietos laiku...", „Keturi", „Vienas žmogus", „Karys") kasmetiniame „Eridano" leidyklos organizuojamame „Geriausios Lietuviškos Fantastikos" konkurse apdovanotas premijomis.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Aurelo Vlaiku oro pajėgų skraidymo mokykla**, *Aurelo Vlaiku oro pajėgų taikymo mokykla* (rumun. *Școala de Aplicație pentru Forțele Aeriene „Aurel Vlaicu"*) – Rumunijos oro pajėgų mokykla Boboke, įkurta 1997 m. Po 2004 m. įvykusios oro pajėgos pertvarkos ši mokykla tapo pagrindine visų trijų oro pajėgų šakų (orlaivių, raketų žemė-oras ir radarų) taikymo apmokymo institucija.

Istorija
--------

Šio mokyklos pirmtaku galima laikyti 1940 m. į *Zilistea-Boboc* aerodromą atkeltas karinės aviacijos mokyklas iš Tekučio ir Buzeu. 
  
Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui karinės aviacijos mokyklos buvo panaikintos. Po 1948 m. mokyklos buvo atkurtos Sibiu, Tekučyje ir Mediaše. 1953 m. 1-oji karo aviacijos mokykla Tekučyje buvo pervadinta į Aurelo Vlaicu karo pajėgų karininkų mokyklą, kuri 1958 m. buvo perkelta į Boboką (Buzeu apskritis). Čia ji veikė kaip aukštoji karininkų rengimo mokykla su 4 metų apmokymo kursu, rengusi tiek karinius, tiek civilinius pilotus, kitą skraidantį ir antžeminį personalą. 

Po 1989 m. gruodžio revoliucijos, 1991 m. mokykla buvo performuota į Aurelo Vlaiku Karo aviacijos institutą, o 1997 m. jis performuotas į dabartinę Aurelo Vlaiku oro pajėgų taikymo mokyklą. Anrio Koandos Oro pajėgų akademija Brašove užtikrina būsimųjų oro pajėgų karininkų akademinį rengimą. 

2004 m. po oro pajėgų pertvarkos, mokykla ėmė rengti ne tik pilotus, bet ir zenitinės artilerijos, raketų žemė-oras bei radarų kariuomenės karininkus.

Sandara
-------

Mokykloje yra šios aviacijos eskadrilės:

* 201-oji mokyklos eskadrilė (Jakovlev Jak-52);
* 202-oji mokyklos eskadrilė (Antonov An-2);
* 203-oji mokyklos eskadrilė (IAR-99 Standard);
* 204-oji mokyklos eskadrilė (IAR-99 Şoim);
* 206-oji mokyklos eskadrilė (IAR-316B Alouette III).
**„Aurora"** (rus. *Крейсер «Аврора»*) – šarvuotadenis kreiseris, esantis Sankt Peterburge, šiaurinėje Petrogrado krantinėje. Kreiseris laikomas vienu iš Sankt Peterburgo simbolių.

Istorija
--------

Kreiseris „Aurora"
Laivas pastatytas 1900 m. „Naujojo Admiraliteto" laivų statykloje pagal K. Tokarevskio projektą. Kovinį krikštą kreiseris gavo 1905 m. gegužės 14 d. Cusimos mūšyje. Vėliau buvo Baltijos laivyne, 1911 m. dalyvavo Siamo karaliaus karūnavimo iškilmėse Bankoke. 

Laivo jūreiviai aktyviai dalyvavo 1917 m. Rusijos revoliucijos įvykiuose. Susiformavęs stereotipas, kad „Auroros" tuščias šūvis tapo signalu pulti Žiemos rūmus Spalio perversmo metu.

Iki 1940 m. „Aurora" buvo mokomasis laivas, jame praktiką atliko karinių mokyklų kursantai. Leningrado blokados metais dalyvavo mūšiuose ginant miestą nuo vermachto puolimo ir nuskendo. Po karo pakeltas, suremontuotas ir nuo 1948 m. kaip muziejus stovi prieplaukoje Didžiojoje Nevkoje. 2014–2016 m. kreiseris kapitaliai suremontuotas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Крейсер Аврора
2. ↑  Крейсер Аврора в Санкт-Петербурге Archyvuota kopija 2018-11-15 iš Wayback Machine projekto.
| **Coprinus atramentarius** |
| --- |
| Rašalinis mėšlagrybis (*Coprinus atramentarius*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Pievagrybiniai  *( Agaricaceae)* |
| Gentis: | Mėšlagrybis  *( Coprinus)* |
| Rūšis: | Rašalinis mėšlagrybis  *( Coprinus atramentarius)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Rašalinis mėšlagrybis** (*Coprinus atramentarius*, sin. *C. atramentaria*) – pievagrybinių (*Agaricaceae*) šeimos, mėšlagrybių (*Coprinus*) genties grybų rūšis.

* Augimo vieta – lapuočių miškai, parkai, sodai, pakelės, skverai.
* Augimo laikas – nuo pavasario iki vėlyvo rudens.
* **Pagrindiniai požymiai**

Kepurėlė varpelio formos, kotas arti pamato su žiedu.

Vaisiakūniai vidutiniai, rečiau dideli. Kepurėlė iki 7 cm ar net 10 cm skersmens, varpelio formos, pilka, rusvai pilka, žvynuota, rievėta, suskeldėjusi. Lakšteliai iš pradžių pilkšvi, priaugintiniai, vėliau juodi, laisvi. Kotas baltas, vėliau – pilkas, 7–10×1–2 cm. Trama balta, be to, malonaus kvapo ir skonio. Sporos lygios, elipsoidiškos, 7–10×5–6 μm.

**Būdingi požymiai:** kepurėlė pilkos spalvos, pakraščiai tarsi apšiurę (ištrupėję).

Auga po kelis ar keliolika vaisiakūnių trąšioje dirvoje, ant perpuvusio mėšlo, papuvusios lapuočių medienos. Aptinkamas Šiauriniame pusrutulyje; buvo pranešta, kad aptiktas Pietų Afrikoje (Reid ir Eicker, 1999). Jaunas valgomas, nevartojant alkoholinių gėrimų. Esanti veiklioji medžiaga koprinas, praėjus 1–2 val. po valgio, sąveikaudama su alkoholiu, sukelia kraujo pakitimus, sutrinka širdies, kraujospūdžio ritmas, pykina, vemiama, kūną išberia.

Literatūra
----------

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 222 psl.

1. ↑  Vincentas Urbonas. *Grybai*. Vilnius: Mokslas, 1986. p. 138.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Rašalinis mėšlagrybis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Rašalinio mėšlagrybio nuotraukos
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Peenė |
| --- |
| Pėnė ties Jarmenu Pėnė ties Jarmenu |
| **Ilgis** | 175 km |
| **Baseino plotas** | 5110 km² |
| **Ištakos** | Meklenburgas |
| **Žiotys** | Ščecino įlanka (Baltijos jūra) |
| **Šalys** | Vokietija |
|  |
|  **Vikiteka** | Peenė |

**Pėnė** (vok. *Peene*; lenk. *Piana* 'puta') – upė Vokietijoje. Į Kumerovo ežerą (vok. *Kummerower See*) įteka Vakarinė Pėnė (*Westpeene*), Mažoji Pėnė (*Kleine Peene*) ir Rytinė Pėnė (*Ostpeene*), o iš jo išteka Pėnė, kuri teka pro Anklamo miestą į Ščecino įlanką (Oderio lagūną).

Vakarinę Oderio šaką, kuri skiria Uznamo salą nuo Vokietijos žemyninės dalies, dažnai irgi vadina *Peene*, nors iš tikrųjų tai jau Baltijos dalis, vadinama *Pėnestromu*. Tai vienas iš sąsiaurių, jungiančių Ščecino įlanką su Pomeranijos įlanka. Kitos protakos yra Svina (*Świna*) ir Dzivna (*Dziwna*).

Didžiausi miestai prie Peenės yra:

* Deminas (*Demmin*)
* Anklamas (*Anklam*)
* Usedomas (*Usedom*)
* Volgastas (*Wolgast*)
* Pėnemiundė (*Peenemünde*)

* Rytinė Pėnė (Ostpeene) tarp Gielow ir MalchinoRytinė Pėnė (*Ostpeene*) tarp *Gielow* ir Malchino
* Pėnė MalchinePėnė Malchine
* Pėnė Demino miestePėnė Demino mieste
* Pėnė Anklamo miestePėnė Anklamo mieste
Koordinatės: 56°02′13″š. pl. 21°20′19″r. ilg.﻿ / ﻿56.03682°š. pl. 21.338544°r. ilg.﻿ / 56.03682; 21.338544

|  Šlaveitų koplyčia |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Kretingos rajonas |
| **Gyvenvietė** | Šlaveitai |
| **Adresas** | Dvaro g. |
| **Statybinė medžiaga** | plytų mūras |
| **Pastatyta** | 1989 m. |

**Šlaveitų koplyčia** – senųjų kapinių koplyčia, stovinti Kretingos rajone, Šlaveitų kaime (Darbėnų sen.), 2 km į pietryčius nuo kelio  **2311**  Darbėnai–Grūšlaukė , maždaug pusiaukelėje tarp Darbėnų ir Grūšlaukės. Šlaveitų senųjų kapinių  su koplyčia kalnelis stūkso atvirame lauke, apie 250 m į pietryčius nuo gyvenvietės kryžkelėje stovinčio aukšto dvigubo kryžiaus, gatvės gale dešinėje, už paskutinės sodybos ūkinių pastatų.

Šlaveitai priklauso Darbėnų Šv. apaštalų Petro ir Pauliaus parapijai.. Koplyčia prižiūrėta, su altoriumi, šventųjų skulptūromis. Joje renkamasi gegužinių pamaldų, per Visus šventuosius. 

Koplyčia yra buvęs saugomas kultūros paminklas: ant sienos, kairėje prie įėjimo durų, išlikusi plokštelė su įrašu „Liaudies dailės paminklas saugomas valstybės". Ją supa aptvertas senųjų kapinių 8,63 arų dydžio sklypas. Priekiniu fasadu orientuota į gatvės pusę (šiaurės rytus). Pastatas stačiakampio plano, be apsidės. Šoninėse sienose turi po vieną stačiakampį langą. Geležinis kryžius įtvirtintas ant priekinės sienos, virš įėjimo durų. Stogas dvišlaitis, uždengtas čerpėmis. Sienos sumūrytos iš raudonų molio plytų. Šalia koplyčios auga lapuočių medžių.

Istorija
--------

1796 m. pastatyta pirmoji koplyčia. 1840 ir 1911 m. perstatyta. 1989 m. vietos Kašučių kolūkio pirmininko Povilo Turauskio rūpesčiu, medinė koplyčia dėl prastos būklės buvo nugriauta ir vietoje jos pastatyta dabartinė iš raudonų plytų. 2005 m. koplyčia išbraukta iš Nekilnojamųjų kultūros vertybių registro sąrašų (senieji kodai 1448, AtV 451).

Galerija
--------

* Altorius, šventųjų skulptūros, paveikslaiAltorius, šventųjų skulptūros, paveikslai
* Vaizdas link išėjimo durųVaizdas link išėjimo durų
* Šlaveitų senųjų kapinių koplyčiaŠlaveitų senųjų kapinių koplyčia
* Sovietmečio plytos sienose ištrupėjusiosSovietmečio plytos sienose ištrupėjusios

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Šlaveitų koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. 1 2  „Objekto Nr. 24192 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. ↑  Darbėnų Šv. apaštalų Petro ir Pauliaus parapija
3. ↑  Kretingos muziejus. Šlaveitų kaimo kapinių koplyčia[neveikianti nuoroda]
Balsadėžės Ukrainos prezidento rinkimuose 2019 m.
**Balsadėžė**, arba *balsavimo dėžė, urna* – konteineris su kiauryme jo viršuje balsavimo biuleteniams įmesti ir saugoti. Dažniausiai tai keturkampė dėžė, kuri gali būti pagaminta iš įvairių medžiagų. Prieš pradedant balsavimą, rinkimų komisijos nariai užantspauduoja konteinerį, kuris slapto balsavimo procese užpildomas rinkėjų biuleteniais. Atidaromas tik pasibaigus balsavimui, norint suskaičiuoti įmestus biuletenius.

Kai kuriose šalyse, siekiant išvengti balsavimo procedūros pažeidimų, pavyzdžiui, neteisėto papildomų biuletenių įmetimo, įstatymu nustatyta, kad balsavimo dėžės turi būti skaidrios, permatomos. Taip stebėtojai gali matyti balsavimo procesą ir prieigą prie balsavimo dėžių, be to, gali būti pasitelkiamos vaizdo stebėjimo sistemos.

Istorija
--------

Romos respublikoje iš pradžių kiekvienas rinkėjas pareikšdavo savo pasirinkimą žodžiu pareigūnui, kuris jo balsą užrašydavo oficialioje lentelėje. Tačiau vėliau Respublikoje buvo įvestas slaptas balsavimas, ir rinkėjai savo balsus pradėjo registruoti stiliumi ant vaškuotų buksmedžio lentelių, kurias įmesdavo į balsavimo urną.

Pirmą kartą Anglijoje, Pontefrakte (Vakarų Jorkšyras) balsavimas su popierinių biuletenių metimu į balsadėžę užfiksuotas 1872 m. rugpjūčio 15 d. pagal sąlygas, numatytas neseniai tais pačiais metais priimtame Balsavimo akte. Pontefrakto muziejuje saugoma išlikusi originali balsavimo dėžė su vaškiniu antspaudu.

Lietuvoje
---------

Pagal naujus reikalavimus, nuo 2019 m. įprasto skaidraus permatomo balto plastiko balsadėžės rinkimuose tapo nepermatomos, nors dar ne taip seniai buvo reikalavimas, kad urnos būtų skaidrios. Dėl sulaukiamų skundų ir iš rinkėjų, ir iš politinių partijų, kad neva kai kuriuose biuleteniuose matyti, už ką rinkėjas balsavo, Vyriausioji rinkimų komisija atsižvelgė į šias pastabas. Balsadėžė turi būti tokia, kad nebūtų matomas jos turinys. Jei turima balsadėžė yra skaidri, ji turi būti apklijuota matine plėvele.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Balsadėžė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  *The Oxford Companion to Classical Civilization* (eds. Simon Hornblower, Antony Spawforth, Esther Eidinow: Oxford University Press, 2014), p. 267.
2. ↑  Pontefract's secret ballot box, 1872.
3. 1 2  Skaidriems rinkimams – neskaidrios balsadėžės. *diena.lt*