recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Lapo pjūvis, ksilema, sudaryta iš raudonų apskritimų, pavaizduota 8 numeriu.
**Mediena**, arba **ksilema** (gr. ksilon – medis) – augalų apytakinis audinys, kuriuo vanduo ir jame ištirpusios maisto medžiagos iš šaknų patenka į kitus organus. Į medienos sudėtį įeina indai – trachėjos ir tracheidės, taip pat medienos parenchima ir medienos plaušai (*libriformas*).

Gaubtasėklių medžių vandens indai stambesni, ilgesni ir juos suformuoja daug viena virš kitos esančių ląstelių. Tokie indai vadinami trachėjomis. Manoma, jog trachėjų atsiradimas buvo viena iš gaubtasėklių suklestėjimo priežasčių. Vandens indų sienelės neretai turi daugiau tvirtumo suteikiančius spiralinius sustorėjimus.

Daugelio spygliuočių indai mažesni, susideda tik iš vienos ląstelės ir vadinami tracheidėmis.

Medienos indų ląstelės yra negyvos, jų likę tik į vamzdelį panašią konstrukciją suformuojanti sienelė. Jos sudaro tai, kas paprastai buityje ir kitose srityse vadinama mediena. Efektyviausiai vandenį perneša išorinis medienos sluoksnis. Senoje, arti šerdies esančioje medienoje šie vamzdeliai gali būti užsikimšę ir nedalyvauti ar mažiau dalyvauti vandens pernešime.

Vanduo medienos indais kyla dėl šaknų osmosinio spaudimo ir traukiamosios jėgos, viršuje esančiam vandeniui išgaruojant pro lapus ar spyglius.

Stiebui storėjant, mediena greičiausiai priauga pavasarį, ir jos spalva (priklausanti nuo ląstelių sienelių matmenų) yra šviesesnė nei priaugusi vasarą ar rudeniop. Todėl skersai perpjovus stiebą matyti ruoželiai, pagal kuriuos galima suskaičiuoti medžio ar nupjautos šakos metus. Priaugusios medienos storis priklauso nuo tų metų klimato ir kitų priežasčių. Medžio rievių tyrimu užsiima dendrochronologija.
**Agrachanės kazokų kariuomenė** (rus. *Аграханское казачье войско*) – kazokų kariuomenė Šiaurės Kaukaze, egzistavusi 1722–1735 m.

Istorija
--------

Agrachanės kazokų kariuomenė buvo sudaryta Petro I valdymo pabaigoje. 1722 m. į Tereką atvykęs imperatorius įsakė paslinkti Rusijos pasienio liniją prie Sulako upės. Vietoje, kur nuo Sulako atsišakoja jo atšaka Agrachanė, buvo įkurta tvirtovė Sviatoj Krestas (rus. *Святой Крест* 'Šventasis Kryžius'), o netoli jos buvo apgyvendinti dalis Tereko kazokų. Šis darinys buvo pavadintas *Agrachanės kazokų kariuomene*.

Šios kazokų kariuomenės paskirtis buvo saugoti pakrantę ir susisiekimą jūra.

1724 m. kariuomenė buvo papildyta tūkstančiu šeimų Dono kazokų ir vietiniais nerusais. Tačiau aplinkybės neleido Agrachanės kazokų kariuomenei sustiprėti. Nuolatiniai čečėnų ir dagestaniečių antpuoliai vertė kazokus dažnai keisti gyvenamąsias vietas, o dėl nepalankų vietos gamtinių sąlygų kazokų kariuomenės žmonių skaičius ne tik kad neaugo, bet ir smarkiai mažėjo dėl epidemijų.

1732 ir 1735 m. pagal taikos sutartis su Persija Rusijos pasienio linija buvo paslinkta link Tereko, o Sviatoj Kresto tvirtovė buvo panaikinta. Vietoj jos buvo pastatytas Kizliaras. Agrachanės kazokų kariuomenės likučiai buvo pervesti į Kizliaro apylinkes. Dono kilmės kazokai sudarė *Tereko Šeiminę* (rus. *Терско-Семейное войско*), o buvusieji Tereko kazokai – *Tereko Kizliaro kazokų kariuomenę* (rus. *Терско-Кизлярское войско*). Pirmojo kariuomenė tarnybai pateikdavo iki 400 kazokų, o antroji – tik iki 200.

Nuorodos
--------

* Аграханское войско[neveikianti nuoroda]
* Военная энциклопедия / Под ред. В. Ф. Новицкого и др. – СПб.: т-во И. В. Сытина, 1911–1915. – Т. 1.
* Хорошихин. Казачьи войска, опыт статистического описания. Санкт-Петербург. 1881 год.
* Никольский А.Н. Главное управление Казачьих войск, исторический очерк. Санкт-Петербург, 1902 год.
* Исторический очерк деятельности военного управления 1855–1880 годов, Tом І.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Podargidae** |
| --- |
| Varliaburnis (Podargus srigoides)Varliaburnis (*Podargus srigoides*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Lėliniai paukščiai  *( Caprimulgiformes)* |
| Šeima: | Varliaburniniai  *( Podargidae)* |

 |

**Pelėdiniai lėliai** (kitaip - **varliaburniniai**, **varliaburniai**) (lot. *Podargidae*, angl. *Frogmouth*) – lėlinių (*Caprimulgiformes*) būrio paukščių šeima. Kūno spalva maskuojanti: rausvai ar rudai išmargintos plunksnos susilieja su medžių ir krūmų šakų spalva. Galva didelė, kaklas ir kojos trumpi. Išvaizda panašūs į lėlius, tačiau savo grobį čiumpa nuo žemės, o ne skraidydami ore. Varliaburniai minta kitais paukščiais, žinduoliais, varliagyviais, taip pat vabzdžiais. Turi dideles akis, todėl gerai mato tamsoje. Medžioja temstant, naktį ar švintant, o dieną tupi nejudėdami medžiuose. Tupi ant tinkamų šakų ir laukia netoliese pasirodančio grobio. Stambesnius gyvūnus prieš prarydamas mirtinai uždaužo. Gyvena poromis ar šeimyninėmis grupėmis. Palaikydami ryšius didelėje lizdų ar maitinimosi teritorijoje, paukščiai dažnai susišaukia. Jų lizdai – tai krūva šakelių, sukrautų medžių išsišakojime. Deda tris baltus kiaušinius. Naktį peri patelė, o dieną patinas. Gresiant pavojui varliaburnis išsitempia į aukštį ir tampa panašus į nulaužtą medžio šaką. Tokią pozą kartais lydi ir žiočių demonstravimas: paukštis atveria didelę ir plačią burną. 

Pasaulyje gyvena 14 tropikinių rūšių, priklausančių dviem gentims: *Podargus* (3 rūšys) ir *Batrachostomus* (11 rūšių; neretai ši gentis išskiriama į atskirą *Batrachostomidae* šeimą). Varliaburniai paplitę Australijoje, Naujojoje Gvinėjoje, Indijoje, Pietų Azijoje.



|  |  |
| --- | --- |
|  | Šis straipsnis yra tapęs savaitės straipsniu. |
Izraelio monetos - 1, 5 ir 10 agorų monetos
**Agora** (hebr. ‏אגורה‎‏‎, dgs. *אגורות, agorot*) – smulki Izraelio moneta. Ji buvo 1⁄100 Izraelio liros (1960-1980 m.) bei šekelio (1980-1985 m.) dalis, o dabar yra 1⁄100 naujojo šekelio. 

Pavadinimas *agora* pirmą kartą panaudotas 1960 m. kai Izraelio vyriausybė nutarė pakeisti smulkesnįjį Izraelio liros vienetą prutą (1 Izraelio lira = 1000 prutų) į agorą (1 Izraelio lira = 100 agorų).[1] 
Pavadinimą pasiūlė Hebrajų kalbos akademija, jis paimtas iš Biblijos. 

1980 m. Izraelio lira buvo pakeista į Izraelio šekelį (10 lirų buvo keičiama į 1 šekelį). Šekelio smulkesnysis vienetas buvo pavadintas *agora ħadasha* ('naujoji agora'). 1 šekelį sudarė 100 naujųjų agorų. Dėl didelės infliacijos Izraelis 1985 m. šekelį pakeitė naujuoju šekeliu (1000 senųjų šekelių = 1 naujasis šekelis). Naujojo šekelio smulkesnysis vienetas ir toliau vadintas *agora*. Šį sykį agora *naująja* nevadinta, kad nepainioti su naujojo šekelio agora. Senoji agora, liros šimtoji dalis jau senai buvo išimta iš apyvartos, tad toks pavadinimas painiavos nekėlė. 

Šiuo metu agora tebėra smulkesnysis Izraelio piniginis vienetas, lygus 1/100 naujojo šekelio. Apyvartoje yra 10 ir 50 agorų monetos. Ant 50 agorų monetos užrašyta „½ naujojo šekelio".

1 agoros moneta naudota iki 1991 m. balandžio 1 d.[2], o 5 agorų moneta buvo apyvartoje iki 2008 m. sausio 1 d. kai Izraelio banko nutarimu buvo išimta iš apyvartos, nes šių monetų gamyba buvo gerokai brangesnė už monetos vertę. Mokant grynais kaina apvalinama iki artimiausios agorų dešimties, o mokant čekiais, mokėjimo kortelėmis ar pervedimais mokama suma neapvalinama.

Nuorodos
--------

1. ↑  Banknotes and Coins of Israel: 1927-2006, Yigal Arkin, Bank of Israel, Currency Dept. 2006, p.91
2. ↑  The Numismatist, American Numismatic Association, 1993, p.886
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 6°54′ š. pl. 134°08′ r. ilg.﻿ / ﻿6.900°š. pl. 134.133°r. ilg.﻿ / 6.900; 134.133

| Angauras*Angaur* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Palau vėliava Palau |
| **Administracinis centras** | Ngeremasčas |
|  |
| **Gyventojų** (2005) | 320 |
| **Plotas** | 8 km² |
| **Tankumas** (2005) | 40 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | AngaurasVikiteka |

**Angauras** (angl. *Angaur*, jap. アンガウル) – sala, sudaranti vieną iš Palau valstijų.

Angauro sala yra toliausiai nutolusi į pietus Palau salų pagrindinėje grupėje, išsidėsčiusi į pietvakarius nuo Peleliu. Yra nedidelis lėktuvų pakilimo takas, buvusi pakrantės sargybos stotis, kapinės, savivaldybė. Sala žema, miškinga.

Saloje yra du kaimai – Ngeremasčas ir Roisas. Oficialios Angauro kalbos yra anglų, vietinė palaujiečių kalbos tarmė ir japonų (vienintelė vieta už Japonijos ribų, kur japonų kalba yra oficiali).

1909–1954 m. Angaure vykdyta fosfatų gavyba.

|  |  |
| --- | --- |
|  **Palau valstijos** |  |
| Aimelikas | Airajus | Angauras | Hatohobėjus | Kajangelis | Kororas | Melekeokas | Ngarardas | Ngarčelongas | Ngardmau | Ngaremlengujis | Ngatpangas | Ngčesaras | Ngivalas | Peleliu | Sonsorolis |
|  |
| --- |
| Bislama |
| Kalbama | Vanuatu, Naujojoje Kaledonijoje |
| Kalbančiųjų skaičius | 134 000 |
| Vieta pagal kalbančiųjų skaičių | į šimtuką nepatenka |
| Kilmė | kreolų kalba paremta anglų ir prancūzų kalbomis |
| Oficialus statusas |
| Oficiali kalba | Vanuatu |
| Kalbos kodai |
| ISO 639-1 | bi |
| ISO 639-2 | bis |
| ISO 639-3 | bis |

**Bislama** – kreolų kalba, viena iš valstybinių Vanuatu kalbų. Bislama yra tarptautinio bendravimo kalba daugiau kaip šimtui tūkstančių Vanuatu kalbų vartotojų. Tai labiausiai paplitusi kalba šalyje. Yra leidžiami laikraščiai, transliuojamos radijo laidos.

Bislama yra vadinamojo Melanezijos pidžino (Melanesian English) rūšis, todėl ji suprantama žmonėms, kalbantiems Papua pidžinu (*Tok Pisin*) ir Saliamono salų pidžinu.

Dauguma žodžių kilę iš anglų kalbos, taip pat nemažai prancūzų ir vietinių kalbų kilmės žodžių. Bislamą galima vadinti kalba su anglų kalbos žodynu ir malajų-polineziečių kalbų gramatika.

Išnašos
-------

1. ↑  Camden, Pastor Bill. 1979. Parallels in structure of lexicon and syntax between New Hebrides Bislama and the South Santo language as spoken at Tangoa. Pacific Linguistics, A-57:51-117.

Nuorodos
--------

Vikižodynas 

Laisvajame žodyne yra terminas **Bislama**

WikipediaWikipedia
Vikipedija ***Bislama***

* bis Duomenys apie kodu „bis" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*
* bis MultiTree kalbos kodo „bis" informacija (angl. *MultiTree: A Digital Library of Language Relationships: Information by code: „bis"*)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Orūrasisp. *Oruro* |
| --- |
| *Orūras* |
|  |
| 

OrūrasOrūras

17°58′0″ p. pl. 67°07′0″ v. ilg.﻿ / ﻿17.96667°š. pl. 67.11667°r. ilg.﻿ / 17.96667; 67.11667﻿ (Orūras)Koordinatės: 17°58′0″ p. pl. 67°07′0″ v. ilg.﻿ / ﻿17.96667°š. pl. 67.11667°r. ilg.﻿ / 17.96667; 67.11667﻿ (Orūras) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-4) |
|  |
| **Valstybė** | Bolivijos vėliava Bolivija |
| **Departamentas** | Oruro departamentas |
| **Provincija** | Serkado provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2001) | 215 700  |
| **Altitudė** | 3 710 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Orūras |

**Orūras** (isp. *Oruro*, keč. *Uru-Uru*) – miestas centrinėje Bolivijoje, Anduose, 3710 m aukštyje. Orūro departamento sostinė. 215,7 tūkst. gyventojų (2001 m.). Išvystyta tekstilės ir maisto pramonė, turizmas.

Istorija
--------

Orūras įkurtas 1606 m. *Real Villa de Don Felipe de Austria* vardu kaip sidabro gavybos centras. Telkiniams išsekus miestas apleistas, tačiau XIX a. vėl atkurtas pradėjus švino gavybą. Kurį laiką La Salvadora švino kasykla buvo pagrindinė pasaulyje. XX a. pab. gavybos pramonės reikšmė Orure sumenko.

Turizmas
--------

Orūras – svarbus turistinis Bolivijos centras. Daug lankytojų pritraukia kasmetinis Oruro karnavalas (įtrauktas į UNESCO nematerialaus paveldo sąrašą). Netoli miesto telkšo Poopo ežeras, yra terminės versmės.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šį biografinį straipsnį reikėtų sutvarkyti pagal Vikipedijos standartus.**Jei galite, prašome sutvarkyti šį straipsnį. Tik tada bus galima ištrinti šį pranešimą.Priežastys, dėl kurių straipsnis laikomas nesutvarkytu, aiškinamos straipsnyje Nesutvarkyti straipsniai. Perrašyti nuosekliai. |


| **Dainoras Bradauskas** |
| --- |
| Gimė | 1965 m. gruodžio 16 d. (57 metai)Telšiai |
| Tėvas | Bronius Bradauskas |
| Motina | Kazė Bradauskienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Airė Bradauskienė |
| Vaikai | Karolis ir Arielė |
|  |
| Veikla | Ekonomistas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Dainoras Bradauskas** (g. 1965 m. gruodžio 16 d. Telšiuose) – Lietuvos ekonomistas.

Išsilavinimas
-------------

1989 m. baigė Vilniaus universitetą, įgijo ekonomisto kvalifikaciją.

Veikla
------

1990 m. Vilniaus miesto Valstybinės mokesčių inspekcijos Kitų įmonių mokesčių skyriaus, vyresnysis mokesčių inspektorius.

1990–1991 m. Vilniaus miesto Valstybinės mokesčių inspekcijos Kitų įmonių mokesčių skyriaus, vyriausiasis valstybės mokesčių inspektorius. 1991–1993 m. Vilniaus miesto Valstybinės mokesčių inspekcijos Personalinių įmonių mokesčių skyriaus vyriausiasis valstybės mokesčių inspektorius.

1993–1997 m. Vilniaus miesto Valstybinės mokesčių inspekcijos Personalinių įmonių mokesčių skyriaus vyriausiasis valstybės mokesčių inspektorius – grupės vadovas.

1997 m. Vilniaus miesto Valstybinės mokesčių inspekcijos Mokesčių išieškojimo skyriaus viršininko pavaduotojas.

1997–1999 m. Vilniaus miesto Valstybinės mokesčių inspekcijos Nepriemokų išieškojimo skyriaus viršininko pavaduotojas.

1999–2001 m. Vilniaus apskrities valstybinės mokesčių inspekcijos Nepriemokų išieškojimo skyriaus viršininko pavaduotojas.

2001–2010 m. Vilniaus apskrities valstybinės mokesčių inspekcijos viršininko pavaduotojas.

2010–2013 m. Vilniaus apskrities valstybinės mokesčių inspekcijos Mokestinių prievolių departamento direktorius.

2013–2015 m. Valstybinės mokesčių inspekcijos prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos viršininko pavaduotojas.

2015–2017 m. Valstybinės mokesčių inspekcijos prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos viršininkas. Atleistas iš VMI viršininko pareigų 2017 m. sausio 20 d. nurodžius tarnybinio nusižengimo priežastį.

Šeima
-----

D. Bradausko mama – Kazė Bradauskienė – pedagogė, vokiečių kalbos mokytoja, tėvas – Bronius Bradauskas – politikas. 

D. Bradauskas yra vedęs, turi sūnų ir dukrą.

Laisvalaikis
------------

Praktikuoja Rytų kovos menus. Būdamas studentas pelnė kandidato į karatė meistrus vardą ir ušu sporto meistro vardą. 

Nuolat gilina profesines ekonomikos žinias. Domisi JAV ir Europos finansų rinkų analize, tendencijomis, rizikomis, jų poveikiu nacionalinei ekonomikai.

Nuorodos
--------

* VMI vadovo konkursą laimėjo Dainoras Bradauskas Archyvuota kopija 2020-02-03 iš Wayback Machine projekto.
* A. Butkevičius: Kas gali paneigti, kad prieš D. Bradauską kovoja interesų grupės?

Šaltiniai
---------

1. ↑  Biografija Archyvuota kopija 2020-02-03 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  *VMI viršininkas D. Bradauskas atleidžiamas iš pareigų.* www.DELFI.lt, 2017 m. sausio 20 d. 14:12
| **Ignotas Mauricijus Ščedrauskas** |
| --- |
| Gimė | 1815 m. rugsėjo 15 d.Raseiniai, Rusijos imperija |
| Mirė | 1870 m. gruodžio 25 d. (55 metai)Maskva, Rusijos imperija |
|  |
| Veikla | Dailininkas |
|  |
|  **Vikiteka** | Ignotas Mauricijus Ščedrauskas |

**Ignotas Mauricijus Ščedrauskas** (1815 m. rugsėjo 15 d. Raseiniuose, Rusijos imperija – 1870 m. gruodžio 25 d. Maskvoje, Rusijos imperija) – dailininkas, litografas.

Biografija
----------

Gimė 1815 m. rugsėjo 15 d. Raseiniuose. Mokėsi tapybos Vilniaus universiteto Meno mokykloje pas J. Rustemą, kartu išmoko litografijos. Universitetą uždarius, persikėlė studijuoti į Sankt Peterburgo Dailės akademiją, kur 1836 m. gavo laisvo menininko vardą. Gyveno Rusijoje, dažnokai aplankydamas Lietuvą. Dirbo daugiausia litografijos srityje, tapė buitinio žanro paveikslus iš rusų liaudies, daugiausia amatininkų gyvenimo, ir peizažus (nemaža iš Vilniaus apylinkių). Mirė 1870 m. gruodžio 25 d. Maskvoje.

* Ivano Elagino portretasIvano Elagino portretas

Literatūra
----------

* Слепян В. Щедровский, Игнатий // Русский биографический словарь : в 25-ти томах. – СПб.–М. 1896–1918.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Biografija
**Aukso dirbiniai** – archeologinių tyrimų metu randami priešistoriniais laikais iš aukso padaryti ir naudoti daiktai.

Dirbiniai
---------

Archeologinėse kultūrose dažniausiai randami įvairūs papuošalai, monetos, indai, namų apyvokos daiktai. II tūkstantmečio pr. m. e. aukso dirbinių aptinkama Azijoje, Afrikoje, Europoje. XV a. pr. m. e. auksas kaip piniginis vienetas pradėtas naudoti Kinijoje, Indijoje, Egipte, nuo VIII – VII a. pr. m. e. – ir Graikijoje. Sudėtingos technologijos aukso dirbinių ypač gausiai gamino ir naudojo skitų gentys, gyvenusios VII a. pr. m. e.- III a. Juodosios jūros šiaurinėse pakrantėse. Skandinavijos šalių gyventojai gausiausiai aukso dirbinius naudojo vėlyvajame geležies amžiuje – 400 m. pr. m. e. – 1050 m. Gotlando saloje rastas keliolikos kilogramų aukso dirbinių lobis.

Aukso dirbiniai Lietuvoje
-------------------------

Lietuvoje auksas naudotas labai retai. I tūkstantmečio ir II tūkstantmečio pradžios archeologijos paminkluose aptikta tik keletas paauksuotų dirbinių:

* apskrita segė – Noruišių pilkapynas
* dvi lankinės segės zoomorfiniais galais – Plinkaigalio kapinynas, Vidgirių kapinynas
* paauksuoti stikliniai ir alaviniai karoliai – Plinkaigalio kapinynas
* diržo sagtys bei kalavijo makščių apkalai – Taurapilio pilkapynas ir Taurapilio piliakalnis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Kazakevičius. *Aukso dirbiniai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 217 psl.
| **Šešonkas IŠošenkas I** |
| --- |
| Egipto faraonas |
|  |
| Šešonko I reljefas pergalių Palestinoje reljefe Karnake ant bubastitų vartų |
| Dvidešimt antroji Egipto dinastija |
| Tautybė | Libietis |
| Egipto faraonas |
| Valdė | apie 931–910 m. pr. m. e. ar~945−924 m. pr. m. e. |
| Pirmtakas | Psusenis II |
| Įpėdinis | Osorkonas I |
|  |
|  **Vikiteka** | Šešonkas I |

**Šešonkas I** (kitaip Šošenkas I, Biblijoje − Šišakas, valdė apie 931–910 m. pr. m. e. ar 945−924 m. pr. m. e.) – Senovės Egipto valdovas Trečiuoju Egipto tarpuvaldžiu, dvidešimt antrosios dinastijos pradininkas. 

Šešonkas I buvo kilęs iš libiečių belaisvių, kuriuos apie 1180 m. pr. m. e. rytinėje Nilo deltos dalyje apgyvendino Ramzis III. Ilgainiui tarp jų Bubastyje iškilo vietinių valdovų dinastija. Bubastis buvo pusiaukelyje tarp Memfio ir Tanio. Bubasčio valdytojai susigiminiavo tiek su Memfio Pta žyniais, tiek su Tanio 21-osios dinastijos Egipto valdovais. Šešonko dėdė Osorkonas trumpai valdė kaip 21-osios dinastijos atstovas. Šešonkas tapo faraono Psusenio II artimiausiu bendražygiu. Psusenio II duktė Maatkarė B ištekėjo už Šešonko vyriausiojo sūnaus Osorkono (jaunesniojo). Apie 945 ar 931 m. pr. m. e. mirus Psuseniui II, Šešonkas I tapo Egipto faraonu ir 22-osios (libiečių) dinastijos pradininku.

Šešonkas I sustiprino centrinę faraono valdžią, į aukščiausiojo Amono žynio ir Aukštutinio Egipto karo vado vietą Tėbuose iškėlė savo sūnų Juputą. Skatino savo giminaičių vedybas su Tėbų aukštuomene. Jo sūnus Nimlotas B buvo paskirtas Herakleopolio valdytoju bei pasižymėjo statybomis, apie kurias žinoma iš Bubasčio, Tanio, Memfio, Pithamo. Sūnus Juputas pastatė kapą-koplyčią Abydose.

Šešonkas I vedė sėkmingą karą Palestinoje, kurį vėliau pažymėjo reikšmingomis statybomis Tėbuose, Memfyje ir El Hiboje. Karinė kampanija pradėta dvidešimtaisiais ar dvidešimt pirmaisiais valdymo metais. Ji pažymėta triumfo monumentu Megide. Panašu, kad Šešonkas I bandė suskaldyti Saliamono valstybę į dvi karalystes, kad jas būtų lengviau nukariauti. Apie tai rašoma Biblijos Pirmojoje karalių knygoje. Karnake jis pastatė kolonų kiemą prieš Amono šventyklos vartus su Bubasčio vartais ir pergalės scenų reljefais. Memfyje pastatytas pakeltas kelias su paraleliniu kiemu Pta šventykloje, kurį matė Herodotas. El Hiboje išliko dar viena karinio triumfo scena, deja, be įrašų, kurie nurodytų, kur konkrečiai faraonas vykdė karines kampanijas. Šešonkas I buvo sudaręs sąjungą su Biblo Finikijoje karaliumi Abibaalu, tikriausiai norėdamas užsitikrinti medienos importą iš Libano.

Šaltiniai
---------

* *The Oxford Encyclopedia of Ancient Egypt*. Tomas III. Red. Donald B. Redford. Oxford University Press, − 2001, p. 280
* Encyclopaedia Britannica, 2008 10 23
* touregypt.net
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Lubnaiukr. *Лубни* |
| --- |
|              |
|  |
|  |
| 

LubnaiLubnai

50°1′0″ š. pl. 33°0′0″ r. ilg.﻿ / ﻿50.01667°š. pl. 33.00000°r. ilg.﻿ / 50.01667; 33.00000﻿ (Lubnai)Koordinatės: 50°1′0″ š. pl. 33°0′0″ r. ilg.﻿ / ﻿50.01667°š. pl. 33.00000°r. ilg.﻿ / 50.01667; 33.00000﻿ (Lubnai) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Ukrainos vėliava Ukraina |
| **Sritis** | Poltavos sritis Poltavos sritis |
| **Rajonas** | Lubenskio rajonas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 988 m. m. |
|  |
| **Gyventojų** (2012 m.) | 47 827  |
| **Plotas** | 29,93 km² |
| **Tankumas** (2012 m.) | 1 598 žm./km² |
| **Altitudė** | 158 m |

**Lubnai** (ukr. *Лубни*) – miestas Poltavos srityje, centrinėje Ukrainoje. Lubenskio rajono administracinis centras. 2012 m. duomenimis, mieste gyveno 47 827 gyventojai.

Istorija
--------

Manoma, kad miestas yra vienas iš seniausių Ukrainoje. Įkurtas 988 m. Kijevo kunigaikščio Vladimiro Sviatoslavičiaus. Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas tik 1107 m.

Iš pradžių miestelio vietoje buvo medinė tvirtovė virš Sulos upės. XV-XVI a. tvirtovė priklausė Višniovieckių šeimai. Miestelis turėjo Magdeburgo teises bei savo herbą.

1596 m. Lubnuose vyko paskutinis Severyno Nalivaikos mūšis prieš lenkus. XVII a. miestas buvo didžiausias regione. 1638 m. turėjo 2646 gyventojus. 

Miestas sparčiai vystėsi 1901 m. nutiesus geležinkelio liniją.

Miestų partnerystė
------------------

* Lenkija Skernevicės, Lenkija
**Aukso blokas** – septynių Europos valstybių grupė, Didžiosios ekonominės krizės metu išlaikiusi susietas savo valiutas su aukso standartu.

Istorija
--------

Didžiosios ekonominės krizės metu, 1931 m. kilus panikai Londono biržoje, Jungtinė Karalystė pasitraukė iš aukso standarto sistemos, о svaras sterlingų buvo „atrištas". Tais pat metais iš aukso standarto pasitraukė Japonija, Skandinavijos valstybės, o 1933 m. ir JAV bei dar kelios dešimtys valstybių. Siekdamos išlaikyti savo valiutų paritetą aukso standarto atžvilgiu, ir, tuo pačiu, palaikyti savitarpio prekybą, Londone surengtoje tarptautinėje ekonominėje konferencijoje Prancūzija, Šveicarija, Nyderlandai, Belgija, Liuksemburgas, Italija ir Lenkija įsipareigojo viena kitai išlaikyti valiutos kursą. Tačiau Aukso bloko narės nepajėgė išlaikyti aukšto eksporto lygio, o kapitalas iš šių valstybių ėmė tekėti į JAV. 1935 m. Belgija ir Liuksemburgas devalvavo savąsias valiutas, o 1936 m. tai padarė ir Prancūzija bei Italija. Aukso blokas nustojo egzistuoti.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Aukso blokas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 216 psl.
Lubianka
 *Kitos reikšmės – Lubianka (reikšmės).*
**Lubianka** (rus. *Здание органов госбезопасности на Лубянке, Лубянка*) – pastatas Maskvoje, 1920–1991 m. RTFSR ir TSRS specialiųjų tarnybų (KGB) centrinis kalėjimas, archyvas. Šiuo metu priklauso FSB. Pastato adresas – Lubianskaja ploščiad Nr. 2, priešais metro stotį *Lubianka* (anksčiau *Dzeržinskaja*).

Istorija
--------

Namas pastatytas XIX pabaigoje. 1918 m. pastatas buvo sovietų valdžios nacionalizuotas. 1984 m. pastate buvo įkurtas slaptųjų tarnybų muziejus, kuriame dokumentuota užsienio žvalgybos didvyrių veikla.

Politiniai kaliniai Lubiankoje
------------------------------

* Tichonas, Rusų stačiatikių bažnyčios patriarchas (1923)
* Levas Kamenevas, bolševikų revoliucionierius (1934)
* Michailas Tuchačevskis, tarybų karininkas (1937)
* Nikolajus Bucharinas, bolševikų revoliucionierius (1937)
* Vladislavas Andersas, lenkų generolas (1939)
* Izaokas Babelis, rusų rašytojas (1939)
* Salomonas Bregmanas, RSSFR vicepremjeras (1952)

Nuorodos
--------

* Iš agentura.ru Archyvuota kopija 2010-07-01 iš Wayback Machine projekto. **(**rus.**)**
* Istorija **(**angl.**)**

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Lubianka** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Heraklis vagia aukso obuolius. Romėnų mozaika (Ispanijos Nacionalinis muziejus).
**Aukso obuolys** – įvairių obuolius žinančių tautų mitologijos elementas. Tautos, kurios nežinojo obuolių, turi kitus vaisius, kurie atitinka obuolius kaip mitologijos elementą.

Aukso obuolio motyvas yra trejopos reikšmės: vaisingumo, erotinės, sakralinės.

Vaisingumo prasme aukso obuolio motyvas aptinkamas mistiškose Kadmo ir Harmonijos, Pelėjo ir Tetijos jungtuvėse bei daugelyje kitų Kaukazo, Mažosios Azijos ir Balkanų tautų mitų. Aukso obuolys minimas ir baltų bei lietuvių pasakose ir dainose, kur pati mergelė vadinama aukso obuoliu.

Graikų mitologija
-----------------

Ryškiausias aukso obuolio motyvas yra senovės graikų mituose. Juose žinomas padavimas apie aukso obuolius, augusius Hesperidžių sode, kur juos prižiūrėjo Nakties dukros Hesperidės, o medį, ant kurio augo aukso obuoliai, saugojo slibinas Ladonas. Aukso obuolius iš šio sodo pagrobė ir į Argą parvežė Heraklis, kuris užmušė juos saugojusį slibiną.

Panašaus siužeto mitų, kur aukso obuolys (saulė) kabąs kažin kokiame dangaus medyje, nuo žmonių jį saugo koks nors pavydus slibinas, o aukso obuolį išvagiąs teigiamas herojus ir atiduodąs žmonėms, yra ir kitų indoeuropiečių tautų mitologijoje.

Aukso obuolys svarbus ir Trojos karo mituose. Dzeusas davęs Pariui aukso obuolį su užrašu „gražiausiajai", o šis atidavė jį Afroditei, nes ji buvo pažadėjusi Pariui gražiausiąją to meto moterį (Menelajo žmoną Eleną).

Aukso obuoliai minimi ir legendoje apie Atalantą, kur lenktynėse jos rankos siekęs Hipomenas naudojo aukso obuolius siekdamas atitraukti Atalantos dėmesį ir taip laimėjo lenktynes.

Šaltiniai
---------

* Lietuviškoji enciklopedija II t.- Kaunas: Spaudos Fondas, 1934.- p.176.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Aukso obuolys** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
*Šis straipsnis apie Afrikos tautą. Apie etninę grupę Kinijoje skaitykite straipsnyje Jao (Azijos tauta).*

|  Jao |
| --- |
| Jao šokėjaiJao šokėjai |
| Gyventojų skaičius | ~3 mln. |
| Populiacija šalyse | Malavio vėliava Malavis: ~1,4 mln.Tanzanijos vėliava Tanzanija: ~6000000Mozambiko vėliava Mozambikas: ~6000000 |
| Kalba (-os) | jao, suahilių, tumbukų, anglų, čevų |
| Religijos | islamas, krikščionybė, prigimtinė tikyba |
| Giminingos etninės grupės | makondžiai, ngindai, mverai, suahiliai, kiti bantai |
|  |
|  **Vikiteka:** | Jao |

**Jao** (sav. *wayao*) – Afrikos tauta, priklausanti bantams. Gyvena Rytų Afrikoje: vakarų Malavyje, pietų Tanzanijoje ir pietų Mozambike. Populiacija apie 3 mln. žmonių. Kalba jao kalbos, priskiriamos bantų kalbų šakai, tarmėmis – amakalių, masakingų, mangočių, mvembų. Dauguma tikinčiųjų – musulmonai sunitai, yra krikščionių (katalikų ir protestantų).

Platus jao kalbos ir kultūros paplitimas susijęs su šios tautos glaudžiais prekybiniais ryšiais su Rytų Afrikos pakrantėmis XVI–XIX a. Tuo metu jao gentys sudarydavo laikinas sąjungas. Patyrė ženklią suahilių įtaką.

Tradiciniai verslai – pasėlinė-lydiminė žemdirbystė (soros, kukurūzai, batatai, ryžiai, anakardžiai, žemės riešutai, sorgai), žvejyba (upėse, ežeruose), gyvulininkystė (mėsiniai galvijai). Išvystę geležies lydymą ir kalybą, karnų apdirbimą. Tanzanijoje ir Mozambike sudarę kooperatyvinius ūkius. Dirba sezoninius darbus.

Jao kaimai padriko plano, kartais kompaktiški, linijinio plano. Būstas stačiakampio plano, iš karčių bei žalgų griaučių, perpintų bambukais. Sienos apteptos moliu, stogas dvišlaitis iš žolės arba palmių lapų. Svirnas, vištidė ir smulkių gyvulių žardas įrengtas vidur namo. Tradicinės aprangos nebevilki.

Išlikusios matrilateralinės egzogaminės gentinės grupės, didžiosios šeimos, protėvių kulto ir gamtos galių garbinimo bruožai.

* Jao vaikai po iniciacijos (1902 m.)Jao vaikai po iniciacijos (1902 m.)
* Vaikai, persirengę iniciacijaiVaikai, persirengę iniciacijai
* Jao senolėsJao senolės
* Ruošimasis ugali šventeiRuošimasis *ugali* šventei

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Яо (Африка)*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
| **Auksinė rupūžė** |
| --- |
| Auksinė rupūžė (*Bufo periglenes*) |
| Apsaugos būklė |
| Išnykę (IUCN 3.1),  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Varliagyviai  *( Amphibia)* |
| Būrys: | Beuodegiai varliagyviai  *( Anura)* |
| Šeima: | Rupūžės  *( Bufonidae)* |
| Gentis: | Tikrosios rupūžės  *( Bufo)* |
| Rūšis: | Auksinė rupūžė  *( Bufo periglenes)* |

 |
| Binomas |
| ***Bufo periglenes***Savage, 1966 |

**Auksinė rupūžė** (*Bufo periglenes*) – rupūžių (*Bufonidae*) šeimos varliagyvis, endeminė rūšis, gyvenusi aukštai kalnuose esančiame tropikų miške, 30 km² plote, netoli Monte Verde miesto, Kosta Rikoje.

Pirmą kartą aprašyta 1966 m. herpetologo Jay Savage. Tuo metu auksinė rupūžė buvo gana gausi tame regione. Tačiau nuo 1988 m. El Ninjo sukeltos sausros ėmė sparčiai nykti. Paskutinis individas buvo aptiktas 1989 m. Tokio staigaus išnykimo priežastys spėjama buvo veisimuisi tinkamų vietų nykimas ir išplitęs grybelis (chitridiomicetai).

Išvaizda, gyvenimo būdas
------------------------

Smulkios, iki 5 cm ilgio. Oda, ne taip, kaip daugumos rupūžių, blizganti, ryški šviesi oranžinė.

Apie auksinių rupūžių gyvenimą daug duomenų nėra. Manoma, jog visą laiką gyvendavo po žeme, o į paviršių išlįsdavo tik per poravimosi metą. Kiaušinius dėdavo į negilias, per sezonines liūtis susidariusias balas, iš kurių po dviejų mėnesių, išsirisdavo buožgalviai. Iki suaugusios rupūžės buožgalviai subręsdavo per 4-5 savaites. Per visą brendimo laikotarpį auksinės rupūžės buvo labai priklausomos nuo oro sąlygų: jei lietaus per mažai – balos išdžiūdavo ir buožgalviai mirdavo, jei lietaus per daug – buožgalviai būdavo nuplauti žemyn nuo kalno ir taip pat neišgyvendavo.

Išnykimas
---------

Nuo rupūžių atradimo 1966 m. iki 1987 m. Buvo pastebėta virš 1500 rupūžių individų.

1988 m. pavasarį, dėl El Ninjo sukeltos sausros, išdžiūvo pagrindinės auksinių rupūžių veisimosi balos. Taip pat sausra suteikė palankią terpę plisti grybeliui.

Nuo 1988 m. buvo pastebėta tik 10-11 rupūžių, o nuo 1989 m. gegužės 15 d. nebuvo aptikta nei viena auksinė rupūžė.

2004 m. IUCN auksinę rupūžę įtraukė į išnykusių rūšių kategoriją.

Šaltiniai
---------

1. 1 2   „IUCN Red List - Incilius periglenes". IUCN Red list. Nuoroda tikrinta 2012-01-09.
| **Osbert Henry Fynes-Clinton** |
| --- |
| Gimė | 1869 m. lapkričio 9 d. |
| Mirė | 1941 m. rugpjūčio 9 d. (71 metai) |
|  |
| Veikla | kalbininkas |
| Pareigos | profesorius |
|  |
| Alma mater | Šv. Jono koledžas |

**Osbertas Henris Fainsas-Klintonas** (*Osbert Henry Fynes-Clinton*, 1869 m. lapkričio 9 d. – 1941 m. rugpjūčio 9 d.) – valų kalbininkas.

Biografija
----------

Gimė Barlou Muro klebono šeimoje. Oksforde baigė Šv. Jono koledžą, 1892 m. universitetas jį išrinko ispanų kalbos Teiloro stipendininku. 1896–1904 m. Karaliaus Edvardo mokykloje Astone, Birmingame buvo prancūzų kalbos specialistas, o tada Šiaurės Velso Universiteto koledže buvo paskirtas eiti prancūzų ir romanų filologijos profesoriaus pareigas, kurias jis užėmė iki 1937 m. kuomet išėjo į pensiją ir tapo profesoriumi emeritu. Jis buvo labai gabus kalbininkas, savo laisvą laiką skyrė išsamiems valų kalbos Arvono tarmės tyrimams ir 1913 m. išleido „Bangoro srities valų žodyną", užėmusį pelnytą vietą valų kalbotyroje ir tapusį vieninteliu visapusišku fonetiniu valų tarmės leksikos tyrimu, kuris buvo išleistas tuo metu. Pripažindamas jo nuopelnus Velso universitetas 1939 m. jam suteikė garbingą literatūros daktaro laipsnį.

Išnašos
-------

1. 1 2  Emyr Gwynne Jones (2001). „FYNES-CLINTON, OSBERT HENRY (1869 - 1941), Professor of French and Romance Philology at the University College of North Wales, Bangor". Dictionary of Welsh Biography. Nuoroda tikrinta 2021-04-05.
| **Petras Čyras** |
| --- |
| Gimė | 1934 m. kovo 24 d. (89 metai)Merkinė |
|  |
| Veikla | kelių inžinierius, ergonomikos specialistas |
| Organizacijos | Vilniaus Gedimino technikos universitetas |
| Pareigos | profesorius |
|  |
| Išsilavinimas | technologijos mokslų daktaras |
| Alma mater | Kauno politechnikos institutas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžius |

**Petras Čyras** (g. 1934 m. kovo 24 d. Merkinėje) – Lietuvos kelių inžinierius, ergonomikos specialistas, technologijos mokslų daktaras.

Biografija
----------

Brolis Aleksandras Čyras. 1957 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1974 m. technikos mokslų kandidatas.

1957–1962 m. Vilniaus linijinės kelių valdybos darbų vykdytojas, 1962–1968 m. Tiltų statybos valdybos, 1980–1985 m. Vilniaus kelių statybos, remonto ir eksploatacijos tresto vyr. inžinierius. Nuo 1975 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (nuo 1990 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas), dėstytojas, 1985–2001 m. Darbo ir aplinkos apsaugos (nuo 1992 m. Darbo ir gaisrinės saugos) katedros vedėjas, 1995–2006 m. Žmonių saugos mokslinio instituto direktorius; nuo 2002 m. profesorius. 1998–2003 m. dar dėstė Lietuvos karo akademijoje.

Mokslinė veikla
---------------

Tyrimų sritys – žmogaus ir aplinkos sauga, ergonomika, edukologija, gaisrinė sauga. Vadovavo 16 mokslinių, iš jų ir tarptautinių projektų, 1999 m. rengiant energetikos ir vandentvarkos darbų saugos žinybines normas ir taisykles, 2003 m. kuriant Lietuvos profesinės saugos ir sveikatos 2004–2006 m. programą, 2006 m. darant Ignalinos atominės elektrinės I ir II energetinių blokų gaisrinės rizikos ekspertizės analizę. Paskelbė daugiau kaip 80 mokslinių straipsnių, dalis jų užsienio spaudoje. 25 mokomųjų knygų apie civilinę ir darbo saugą tiesiant kelius ar atliekant kitus darbus, ergonominį projektavimą, ekologiją, gaisrinę saugą autorius.

Bibliografija
-------------

* Ekologija ir kelių tiesimo aplinkosauga, su G. Umbrasu, 1994 m.
* Statybos mokslo ir studijų raida Lietuvos universitetuose, su kitais, 2000 m.
* Civilinė sauga, su R. Duboniu ir R. Šukiu, 2003 m.
* Profesinė sauga ir sveikata. Ergonomikos principai, su kitais, 2003 m.
* Gaisrinė sauga ir gelbėjimo darbai, d. 1, su M. Griškevičiumi ir R. Šukiu, 2007 m.
* Gyventojų apsauga ekstremaliose situacijose, su R. Duboniu ir R. Šukiu, 2008 m.

Įvertinimas
-----------

* 2004 m. – Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžius

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Petras Čyras*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 727 psl.
| **Janina Kursytė-Pakulė** |
| --- |
|  |
| Gimimo vardas | Janīna Kursīte |
| Visas vardas | Janīna Kursīte-Pakule |
| Gimė | 1952 m. kovo 2 d. (71 metai)Arenduolė, Preilių rajonas |
| Gyven. vieta | Ryga |
| Tautybė | latvė |
| Vaikai | Māris Mičerevskis |
|  |
| Veikla | literatūrologė, kalbininkė, rašytoja, publicistė, politikė |
| Sritis | Latvių folkloras, mitologija, poezija |
| Organizacijos | Latvijos universitetas |
| Pareigos | profesorė |
|  |
| Išsilavinimas | humanitarinių mokslų daktarė |
| Alma mater | Tartu universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Trijų žvaigždžių ordinas (2007 m.) |
|  |
|  **Vikiteka** | Janīna Kursīte-Pakule |

**Janina Kursytė-Pakulė** (*Janīna Kursīte-Pakule*; g. 1952 m. kovo 2 d.) – Latvijos literatūrologė, kalbininkė, rašytoja, publicistė, politikė. Latvijos universiteto Humanitarinių mokslų fakulteto profesorė, Latvijos mokslų akademijos tikroji narė.

Biografija
----------

Jaunystėje žaidė rankinį, tapo Preilių rajono čempione. Baigė Lyvanių I vid. mokyklą. 1975 m. Tartu universitete baigė rusų kalbos ir literatūros studijas, 1976 m. studijavo Latvijos universiteto Filologijos fakultete. 1978–1982 m. studijavo Latvijos Mokslų akademijos Literatūros, folkloro ir mokslų instituto aspirantūroje.

1975–2006 m. Janina Kursytė dirbo Latvijos mokslų akademijos Kalbos ir literatūros institute, dėstė Latvijos kultūros akademijoje, Latvijos universitete. 1996 m. gavo profesorės laipsnį. 1999–2007 m. Latvijos universiteto Filologijos fakulteto dekanė.

Savo tyrimuose daugiausia dėmesio skyrė latvių poezijai, mitologijai, folklorui, vėliau – kalbotyrai. Rengė folklorines ir etnografines ekspedicijas po visą Latviją ir kitas šalis.

2007 m. apdovanota Trijų žvaigždžių ordinu.

Nuo 2006 m. Janina Kursytė-Pakulė – Saeimos narė. 2018 m. pateko jau 5 kadenciją iš eilės. Nacionalinio susivienijimo partijos narė.

Bibliografija
-------------

### Monografijos

* „Latviešu dzejas versifikācija 20. gadsimta sākumā". Rīga, 1988.
* „Laikazīmes dzejā". Rīga, 1988.
* „Raiņa dzejas poētika". Rīga: Zinātne, 1996.
* „Latviešu folklora mītu spogulī". Rīga: Zinātne, 1996.
* „Mītiskais literatūrā, folklorā un mākslā". Rīga: Zinātne, 1999.

### Žodynai

* „Dzejas vārdnīca". Rīga: Zinātne, 2002.
* „Neakadēmiskā latviešu valodas vārdnīca jeb Novadu vārdene". Rīga: Madris, 2007.
* „Tautlietu vārdene". Rīga: Nemateriālā kultūras mantojuma valsts aģentūra, 2010.
* „Virtuves vārdene". SIA Rundas, 2012.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Latvijas enciklopēdija*. 3. sējums. Rīga : Valērija Belokoņa izdevniecība. 2005. 580.
2. ↑  [neveikianti nuoroda]
| **Nemira Pumprickaitė** |
| --- |
|  |
| Nemira Pumprickaitė (2015 m.) |
| Gimė | 1963 m. birželio 2 d. (59 metai)Vilnius |
|  |
| Organizacijos | LRT televizija |
| Pareigos | Laidų vedėja |
|  |
| Alma mater | 1986 m. VU |

**Nemira Pumprickaitė** (g. 1963 m. birželio 2 d. Vilniuje) – Lietuvos televizijos žurnalistė.

Biografija
----------

Mokėsi Vilniaus 34-oje vidurinėje mokykloje, 1986 m. VU Istorijos fakultete baigė žurnalistikos specialybę.

### TV karjera

1986–1994 m. Lietuvos televizijos sporto laidų redakcijos reporterė, vedė laidas „Vakaro žinios" ir „Aktualus interviu". Nuo 1994 m. dirbo radijo stotyje M-1, laidos „Pakalbėkim" vedėja.

1994 m. vasario mėn. – 1995 m. pr. „LitPoliinter" televizijoje, 1995 m. gegužės 5 d. – 1998 m. televizijoje LNK vedė laidą „Ryto ratas", nuo 1996 m. kovo mėn. LNK „Žinių", nuo 1997 m. laidos „Raudonoji linija" vedėja. 1998–2000 m. BTV „Žinių", laidos „Karštoji linija" vedėja, 2000 m. laidos „Pjūvis" vedėja, laidos „Ekipažas" žurnalistė. 2000–2001 m. LRT laidos „Aktualus interviu" vedėja.

### Politinė komunikacija

2000–2001 m. LR susisiekimo ministrų Gintaro Striauko ir Dailiaus Barakausko, 2001–2006 m. ministro pirmininko Algirdo Brazausko atstovė spaudai. 2006–2008 m. ministro pirmininko Gedimino Kirkilo patarėja viešiesiems ryšiams. 2008–2009 m. Seimo pirmininko Arūno Valinsko sekretoriato vadovė.

### Grįžimas į TV

2009–2010 m. LNK laidos „Savaitės įvykių TOP5" vedėja. Nuo 2011 m. sausio mėn. – LRT TV laidų „Savaitė", 2018–2020 m. rugpjūčio – „Dienos tema", nuo 2020 m. rugsėjo 7 d. – „LRT forumas" vedėja.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 407 psl.
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑  Nebėra vadovo – nereikalinga ir A.Valinsko komanda, 2009-09-16
7. ↑  Pumprickaitės baimės, 2010-12-31[neveikianti nuoroda]

Nuorodos
--------

Vikicitatos 

Wikiquote logoWikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***Nemira Pumprickaitė***

* Interviu su N. Pumprickaite // Kauno diena, 2006-08-19
*Kitos reikšmės – Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia.*
Koordinatės: 54°50′56″ š. pl. 25°27′40″ r. ilg.﻿ / ﻿54.84889°š. pl. 25.46111°r. ilg.﻿ / 54.84889; 25.46111

|  Nemenčinės šv. arkangelo Mykolo bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilniaus |
| **Dekanatas** | Naujosios Vilnios |
| **Savivaldybė** | Vilniaus rajonas |
| **Gyvenvietė** | Nemenčinė |
| **Adresas** | Bažnyčios g. 13 |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | 1855 m. |
| **Stilius** | klasicizmas |

**Nemenčinės šv. arkangelo Mykolo bažnyčia** – Vilniaus vyskupijos bažnyčia Nemenčinėje. Pamaldos laikomos lenkų ir lietuvių kalbomis.

Istorija
--------

Bažnyčios interjeras
1387 m. Ldk Jogailos įsakymu pastatyta viena pirmųjų Lietuvoje bažnyčių (jos vieta nenustatyta), įsteigta parapija. Bažnyčiai turtų paskyrė Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas. Privilegijai dingus, ji patvirtinta 1525 m. Nemenčinės bažnyčia XVI a. viduryje buvo gana turtinga. Jai priklausiusioje žemėje buvo 81 valstiečių sodyba. Maskvos kariuomenė bažnyčią 1655 m. sunaikino, iki 1680 m. atstatyta. Per Šiaurės karą (iki 1706 m.) bažnyčia sudeginta. Po 1712 m. atstatyta. 1775 m. įkurta Šv. Rožančiaus brolija. XVIII a. pab.-XIX a. pradžioje veikė parapinė mokykla.

Nemenčinėje 1774–1790 m. klebonavo poetas Adomas Naruševičius, vėliau Lucko vyskupas. Nemenčinės žemės 1803 m. paskirtos Vilniaus universitetui, kuris klebonui mokėjo atlyginimą. 1807–1824 m. Nemenčinėje klebonavo gamtininkas, Vilniaus universiteto profesorius Stanislovas Bonifacas Jundzilas (1761–1847 m.), 1824–1840 m. – Florijonas Bobrovskis, 1882 m. Vilniuje išleisto lenkų - lotynų kalbų žodyno autorius.

1848–1855 m. vietoj 1842 m. sudegusios pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia. Statyba rūpinosi 1851–1857 m. klebonavęs Antanas Kitkevičius-Kikutis (1805–1857 m.), kuris ir palaidotas Nemenčinėje. Bažnyčią 1855 m. rugsėjo 20 d. konsekravo vyskupas Vaclovas Žilinskis.

Ne visi Nemenčinės parapijos kaimų gyventojai 1849 m. kalbėjo lietuviškai. XIX a. pamaldos laikytos ir pamokslai sakyti tik lenkų kalba. 1892–1895 m. Nemenčinėje vikaravęs Mykolas Masiulis bažnyčioje pradėjo vartoti lietuvių kalbą. Jį iškėlus, parapija toliau lenkinta. XX a. pradžioje dar buvo 20 lietuviškai kalbančių parapijos kaimų. Lietuvių kalba bažnyčioje pradėta vartoti 1939 m. atgavus Vilniaus kraštą. Bažnyčia 1947 m. apdegė. 1950 m. suremontuota.

Architektūra
------------

Bažnyčia klasicistinė, stačiakampio plano, vienabokštė. Vidus 3 navų. Šventoriaus tvora – akmenų mūro.

Šventoriuje stūkso Parčevskių koplyčia, kurioje palaidotas bažnyčios fundatorius Aleksandras Parčevskis.

Galerija
--------

* Bendras bažnyčios vaizdas (2009 m.)Bendras bažnyčios vaizdas (2009 m.)
* 2015 m.2015 m.
* ŠventoriusŠventorius
* Bažnyčios priekis. Virš durų – Gailestingumo jubiliejaus 2016 m. temaBažnyčios priekis. Virš durų – Gailestingumo jubiliejaus 2016 m. tema

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Nemenčinės šv. arkangelo Mykolo bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Parapijos puslapis Archyvuota kopija 2016-06-12 iš Wayback Machine projekto.
| **Petras Čimbaras** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1967 m. rugsėjo 22 d. (55 metai)Bijutiškis, Molėtų rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Jolita Čimbarienė |
| Vaikai | Modestas, Justas |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Molėtų rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Lietuvos socialdemokratų darbo partija |

**Petras Čimbaras** (g. 1967 m. rugsėjo 22 d. Bijutiškyje, Molėtų rajonas) – Lietuvos ir Molėtų rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas, LR Seimo narys.

Biografija
----------

1983 m. baigė Bijutiškio aštuonmetę mokyklą, 1986 m. baigė Panevežio technikos mokyklą, mechanikas.

Mokydamasis Panevėžyje intensyviai sportavo, žaidė Panevėžio rankinio rinktinėje, atstovavo Panevėžio sporto mokyklai respublikinėse lengvosios atletikos varžybose, buvo pakviestas studijuoti į Kauno kultūros institutą, bet buvo priverstas atlikti tarnybą kariuomenėje. 1990 m. išvyko uždarbiauti į užsienį. 1993 m. paskirtas į UAB direktoriaus pareigas, nuo 1997 m. UAB „Trijadė" direktorius. Laimėjo 2016 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimuose.
Iki 2018 m. Darbo partijos (leiboristų) Molėtų skyriaus pirmininkas. Nuo 2018 m. Lietuvos socialdemokratų darbo partijos narys, pirmininko pavaduotojas.
2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Molėtų rajono savivaldybės tarybos narys.

Šeima
-----

Sutuoktinė Jolita, vaikai Modestas, Justas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-05-06 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai - Leiboristų partija - Iškelti kandidatai Archyvuota kopija 2012-05-17 iš Wayback Machine projekto.
*Kitos reikšmės – Šv. Stanislovo Kostkos bažnyčia.*
Koordinatės: 56°08′57″š. pl. 23°37′22″r. ilg.﻿ / ﻿56.1491°š. pl. 23.6228°r. ilg.﻿ / 56.1491; 23.6228

|  Gasčiūnų šv. Stanislovo Kostkos bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Šiaulių |
| **Dekanatas** | Joniškio |
| **Savivaldybė** | Joniškio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Gasčiūnai |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | XVIII a. |

**Gasčiūnų šv. Stanislovo Kostkos bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Gasčiūnų kaime, 10 km į pietus nuo Joniškio. Vadinama šv. Stanislovo Kostkos (1550–1568) vardu. Parapijoje veikia Kurmaičių šv. Mato Apaštalo koplyčia.

2015 m.

Istorija
--------

Gasčiūnuose XVII a. pastatyta medinė koplyčia. Iki 1786 m. ji atstatyta, 1902 m. paskirtas kunigas, koplyčia tapo filija. Kauno gubernatorius 1903 m. neleido laikyti pamaldų ir gyventi kunigui. Šis draudimas 1904 m. panaikintas. 1909 m. įsigytas varpas, įsteigta „Saulės" draugijos mokykla. Klebono Flavijaus Žilinsko rūpesčiu bažnyčia 1931 m. padidinta ir pašventinta.

Architektūra
------------

Liaudies architektūros formų kuklus pastatas su dvišlaičiu stogu, išsiskiria dideliu piramidiniu aukštu bokštu. Bokštą puošia apskritas žvaigždinis langelis ir du dideli langai su arkomis bei daugybe stiklų.

Bažnyčia medinė, stačiakampio plano, vienabokštė, vienanavė. Šventoriaus tvora sumūryta iš plytų, su arkiniais vartais. Jame stovi stulpinė varpinė, pastatyta 1933 m.

Kaimo kapinių varpinė yra be sienų, tik piramidinis stogelis ant stulpų su spyriais. Du varpai matomi iš lauko ir pasiekiami nuo žemės. Didysis varpas lietas 1781 m. Bažnyčią ir kapines juosia plytų mūro tvora su gražiais vartais. Šie vartai turi tris arkas ir yra uždaromi geležinių pinučių varteliais.

Galerija
--------

* Iš priekioIš priekio
* Bažnyčios pietinis fasadasBažnyčios pietinis fasadas
* Bažnyčios vakarinis fasadasBažnyčios vakarinis fasadas
* Nukryžiuotojo skulpturėlė ant bažnyčios apsidėsNukryžiuotojo skulpturėlė ant bažnyčios apsidės
* Bažnyčios apsidėBažnyčios apsidė
* Bažnyčios vartaiBažnyčios vartai
* Bažnyčios varpinėBažnyčios varpinė
* Varpas kabo apie 2,5 m aukštyjeVarpas kabo apie 2,5 m aukštyje
* Bažnyčios smailės kryžiusBažnyčios smailės kryžius

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Gasčiūnų šv. Stanislovo Kostkos bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Petras Vėžys** |
| --- |
| Gimė | 1930 m. spalio 18 d. (92 metai)Velykiai, Panevėžio rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Nijolė Balčikonytė- Vėžienė |
|  |
| Veikla | inžinierius mechanikas |
|  |
| Alma mater | 1958 m. Lietuvos žemės ūkio akademija |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Lietuvos TSR Valstybinė premija |

**Petras Vėžys** (g. 1930 m. spalio 18 d. Velykiuose, Panevėžio raj.) – Lietuvos inžinierius mechanikas, technikos mokslų daktaras.

Biografija
----------

Gimė Velykių kaime, Panevėžio rajone, valstybės tarnautojo šeimoje. Mokėsi Panevėžio II-oje suaugusiųjų gimnazijoje. 1958 m. baigė Lietuvos Žemės ūkio akademiją. 1970 m. apgynė disertaciją „Presuoto šieno džiovinimo proceso ir technologijos tyrimas Lietuvos TSR klimatinėmis sąlygomis". 1985 m. suteiktas docento vardas. Profesinę kvalifikaciją kėlė Vokietijoje.

1958 m. pradėjo eiti jaunesniojo mokslinio bendradarbio pareigas Raudondvaryje, Lietuvos Žemės ūkio mechanizacijos ir elektrifikacijos institute. 1960–1965 m. – direktoriaus pavaduotojas gamybai. 1965–1980 m. dirbo instituto Džiovinimo sektoriuje. 1972 m. – vyr. mokslinis bendradarbis. 1980–1991 m. dėstė Veterinarijos akademijoje.

4 išradimų autorius. Publikavo daugiau nei 100 mokslinių straipsnių žemės ūkio specifika Lietuvos bei užsienio spaudoje, skaitė pranešimus Maskvoje, Rygoje, Charkove, Minske ir kt. Yra kelių mokslinių monografijų bendraautoris. Jo darbai išversti į latvių, rusų kalbas. 1972 m. paskirta Lietuvos TSR valstybinė premija.

1962 m. vieno pirmųjų Lietuvoje kotedžinio tipo namų projekto Raudondvaryje autorius.

Bibliografija
-------------

* Šieno paruošimo darbų mechanizavimas, su kitais, 1970 m.
* Žemės ūkio produktų džiovinimas ir laikymas, su kitais, 1980 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2014-07-14 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑   Petras Vėžys. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (simno- žvoru). Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988.- 498 psl.
3. ↑   Archyvuota kopija 2014-07-14 iš Wayback Machine projekto.