recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Elijas** (dailininko José de Ribera paveikslas, 1638 m.)
**Elijas**, **Elijus** (hebr. אליהו, *Elijahu*) − Senajame Testamente minimas žydų pranašas, kilęs iš Tišbos miesto. Gyveno IX a. pr. m. e. Izraelyje karaliaus Ahabo valdymo metais. Uolus kovotojas su stabų garbinimu.

Gyvenimas
---------

Ahabas ir jo svetimšalė žmona Jezabelė nusidėjo Dievui, žudydami Dievo pranašus. Todėl Elijas buvo pasiųstas pranešti Ahabui, kad Dievas užleis sausrą. Po to Elijas pasislėpė prie Karito upelio ir maitinosi tuo, ką jam atnešdavę varnai. Upeliui išdžiūvus, Elijas nuėjo į Sidoną ir apsistojo pas našlę Sareptoje. Anot Biblijos, Dievas neleidęs išsekti jos miltų ir aliejaus atsargoms iki tol, kol badas nesibaigė. Mirus našlės sūnui, Dievas išklausęs Elijo maldą ir grąžinęs mirusiajam gyvybę.

Trečiaisiais sausros metais Elijas grįžo pas Ahabą, kuris apkaltino pranašą dėl Izraelį ištikusių nelaimių. Biblijoje pasakojama, kaip Elijas surengė išbandymą Baalo pranašams – liepė sukrauti jiems aukurą ir ant jo padėti paskerstą jautį. Tą patį padarė ir pats Elijas. Žaibas turėjo sudeginti arba Baalo pranašų atnašą, arba Elijo. Baalo pranašai visą dieną šoko aplink aukurą, meldėsi, darė ritualinius įsipjovimus, tačiau tai nepadėjo. Ugnis sudegino Elijo auką ir taip parodė, jog tikrasis Dievas yra Jahvė. Baalo pranašai buvo išžudyti, sausra tą pačią dieną pasibaigė.

Elijas, gelbėdamasis nuo Jezabelės, kuri buvo ant jo supykusi dėl Baalo pranašų išžudymo, pabėgo į pietus, į dykumas. Elijas pasijutęs vienišas ir nedaug trūko, kad būtų puolęs į neviltį. Tačiau į Eliją prabilo Dievas ir pasakė, kad Elijas dar turi patepti naująjį karalių ir paruošti pranašo darbui Eliziejų.

Vėliau, kai Ahabas surengė Naboto nužudymą, norėdamas pasisavinti jo vynuogyną, Elijas perspėjo karalių, jog Dievas nubaus visą jo šeimą.

Kai pranašas atliko visas užduotis, buvo paimtas į dangų ugnies vežime. Pranašas Malachijas skelbė, jog Elijas sugrįš prieš ateinant Mesijui. Kartu su Moze Elijas buvo pasirodęs Jėzaus atsimainymo metu.

Vaizdavimas
-----------

Dailėje dažniausiai vaizduojamas esąs dykumoje, maitinamas varnų. Kiti variantai: Elijas kartu su angelu, laikančiu taurę arba kylantis ugnies vežimu į dangų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Elijas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 470 psl.
2. ↑  Biblijos enciklopedija. Alna litera. Vilnius, 1993.
**Naujoji vaidilutė** – katalikiškas mėnesinis žurnalas, ėjęs 1921–1940 m. Kaune.

Istorija
--------

Įsteigė ir redagavo Pranas Dovydaitis, leido Lietuvių ateitininkų sąjunga. 1921–1931 m. buvo skirtas moksleivėms ateitininkėms. 1931 m. pertvarkytas į moterų inteligenčių žurnalą. 1933–1935 m. leido priedą moksleivėms „Rimties valandėlė" (redaktorė Danutė Lipčiūtė-Augienė). Spausdino „Šviesos" spaustuvė.

Spausdino straipsnius kultūros, meno, švietimo, auklėjimo klausimais, grožinę kūrybą.

Bendradarbiavo Liudas Gira, Nelė Mazalaitė, Salomėja Nėris, Petronėlė Orintaitė, Marija Pečkauskaitė ir kt.

Redaktoriai
-----------

* Pranas Dovydaitis, Stefanija Ladigienė, Jadvyga Laurinavičiūtė, E. Maželytė,
* Jadvyga Drungaitė – 1932–1933 m. ir 1936–1937 m.
* Izabelė Motekaitienė – 1934–1937 m.
* Ona Gaigalaitė-Beleckienė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 354 psl.

Nuorodos
--------

* „Naujoji vaidilutė" 1921-1940 suskaitmenintas archyvas pas spauda.org

* „Naujoji Vaidilutė" skenuoti puslapiai pas epaveldas.lt
| Kražantė |
| --- |
| Kražantė ties Kražiais Kražantė ties Kražiais |
| **Ilgis** | 87,4 km |
| **Baseino plotas** | 378 km² |
| **Vidutinis debitas** | 4,18 m³/s |
| **Ištakos** | Kelmės rajonas |
| **Žiotys** | Dubysa |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Kražantė |

**Kražantė** – upė Žemaitijoje, Telšių ir Kelmės rajono savivaldybių teritorijoje; Dubysos dešinysis intakas.

Geografija
----------

Prasideda Žemaičių aukštumoje, Girgždūtės kraštovaizdžio draustinyje, prie Pagirgždūčio ir Vašilėnų, 9 km į pietryčius nuo Varnių, netoli Girgždūtės kalvos. Nuo versmių iki Kuprės teka vaizdingomis apylinkėmis į pietryčius, žemiau, iki pat žiočių – į šiaurės rytus. Įteka į Dubysą 101 km nuo jos žiočių, ties Burbaičiais ir Padubysiu.

Intakai:

* dešinieji: Lyšupis, Malkupis, Eglyšė, Šlaunis, Gumyžla;
* kairieji: Grabikė, Šaka, Kalnyčia, Obelynė, Kuprė, Vėgėlė, Vilbėnas.

Žemupyje įsteigtas Kražantės hidrografinis draustinis. Jo teritorijoje – gražus „laukinis" slėnis, gausu rėvų, didelių akmenų. Teka pro Burbaičių piliakalnį. Ties Kelme upėje įrengtas 5 ha tvenkinys.. Pluskiuose (47 km nuo žiočių) nuo 1971 m. veikia hidrometrinė stotis.

Svarbesnės gyvenvietės prie Kražantės: Vašilėnai, Sendvariai, Gorainiai, Petrališkė, Kražiai, Griniai, Pakražantis, Šimaičiai, Rikantai, Kelmė, Kukečiai.

Hidrologija
-----------

Aukštupyje vaga iki 4 m pločio, nuo Šakos iki Kuprės reguliuota, plotis 10–23 m, gylis 2,1–3,2 m. Nuo Kuprės iki žiočių vaga labai vingiuota, plotis 6–12 m, gylis 1–1,5 m. Vidutinis nuolydis 1,03 m/km. Srovės greitis 0,1 m/s, žemupyje 0,2–0,3 m/s. Žemupyje slėnis gilus, šlaitai statūs, 6–20 m. vietomis 30 m aukščio. Debitas ties Pluskiais: vidutinis metinis 2,3 m³/s, didžiausias – m³/s, minimalus – 0,1 m³/s (vasarą), 0,021 m³/s (žiemą). Vandens lygio svyravimo amplitudė 1,5–1,9 m. Vidutinis debitas žiotyse 3,52 m³/s.

Etimologija
-----------

Kražantės upėvardis kildinamas nuo Kražių miestelio („Kražių upė, kražinė, kražiškė"), nors kai kurie šaltiniai nurodo atvirkščiai, kad miestelio vardas kilęs nuo upės.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kražantė*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 386
2. ↑  Algirdas Rainys. *Kražantė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 742 psl.
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
4. ↑  Lietuvos vietovardžių geoinformacinė duomenų bazė. *Prieiga internete*
**Kretingos grūdai** – grūdų perdirbimo bendrovė Kretingoje, Tiekėjų g. 41, LT-97123 Kretinga. Viena didžiausių pašarų gamybos bendrovių šalyje, 2005 m. užėmė 27% šių produktų rinkos.

Veikla
------

Gamina kombinuotuosius pašarus, lesalus ir baltyminius vitamininius papildus gyvuliams ir paukščiams, ėdalą šunims. Grūdų saugyklos ir birių pašarinių žaliavų muitinės sandėliai talpina apie 100 000 tonų grūdinių kultūrų. Kombinuotų pašarų cecho gamybinis pajėgumas - 50 tonų pašarų per valandą.

Turi atstovybes Maskvoje ir Minske. 2006 m. valdė – 91% bendrovės „Kontvainiai" (verčiasi kiaulininkyste), 90% „Labtesta" (pašarų, vandens, teršalų ir kitų tyrimai, įvairios konsultacijos), apie 84% „Raminora" (ši bendrovė valdo Druskininkų sveikatos ir poilsio centrą „SPA-Vilnius"), 67% „Remtama" (prekyba žemės ūkio technika ir įranga), 100% „Bridimekso" kiaulių veislininkystės fermos, 75% Kaliningrado paukščių fabriko, 65% Kaušėnų paukštyno akcijų. 

Pagamino (2005 m.) 96 144 t. produkcijos, pajamos 90,9 mln. Lt, grynasis pelnas 10,5 mln. Lt; dirbo – 130 darbuotojų (2006 m.). 25% produkcijos eksportuoja į Rusiją, Baltarusiją, Ukrainą.

Istorija
--------

1945 m. tuometiniame garvežių depo pastate įsteigtas grūdų priėmimo punktas. Grūdų priėmimo patalpas sudarė garvežių depo pastatas ir keletas karo meto medinių barakų. 1957 m. priimtas nutarimas grūdų priėmimo teritorijoje pastatyti kombinuotųjų pašarų gamybos cechą. 1958 m. įkurta Valstybinė grūdų perdirbimo gamykla, 1958 m. liepos 12 d. buvo pagamintos pirmosios tonos kombinuotų pašarų. Ši data laikoma kombinuotų pašarų cecho įkūrimo data. Tuo metu Kretingos grūdų produktų kombinatas buvo antroji įmonė, gaminanti kombinuotus pašarus šalyje. Didėjant kombinuotųjų pašarų rinkai, 1983 m. pradėta statyti naujoji 630 tonų per parą gaminanti kombinuotų pašarų gamykla.

1994 tapo akcine bendrove „Kretingos grūdai".

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kretingos grūdai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 18 psl.
2. ↑  „Kretingos grūdai"
Animacija, demonstruojanti mažiausią Pitagoro trejetą 32 + 42 = 52.
**Pitagoro trejetas** arba **Pitagoro skaičių trejetas** – trijų natūraliųjų skaičių *a*, *b* ir *c* rinkinys, kuris yra kvadratinės diofantinės lygties {\displaystyle a^{2}+b^{2}=c^{2}} sprendinys. Pitagoro trejetai yra glaudžiai susiję su Pitagoro teorema, nes naudojant tokius skaičius galima sudaryti statųjį trikampį su kraštinėmis, kurių ilgiai yra a, b ir c. Tokie trikampiai yra vadinami **Pitagoro trikampiais**.

Geriausiai žinomas Pitagoro trejetas yra (3,4,5).

Pitagoro trejetai gali būti tik arba visi lyginiai skaičiai, arba du nelyginiai ir vienas lyginis skaičius. Pitagoro trejetai vien tik su nelyginiais skaičiais neegzistuoja.

Apibrėžimas
-----------

Sveikieji skaičiai {\displaystyle u,v,w}, kurie tenkina antrojo laipsnio diofantinę lygtį {\displaystyle u^{2}+v^{2}=w^{2}}, vadinami **Pitagoro skaičiais**.

### Paprastieji Pitagoro trejetai

Pitagoro trejetai paprastai užrašomi (*a*, *b*, *c*). Trejetai, kurių trys skaičiai yra tarpusavy pirminiai skaičiai (neturi jokių bendrų daliklių), vadinami *paprastaisiais Pitagoro trejetais* arba *Pitagoro skaičiais*. 16 pirmųjų paprastųjų Pitagoro trejetų, kurių *c* ≤ 100 yra:

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| ( 3 , 4 , 5 ) | ( 5, 12, 13) | ( 8, 15, 17) | ( 7, 24, 25) |
| ( 9, 40, 41) | (11, 60, 61) | (12, 35, 37) | (13, 84, 85) |
| (16, 63, 65) | (20, 21, 29) | (28, 45, 53) | (33, 56, 65) |
| (36, 77, 85) | (39, 80, 89) | (48, 55, 73) | (65, 72, 97) |

Išnašos
-------

1. ↑  *Pythagorean Triple*. MathWorld. Nuoroda tikrinta 2023-10-29.
| KronštatasКронштадт |
| --- |
|              |
| *Kronštato katedra* |
|  |
| 

KronštatasKronštatas

60°0′0″ š. pl. 29°46′0″ r. ilg.﻿ / ﻿60.00000°š. pl. 29.76667°r. ilg.﻿ / 60.00000; 29.76667﻿ (Kronštatas)Koordinatės: 60°0′0″ š. pl. 29°46′0″ r. ilg.﻿ / ﻿60.00000°š. pl. 29.76667°r. ilg.﻿ / 60.00000; 29.76667﻿ (Kronštatas) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Subjektas** | Sankt Peterburgo miestas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1704 |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 43 005  |
| **Plotas** | 19,35 km² |
| **Tankumas** (2010) | 2 222 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Kronštatas |
|  |
| UNESCO vėliava **UNESCO** | (angl.) (pranc.): 540 |

**Kronštatas** (vok. *Krone* 'karūna' + *Stadt* 'miestas') – Rusijos uostas Baltijos jūros Suomijos įlankos Kotlino saloje, 30 km į vakarus nuo Sankt Peterburgo (priklauso kaip atskiras miestas). Istorinė Rusijos admiraliteto ir Baltijos laivyno bazė. Karinis uostas. Laivų remonto, testilės, maisto, siuvimo pramonė. XX a. pr. Šv. Mikalojaus soboras. Yra tvirtovės kompleksas, admiralitetas, arsenalas. Veikia keli muziejai.

Istorija
--------

 I. Aivazovskio „Kronštato reidas" 1840 m.
 Paminklas admirolui Makarovui
Pagal 1617 m. Stolbovo taikos sutartį tarp Rusijos ir Švedijos, Kotlino sala atiteko Švedijai. 1703 m. Švedijos karo laivams išplaukus žiemoti į neužšąlančius Baltijos uostus, Rusijos caro Petro I įsakymu saloje pradėtas statyti pirmasis Rusijos fortas, turėjęs užkirsti kelią Švedijos laivynui link Nevos įlankos. 1704 m. tvirtovė buvo pašventinta ir pavadinta *Kronšlotu*. 1722 m. pastatytas citadelės fortas ir Kronštatas tapo svarbiausia Rusijos Baltijos laivyno baze. 1723 m. tvirtovė pavadinta Kronštatu. XVIII a. pabaigoje pastatytas Kronštato admiralitetas. Iki XIX a. pabaigos mieste veikė ir prekybos uostas. Kronštato įgula aktyviai dalyvavo 1905–1907 m. Vasario revoliucijose ir Spalio perversme. 1921 m. – Kronštato sukilimo vieta. Antrojo pasaulinio karo metu priklausė Leningrado gynybos sistemai, buvo daug kartų Vermachto bombarduotas. Miesto istorinis centras ir įtvirtinimai nuo 1990 m. yra UNESCO Pasaulio paveldo objekto „Istorinis Sankt Peterburgo centras ir susijusių paminklų grupė" dalis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kronštadt (Kronštatas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 129 psl.
**Rifo Respublika** (berb. *Tagduda n Arif*; arab. جمهورية الريف‎), *Konfederacinė Rifo genčių respublika* – nepriklausoma berberų valstybė, egzistavusi nuo 1921 m. rugsėjo iki 1926 m. gegužės. Valstybė buvo paskelbta, kai Rifo berberų gentys sukilo ir paskelbė nepriklausomybę tiek nuo Maroko sultono, tiek nuo Maroką valdžiusių ispanų.

Rifo respublikos sostinė buvo Aždiras (*Ajdir*), o piniginis vienetas – *rifanas* (angl. *riffan*). Nepriklausomybės diena buvo rugsėjo 18 d. Gyventojų skaičius – apie 550 000.

Paskelbus nepriklausomybę Rifo respublikos prezidentu tapo *Muhammad Ibn 'Abd al-Karim al-Khattabi*, trumpiau vadintas *Abd el-Krim*.

Formaliai Rifo respublika buvo įkurta 1923 m. vasario 1 d. o Abd el-Krim tapo valstybės vadovu. Premjeru nuo 1923 m. liepos iki 1926 m. gegužės 27 d. buvo *Hajj Hatmi*.

Valstybė buvo panaikinta 1926 m. gegužės 27 d. po to, kai Ispanijos ir Prancūzijos pajėgos, po ilgo Rifo karo, sutriuškino Rifo respublikos pajėgas. Karo veiksmuose Ispanijos pajėgos prieš berberus panaudojo cheminį ginklą.

Istorija
--------

Berberai smarkiai priešinosi Ispanijos ir Prancūzijos įsiveržimams į Maroką. Tačiau berberai nesugebėdavo suvienyti jėgų, vėl prasidėdavo tarpgentiniai kivirčai ir gentinis susiskaldymas. Didysis 1912 m. sukilimas prieš prancūzus buvo visiška nesėkmė, nes jo metu sudarytos sąjungos žlugo per keletą mėnesių.

Vienintelis vadovas *Muhammad Ibn 'Abd al-Karim al-Khattabi*, buvęs žurnalistas ir kadis, tapo Rifo berberų vadu. Abd el-Krimo vadovaujami berberai daug kartų sutriuškino ispanus ir nustūmė juos į pakrantę, kur liko tik keli ispanų įtvirtinimai. Abd el-Krimas norėjo sukurti laisvą berberų valstybę, kurioje berberams netektų kariauti. Jis siuntė diplomatinius atstovus į Londoną ir Paryžių, bandydamas užmegzti diplomatinius ryšius su Europos valstybėmis. Tai nepadėjo, nes Prancūzija labai nerimavo dėl jaunos berberų valstybės, kuri ateityje galėjo išstumti prancūzus iš viso Maroko, jei tik turės laiko sutelkti pajėgas ir apsiginkluoti. Abd el-Krimas savo veikloje rėmėsi idėja apie visų tautų teisę į laisvę, tačiau ši idėja visiškai nežavėjo kolonijinių Europos valstybių.

1925 m. pabaigoje Prancūzija ir Ispanija ėmė veikti kartu. Suminis jų pajėgų dydis buvo apie 400 tūkstančiai karių. Buvo naudojama keliolika tankų, iki 100 lėktuvų. Ispanų aviacija antskrydžiuose naudojo cheminį ginklą. Rifo respublikos kariuomenė buvo sumušta 1926 m. gegužės mėn. Kariuomenės likučiai partizaniškai kovėsi iki 1927 m. gegužės.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Banknotes of the Rif". imperial-collection.net. Nuoroda tikrinta 2010-03-23.
Koordinatės: 38°34′33″ š. pl. 28°42′45″ v. ilg.﻿ / ﻿38.57583°š. pl. 28.71250°r. ilg.﻿ / 38.57583; 28.71250

Fajalo padėtis Azoruose
**Fajalas** (port. *Faial*) – sala Atlanto vandenyne, Azorų salyno centrinėje dalyje, tuoj į vakarus nuo Piko. Priklauso Portugalijai. Plotas 173 km². Salos ilgis iš vakarų į rytus 21,2 km, plotis iki 16,3 km. Sala vulkaninės kilmės (sudaryta iš bazalto, tefros, trachito), kalnuota. Aukščiausia vieta – Kabeso Gordo vulkaninė kaldera (1043 m). Į vakarus nuo jos yra aktyvus Kapelinjoso ugnikalnis (paskutinis išsiveržimas – 1958 m.). Saloje dažni stiprūs žemės drebėjimai.

Saloje gyvena 14 875 gyventojų (2001 m.), pagrindinė gyvenvietė – Horta. Verčiamasi žemės ūkiu, pienininkyste, turizmu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Faial (Fajalis)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 740 psl.

* Fajalas žvelgiant iš PikoFajalas žvelgiant iš Piko
* KapelinjosasKapelinjosas
* Ribeirinjos švyturysRibeirinjos švyturys
* Drebėjimo sugriauta Pedro Migelio bažnyčiaDrebėjimo sugriauta Pedro Migelio bažnyčia

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Fajalas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
*Kitos reikšmės – Pagalba.*
Leidinio „Pagalba" pirmasis numeris (1904 m.)
**Pagalba** – Mažosios Lietuvos evangelikų liuteronų leidinys, ėjęs 1904–1919 m. 1922–1938 m. Tilžėje, Priekulėje, Klaipėdoje, Tauragėje. Skelbėsi esąs *krikščioniškas mėnesinis laiškas*.

Istorija
--------

Spausdintas gotišku šriftu. Iki 1905 m. Nr. 28 savaitraštis, vėliau – mėnesinis žurnalas. Leido Endrikis Šadagys, Mikelis Jurgelaitis, draugija „Sandora".

Spausdino Pagalbos spaustuvė Tilžėje, „Lituania" bei „Ryto" spaustuvės Klaipėdoje. Leido priedus *„Ką garbės vyrai apie Biblijas sako"* (1918 m.) *„Jaunųjų prietelis"* (1934 m. 1936 m.) *„Pagalbos pridėjimas"* (1904 m.). Leidinio tiražas 1000–2000 egz.

Skelbė religinius tekstus, bažnytines žinias, pasakojimus apie religines šventes, pasiuntinystes iš įvairių šalių, pasaulietines naujienas, didaktinio pobūdžio raštus dorovės, sveikatos klausimais. Nuo 1914 m. dalis teksto spausdinta lotynišku šriftu.

Redagavo Vilius Gaigalaitis, Mikelis Jurgelaitis, Martynas Purvinas, Endrikis Šadagys, Mikas Preikšaitis, Jonas Pauperas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 368 psl.

Nuorodos
--------

* Pagalba. E-paveldas.lt
| **Fedoras fon Bokas vok.  *Fedor von Bock*** |
| --- |
|  |
| Fedoras fon Bokas |
| Gimė | 1880 m. gruodžio 3 d.Kiustrinas, Vokietijos imperija |
| Mirė | 1945 m. gegužės 4 d. (64 metai)Oldenburgas, Trečiasis reichas |
|  |
| Veikla | vokiečių karinis veikėjas |
|  |
|  **Vikiteka** | Fedor von Bock |

**Fedoras fon Bokas** (vok. *Fedor von Bock*, 1880 m. gruodžio 3 d. Kiustrinas – 1945 m. gegužės 4 d. Oldenburge) – vokiečių karinis veikėjas, Vermachto feldmaršalas (1940 m.).

Biografija
----------

Gimė Prūsijos karininko šeimoje. Potsdame baigė kadetų mokyklą ir 1898 m. jam buvo suteiktas leitenanto laipsnis. Tais pačiais metais pradėjo tarnybą 5-ajame gvardijos pėstininkų pulke. 1904 m. paskirtas bataliono adjutantu, o 1906 m. – pulko adjutantu. Nuo 1910 m. iki 1912 m. mokėsi Generalinio štabo akademijoje, kurią baigęs buvo pakeltas į kapitonus. Nuo 1913 m. tarnavo gvardijos korpuso štabe. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, tęsė tarnybą Vakarų fronte dislokuoto korpuso štabe. 1915 m. gegužę buvo perkeltas tarnauti į Rytų fronte kovojusios 11-osios armijos štabą. 1916 m. buvo paskirtas tarnauti 200-osios divizijos, veikusios Karpatuose, štabe. Tais pačiais metais pakeltas į majorus. Nuo 1917 m. balandžio vėl tarnavo Vakarų fronte dislokuoto armijos korpuso štabe. Po karo liko tarnauti Reichsvere. 1920 m. pakeltas į pulkininkus leitenantus. Veimaro respublikos laikotarpiu aktyviai dalyvavo nelegalios sukarintos organizacijos – Juodojo reichsvero – veikloje. 1924 m. paskirtas vadovauti 4-ojo pėstininkų pulko batalionui. 1925 m. pakeltas į pulkininkus. Nuo 1926 m. paskirtas 4-ojo pėstininkų pulko vadu. 1929 m. pakeltas į generolus majorus ir paskirtas vadovauti 1-ajai kavalerijos divizijai. 1931 m. pakeltas į generolus leitenantus ir paskirtas vadovauti 2-ajai divizijai. 1935 m. pakeltas į pėstininkų generolus ir paskirtas 3-osios armijų grupės vadu. 1938 m. vadovavo 8-ajai armijai, kuri užėmė Austriją. Po šios operacijos pakeltas į generolus pulkininkus. Tais pačiais metais vadovavo 2-ajai armijai, užėmusiai Sudetus. Įsiveržimo į Lenkiją metu vadovavo *armijų grupei Šiaurė*. Mūšio dėl Prancūzijos metu – vadovavo *armijų grupei B*. 1940 m. liepos 19 d. jam, kaip ir dar 11 Vermachto aukščiausio rango generolų, buvo suteiktas feldmaršalo laipsnis už jų veiksmus žaibiškai nugalint Prancūziją. 1941 m. birželį Barbarosos operacijos metu vadovavo *armijų grupei Centras*. Po netikėtos V. fon Reichenau mirties, nuo 1942 m. sausio paskirtas vadovauti *armijų grupei Pietūs*. 1942 m. liepą dėl nesutarimų su A. Hitleriu buvo nušalintas nuo pareigų ir perkeltas į rezervą. Iki karo pabaigos gyveno savo dvare Prūsijoje. 1945 m. gegužės 3 d. jo vairuojamas automobilis buvo apšaudytas Jungtinės Karalystės aviacijos. F. Von Bokas buvo sunkiai sužeistas ir kitą dieną mirė ligoninėje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *von Bock Fedor (Fedoras fon Bokas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 306 psl.
Firno laukas *Säuleck* viršūnėje, Aukštajame Tauerne
**Firnas** (senąja aukštaičių vokiečių kalba *firni* – pernykštis, senas) – grūdėtas, susisluoksniavęs ir iš dalies susikristalizavęs sniegas, išsilaikęs bent vienerius metus. Tarpinė stadija tarp sniego ir ledo.

Firno susidarymas
-----------------

Firnas formuojasi kalnuose aukščiau sniego ribos ir poliarinėse srityse, kuriose iškritęs sniegas per vasarą nespėja ištirpti. Įprastai firnas susidaro sniegui aptirpstant ir vėl sušalant, kai firno grūdelių tankis, suyrant snaigių kristalinei struktūrai, padidėja iki 0,3-0,5 g/cm³. Apatinius firno sluoksnius slegia iškritęs naujas sniegas, o senesnis suslėgtas sniegas sušąla su vandeniu, įsisunkusius iš viršutinių sniego sluoksnių ir persikristalizuoja. Iš firno susidaro balkšvas firninis ledas, kurio tankis siekia 0,80-0,85 g/cm³, o iš jo – ledynas. Ledyno skaidraus kristalinio ledo tankis siekia 0,88-0,91 g/cm³.

Sritis, kurioje susidaro firnas, vadinama firniniu baseinu arba ledyno mitybos sritimi. Ledynų viršūnės paprastai sudarytos iš firno, po kuriuo slūgso firninis ledas, o po šiuo – glečeris. Antarktidoje firno sluoksnis siekia 100 m. Drėgnas firnas kalnuose gali sukelti lavinas, pasižyminčias galinga griaunančia jėga ir cementuojančiomis savybėmis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kęstutis Kilkus. Firnas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 116 psl.
| La Rošelispranc. *La Rochelle* |
| --- |
|        |
| *La Rošelio uostas* |
|  |
| 

La RošelisLa Rošelis

46°09′33″ š. pl. 01°09′06″ v. ilg.﻿ / ﻿46.15917°š. pl. 1.15167°r. ilg.﻿ / 46.15917; 1.15167﻿ (La Rošelis)Koordinatės: 46°09′33″ š. pl. 01°09′06″ v. ilg.﻿ / ﻿46.15917°š. pl. 1.15167°r. ilg.﻿ / 46.15917; 1.15167﻿ (La Rošelis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Prancūzijos vėliava Prancūzija |
| **Regionas** | Naujoji Akvitanija |
| **Departamentas** | Pajūrio Šaranta |
|  |
| **Gyventojų** (2008) | 78 424  |
| **Plotas** | 28,43 km² |
| **Tankumas** (2008) | 2 758 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | La Rošelis |

**La Rošelis** (pranc. *La Rochelle*) – miestas vakarų Prancūzijoje, Naujosios Akvitanijos regione;  Pajūrio Šarantos departamento centras. Išsidėstęs prie Biskajos įlankos, prieš Rė salą. Svarbus vakarų Prancūzijos transporto centras. Veikia prekybos, karinis, žvejybos ir jachtų uostas. La Rošelį su kitais Prancūzijos miestais jungia geležinkeliai ir automagistralės. Veikia La Rošelio oro uostas. Reikšmingas naftos perdirbimo, chemijos, maisto pramonės centras. Plėtojamas turizmas. Nuo 1993 m. veikia La Rošelio universitetas. Yra daug muziejų – Jūrų, Dailės, Naujojo Pasaulio, kvepalų ir kiti. Populiarus buriavimas, regbis.

Istorija
--------

Dabartinėje vietoje X a. įkurta gyvenvietė. XII a. ji gavo miesto teises. Šimtamečio karo metu buvo didžiausias Prancūzijos uostas prie Atlanto vandenyno, todėl daug kartų buvo užimtas abiejų kariavusių pusių. 1372 m. galutinai atiteko Prancūzijai. XVI a. plintant reformacijai, tapo viena svarbiausių hugenotų tvirtovių, kurią Rišeljė kariuomenė paėmė tik po 1627-1628 m. apsiausties. 1685 m. panaikinus Nanto ediktą daug gyventojų emigravo į Ameriką. Antrojo pasaulinio karo metais dėl labai gerai organizuotos Vokietijos kariuomenės gynybos, buvo paskutinis išvaduotas Prancūzijos miestas.

Architektūra
------------

La Rošelio uosto vartus žymi XIV a. įtvirtinti bokštai. Išliko XVI–XVII a. miesto Rotušė, Šv. Liudviko katedra. Šv. Mykolo, Šv. Išgelbėtojo bažnyčios.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *La Rochelle (La Rošelis)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 539-540 psl.
Antikvarinis fotelis, dekoruotas Papjė mašė ir perlamutru, Santjago muziejus, Čilė
**Fotelis** (pranc. *fauteuil*) – minkštas sėdimasis baldas su atkalte ir ranktūriais; minkštas krėslas. Dažnai foteliai yra baldų komplekto dalis.

Gaminamas iš įvairios medienos, dažomas, lakuojamas, poliruojamas, auksuojamas, tekinamas, drožinėjamas, aptraukiamas oda, puošniais apmušalais (damastu, lampasu, atlasu, aksomu, specialiai išaustais peizažiniais ar kitokio rašto gobelenais, naujausiais laikais – žakardinais audiniais). Puošiamas dekoratyviniais apvadais, kutais, apkalamas vinutėmis, minkštos dalys užpildomos drožlėmis, džiovinta žole, vata, plunksnomis, ašutais, XIX a. – spyruoklėmis, nuo XX a. – ir poroplastikais.

Vadintas dailės stiliaus (Liudviko XIII, regentystės stiliaus), valdovų, didikų (*à la Pompadour*) vardais. Išsirutuliojo XVI a. iš katedros – akmeninio arba medinio krėslo, skirto ypatingam asmeniui. Baroko epochos foteliams būdinga aukšta atkaltė, įvairios tekintos kojos, sujungtos stačiakampiais, X arba H raidės formos skersiniais XVII–XVIII a. susiformavo įvairios atmainos, kurios skiriasi dydžiu, pasostės, atkaltės, ranktūrų forma:

* *à la reine* (pranc. 'pagal karalienę') – platus su žema atkalte),
* kabriolė – žemas su ryškiai suapvalinta atkalte,
* markizė – platus su stačiakampe atkalte ir pagalve,
* gondolė – lenktų, suapvalintų formų su žema atkalte,
* beržerė – žemas, platus su pagalve,
* konfesionalas – masyvių formų su aukšta atkalte.

Savito stiliaus sukūrė baldų dail. *T. Chipendale*, *G. Hepplewhite*, *T. Sheraton* ir kiti. Klasicizmo stiliaus mažesni, tiesių, architektoniškų formų. XIX a. suvienodėjo, atmainos nunyko, paplito patogūs, gilūs, minkšti krėslai mažai kito iki XXI a.

Lietuvoje foteliai paplito XVII–XVIII amžiuje. Gaminti dvarų ir amatininkų dirbtuvėse pagal Vakarų Europos stilių pavyzdžius, vežti iš užsienio. XX a. unikalių sukūrė baldų dizaineriai J. Prapuolenis, J. Vainauskas, J. Virakas, A. Speičys ir kiti.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lijana Šatavičiūtė. Fotelis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 206-207 psl.
| **Abu Jusufas I Jakubas Almansurasarab.: ابو يوسف يعقوب المنصور** |
| --- |
| Maroko kalifas |
| Almochadų dinastija |
| Gimė | 1160 m. |
| Mirė | 1199 m. sausio 23 d. (~39 metai)Marakeše |
| Tėvas | Abu Jakubas Jusufas I |
| Maroko kalifas |
| Valdė | 1184-1199 m. |
| Pirmtakas | Abu Jakubas Jusufas I |
| Įpėdinis | Muhamedas Anasyras |

**Abu Jusufas I Jakubas Almansuras** (arab.: ابو يوسف يعقوب المنصور, g. 1160 – m. 1199 m. sausio 23 d. Marakeše) – nuo 1184 m. Almochadų dinastijos Maroko kalifas.

Abu Jusufas I Jakubas Almansuras buvo Abu Jakubas Jusufas I sūnus.

Almansuro nebaigtos statyti mečetės liekanos. Pagal tą patį projektą buvo statomi Kutubijos mečetės ir *Giralda* Sevilijoje minaretai.

Istorija
--------

25 metų Abu Jusufas I Jakubas valdžią paveldėjo po tėvo mirties ir pasivadino Almansuru. Jam iš naujo teko įsitvirtinti Ispanijoje, be to įtempta padėtis buvo ir Tunise, kur įsiveržė Maljorkos emyrai broliai Banu Ganijai (Banu Ghaniya). 1184 m. jie netikėtai užėmė Bedžają, paskui, padedami vietos gyventojų, Alžyrą ir Milianą (Khemis Meliana) (1186 m.), Gafsą (Tunisas) (1187 m.). Jaunasis kalifas puolė brolius Banu Ganijus ir nugalėjo prie Konstantinos, o paskui ir prie Gabeso. Kad baigti vietos genčių sukilimą jis perkėlė į Maroką tris arabų gentis, bet vis tiek čia Almohadų valdžia liko silpna. 1188 m. Jahija ibn Ganija (Yahya Ibn Ghaniya) atnaujino karą ir per kelerius metus užkariavo visą rytų Magrebą. Almansuras dviem frontais negalėjo kariauti tad didžiausią dėmesį skyrė Pirėnams. Almansuras 1189 m. įsiveržė į Portugaliją ir užėmė Silves pilį (Algarvė), o 1190-1191 m. Alcácer do Sal, Palmelos, Almados, Abrantes ir Tomaro pilis.
Ispanijoje krikščionys, vadovaujami Kastilijos karaliaus Alfonso VIII, po ilgos apgulties iš Almochadų atėmė Kuenką, o Leono karalius – Estremadūrą. Almansuras kruopščiai ruošėsi atsakomajam mūšiui ir 1195 m. liepos 18 d. prie Alarkos nugalėjo kastiliečius (Battle of Alarcos). Po šios pergalės Almansuras pradėjo puolimą prieš Toledą, Madridą ir Kuenką, bet šių miestų apgultys buvo bevaisės.

Kutubijos mečetė
Abu Jusufas I Jakubas Almansuras mirė 1199 m. sausio 23 d. Marakeše.

Tuo metu, kai šalies pakraščiuose vyko karai, pačiame Maroke buvo taika. Šalyje klestėjo prekyba, architektūra, filosofija ir mokslas. Todėl Almansuro valdymas buvo sėkmingiausias Almochadų imperijos istorijoje. Šalyje vyko statybos ir buvo tiesiami keliai, Marakeše pastatytas vandentiekis ir ligoninė, Kutubijos ir Elmansurijos (El Mansouria) mečetės, pietinėje senamiesčio dalyje *Kasba*. Almansuras Rabate bandė pastatyti didžiausią tuo metu pasaulyje mečetę (dabar Hasano Bokštas), bet kalifui mirus darbai sustojo.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *al Mansūras (al-Manṣūr), Abū Yūṣuf Ya‘qūb al-Manṣūr*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 225 psl.

Nuorodos
--------

* *Istorinis žodynas* Archyvuota kopija 2008-01-29 iš Wayback Machine projekto.;
* *Musulmonų vadovai*.

| Karališkieji titulai |
| --- |
| Prieš tai:**Abu Jakubas Jusufas I** | **Almochadų dinastija**1184–1199 m. | Po to:**Muhamedas Anasyras** |
| **Adolfas Gurskis** |
| --- |
| Gimė | 1936 m. balandžio 5 d.Pamiškiai, Ramygalos valsčius |
| Mirė | 2021 m. balandžio 4 d. (84 metai) |
|  |
| Veikla | filologas, žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | 1960 m. Vilniaus universitetas |

**Adolfas Gurskis** (1936 m. balandžio 5 d. Pamiškiuose, Ramygalos valsčiuje – 2021 m. balandžio 4 d.) – Lietuvos filologas, žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

1955 m. baigė Ramygalos vidurinę mokyklą, 1960 m. – Vilniaus universiteto Istorijos–filologijos fakulteto lietuvių kalbos ir literatūros specialybę.

1961–1970 m. Profesinio techninio mokymo komiteto leidybos metodininkas, 1970–1971 m. – Lietuvos Respublikinės turizmo ir ekskursijų tarybos ekskursijų organizavimo ir propagavimo sektoriaus vedėjas. Nuo 1971 m. Lietuvos telegramų agentūros ELTA vertėjas–redaktorius, 1991–1993 m. – Eltos generalinis direktorius. 1993–2000 m. dienraščio „Lietuvos aidas" naujienų skyriaus redaktorius.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 159 psl.
**Aidas** – Vilniaus krašto lietuvių laikraštis, leistas 1938–1939 m. Vilniuje.

Istorija
--------

Nr. 1 išėjo 1938 m. balandžio 29 d. vietoje laikraščio „Vilniaus rytojus". Leistas du kartus, nuo 1938 m. spalio 3 d. – tris kartus per savaitę. Spausdino spaustuvė „Ruch" Vilniuje. Išleisti 192 numeriai.

Informavo apie Lietuvos ir pasaulio įvykius, svarstė Vilniaus krašto kultūros, švietimo, socialinius klausimus, spausdino lietuvių rašytojų kūrinius, skleidė lietuvybės idėjas. Lenkų valdžia konfiskuodavo atskirus numerius, kuriuos redakcija pakartotinai išleisdavo be uždraustų tekstų, su tuščiomis skiltimis.

Nuo 1938 m. spalio 13 d. spausdintas „Aido" puslapis „Kultūrinės žinios", kuris nuo 1939 m. sausio ėjo kas savaitę. Nuo 1938 m. gegužės 3 d. leistas savaitinis priedas ūkininkams „Ukininkas", nuo 1938 m. gegužės 6 d. – iliustruotas priedas vaikams „Varpelis".

Leidėjas ir redaktorius Liudvikas Cicėnas, nuo 1939 m. sausio mėn. – Vincas Budrevičius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 305 psl.

Nuorodos
--------

* „Aidas". E-paveldas.lt
Lankasterių rožė
**Lankasteriai** (angl. *Lancaster, House of Lancaster*) – Anglijos karališkoji giminė, Plantagenetų giminės atšaka.

Istorija
--------

Dinastijos pradininku laikomas Anglijos karalius Henrikas IV, valdęs šalį nuo 1399 m. iki 1413 m. Lankasterių vardas atsirado 1267 m. kai Anglijos karalius Henrikas III sūnui Edmundui paskyrė Lankasterio erlo titulą. Edmundo anūkas Henrikas 1351 m. tapo Lankasterio kunigaikščiu. Henriko duktė Blanša ištekėjo už Anglijos karaliaus Eduardo III, kurių trečiasis sūnus Jonas Gentietis paveldėjo Lankasterių titulą ir valdas. Jono Gentiečio sūnus Henrikas 1390 m. dalyvavo Kryžiuočių ordino vykdytoje Vilniaus apsiaustyje. 1399 m. Henrikas dalyvavo nušalinant nuo valdžios Anglijos karalių Ričardą II, o tų pačių metų spalio 13 d. buvo karūnuotas kaip Henrikas IV. Dinastijai taip pat priklausė Henrikas V ir Henrikas VI. 1461 m. Ričardo Jorkiečio sūnus Eduardas IV nuvertė Henriką VI ir tapo pirmuoju Jorkų dinastijos karaliumi. Kiek anksčiau Eduardo III penktojo sūnaus Edmundo iš Langlio (1385 m. – Jorko kunigaikštis) palikuonys pareiškė pretenzijas į Anglijos sostą. Tuomet valdęs psichikos liga sergantis karalius Henrikas VI (Lankasterių giminės) tam neprieštaravo, bet jorkų užmačioms pasipriešino karalienė Margarita Anžu, norėjusi, kad karaliumi taptų jos sūnus, Velso princas Eduardas, – dėl to kilo dinastinis Baltosios ir Raudonosios rožių karas (1455–1485 m.), taip pavadintas pagal Jorkų herbe buvusią baltą, o Lankasterių – raudoną rožes. Po šio vidaus karo Anglijos valdžia atiteko naujai – Tiudorų dinastijai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Manfredas Volodka. Lankasteriai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 503 psl.
Vatikano teritorija, nustatyta pagal Laterano susitarimą
**Laterano susitarimas** – 1929 m. vasario 11 d. Laterano rūmuose pasirašytas tarp Italijos ir Šventojo Sosto susitarimas. Susitarimą sudarė trys dokumentai: politinė sutartis, kuria buvo pripažįstamas Šventojo Sosto suverenitetas Vatikano mieste, konkordatas, reguliuojantis Katalikų bažnyčios padėtį Italijoje ir finansinis susitarimas dėl kompensacijos Šventajam Sostui už prarastas teritorijas bei nuosavybę.

Istorija
--------

Susitarimas užbaigė Italijos ir Šv. Sosto konfliktą dėl Romos, prasidėjusį 1870 m. kai susivienijus Italijai, prie jos buvo prijungta Popiežiaus valstybė. 1871 m. Italijos vyriausybė garantavo popiežiui Pijui IX, taip pat jo įpėdiniams teisę naudotis Vatikanu ir Laterano rūmais bei kasmetinę piniginę kompensaciją. Tačiau Katalikų bažnyčia, siekdama būti nepriklausoma, siūlomų kompensacijų nepripažino, o popiežiai skelbėsi esantys Vatikano belaisviais. 1926 m. dėl Vatikano statuso prasidėjo Italijos ir popiežiaus derybos, trukusios trejus metus. Laterano susitarimą pasirašė Italijos ministras pirmininkas B. Musolinis ir Vatikano valstybės sekretorius, kardinolas P. Gasparri.

Susitarimo nuostatai
--------------------

Pagal Laterano susitarimą, popiežius įsipareigojo būti neutralus tarptautiniuose santykiuose, nedalyvauti Italijos vidaus politiniame gyvenime. Roma pripažinta pasaulio katalikų centru, o katalikybė – Italijos valstybės remiama religija. Laterano susitarimas 1947 m. buvo inkorporuotas į Italijos konstituciją. 1984 m. pasirašytas naujas susitarimas, kuriuo katalikybė nebelaikoma Italijos valstybės remiama religija, tačiau 0,8 % pajamų mokesčio dalis pasirinktinai gali būti pervesta bet kuriai Italijos pripažįstamai religinei bendruomenei arba socialinėms reikmėms. Pagal 1984 m. susitarimą, panaikintas privalomas religijos mokymas valstybinėse mokyklose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Laterano susitarimas, Laterano paktas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 561 psl.
**Laukaitis, Dvaranauskas, Narijauskas ir Bendrovė** – poligrafijos įmonė, veikusi 1906–1915 m. Seinuose.

Istorija
--------

Įkūrė kunigai Vincas Dvaranauskas, Juozas Laukaitis ir Jurgis Narjauskas savaitraščiui „Šaltinis" leisti. Leidykla turėjo spaustuvę, knygrišyklą ir knygyną.

Daugiausia buvo spausdinami lietuviški leidiniai; išleistos 257 knygos, 9 laikraščiai; tarp jų „Šaltinis" 1906–1914 m. „Vadovas" 1908–1914 m.; „Spindulys" 1909–1915 m. savaitraštis „Žiburys" su priedais „Artojas", „Šaltinėlis", „Vainikėlis", „Vainikas" ir „Kvieslys". 1911 m. spaustuvė išspausdino S. Jablonskos į lenkų kalbą išverstą lietuvių rašytojų kūrybos rinkinį, kuriame buvo A. Baranausko, S. Dagilio, L. Giros, A. Jakšto, V. Kudirkos, Maironio ir Margalio poezijos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Merkys. *Laukaitis, Dvaranauskas, Narijauskas ir Bendrovė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 610 psl.
| **Petras Abromaitis** |
| --- |
| Gimė | 1854 m. lapkričio 26 d.Saltininkai, Krosnos valsčius |
| Mirė | 1911 m. vasario 17 d. (56 metai)Šenandoa, JAV |
|  |
| Veikla | kunigas, spaudos darbuotojas |

**Petras Abromaitis** (1854 m. lapkričio 26 d. Saltininkų kaime, Krosnos valsčiuje – 1911 m. vasario 17 d. Šenandoa, JAV) – Lietuvos kunigas, spaudos darbuotojas.

Biografija
----------

Baigė Seinų kunigų seminariją, kunigavo Punske. 1887 m. išvyko į Jungtines Amerikos Valstijas.

Aktyviai dalyvavo JAV lietuvių kultūriniame gyvenime, rūpinosi lietuviškų parapijų steigimu. Su A. Miluku ir J. Žilinsku 1894–1896 m. leido laikraštį „Garsas Amerikos lietuvių", kartu su kitais organizavo Lietuvių katalikų spaudos bendriją, kuri 1903 m. iš kunigo V. Varnagirio perėmė savaitraštį „Žvaigždė".

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Abromaitis Petras*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 8 psl.
| **Petras Bancevičius** |
| --- |
| Gimė | 1873 m.Vilkaviškis |
| Mirė | 1948 m. spalio 7 d. (~75 metai)Belshilis |
|  |
| Veikla | visuomenės veikėjas, spaudos darbuotojas |

**Petras Bancevičius** (1873 m. Vilkaviškis – 1948 m. spalio 7 d. Belshilis) – Didžiosios Britanijos lietuvių visuomenės veikėjas, spaudos darbuotojas.

Biografija
----------

Baigė Marijampolės gimnaziją, dirbo raštininku. 1897 m. išvyko į Didžiąją Britaniją. 1902 m. Belshilyje įsteigė lietuvių informacijos biurą ir „Varpo" bendrovę. Vienas Škotijos lietuvių švietimo draugijos „Šviesa" steigėjų. 1905–1906 m. leido laikraštį „Laikas". Nuo 1930 m. žurnalo „Naujas laikas – New Era" redaktorius, šešetą metų – Lietuvos atstovybės Londone patarėjas. 

1922 m. organizavo knygų rinkliavą besikuriančiai Lietuvos universiteto bibliotekai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 55-56 psl.
2. ↑  Domas Šniukas. *Petras Bancevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 596 psl.
| **Petras Karuža** |
| --- |
| Gimė | 1908 m. gegužės 15 d.Glengarnoke, Škotija |
| Mirė | 1933 m. kovo 15 d. (24 metai)Kaune |
|  |
| Veikla | žurnalistas, poetas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Petras Karuža** (slapyvardis *Kapsainis*. 1908 m. gegužės 15 d. Glengarnoke, Škotija – 1933 m. kovo 15 d. Kaune) – Lietuvos žurnalistas, poetas.

Biografija
----------

1928 m. baigė Vilkaviškio gimnaziją. Nuo 1928 m. studijavo Lietuvos universiteto Teologijos–filosofijos fakultete lietuvių ir prancūzų literatūrą, pedagogiką ir psichologiją.

1929 m. pradėjo dirbti laikraščio „Rytas" redakcijoje, literatūros skyriaus redaktorius. Taip pat dirbo filmų tikrinimo įstaigoje. Priklausė Lietuvių rašytojų draugijai.

Bendradarbiavo leidiniuose „Rytas", „Granitas", „Lietuvos ūkis", „Naujoji Romuva", „Židinys", „Ateitis" ir kt. Rašė straipsnius literatūros, kultūros ir politikos klausimais.  Persišaldęs sunkiai susirgo ir mirė ligoninėje.

Bibliografija
-------------

* *Giesmės apie daiktus ir žmones*, eilėraščiai, parengė Bernardas Brazdžionis, Kaunas, Sakalas, 1933 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 210 psl.

* Petras Karuža. Redagavo Antanas Vaičiulaitis ir Bernardas Brazdžionis. Išleido Kazys Karuža, 1984, Chicaga. 1000 egz.
**Violette AC**|  |
| **Pavadinimas** | Violette AC |
| **Įkurtas** | 1918 m. gegužės 18 d. |
| **Stadionas** | *Silvijaus Katoro* stadionas, Port o Prensas |
| **Talpa** | 20 000 |
| **Vadovas** | ? nežinoma |
| **Vyr. treneris** | ? nežinoma |
| **Lyga** | Ligue Haïtienne |
| **2023** | nežinoma |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| 




**Apranga  namie**
 | 




**Apranga  svečiuose**
 |

 |

**Violette Athletic Club**, o trumpiau vadinamas **Violette AC** – profesionalus Haičio futbolo klubas, rungtyniaujantis aukščiausioje lygoje. Įsikūręs Port o Prense. Namų rungtynes žaidžia Silvijaus Katoro stadione (pranc. *Stade Sylvio Cator*), talpinančiame 20 tūkst. žiūrovų.

Istorija
--------

Klubas įkurtas 1918 m. gegužės 18 d. žinoma, kad nuo 1988–1989 m. rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje. Daugkartiniai Haičio čempionai, vienas sėkmingiausių klubų šalyje.

2010–2011 m. sezone liko penkiolikti ir iškrito į žemesnį divizioną. 

2011 m. žaidė Antroje lygoje, 2012 m. – Pirmame divizione, o 2013 m. – vėl Antroje lygoje.

Nuo 2014 m. sezono rungtyniavo Pirmame divizione. 2017 ir 2018 m. žaidė Antroje lygoje, o nuo 2019 m. – Pirmame divizione.

Pasiekimai
----------

**Ligue Haïtienne (7):**
* **Čempionai (7)**: 1939, 1957, 1968, 1983, 1994/95, 1999, 2020/21-O

|  |
| --- |
|  **Šią straipsnio dalį reikėtų išplėsti.** |

Klubo spalvinė gama
-------------------

|  |  |
| --- | --- |
| **VIOLETTE AC** | **VIOLETTE AC** |

Apranga
-------

Sportinės aprangos pokyčiai

|  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 




**nežinomi metai**
 | 




**nežinomi metai**
 | 




**nežinomi metai**
 | 




**2021 metai**
 | 




**2021 metai**
 | 




**2023 metai**
 | 




**2023 metai**
 |

Garsesni žaidėjai
-----------------

Žaidėjai, atstovavę nacionalinei rinktinei.
* Haitis Wilde-Donald Guerrier
* Haitis David Saincius, gynėjas.
* Haitis Alexandre Boucicaut, saugas.
* Haitis Markorel Sampeur, saugas.
* Haitis Johnny Descolines, puolėjas.

Užsieniečiai
* Panama

Treneriai
---------

* 

|  |
| --- |
|  **Šią straipsnio dalį reikėtų išplėsti.** |

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  RSSSF duomenų bazė (Sezonai)
3. ↑  Informacija apie klubą
4. ↑  Apie Wilde-Donald Guerrier
5. ↑  David Saincius
6. ↑  Alexandre Boucicaut
7. ↑  Markorel Sampeur
8. ↑  Johnny Descolines

Nuorodos
--------

* **[ Oficiali klubo svetainė]**
* instagram paskyra
* SOCCERWAY
* SOFASCORE
* FLASHSCORE
* Transfermarkt
* Globalsportsarchive
| **Leonardas Šimutis** |
| --- |
| Gimė | 1892 m. lapkričio 6 d.Šėrikai, Šilalės valsčius, Tauragės apskritis |
| Mirė | 1975 m. balandžio 17 d. (82 metai)Čikaga, JAV |
|  |
| Veikla | JAV lietuvių visuomenės veikėjas, Lietuvos politinis veikėjas, publicistas, žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Lojolos universitetas |

**Leonardas Šimutis** (1892 m. lapkričio 6 d. Šėrikai, Šilalės valsčius, Tauragės apskritis – 1975 m. balandžio 17 d. Čikaga, JAV) – JAV lietuvių visuomenės veikėjas, Lietuvos politinis veikėjas, publicistas, žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

1912 m. baigęs Maskvos gimnaziją, 1913 m. išvyko į JAV, 1915 m. studijavo Šv. Bedos koledže, nuo 1917 m. – Lojolos universitete Čikagoje teisę, anglų kalbą ir žurnalistiką, Niujorke sociologiją.

Pirmuosius rašinius paskelbė 1911 m. 1914 m. Čikagoje redagavo laikraštį „Katalikas". 1915 m. suorganizavo žurnalo „Vytis" leidimą, jo administratorius. 1918–1926 m. laikraščio „Garsas" vyriausiasis redaktorius. 

Rinkimai vyko gegužės 8–10 dienomis. Atvykęs į Lietuvą tuojau sužinojo, kad jau yra išrinktas IV (Telšių) rinkimų apygardoje kaip LKDP narys. Oficialiai pareigas pradėjo eiti birželio 2 d. Seime įėjo į krikščionių demokratų bloką ir nuo birželio 9 d. priklausė Žemės ir miškų ūkio komisijai, darbavosi Darbo ir socialinės apsaugos komisijos pirmininko pavaduotoju. 1926–1927 m. – vienas iš „Ryto" redaktorių Kaune. Po valstybės perversmo, 1927 m. pradžioje, buvo įkūręs konsultacinį biurą užsienio lietuviams Kaune (Ožeškienės g. 3), LKDP būstinėje.

Nuo 1932 m. Amerikos lietuvių Romos katalikų federacijos generalinis sekretorius, 1940–1948 m. – pirmininkas. 1940–1965 m. Amerikos lietuvių tarybos pirmininkas.

1927–1968 m. dienraščio „Draugas" vyriausiasis redaktorius, „Tėvynės sargas" redaktorius. Spausdino publicistinius straipsnius, eilėraščius, noveles, vaizdelius.

Bibliografija
-------------

* *Amerikos lietuvių taryba*, Čikaga, 1971 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 490 psl.
2. ↑  Prof. dr. Juozas Skirius. JAV lietuvio Leonardo Šimučio parlamentinės veiklos bruožai 1926–1927 metais. Archyvuota kopija 2019-08-02 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 490 psl.

Nuorodos
--------

* ŠIMUTIS Leonardas (1892–1975) | lrs.lt
| **Petras Povilas Daužvardis** |
| --- |
| Gimė | 1895 m. lapkričio 16 d.Pakamentis, Alūkstos apskritis |
| Mirė | 1971 m. rugsėjo 27 d. (75 metai)Čikaga |
|  |
| Veikla | visuomenės veikėjas, diplomatas, spaudos bendradarbis |
|  |
| Alma mater | Valparaiso universitetas |

**Petras Povilas Daužvardis** (1895 m. lapkričio 16 d. Pakamentis, Alūkstos apskritis – 1971 m. rugsėjo 27 d. Čikaga) – JAV lietuvių visuomenės veikėjas, diplomatas, spaudos bendradarbis, teisės daktaras.

Biografija
----------

Žmona Juzefa Daužvardienė. 1914 m. atvyko į JAV. 1918–1922 m. studijavo Valparaiso universitete, vėliau jame dėstė lietuvių kalbą. 1924 m. baigė Džordžtauno universitetą Vašingtone. 1943 m. teisės daktaras.

1920–1923 m. Lietuvių katalikų moksleivių susivienijimo sekretorius ir pirmininkas, Lietuvių darbininkų sąjungos sekretorius, Amerikos lietuvių Romos katalikų federacijos ir 1924–1925 m. „Lietuvos vyčių" vicepirmininkas. 1920–1921 m. redagavo žurnalą „Tautos rytas".

Nuo 1925 m. dirbo Lietuvos užsienio reikalų ministerijoje: 1925 m. – Teisių skyriuje, 1927–1937 m. Lietuvos vicekonsulas Niujorke, nuo 1937 m. iki mirties konsulas Čikagoje. Lietuvos sovietinės okupacijos laikotarpiu universitetuose ir lietuvių kolonijose skaitė paskaitas Lietuvos nepriklausomybės klausimais, bendradarbiavo lietuvių ir amerikiečių spaudoje. Daugelio lietuviškų organizacijų veikėjas.

Jam mirus, artimieji paprašė lietuvių bendruomenę velionio garbei aukoti pinigus lietuviškųjų organizacijų veiklai. Lietuvių žurnalistų sąjungos Centro valdyba, atsižvelgdama į tai, kad jis jaunystėje aktyviai bendradarbiavo spaudoje, nutarė steigti dr. P. Daužvardžio stipendijų fondą jauniesiems lietuvių spaudos darbuotojams ugdyti. Pradinis kapitalas buvo surinktas per 1972 m. vasario 5 d. Spaudos balių Čikagoje. P. Daužvardžio premijomis apdovanota keliasdešimt spaudos bendradarbių.

Įvertinimas
-----------

* 1939 m. Gedimino 3 laipsnio ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Petras Povilas Daužvardis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 538 psl.
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 101 psl.
Dvasininko alba
*Apie Italijos miestą skaitykite: čia*.
**Alba** (lot. *alba* – balta) – Katalikų bažnyčios dvasininkų ir patarnautojų liturginis ilgas, platus, baltas, dažniausiai lininis, juosiamas virvute su kutais arba juosta, rūbas. Balta albos spalva simbolizuoja sielos tyrumą, o jos ilgis – ištvermę ir gerus darbus. Alba vilkima po arnotu. Tuo atveju, jei alba ne visiškai uždengia paprastus drabužius ties kaklu, prieš ją velkantis užsirišama antpetė.

Istorija
--------

Pirmieji albas nešiojo senovės graikai ir romėnai. Nuo pirmųjų krikščionybės amžių alba tapo bažnytiniu drabužiu. Jau V a. naudota liturgijos metu. Nuo X a. albų apačia ir ilgų rankovių galai puošti liturginėmis spalvomis ir ornamentais, antsiuvais, o nuo XVII a. ir nėriniais. Nuo 1969 m. albos siuvamos tik iš baltos lygios medžiagos, be siuvinių, rekomenduojama juostelėmis ar liturginių simbolių ornamentais puošti albos apačią.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Alba*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 276 psl.