recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| ***Bėk, Žmogau, bėk*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Corri uomo corri |
| Kilmės šalis |  Italija Prancūzija |
| Režisierius | Sergio Sollima |
| Scenaristas (-ai) | Pompeo De AngelisSergio Sollima |
| Kompozitorius | Bruno Nikolai Ennio Morricone |
| Vaidina | Tomas MilianDonald O‘BrienJohn Ireland |
| Metai | 1968 |
| Žanras | vesternas |
| Trukmė | 120 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Bėk, žmogau, bėk** (it.  *Corri uomo corri*) – 1968 m. italų ir prancūzų vesternas, 1966 m. sukurto filmo „Suvesti sąskaitas" tęsinys ir priklauso režisieriaus Sollimos politinių vesternų apie Emiliano Zapata trilogijai.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Tomas Milian – Manuelis Sančesas / Kučilijo
* Donald O‘Brien – Natanielis Kesidis
* John Ireland – Santiljana
* Linda Veras – Penė Banington
* Marco Guglielmi – pulkininkas Mišelis Sevinji
* Jose Torres – Ramiresas
* Chelo Alonso – Doloresa

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Už įstatymo ribų esantis Manuelis Sančesas, dėl gebėjimo puikiai valdyti peilį visų vadinamas Kučiliju, grįžta į gimtąjį miestelį Meksikoje ir netrukus atsiduria kalėjime. Kameroje jis susipažįsta su Ramiresu, kuris paprašo pagalbos organizuojant pabėgimą. Kučilijo stebisi, kad iš kalėjimo nori bėgti žmogus, kurį jau sekančios dienos ryte ir taip išleis į laisvę, tačiau paaiškėja, kad Ramiresas buvo atsakingas už 3 milijonų JAV dolerių, skirtų Meksikos revoliucionieriaus, apsaugą ir dabar yra medžiojamas daugelio suinteresuotų asmenų.

Kučilijo su Ramiresu pabėga, tačiau vėliau per susišaudymą šis žūva. Dabar visi, su kuo tik Kučilijo tenka susidurti – buvusiu šerifu, o dabar samdiniu Kesidžiu, revoliucionieriumi Santiljana, valdžios atstovu pulkininku Sevinji, vargšams padedančios organizacijos nare Pene, Meksikos banditais ir net sužadėtine Doloresa – visi stengiasi bet kokiomis priemonėmis gauti iš jo žinių apie paslėptą turtą. Vienintelis kelias Kučilijo likti gyvam – bėgti ir tikėtis, kad lenktynėse dėl pinigų jis bus pirmas...
| **Laimutė Kačerauskienė** |
| --- |
| Gimė | 1956 m. spalio 27 d.Lietuva Akmenė |
| Mirė | 2018 m. rugsėjo 23 d. (61 metai) |
| Sutuoktinis (-ė) | Stasys Kačerauskas |
| Vaikai | Daina Liachovienė, Marius Kačerauskas |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Mažeikių rajono savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja |
| Partija | Darbo partija |

**Laimutė Kačerauskienė** (1956 m. spalio 27 d. Akmenėje – 2018 m. rugsėjo 23 d. Mažeikiuose) – Lietuvos ir Mažeikių rajono savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja.

Biografija
----------

1974 m. baigė Mažeikių 2-ąją vidurinę mokyklą, 1982 m. – Vilniaus žemės ūkio buhalterinės apskaitos technikumą, buhalterė, 2007 m. – Vakarų Lietuvos verslo kolegiją, administratorė.

UAB „Europos tyrimai" apklausėja, UAB „Valauvis" vyr. finansininkė.

2011–2018 m. Mažeikių rajono savivaldybės tarybos narė.

Darbo partijos Mažeikių skyriaus narė, skyriaus pirmininkė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-02-23 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑   Archyvuota kopija 2018-10-06 iš Wayback Machine projekto.
| ***Daugiau dolerių MakGregorams*** |
| --- |
|  |
|  |
| Kilmės šalis |  Ispanija Italija |
| Režisierius | Jose Luis Merino |
| Metai | 1970 |
| Žanras | vesternas |
| Trukmė | 99 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Daugiau dolerių MakGregorams** (it. *Ancora dollari per i MacGregor*) – 1970 m. sukurtas vesternas.

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Premijų medžiotojas Džordžas Forsaitas savo aukoms pritraukti naudoja žmoną Gledis, tačiau kartą planas nesuveikia ir šią nužudo banditas Džo Saksonas. Džordžas mėgina atkeršyti, tačiau nespėja – tai padaro nežinomas klajūnas MakGregoras. 

Kitu Forsaito taikiniu tampa aukso kasykloje besislapstantis Rosas Stiuartas, tačiau jam iš paskos seka ir MakGregoras. Sužinojęs apie du atskirai veikiančius medžiotojus, Rosas nusprendžia juos supriešinti, o pats su sėbrais – pasprukti, tačiau jam nepavyksta. Atsiskaitę su Stiuartu, Forsaitas ir MakGregoras turi dar išsiaiškinti tarpusavyje.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Peter Lee Lawrence – Robertas MakGregoras
* Carlos Quiney – Džordžas Forsaitas
* Malisa Longo – Juma
* Stelvio Rosi – Rosas Stiuartas
* Mariano Vidal Molina – Džo Saksonas
* Maria Salerno – Maticha
* Maria Mahor – Gledis MakGregor

Išnašos
-------

1. ↑   Thomas Weisser. Spaghetti Westerns--the Good, the Bad and the Violent: A Comprehensive, Illustrated Filmography of 558 Eurowesterns and Their Personnel, 1961-1977. McFarland, 2005, p. 220.
| **Adolfas Nezabitauskis** |
| --- |
| Gimė | 1901 m. liepos 6 d.Rusija Baidotai, Gintališkės valsčius, Telšių apskritis, Kauno gubernija |
| Mirė | 1968 m. gruodžio 15 d. (67 metai)Lietuva Telšiai |
| Tėvai | Kazimieras Nezabitauskis, Karolina Danilavičiūtė-Nezabitauskienė |
|  |
| Veikla | Lietuvos žurnalistas, kraštotyrininkas, istorikas, muziejininkas |
| Organizacijos | Šiaulių Aušros muziejus, Telšių muziejus |
| Pareigos | fondų saugotojas, muziejininkas |
|  |
| Išsilavinimas | aukštasis |
| Alma mater | Vytauto Didžiojo universitetas |

**Adolfas Nezabitauskis** (nuo 1940 m. **Zabitis**; 1901 m. liepos 6 d. Baidotuose, Gintališkės valsčius, Telšių apskritis, Kauno gubernija – 1968 m. gruodžio 15 d. Telšiuose. Palaidotas Gargždelės kapinėse) – Lietuvos pedagogas, žurnalistas, kraštotyrininkas, istorikas, muziejininkas.

Biografija
----------

Baigė Telšių gimnaziją, 1929 m. – lituanistiką Kauno Vytauto Didžiojo universiteto Humanitariniame fakultete.

Nuo 1927 m. bendradarbiavo leidiniuose „Vairas", „Lietuvis", „Tautininkų balsas", „Tauta ir žodis". Nuo 1929 m. laikraščio „Lietuvos aidas" kalbos tvarkytojas, 1931 m. – sekretorius, nuo 1939 m. dienraščio „Vilniaus balsas" korektorius, stilistas, žurnalistas. 1933 m. korporacijos „Samogitia" pirmininkas. 1941 m. kultūros paminklų įstaigos viršininkas. Karo metais dirbo Kauno M.K.Čiurlionio galerijoje. 1941–1943 m. bendradarbiavo leidinyje „Lietuvių archyvas". Buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos narys. 

1946–1949 m. Mosėdžio mokyklos direktorius. 1949 m. areštuotas, kalėjo Vorkutoje, Abezės lageryje. Į Lietuvą grįžo 1956 m. Reabilituotas. 1956 m. atvyko į Šiaulius, iki 1968 m. Aušros muziejaus fondų saugotojas. Gyvendamas Šiauliuose miesto ir aplinkinių rajonų laikraščiuose paskelbė kelis šimtus publikacijų etnografijos, istorijos, kraštotyros klausimais. 1968 m. persikėlė į Telšius, dirbo Alkos muziejuje.

Mokėjo senąsias lotynų, graikų, gotų, lenkų kalbas. Vertė įvairius istorinius šaltinius. Pagrindinę jo archyvo dalį saugo Vilniaus universiteto biblioteka.

Bibliografija
-------------

* Jonas Basanavičius, Spaudos fondas, 1938 m. fotografuotinis leidimas 1990 m.
* Vilniaus bažnyčios – mūsų tautos šventovė, 1940 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 359 psl.
2. ↑   Adolfas Nezabitauskis. Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka
| ***Herbas ar skaičius*** |
| --- |
|  |
|  |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Piero Pierotti |
| Scenaristas (-ai) | Piero Pierotti |
| Metai | 1969 |
| Žanras | vesternas |
| Trukmė | 95 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Herbas ar skaičius** (it. *Testa o croce*) – 1969 m. Italijoje sukurtas vesternas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* John Ericson – Vilas Hanteris
* Spela Rozin – Šanda Ly
* Daniela Surina – Sibilė
* Edwige Fenech – Manuela
* Franco Lantieri
* Dada Gallotti
* Maria Teresa Piaggio
* Silvana Bacci

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Viename Laukinių Vakarų miestelyje veikia Šandos Ly kabaretas ir viešnamis, sulaukiantis vis didesnio moterų pasipiktinimo. Pagrindinės jo priešininkės yra bankininko Bertono sesuo ir žmona Sibilė, tuo tarpu pats bankininkas jaučia Šandai prielankumą, o žmona įsitikinusi, kad jiedu yra meilužiai. 

Vieną dieną Bertonas randamas negyvas, o kartu jo lovoje – apsvaigusi Šanda. Miestelio moterys sukyla ir puola susidoroti su viešnamio merginomis. Šerifas, norėdamas išgelbėti Šandą, išsiunčia ją su dviem pavaduotojais iš miestelio, tačiau vyrai pakeliui ją išprievartauja ir palieka dykumoje. Čia ją randa vienišas klajoklis Vilas Hanteris, kuris pasiima merginą su savimi. Įsimylėjęs ją, Vilas atvyksta į miestelį kaip pasiturintis žmogus ir netrunka įgyti vietinių įtakingų žmonių pasitikėjimo. Vis dėlto, kai vienas po kito miršta keli vyrai, galimai susiję su Bertono mirtimi, šerifas pradeda įtarti, kad tai Vilo darbas. Šis, tapęs Bertono našlės Sibilės meilužiu, išsiaiškina, kad būtent ši organizavo savo vyro nužudymą...
| **Adolfas Vėgėlė** |
| --- |
| Gimė | 1882 m. spalio 21 d.Musteikiai, Tauragnų valsčius |
| Mirė | 1914 m. birželio 3 d. (31 metai)Kazliškis, Rokiškio valsčius |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius, vertėjas |
|  |
| Alma mater | Žemaičių kunigų seminarija |

Adolfas Vėgėlė - antras iš dešinės trečioje eilėje su „Vilniaus žinių" redakcijos ir spaustuvės darbuotojais prie Gedimino pilies griuvėsių Vilniuje, 1905.
**Adolfas Vėgėlė** (1882 m. spalio 21 d. senu stiliumi spalio 9 d. Musteikiai, Tauragnų valsčius – 1914 m. birželio 3 d. senu stiliumi gegužės 21 d. Kazliškis, Rokiškio valsčius, palaidotas Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, vertėjas, vienas pirmųjų grožinės literatūros vertėjų.

Biografija
----------

Mokėsi Mintaujos gimnazijoje, Žemaičių kunigų seminarijoje.

1908 m. dirbo laikraščio „Vilniaus žinios", 1910 m. – laikraščių „Rygos garsas" ir „Viltis" redakcijose. 1909 m. Vilniuje pradėjo leisti ūkio laikraštį „Žemdirbys", 1910 m. – jo priedą „Kooperatorius", buvo jų faktiškasis redaktorius. 1910–1913 m. redagavo leidinius „Teatras", „Balsas", „Naujoji srovė", 1913 m. su J. Rinkevičiumi, L. Gira literatūrinį žurnalą „Vaivorykštė".

Bendradarbiavo laikraščiuose „Šaltinis", Lietuvos ūkininkas, „Vienybė lietuvninkų".  Pasirašydavo slapyvardžiu *Musteikis*.

Išleido „Kišeninį rusišką–lietuvišką žodyną" (1906, 1920 m.). Išvertė V. Reimonto „Teismas", J. Koženiovskio „Pabaigtuvės", Z. Moravskos, J. Kraševskio, J. N. Kaminskio, L. A. Dumševskio, L.Tolstojaus "Ar daug žmogui žemės reikia" ir kt. knygų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 551 psl.
| **Adomas Jasenauskas** |
| --- |
| Gimė | 1884 m. sausio 13 d.Barglavas, Palenkės vaivadija |
| Mirė | 1944 m. vasario 13 d. (60 metų)Vilnius |
|  |
| Veikla | kunigas, spaudos darbuotojas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Seinų kunigų seminarija |

**Adomas Jasenauskas** (lenk. *Adam Jasionowski* 1884 m. sausio 13 d. Barglavas, Palenkės vaivadija – 1944 m. vasario 13 d. Vilnius, palaidotas Marijampolėje) – Lietuvos kunigas, spaudos darbuotojas.

Biografija
----------

1909 m. baigęs Seinų kunigų seminariją įšventintas kunigu. Būdamas dar klieriku, rašinėjo į lietuviškus laikraščius, bendradarbiavo leidiniuose „Vairas", „Šaltinis" ir kt. 1908 m. seminarijoje redagavo klierikų laikraštį „Jaunuomenės draugas". 

Kunigavo įvairiose Seinų vyskupijos parapijose. 1920–1924 m. Seinų Švč. Mergelės Marijos bazilikos globėjo pavaduotojas. 1920 m. Seinų tikintieji lenkai parašė laišką Vatikano nuncijui Lenkijoje Achille Ratti, kuriame nurodė, kad nepripažįsta A. Jaseniausko bažnyčios klebonu. Apie 1925 m. išvyko į Lietuvą. Nuo 1925 m. marijonas, 1928–1933 m. klebonas Marijampolėje, 1933–1938 m. marijonų namų Ukmergėje vyresnysis ir bažnyčios rektorius, 1939–1941 m. marijonų noviciato Panevėžyje mokytojas.

Marijampolėje atkūrė ir 1928–1931 m. redagavo vaikų laikraštį „Šaltinėlis". Įsteigė ir 1930–1933 m. redagavo laikraštį „Marijampolės parapija". 1931 m. įkūrė Marijos vaikų sąjungą. 1933 m. leido Marijos vaiko lapelius, vaikų kalendorius, giesmyną. Rašė giesmių tekstus ir muziką.

Bibliografija
-------------

* Šventas Antanas Paduvietis, 1936 m.
* Adventas, 1938 m.
* Kalėdų metas, 1938 m.
* Didžioji savaitė, 1939 m.
* Sekminės, 1939 m.
* Marija Bažnyčios gyvenime, 1939 m.
* Marijos vaikelio diena, 1941 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 184 psl.
2. ↑  Ks. Witold Jemelity. Parafie polsko-litewske na Suwalszczyzne w latach 1919–1939[neveikianti nuoroda]
3. ↑  Justinas Sajauskas. *Adomas Jasenauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 577 psl.
| ***Keturi apokalipsės raiteliai*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | I quattro dell'apocalisse |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Lucio Fulci |
| Scenaristas (-ai) | Ennio de Concini |
| Metai | 1975 |
| Žanras | vesternas |
| Trukmė | 104 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Keturi apokalipsės raiteliai** (it. *I quattro dell'apocalisse*) – 1975 m. režisieriaus Lucio Fulci sukurtas filmas, interneto svetainėje allmovie.com vadinamas „vienu originaliausiu kada nors nufilmuotu „spageti" vesternu.".

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Fabio Testi – Stabis Prestonas
* Lynne Frederick – Emanuelė „Bani" O‘Neil
* Michael J. Pollard – Klemas
* Harry Baird – Badas
* Tomas Milian – Čakas

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Lošėjas kortomis Stabis Prestonas atvyksta į vieną miestelį Vakarų Jutoje, tikėdamasis čia kuriam laikui įsikurti, tačiau vietinis šerifas neketina leisti mieste atsirasti dar vienam sukčiui, todėl uždaro jį į kalėjimą, kur kameroje jau sėdi nėščia prostitutė Bani, girtuoklis Klemas ir kvaištelėjęs juodaodis Badas. Naktį mieste pasirodo nepažįstamieji su kaukėmis, kurie žudo nelojalius piliečius, o šerifas į tai nesikiša. Ryte jis paaiškina, kad nepažįstami mieste pasirodo periodiškai ir taip palaiko tvarką, tačiau jų veidų niekas nėra matęs. Šerifas duoda ketveriukei vežimą su arkliu ir liepia palikti miestą. 

Keliaudami į kitą miestą, esantį už 200 mylių, jie tampa plėšiko Čako įkaitais. Apsvaiginęs juos žolelėmis, Čakas pagrobia vežimą, daiktus, išprievartauja Bani, sužeidžia bandžiusį pasipriešinti Klemą ir palieka juos vienus. Ketveriukė pasidaro neštuvus ir keliauja toliau. Tarp Stabio, genamo noro atkeršyti Čakui, ir Bani vis labiau didėja simpatija, tačiau kelionė sudėtinga ir jie turi vis mažiau vilties likti gyvi. Kelyje jiems tenka patirti išdavystę, pažeminimą, draugų mirtis ir net kanibalizmą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  www.allmovie.com
| ***Kjamango*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Cjamango |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Edoardo Mulargia |
| Scenaristas (-ai) | Vincenzo Musolino Fabio Piccioni |
| Vaidina | Ivan Rassimov  Mickey Hargitay |
| Metai | 1967 |
| Žanras | vesternas |
| Trukmė | 90 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Kjamango** (angl.  *Cjamango*) – 1967 m. Italijoje sukurtas vesternas, priskiriamas neoficialių filmų apie „Džango" serijai. Pastarasis filmas, pasirodęs 1966 m. buvo itin populiarus ir sulaukė daugybės jį mėgdžiojančių tęsinių.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Kjamango, žaisdamas pokerį, laimėjo krepšį aukso, tačiau buvo užpultas Tigro bei dono Pablo gaujos ir parardo laimikį. Atsigavęs po sužeidimų jis atvyksta į miestą, tikėdamasi susigražinti tai, kas jam priklauso, tuo tarpu Tigras ir Pablas ima kovoti tarpusavyje, o Kjamango į pagalbą ateina paslaptingasis Klintonas, prisistatantis viskio prekeiviu.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Ivan Rassimov (Sean Todd) – Kjamango
* Mickey Hargitay – Klintonas
* Helene Chanel – Perl Hernandez
* Livio Lorenzon – donas Pablo
* Piero Lulli – Tigras
| **Leonidas Romanovičius** |
| --- |
| Gimė | 1923 m. sausio 23 d.Antopolis, Bresto apskrtis, Polesės vaivadija, Lenkija |
| Mirė | 2007 m. (~84 metai) |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius |
| Partija | 1944 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1953 m. Vilniaus universitetas, 1957 m. Visuomeninių mokslų akademija prie SSKP CK |

**Leonidas Romanovičius** (1923 m. sausio 23 d. Antopolyje, Bresto sritis – 2007 m.) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, partinis veikėjas.

Biografija
----------

1942–1944 m. 16-osios lietuviškosios šaulių divizijos karys. 1944–1945 m. LLKJS Vilniaus miesto komiteto sekretorius. 1945–1947 m. LSSR užsienio reikalų ministerijos referentas. 1949–1950 m. Vilniaus apskrities laikraščio „Lenino keliu" redaktorius. 1950–1951 m. LKP Vilniaus srities komiteto spaudos sektoriaus vedėjas. 1952–1953 m. Vilniaus srities ir miesto laikraščio „Raudonoji žvaigždė" redaktoriaus pavaduotojas. 1953 m. baigė Vilniaus universitetą, 1957 m. Visuomeninių mokslų akademiją prie SSKP CK. 1957–1958 m. Valstybinio kultūrinių ryšių su užsienio šalimis komiteto prie SSRS Ministrų Tarybos referentas. 1958–1962 m. „Pravdos" korespondentas Lenkijoje. 1962–1984 m. Vilniaus dienraščio „Czerwony sztandar" redaktorius.

Nuo 1944 m. SSKP narys. 1964–1976 m. LKP CK narys, 1976–1986 m. kandidatas į LKP CK narius. 1963–1975 m. LSSR AT deputatas.

Įvertinimas
-----------

* 1973 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas
* 1983 m. Lenkijos nusipelnęs kultūros veikėjas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Česlovas Zgirskis. *Leonidas Romanovičius*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 566-567
| ***Penkių vyrų armija*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Un esercito di 5 uomini |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Don Taylor  Italo Zingarelli |
| Scenaristas (-ai) | Marc Richards  Dario Argento |
| Operatorius | Enzo Barboni |
| Kompozitorius | Ennio Morricone |
| Vaidina | Peter Graves  Bud Spencer |
| Metai | 1969 |
| Žanras | vesternas |
| Trukmė | 105 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Penkių vyrų armija** (it.  *Un esercito di 5 uomini*) – 1969 m. sukurtas italų vesternas, pasakojantis apie Meksikos revoliuciją.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Olandas po ilgos pertraukos vėl suburia savo buvusius 4 kompanionus, kiekvienam žadėdamas po 1000 dolerių, jei šie dalyvaus apiplėšiant pusę milijono gabenantį traukinį, lydimą armijos kareivių. 

Šie sutinka prisidėti, nors tiki, kad avantiūra pasmerkta žlugti: traukinys puikiai saugomas, o priešais jį visada važiuoja kitas, kurio darbininkai tikrina bėgius.

Po ilgų treniruočių ir kruopščiai parengto plano jiems pavyksta atkabinti reikiamą vagoną ir nukreipti jį šalutiniu keliu, tačiau, vos gavę grobį į savo rankas, sužino, kad Olandas iš tiesų neketina su jais dalintis pinigais, o nori juos atiduoti Meksikos revoliucionieriams.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Peter Graves – Olandas
* Bud Spencer – Mesito
* James Daly – kapitonas Nikolas Augustus
* Nino Castelnuovo – Luisas Domingesas
* Tetsuro Tanba – samurajus
* Claudio Gora – Manuelis Estebanas
*Šis straipsnis apie **grybą**. Apie šokolado triufelį skaitykite straipsnyje Šokolado triufelis.*

| **Tuber** |
| --- |
| Juodasis trumasJuodasis trumas |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Aukšliagrybūnai  *( Ascomycota)* |
| Klasė: | Aukšliagrybiai  *( Ascomycetes)* |
| Eilė: | Ausūniečiai  *( Pezizales)* |
| Šeima: | Truminiai  *( Tuberaceae)* |
| Gentis: | Trumas  *( Tuber)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Trumas**, dar vadinamas triufeliu (lot. *Tuber*) – labai vertingas truminių (*Tuberaceae*) šeimos grybas ir vienas brangiausių delikatesų.

Vaisiakūniai bulvės gumbo formos ir didumo, su juoda gruoblėta luobele.
Auga ąžuolynuose, skroblynuose, 10–20 cm gylyje. Ne visos ąžuolų ir skroblų rūšys bei dirvožemio mechaninė struktūra vienodai tinka šiam grybui.

Trumo forma primena mažą bulvę, tačiau tai grybas, kuriam reikalinga medžių kaimynystė, nes jis sudaro mikorizę su medžiais. Mėgsta kalkingą, humusingą žemę, auga po keletą vaisiakūnių vienoje grupėje. Lietuvoje rastas Tuber puberulum, Tuber borchii, taip pat žinomi duomenys iš literatūros apie Tuber exiguum, Tuber rufum. Valgomąjį trumą įmanoma reaklimatizuoti, kaip tai daroma Prancūzijoje, Italijoje, Vokietijoje, Turkijoje ir kitose šalyse.

Veisimas
--------

Trumų plantacijas užveisti nesudėtinga. Rudenį ar pavasarį į humusingą, gerai išpurentą žemę šachmatine tvarka sodinami jauni ąžuoliukai, kurių šaknys apkrėstos valgomojo trumo grybiena arba sodinami susmulkinti trumo vaisiakūniai ant šaknų. Jų plantacijas reikia rūpestingai prižiūrėti: ravėti, purenti, kai sausa palieti, rudenį ir pavasarį patręšti, ąžuolus reikia nugenėti, kad geriau praeitų oras, saulės spinduliai. Mineralinės trąšos, kaip fosforas, magnis, azotas, pagreitina trumų augimą. Po 7-9 metų trumai pradeda augti. Derlius gaunamas ne mažiau kaip 30 metų. Nualintoje žemėje derliui sumažėjus, plantacija užveisiama kitoje vietoje. 

Kad trumai auga tam tikroje vietoje, galima spręsti iš keleto požymių. Jeigu aplink medžius pradeda nykti miško paklotės žolinė danga, vadinasi, netrukus pasirodys vaisiakūniai. Grybiena išskiria medžiagas, kenksmingas žoliniams augalams. Vėliau apie susiformavusius trumus sulėtėja ąžuolų augimas, ant apatinių šakų atsiranda „raganų šluotos", mat daugelį maisto medžiagų sunaudoja šie grybai. Trumų žinoma apie 200 rūšių, tačiau vertingos iš jų tik 3-5.

Baltasis trumas

Rūšys
-----

* *Valgomasis trumas* (Tuber brumale)
* *Tuber magnatum*
* *Tuber melanosporum*
* *Tuber mesentericum*
* *Tuber uncinatum*
* *Tuber puberulum*

Naudojimas
----------

Trumas ir pats yra gurmanų vertinamas delikatesas, ir įeina į tokių brangių delikatesų sudėtį, kaip, pvz. prancūziškas žąsų kepenėlių paštetas (*Foie gras*).

Nuorodos
--------

* Straipsnis apie gurmanų požiūrį į trumus Archyvuota kopija 2014-07-27 iš Wayback Machine projekto.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Trumas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Aleksandras Mičiūdas** |
| --- |
| Gimė | 1931 m. vasario 5 d. (92 metai)Buenos Airės |
|  |
| Veikla | žurnalistas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Vyčio kryžiaus 4 laipsnio ordinas |

**Aleksandras Artūras Mičiūdas** (isp. *Alejandro Arturo Miciudas*, g. 1931 m. vasario 5 d. Buenos Airėse) – Argentinos lietuvių veikėjas, žurnalistas.

Biografija
----------

1948 m. Buenos Airėse baigęs gimnaziją, dirbo žurnalistu Argentinos nacionalinėje žinių agentūroje TELAM, vadovavo tarptautinių žinių skyriui, lankėsi daugelyje šalių, bendradarbiavo laikraščiuose „Laikas" bei „Tėviškės žiburiai" (Kanada). Dirbo teismo antstoliu. 1955–1956 m. ir 2006-2008 m. Argentinos lietuvių centro pirmininkas, atstovavo jam Argentinos lietuvių organizacijų ir spaudos taryboje (ALOST), 1956 m. vienas jos steigėjų, 1969–1976 m. 2007 m. valdybos pirmininkas. 1979–1991 m. Lietuvai išlaisvinti komiteto Argentinoje steigėjas ir pirmininkas, 1979–1991 m. Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto atstovas Pietų Amerikai,  1980 m. dalyvavo Madrido susitikime. 1990 m. kreipėsi į Argentinos prezidentą K. S. Menemą prašydamas pripažinti Lietuvos nepriklausomybę – Argentina atnaujino Lietuvos nepriklausomybės pripažinimą 1991 m. rugsėjo 10 d. pirmoji Pietų Amerikoje. 1992 m. įkūrė, vadovavo ir išlaikė Lietuvos informacijos biurą Argentinoje. Nuo 1993 m. Lietuvos Respublikos valstybės konsultantas ekonomikos ryšiams su Pietų Amerikos šalimis.

Įvertinimas
-----------

* 1993 m. Vyčio kryžiaus 4 laipsnio ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 326 psl.
2. ↑  *Aleksandras Mičiūdas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 39 psl.
| ***Žiaurūs*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | I crudeli |
| Kilmės šalis |  Italija Ispanija |
| Režisierius | Sergio Corbucci |
| Scenaristas (-ai) | Ugo Liberatore |
| Operatorius | Enzo Barboni |
| Kompozitorius | Ennio Morricone |
| Metai | 1967 |
| Žanras | vesternas |
| Trukmė | 90 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Žiaurūs** (it.  *I crudeli*) – režisieriaus Sergio Corbucci 1967 m. sukurtas vesternas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Joseph Cotten – pulkininkas Jonas
* Norma Bengeli – Kler / misis Embrouz Alen
* Al Mulock – valkata
* Aldo Sambrell – Pedro
* Julian Mateos – Benas
* Angel Aranda – Netas
* Gino Pernice – Džefas
* Maria Martin – Kiti / misis Embrouz Alen

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Nors JAV pilietinis karas neseniai baigėsi, pulkininkas Jonas svajoja apie Konfederacijos armijos atsikūrimą ir naują pergalę. Kartu su sūnumis Benu, Netu ir Džefu jis užpuola ir išžudo armijos konvojų, gabenantį sunaikinti daugiau kaip milijoną iš apyvartos išimamų dolerių. Vis dėlto apiplėšimas – tik nedidelė plano dalis, kuriam įgyvendinti reikia kad pinigai saugiai atsidurtų Pietinėse valstijose. Tam sukurpiamas iš pažiūros nepriekaištingas planas – pinigai paslepiami karste, parūpinami dokumentai, kad tai Konfederatų karininko kapitono Embrouzo palaikai, kuriuose gedinti žmona, jos tėvas ir broliai gabena į savo rančą, kad galėtų palaidoti. Našlės vaidmeniui pasitelkiama išgerti mėgstanti prostitutė Kiti, tačiau po kurio laiko ji pamėgina pabėgti kartu su pinigais ir yra nužudoma. 

Kad galėtų laikytis savo plano, Jonas siunčia savo sūnų Beną į artimiausią miestą, kad šis rastų moterį, galinčią suvaidinti misis Embrouz. Salūne Benas pastebi kortuotoją Kler ir, padėjęs kitiems pastebėti jog ši sukčiauja, su ja pasprunka. Sužinojusi, kokį vaidmenį turės atlikti, Kler bando priešintis, tačiau sutikti su pasiūlymu – vienintelė galimybė išgyventi.

Kelionė darosi vis pavojingesnė, nes kelyje tyko ne tik įtarūs Sąjungininkų patruliai, ieškantys konvojaus užpuolikų, bet ir gintis pasiruošę miestų gyventojai ar plėšikai. Pamažu tarp Kler ir Beno pradeda megztis simpatija, nes šis, kitos nei likę broliai motinos sūnus, jaučiasi atstumtas ir išnaudojamas. Po to, kai broliai be gailesčio pašalina sutiktą buvusį tikrojo kapitono Embrouzo parankinį, Kler supranta, kad net ir sėkmingai pabaigus operaciją jos greičiausiai lauks mirtis. Kai keliautojus užpuola meksikiečiai plėšikai ir juos nuveja armijos patrulis, Kler, kaip misis Embrouz, pasiprašo galimybės trumpam apsistoti jų forte, o netrukus pareiškia norinti, kad jos velionis vyras būtų jame ir palaidotas. 

Jonas kartu su sūnumis bejėgiškai stebi kaip karstas su pinigais palaidojamas prie forto esančiose kapinėse. Galiausiai procesija pajuda toliau. Kler neabejoja, kad už šį poelgį ją netrukus nužudys, tačiau Jonas turi kitokį planą...
| Gorochovecas*Гороховец* |
| --- |
|        |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

GorochovecasGorochovecas

56°12′00″ š. pl. 42°41′00″ r. ilg.﻿ / ﻿56.20000°š. pl. 42.68333°r. ilg.﻿ / 56.20000; 42.68333﻿ (Gorochovecas)Koordinatės: 56°12′00″ š. pl. 42°41′00″ r. ilg.﻿ / ﻿56.20000°š. pl. 42.68333°r. ilg.﻿ / 56.20000; 42.68333﻿ (Gorochovecas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Vladimiro sritis Vladimiro sritis |
| **Rajonas** | Gorochoveco rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2017) | 12 948  |
| **Plotas** | 13 km² |
| **Tankumas** (2017) | 996 žm./km² |
| **Altitudė** | 80 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Gorochovecas |

**Gorochovecas** (rus. *Гороховец*) – miestas Rusijoje, Vladimiro srities rytuose, 157 km į rytus nuo Vladimiro, Kliazmos dešiniajame krante; rajono centras. Praeina „Volgos" plentas (M-7), už 12 km yra Gorochoveco geležinkelio stotis (Velikovo k.), upinė prieplauka. Maisto, medienos ir metalo apdirbimo pramonė. Veikia kolegija, istorijos ir architektūros muziejus, slidinėjimo bazė.

Gorochovecas – senovinis rusų miestas, išlaikęs tradicinę architektūrą. Yra XVII a. Šv. Mikalojaus, Šv. Viešpaties Sutikimo, Šv. Dievo Motinos Ženklo ikonos vienuolynai, Gerosios Naujienos soboras, XVII–XX a. pr. pasaulietinė architektūra (pirklių, dvarininkų namai, visuomeniniai pastatai).

Istorija
--------

VI a. dabartinio miesto vietoje būta finougrų, o nuo X–XI a. – slavų gyvenvietės. Greičiausiai, miestą 1168 m. įkūrė Andrejus Bogoliubskis kaip karinę tvirtovę žygiams į Volgos Bulgariją. Gorochovecas šaltiniuose minimas nuo 1239 m. kai jį sugriovė mongolai-totoriai. XIV a. pab. – XV a. pr. priklausė Maskvos kunigaikštystei. 1539 m. miestą vėl nusiaubė totoriai, o 1619 m. – kazokai. XVII–XVIII a. pradėti statyti vienuolynai, suklestėjo amatai (ypač odų apdirbimas), spirito varymas. XIX a. pab. įsteigta laivų statykla.

* Gerosios Naujienos soborasGerosios Naujienos soboras
* Šv. Dievo Motinos Ženklo ikonos vienuolynasŠv. Dievo Motinos Ženklo ikonos vienuolynas
* Šorino namasŠorino namas
* XIX a. pab. gyvenamasis namasXIX a. pab. gyvenamasis namas
* XX a. pradžios mergaičių gimnazijos pastatasXX a. pradžios mergaičių gimnazijos pastatas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 120
| Pilkomajas |
| --- |
| Pilkomajas Bolivijoje (Tarichos dep.) Pilkomajas Bolivijoje (Tarichos dep.) |
| **Ilgis** | 1590 km |
| **Baseino plotas** | 160 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 170 m³/s |
| **Ištakos** | Andai |
| **Žiotys** | Paragvajus |
| **Šalys** | Bolivijos vėliava BolivijaArgentinos vėliava ArgentinaParagvajaus vėliava Paragvajus |
|  |
|  **Vikiteka** | Pilkomajas |

**Pilkomajas** (isp. *Río Pilcomayo*, keč. *Pilkumayu*) arba **Aragvajus** (gvar. *Araguay*) – upė Pietų Amerikoje; Paragvajaus dešinysis intakas.

Prasideda Bolivijoje (Oruro departamentas), Andų kalnuose (Centrinė Kordiljera), Čiurokho Pampos regione, pietryčius nuo Poopo ežero. Aukštupyje vinguriuoja tarp rytinių Centrinės Andų Kordiljeros kalnagūbrių per Čukisakos ir Potosi departamentus. Toliau teka į rytus ir pietryčius per Gran Čaką, pradžioje per Bolivijos Tarichos departamentą, o toliau sudaro sieną tarp Argentinos ir Paragvajaus. Žemupyje smarkiai vingiuoja, keičia vagą, skaidosi į protakas (viena jų – Monte Lindas tampa savrankiška upe ir teka į Paragvajaus upę). Pilkomajas įteka į Paragvajų tarp Klorindos ir Asunsjono.

Didžiausias intakas – Pilaja (dešinysis).

Upės pakrantės pelkėtos, vagoje gausu seklumų, salų. Patvinsta sausį–balandį, nusenka birželį–rugpjūtį. Pilkomajas neša daug nešmenų iš Gran Čako. Tik 3–4 % nuotėkio pasiekia Paragvajų, nes dauguma vandens išgaruoja. Aukštupyje patvenkta. Žemupys laivuojamas nedideliais laivais. Iki XX a. Pilkomajas buvo svarbi susisiekimo arterija, jungusi atokius centrinės Bolivijos rajonus su Paranos pakrantės miestais. XX a. pab. upė smarkiai užteršta nuotėkomis iš kasyklų.

Argentinoje patenka į Pilkomajo nacionalinio parko teritoriją, Paragvajuje – į Tinfukės nacionalinį parką. Upės baseinas gyvenamas retai – didesnės gyvenvietės prie upės Vilja Montesas (Bolivija), Poso Hondas (Paragvajus), Klorinda (Argentina). Prie upės gyvena indėnai tobai, vičai, čulupiai.

Etimologija
-----------

Upės pavadinimas kilęs iš keč. *pishku* 'paukštis' + keč. *mayu* 'upė'. Pavadinimas *Araguay* gvaranių kalba reiškia 'papūgų upė' (gvar. *ara* 'papūga' + gvar. *gua y* 'vandens').

* Pilkomajo aukštupys BolivijojePilkomajo aukštupys Bolivijoje
* Pilkomajas netoli žiočių (šalia Klorindos)Pilkomajas netoli žiočių (šalia Klorindos)
* Pilkomajo vidurupio protakosPilkomajo vidurupio protakos
* Sukrės tiltas per Pilkomajo aukštupį BolivijojeSukrės tiltas per Pilkomajo aukštupį Bolivijoje
* Pilkomajo senvagė Cheneral Diaso (Paragvajus) apylinkėsePilkomajo senvagė Cheneral Diaso (Paragvajus) apylinkėse

Šaltiniai
---------

1. 1 2  *Pilcomayo (Pilkomãjas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIX (Pre-Reu). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011
2. ↑  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.
3. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983.
4. ↑  *Pilcomayo River*. Encyclopædia Britannica Online. – www.britannica.com.
| **Aleksandras Štromas** |
| --- |
| Gimė | 1931 m. balandžio 4 d.Kaunas |
| Mirė | 1999 m. birželio 12 d. (68 metai)HIllsdale, JAV |
| Palaidotas (-a) | Petrašiūnų kapinėse |
| Tėvas | Jurgis Štromas |
| Motina | Eugenija Štromienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Violeta Rakauskaitė |
|  |
| Veikla | teisininkas, politologas |
|  |
| Alma mater | 1952 m. Maskvos universitetas |

**Aleksandras Štromas** (*Aleksander Shtromas*, 1931 m. balandžio 4 d. Kaune – 1999 m. birželio 12 d. JAV) – Lietuvos teisininkas, politologas, profesorius.

Biografija
----------

Gimė žydų šeimoje. Tėvas buvo nužudytas 1941 m. birželio 27 d. „Lietūkio" garažo žudynėse. Aleksandras, karui prasidėjus, buvo Palangos pionierių stovykloje. Kartu su motina ir vyresniąja seserimi Margarita pateko į Vilijampolės getą, 1943 m. iš jo pabėgo, vėliau buvo priglaustas ir išgelbėtas Marijos ir Antano Macenavičių šeimos. Motina žuvo Štuthofo koncentracijos stovykloje.

Po karo augo LKP CK pirmojo sekretoriaus Antano Sniečkaus šeimoje (tėvas padėjo Sniečkui slapstytis nuo Lietuvos teisėsaugos tarpukariu). Kaune baigė vidurinę mokyklą. 1947–1948 m. studijavo Vilniaus universiteto Teisės fakultete. 1952 m. baigė Maskvos universiteto Teisės fakultetą.

Dirbo Lietuvoje advokatu ir neetatiniu dėstytoju įvairiose aukštosiose mokyklose. 1955–1959 m. studijavo aspirantūroje, dirbo mokslinį darbą Visasąjunginiame teisės mokslų tyrimo institute ir Priešakinių teisės tyrimų institute Maskvoje. 1959–1973 m. dirbo vyresniuoju moksliniu bendradarbiu, katedros vedėju, direktoriumi ir docentu įvairiose teisės mokslo ir švietimo institucijose Vilniuje, Ivanove, Maskvoje. 1964 m. Maskvos teisės mokslų institute apgynė teisės mokslų daktaro disertaciją.

1973 m. buvo leista išvykti gyventi pas seserį Margaret Kagan Anglijoje. 1974–1977 m. Taikos studijų vyresnysis mokslinis bendradarbis Bradfordo universiteto Taikos studijų koledže.

1978–1989 m. dirbo politologijos dėstytoju Salfordo universiteto Sociologijos ir politikos studijų (1978–1981 m.) bei Politikos ir šių laikų istorijos (1981–1983 m.) katedrose. 1983 m. paskirtas docentu.

1989 m. persikėlė į JAV, kur gavo nuolatinę politologijos profesoriaus vietą Hillsdale’o koledže (Mičigano valstija). Aktyviai dalyvavo lietuvių bendruomenės, „Santaros-Šviesos" veikloje, bendradarbiavo daugelyje lietuvių laikraščių. Čikagoje tapo artimu Valdo Adamkaus patarėju ir draugu. Paskelbė apie 300 straipsnių JAV, Jungtinės Karalystės, rusų disidentų, lietuvių išeivių spaudoje.

1977 m. susituokė su dainininke Violeta Rakauskaite.

Palaidotas Petrašiūnų kapinėse. 2003 m. spalio 2 d. atidengtas antkapinis paminklas (skulpt. Vladas Vildžiūnas).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Aleksandras Štromas (Alexander Shtromas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIII (Šalc–Toli). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2013. 280 psl.
2. ↑   Archyvuota kopija 2016-02-16 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑

Nuorodos
--------

* Leonidas Donskis. Loyalty, Dissent, and Betrayal: Modern Lithuania and East-Central European.
| ***Žmogus iš Rytų*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | E poi lo chiamarono il magnifico |
| Kilmės šalis |  Italija Prancūzija Jugoslavija |
| Režisierius | Enzo Barboni |
| Scenaristas (-ai) | Enzo Barboni |
| Kompozitorius | Oliver Onions |
| Vaidina | Terence Hill |
| Metai | 1972 |
| Žanras | vesternas; komedija |
| Trukmė | 125 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Žmogus iš Rytų** (it.  *E poi lo chiamarono il magnifico*) – 1972 metais sukurtas komiškas vesternas, kuriame pagrindinį vaidmenį atliko Terensas Hilas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Terence Hill – seras Tomas Fitzpatrikas Filipas Muras
* Dominic Barto – Beždžionė
* Gregory Walcott – Jautis
* Harry Carey Jr. – Pamokslininkas Džo
* Yanti Somer – Kandida Olsen
* Riccardo Pizzutti – Mortonas
* Enzo Fiermonte – Frenkas Olsenas

Santrauka
---------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Po tėvo, buvusio plėšiko pravarde Anglas, mirties, jo sūnus Tomas atvyksta iš Europos į Laukinius Vakarus, kur paveldėjo nedidelę rančą. Čia jis susitinka tris buvusius tėvo bendrininkus – Jautį, Beždžionę ir Pamokslininką Džo – kuriems perduoda tėvo laišką. Šiame jis prašo savo draugų padėti sūnui tapti tikru vyru.

Vis dėlto tai padaryti nėra lengva – Tomas nenori mokytis šaudyti, mušasi pagal džentelmeniškas taisykles, nepriima jam mestų iššūkių šaudytis, maudosi vonioje, kas rytą daro mankštą ir važinėja po prerijas dviračiu.

Vos Tomui atvykus, vietinis turtuolis Frenkas Olsenas pasisiūlo nupirkti jo rančą, bet Tomas nesutinka. Jis susipažįsta su jo dukra Kandidą ir ją įsimyli, tačiau mergina jau pažadėta tėvo parankiniui Mortonui, kuris nenusiteikęs terliotis su konkurentu. Nors tėvo draugai visada šalia, jie neskuba gelbėti Tomo, kad šis išmoktų ir pats už save pakovoti.

Nors ir nenoromis, Tomas supranta, kad, norėdamas būti drauge su Kandida, jis turės tapti tokiu vyru, kaip ir jo tėvo bendrai.
Mokykla
|mokykla = Panevėžio „Vilties" progimnazija
|direktorė = Danutė Valiukienė
|skaičius = 778 (2022/2023 m.m.)
|data = 1945 m.
|laidos = 
|darbuotojai = 40 (2022/2023 m.m.)
|pav = 
|vieta = Ramygalos g. 16, Panevėžys
|emblema = 
}}

**Panevėžio „Vilties" progimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Panevėžyje, Ramygalos g. 16, vykdanti pradinio ir pagrindinio ugdymo programas lietuvių ir rusų kalba. Įstaigos kodas 190420040. Steigėjas Panevėžio miesto savivaldybės taryba.

Istorija
--------

1944 m. rudenį Panevėžio mieste 45 rusų tautybės vaikai pageidavo mokytis rusakalbių mokykloje. LSSR švietimo ministerija leido atidaryti tris klases. Taip 1945 m. vasario 1 d. ėmė veikti trečioji progimnazija, kurioje buvo trys klasės: 5-oje klasėje – 17 mokinių, 6-oje klasėje – 15 mokinių, 7-oje klasėje – 13 mokinių. Kitais mokslo metais mokykloje jau mokėsi 108 mokiniai. Dėl mokinių skaičiaus didėjimo dalis klasių buvo perkelta į pastatą Kranto gatvėje, buvusioje mokytojų seminarijoje, dalis mokėsi Gegužės 1-os gatvėje.

1950 m. rugsėjį pradinės ir vyresnės klasės sujungtos ir mokykla tapo 3-iąja vidurine mokykla. Sukomplektuotos 33 klasės. Pirmame dešimtmetyje mokykloje direktoriavo M. I. Liadenko, A. P. Bezuglaja, M. A. Kuprijanova, A. B. Filimonov, du dešimtmečius vadovavo Dora Aleksejevna Gnusariova. 1970–2003 m. mokyklai vadovavo R. I. Paknienė , V. S. Griška, L. M. Dementjeva, A. Senvaitytė, P. Luomanas. Mokykloje dviem pamainomis mokėsi jau apie 1300 mokinių. Nuo 2003 m. mokyklai vadovauja Danutė Iljinienė.

1964 m. Ramygalos g. 16 pastatytas naujas pastatas, kuriame mokykla įsikūrusi ir dabar. 1980 m. pradėjo veikti bendrabutis mokiniams, atvykusiems mokytis iš rajono. 2005 m. Panevėžio miesto savivaldybės tarybos sprendimu 3-iajai vidurinei mokyklai suteiktas „Vilties" vardas, nuo 2005 m. rugsėjo 1 d. mokykla reorganizuota į mišriąją vidurinę mokyklą. Per 63 metus mokykla išleido 58 mokinių laidas, apie 35 600 abiturientų gavo atestatus.

Panevėžio miesto savivaldybės tarybos sprendimu „Vilties" vidurinė mokykla nuo 2011 m. rugsėjo 1 d. pertvarkyta į „Vilties" pagrindinę mokyklą. Nuo 2015 m. rugsėjo 1 d. „Vilties" progimnazija, kurioje ugdomi 1-8 klasių moksleiviai. Rusakalbiai mokiniai integruojami į lietuvių kalba ugdomas klases, jiems sudarant galimybę rusų kalbos mokytis kaip gimtosios.

Direktoriai
-----------

* 
* 2003 m. Danutė Iljinienė-Valiukienė

Žymūs mokiniai
--------------

* Vitalijus Kličko, boksininkas
* Vladimiras Kličko, boksininkas
* Artūras Melianas, Lietuvos politikas

Išnašos
-------

1. ↑  „Vilties" progimnazija
2. ↑  Mokytojai

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
XVI a. „Šachnamė" rankraštis
**Šachnamė** (pers. شاهنامه‎ = *Šāhnāmeh* „karalių knyga") – persų literatūros paminklas, senovės iranėnų epas. Kūrinyje aprašoma senovės Persija iki islamo atsiradimo joje VII a. Tai pati ilgiausia pasaulyje poema, priskiriama vienam autoriui (dusyk didesnė negu „Iliada" ar „Odisėja"). „Šachnamė" tai poetinių ir prozinių tekstų sąvadas, kurio didžiąją dalį sudaro poeto Firdousi sukurta epopėja (~976–1011 m.). „Šachnamė" išbaigta jau valdant Mahmudui Gaznaviečiui ir jo garbei paskirta.

Istorija
--------

Firdousi rašė „Šachnamė" remdamasis persų ir tadžikų tautosaka, yra motyvų iš senosios iranėnų mitologijos, zoroastrizmo. Autorius įtraukė ir poeto Dakikio eilių, rėmėsi kitų poetų darbais. „Šachnamė" parašyta persų kalba; tai lėmė persų kalbos atgijimą po to, kai ji buvo užgožta arabų kalbos. Pasak paties autoriaus, kūrinį sudaro 60 000 beitų (dvieilių). Tiesa, panašu, kad dalis teksto vėliau buvo prarasta, atsirado takoskyrų, todėl dabartiniuose „Šachnamė" leidimuose būna >52 tūkst. beitų.

Siužetas
--------

„Šachnamė" dalinama į 3 dalis: mitologinę, didvyriškąją ir istorinę. „Šachnamė" pasakojimas prasideda nuo istorijos apie pirmažmogį Kajomartą. Vėliau tęsiasi jo palikuonių (Chušango, Tachmureso) valdymo linija. Valdovas Džamšidas save ėmė laikyti dievu, todėl dievas atsiuntęs Zochaką Džamšidui nugalėti. Laimėjęs slibinas Zochakas valdė tūkstantį metų, kol jį nugalėjęs kalvis Kavis. Tada prasidėjo Fariduno dinastijos era. Vėliau pasakojama Zalio ir Rudabės meilės istorija ir didvyrio Rustamo gimimas. Po to, kai karalius Novzaras pralaimi Turano karaliui Afrasiabui, prasideda 300 metų karas. Šioje dalyje pasakojama apie Rustamo didvyriškus žygius, jo kovą su Afrasiabu. Galiausiai Afrasiabą nugali Kei Chosrovas. Valdant Lochraspui iškyla naujas didvyris – Goštaspas. Būtent pastarojo valdymo metu savo mokymą pradėjęs skleisti pranašas Zoroastras. Persai priima jo mokymą, bet Turano valdovas Ardžaspas tą padaryti atsisako, todėl vėl kyla karas. Prieš Turaną į kovą stoja Isfandiaras. Epopėja baigiama Isfandiaro ir Rustamo kova bei abiejų didvyrių žūtimi.

Vėliau pasakojama istorinė dalis apie tolesnių Persijos karalių kovas, Aleksandro Makedoniečio antpuolį, Sasanidų dinastijos atsiradimą. Čia istoriniai įvykiai pinasi su mitologija, romantizavimu. Firdousi išaukština Bahramą V ir Chosrovą I kaip išmintingus ir teisingus valdovus. Kadisijaus mūšio vaizdais perteikiamas arabų užkariavimas.

Leidimai
--------

„Šachnamė" leidimai pasižymėjo itin išraiškingais persų miniatiūros pavyzdžiais. Šio epo leidimus užsakydavo Persijos, Indijos, Osmanų valdovai. Seniausi žinomi rankraščiai yra iš XIII–XIV a. Jau 1227 m. buvo parengtas „Šachnamė" vertimas į arabų kalbą (vert. Al Bandari Isfahanietis), XIX a. sudarytas osmaniškas vertimas, taip pat XIX a. atlikti vertimai į anglų, vokiečių, prancūzų, italų, rusų kalbas (pradžioje daugiausiai dalys apie Rustamą, vėliau – pilni vertimai).

Nuorodos
--------

* „Šachnamė" vertimas į rusų k.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Nirvindeno mūšis |
| --- |
|  |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Data | 1793 m. kovo 18 d. |
| Vieta | netoli Nirvindeno, dabartinėje Belgijoje |
| Rezultatas | Austrų pergalė |

 |
| Konflikto šalys |
| Habsburgų monarchija Habsburgų monarchija Jungtinės Nyderlandų provincijos |  Prancūzija |
| Vadovai ir kariniai vadai |
| Habsburgų monarchija Frederikas Džosijas |  Čarlzas Dumouriez |
| Pajėgos |
| 39,000–43,000 | 40,000–47,000 |
| Nuostoliai |
| 2,859–3,000 | 4,000–5,000 |

**Nirvindeno mūšis** – mūšis, vykęs 1793 m. kovo 18 d. netoli Nirvindeno (*Neerwinden*) kaimo, dabartinėje Belgijoje, tarp austrų ir prancūzų. Mūšis pasibaigė visišku prancūzų pralaimėjimu.

Mūšio eiga
----------

Generolas *Dumouriez* su 41 000 prancūzų armija puolė mažesnę, 39000 karių, *Prince Frederick* vadovaujamą austrų armiją. Nepaisant kiekybinio pranašumo, prancūzai patyrė triuškinamą pralaimėjimą. Prancūzai prarado 4000 karių, sąjungininkai – 3000. *Dumouriez* pasidavė sąjungininkams, todėl buvo politikų apkaltintas išdavyste. Austrų stovykloje jis pirmiausia ir susidūrė su savo kaltintojais.
**Algimantas Mackus** (1932 m. vasario 11 d. Pagėgiai – 1964 m. gruodžio 28 d. Čikaga) – lietuvių poetas.

Biografija
----------

1944 m. su tėvais pasitraukė į Vakarus, nuo 1949 m. gyveno JAV. Studijavo Ruzvelto universitete Čikagoje. Nuo 1954 m. dirbo lietuvių radijo programoje „Margučio radijas". Leidiniuose „Aidai", „Dirva", „Draugas", „Literatūros lankai", „Margutis", „Metmenys" ir kt. paskelbė recenzijų, literatūros ir meno kritikos straipsnių, esė, publicistikos. 1962–1964 m. žurnalo „Margutis" redaktorius.

„Šviesos" sambūrio pirmininkas, vėliau „Santara-Šviesa" valdybos narys, nuo 1958 m. knygų leidimo organizatorius. 1963 m. su kitais suorganizavo knygų leidimo klubą. Po jo tragiškos žūties automobilių katastrofoje šis klubas pavadintas A. Mackaus knygų leidimo fondu.

Kūryba
------

Žymiausias bežemių kartos atstovas, vadinamosios neornamentuotos kalbos poetas. Debiutavo tradicinės lyrikos rinkiniu „Elegijos" (1950 m. slapyvardis A. Pagėgis), jame gausu tėvynės ilgesio, tremties skausmo motyvų. Rinkinyje „Jo yra žemė" (1959 m.) tremtis traktuojama kaip iššūkis Dievo, poetinės kalbos, tiesos supratimui. Rinkiniams „Neornamentuotos kalbos generacija ir augintiniai" (1962 m.), „Chapel B" (išl. 1965 m.) būdinga nauja tremties ir poezijos traktuotė. Jis tiesiogiai neišsižada Dievo, bet kalba apie nesusitikimą, situaciją, kai Dievas nebedalyvauja žmogaus egzistencijoje. Jo neornamentuotos kalbos stilistika darė didelę įtaką išeivijos poetams. Parašė dramą „Slėptuvė" (1976 m. išsp. „Aiduose", „Naujienose"). Išvertė Rytų, B. Pasternako poezijos.

Bibliografija
-------------

* Poezija, 1972 m.
* Augintinių žemė, 1984 m.
* Ir mirtis nebus nugalėta, 1994 m.
* Trys knygos, 1999 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 312 psl.
2. ↑  Dalia Satkauskytė. *Algimantas Mackus*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 747 psl.

Vikicitatos 

Wikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***Algimantas Mackus***
| **Vytas Jareckas** |
| --- |
| Gimė | 1963 m. gegužės 16 d. (60 metų)Laipuškiai, Pakruojo rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Rima |
| Vaikai | Edita, Simona |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Biržų rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Lietuvos socialdemokratų partija2010 m. Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai |
|  |
| Alma mater | Lietuvos žemės ūkio akademijaŠiaulių universitetas |

**Vytas Jareckas** (g. 1963 m. gegužės 16 d. Laipuškiuose, Pakruojo rajonas) – Lietuvos ir Biržų rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1978 m. baigė Klovainių aštuonmetę mokyklą, 1982 m. – Joniškėlio žemės ūkio mokyklą, technikas mechanikas, 1992 m. – Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius, 2010 m. – Šiaulių universitetą, mokytojas.

1982–1984 m. tarnavo sovietinėje armijoje. 1984–1989 m. Pakruojo r. „Pavasario" kolūkio mechaninių dirbtuvių vedėjas. 1989–1992 m. Biržų r. „Jaunosios gvardijos" kolūkio vyriausiasis inžinierius. 1992–1993 m. Biržų r. Užušilių žemės ūkio bendrovės vadovas. 1993–1998 m. Lietuvos ir Rusijos BĮ UAB „Kainas" direktorius.

1998–2005 m. Biržų rajono savivaldybės administracijos Širvėnos seniūnijos seniūno pavaduotojas, 2005–2007 m. – Nemunėlio Radviliškio seniūnijos seniūnas, Lietuvos savivaldybių seniūnų asociacijos narys.

2007–2009 m. Biržų raj. Nemunėlio Radviliškio pagrindinės mokyklos technologijų mokytojas. 2009–2012 m. Biržų krašto muziejaus „Sėla" direktoriaus pavaduotojas. 2012–2019 m. Biržų rajono savivaldybės administracijos Biržų miesto seniūnijos seniūnas.

2019–2023 m. Biržų rajono meras.

2007–2012 m. ir nuo 2019 m. Biržų rajono savivaldybės tarybos narys.

2006–2007 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Biržų rajono skyriaus, 2009–2018 m. partijos Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai narys. Nuo 2018 m. nėra partijų narys.

Visuomeninės tarybos prie Biržų rajono policijos komisariato narys. Kirkilų kaimo bendruomenės pirmininkas. Sutuoktinė Rima, vaikai Edita, Simona.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-04-07 iš Wayback Machine projekto.


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Valdemaras Valkiūnas** | **Biržų rajono meras**2019–2023 | Po to:**Kęstutis Knizikevičius** |