recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Povilas Survila**| Asmeniniai duomenys |
| --- |
| Gimimo data | 2001 m. vasario 27 d. (21 metai) |
| Gimimo vieta | Lietuva |
| Ūgis | 184 cm |
| Klubai |
| Dabar žaidžia | Bremnes IL |
| **Pozicija** | vartininkas |
| Jaunimo klubai |
| 2014–2017 | FA Žalgirietis |
| Profesionalūs klubai\* |
| 2018  2019–202120222022– | FK NFA Telšių „Džiugas" Gargždų „Banga"Bremnes IL | 19 0(0) 46 0(0)02 0(0)0? 0(?) |
| \* Skaičiuojama tik pasirodymai ir įvarčiai vietinėje lygoje Duomenys 2022 m. liepos 23 d.. |

**Povilas Survila** (g. 2001 m. vasario 27 d.) – Lietuvos vartininkas.

Karjera
-------

### FA Žalgirietis

Nuo 2014 m. iki 2017 m. vasaros žaidė „Žalgiriečio" futbolo akademijos ekipose. Dalyvavo jaunių ir jaunimo lygų pirmenybėse.

### NFA

Nuo 2017 m. vasaros žaidė FK NFA, kurie dalyvavo Antros lygos pirmenybėse.

2018 m. žaidė FK NFA ekipoje, kuri dalyvavo Pirmos lygos pirmenybėse.

### FC Džiugas

2019 m. perėjo į Džiugą. Žaisdavo Džiugas B ekipoje, kuri dalyvavo Antros lygos pirmenybėse, o kartais turėdavo progų pažaisti ir pagrindinėje komandoje.

2021 m. žaidė Telšių „Džiuge", kuris debiutavo A lygoje. Abu ekipos vartininkai buvo rotuojami ir gaudavo žaisti. Marius Paukštė ir Povilas Survila vienas kitą keisdavo kiekvienose rungtynėse. Pretendavo tapti geriausiu 2021 m. balandžio mėnesio jaunuoju žaidėju.

2021 m. gegužės 27 d. gynė vartus rungtynėse prieš čempionato lyderę Marijampolės „Sūduvą". Vartininkas žaidė užtikrintai, atrėmė 5 pavojingus varžovų smūgius, bei įspūdingai apsigynė nuo Semiro Kerlos išpuolio pirmame kėlinyje. Išrinktas į simbolinę XVI (16) turo rinktinę kaip geriausias vartininkas.

### FK Banga

2022 m. sausio mėn. persikėlė į FK Banga.
2022 m. kovo 12 d. debiutavo A lygoje atstovaudamas „Bangos" klubui.

2022 m. liepos mėn. žaidėjas paliko klubą.
A lygoje atstovaudamas pagrindinei ekipai sužaidė vos dvejas rungtynes, o Banga B komandai Pirmoje lygoje – trejas.

### Bremnes IL

2022 m. liepos mėn. persikėlė į Norvegiją. Atstovavo Bremnes IL.

Statistika
----------

A lygos statistika

| Sezonas | Klubas | Rungtynės | Įvarčiai |
| --- | --- | --- | --- |
| **2021** | **FC Džiugas** | 22 | (33) |
| **2022** | **FK Banga** | 2 | (6) |

Spalvų reikšmės: 

     Ekipa žaidė A lygoje;

Pasiekimai
----------

Su FC Džiugas
* 2019 – Pirmos lygos nugalėtojas;

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑  fkbanga.lt: Permainos „Bangos" klube
6. ↑

Nuorodos
--------

* Soccerway
* alyga.lt (lietuvių k.)
* lietuvosfutbolas.lt
* fcdziugas.lt
* Transfermarkt
*Šis straipsnis apie upę. Apie Kolumbijos departamentą skaitykite straipsnyje Putumajo departamentas.*

| Putumajas, Isa |
| --- |
| Putumajas ties Puerto Asisu Putumajas ties Puerto Asisu |
| **Ilgis** | 1580 km |
| **Baseino plotas** | 123 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 7200 m³/s |
| **Ištakos** | Koča |
| **Žiotys** | Amazonė |
| **Šalys** | Kolumbijos vėliava Kolumbija, Ekvadoro vėliava Ekvadoras, Peru vėliava Peru, Brazilijos vėliava Brazilija |
|  |
|  **Vikiteka** | Putumajas, Isa |

**Putumajas** (isp. *Putumayo*), **Isa** (port. *Içá*) – upė Pietų Amerikoje; Amazonės kairysis intakas. Prasideda **Gvamueso** (*Guamués*) pavadinimu Anduose, Kočos lagūnoje, Kolumbijoje (netoli Pasto). Aukštupuje teka Kolumbijos–Ekvadoro siena. Toliau teka Putumajo pavadinimu į rytus Amazonės žemuma, lygiagrečiai su Kaketa. Vidurupyje sudaro Kolumbijos–Peru sieną. Žemupyje teka Brazilijos teritorija, kur vadinama Isa. Nuo pagrindinės Kolumbijos dalies atskiria „Amazonės trapeciją". Įteka į Amazonę ties San Antonijo do Isos miestu.

Didžiausi intakai: San Migelis, Gvepi, Kumpuja, Algodonas, Igara-Parana, Jagvasas, Kotuhė, Parana de Žakurapa.

Žemupys laivuojamas. Vaga vingiuota, dažnai skaidosi į protakas. Prie Putumajo įsikūrę Puerto Asiso, Legisamo ir Arikos miestai.

Kolonijiniu laikotarpiu upės baseine vyko intensyvi kaučiuko gavyba.

Šaltiniai
---------

1. ↑  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.
2. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983.
Andamanų salų žemėlapis
**Andamanų salos** (angl. *Andaman Islands*, hind. अण्डमान द्वीप समूह, IAST: *Aṇḍamān dvīp samūh*) – salų grupė Indijos vandenyne, tarp Bengalijos įlankos ir Andamanų jūros. Priklauso Indijai, įeina į Andamanų ir Nikobarų salų sąjunginės teritorijos sudėtį. Plotas – apie 6000 km².

Andamanų salos nusidriekusios iš šiaurės į pietus ~350 km. Paviršius kalnuotas (iki 732 m, Sadlo k.), apaugęs drėgnaisiais tropiniais miškais. Iš viso salyną sudaro 550 salų, iš kurių didžiausios: Vidurinis Andamanas (1536 km²), Šiaurės Andamanas (1376 km²), Pietų Andamanas (1348 km²), Mažasis Andamanas (734 km²). Klimatas tropinis, karštas ir drėgnas (ypač musonų metu). Salose gausu endeminių gyvūnų, ypač paukščių (pvz. Narkondamo ragasnapis, andamaninis drongas ir kt.) rūšių.

Andamanų salose 2001 m. gyveno 314 084 žmonių. Svarbiausias miestas – Port Bleras (Pietų Andamano s.). Dauguma salų gyventojų yra atvykėliai iš žemyninės Indijos – bengalai, tamilai, hindai. Yra išlikę nedaug (~1000) čiabuvių andamaniečių, kurių dauguma išnaikinta britams kolonizuojant salas. Šiaurės Sentinelų sala pasižymi nekontaktuojančiais su aplinka gyventojais. Verčiamasi miškų kirtimu, ryžių, kokospalmių auginimu, žvejyba, turizmu.

* Pietų Andamano pakrantėPietų Andamano pakrantė
* NarkondamasNarkondamas
* Port BlerasPort Bleras
* Andamaniečiai XIX a.Andamaniečiai XIX a.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 28
| Maišys |
| --- |
|  Maišys Garliavoje |
| **Ilgis** | ~10 km |
| **Ištakos** | Padainupio apylinkės |
| **Žiotys** | Jiesia |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Maišys |

**Maišys** – upelis Lietuvoje, Kauno rajone; Jiesios kairysis intakas. Prasideda Padainupio apylinkėse, prie Alšėngirės pietinės pamedės. Teka į rytus pro tankiai apstatytas, smarkiai urbanizuotas vietoves. Vaga ištiesinta, vanduo užterštas. Žemupyje pasuka į pietryčius, teka savo gamtine vaga. Ši dalis patenka į Jiesios kraštovaizdžio draustinį. Įteka į Jiesią 9,1 km nuo jos žiočių, tuoj į šiaurę nuo Rinkūnų.

Intakas – Dainupis (dešinysis).

Savavališka užtvanka ant Maišio
Ant Maišio įrengta trijų tvenkinių virtinė: Garliavos I tvenkinys, Garliavos II tvenkinys ir Garliavos III tvenkinys. Be to, trumpas upės ruožas Jonučiuose aptvertas privačios sodybos tvora, sudarytas nelegalus tvenkinėlis.

Gyvenvietės prie Maišio: Padainupys, Bijūnai, Pamaišupys, Šniūrai, Mastaičiai, Jonučiai, Garliava, Ražiškiai.

Vandenvardis *Maišys* siejamas su žodžiais *maišyti* („plakti, judinti"), *maišas* („maišymas"), *maištrus* („mišrus"), toliau – su *miešti* („drumsti, skiesti"), *mišti* („maišytis").

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 202
| **Magdalena Mielcarz** |
| --- |
|  |
| Kadras iš filmo „Quo Vadis" 2001 m. |
| Gimė | 1978 m. kovo 3 d. (45 metai)Varšuva |
| Tautybė |  Lenkija |
| Pilietybė | Lenkijos |
| Sutuoktinis (-ė) | Adrian Ashkenazy (nuo 2007 m.) |
| Vaikai | 2 (2009 ir 2013 m.) |
|  |
| Veikla | aktorė, modelis |

**Magdalena Melcarž** (lenk. *Magdalena Mielcarz*, g. 1978 m. kovo 3 d. Varšuva) – iš Lenkijos kilusi aktorė ir modelis.

Biografija
----------

Magda gimė Varšuvoje. Nuo 1989 m. keletą metų priklausė jaunimo muzikos ansambliui „Gaweda".

1997 m. ji baigė „Jaroslaw Dabrowski" mokyklą ir po metų įstojo į Varšuvos universiteto žurnalistikos bei politikos mokslų fakultetą.

Karjera
-------

### Modelio karjera

Dirbti modeliu Magda pradėjo agentūroje „Model Plus", vėliau keletą metų priklausė „Eastern Models Agency", įsikūrusiai Varšuvoje, vėliau – „Wilhelmina Models" Niujorke.

Jos nuotraukos buvo spausdintos Lenkijoje leidžiamuose žurnaluose „Twój Styl", „Elle", „Cosmopolitan", „Pani", „Uroda", „Max". Kaip modelis ji dirbo su „Valentino" ir „Cerruti" mados namais, o 2001 m. vasarį tapo kosmetikos gamintojo „L'Oréal" reklaminiu veidu.

### Aktorės karjera

Pirmą kartą kaip aktorė Magda debiutavo 1989 m. TV mini seriale jaunimui „Paziowie", kuriame atliko karalienės Jadvygos vaidmenį.

2001 m. pasirodė ilgai kurtas ir brangiausias Lenkijos kino istorijoje filmas „Quo Vadis", kuriame Magdalena atliko vieną pagrindinių vaidmenų ir netruko sulaukti dėmesio iš įvairių kino režisierių. Nors aktorystė netapo jos pagrindine veikla, 2003 m. sukurtame filme „Fanfanas Tulpė" ji vaidino kartu su Penelope Cruz, o 2009 m. pasirodžiusioje juostoje „Taras Bulba" ji atliko vieną pagrindinių vaidmenų.

Šeima
-----

2007 m. Magdalena ištekėjo už amerikiečio teisininko bei verslininko Adrian Ashkenazy, su kuriuo 2009 m. ir 2013 m. susilaukė 2 dukterų.

Šiuo metu gyvena Niujorke.

Filmografija
------------

1. 1989–1990 „Paziowie" (TV serialas) … karalienė Jadvyga
2. 2001 „Quo Vadis"… Lygija
3. 2003 „Fanfanas Tulpė"… Henrieta
4. 2004 „Starnge Crime"… Eva
5. 2005 „Solidarity" (trumpo metražo filmas)… Dorota
6. 2007 „Falszerze. Powrot sfory" (TV mini serialas)… Ola
7. 2008 „BrzydUla" (TV serialas)… Julija
8. 2008 „The Chauffeur"… Katažina
9. 2009 „Taras Bulba"… Elžbieta
10. 2009 „Today and Tomorrow" (trumpo metražo filmas)… Kasia
11. 2011 „Oh, Karol 2"… Beata
12. 2011 „Treatment"

Nuorodos
--------

* IMDb profilis
Koordinatės: 54°17′46″ š. pl. 23°58′31″ r. ilg.﻿ / ﻿54.29611°š. pl. 23.97528°r. ilg.﻿ / 54.29611; 23.97528

**Obelijos miškai** – miškai pietų Lietuvoje, Alytaus rajone, Nemuno kairiajame krante, 9 km į pietus nuo Alytaus. Priklauso Alytaus miškų urėdijai, Dirmiškių girininkijai. Apima 18,4 km² plotą. Masyvą sudaro Obelijos, Dirmiškių, Norūnų miškai.

Būdingi velėniniai jauriniai ir jauriniai silpnai sujaurėję smėliai ir priesmėliai. Per miškus teka Nemuno intakai: Urkupis, Žilvia, Zembrė. Telkšo Tolkūnų ežeras.

Medynai:

* pušynai: 62 %
* eglynai: 16 %
* beržynai: 15 %
* juodalksnynai: 4 %
* drebulynai: 2 %
* uosynai: 1 %

Jaunuolynai sudaro 22 % medynų, pusamžiai medžiai 52 %, pribręstantys 16 %, brandūs 10 %.

Obelijos miškuose yra briedžių, stirnų, šernų, kiškių, usūrinių šunų, kiaunių, lapių, voverių, jerubių, slankų. 45-ajame Dirmiškių miško kvartale yra Dirmiškių pilkapynas, šalimais – Dirmiškių piliakalnis, Norūnų miško 44-ajame riogso saugomas Raudonasis akmuo. Šalia Nemuno esanti miškų dalis patenka į Balkasodžio botaninį draustinį.

Miškuose įsikūrę kaimai: Balkasodis, Plenta, Dirmiškės, Strimina, Padirmiškis, Pupasodis, Tolkūnai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Obelijos miškai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 229
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Ekvendenis(angl. *Ekwendeni*) |
| --- |
| 

EkvendenisEkvendenis

11°22′0″ p. pl. 33°53′0″ r. ilg.﻿ / ﻿11.36667°š. pl. 33.88333°r. ilg.﻿ / 11.36667; 33.88333﻿ (Ekvendenis)Koordinatės: 11°22′0″ p. pl. 33°53′0″ r. ilg.﻿ / ﻿11.36667°š. pl. 33.88333°r. ilg.﻿ / 11.36667; 33.88333﻿ (Ekvendenis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Malavio vėliava Malavis |
| **Provincija** | Šiaurės provincija |
| **Rajonas** | Mzimba rajonas |
|  |
| **Gyventojų** () | 20 000  |

**Ekvendenis** (angl. *Ekwendeni*) – miestas šiaurinėje Malavio dalyje, Mzimba provincijoje. Gyvenvietė nutolus 20 km nuo šalies sostinės Mzuzu.

Mieste yra vienas iš didžiausių ŽIV/AIDS paplitimas šalyje, nes Ekvandenis yra mėgstama poilsio vieta sunkvežimių vairuotojams, keliaujantiems tarp Malavio ir jo šiaurinių kaimynų Tanzanijos, Kenijos ir kitų.

Istorija
--------

Ekvendenį įkūrė škotų misionieriai. Mieste yra viena seniausių šalyje bažnyčių, priskiriama škotų reformatų atkarpai.

Ekonomika
---------

Miestas apsuptas tabaką auginančiomis fermomis. Paplitęs smulkusis verslas.

Demografija
-----------

Dominuojanti kalba mieste yra tumbuka, bet paplitusios ir kitos kalbos, dėl didelio atvykėlių skaičiaus iš kitų Malavio gyvenviečių.

Švietimas
---------

Mieste įkurti keli koledžai: slaugos, teologijos, komercijos. Veikia techninio paruošimo mokykla.
| El ParaisasEl Paraíso |
| --- |
|  |
| Vienos iš El Paraiso piramidžių liekanos |
| 

El ParaisasEl Paraisas

 |
| Koordinatės | 11°57′14″ p. pl. 77°07′06″ v. ilg.﻿ / ﻿11.95389°š. pl. 77.11833°r. ilg.﻿ / 11.95389; 77.11833Koordinatės: 11°57′14″ p. pl. 77°07′06″ v. ilg.﻿ / ﻿11.95389°š. pl. 77.11833°r. ilg.﻿ / 11.95389; 77.11833 |
| Vieta | Limos departamentas, Peru |
| Regionas | Senovės Peru |
| Plotas | 58 ha |
| Istorija |
| Medžiaga | plaušplytės |
| Pastatytas | 2300 m. pr. m. e. |
| Sugriautas | 1400 m. pr. m. e. |
| Laikotarpis | ikikeraminis periodas |
| Informacija |
| Kasinėjimų datos | nuo 1965 m. |

**El Paraisas** (isp. *El Paraíso*) – Peru archeologinė vietovė, esanti Limos departamente, Čiljono upės slėnyje, į šiaurę nuo Limos. Ši vieta buvo apgyvendinta vėlyvuoju ikikeraminiu laikotarpiu (maždaug prieš 3000–4000 metų). Teritorija užima 58 ha plotą. El Paraiso gyventojai jau vertėsi žemdirbyste, jos vystymui buvo įrengę irigacinę sistemą.

Vietovė atrasta XX a. vid. ir pradžioje vadinta ***Čukitanta*** (*Chuquitanta*). 1965 m. nuodugnius kasinėjimus pradėjo Frederic Engel. Buvo pradėti komplekso atstatymo darbai.

El Paraisas datuojamas apie XVII a. pr. m. e. ir yra vienas seniausių šventyklų kompleksų Peru (drauge su Karaliu ir Kotošu). Vietovėje aptiktos 7 pagrindinės piramidinės struktūros, pastatytos iš plaušplyčių (vėliau atrasta, kad statinių yra 12). Rasta ritualinės ugniavietės liekanų, paukščių liekanų (jie galimai buvo paaukoti), tekstilės detalių, tinklų, akmeninių ir medinių įrankių, akmeninių karolių, krepšių ir kt.

Manoma, kad El Paraiso gyventojai vertėsi daugiausia žvejyba, jūrinių paukščių ir vėžiagyvių gaudymu. Auginta medvilnė, moliūgai, pupelės, gumbapupės ir kt. Nors daugeliui hierarchinių visuomenių būdingų didikų kapaviečių nerasta, manoma, kad El Paraise jau buvo klasininis susiskirstymas, nes tokio komplekso statybai reikėjo išankstinio išplanavimo, darbo jėgos sutelkimo.

Archeologinė vietovė neigiamai veikiama aplinkinių statybų, nelegalių kasinėjimų. 2013 m. vieną iš El Paraiso piramidžių suniokojo statybininkai.

Šaltiniai
---------

1. ↑

I El Paraiso piramidė
| ***Artūro sala*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | L'isola di Arturo |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Damiano Damiani |
| Scenaristas (-ai) | Damiano Damiani  Ugo Liberatore  Elsa Morante Enrico Ribulsi  Cesare Zavattini |
| Metai | 1962 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 90 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Artūro sala** (it.  *L'isola di Arturo*) – 1962 m. režisieriaus Damiano Damiani sukurta drama, pelniusi San Sebastiano kino festivalio pagrindinį prizą.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Vanni De Maigret – Artūras
* Key Meersman – Nunciata
* Reginald Kernan – Vilhelmas
* Gabriella Giorgelli – Tereza

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Artūras ir Nunciata
Artūro tėvas Vilhelmas nuolatos išvykęs, keliauja po svetimus kraštus ir tik retsykiais pasirodo saloje, kurioje, netoli kalėjimo, ant jūros kranto gyvena jo paauglys sūnus. Jo motina mirė gimdydama, o legenda byloja, kad jų namą saugo vaiduoklis, negalintis pakęsti moterų.

Tėvas sūnui yra didelis autoritetas, tačiau kartą po vienos kelionės šis grįžta su nauja žmona Nunciata, tik keletu metų vyresne už Artūrą. Pradžioje santykiai tarp jos ir Artūro klostosi įtempti, tačiau, matydamas, kad tėvas nedemonstruoja naujajai žmonai didelės pagarbos, ima jausti jai gailestį.

Netrukus Vilhelmas vėl išvyksta ir Artūras su besilaukiančia Nunciata lieka vieni. Pamažu Artūras ima jausti potraukį savo pamotei, tačiau ši atsisako atsakyti į jo jausmus, nors ima pavyduliauti, kai jį suvedžioja kaimynystėje gyvenanti Tereza. 

Nunciata pagimdo sūnų, tačiau po pusmečio grįžęs Vilhelmas atrodo pasikeitęs ir nedemonstruoja jokių jausmų nei žmonai, nei vaikams. Pradėjęs sekti tėvą, Artūras ima įtarti, kad šis turi daug paslapčių ir kitą, slaptą gyvenimą.

Apdovanojimai
-------------

* San Sebastiano kino festivalis – Pagrindinis prizas (1962 m.)
* Globo d'oro – geriausio filmo nominacija (1963 m.)
| Medaliai |
| --- |
| Artūrs Plēsnieks |
| Vyrų sunkioji atletika |
| **Atstovaujant:  Latvija**  |
| Olimpinės žaidynės |
| **Bronza** | 2020 Tokijas | –109 kg |
| Pasaulio čempionatas |
| **Sidabras** | 2017 Anaheimas | –105 kg |
| **Bronza** | 2015 Hiustonas | –105 kg |
| Europos čempionatas |
| **Auksas** | 2016 Fordė | –105 kg |
| **Bronza** | 2013 Tirana | –105 kg |

**Artūras Plesniekas** (*Artūrs Plēsnieks*, g. 1992 m. sausio 21 d. Duobelėje) – Latvijos sunkiaatletis, olimpinis prizininkas.

Biografija
----------

2010 m. pasaulio čempionate užimta 10-oji vieta. Savo debiutinėse 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse latvis išrovė 175 kg ir išstūmė 215 kg. Susumavus visus taškus Latvijos atstovas užėmė 5-ąją vietą.

2013 m. Europos čempionate iškovotas bronzos medalis. 2015 m. pasaulio čempionate su 405 kg rezultatu pelnytas bronzos medalis 2016 m. Plēsnieks tapo Europos čempionu. 2016 m. vasaros olimpinių žaidynių vyrų iki 105 kg svorio klasėje latvis pasiekė 399 kg rezultatą ir užėmė 8-ą vietą.

2017 m. pasaulio čempionato sidabro medalininkas.

2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Plēsnieks startavo svorio kategorijoje iki 109 kg. Rovimo rungtyje latvis su 180 kg buvo penktas, o stūmime pasiekė antrą rezultatą su 230 kg. Susumavus abiejų rungčių rezultatus latvis su nauju asmeniniu rekordu (410 kg) iškovojo bronzos medalį.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Olympedia Profile". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2021 m. rugpjūčio 4 d.
| **Artūras Leita** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1969 m. gegužės 2 d. (54 metai)Trakiniai, Anykščių raj. |
| Tėvai | Serapinas Leita, Janina Leitienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Dalia |
| Vaikai | Justinas |
|  |
| Veikla | Lietuvos karinių oro pajėgų brigados generolas |
|  |
| Alma mater | Syzranės aukštoji karo aviacijos mokykla |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * Gedimino 5 laipsnio ordinas (1997 m.)
* Dariaus ir Girėno medalis (2008 m.)
 |
|  |
|  **Vikiteka** | Artūras Leita |

**Artūras Leita** (g. 1969 m. gegužės 2 d. Trakinių kaime, Anykščių rajone) – Lietuvos karininkas, Lietuvos karinių oro pajėgų vadas (2006–2011 m.), brigados generolas (2007 m.).

Biografija
----------

Tėvams persikėlus, nuo 1979 m. augo Vaivadiškių kaime, 1988 m. baigė Kavarsko vidurinę mokyklą, studijavo Ufos, Saratovo karo aviacijos mokyklose, 1991 m. baigė Syzranės aukštąją karo aviacijos mokyklą. Baigė Tartu gynybos koledžą.

Karo tarnyba
------------

1991 m. tarnavo TSRS ginkluotųjų pajėgų daliniuose Rygoje (Latvija) ir Kaune. 1991 m. pabaigoje pasitraukė iš sovietinės kariuomenės.

1992 m. Lietuvos Krašto apsaugos ministerijos Pasienio tarnybos būrio vadas pasieniečių mokymo centre Visagine. 1992–1993 m. Aviacijos tarnybos grandies lakūnas. Nuo 1993 m. Lietuvos karinių oro pajėgų, 1999–2001 m. KOP štabo tarnautojas.

2001 m. Lietuvos karinių oro pajėgų Antrosios aviacijos bazės skraidymo grupės vadas, pulkininkas leitenantas, bazės vadas (2003–2004 m.), Lietuvos karinių oro pajėgų KOP štabo viršininko pavaduotojas operacijoms (2004–2005 m.), KOP vado pavaduotojas, pulkininkas (2005–2006 m.). 2006–2011 m. Lietuvos karinių oro pajėgų vadas. 2007 m. lapkričio 23 d. laikinai suteiktas brigados generolo laipsnis.

2011 m. sausio 24 d. A. Leita Karinių oro pajėgų vėliavą ir vado skeptrą perdavė pulkininkui Antanui Juciui ir buvo paskirtas Mokymo ir Personalo valdybos Lietuvos kariuomenės personalo administravimo skyriaus Atstovavimo grupės ESBO Aukšto lygmens planavimo grupės vadovu.

Pirmojo rango karo lakūnas, orlaiviais An-2, Mi-2, Mi-8 iš viso skraidęs 1600 valandų.

Įvertinimas
-----------

1997 m. įteiktas Gedimino 5 laipsnio ordinas. Jis taip pat apdovanotas kariuomenės medaliais „Už pasižymėjimą" (2002 m.) ir „Už nuopelnus" (2006 m.), LR proginiu įstojimo į NATO medaliu (2004 m.), Lietuvos karo aviacijos ženklu „Plieno sparnai" (2004 m.), S. Dariaus ir S. Girėno medaliu (2008 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Anykštėnų biografijų žinynas
2. ↑  *Artūras Leita*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 699 psl.

Nuorodos
--------

Naujas Karinių oro pajėgų vadas
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Epicometis hirta** |
| --- |
| Gauruotasis auksavabalis (Epicometis hirta)Gauruotasis auksavabalis (*Epicometis hirta*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Būrys: | Vabalai  *( Coleoptera)* |
| Antšeimis: | Plokštėtaūsiniai  *( Scarabaeoidae)* |
| Šeima: | Auksavabaliai  *( Cetoniidae)* |
| Gentis: | *Epicometis*  *( Epicometis)* |
| Rūšis: | Gauruotasis auksavabalis  *( Epicometis hirta)* |

 |

**Gauruotasis auksavabalis** (*Epicometis hirta*, sin. *Tropinota hirta*) – auksavabalių (*Cetoniidae*) šeimos vabalas. Kūnas 8 - 11 mm. Viršutinė pusė juoda arba juodai ruda, be metališko atspalvio, apaugusi ilgais pasišiaušusiais plaukeliais. Antsparniai su balsvomis dėmelėmis, kurių skaičius ir išsidėstymas nepastovus. Kūno apačia apaugusi ilgais, vilną primenančiais plaukeliais.  

Spalva ir taškai primena kvapųjį auksavabalį. Pagrindiniai skirtumas, kad gauruotojo auksavabalio viršutinė pusė apaugusi ilgais plaukeliais, ir priešnugarėlė be baltų dėmelių.

Aptinkama ant įvairių augalų žiedų birželio mėnesį.
Lervos vystosi drėgnokoje dirvoje, minta pūvančiomis šaknimis.

Lietuvoje reta rūšis.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Lietuvoje gyvenantys auksavabaliai vabalai

Nuotraukos:
-----------

* 
* 

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Gauruotasis auksavabalis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Gauja |
| --- |
| Gauja prie Pupiškių Gauja prie Pupiškių |
| **Ilgis** | 94 km |
| **Baseino plotas** | 1677 km² |
| **Vidutinis debitas** | 13,6 m³/s |
| **Ištakos** | Ašmenos aukštuma |
| **Žiotys** | Nemunas |
| **Šalys** | Lietuvos vėliava Lietuva, Baltarusijos vėliava Baltarusija |
|  |
|  **Vikiteka** | Gauja |

**Gauja** (blrs. *Гаўя*, lenk. *Gawia*) – upė Lietuvoje ir Baltarusijoje; Nemuno dešinysis intakas. Prasideda Gardino srityje, Vijos rajone, Ašmenos aukštumoje, šalia Lietuvos ir Baltarusijos valstybės sienos. Teka į pietryčius, kerta Šalčininkų rajoną (vadinamąjį „Dieveniškių pusiasalį"). Lietuvos teritorija prateka ~30 km. Toliau vėl teka Baltarusija, Vijos rajonu. Įteka į Nemuną 712 km nuo jo žiočių, 21 km į pietryčius nuo Lydos.

Intakai: Alita, Žižma, Vedrauka (dešinieji), Verseka, Padakupka, Kleva, Jakunka (kairieji).

Vidutinis nuolydis 192 cm/km. Slėnio plotis 0,1-0,9 km. Vaga vingiuota, daug senvagių, vietomis sureguliuota. Jos plotis 12–20 m. Upė užšąla gruodžio pabaigoje, atitirpsta kovo antroje pusėje. Lietuvoje ant Gaujos įrengtas 27 ha Poškonių tvenkinys, Baltarusijoje – Žamyslavlio HE tvenkinys. Prie upės auga gamtos paminklas – Žamyslavlio uosis.

Prie Gaujos esančios gyvenvietės: Katkuškės, Dailidės, Poškonys, Stalgonys, Skraičionys, Dieveniškės, Naujieji Kalviai, Pagaujėnai, Gudeliai, Girdžiūnai (Lietuva), Žamyslavlis, Subotnikai, Baravykai (Baltarusija).

Etimologija
-----------

Upėvardžio kilmė miglota. Bandyta sieti su lietuvių ir latvių žodžiu *gauja* („ruja, krūva, minia"). Kazimieras Būga spėjo, kad pavadinimas gali sietis su latv. *govs* ( tarti *guovs* „karvė"). Bronys Savukynas siejo upėvardį su liet. *goti* („skubiai eiti", *at-goti* „skubiai ateiti", *nu-goti* „greitai nueiti"). Dar plg. skr. जू, जवते = IAST: *jū-, javate* „skuba". Taigi, Gauja galėtų reikšti „sraunioji".

* Gauja DieveniškėseGauja Dieveniškėse
* Gaujos vaga vidurupyje
* Gauja Dieveniškių apylinkėseGauja Dieveniškių apylinkėse

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Rainys. *Gauja (Nemunas)*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 583
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
| **Stereum hirsutum** |
| --- |
| Gauruotoji plutpintė (*Stereum hirsutum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Ūmėdiečiai  *( Russulales)* |
| Šeima: | Plutpintiniai  *( Stereaceae)* |
| Gentis: | Plutpintė  *( Stereum)* |
| Rūšis: | Gauruotoji plutpintė  *( Stereum hirsutum)* |

 |
|  Index Fungorum |
| Binomas |
| ***Stereum hirsutum***(Willd.) Pers. 1880 |
| **Sinonimas** |
| 

|  |
| --- |
| *Auricularia aurantiaca* Schumach. (1803) |
| *Auricularia reflexa* Bull. (1786) |
| *Boletus auriformis* Bolton (1788) |
| *Helvella acaulis* Pers. (1778) |
| *Thelephora hirsuta* Willd. (1787) |
| *Thelephora reflexa* (Bull.) Lam. & DC. (1805) |
| *Stereum hirsutum var. Cristulatum* Quél. (1872) |
| *Stereum reflexum* (Bull.) Sacc. (1916) |

 |

**Gauruotoji plutpintė**  (*Stereum hirsutum*) – plutpintinių šeimai priklausantis valgomas grybas, turintis vidutines maistines savybes.

Išvaizda
--------

Vaisiakūnis (3–10 cm skersmens) baltos spalvos, jį sudaro plonos čerpiškai išsidėsčiusios, odiškai tamprios, konsistencijos kepurėlės, šonu priaugę prie substrato. Luobelė su koncentriškomis rievėmis, tankiai apžėlusi šiurkščiais plaukeliais, vidurys pilkas arba rausvas, į kraštus geltonas: apatinė pusė lygi, šviesiai geltona, ochrinės arba gelsvai pilkos spalvos. Kraštai kiekvieną kart esti netaisyklingos formos banguoti, užsilenkę žemyn. Himenio vaisinis sluoksnis, lygus ir pilkas. Trama kieta, plona. Sporas produkuojantis grybo sluoksnis (himenoforas) geltonas arba rusvai gelsvas, lygus, su neryškiais kauburėliais, koncentriškai zonališkas. Bazidiosporos yra baltos, cilindriškos, 5–7,5 x 2–2,7 mikrometrų dydžio.

Spalvos kaita: Vaisiakūnis gali būti balkšvas, gelsvas, pilkas arba rausvas. Himenis iš pradžių oranžiškai geltonas, vėliau įgauna gelsvai rudą atspalvį.

Augavietė
---------

Randama ištisus metus ant džiūstančių lapuočių medžių arba ant nudžiuvusių nukritusių šakų, sužalotose vietose ir ant augančių medžių. Visoje šalyje labai dažna, ypač ant beržų. Sukelia baltąjį medienos puvinį.

Panašios rūšys: šį grybą galima lengvai supainioti su kitomis plutpintinių rūšimis

Literatūra
----------

* Didysis gamtos vadovas „Grybai", išsamus grybų ir jų rinkimo žinynas, „Mūsų knyga", 2004 m. (193 psl.) ISBN 9955-573-65-1

Nuorodos
--------

* Apie Lietuvoje augančius grybus


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Gauruotoji plutpintė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Ancijusit. *Anzio* |
| --- |
| *Ancijaus uostas* |
|  |
| 

AncijusAncijus

41°26′00″ š. pl. 12°37′00″ r. ilg.﻿ / ﻿41.43333°š. pl. 12.61667°r. ilg.﻿ / 41.43333; 12.61667﻿ (Ancijus)Koordinatės: 41°26′00″ š. pl. 12°37′00″ r. ilg.﻿ / ﻿41.43333°š. pl. 12.61667°r. ilg.﻿ / 41.43333; 12.61667﻿ (Ancijus) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Italijos vėliava Italija |
| **Regionas** | Lacijus Lacijus |
| **Provincija** | Romos provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2008) | 52 192  |
| **Plotas** | 43 km² |
| **Tankumas** (2008) | 1 214 žm./km² |
| **Altitudė** | 3 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Ancijus |

**Ancijus** (it. *Anzio*) – miestas vidurio Italijoje, Lacijaus srityje, Tirėnų jūros pakrantėje, 57 km į pietus nuo Romos. Jūrų uostas (prekyba, žvejyba, jachtų prieplauka, keltų linija į Poncos salas). Maisto (žuvies apdirbimo), chemijos pramonė. Pajūrio kurortas.

Jūros pakrantėje yra daug senovės Romos didikų vilų liekanų, viena iš jų identifikuota kaip imperatoriaus Nerono (joje rasta vertingų meno kūrinių, iš jų – senovės graikų Apolono skulptūra), taip pat yra romėnų uosto ir teatro liekanos. Rasta daug skulptūrų, keramikos dirbinių ir kt. 8 km nuo Ancijaus trykšta karštosios versmės.

Istorija
--------

Pasak legendos, Ancijus įkurtas Odisėjo sūnaus Antėjo. Nuo V a. pr. m. e. iki romėnų užkariavimo miestas buvo volskų sostinė. 338 m. pr. m. e. miestą užėmė romėnai ir vadino Ancijumi (lot. *Antium*). Miestas tapo romėnų valdovų ir didikų poilsiaviete. Ancijuje gimė Romos imperatoriai Kaligula ir Neronas. 59 m. Neronas įkūrė uostą.

Žlugus Romos imperijai miesto reikšmė sumenko, jis buvo nuniokotas arabų antpuolių. 1698 m. popiežių Inocento XII ir Klemenso XI iniciatyva pastatytas naujas uostas, Ancijus tapo svarbiu prekybos centru ir kurortu. 1944 m. sausio – gegužės mėn. prie Ancijaus išsilaipinus Didžiosios Britanijos ir JAV desantui vyko smarkūs mūšiai su vokiečių kariuomene, užtverusia Sąjungininkams kelią iš pietų Italijos į Romą.

Galerija
--------

* Nerono vilaNerono vila
* Romėnų teatrasRomėnų teatras
* Mozaika iš AncijausMozaika iš Ancijaus

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Ancijus*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
Koordinatės: 55°55′36″ š. pl. 21°45′53″ r. ilg.﻿ / ﻿55.92667°š. pl. 21.76472°r. ilg.﻿ / 55.92667; 21.76472


| Prūsalių II tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Plungės rajonas) |
| Plotas | 0,198 km² |
| Kranto linijos ilgis | 3,78 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 2,6 m |
| Didžiausias gylis | 6,6 m |
| Įteka | Liepupė |
| Išteka | Liepupė |

**Prūsalių II tvenkinys** - tvenkinys Lietuvoje, Plungės rajone, 5 km į šiaurės vakarus nuo Plungės. Sudarytas užtvenkus Liepupės upę (Babrungo intakas) 2,4 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus - 1,66 km, plotis - iki 0,25 km. Yra 5 a salelė. Altitudė 104,5 m. Šiaurinės tvenkinio dalies krantai aukšti. Rytinėje pakrantėje stūkso miškas, vakarinėje įsikūrusi Alksnėnų kolektyvinių sodų bendrija, pietiniame - Kaušėnų kolektyvinių sodų bendrija. Šiaurinį tvenkinio galą skersai kerta kelias  **A11**  Šiauliai–Palanga . 

Tvenkinys įrengtas 1982 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
**Putonių aliejus**, *putonių sėklų aliejus* (angl. *meadowfoam seed oil*) – valgomas aliejus, gaunamas iš baltosios putonės (*Limnanthes alba*) sėklų.

Putonių sėklose būna 20-30% aliejaus. Putonių aliejus yra ypatingai stabilus, nes virš 98% jo riebalų rūgščių yra ilgagrandinės. Putonių aliejus yra labai panašus į rapsų aliejų, su kuriuo konkuruoja kai kuriose pramoninėse gamybose.

Panaudojimas
------------

Putonių aliejus plačiai naudojamas kosmetiniuose ir plaukų priežiūros preparatuose, nes yra stabilus, tepus ir gerai laikosi odos paviršiuje. Kitos teigiamos savybės yra drėkinamasis poveikis, neriebus jutimas liečiant, geras maišumas su kitais kosmetikoje naudojamais aliejais. 
Šį aliejų naudoja masažo losjonuose, saulės įdegį blokuojančiuose kremuose, profesionaliuose aukų priežiūros produktuose. Jis labai patvarus laikant, nežiūrint į didelę molekulinę masę kambario temperatūroje yra skystas. Putonių aliejus yra idealus nešiklinis aliejus, jis puikiai palaiko kitus mažiau stabilius vertingus aliejus, pvz. migdolų, agurklių, nakvišų aliejus.

Gamyba
------

Aliejus išgaunamas traiškant sėklas ir ekstrahuojant tirpikliu. Likę kieti ekstrahavimo likučiai naudojami pašarams. Galvijų pašare jų gali būti iki 25%, ir tai jiems nė kiek nekenkia. Kitų gyvūnų pašarams naudojamus likučius reikia apdoroti garais arba dėti po nedaug, nes juose yra nuodingo giukozinoalto.

Nuorodos
--------

1. ↑  Meadowfoam  Archyvuota kopija 2011-10-24 iš Wayback Machine projekto.
| Tršebonisček. *Třeboň* |
| --- |
|              |
| *Senamiestis* |
|  |
| 

TršebonisTršebonis

49°00′00″ š. pl. 14°46′00″ r. ilg.﻿ / ﻿49.00000°š. pl. 14.76667°r. ilg.﻿ / 49.00000; 14.76667﻿ (Tršebonis)Koordinatės: 49°00′00″ š. pl. 14°46′00″ r. ilg.﻿ / ﻿49.00000°š. pl. 14.76667°r. ilg.﻿ / 49.00000; 14.76667﻿ (Tršebonis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Čekijos vėliava Čekija |
|  |
| **Gyventojų** (2019 m.) | 8 253  |
|  |
| **Tinklalapis** | Miesto svetainė |

**Tršebonis** (ček. *Třeboň*) – gyvenvietė pietinėje Čekijoje, (Bohemijoje), netoli pasienio su Austrija. Žemės ūkis, paslaugų sektorius ir turizmo sfera yra pagrindiniai verslai mieste.

Istorija
--------

Gyvenvietė įkurta Xi a. viduryje. 1366 m. tapo Rozenbergų (ček. *Rožmberk*) nuosavybe. Viduramžiais didžiausias klestėjimas buvo Perto IV laikais. Šeimininkas rūpinosi savo miestu, buvo įrengti žuvies tvenkiniai. 1611 m. kraštas atiteko Habsburgams, kurie miestą valdė iki 1918 m. kai susikūrė Čekoslovakija. Po Antrojo pasaulinio karo buvo ištremti vokiečių kilmės asmenys ir miesto reikšmė sumenko.

Gyventojai
----------

Pagal 2019 m. duomenis gyveno 8,2 tūkst. gyventojų. Absoliuti dauguma iš jų čekai.

Žymūs žmonės
------------

Karel Poborský, Čekijos nacionalinės futbolo rinktinės žaidėjas.

Miestai partneriai
------------------

* Šveicarija Interlakenas, Šveicarija
* Austrija Šremsas, Austrija
* Lietuva Utena, Lietuva

Galerija
--------

* TvirtovėTvirtovė
* SenamiestisSenamiestis
* TvirtovėTvirtovė
* KalėdosKalėdos

Nuorodos
--------

* Miesto svetainė
* Čekijos respublikos svetainė/Tršebonis Archyvuota kopija 2012-02-08 iš Wayback Machine projekto.
**Povilas Šilas** (1908 m. spalio 25 d. Lukoniuose, Subačiaus valsčius, Panevėžio apskritis – 1993 m. rugsėjo 3 d. Vilniuje) – Lietuvos teisininkas, politinis veikėjas, rezistentas.

Biografija
----------

Gimė daugiavaikėje ūkininkų šeimoje. Nuo 1918 m. iki 1921 m. mokėsi Dvariškių pradžios mokykloje. 1921 m. įstojo į Kupiškio vidurinę mokyklą, ją baigęs 1925 m. įstojo į Panevėžio savivaldybės gimnaziją.

Mokydamasis Panevėžio gimnazijoje 1927–1928 mokslo metais buvo Panevėžio rajono moksleivių ateitininkų valdybos narys, 1928–1929 mokslo metais buvo išrinktas moksleivių ateitininkų Panevėžio rajono pirmininku. Drauge dalyvavo ir Panevėžio moksleivių šaulių veikloje. 1929 m. baigęs gimnaziją įstojo į Karo mokyklą aspirantu (kariūnu nepriėmė), kurią 1930 m. baigė atsargos leitenantu. 1930 m. įstojo į VDU Teisės fakultetą, nuo 1932 m. iki 1935 m. dalyvavo studentų ateitininkų veikloje, tapo ateitininkų korporacijos „Kęstutis" nariu. 1935 m. baigė VDU Teisės fakultetą. 1935–1936 m. dirbo Kriminalinės policijos identifikacijos skyriuje Kaune. 1936–1940 m. buvo Šiaulių kriminalinės policijos skyriaus vedėjas, 1940–1941 m. skyriaus viršininkas.

Po Birželio sukilimo dalyvavo Laikinojoje vyriausybėje kaip teisingumo viceministras. Įkūrus Lietuvių frontą nuo 1941 m. pabaigos dalyvavo Lietuvių fronto vadovaujančiajame centre, jam buvo pavesta palaikyti ryšius su Vilniaus ir Šiaulių sričių centrais, taip pat vadovauti LF organizaciniam centrui. Dalyvavo pasitarimuose aptariant LF veiklos nuostatas ir Lietuvių fronto programą.

Prasidėjus VLIK'o narių suėmimams, iš pasitraukusio direktoriaus A. Damušio perėmė LF atstovo ir VLIK’o vicepirmininko pareigas. Povilas Šilas paliktas kaip vienas Lietuvių fronto vadovybės narių prasidėjus antrajai sovietų okupacijai.

Suimtas 1945 m. sausio 9 d. NKGB pareigūnų. 1946 m. vasario 9 d. sovietinio karo tribunolo Vilniuje nuteistas dešimčiai metų pataisos darbų lageryje, dar penkeriems metas nubaustas pilietinių teisių apribojimu (tremtimi) „už antisovietinę veiklą Lietuvių fronte ir VLIK'e".

Bausmę atliko Komijos, Pečioros, Vorkutos ir Intos lageriuose, Kauno, Vilniaus, Maskvos ir Leningrado kalėjimuose. Po Stalino mirties prasidėjus masiniam represuotų lietuvių grįžimui į Lietuvą, 1956 m. birželio 16 d. KGB generalinio prokuroro įsaku buvo paleistas kaip politinis kalinys.

Mirė 1993 m. rugsėjo 3 d. Vilniuje. Palaidotas tų pačių metų rugsėjo 6 d. Karveliškių kapinėse.

Išnašos
-------

1. ↑  Biografija
**Povisas Vadogas**, arba **Žemutinis Povisas**, arba **Šiaurinis Povisas** (val. *Powys Fadog*) – maža viduramžių Velso kunigaikštystė, užimanti šiaurinę Poviso dalį 1160–1277 metais. Ji susikūrė 1160 metais, Povisą padalijus tarp Madogo ap Meredido paveldėtojų.

Povisas Vadogas sudarė sąjungą su Gvinedu kovai prieš Angliją. Tačiau po velsiečių pralaimėjimo 1284 metų kare Grifidas Jaunesnysis neteko kunigaikščio titulo ir buvo priverstas pripažinti Anglijos karaliaus siuzerenitetą. Gavo atleidimą, o jo paveldėtojais tapo marklordais ir valdė Glindivrdą ir Kinlait-Ovainą.

Poviso Vadogo valdytojų sąrašas
-------------------------------

* Grifidas Mailoras (1160–1191)
* Madogas ap Grifidas Mailoras (1194–1236)
* Grifidas ap Madogas (1236–1269)
* Madogas ap Grifidas (1269–1277)
* Grifidas Jaunesnysis I (1277–1289)
* Madogas Kriplas (1289–1304)
* Madogas Jaunesnysis (1304–1325)
* Grifidas Jaunesnysis II (1325–1369)
* Ovainas Glinduras (1369–1416)

Pastabos
--------

1. ↑  Поуис на сайте «Все монархи мира» Archyvuota kopija 2013-12-02 iš Wayback Machine projekto.
| Garsenėlatv. *Gārsene* |
| --- |
| *Garsenės rūmai* |
|  |
| 

GarsenėGarsenė

56°6′5″ š. pl. 25°48′35″ r. ilg.﻿ / ﻿56.10139°š. pl. 25.80972°r. ilg.﻿ / 56.10139; 25.80972﻿ (Garsenė)Koordinatės: 56°6′5″ š. pl. 25°48′35″ r. ilg.﻿ / ﻿56.10139°š. pl. 25.80972°r. ilg.﻿ / 56.10139; 25.80972﻿ (Garsenė) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Latvijos vėliava Latvija |
| **Istorinis regionas** | Žiemgala Žiemgala |
| **Savivaldybė** | Jekabpilio savivaldybė |
| **Valsčius** | Garsenės valsčius |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 221  |

**Garšvinė** (latv. *Gārsene*), **Garsenė** – miestelis Latvijoje, Žiemgaloje, Aknystės savivaldybėje, šalia plento Daugpilis-Ryga, 9 km į pietryčius nuo Aknystos, prie Lietuvos sienos, Garsenės valsčiaus centras. NUTS:LV kodas – 566200. 221 gyventojas (2021 m.).

Istorija
--------

Garšvinė pirmą kartą paminėta 1563 m. 1565 m. jau buvo bažnyčia, 1792 m. pastatyta nauja. Rusijos imperijos valdymo metais Garšvinės valsčius priklausė Kauno gubernijai. 1921 m. Lietuva Garšvinės valsčių ir kitas žemes iškeitė į Baltijos pajūrį. 1941 m. ir 1945–1949 m. rusų okupacinė valdžia į Sibirą ištrėmė 144 Garšvinės valsčiaus gyventojus.

Yra pradžios mokykla, paštas, kultūros namai, biblioteka, medicinos punktas, neoromaninė evangelikų liuteronų bažnyčia, statyta 1906 m. Kraštotyros muziejus. 1860 m. pastatyti, 1885 m. išplėsti dvaro sodybos neogotikiniai rūmai, arklidės, vandens malūnas, parkas.

Lietuviai
---------

Garšvinės apylinkės priklauso lietuvių etninių žemių plotui. Daug vietovardžių ir pavardžių lietuviškos kilmės. Oficialiais duomenimis, 1930 m. 14 % valsčiaus gyventojų buvo lietuviai (iš tiesų jų buvo daugiau). Maždaug iki 1950 namuose čia kalbėta lietuviškai. Asimiliaciją ypač skatino tai, kad vietos lietuviai, kaip ir latviai, buvo evangelikai liuteronai. Apie 1965 kraštotyrininkas J. Kulitanis parengė „Garšvinės šnektos žodyną", 3300 latviškų žodžių išvertė į Garšvinės lietuvių šnektą (rankraštį saugo Latvijos nacionalinė biblioteka Rygoje). XXI a. pr. lietuviškai (uteniškių šnekta) dar kalbėjo vyresnieji Garšvinės valsčiaus Brunkenų, Indonių ir kitų kaimų gyventojai. Dauguma kitų lietuvių čia įsikūrė po Antrojo pasaulinio karo. 2000 m. lietuviai sudarė 5,1 % Garšvinės valsčiaus gyventojų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Gārsene. Informācija par objektu*, Vietvārdu datubāze, Latvijas ģeotelpiskās informācijas aģentūra. Nuoroda tikrinta 2021.07-01.
2. ↑  Kazimieras Garšva. *Garsenė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 441 psl.
Andamaniečių pasaulėvaizdyje ypač svarbų vaidmenį vaidino protėvių dvasios. Nuotraukoje – andamanietis, besinešiojantis rituališkai puoštą mirusio gentainio kaukolę, kuri saugo nuo piktųjų dvasių
**Andamaniečių mitologija** – Andamanų salų čiabuvių andamaniečių mitinis pasaulėvaizdis.

Dabar iš esmės andamaniečių mitologija nunykusi, išskyrus, matyt, džaravus ir sentinelus, tačiau apie šių pasaulėvaizdį nieko nežinoma. Apie šiaurės ir pietų andamaniečių mitologiją geriausiai žinoma iš britų kolonijinio administratoriaus E. Meno, Andamanuose gyvenusio 1869–1880 m. užrašų, taip pat iš anglų etnografo A. Redklifo-Brauno darbų.

Būdingi toteminių tikėjimų motyvai apie protėvius, kurie besą gyvūnų pavidalo, mitai apie mirusiųjų protėvių dvasias, aiškinantys žmogaus mirties priežastis, taip pat apie dvasias, atitinkančias gamtos reiškinius (mėnulį, saulę, vėjus, jūrų sroves ir kt.). Ir vienos, ir kitos dvasios vadinamos čauga arba lau. Jos paprastai įsivaizduojamos kaip blogos, nešančios žmogui pikta: miško dvasia Eremčaugala žaloja ir žudo žmones neregimomis strėlėmis, jūros dvasia Džuruvinas neša staigias ligas ir ėda skenduolių kūnus, Čol dvasios, saulės atokaitoje smogiančios nematomomis ietimis. Šių dvasių sužmoginimas nebūdingas. Ypač išskirtina andamaniečių dvasia-dievybė yra Pulugu (arba Biliku), kuri tapatinama su siaubingu šiaurės rytų musonu. Tikima, kad už tam tikrų (ypač mitybinių) draudimų nesilaikymą jis atneša žmonėms audrą. Vienuose mituose jis laikomas vyriškuoju pradu, kituose – moteriškuoju. Pietų andamaniečiai laikė, kad Pulugu sutvėrė pasaulį ir pirmąjį žmogų-didvyrį Tomo, nors kituose mituose teigiama Tomo atsiradus anksčiau. Tomo – daugelio mitų pagrindinis veikėjas. Jis – andamaniečių protėvis, išmokinęs savo ainius gaminti lankus, strėles, kanojas, naudotis ugnimi, žvejoti, rasti valgomų augalų. Jo žmona Mita išmokinusi moteris regzti tinklus, puoštis spalvotu moliu.

Mitų sandara paprasta – juose aiškinama kaip žmonės atsiradę iš skirtingų gyvūnų, kaip atsiradę tam tikri papročiai, aiškinamos gamtos reiškinių priežastys.

Literatūra
----------

* Токарев С. А. *Религия в истории народов мира*, 3 изд. М. 1976, с. 103–105;
* Brown А. R. *The Andaman Islanders*, Cambridge, 1922, p. 186–406;
* Man E. H. *On the aboriginal inhabitants of the Andaman Islands*, London, 1932.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Мифы народов мира. *Андаманская мифология* , А. Н. Седловская – 2-е изд. 1992. Москва: Советская Энциклопедия.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Šilalės herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 2001-11-05* |
|  |
|  *LSSR priimtas 1968* |
|  |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Šilalės herbas** – Šilalės miesto heraldinis simbolis.

Aprašas
-------

Perkirsto herbinio skydo viršutiniame sidabriniame lauke vaizduojamas raudonas, o apatiniame raudoname – apverstas sidabrinis ąžuolas.

Istorija
--------

Šilalės miestas, gausiai aplink apsuptas miškų, miesto teises gavo tik 1952 m. Istorinio herbo neturėjo. 1968 m. Lietuvos heraldikos komisija nutarė herbui panaudoti ąžuolą, kaip tvirtybės ir šilališkių atkaklumo kovoje dėl laisvės simbolį. Tuometinį herbą sukūrė dail. Arūnas Tarabilda. Vėliau herbas buvo panaikintas (1970 m.).

Dabartinį herbą, pagal 1968 m. piešinį, Lietuvos heraldikos komisija patvirtino 1992 m. balandžio 19 d. nors Prezidento dekretu jis patvirtintas tik 2001 m. lapkričio 5 d.
Koordinatės: 55°29′26″š. pl. 22°10′53″r. ilg.﻿ / ﻿55.490619°š. pl. 22.181435°r. ilg.﻿ / 55.490619; 22.181435

| Šilalės Vlado Statkevičiaus muziejus |
| --- |
| Šilalės muziejus 2019 m. vasarį |
|  |  |
| **Trumpinys** | Šilalės krašto muziejus |
| **Tipas** | Kraštotyros muziejus |
| **Įkurta** | 1962 m. |
| **Vieta** | Šilalė |
| **Vadovas (-ė)** | Soneta Būdvytienė |
|

**Šilalės Vlado Statkevičiaus muziejus** – Šilalės krašto muziejus, įsikūręs Šilalėje, S. Gaudėšiaus g. 4. Tai Šilalės rajono savivaldybės biudžetinė įstaiga, kurios svarbiausia funkcija yra rinkti ir saugoti Šilalės krašto kultūros istoriją atspindinčias muziejines vertybes. Muziejaus padaliniai yra Dionizo Poškos Baublių muziejus Bijotuose, Kazimiero Jauniaus klėtelė Lembe, Upynos liaudies amatų muziejus.

Muziejus kaupia, saugo, populiarina kultūros bei meno vertybes, supažindina su krašto tradicijomis, papročiais, kultūros paveldu. Muziejuje organizuojami lankytojų susitikimai su iškiliais kraštiečiais, mokiniams vedami edukaciniai užsiėmimai. Muziejaus fonduose yra virš 23 000 eksponatų, eksponuojama apie 600 archeologijos ir etnografijos eksponatų, dalis muziejinių vertybių saugoma saugykloje. Muziejaus parodų salėse rengiamos tautodailininkų, kitų menininkų bei mokinių parodos.

Istorija
--------

1962 m. buvo įsteigtas Lietuvos kraštotyros draugijos Šilalės skyrius. Tai buvo krašto muziejaus kūrimosi pradžia. 1976 m. atstatant sudegusią Vaikų muzikos mokyklą, pristatytame trečiame pastato aukšte buvo įkurtas muziejus. Muziejui skirtos erdvios, specialiai įrengtos patalpos su ekspozicijų salėmis, saugyklomis. Daug eksponatų, kuriuos buvo sukaupę Šilalės rajono kraštotyrininkai iš rajono mokyklų muziejų buvo perduota Šilalės kraštotyros muziejui. Iš pradžių muziejus turėjo visuomeninio kraštotyros muziejaus statusą, jį globojo Žemaičių muziejus „Alka" Telšiuose. 1980 m. muziejus buvo perduotas Šiaulių „Aušros" muziejau žinion ir tapo valstybiniu.

1990 m. muziejus neteko turėtų patalpų, jo eksponatai buvo perkelti į miesto centrinę biblioteką. 1991 m. muziejus tapo pavaldus paminklotvarkos tarnybai. Nuo 1994 m. muziejus įgavo Šilalės krašto muziejaus statusą. 1998 m. muziejus tapo Šilalės rajono savivaldybės Viešosios bibliotekos padaliniu. 2003 m. muziejus tapo Kultūros centro padaliniu.

2005 m. spalio 1 d. įsteigta savivaldybės biudžetinė įstaiga „Šilalės krašto muziejus". 2006 m. liepos 27 d. muziejui suteiktas kraštotyrininko Vlado Statkevičiaus (1911-1999) vardas.

Nuorodos
--------

* Muziejaus internetinė svetainė
* Šilalės krašto muziejus (*samogitia.mch.mii.lt*) Archyvuota kopija 2019-02-28 iš Wayback Machine projekto.
* Lietuvos muziejai. Šilalės Vlado Statkevičiaus muziejus
* Savivaldybės įstaigos. Šilalės Vlado Statkevičiaus muziejus Archyvuota kopija 2019-03-13 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 55°29′21″š. pl. 22°11′39″r. ilg.﻿ / ﻿55.489039°š. pl. 22.194301°r. ilg.﻿ / 55.489039; 22.194301

|  |
| --- |
| **Šilalės suaugusiųjų mokykla** |
| Šilalės suaugusiųjų mokykla herbasŠilalės suaugusiųjų mokykla herbas |
| Šilalės suaugusiųjų mokykla |
| **Adresas** | J. Basanavičiaus g. 25, Šilalė |
| **Direktorius(-ė)** | Daiva Rudminienė |
| **Mokinių skaičius** | 202 |
| **Įkūrimo data** | 1945 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 25 |

**Šilalės suaugusiųjų mokykla** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Šilalėje, J. Basanavičiaus g. 25, vykdanti pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas suaugusiems. Įstaigos kodas 290347650. Mokykla teikia bendrąjį pagrindinį ir vidurinį išsilavinimą, sudaro sąlygas įgijusiems vidurinį išsilavinimą pakartotinai mokytis pageidaujamų bendrojo lavinimo dalykų. Galima mokytis moduliniu ir savarankiško mokymosi būdais.

Mokykloje 2014–2015 mokslo metais dirbo 25 mokytojai (pagrindinėse pareigose 6 ir antraeilėse 19), mokėsi 202 mokiniai (8 suaugusiųjų klasės mokiniai mokėsi neakivaizdiniu būdu). Buvo suformuotos 2 specialiųjų ugdymosi poreikių klasės, 1 jaunimo klasė, 6 – suaugusiųjų.

Istorija
--------

1945 m. spalio 15 d. prie dabartinės Simono Gaudėšiaus gimnazijos buvo įkurtos suaugusiųjų II, IV ir V klasės, kuriose mokėsi 41 mokinys. 

1956–1957 mokslo metais mokyklą lankė 141 mokinys. 1964 m. prie Šilalės vakarinės mokyklos buvo atidarytas neakivaizdinis skyrius, o prie Šilalės rajono vidurinių ir aštuonmečių mokyklų - konsultaciniai punktai (apie 1983 m. vėl panaikinti). 1973 m. Šilalės vakarinę neakivaizdinę mokyklą baigė 1327 abiturientai – didžiausia baigusiųjų laida per visą mokyklos gyvavimo istoriją. 

2001 m. mokykla buvo perkelta į buvusias katalikiškos mokyklos patalpas, o 2005 m. spalio 17 d. įsikūrė Stepono Dariaus ir Stasio Girėno vidurinės mokyklos patalpose.

Direktoriai
-----------

Mokyklai vadovavo: pirmoji direktorė Regina Doveikienė, E. Davidonienė, Labrincas, Sudintas, D. Ūksas, D. Sargelytė, Juzokaitė, J. Saudargaitė, E. Mikutienė, B. Stingytė-Biknevičienė, J. Volskis, A. Sladkevičius, M. R. Valiuvienė.

* Daiva Rudminienė, nuo 2004 m.

Nuorodos
--------

* Mokyklos tinklalalapis