recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Myriaus pilis |
| --- |
| Pasaulio paveldo sąrašas |
| 

---

 |
| **Vieta** | Baltarusijos vėliava Baltarusija |
| **Tipas** | Kultūrinis |
| **Kriterijus** | ii, iv |
| Pasaulio paveldo emblema **Nuoroda** | (angl.) (pranc.): 625 |
| **Regionas**\*\* | Europa ir Šiaurės Amerika |
| **Įrašymo istorija** |
| **Įrašas** | 2000 m.  (24 sesija) |
| 

Myriaus pilis šalies/regiono žemėlapyje

 |
|  **Vikiteka:** | Myriaus pilis |
| \* Pavadinimas, koks nurodytas UNESCO sąraše.\*\* Regionas pagal UNESCO skirstymą. |

**Myriaus pilies kompleksas** (blrs. *Мірскі замак*) nuo 2000 metų yra UNESCO Pasaulio paveldo sąrašo objektas Baltarusijoje. Pilis stovi netoli Myriaus miesto, Kareličų rajone, Gardino srityje.

Myriaus pilis. Napoleono Ordos piešinys, 1876 m. 
Gotikos stiliaus pilį XV a. pabaigoje pradėjo statyti vietos turtuolis, Lietuvos dvaro maršalka, Bresto seniūnas Jurgis Ivanovičius Iljiničius. 1568 m. pilį paveldėjo jo anūkas Bresto vaivada Jurgis Ščesnavičius Iljiničius, o po jo mirties turtus paveldėjo Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis. Radvilos pilį baigė statyti renesanso stiliumi. Šalia rytinės ir šiaurinės sienų buvo pastatyti trijų aukštų rūmai. Napoleono karų metu pilis buvo apleista ir smarkiai apgriuvusi. XIX a. pabaigoje pilis buvo atstatyta ir pritaikyta gyventi. Šalia pilies suformuotas parkas. Po Dominiko Radvilos mirties 1813 m. pilis atiteko jo dukrai Stefanijai ir jos vyrui Liudvikui fon Vitengšteinui (Liudvik zu Sayn-Wittgenstein-Berleburg), o vėliau jų dukrai Marijai, kuri ištekėjo už kunigaikščio Chlodvigo Hohenlojės-Šilingfiursto. Jų sūnus Mauricijus Hohenlojė-Šilingfiurstas 1895 m. pilį pardavė Mikalojui Sviatopolkui Mirskiui. Šeima pilį valdė iki 1939 m. II pasaulinio karo metais pilyje naciai buvo įrengę getą vietos žydams.

Architektūra
------------

Pilis keturkampė, kampuose – masyvūs bokštai, kurių aukštis apie 25 metrus. Penktas bokštas vakarinės sienos centre – vartų bokštas, kažkada ten buvo įmontuotas pakeliamas tiltas per platų griovį. Sienų storis vietomis siekia 3 metrus, aukštis iki 13 metrų. Gerai apgalvota dviejų eilių šaudymo angų sistema leido pilį ginti iš visų pusių. Vėliau šaudymo angos buvo užmūrytos arba perdarytos į langus, bokštus puošę mūrinės karūnos, pertvarkant pilį, buvo pakeistos į stogus.

Galerija
--------

* 
* 
* 
* 
* 
*

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Myriaus pilis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Myriaus pilies svetainė
* Myriaus pilis (rusų k.) Archyvuota kopija 2007-10-09 iš Wayback Machine projekto.
* Myriaus pilis (anglų k.)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R Pasaulio paveldo objektai Baltarusijoje |
| --- |
|  |
| Materialusis | 
Belovežo giros nacionalinis parkas (1979, kartu su Lenkija) · Myriaus pilies kompleksas (2000) · Architektūrinis, gyvenamasis ir kultūrinis Radvilų giminės kompleksas Nesvyžiuje (2005) · Struvės geodezinis lankas (2005, kartu su kitomis devyniomis valstybėmis) | Baltarusijos vėliavaBaltarusijos vėliava |
|  |
|  Nematerialusis | 
*Kalėdų carų ritualai* (2009) · Budslavo atlaidai (2018) |

 |
Ezopas – pasakėčios pradininkas
**Pasakėčia** – trumpas, pasakojamasis, alegorinės formos, dažniausiai eiliuotas kūrinys, turintis pamokomąją (didaktinę) arba kritinę mintį.

Sandara
-------

Pasakėčia paprastai susideda iš pasakojimo ir pamokymo (moralo). Pasakojime daugiausiai vaizduojami gyvūnai arba augalai, daiktai, žmonės – tam tikros moralinių ar socialinių savybių kaukės. Pasakojimo turinys – alegorinis. Moralas (pamokymas) gali būti aiškiai suformuluotas kūrinio pabaigoje (kartais – ir pradžioje, viduryje) arba labai aiškiai suvokiamas iš pasakojamosios dalies. Neretai moralas būna pateikiamas patarle.

Kilmė
-----

Pasakėčios žanras kilo iš pasakojimų ir pasakų apie gyvūnus, todėl neretai klaidingai laikomas tautosakos kūryba.
Pasakėčios žanro pradininkas – graikas Ezopas (VI a. iki Kristaus). Daugelio tautų literatūra, ypač skirta vaikams ir jaunimui, prasidėjo nuo Ezopo pasakėčių vertimų, sekimų, perpasakojimų.

Kiti žymesni pasakėčių kūrėjai: romėnų Fedras, prancūzų Ž. Lafontenas, rusų I. Krylovas. Lietuvių literatūroje pasakėčių parašė Kristijonas Donelaitis, Simonas Stanevičius, Antanas Tatarė, Petras Arminas-Trupinėlis ir kiti autoriai.

Nuorodos
--------

Vikicitatos 

Wikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***Pasakėčia***

Vikižodynas 

* Pasakėčios su moralais
| **Algimantas Vladas Stasiukynas** |
| --- |
| Gimė | 1944 m. sausio 1 d.Alytus |
| Mirė | 2023 m. balandžio 17 d. (79 metai) |
| Palaidotas (-a) | Saltoniškių kapinėse |
| Sutuoktinis (-ė) | Audronė |
| Vaikai | Egidijus, Andrius |
|  |
| Veikla | energetikas, politikas |
|  |
| Alma mater | 1966 m. Kauno politechnikos institutas |

**Algimantas Vladas Stasiukynas** (1944 m. sausio 1 d. Alytuje – 2023 m. balandžio 17 d.) – energetikas, politikas, buvęs LR energetikos ministras.

Biografija
----------

1951–1952 m. mokėsi Kauno 5-ojoje vidurinėje mokykloje, 1952–1961 m. Kauno 4-ojoje vidurinėje mokykloje. 1961–1966 m. studijavo Kauno politechnikos instituto Santechnikos fakultete, inžinierius statybininkas.

1966–1976 m. Kauno šilumos tinklų meistras, vyr. meistras, direktoriaus pavaduotojas. 1976–1982 m. Kauno statybinių konstrukcijų gamyklos, 1982–1983 m. Kauno gamybinių įmonių kombinato, 1983–1992 m. Alytaus šilumos tinklų, 1992–1993 m. Vilniaus šilumos tinklų direktorius. 1985–1988 m. neakivaizdžiai studijavo aspirantūroje, Lietuvos energetikos institute apgynė technikos mokslų kadidato disertaciją.

1993–1995 m. Adolfo Šleževičiaus Vyriausybėje – LR energetikos ministras. 1995–2003 m. UAB „Algaudra" konsultantas. 2003–2006 m. UAB Kauno termofikacinė elektrinė generalinis direktorius, vienas iš akcininkų.

Daugelio mokslinių straipsnių ir išradimų autorius. Dėstė Mykolo Riomerio universitete ir Energetikų mokymo centre.

Fechtavimo sporto meistras, Lietuvos čempionas.

Vedęs; žmona Audronė (g. 1958 m.), vadybininkė; sūnūs Egidijus (g. 1968 m.), inžinierius, Andrius (g. 1981 m.), teisininkas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Mirė buvęs energetikos ministras Algimantas Stasiukynas: šeima turi vieną prašymą. TV3.lt. 2023-04-18. Nuoroda tikrinta 2023-04-19.
2. ↑  Užgeso buvusio energetikos ministro Algimanto Vlado Stasiukyno gyvybė. lrytas.lt. 2023-04-18. Nuoroda tikrinta 2023-04-19.
3. ↑   Archyvuota kopija 2018-08-04 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑
5. ↑   Archyvuota kopija 2018-08-04 iš Wayback Machine projekto.
6. ↑  Kas yra kas Lietuvoje: Kraštiečiai. – Kaunas: Neolitas, 2008. – 774 psl.


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Leonas Vaidotas Ašmantas** | **Lietuvos energetikos ministras**1993–1995 m. | Po to:**Arvydas Kostas Leščinskas** |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Pjeras Moruapranc. *Pierre Mauroy*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1928 m. liepos 5 d.Kartinji |
| Mirė | 2013 m. birželio 7 d. (84 metai)Paryžius |
|  |
| Veikla | Prancūzijos politinis veikėjas, 1973–2001 Lilio meras, 1981–1984 Prancūzijos ministras pirmininkas |
| Partija | 1971 m. Prancūzijos socialistų partija |
|  |
|  **Vikiteka** | Pierre Mauroy |

**Pjeras Morua** (pranc. *Pierre Mauroy*; g. 1928 m. liepos 5 d. Kartinji – m. 2013 m. birželio 7 d.) – Prancūzijos politinis veikėjas, 1973–2001 Lilio meras, 1981–1984 Prancūzijos ministras pirmininkas.

Baigęs pedagoginę mokyklą dėstė koležuose.

1945 m. Socialistų Internacionalo prancūzų sekcijos narys, 1950–1958 m. Prancūzijos socialistinio jaunimo sąjungos nacionalinis sekretorius. 1955–1959 m. Nacionalinio švietimo federacijos gamybinių koležų darbuotojų profsąjungos (SIPS) generalinis sekretorius. 1961 m. SIPS Noro departamento federacijos sekretorius, 1963 m. SIPS Politinio biuro narys, 1966 m. generalinio sekretoriaus pavaduotojas.

1971 m. Prancūzijos socialistų partijos Šiaurės federacijos sekretorius, 1971–1979 m. partijos nacionalinis sekretorius koordinavimo klausimams. 1973 m. Nacionalinio susirinkimo narys. 1981–1984 m. Prancūzijos ministras pirmininkas, vadovavo trims vyriausybėms. 1984–2001 m. Lilio meras.

1988–1999 m. PSP pirmasis sekretorius. 1989 m. SI pirmininko pavaduotojas, 1999 m. SI Garbės pirmininkas.
| **Valdemaras Manomaitis** |
| --- |
| Gimė | 1912 m. rugsėjo 30 d.Šiauliai |
| Mirė | 2000 m. rugsėjo 21 d. (87 metai)Kaunas |
| Vaikai | Giedra Dagilienė |
|  |
| Veikla | dailininkas keramikas |

**Valdemaras Manomaitis** (1912 m. rugsėjo 30 d. Šiauliuose – 2000 m. rugsėjo 21 d. Kaune) – Lietuvos dailininkas keramikas.

Biografija
----------

1937 m. baigė Kauno meno mokyklą, mokytojas Liudvikas Strolis, 1939 m. lankė Jono Mikėno skulptūros studiją Kaune. 1941–1943 m. dirbo Kauno „Dailės" kooperatyvo „Keramikos ateljė", 1946–1982 m. Kauno „Dailės" kombinate, iki 1962 m. meno vadovas, 1971–1982 m. keramikos mažojo tiražo gamybos vadovas.

2015 m. Kaune, ant Parodos gatvėje esančio 7 numeriu pažymėto namo atidengta atminimo lenta.

Kūryba
------

Atminimo lenta Kaune
Sukūrė animalistinių skulptūrėlių („Ožkų šeimyna", 1939 m.; „Kumeliukai žaidžia", 1950 m.; „Avinas", 1970 m.), dekoratyvinių lėkščių („Lietuvaitė", „Žuvys", abi 1975 m.; „Liepsnelės", 1977 m.), indų („Kraitelė svečiams", 1963 m.; „Kavos servizas", 1971 m.), nutapė peizažų. Devintame dešimtmetyje kūrė keraminę plastiką, daugiausia spiralės formos dekoratyvines vazas („Dviguba spiralė", 1981 m.; „Spiralės plastika", 1982 m.; „Spiralė", 1989 m.).

Kūrybai būdingos apibendrintos formos, klasikinės proporcijos, puošyba poglazūriniais ir antglazūriniais piešiniais, dažniausiai figūrinėmis kompozicijomis, faunos ir floros motyvais. Ryški secesijos įtaka – asimetriškų formų, raiškių siluetų ąsotėliai, paukščių siluetus primenančios vazos.

Sukonstravo elektrines žiedimo stakles, retušavimo ir šlifavimo prietaisus, sukūrė reljefinės ir gilinto kontūro klišės odos technologijas. Masinei gamybai sukūrė odos dirbinių – albumų, papuošalų dėžučių, aprangos priedų etalonų, kuriuos dekoravo animalistiniais, antropomorfiniais, urbanistiniais ir tautodailės motyvais. Nuo 1936 m. dalyvavo parodose; individualios parodos surengtos Kaune – 1962 m. 1967 m. 1982 m. 1992 m. 1999 m. Vilniuje – 1997 m. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Mikalojaus Konstantino Čiurlionio dailės muziejus.

Įvertinimas
-----------

* 1936 m. Žemės ūkio ir pramonės paroda Kaune – I laipsnio pagyrimo diplomas
* 1937 m. Paryžiaus pasaulinė paroda – Aukso medalis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kaune įamžintas menininko V. Manomaičio atminimas, 2015-05-01 Archyvuota kopija 2015-05-18 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Nijolė Žilinskienė. *Valdemaras Manomaitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 221 psl.
3. ↑   Archyvuota kopija 2015-05-18 iš Wayback Machine projekto.
| **Algimantas Černiauskas** |
| --- |
| Gimė | 1953 m. gruodžio 12 d. (69 metai)Igarka, Krasnojarsko kraštas |
| Sutuoktinis (-ė) | Genovaitė |
| Vaikai | Vytautas, Kęstutis, Mindaugas, Algimantas |
|  |
| Veikla | Lietuvos fotografas, Varėnos rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Lietuvos krikščionių demokratų partijaTėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Jono Basanavičiaus premija (2018 m.) |

**Algimantas Černiauskas** (g. 1953 m. gruodžio 12 d. Igarka, Krasnojarsko kraštas) – Lietuvos fotografas, Varėnos rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Gimė tremtinių šeimoje. Brolis Mindaugas Černiauskas. 1960 m. grižo į Lietuvą, gyveno nelegaliai. 1972 m. baigė Giedraičių vidurinę mokyklą, 1975 m. baigė Vilniaus technologijos technikumą, fototechnikas.

Dzūkijos nacionalinio parko direkcijos Informacijos skyriaus viršininkas, Merkinės lankytojų centro vedėjas.

Nuo 1993 m. Lietuvos krikščionių demokratų partijos, 2008 m. partijos Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai narys. 1995–1997 m. ir 2011 m. (atsistatydino) Varėnos rajono savivaldybės tarybos narys.

Sutuoktinė Genovaitė, vaikai Vytautas, Kęstutis, Mindaugas, Algimantas. Savaitraštyje „Dienovidis", laikraščiuose „Dainavos žodis", „Alytaus naujienos", žurnale „Kelionių magija" propaguoja gamtos apsaugos idėjas, pasididžiavimą gimtuoju kraštu. Laikraščio „Šalcinis" redaktorių kolegijos narys.

2018 m. kartu su Henriku Gudavičiumi apdovanotas Jono Basanavičiaus premija.

Kūryba
------

Kartu su broliu Mindaugu tapo žinomi nuo 1977 m. kai pradėjo fotografuoti Lietuvos kaimų žmones. Sudaro fotografijų ciklus. Svarbiausi:

* Kaimo žmonės, nuo 1978 m.;
* Peizažai, nuo 1980 m.;
* Žiemos žydėjimas, 1979–1984 m.

**Individualios parodos:**

* Kaunas, 1988 m.;
* Vilnius, 1989 m.;
* Lemontas, JAV, 1991 m.;
* Paryžius, 1992 m.;
* Monpeljė, Prancūzija, 1996 m.;
* Berlynas, 1997 m.

Parodose pelnė daugiau, kaip 30 apdovanojimų. Nuo 1994 m. Tarptautinės meninės fotografijos federacijos menininkas fotografas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algimantas ČERNIAUSKAS. VRK svetainė Archyvuota kopija 2008-10-25 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-03-05 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑   Archyvuota kopija 2018-11-27 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑  Stanislovas Žvirgždas. *Algimantas Černiauskas (1953)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 315 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Segu regionas*Région de Ségou* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Malio vėliava Malis |
| **Administracinis centras** | Segu |
| **Apskritys** | 7 |
|  |
| **Gyventojų** (2009) | 2 336 255 |
| **Plotas** | 64 821 km² |
| **Tankumas** (2009) | 36 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | ML-4 |

**Segu regionas** (pranc. *Région de Ségou*) – regionas Malio centrinėje dalyje. Ribojasi su Mauritanija ir Tombuktu regionu šiaurėje, su Mopčio regionu ir Burkina Fasu rytuose, su Sikaso regionu pietuose, su Kulikoro regionu vakaruose. Administracinis centras – Segu.

Geografija
----------

Būdingos lygumos, kuriose vyrauja Sahelio ir Sudano gamtinės sritys. Centrine dalimi prateka Nigerio upė su intaku Baniu. Yra svarbiausia šalyje Markalos hidroelektrinė. Prie Nigerio ir Banio yra svarbi žemdirbystės sritis.

Gyventojai
----------

Svarbiausios etninės grupės yra bambarai, bozai, soninkai, malinkiai ir tukuliorai.

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Segu apskritys
Regionas padalintas į 7 apskritis (skliaustuose – administracinis centras):

* Segu apskritis (Segu)
* Bla apskritis (Bla)
* Baruelio apskritis (Baruelis)
* Masinos apskritis (Masina)
* Niono apskritis (Nionas)
* Sano apskritis (Sanas)
* Tominiano apskritis (Tominianas)

Nuotraukos
----------

* Žemdirbystės sritis prie MasinosŽemdirbystės sritis prie Masinos
* Žvejo valtis Nigeryje ties KalabuguŽvejo valtis Nigeryje ties Kalabugu
* Markalos užtvankaMarkalos užtvanka

|  |  |
| --- | --- |
|  **Malio regionai** |  |
| Bamakas | Gao | Kajesas | Kidalis | Kulikoras | Moptis | Segu | Sikasas | Tombuktu |
| **Pierre Bec** |
| --- |
| Gimė | 1921 m. gruodžio 11 d.Paryžius, Prancūzija Prancūzija |
| Mirė | 2014 m. birželio 30 d. (92 metai)Puatjė, Prancūzija Prancūzija |
|  |
| Veikla | kalbininkas, rašytojas, poetas |
| Pareigos | profesorius |

**Pjeras Bekas** (pranc.  *Pierre Bec*, oks.  *Pèire Bèc*, 1921 m. gruodžio 11 d. Paryžius, Prancūzija – 2014 m. birželio 30 d. Puatjė, Prancūzija) – prancūzų rašytojas, oksitaniškai rašęs poetas ir kalbininkas. Gimė Paryžiuje, vaikystę praleido Kazere, kur išmoko oksitanų kalbą. 1943–1945 m. buvo ištremtas į Vokietiją priverstiniams darbams. Grįžęs studijavo Paryžiuje, 1959 m. apgynė daktaro laipsnį. Jis buvo vienas iš Oksitanų studijų instituto steigėjų ir nuo 1962 iki 1980 m. jo prezidentas.

Biografija
----------

P. Bekas buvo Puatjė universiteto profesorius ir direktoriaus pavaduotojas Viduramžių civilizacijos aukštųjų tyrimų centre. Jis laikomas vienu svarbiausių oksitanų dialektologijos ir oksitanų viduramžių literatūros specialistų. P. Beko veikla apima oksitanų politiką, filologijos tyrimus ir literatūrinę kūrybą. Jis dirbo su tokiais leidiniais, kaip „Cahiers de Civilisation Médiévale", „Revue de Linguistique Romane", „Estudis Romànics", „Oc".

1982 m. drauge su Ž. Taupiaku ir M. Grosklodu dalyvavo Komisijoje dėl araniečių tarmės kalbinio sunorminimo: jie nustatė kai kurias kalbines normas, ofiacialiai priimtas 1983 m. sekant Oksitanų studijų instituto rekomendacijomis gaskonų kalbai.

Sulaukęs 92–ejų metų P. Bekas mirė 2014 m. birželio 30 d. Puatjė.

Galų–Pietų Alpių kalbų hipotezė
-------------------------------

P. Bekas savo darbe „Manuel pratique de Philologie romane" (II t. p. 316) teigė, kad egzistuoja tam tikra diachroninė retoromanų kalbų (t. y. retoromanų, friulų ir ladynų) ir šiaurės italų, arba Pietų Alpių (vakarų lombardų, rytų lombardų, pjemontiečių, venetų, emiliečių-romaniečių ir ligūrų), kalbų vienovė. Šį klausimą toliau nagrinėjo australų kalbininkas Dž. Halas.

Išnašos
-------

1. ↑  „Mor l'occitanista Pèire Bèc". www20.gencat.cat. Nuoroda tikrinta 2021-09-25.
2. ↑  Covell, Roger (2001-10-20). „Poets' justice; CD Reviews". Sydney Morning Herald.
3. ↑  Mor l’occitanista Pèire Bèc, *Nuoroda tikrinta 2021-09-25*
4. ↑  Hull, Geoffrey, PhD thesis 1982 (University of Sydney), published as *The Linguistic Unity of Northern Italy and Rhaetia: Historical Grammar of the Padanian Language.* 2 vols. Sydney: Beta Crucis, 2017.

Bibliografija
-------------

* P. Beko bibliografija
Lombardų segės
**Segė** – metalinis papuošalas, skirtas susegti drabužiams.

Vienanarės segės atsirado žalvario amžiuje iš sulenkto žalvarinio smeigtuko. Vėliau išsivystė dvinarės segės, susidedančios iš lankelio ir smeigiamosios dalies. Lietuvoje geležinės segės aptinkamos nuo ankstyvojo geležies amžiaus (V a. pr. m. e. – I a. m. e.). Vėliau labai paplito įvairių formų žalvarinės segės. Jų gausiai randama archeologinėse radimvietėse (kapynuose, piliakalnių gyvenvietėse). Nors dauguma segių gamintos vietos meistrų, yra įvežtinių iš Senovės Romos, slavų ir germanų kraštų. I-IV a. segių įvairovė didėjo: randama akinių, laiptelinių, profiliuotų, apskritinių kiauraraščių, pergniaužtinių emaliuotų pasaginių ir kt. Iš to meto taip pat rasta šiek tiek sidabrinių bei pasidabruotų segių. Nuo V-VIII a. paplito lankelinės segės, vis daugiau jų gaminta iš sidabro. Segių galvutės buvo žieduotos, zoomorfinių motyvų, laiptuotos ir kt. Istorijos eigoje segių bruožai kito: nuo IX a. pasaginės, IX–XI a. apskritinės kiauraraštės, XI–XII a. žiedinės, XIV-XVI a. apskritinės ir ažūrinės.

Nuo XV a. segių madas diktavo didikai – jų gamybos technika, formos atspindėjo vyraujančias stilistikas Europoje (gotika, renesansas, barokas, rokokas, klasicizmas). Buvo naudojamos tiek atvežtinės, tiek vietoje gamintos segės. Brangios segės buvo puošiamos brangakmeniais, perlais, aukso, sidabro monogramomis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Segė*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 642
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Compantlis iš Durano kodekso
**Compantlis** (nah. *Tzompantli*) – senovės Mezoameroikoje naudotos medinės grotos ar strypų tvora, skirta žmonių kaukolių demonstravimui.

Compantlis dažniausiai buvo įrengtas iš keleto vertikalių stulpų, sujungtų horizontaliomis sijomis. Vėliau perdurtos kaukolės buvo veriamos ant tų sijų. Majų regione labiau buvo paplitę kitokie compantliai – vertikalūs stulpai, su ant jų viršūnių maunamomis kaukolėmis.

Apie compantlius daugiausia žinoma iš vėlyvojo poklasikinio (XIII-XVI a.) ir kolonijinio (XVI-XVII a.) kodeksų bei konkistadorų aprašymų. Tačiau į compantlį panašių struktūrų randama ir II a. pr. m. e. – III a. m. e. archeologiniuose sapotekų kultūros radiniuose. Jie taip pat buvo naudojami tokių ikikolumbinių kultūrų kaip toltekai ir mištekai.

Compantliai rasti majų miestuose Ušmalyje ir kitose Puuko regiono radimvietėse. Jie datuojami klasikinio laikotarpio pabaigoje, IX a. pab. Gerai išsilaikiusi inskripcija apie compantlį rasta Čičen Icoje.

Daug aprašymų apie compantlius randama Actekų kodeksuose. Taip pat Ernanas Kortesas mini medinį compantlį Tenočtitlane ant kurio buvo sumautos neseniai paaukotų žmonių kaukolės. Iki šių dienų išliko compantlio atvaizdas ant Didžiosios Tenočtitlano piramidės liekanų.

Bernardas Ortisas de Monteljanas pagal konkistadoro Andreso de Tapijos ir brolio Diego Durano aprašymus apskaičiavo, kad ant Tenočtitlano didžiosios kaukolių kabyklos (*Hueyi Tzompantli*) galėję būti 60 tūkst. kaukolių. Iš viso mieste buvo bent 5 tokios kabyklos, tiesa, kitos mažesnės.

Pagrindinė compantlio paskirtis – parodyti paaukotų priešo karių kaukoles. Tačiau kaukolių vaizdavimas taip pat siejamas ir su Mezoamerikos kamuolio žaidimu. Pradžioje manyta, kad compantlyje būdavo vaizduojamos šio ritualizuoto žaidimo pralaimėtojų galvos, tačiau naujausi tyrimai rodo, kad galėję būti ir priešingai – compantlis buvęs kaip garbės lenta, į kurią patekdavo nugalėtojų galvos.

Sąsajos su žaidimu kamuoliu randamos ir majų kičių kodekse *Popol Vuh*. Kai dvynių didvyrių tėvas Hun Hunahpu buvo nužudytas Šibalbos valdovų, jo galva pakabinta ant moliūgo medžio (compantlio metafora) šalia žaidimo kamuoliu lauko.
| **Pjeras Fasinasit. *Piero Fassino*** |
| --- |
|  |
| Pjeras FasinasFoto: Wilson Dias/ABr |
| Gimė | 1949 m. spalio 7 d. (73 metai)Turine, Aviljanoje |
|  |
| Veikla | Italijos politinis veikėjas. |
| Partija | 
* 1983 m. *Italijos komunistų partija*
* 1991 m. Italijos kairieji demokratai.

 |
|  |
|  **Vikiteka** | Piero Fassino |

**Pjeras Fasinas** (it. *Piero Fassino*, g. 1949 m. spalio 7 d. Turine, Aviljanoje) – Italijos politinis veikėjas.

Biografija
----------

Gimęs tradicinėje socialistų šeimoje. 1973 m. baigė politologijos studijas Turine. 1968 m. įstojo į *Jaunųjų komunistų* Turino sekciją. 1983–1987 m. *Italijos komunistų partijos* (PCI) Turino federacijos sekretorius, 1987–1991 m. PCI sekretorius.

1991 m. vienas iš Italijos kairiųjų demokratų (DS) partijos organizatorių, 1991–1996 m. partijos tarptautinis sekretorius, nuo 2001 m. DS Nacionalinis sekretorius.

1993–1999 m. SI Centrinės ir Rytų Europos komiteto pirmininkas, nuo 1999 m. Taikos, demokratijos ir žmogaus teisių komiteto pirmininkas.

1975–1985 m. – Pjemonto tarybos narys, 1985–1990 m. Turino provincijos tarybos narys, nuo 1994 m. Italijos parlamento Deputatų rūmų narys, užsienio reikalų komisijos narys, 1994–1996 m. parlamentinės asamblėjos viceprezidentas, Europos Tarybos narys. 1998 m. prekybos ministras, 2000–2001 teisingumo ministras.

2006 m. sausio 2 d. Italijos laikraštis „*Il Giornale*" pradėjo skelbti P. Fasino telefoninius pokalbius su saugumo tarnybos *Unipol* vadovų Džiovaniu Konsorte dėl *Bancipoli* skandalo.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Pierre Clastres** (1934 m. – 1977 m. liepos 29 d.) – prancūzų antropologas ir etnografas, labiausiai žinomas savo tyrinėjimais, atliktais gyvenimo Guayaki gentyje Paragvajuje metu, ir teorija apie valstybių nesukūrusias visuomenes.

Savo žinomiausiame darbe „Visuomenė prieš valstybę" (*La Société contre l'État*, 1974 m.), Clastres kritikuoja tiek evoliucionistų idėją apie valstybinę santvarką, laikomą visuomenės vystymosi neišvengiamu ir galutiniu rezultatu, tiek ir Rousseau mintis apie žmogaus prigimties pozityvumą.

Bibliografija
-------------

* *Chronique des indiens Guayaki, 1972 m.*
* *La Société contre l’État, 1974 m.*
* *Le Grand Parler. Mythes et chants sacrés des Indiens Guaraní, 1974 m.*
* *Les marxistes et leur anthropologie, 1978 m.*
* *Recherches d’anthropologie politique, 1980 m.*
* *Archéologie de la violence. La guerre dans les sociétés primitives.*
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Nigerijos valstijos** – Nigerijos administraciniai vienetai, kurių dabartinė situacija susiformavo 1996 m.

Dabartinės valstijos
--------------------

Nigerija padalinta į 36 valstijas ir vieną Federalinę sostinės teritoriją (Abudža). Jų smulkesni padaliniai yra 774 Vietines vyriausybinės teritorijos (LGA). Kai kurios valstijos yra suformuotos senųjų čia egzistavusių valstybių (emyratų) pagrindu, kurių kai kurios dar yra išlaikę vietines valdovų dinastijas.

Nigerijos valstijos
Valstijų sąrašas (skliausteliuose – valstijų sostinės):

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 1. Abija (Umuahija)
2. Adamava (Jola)
3. Akva Ibomas (Ujo)
4. Anambra (Auka)
5. Bauči (Bauči)
6. Bajelsa (Jenagoa)
7. Benuė (Makurdis)
8. Borno (Maiduguris)
9. Kroso upės (Kalabaras)
10. Delta (Asaba)
11. Eboni (Abakalikis)
12. Edas (Beninas)
 | 13. Ekiti (Ado-ekiti)
14. Enugu (Enugu)
15. Imas (Overis)
16. Gombė (Gombė)
17. Džigava (Ducė)
18. Kaduna (Kaduna)
19. Kanas (Kanas)
20. Kacina (Kacina)
21. Kebi (Birnin Kebi)
22. Kogi (Lokoja)
23. Kvara (Ilorinas)
24. Lagosas (Ikedža)
 | 25. Nasarava (Lafija)
26. Nigeris (Mina)
27. Ogunas (Abeokuta)
28. Ondo (Akurė)
29. Osunas (Ošogbas)
30. Ojas (Ibadanas)
31. Platas (Džosas)
32. Upės (Port Harkortas)
33. Sokotas (Sokotas)
34. Taraba (Džalingas)
35. Jobė (Damaturu)
36. Zamfara (Gusau)
 |

Istorinė perspektyva
--------------------

Nigerijos administraciniai vienetai nuo įkūrimo nuolat išgyveno smulkėjimo tendencijas. 1914 m. kuriant kolonijinę Nigeriją, ji buvo sujungta iš dviejų dalių – Šiaurės Nigerijos protektorato ir Pietų Nigerijos protektorato.

Vėliau Pietų Nigerija buvo padalinta ir tokiu būdu šalyje išskirti trys regionai: Šiaurės, Vakarų ir Rytų. Su šiais regionais Nigerija iškovojo nepriklausomybę 1960 m. 1963 m. iš dalies Vakarų regiono atskeltas Vidurinis Vakarų regionas.

1967 m. regionai buvo panaikinti ir suformuotos 12 valstijų. 1976 m. padalijus kai kurias valstijas, jų skaičius išaugo iki 19. Tada įsteigta ir Federalinė sostinės teritorija Abudža. 1987 m. atsirado 2, o 1991 m. – 9 naujos valstijos. Tokiu būdu valstijų skaičius tapo 30. Nuo 1996 m. nusistovėjo dabartinis valstijų skaičius.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Nigerijos valstijos** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |


|  |
| --- |
| GAZ-51 |
|  |
| Bendra informacija |
| Gamintojas | Gorkio automobilių gamykla |
| Metai | 1946-1975 |
| Chronologija |
| Kėbulas ir važiuoklė |
| Klasė | sunkvežimis |
| Kėbulo tipas (-ai) | 2 durų, bortinis |
| Variklis ir transmisija |
| Variklis (-iai) | GAZ-51 |
| Transmisija (-os) | 4 pavarų mechaninė |
| Išmatavimai |
| Ilgis | 5715 mm |
| Plotis | 2280 mm |
| Aukštis | 2130 mm |
| Kita informacija |
| Susiję automobiliai | GZA-651, GAZ-63 |

**GAZ-51** (*ГАЗ-51*) – tarybinis sunkvežimis, 1946–1975 m. gamintas Gorkio automobilių gamykloje. Pagaminta ~3,48 mln. vienetų. Šis automobilis buvo taip pat renkamas Lenkijoje (kaip *Lublin-51*), Šiaurės Korėjoje (kaip *Sungri-58*), Kinijoje (kaip *Yuejin NJ130*).

Automobilis buvo greitai surenkamas, plačiai pritaikomas, pasižymėjo tuo metu gana dideliu greičiu. Tuo metu buvo didelė sunkvežimių paklausa, nes reikėjo atstatyti karo nuniokotą šalies ūkį.

Standartinis GAZ-51 modelis buvo bortinis sunkvežimis, kurio ilgis 5715 mm, plotis 2280 mm, aukštis 2130 mm, ratų bazė 3300 mm, masė 2710 kg, kėbulo aukštis nuo žemės 245 mm. Sunkvežimio keliamoji galia – ~2,5 t. Automobilį varė 6 cilindrų, 3,5 l darbinio tūrio, 70 AG benzininis variklis. GAZ-51 išvystydavo iki 70 km/h greitį.

Sukurta daug GAZ-51 modifikacijų. Pagrindinės modifikacijos buvo nuo 1955 m. gaminamas atnaujintas GAZ-51A, bei visų keturių varomų ratų GAZ-63. Kitos modifikacijos buvo pritaikytos automobilį naudoti kaip savivartį, karinį sunkvežimį, krovininį taksi, vilkiką, autokraną, gaisrinės automobilį ir kt. modifikacijos su dujiniais varikliais, su papildomomis kuro talpomis. GAZ-51 kėbulo pagrindu gamintas autobusas GZA-651, sanitarinis automobilis GZA-653.

* Bortinis sunkvežimisBortinis sunkvežimis
* Karinis sunkvežimisKarinis sunkvežimis
* Gaisrinis automobilisGaisrinis automobilis
* Lenkiškasis Lublin-51 variantasLenkiškasis *Lublin-51* variantas

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: GAZ-51** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |
| --- |
| Conchita Wurst |
|  |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Thomas Neuwirth |
| Dar žinoma | Conchita Wurst |
| Gimė | 1988 m. lapkričio 6 d. (34 metai)Gmundenas |
| Kilmė | Austrijos vėliava Austrija |
| Aktyvumo metai | 2006–dabar |
| Svetainė | www.conchitawurst.com |

**Thomas Neuwirth** (g. 1988 m. lapkričio 6 d.) – Austrijos dainininkas, geriau žinomas kaip sceninis personažas *Conchita Wurst*. Jis atstovavo Austrijai 2014 m. „Eurovizijos" dainų konkurse Kopenhagoje, Danijoje, kurį laimėjo surinkęs 290 taškų.

Muzikinė karjera
----------------

### 2006–2007: „Starmania" ir „Jetzt Anders!"

2006 metais dalyvavo trečiajame Austrijos šou „Starmania" sezone ir užėmė antrąją vietą (pirmąją vietą užėmė Nadine Beiler). Po metų, 2007 m. jis įkūrė vaikinų grupę „Jetzt anders!", kuri gyvavo tik metus.

### 2011–2012: „Die große Chance" ir 2012 m. „Eurovizija"

2011 metais dalyvavo ORF televizijos šou „Die große Chance".

2012 metais jis užėmė 2 vietą Austrijos nacionalinėje atrankoje į 2012 m. „Euroviziją".

### 2013–2014: 2014 m. „Eurovizija"

2013 m. rugsėjo 10 d. buvo paskelbta, kad Wurst atstovaus Austrijai 2014 m. „Eurovizijos" dainų konkurse, kuris vyks Kopenhagoje, Danijoje. Atlikėją uždaru būdu pasirinko Austrijos nacionalinis transliuotojas ORF.

2014 m. gegužės 10 d. Conchita Wurst laimėjo „Eurovizijos" konkursą Danijoje su daina „Rise Like a Phoenix", surinkdama 290 taškų.

Tai antroji Austrijos pergalė „Eurovizijos" konkurse. Pirmąjį kartą Austrija šį konkursą buvo laimėjusi 1966 m. atstovaujant Udo Jürgens su daina „Merci Chérie".

Diskografija
------------

Studijiniai albumai
* 2015 – *Conchita*
* 2018 – *From Vienna with Love*
* 2019 – *Truth Over Magnitude*

Singlai
* 2011 – Unbreakable
* 2012 – That’s What I Am
* 2014 – Rise Like a Phoenix
* 2014 – Heroes
* 2015 – You Are Unstoppable
* 2015 – Somebody to Love
* 2015 – Up for Air
* 2015 – Firestorm

Vaizdo klipai
* 2014 – Rise Like a Phoenix
* 2014 – Heroes
* 2015 – You Are Unstoppable

Apdovanojimai
-------------

* 2014 – Eurovizijos dainų konkurso laimėtojas.
* 2015 – Amadeus Austrian Music Awards
* Video des Jahres (lt. *Metų klipas*) – Heroes
* Song des Jahres (lt. *Metų daina*) – Rise like a Phoenix
* Künstlerin des Jahres (lt. *Metų artistė*)

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Conchita Wurst** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Danija Emmelie de Forest  *„Only Teardrops"*** |  **Eurovizijos dainų konkurso nugalėtojas**2014 | Po to:**Švedija Måns Zelmerlöw  *„Heroes"*** |
| Prieš tai:**Natália Kelly  *„Shine"*** |  **Austrijos atstovas Eurovizijoje**2014 | Po to:**The Makemakes  *„I Am Yours"*** |
| **Valdemaras Puodžiūnas** |
| --- |
| Gimė | 1962 m. vasario 20 d. (61 metai) |
|  |
| Veikla | visuomenės veikėjas, redaktorius, publicistas, pedagogas. |
|  |
| Alma mater | Lietuvos Valstybinė konservatorija (dab. Muzikos ir teatro akademija) |

**Valdemaras Puodžiūnas** (g. 1962 m. vasario 20 d.) – Lietuvos visuomenės veikėjas, redaktorius, publicistas, pedagogas.

Biografija
----------

Gimė 1962 m. vasario 20 d. Mokėsi Klaipėdos 21 vidurinėje mokykloje (dabar – Gedminų progimnazija).

1985 m. baigė valstybinės konservatorijos (Muzikos ir teatro akademija) lietuvių filologijos ir teatro pedagogikos studijas. Metus dėstė akademijoje, 1986–1987 m. tarnavo sovietinėje armijoje. 1989–1990 m. buvo LKP Klaipėdos miesto komiteto referentas kultūros klausimais.

1990–2010 m. dirbo dienraščio „Klaipėda" redakcijoje. Buvo leidinio redaktoriaus pavaduotojas, vakarinio laikraščio „Vakarė Klaipėda" (ėjo 1995–1997 m.) redaktorius, bendrovės direktorius. Nuo 2002 iki 2010 m. – laikraščio „Klaipėda" vyriausiasis redaktorius.

2011–2012 m. ėjo Klaipėdos savivaldybės Kultūros skyriaus vedėjo pareigas.

Šiuo metu yra Socialinių mokslų kolegijos ir Klaipėdos universiteto lektorius. Dėsto būsimiems žurnalistams ir komunikacijos specialistams.

Lietuvos vardo paminėjimo tūkstantmečio įamžinimo paminklo Klaipėdoje organizacinio komiteto narys ir mecenatas. Paminklo Jurgiui Zauerveinui statymo komiteto narys. Tradicinių Metų klaipėdietės bei Metų jūrininko rinkimų sumanytojas ir iniciatorius. Buvo Klaipėdos įvaizdžio komisijos narys, dirbo Jūrinės kultūros koordinacinėje taryboje. Šiuo metu dalyvauja asociacijos „Mano miestas Klaipėda" veikloje.

Bibliografija
-------------

* Žiniasklaidos technologijos: kūrybos aspektai. – Klaipėdos universiteto leidykla, 2012.
* Viešosios komunikacijos technologijos ir inovacijos (vadovėlis). – Klaipėda, 2013.
* Efficiency and Professionalism within Organisational Communication. – Klaipėda, 2014.

Nuorodos
--------

* Publicistika
* Valdemaro Puodžiūno interviu „Iš kitos „barikadų" pusės"
* Ketvirtosios valdžios ilgesys
* Valdemaras Puodžiūnas: „Praktinė veikla – žurnalistinių studijų esmė"
* V.Puodžiūnas: Dar ne viskas prarasta
GAZ-M20 Pobeda
**GAZ-M20 Pobeda** (rus. *ГАЗ-М20 Победа*) – keleivinis lengvasis automobilis, gamintas Tarybų Sąjungoje GAZ gamykloje 1946–1958 m. Modelis taip pat buvo licencijuotas lenkų FSO automobilių gamyklai.

Istorija
--------

Pirmoji *Pobeda* buvo pagaminta Tarybų Sąjungoje vyriausiojo inžinieriaus Andrei A. Liphart. Žodis *победа* reiškia 'pergalė', ir pavadinimas buvo pasirinktas ne atsitiktinai. Pirmieji automobilio bandymai buvo atliekami GAZ (*ГАЗ*) gamykloje 1943 m. kai Tarybų Sąjungos pergalė Antrajame pasauliniame kare ėmė ryškėti. Vėliau pati gamykla buvo subombarduota, tačiau darbas nenutrūko.

Pirmasis prototipas buvo paruoštas 1944 m. lapkričio 6 d. ir buvo nutarta pradėti jį gaminti. 1946 m. birželio 21 d. pirmasis GAZ-M20 buvo pagamintas ir sėkmingai eksportuotas TSRS, o dizainas buvo licenzijuotas lenkų FSO gamyklai Varšuvoje 1951 m. (gaminta iki 1973 m.). Keli modeliai buvo surinkti Pchenjane (Šiaurės Korėja).

„Pobeda" nustota gaminti TSRS 1958 m. liepos 31 d.

Pobedos privalumai
------------------

Vaizdas iš galo
Pobeda buvo pirmasis tarybinis automobilis turėjęs elektrinius valytuvus (automobiliai prieš tai turėjo pneumatinius arba mechaninius valytuvus), mirksinčius posūkių signalus, elektrinį šildytuvą ir AM bangų radiją. Pobedos aptakus korpusas be išsikišusių sparnų, žibintų, pakojų buvo to meto naujovė – nedaug tuometinių automobilių pasaulyje turėjo tokius kėbulus.

„Pobeda" Lenkijoje
------------------

Nuo 1951 m. Pobedas gamino ir Lenkijoje, kur jos buvo vadinamos *Warszawa* 'Varšuva'. Šias mašinas gamino iki 1973 m. viso pagamino 244 000 „Varšavų".

Šaltiniai
---------

1. ↑  ГАЗ М-20 «Победа». История. Spb.ru (tikrinta 2021-11-15).
| **Byturus tomentosus** |
| --- |
| Paprastasis avietinukas (*Byturus tomentosus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Būrys: | Vabalai  *( Coleoptera)* |
| Pobūris: | Plėšrieji vabalai  *( Adephaga)* |
| Antšeimis: | Plokščiavabaliniai  *( Cucujoidea)* |
| Šeima: | Avietinukai  *( Byturidae)* |
| Gentis: | *Byturus*  *( Byturus)* |
| Rūšis: | Paprastasis avietinukas  *( Byturus tomentosus)* |

 |

**Paprastasis avietinukas** (*Byturus tomentosus*) – avietinukų (*Byturidae*) šeimos vabalų rūšis. Kūnas ~4 mm ilgio, tamsiai rudos arba juodos spalvos, apaugęs pilkšvais arba gelsvais plaukeliais. Kojos ir antenos raudonos. Avietinuko lervos geltonos, ~7 mm ilgio, minta gervuogių ir aviečių uogomis.

Suaugėliai ir lervos žiemoja dirvoje, 5–25 cm gylyje. Suaugėliai skraido pavasarį, graužia gervuogių ir aviečių lapus. Deda 30-40 kiaušinėlių į žiedus prieš jiems sužydint. 

Paprastasis avietinukas naikinamas purenant rudenį dirvą, purškiant avietes insekticidais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Paprastasis avietinukas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 151
| **Valdas Vasiliauskas** |
| --- |
| Gimė | 1951 m. gruodžio 10 d. (71 metai)Lazdijai |
| Sutuoktinis (-ė) | Gražina Vasiliauskienė |
| Vaikai | Gabrielė, Kristupas |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius, leidėjas, teatro kritikas, politinis veikėjas |
| Partija | 1983 m. SSKP, |
|  |
| Alma mater | 1975 m. Vilniaus universitetas |

**Valdas Vasiliauskas** (g. 1951 m. gruodžio 10 d. Lazdijuose) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, leidėjas, teatro kritikas, politinis veikėjas.

Biografija
----------

1970 m. baigė Lazdijų vidurinę mokyklą, 1970–1975 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete studijavo žurnalistiką.

1974–1985 m. savaitraščio „Literatūra ir menas" redakcijos teatro ir kino skyriaus korespondentas, šio skyriaus vedėjas, laikraščio atsakingasis sekretorius. 1985–1989 m. LSSR kultūros ministerijos Meno reikalų valdybos viršininkas. 1989–1990 m. savaitraščio „Literatūra ir menas" atsakingasis sekretorius.

1990–1992 m. dienraščio „Lietuvos aidas" kultūros skyriaus vedėjas. 1992 m. spalio mėn. įkūrė pirmą Lietuvoje savaitinį žurnalą „Veidas", iki 1996 m. gegužės mėn. jo vyriausiasis redaktorius. 1996–1997 m. dienraščio „Lietuvos rytas" savaitinio priedo „TV antena" redaktorius, 1997–1998 m. savaitinio žurnalo „TV antena" redaktorius. 1998–2007 m. jo įkurto savaitinio žurnalo „Ekstra" vyriausiasis redaktorius. 2007–2012 m. UAB „Lietuvos žinios" generalinis direktorius ir vyriausiasis redaktorius.

2012–2016 m. LR Seimo narys („Drąsos kelio" sąraše).

Lietuvos teatro sąjungos, Lietuvos žurnalistų draugijos narys.

Bibliografija
-------------

* Žiemos sapnas: novelės. – Vilnius: Vaga, 1984. – 109 p.
* Teatras be iliuzijų: spektakliai, vaidmenys, susitikimai. – Vilnius: Vaga, 1989. – 251 p. – ISBN 5-415-00430-0
* Amžinasis nomenklatūros pavasaris. – Kaunas: LPKTS, 1995. – 94 p.: iliustr. – ISBN 9986-577-09-8
* Teatro malonumas: XX a. pabaigos – XXI a. pradžios lietuvių teatras. – Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 2012. – 214 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-39-737-3

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2014-07-14 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  2012–2016 m. kadencijos Seimo narys
3. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 550 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Cycas revoluta** |
| --- |
| Paprastasis cikas (*Cycas revoluta*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Cikūnai  *( Cycadophyta)* |
| Klasė: | Cikainiai  *( Cycadopsida)* |
| Eilė: | Cikiečiai  *( Cycadales)* |
| Šeima: | Cikiniai  *( Cycadaceae)* |
| Gentis: | Cikas  *( Cycas)* |
| Rūšis: | Paprastasis cikas  *( Cycas revoluta)* |

 |

**Paprastasis cikas** (*Cycas revoluta*) – cikinių (*Cycadaceae*) šeimos plikasėklių augalų rūšis. Paplitusi pietų Japonijoje (Kiūšiū ir Riūkiū salose).

Tai simetriškas, krūminis, palmės lają primenantis augalas. Turi trumpą (20 cm), drūtą kamieną. Jaunų individų kamienas beveik visas po žeme, o labai senų gali siekti 6-7 m. Lapai plunksniški, 50-150 cm ilgio, sudaryti iš 8–18 cm ilgio lapelių. Pagrindo lapai tampa dygliuoti. Iš augalo pagrindo išauga dideli kankorėžiai, apdulkinami vabzdžių. Paprastasis cikas kaip ir kiti cikai yra dvinamis.

Paprastasis cikas yra labai nuodingas tiek žmonėms, tiek gyvūnams. Visos augalo dalys nuodingos, ypač sėklos. Sukelia kepenų atrofiją, gali sukelti mirtį.

Paprastasis cikas dažnai auginamas oranžerijose ar kaip kambarinis augalas, taip pat gali pakęsti nestiprias šalnas, todėl auginamas gan plačiame areale ir lauko sąlygomis.

* Vyriškas kankorėžisVyriškas kankorėžis
* Moteriški kankorėžiaiMoteriški kankorėžiai
* 1100 metų amžiaus cikas1100 metų amžiaus cikas
* Cycas revoluta - Museum specimen*Cycas revoluta* - Museum specimen

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Paprastasis cikas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Abuna |
| --- |
| Abunos ir Madeiros santaka Abunos ir Madeiros santaka |
| **Ilgis** | 500 km |
| **Baseino plotas** | 25 870 km² |
| **Ištakos** | Andai |
| **Žiotys** | Madeira |
| **Šalys** | Bolivijos vėliava Bolivija, Brazilijos vėliava Brazilija |
|  |
|  **Vikiteka** | Abuna |

**Abuna** (isp. *Río Abuná*), ***Abunanas*** (port. *Rio Abunã*) – upė Pietų Amerikoje; Madeiros kairysis intakas (priklauso Amazonės upės baseinui). Prasideda šiaurės Bolivijoje, į rytus nuo Kobichos (Pando departamentas), Šipamanu ir Karamanu upėmis, ištekančiomis iš rytinių Andų šlaitų. Teka į šiaurės rytus ir rytus, nuo vidurupio visą laiką sudaro Bolivijos ir Brazilijos (Akrė bei Rondonija) valstybinę sieną. Įteka į Madeiros upę priešais Abunano miestelį Brazilijoje.

Didžiausi intakai: Rapiranas, Mapimas, Mamo-Manu, Negras.

Vaga slenkstėta. Didesnės gyvenvietės prie Abunos: Santa Rosa del Abuna, Montevidėjas (Bolivija), Plasido de Kastras (Brazilija).

Upėvardis kildinamas iš tupių žodžių *ab’una* arba *abu’nã*, kurie reikštų 'tyli ir tamsi upė' arba 'juodas žmogus, juodas kunigas'.

Šaltiniai
---------

1. ↑  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.
2. ↑  Octaviano Mello (2003). *Dicionário tupi-português, português-tupi: grandes temas em pequenos formatos*. [S.l.]: Edições Governo do Estado.
3. ↑  João Severiano da Fonseca (1880). *Viagem ao redor do Brasil, 1875–1878*, Volumes 1-2. [S.l.]: Typographica de Pinheiro
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| *Paprastas pasaulis* |
| --- |
| Viršelio autorius Dangus |
| Pievos studijinis albumas |
| Išleistas | 2010 m. |
| Įrašytas | 2007-2010 m. Dangus |
| Žanras | Folkrokas, Neofolk, kt. |
| Įrašų kompanija | Dangus |
| Prodiuseris | Kostas Kriaučiūnas, kt. |
| Pievos chronologija |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| *Mėnuli baltas*(2007) | ***Paprastas pasaulis***(2010) |  |

 |

**„Paprastas pasaulis"** – studijinis grupės „Pievos" albumas, išleistas 2010 m. Albume penkiolika dainų, kurių tekstuose panaudotos poetų A. Svidinsko, O. Baliukonytės, D. Kajoko, R. Skučaitės ir V. Šulcaitės kurtos eilės įdainuotos senojo folkloro stiliumi.

Apie albumą
-----------

Kūrybine prasme „Paprastas pasaulis" buvo kurtas kaip ankstesnio albumo „Mėnuli baltas" tęsinys. Skirtingai nei pastarasis darbas, šio albumo parengimas buvo patikėtas garso profesionalams, įrašytas „Metro Music" studijoje, o galutinis apipavidalinimas buvo atliktas Anglijoje.
| **Abu Saidas Usmanas IIarab.  أبو سعيد عثمان بن يعقوب** |
| --- |
| Maroko sultonas |
| Marinidų dinastija |
| Gimė | 1275 m. |
| Mirė | 1331 m. (~56 metai) |
| Tėvas | Abu Jusufas Jakubas |
| Vaikai | Ali Abu Umaras |
| Maroko sultonas |
| Valdė | 1310 - 1331 m. |
| Pirmtakas | Abu l-Rabija Suleimanas |
| Įpėdinis | Ali I Abdal Hasanas |

**Abu Saidas Usmanas II** (*abū sa`īd `uθmān ben ya`qūb*, arab.  أبو سعيد عثمان بن يعقوب, g. 1275 m. – m. 1331 m.) – nuo 1310 m. Marinidų dinastijos Maroko sultonas. 

Abu Saidas Usmanas II-is buvo Abu Jusufo Jakubo sūnus.

Istorija
--------

Abu Saidas Usmanas II-is buvo pacifistas, vengė karo ir daugiau dėmesio skyrė statyboms. Jo valdymo metais Fese buvo pastatytos keturios medresės: trys senajame Fese ir viena naujajame. XIV a. Fesas tapo žinomu mokslo centru Magrebe. 

Abu Saidui Usmanui II-jam du kartus teko slopinti sūnaus Ali Abu Umaro sukilimus (1315 m. ir 1322 m.). 1322 m. sūnus užėmė Marakešą, bet buvo nugalėtas, Abu Saidas Usmanas II-is sūnui atleido ir paskyrė jį vadovauti Sidžilmasu.

Nuorodos
--------

* *Istorinis žodynas* Archyvuota kopija 2008-01-25 iš Wayback Machine projekto.;
* *Musulmonų vadovai*.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prieš tai:**Abu l-Rabija Suleimanas** | **Marinidų dinastija**1310-1331 | Po to:**Ali I Abdal Hasanas** |
| Didžiojo Belto tiltas |
| --- |
|  |
| 0°20′31″ š. pl. 11°02′10″ r. ilg.﻿ / ﻿0.34194°š. pl. 11.03611°r. ilg.﻿ / 0.34194; 11.03611﻿ (Didžiojo Belto tiltas)Koordinatės: 0°20′31″ š. pl. 11°02′10″ r. ilg.﻿ / ﻿0.34194°š. pl. 11.03611°r. ilg.﻿ / 0.34194; 11.03611﻿ (Didžiojo Belto tiltas) |
|  |
| **Vieta** | Zelandijos ir Fiuno salos, Danijos vėliava Danija |
| **Kerta** | Didįjį Beltą |
| **Ilgis** | 6790 m |
| **Plotis** | 31 m |
| **Aukštis** | 256,3 m |
| **Pastatytas** | 1998 m. |
| **Konstrukcija** | betonas ir plienas |
| **Kainavo** | 21,4 mlrd. Danijos kronų |

**Didžiojo Belto tiltas** (dan. *Storebæltsbroen*) (tikslesnis pavadinimas – **Didžiojo Belto fiksuota jungtis** (dan. *Storebæltsforbindelsen*)) – iš kelių komponentų sudarytas tiltas, kertantis Didžiojo Belto sąsiaurį ir jungiantis Danijoje esančias Zelandijos ir Fiuno salas. Statinį sudaro kabantis tiltas ir geležinkelio tunelis tarp Zelandijos ir sąsiaurio viduryje esančios mažos Sprogio salos bei dėžinės perdangos tiltas su tiek kelių eismo, tiek geležinkelio tuneliu tarp Sprogio ir Fiuno. Visos konstrukcijos ilgis – 18 km, iš kurių 6,8 km sudaro pagrindinis tiltas. Pagal ilgiausią tarpą tarp ramtų (1600 m) tiltas yra šeštas pagal ilgį pasaulyje, nors atidarymo metu buvo antras ilgiausias po Akaši Kaikio tilto.

Fiksuota jungtis pakeitė tarp salų kursavusius keltus, kurie nuo 1883 m. iki tilto atidarymo buvo pagrindinė susisiekimo priemonė sąsiauriui kirsti.

Debatai dėl tilto tiesimo užtruko 50 m. kol galop 1986 m. Danijos Vyriausybė nutarė tiltą statyti. Statybos buvo pradėtos 1991 m. o 1997 m. tiltas atidarytas traukinių, 1998 m. – kelių eismui. Skaičiuojama, kad statybos atsiėjo 21,4 mlrd. Danijos kronų (1988 m. kainomis), ir yra didžiausio masto ir brangiausias statybos projektas Danijos istorijoje. Tiltas labai pagreitino susisiekimą tarp salų, o dėl nutiestų Eresundo ir Mažojo Belto tiltų atvėrė galimybes iš Europos sausumos keliu pasiekti Švediją per Daniją.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *DSB: Passagerens håndbog* (danų). DSB. 1990. p. 73. ISBN 87-7025-152-5.
2. ↑  „Fakta og historie". A/S Storebælt. Nuoroda tikrinta 2008-11-18.
3. ↑  „The Bridge". A/S Storebælt. Suarchyvuotas originalas 2013-06-29. Nuoroda tikrinta 2008-12-04.  Nežinomas parametras `|url-status=` ignored (pagalba)
| Puodkalių senosios kapinės |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Puodkalių senosios kapinėsPuodkalių senosios kapinės

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°14′18″š. pl. 21°31′14″r. ilg.﻿ / ﻿56.238374°š. pl. 21.520459°r. ilg.﻿ / 56.238374; 21.520459Koordinatės: 56°14′18″š. pl. 21°31′14″r. ilg.﻿ / ﻿56.238374°š. pl. 21.520459°r. ilg.﻿ / 56.238374; 21.520459 |

 |
| Vieta | Skuodo rajonas |
| Seniūnija | Skuodo seniūnija |
| Aukštis | 1,0 m |
| Plotas | 0,09 ha |
| Naudotas | XVI–XIX a. |
| Žvalgytas | 1976 m. |

**Puodkalių senosios kapinės**, vadinamos *Maro, Marų kapeliais* – neveikiančios kapinės šiaurės vakarinėje Skuodo rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Puodkalių kaime (Skuodo seniūnija), 0,9 km į vakarus nuo kelio Skuodas–Plungė, dešiniajame Bartuvos krante.

Kapinės
-------

Įrengtos upės slėnio atšlaitėje, nežymioje, apie 1 m aukščio pakilumoje. Jos netaisyklingos trapecijos plano, pailgos šiaurės - pietų kryptimi, 57 m ilgio, 31 m pločio šiauriniame ir 14 m pločio pietiniame gale, apjuostos griovio. Paviršius iš rytų į vakarus žemėja iki 1,2 m. Palei vakarinę papėdę supiltas 1,5 m pločio ir 0,4 m aukščio pylimas, kuriuo seniau ėjo kelias. 

Kapinės neveikiančios, apaugusios medžiais ir krūmais. Pietrytinėje dalyje išlikę koplytėlės pamatai, o pietvakarinėje dalyje auga šimtametis ąžuolas.

Teritorijos plotas – 0,09 ha, perimetras – 158 m.

Istorija
--------

Veikė XVI–XIX a. laidoti Puodkalių kaimo gyventojai. Vadinamos *Maro, Marų kapeliais*. Kapinėse nuo seno stovėjo keli aukšti, ąžuoliniai kryžiai ir koplytėlė.

1976 m. žvalgė Ignas Jablonskis. 

Saugotinas kultūros paveldo objektas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ignas Jablonskis. Kai kurie žvalgyti archeologiniai paminklai Kretingos ir gretimuose rajonuose. - Lietuvos istorijos instituto rankraštynas. - F. 1, b. 1254. - L. 26 (brėž. 19)