recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Gerridae** |
| --- |
| Gerris lacustrisKūdrinis čiuožikas (*Gerris lacustris*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Potipis: | Šešiakojai  *( Hexapoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Poklasis: | Sparnuotieji  *( Pterygota)* |
| Būrys: | Straubliuočiai  *( Hemiptera)* |
| Pobūris: | Blakės  *( Heteroptera)* |
| Šeima: | Vandeniniai čiuožikai  *( Gerridae)* |

 |

**Vandeniniai čiuožikai** (*Gerridae*) – straubliuočių (*Hemiptera*) būrio blakių (*Heteroptera*) pobūrio šeima. Prisitaikę judėti vandens paviršiumi – jų anatomija leidžia paskirstyti kūno svorį taip, kad jis išsilaikytų ant vandens paviršiaus įtempimo plėvelės. Plėšrūs. Žinoma daugiau kaip 1 700 vandeninių čiuožikų rūšių. Dauguma jų gėlavandenės, tačiau *Halobates* genties čiuožikai gyvena vandenynuose.

Anatomija
---------

Kaip ir visos blakės, vandeniniai čiuožikai turi duriamąjį–siurbiamąjį burnos aparatą ir iki pusės sukietėjusius priekinius sparnus. Visas kūnas padengtas mikroskopiniais plaukeliais, kurie atstumia vandenį ir neleidžia vabzdžiui sušlapti. Čiuožikų antros ir trečios poros kojos itin ilgos, todėl kūno svoris paskirstomas didesniame vandens paviršiuje. Pirmos poros kojos trumpesnės ir pritaikytos sučiupti grobį.

Vandeniniams čiuožikams būdingas sparnų išsivystymo polimorfizmas – tos pačios rūšies atstovai gali turėti gerai išvystytus, trumpus arba visai neišsivysčiusius sparnus. Sparnai leidžia šiems vabzdžiams plisti, tačiau prideda svorio kūnui ir gali sušlapti, todėl vandens paviršiuje paprasčiau išgyventi besparniams vandeniniams čiuožikams.

Gyvenimo ciklas
---------------

Kaip ir visoms blakėms, vandeniniams čiuožikams būdinga nepilna metamorfozė – iš kiaušinių išsirita ne lervos, o mažyčius suaugėlius primenančios nimfos. Nimfos neriasi 5 kartus, kol pasiekiama suaugėlio stadija. Kiaušiniai dedami po vandeniu ant augalų ar akmenų. Žiemoja suaugėliai.

Lietuvoje gyvenančios rūšys.
----------------------------

* Balinis čiuožikas (*Aquarius paludum*) (Fabricius, 1794)
* Pilkasis čiuožikas (*Aquarius najas*) (De Geer, 1773)
* Sidabrinis čiuožikas (*Gerris argentatus*) (Schummel, 1832)
* Kūdrinis čiuožikas (*Gerris lacustris*) (Linnaeus, 1758)
* Paprastasis čiuožikas (*Gerris lateralis*) (Schummel, 1832)
* Dantytasis čiuožikas (*Gerris odontogaster*) (Zetterstedt, 1828)
* Šarvuotasis čiuožikas (*Gerris thoracicus*) (Schummel, 1832)
* Rausvasis čiuožikas (*Limnoporus rufoscutellatus*) (Latreille, 1807)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Andersen, N. (1993). „The Evolution of Wing Polymorphism in Water Striders (Gerridae): A Phylogenetic Approach". *Oikos* **67** (3): 2412–2428. JSTOR 3545355.
2. ↑  Williams, D. & Feltmate, B. (1992). *Aquatic insects*. CAB International. pp. 48, 121, 218. ISBN 0-85198-782-6.
3. ↑  Stonis J.R. Remeikis A. Auksoriūtė A. Baužys D. Vilkas A. 2010. Sunorminti ir nauji Lietuvoje aptinkamų straubliuočių būrio, blakių pobūrio (Insecta: Hemiptera: Heteroptera) vabzdžių vardai[neveikianti nuoroda]. *Acta Zoologica Lituanica*, Vol. 20, No 3: 264–274. ISSN 1648-6919 [žiūrėta 2013-05-04]
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Situacija** – problema, būsena, padėtis, kurioje atsiranda asmuo, gyvūnas, objektas arba reiškinys; asmeniui, gyvūnui, objektui ar reiškiniui konkrečiu momentu reikšminga veiksnių visuma. Ta pati situacija skirtingų asmenų/gyvūnų gali būti vertinama skirtingai, priklausomai ar jie yra situacijos dalyviai, ar stebėtojai; taip pat vertinimas priklauso nuo žinių, patirties, motyvų, jausmų, galimybių, pasirenkamo konteksto (pvz. valstybės ekonominė situacija lyginant su kitomis žemyno valstybėmis arba žmogaus teisių apsaugos situacija globaliame kontekste) ir kt.

Situacijos suvokimas gali apimti nebūtinai visus konkrečiu momentu egzistuojančius veiksnius, pvz. tikrinant bilietus viešajame transporte, bilieto rankinėje ieškantis keleivis prisimena, kad įsidėjo bilietą į rankinės kišenę, tuo tarpu kontrolierius šią situaciją vertina kitaip, nes kol kas nežino, ar keleivis tikrai turi bilietą. Jeigu keleivis randa bilietą, abiejų žmonių situacijos suvokimas susivienodina; jeigu neranda, situacijos suvokimas skiriasi, nes kontrolierius gali nuspręsti, kad keleivis apgaudinėja, nors keleivis žino, kad bilietą įsigijo. Socialiniame kontekste, skirtingas situacijos suvokimas gali turėti įtakos konfliktų atsiradimui.

Situacija gali būti priimtina, kuomet atitinka asmens lūkesčius, planus, arba asmuo nepriskiria jai ypatingos svarbos ir yra jai abejingas. Priešingu atveju situacija nepriimtina, ir asmuo gali valingai ar nevalingai siekti ją pakeisti ar pašalinti savo elgesiu, veikla; arba prisitaikyti, keisdamas savo elgesį arba požiūrį; arba jei įmanoma, iš situacijos pasišalinti pats; arba tik reaguoti emociškai. Pvz. arachnofobiją turintis žmogus, pamatęs vorą, gali pradėti šaukti (emocinė reakcija), vorą sutraiškyti (tolygu situacijos keitimui arba pašalinimui), bandyti įsiteigti, kad voro nebijo (bandymas adaptuotis) arba išeiti iš tos patalpos (pasišalinimas iš situacijos).

Esant nepriimtinai situacijai, didesnės žinios apie ją duoda prielaidas „teisingesniems" sprendimams, nors ypatingai bauginančios ar nemalonios situacijos atveju, veikiamas baimės, panikos, pykčio ir kt. emocijų, asmuo atvirkščiai gali priimti neracionalų sprendimą.

Pagal atribucijos teoriją dalis žmonių, vertindami priežastingumą, reiškinių ir elgesio priežastimis laiko situaciją, t. y. išorinius veiksnius, priešingai nei kiti, kurie priežastis priskiria savo asmeninėms savybėms.
| **Kristupas Lekšas** |
| --- |
|  |
| Klaipėdos krašto direktorija 1923 m. Iš kairės į dešinę: Vilius Gaigalaitis, Mikelis Reisgys, Erdmonas Simonaitis (vadovas), Martynas Toleikis, Kristupas Lekšas |
| Gimė | 1872 m. rugpjūčio 31 d.Strilai, Pagėgių valsčius |
| Mirė | 1941 m. kovo 30 d. (68 metai)Klaipėda, |
| Palaidotas (-a) | Laugaliuose, netoli Katyčių |
|  |
| Veikla | Mažosios Lietuvos politinis ir visuomenės veikėjas, poetas, giesmynų sudarytojas. |

**Kristupas Lekšas** (1872 m. rugpjūčio 31 d. Strilai, Pagėgių valsčius – 1941 m. kovo 30 d. Klaipėda, palaidotas Laugaliuose, netoli Katyčių) – Mažosios Lietuvos politinis ir visuomenės veikėjas, poetas, giesmynų sudarytojas.

Biografija
----------

1892 ir 1896 m. su kitais lietuvninkais Pagėgių ir Šilutės apylinkėse rinko parašus po peticijomis Vokietijos imperatoriui, kad lietuvių kalba būtų grąžinta į mokyklas ir dėl lietuvių atstovavimo Vokietijos Reichstage. Nuo 1912 m. Tilžės-Lankos rinkimų apskrities Lietuvių rinkimo draugijos sekretorius. 1918 m. vienas Mažosios Lietuvos tautinės tarybos, 1919 m. Prūsų lietuvių susivienijimo steigėjų ir veikėjų, 1921 m. tarybos pirmininkas. 1920 m. kovo 20 d. su trimis tarybos atstovais lietuvininkais kooptuotas į Lietuvos Tarybą. 1922 m. Klaipėdos krašte suorganizavo Mažųjų laukininkų susivienijimą ir jam vadovavo. 1923 m. pirmosios (lietuviškos) Klaipėdos krašto Direktorijos, 1925–1928 m. krašto Seimelio narys. Nuo 1924 m. Klaipėdos krašto Evangelikų liuteronų bažnyčios sinodo narys. 1934–1939 m. Lietuvių politinės partijos „Laukininkų centras" narys. Nuo 1937 m. Klaipėdos krašto ūkininkų draugijos valdybos vicepirmininkas.

1923 m. redagavo laikraštį „Laukininkas". „Birutės" draugijos, Šaulių sąjungos Klaipėdos skyriaus veikėjas. Su kitais Klaipėdos krašte įsteigė jaunimo draugijų.

Kūryba
------

Sukūrė religinių, patriotinių bei lyrinių eilių. Su E. Endrulaičiu 1909 m. išleido rinkinį „Naujos giesmių knygelės", pats vienas – rinkinį „Rūtų vainikėlis, arba Svodbos eilės" (1908 m. 2 leidimas 1922 m.). Pasirašydavo Vieversėlio slapyvardžiu.

Sudarė ir paskelbė evangelikų liuteronų giesmių rinkinį „Ziono varpelis" (1920 m. 2 leidimas 1932 m. Antrajame leidime 140 giesmių), su M. Kundriumi išleido „Draugystės giesmių knygeles" (1925 m.). Jo giesmės buvo spausdinamos Mažosios Lietuvos evangelikų liuteronų giesmynuose. Kūrybai poveikio turėjo Maironis.

Įvertinimas
-----------

* 1928 m. Gedimino 4 laipsnio ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Antanas Gliožaitis, Daiva Kšanienė, Algirdas Žemaitaitis. *Kristupas Lekšas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 705 psl.
| Itagvi*Itagüí* |
| --- |
|              |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

ItagviItagvi

6°10′0″ š. pl. 75°37′0″ v. ilg.﻿ / ﻿6.16667°š. pl. 75.61667°r. ilg.﻿ / 6.16667; 75.61667﻿ (Itagvi)Koordinatės: 6°10′0″ š. pl. 75°37′0″ v. ilg.﻿ / ﻿6.16667°š. pl. 75.61667°r. ilg.﻿ / 6.16667; 75.61667﻿ (Itagvi) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5) |
|  |
| **Valstybė** | Kolumbijos vėliava Kolumbija |
| **Departamentas** | Antiokijos departamentas Antiokija |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1743 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2012) | 231 340  |
| **Plotas** | 21,9 km² |
| **Tankumas** (2012) | 10 563 žm./km² |
| **Altitudė** | 1 550 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Itagvi |
|  |
| **Kirčiavimas** | Itagvì |

**Itagvi** (isp. *Itagüí*) – miestas šiaurės vakarų Kolumbijoje, Antiokijos departamente, tankiai apgyvendintame Aburos slėnyje (apsuptame Vakarų ir Centrinės Kordiljerų), prie Kaukos intako Porsės, į vakarus nuo Medeljino, jo aglomeracijoje. Pro miestą eina Panamerikos plentas, Medeljino–Kalio geležinkelis. Vystoma tekstilės, odos, avalynės pramonė, surenkami motociklai. Apylinkėse auginamos cukranendrės, kukurūzai, kava, pupiniai augalai, veisiami galvijai, kiaulės.

Veikia Eladijo Veleso meno mokykla, kultūros namai, Grasilijano Arsilos Veleso muziejus, sporto arena. Mieste rugpjūčio 11 d. vyksta kasmetinis festivalis „Tingumo diena".

Istorija
--------

Itagvi įkurtas 1743 m. ir pavadintas indėnų kasiko Bitagvi garbei. Aplink pastatytą koplyčią augo gyvenvietė, kuriai 1832 m. suteikta savivalda ir miesto statusas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Itagüí*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005
2. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Tautologija** logikoje – tai sudėtinis teiginys, kuris teisingas vien dėl savo formos (nepriklausomai nuo to, ar į jį įeinantys teiginiai yra teisingi, ar klaidingi). Pavyzdžiui, tautologija yra teiginys „Šis namas mėlynas arba netiesa, kad šis namas mėlynas". Jis teisingas nepriklausomai nuo namo spalvos, tad nieko naujo nepasako. Analogiškai tautologija vadinama ir argumentacijos klaida, kai teiginys išvedamas iš savęs paties (pagal teiginių logikos dėsnį „jei *p*, tai *p*").

Tautologija susidaro kai žinomai ir neabejotinai visada priešingi teiginiai sujungiami logine operacija *arba*. Matematiškai tai užrašoma kaip

{\displaystyle X\lor \lnot X}
(X arba ne X, pavyzdžiui, a > 0 arba a <= 0.

Sudėtinių teiginių, kurių rezultatas visada teisingas nepriklausomai nuo visų ar kai kurių į juos įeinančių teiginių reikšmės, galima sugalvoti ir daugiau ({\displaystyle \lnot (X\land \lnot X)}, {\displaystyle \lnot (X\land netiesa)} ir pan.

Panaši situacija, kuomet sudėtinis teiginys visada klaidingas nepriklausomai nuo į jį įeinančių teiginių teisingumo, vadinamas vidiniu prieštaravimu (angl. *inconsistency*). Matematiškai prieštaravimas užrašomas kaip

{\displaystyle X\land \lnot X}.
Logikoje tautologija žymima sutartiniu ženklu {\displaystyle \top } o vidinis prieštaravimas {\displaystyle \bot }.

Retorikoje tautologija vadinamas perteklinės kalbos vartojimas (kai tas pat pakartojama nepridedant naujos informacijos).
| Junlino apskritis雲林縣 |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+8)------ vasaros: (UTC) |
|  |
| **Valstybė** | Taivano vėliava Taivanas |
| **Administracinis centras** | Douliu |
|  |
| **Gyventojų** (2009) | 723 700 |
| **Plotas** | 1 290,84 km² |
| **Tankumas** (2009) | 561 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | TW-YUN |
|  |
| **Tinklalapis** | www.yunlin.gov.tw |

**Junlino apskritis** (kin. 雲林縣, pinyin: *Yúnlín Xiàn*; pe̍h-ōe-jī: *Hûn-lîm-kōan*) – viena iš Taivano apskričių. Tai 13-a pagal dydį apskritis šalyje. Yra šalies vakaruose, prie Taivano sąsiaurio. Rytuose ribojasi su Nantou apskritimi, pietuose su Dziaji apskritimi, šiaurėje nuo Džanghua apskrities Junliną skiria Žošuji upė. Didžiausias miestas ir administracinis centras – Douliu.

Junlinas yra viena iš skurdžiausių apskričių šalies vakarinėje pakrantėje, taigi emigracija yra opi problema.

Geografija
----------

90% Junlino apskrities teritorijos patenka į Čianano lygumą, derlingą lygumų kraštą, kuriame apstu vandens telkinių. Palei rytines apskrities ribas driekiasi kalvos, o pietryčiuose apskritį supa Ališano kalnai. Junlino apskritis yra vienintelė šalyje, kuri nesiriboja nei su jokia vieno iš Taivano išskirtųjų miestų teritorija.

Ekonomika
---------

Daugiausiai verčiamasi žemdirbyste (auginami didieji citrinmedžiai, kininiai kopūstai, papajos, melionai), žvejyba gėluose vandenyse, nors Junline taip pat yra pramoninių parkų. Kadangi Junline gausu vandens telkinių, yra galimybė įrengti hidroelektrines.

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Junlino apskritis yra padalinta į:

1 miestą

* Douliu

5 miesto tipo gyvenvietes

* Beigangas
* Dounanas
* Huvėjus
* Tuku
* Siluo

14 kaimo tipo gyvenviečių

* Baodžongas
* Citongas
* Dapi
* Dongši
* Erlunas
* Gukengas
* Kouhu
* Linnėjus
* Lunbėjus
* Mailiao
* Šuilinas
* Sihu
* Taisi
* Juančangas

Kultūra
-------

* Beigango tarptautinis muzikos festivalis


|  |  |
| --- | --- |
|  **Taivano administracinis suskirstymas** |  |
| **Provincijos**: Fudzianas | Taivanas
**Išskirtieji miestai**: Gaosiongas | Sinbėjus | Taidžongas | Tainanas | Taipėjus | Taojuanas
**Taivano provincijos miestai**: Dziaji | Dzilongas | Sindžu
**Fudziano provincijos apskritys**: Dzinmenas | Liandziangas
**Taivano provincijos apskritys**: Dziaji | Džanghua | Hualianas | Jilanas | Junlinas | Miaoli | Nantou | Penghu | Pingdongas | Sindžu | Taidongas |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Vandeningas sluoksnis** – požeminis, vandenį talpinantis uolienų (žvyro, smėlio ir kt.) sluoksnis. Kai kurie vandeningi sluoksniai gali būti sudaryti iš plyšiuotų uolienų (klinties, bazalto, smiltainio). Mokslas, tiriantis vandeningus sluoksnius, vadinamas hidrogeologija.

Vandeningų sluoksnių klasifikavimas
-----------------------------------

Pagal vandens spūdį vandeningi sluoksniai skirstomi į:

* spūdinius (vandens spūdis didesnis už vandeningų uolienų sluoksnio kraigą),
* nespūdinis (vandens spūdis mažesnis už vandeningų uolienų sluoksnio kraigą).

Spūdiniai vandeningi horizontai paprastai būna po vandenspara. Nespūdinis – dažniausiai pirmas nuo žemės paviršiaus vandeningas sluoksnis.

Pagal cheminę vandens sudėtį vandeningi sluoksniai skirstomi į:

* geriamo vandens,
* sūraus vandens,
* pramoninio vandens,
* mineralinio vandens sluoksnius.

Vandeningų sluoksnių naudojimas
-------------------------------

Vandeningi sluoksniai dažnai naudojami vandeniui išgauti. Kai kurios šalys, tarp jų ir Lietuva, savo vandens poreikius tenkina išimtinai eksploatuojant požeminį vandenį. Taip pat vandeningi sluoksniai gali būti eksploatuojami mineraliniam vandeniui išgauti, geoterminei energijai panaudoti, retiems cheminiams elementams išgauti iš gilių sluoksnių.
| **Dendrocopos medius** |
| --- |
| Vidutinis margasis genys (Dendrocopos medius)Vidutinis margasis genys (*Dendrocopos medius*) |
| Apsaugos būklė |
| Nekeliantys susirūpinimo (IUCN 3.1),  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Geniniai paukščiai  *( Piciformes)* |
| Šeima: | Geniniai  *( Picidae)* |
| Gentis: | Margieji geniai  *( Dendrocopos)* |
| Rūšis: | Vidutinis margasis genys  *( Dendrocopos medius)* |

 |
| Binomas |
| ***Dendrocopos medius***Linnaeus, 1758 |
| Paplitimo arealas |

**Vidutinis margasis genys** (*Dendrocopos medius*) – geninių (*Picidae*) šeimos paukštis.

Išvaizda
--------

Vidutinis genys panašus į didįjį genį, tik mažesnis. Skruostų margumas nesiekia snapo.

Patino kakta balsva, viršugalvis raudonas. Skruostai balti, be juodų „ūsų". Nugara juoda, šonuose baltos dėmės. Kūno apatinė dalis palšva ir gelsva, pauodegys rausvas, šonai dryžuoti. Snapas ir kojos tamsiai pilki. Rainelė raudonai ruda. Patelė panaši į patiną, bet jos viršugalvyje raudona dėmė mažesnė. Jaunikliai blankesnių spalvų, jų viršugalvis rausvas. Išsirita pliki.

Paplitimas
----------

Vakarinėje Eurazijoje gyvena nuo Pirėnų pusiasalio iki Tulos, Voronežo sričių, vakarinės Moldavijos. Šiaurėje arealas siekia pietinę Švediją, Pskovo sritį, šiaurės Kaukazą, pietuose tęsiasi iki šiaurinio Irano, Užkaukazės, Mažosios Azijos, Juodosios jūros vakarinės pakrantės, Balkanų pusiasalio, Italijos.

Žiemoja paplitimo areale.

Lietuvoje gana retas.

Biologija
---------

Tipiškas lapuočių miškų gyventojas, tik klajoklių periodu ir žiemą aptinkamas spygliuočių miške. Tokį biotopo pasirinkimą lemia silpnas paukščio snapas, kuriuo negali kalti kietesnės medienos. Daug judresnis už didįjį genį, greitai laipiodamas kamienais ir storomis šakomis renka maistą.

Dažnai apsigyvena senose kitų genių drevėse, prieš tai jas gerai išvalę. Patys drevę kala tik sutrešusių medžių šakose.

Dauginimasis
------------

Vidutinis genys maitinasi
Monogamai. Drevės, kurią apie 20 dienų kala abu porelės nariai, dugne patelė padeda apie 6 kiaušinius. Juos apie 12 dienų peri abu porelės nariai. Lizde jaunikliai išbūna kiek daugiau nei tris savaites. Jau dviejų savaičių amžiaus geniukai pradeda kopti prie drevės angos. Jaunikliams palikus lizdą, šeima kartu laikosi dar apie 10 dienų, vėliau išsiskiria.

Mityba
------

Minta sėklomis ir vabzdžiais.

Šaltiniai
---------

* *Lietuvos fauna: paukščiai, 2 knyga.* Sud. V. Logmanas. – Vilnius: Mokslas, 1991.

1. ↑   „IUCN Red List - Coracias garrulus". IUCN Red list.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vidutinis margasis genys** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Oskaro jaukas** (angl. *Oscar bait*) – kino bendruomenėje paplitęs terminas nusakyti filmui, kurio svarbiausias tikslas – pritraukti žiūrovų laimint prestižinį Akademijos apdovanojimą, populiariai vadinamą „Oskaru".[1] Priimta laikyti, kad tokie filmai turi šias savybes:

* Išleidžiami kiek leidžia taisyklės vėliau, paprastai lapkritį arba gruodį, kad balsavimo metu balsuotojai dar būtų išlaikę šviežius įspūdžius
* Filme vaizduojami dramatiški įvykiai ar asmenybės – holokaustas, vergovė. Jei veiksmas vysta moderniais laikais, pagrindiniai personažai dažnai turi psichinės sveikatos problemų.
* Didelis biudžetas, prabangi scenografija, kostiumai, ypač istorinių dramų.
* Garsūs, anksčiau apdovanojimus laimėję aktoriai ir aktorės.

Istoriškai svarbiausiu „Oskaro jauku" laikomas filmas „Elnių medžiotojas".[2] Jo prodiuseris Allan Carr manė, kad filmas per daug liūdnas ir nepatiks plačiosioms masėms, nebent laimėtų Oskarą – tokiu atveju apdovanojimas sužadintų žmonių smalsumą. Allan Carr ėmėsi taktikos išleisti filmą kaip įmanoma vėliau, iš pradžių parodyti jį uždaruose seansuose tik kiek galima labiau ribotai auditorijai – filmų kritikams bei JAV Kino meno ir mokslo akademijos nariams, o plačiajai publikai filmą pristatyti tik po Oskaro nominacijos, panaudojant nominacijos faktą reklamose. Filmo išleidimas prieš pat termino pabaigą ribotai auditorijai siekiant pasididinti šansus laimėti Akademijos apdovanojimą buvo naudojamas ir anksčiau – „Karalienė Kristina" 1933 m. arba „Vėjo nublokšti" 1939 m.[3] Tačiau „Elnių medžiotojo" atvejis buvo pirmasis, kur Oskaro nominacijos siekta marketingo tikslais. Plačiajai publikai jis buvo išleistas jau nominuotas „Oskarams" devyniose apdovanojimų kategorijose, ir šį faktą pabrėžė visos reklamos. Iš devynių nominacijų jis galiausiai laimėjo penkis apdovanojimus. Vėliau tokią strategiją pradėjo kopijuoti bei tobulinti toliau visos Holyvudo kino studijos savo „Oskaro jaukams".[2]

Kiek žinoma, pirmą sykį terminas „Oscar bait" buvo panaudotas 1948 m. JAV laikraštyje „Naujoji respublika" (angl. *The New Republic*), filmo „Apačių fortas" apžvalgoje. Vėliau jį kartais panaudodavo ir kitos kino apžvalgos, tačiau išpopuliarėjo ir tapo kino kultūros dalimi po filmo „Elnių medžiotojas".

XXI a. pradžioje sąvoka įgijo vis labiau neigiamą reikšmę tiek tarp kino kritikų, tiek tarp žiūrovų. Į „Oskaro jauko" strategiją pradėta žiūrėti kaip į cinišką piktnaudžiavimą taisyklėmis, prestižo pretenziją, žalą kino menui. Vienas labiausiai kritikuotų atvejų buvo filmas „Extremely Loud & Incredibly Close", nominuotas dviem „Oskarams", tačiau susilaukęs labai nevienareikšmių kritikų apžvalgų, o apžvalgų agregatoriuje „Rotten Tomatoes" tuo metu tegavęs 45% įvertinimų vidurkį.[1][4]

„Oskaro jaukai" yra dažnai parodijuojami kino komedijose. Vienos žymiausių parodijų – filmas „Tropikų griaustinis".

Šaltiniai
---------

1. 1 2
2. 1 2
3. ↑
4. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Kristupas Zborovskis** |
| --- |
| Zborovskiai |
| Herbas "Jastrzębiec" |
| Herbas "Jastrzębiec" |
|  |
| Mirė | 1593 m. |
| Tėvas | Martynas Zborovskis |
| Motina | Ana Konarska |

**Kristupas Zborovskis** (lenk. *Krzysztof Zborowski*, m. 1593 m.) – Lenkijos bajoras, karaliaus pataurininkas (1574–1576), avantiuristas.

Biografija
----------

Krokuvos kašteliono Martyno Zborovskio (m. 1565) ir Anos Konarskos sūnus.

Nuo 1574 metų, kada jo brolis Samuilas buvo nuteistas ištremti, Kristupas gyveno užsienyje, Vienoje. Intriguodamas Lenkijos karalių Steponą Batorą, vedė derybas su Vokietijos imperatoriumi ir Maskvos caru Ivanu Rūsčiuoju.

Po Samuilo nuteisimo jį pareikalavo į seimo teismą. 1585 metais raštiškų įrodymų pagrindu buvo apkaltintas valstybės išdavimu ir buvo nutiestas negarbe ir amžina tremtimi. Steponas Batoras pareikalavo nuo vokiečių imperatoriaus Kristupo Zborovskio išdavimo, bet pasiekė tik įsakymo jo ištrėmimo iš austrų valdų. Po Stepono Zborovsko mirties, grįžo į Lenkiją ir seime padavė balsą už erchercogą Maskimilianą. Patyręs čia nesėkmę, jis vėl grįžo į Vieną, kur liko ir po to, kada 1591 metais išlaisvino jį nuo nuteisimo.

Literatūra
----------

* Żegota Pauli, «Pamiętniki du życia и sprawy Samuela и Krzysztofa Zborowskich» (Львов, 1846)
|  |
| --- |
| Oskų kalba |
| Kalbama | pietų Italija |
| Kalbančiųjų skaičius | 0 |
| Vieta pagal kalbančiųjų skaičių | mirusi |
| Kilmė | indoeuropiečių0italikų00umbrų–oskų 000**oskų** |
| Rašto sistemos | oskų, lotynų, graikų |
| Kalbos kodai |
| ISO 639-3 | osc |

**Oskų kalba** – išnykusi italikų kalba, vartota pietinėje Apeninų pusiasalio dalyje (Samnijuje, Kampanijoje, Lukanijoje, Kalabrijoje, Abrucyje) gyvenusių oskų ir samnitų genčių. Žinomas šios kalbos vartojimo laikotarpis yra tarp V ir I a. pr. m. e. Kartu su umbrų kalba ir keletu smulkesnių pietų Italijos kalbų oskų kalba priskiriama umbrų–oskų kalbų šakai.

Oskų kalbos šaltinius sudaro ~200 įvairių įrašų, iš kurių svarbiausias – Bantinos lentelė, kurioje aprašyti Bancio miesto (Bazilikata) reikalai. Anjonėje rasta religinio turinio oskų lentelė. Taip pat kalba atkuriama remiantis vietovardžiais bei žinomais asmenvardžiais.

Oskų kalba buvo užrašoma raštu, kilusiu iš etruskų rašto, taip pat naudojo lotynų bei graikų raštus.

Oskų lentelė, užrašyta senuoju oskų raštu

Pavyzdys
--------

Oskų kalbos įrašas iš *Cippus Abellanus* lentelės:

1. Ekkum [svaí píd herieset  

2. trííbarak[avúm tereí púd  

3. liímítú[m] pernúm [púís  

4. Herekleís fíísnú mefi[ú  

5. íst, ehtrad feíhúss pú[s  

6. Herekleís fíísnam amfr-  

7. et, pert víam pússtíst  

8. paí íp íst, pústin slagím  

9. senateís suveís tangi-  

10. núd tríbarakavúm lí-  

11.kítud.

Nuorodos
--------

* Oskų-umbrų kalbų gramatika

1. ↑


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RItalikų ir romanų kalbos |
| --- |
|  |
| *Italikų* | 
 *faliskų*  **·**  *lotynų*  **·**  *oskų*  **·**  *umbrų* |  |
|  |
| Rytų romanų kalbos | 
arumunų · istrorumunų · meglenorumunų · rumunų |
|  |
| Italų–romanų kalbos | 
*dalmatų* · italų · istroromanų · korsikiečių · ligūrų (monegaskų) · lombardų · neapoliečių · sardinų · siciliečių · venetų |
|  |
| Galų–romanų kalbos | 
Frankoprovansalų · friulų · gaskonų · katalonų · ladynų · oksitanų · prancūzų (normandų · pikardų · valonų) · *retų*? · romanšių |
|  |
| Iberų–romanų kalbos | 
astūrų · galisų · ispanų (kastiliečių) · ladino · *mazarabų* · mirandiečių · portugalų |
|  |
| *Pasviruoju šriftu* pažymėtos mirusios kalbos. |

 |
| **Kristupas Sapūnas** |
| --- |
| Gimė | 1589 m.Kusai, Mažoji Lietuva |
| Mirė | 1659 m. (~70 metų)Didieji Rudupėnai, Mažoji Lietuva |
|  |
| Veikla | kalbininkas, lietuvių raštijos darbuotojas, liuteronų kunigas |
|  |
| Alma mater | Karaliaučiaus universitetas |

**Kristupas Sapūnas** (1589 m. Kusai, Mažoji Lietuva – 1659 m. Didieji Rudupėnai, arba Enciūnai, Mažoji Lietuva) – kalbininkas, lietuvių raštijos darbuotojas, liuteronų kunigas.

Biografija
----------

Nuo 1603 m. Karaliaučiaus universitete studijavo teologiją, 1612–1659 m. kunigavo Didžiuosiuose Rudupėnuose.

Buvo vienas iš komisijų, suburtų D. Kleino gramatikoms bei giesmynui ir J. Rėzos psalmynui tikrinti, narių. Buvo numatyta, kad K. Sapūnas bus vienas iš J. Bretkūno verstos Biblijos redaktorių, tačiau ši 1579–1590 m. versta Biblija nebuvo išleista.

Apie 1643 m. K. Sapūnas lotynų kalba parašė „Compendium Grammaticae Lithvanicae" („Lietuvių kalbos gramatika"), kurią paredagavęs 1673 m. išleido T. Šulcas. „Compendium Grammaticae Lithvanicae", dar žinoma kaip „Sapūno ir Šulco gramatika", yra vienas pirmųjų bandymų norminti lietuvių kalbą. Iki šių dienų išliko trys šio veikalo egzemplioriai (vienas Sankt Peterburge ir du Krokuvoje). Be minėtos gramatikos, K. Sapūnas sudarė lotynų–lietuvių žodyną „Nomenclator" (rankraštis neišlikęs), yra sukūręs eilėraščių.

Išnašos
-------

1. 1 2 3  Zigmas Zinkevičius. *Kristupas Sapūnas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXI (Sam–Skl). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2012
| **Oskaras Loritsasest. *Oskar Loorits*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1900 m. spalio 27 d.Kepu, dab. Estija Estija |
| Mirė | 1961 m. gruodžio 12 d. (61 metai)Upsala, Švedija Švedija |
| Tautybė | estas |
|  |
| Veikla | folkloristas, kalbininkas, religijotyrininkas |
|  |
| Alma mater | Tartu universitetas |

**Oskaras Loritsas** (est. *Oskar Loorits*, 1900 m. spalio 27 d. (lapkričio 9 d.) Kepu, Viljandžio apskritis, dab. Estija – 1961 m. gruodžio 12 d. Upsala, Švedija) – Estijos folkloristas, kalbininkas ir religijotyrininkas. Vienas iš 12 pirmųjų Estijos mokslų akademijos akademikų (1938 m.).

Biografija
----------

Oskaras Loritsas gimė 1900 m. spalio 27 d. (pagal dabartinį Grigaliaus kalendorių – lapkričio 9 d.) Supsio kaime Kepu valsčiuje tarnautojo šeimoje. Lankė valsčiaus mokyklą, po to nuo 1914 iki 1917 m. mokėsi Aleksandro gimnazijoje Tartu. 1919 m. baigė Viljandžio gimnaziją.

Nuo 1919 iki 1922 m. Tartu universitete studijavo kalbotyrą ir tautosaką, jo dėstytojas buvo V. Andersonas. 1923 m. gavo magistro laipsnį. 1926 m. jam buvo suteiktas mokslų daktaro laipsnis apgynus disertaciją „Liivi rahva usund" („Lyvių tautos religija"). 1927–1941 m. buvo estų ir lyginamosios etnografijos dėstytojas docentas (paskutiniuosius trejus metus, pakeitęs V. Andersoną, vadovavo katedrai). 1927–1942 m. jis taip pat buvo Estų tautosakos archyvo direktoriumi.

1925 m. tapo Suomių literatūros draugijos nariu, 1933 m. – Finougrų draugijos nariu. 1938 m. tapo vienu iš 12 pirmųjų akademikų, paskirtų eiti pareigas iš naujo įsteigtoje Estijos mokslų akademijoje.

1944 m. prieš sovietinės kariuomenės pasirodymą, O. Loritsas pasitraukė į Švediją ir iki 1947 m. Upsalos archyve dirbo asistentu. Po to nuo 1947 m. iki gyvenimo pabaigos dirbo mokslo darbuotoju Upsalos universiteto organizacijoje „Tarmių ir liaudies dainų archyvas".

Mirė 1961 m. Upsaloje, Švedijoje (kitais duomenimis – Stokholme). 2000 m. jo palaikai buvo perlaidoti Radi (est. *Raadi*) kapinėse Tartu mieste, Estijoje.

O. Loritsas – daugiau kaip 500 publikacijų autorius.

Darbai
------

* Livonian fairy tales and fables variants. Helsingfors 1926 (Folklore Fellows' Communications Vol 21, 1 = No. 66).
* Estonian folk poetry and mythology. Tartu 1932.

Išnašos
-------

1. ↑  Felix J. Oinas, *Loorits, Oskar*, Encyclopedia of the fairy tale Vol 8 (1996), pages 1193–1195.
2. 1 2  Oskar Looritsa põrm maeti Eestisse
3. 1 2 3 4 5  Oskar Loorits[neveikianti nuoroda] 
Estijos mokslų akademija
4. ↑  Eesti ajakirjanduse analüütiline bibliograafia[neveikianti nuoroda]
5. ↑  Краткая история Эстонской Академии наук Archyvuota kopija 2018-01-01 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Šorthornai |
| --- |
|  |
| 

|  |
| --- |
|  |

 |
| **Sukūrimo vieta** | Anglijos vėliava Anglija |

**Šorthornai** tai mėsinių galvijų veislė, išvesta Anglijos šiaurės rytų regione. 

Šorthornai yra vidutinio dydžio stačiakampio kūno formos galvijai trumpais kaklais ir trumpomis plačiomis galvomis. Jų akys toli viena nuo kitos. Ir, žinoma, kaip nusako ir pats veislės pavadinimas, šie galvijai yra trumparagiai. Nors jų yra žalų, žalmargių ir net beveik baltų, dominuoja žali ir žalmargiai. Šorthornai garsėja kaip anksti bręstantys ištvermingi, gero charakterio, lengvai prisitaikantys prie aplinkos, efektyviai naudojantys pašarus, pasižymintys geromis reprodukcinėmis savybėmis ilgaamžiai galvijai. Penimi šorthornai 450 - 540 kg svorį pasiekia būdami jauno amžiaus, o suaugę geriausi veislės gyvuliai sveria 1000 kg ir daugiau. Karvių svoris – 600-800 kg. Šorthornai linkę kaupti riebalus. Jų mėsa šviesi, marmuringa. Daugiau negu 30 galvijų veislių kilmėje galima atsekti šorthornus.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Tomas Rimkus**| Asmeniniai duomenys |
| --- |
| Gimimo data | 1973 m. vasario 1 d. (50 metų) |
| Gimimo vieta | Vilnius, Lietuva |
| Ūgis | 2,02 m |
| Svoris | 98 kg |
| Klubas |
| Dabar žaidžia | baigęs karjerą |
| **Pozicija** | puolėjas |
| Profesionalūs klubai |
| 19921994–19961997–20002000–2001 | Vilniaus „Statyba"Šilutės „Šilutė"Alytaus „Alita"Vilniaus „Sakalai" |  |
|  |

**Tomas Rimkus** (g. 1973 m. vasario 1 d. Vilniuje) – krepšinio atstovas, buvęs krepšininkas ir muzikos atlikėjas.

Muzika
------

1991 m. kartu su Linu Karaliu, Mariu Bereniu ir Ryčiu Tankevičiu Vilniuje įkūrė mirties metalo grupę „Regredior". Pritarinėjo vokalu ir grojo bosine gitara. Dalyvavo Lietuvos, Lenkijos ir Vokietijos koncertuose ir festivaliuose. Išleido keturias kasetes, vinilinę plokštę ir kompaktinį diską. 1994 m. nutraukė veiklą.

Vienas iš alternatyvios muzikos grupės „ŽAS" įkūrėjų 1993 m. Kartu su grupe apšildė „Foje" albumo „Kai perplauksi upę" turo koncertą ir dalyvavo Tikrojo garso koncerte 1997 m. sudainuodamas parodijų dainą „Uks Miuks". Po Lino Zarecko ir Gidono Šapiro prisijungimo prie grupės, Rimkaus „ŽAS" veikla nublėso.

Krepšinis
---------

1992 m. debiutavo tuometiniame Vilniaus „Statyba" klube. 1994–1996 m. rungtyniavo Šilutės „Šilutė" klube, dusyk patekdamas į naujai susikūrusios LKL lygos ketvirtfinalius. Antrame sezone tapo ir vienas iš komandos lyderių.

1997 m. perėjo į Alytaus „Alita". 2000 m. sezoną rungtyniavo Vilniaus „Sakalų" komandoje.

Baigęs krepšininko karjerą tapo Šiaurės Europos krepšinio lygos spaudos atstovu bei BTV laidos „Krepšinio klubas" vedėju.

2008–2013 m. dirbo Eurolygos rungtynių komisaru. Tapo vieninteliu lietuviu, vadovavusiu 2012 m. Eurolygos finalo ketverto rungtynėms Stambule. Organizavo 2011 m. Europos krepšinio čempionatą Lietuvoje, dirbo komisaru ir 2012 m. Londono Olimpinėse žaidynėse bei 2015 m. Europos pirmenybėse.

Taip pat ėjęs LKL varžybų ir teisėjų direktoriaus pareigas.
| Oskolas |
| --- |
| Upė Belgorodo srityje Upė Belgorodo srityje |
| **Ilgis** | 472 km |
| **Baseino plotas** | 14 800 km² |
| **Vidutinis debitas** | 45 m³/s |
| **Ištakos** | Vidurio Rusijos aukštuma |
| **Žiotys** | Šiaurinis Donecas |
| **Šalys** | Rusija, Ukraina |
|  |
|  **Vikiteka** | Oskolas |

**Oskolas** (rus. *Оскол*, ukr. *Оскіл*) – upė Rusijoje (Kursko ir Belgorodo sritys) ir Ukrainoje (Charkovo sritis); Šiaurinio Doneco kairysis, pats didžiausias intakas. Prasideda Vidurio Rusijos aukštumoje. Teka daugiausia į pietus. Vagos plotis 10–40 m, vietomis išplatėja iki 300 m. Upės gylis svyruoja nuo 0,4 m slenksčiuose iki 10 m sietuvose. Upės tėkmė gan lėta, 0,2 m/s, tačiau slenkstėtose vietose pagreitėja iki 1,2 m/s. Oskolas įteka į Šiaurinį Donecą 580 km nuo jo žiočių.

Didesni intakai: Urazova (kairysis), Aukštutinė Dvurečnaja, Žemutinė Dvurečnaja, Osinovka, Senicha, Bachtynas (dešinieji).

Upė užšąla lapkričio gale ar gruodžio pradžioje, o atitirpsta kovą ar balandžio pradžioje. Patvenkta Senojo Oskolo, Krasnooskolo tvenkiniais. Prie Oskolo įsikūrę miestai: Senasis Oskolas, Naujasis Oskolas (Rusija), Kupjanskas (Ukraina).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 321
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Tomo Stonio kapas Donelaičio kapinėse
**Tomas Stonis** (1899 m. rugpjūčio 29 d. Šiauliuose – 1985 m. sausio 22 d. ten pat) – pedagogas, lituanistas, vertėjas, LTSR nusipelnęs mokytojas (1951 m.).

Biografija
----------

1920 m. baigė Šiaulių gimnaziją. 1922–1926 m. studijavo Lietuvos universitete.

1926–1944 m. dirbo pedagoginį darbą Šiaulių berniukų ir mergaičių gimnazijose, 1944–1945 m. miesto švietimo skyriuje, 1945–1956 m. Juliaus Janonio gimnazijos, vėliau – vidurinės mokyklos lietuvių kalbos mokytojas. 1949–1950 m. 1-osios septynmetės mokyklos direktorius.

Vokiečių okupacijos metais dalyvavo Šiaulių inteligentų, rašytojų būrelio veikloje. Išvertė latvių, danų, rusų, indų rašytojų Valentino Kaverino, Ivano Turgenevo, Vilio Lacio, Rabindranato Tagorės kūrinių. 1948 m. Išvertė P. Kogano vadovėlį aukštosioms mokykloms „Vakarų Europos literatūra", II d.
Šparaginių pupelių ankštys
**Šparaginės pupelės** – maistui skirtos neprinokusios daržinės pupelės (*Phaseolus vulgaris*) ankštys; taip pat vadinami ir jas vedantys augalai. Šparaginės pupelės skinamos ir valgomos kol jų ankščių odelė tebėra stora ir mėsinga, o sėklos (pupelės) dar nesusiformavusios.

Nuo XIX a. pab. pradėtos veisti pupelių veislės, kurių ankštys negyslotos. Iš daugelio tokių veislių renkamos šparaginės pupelės. Išvesta >130 pupelių valgomomis ankštimis veislių. Šparaginės pupelės skirstomos į krūmines ir vijoklines. Mėgsta šilumą, drėgmę sulaikančią dirvą, auga greitai, ankstyvoje augimo stadijoje saugotinos nuo sraigių ir šliužų. Vijoklinėms pupelėms reikalingos atramos.

Šparaginės pupelės valgomos virtos, keptos, troškintos, dedamos į sriubas, troškinius. Gali būti konservuojamos. Į prekybą tiekiamos dažniausiai šaldytos. Pagrindiniai šparaginių pupelių augintojai 2020 m. buvo Kinija (18 mln. tonų), Indonezija (0,9), Indija (0,6), Turkija (0,5), Tailandas (0,3).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Taylor’s guide to heirloom vegetables*. Boston: Houghton Mifflin. 1996.
2. ↑  Facciola, Stephen (1998). *Cornucopia II : a source book of edible plants*. Kampong Publications.
3. ↑  How to grow French beans, RHS
4. ↑  „Production of green beans in 2020, Crops/Regions/World list/Production Quantity (pick lists)". UN Food and Agriculture Organization, Corporate Statistical Database (FAOSTAT).


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Šparaginė pupelė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |
| --- |
| Oskierkų geležinkelio stotis |
| Stoties schema 
Stoties schema |
| Šalis | Lenkija |
| Gyvenvietė | Narevkos valsčius |
| Linijų skaičius | 2 |

**Oskierkų geležinkelio stotis** (lenk. *Oskierki stacja kolejowa*) – geležinkelio stotis šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Hainuvkos apskrityje, Narevkos valsčiuje. Per stotį eina Bernadčizna-Oskierkai geležinkelio linija ir Zablotčizna-Oskierkai geležinkelio linija.

Bernadčizna-Oskierkai geležinkelio linija
-----------------------------------------

Iki Bernadčiznos geležinkelio stoties yra 3,6 km.

**Geležinkelio ruožas**| 

Bernadčizna
**Oskierkai**

 |

Zablotčizna-Oskierkai geležinkelio linija
-----------------------------------------

Iki Zablotčiznos geležinkelio stoties yra 1,7 km.

**Geležinkelio ruožas**| 

**Oskierkai**
Zablotčizna

 |

Nuorodos
--------

* Aprašymas apie stotį (lenk.).

Koordinatės: 52°50′49″ š. pl. 23°43′00″ r. ilg.﻿ / ﻿52.84694°š. pl. 23.71667°r. ilg.﻿ / 52.84694; 23.71667
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Sutartinis ženklas
**Šotkio diodas** – diodas, kuriame naudojama ne dviejų puslaidininkių (*pn*), o puslaidininkio ir metalo sandūra (Šotkio barjeras). Šiuos diodus pasiūlė vokiečių fizikas Valteris Šotkis.

Privalumai
----------

Šie diodai pasižymi labai mažu įtampos kritimu, srovei per juos tekant tiesiogine kryptimi. Per paprastą diodą darbinės srovės reikšmės gali tekėti, jei diodui tenkanti įtampa ne mažesnė kaip maždaug 0,4–0,6 V. Šotkio diodui pakanka apie pusės šios reikšmės. Šotkio diodai taip pasižymi didesniu veikimo greičiu (iki 5 GHz). Abi šios savybės ypač svarbios loginiuose elementuose. Šotkio diodai taip pat naudojami aukšto dažnio (1 Mhz ir daugiau) kintamajai srovei lyginti. Dėl žemo tiesioginės srovės įtampos kritimo jie naudojami ir su saulės baterija sujungtam akumuliatoriui nuo iškrovimo tamsoje apsaugoti (tamsoje baterija praleidžia srovę, iškraudama akumuliatorių).

Trūkumai
--------

Šotkio diodams būdinga neaukšta atgalinė pramušimo įtampa ir, palyginus su įprastais diodais, gana didelė atgalinė srovė.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Buceliarijai** (lot. *bucellarii*; vns. *bucellarius*) – kareiviai, tarnavę daliniuose, priklausiusiuose atskiriems asmenims (karvedžiams, valdytojams ir kt.), vėlyvojoje Romos imperijoje ir Bizantijoje. Buceliarijai buvo privati kariuomenė.

Buceliarijų daliniai paprastai būdavo maži, bet galėdavo išaugti iki kelių tūkstančių, pvz. pilietinių karų metu. Buceliarijų dalinius savo reikmėms išlaikydavo turtingi įtakingi žmonės. Dėl to buceliarijai dažnai būdavo geriau treniruoti, ekipuoti ir net motyvuoti negu to meto reguliarieji kareiviai.
  
VI a. Belisarijus, kariaudamas už Justiniano interesus, turėjo apie 7000 buceliarijų. Tuo metu buceliarijai jau buvo gerai integruoti į pagrindinę Romos armiją. Netrukus žodžiu *buceliarijus* vadino bet kokį gerai ekipuotą kavaleristą.

VII a. Bizantijoje karinio rekrūtavimos aričių pagrindu buvo suformuota temų sistema, kurioje buvo ir *Boukellariōn* (apimantis Paflagoniją ir Galatiją, sostinė Ankara), regionas, priskirtas buceliarijams.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Špicbergenas Svalbarde
**Špicbergenas** (norv. *Spitsbergen*) arba ***Vakarų Špicbergenas*** (*Vestspitsbergen*) – Arkties vandenyno sala, didžiausia ir vienintelė gyvenama sala Svalbardo salyne, administruojamame Norvegijos. Dažnai klaidingai Špicbergeno vardu vadinamas visas salynas. Plotas – 39 044 km² (36-a pagal dydį sala pasaulyje). Paviršius kalnuotas (aukštis iki 1717 m, Niutono k.), pakrantės gausiai išraižytos fjordų. Būdingos arktinės dykumos ir tundra, yra ledynų. Špicbergeno gamta saugoma 6 nacionaliniuose parkuose.

Pagal 1920 m. pasirašytos Svalbardo sutarties sąlygas, saloje komercine veikla gali užsiimti bet kuri iš taiką pasirašiusių šalių, šiuo metu tokia teise naudojasi Rusija ir Norvegija.

Špicbergene gyvena 2753 gyventojai (2009 m.). Gyvenvietės: Longjyrbienas, Barencburgas, Niu Olesiundas, Niubiuenas, Sveagruva.

* Špicbergeno kalnaiŠpicbergeno kalnai
* Svalbardo elniasSvalbardo elnias
* Lenkų poliarinė stotisLenkų poliarinė stotis
* BarencburgasBarencburgas
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Meksikos revoliucinis generolas Franciskas 'Pancho' Vila (1877–1923) su bandoljerais.
**Šovinynas**, *bandoljeras, patrontašas* (angl. *bandolier, bandoleer*) – diržas su kišenėlėmis šoviniams laikyti. Tai gali būti juosmens ar perpetinis diržas, dažniausiai einantis per krūtinę. Pirmieji bandoljerai buvo būdingi XVI-XVIII a. kareivių ekipuotei. Kišenėlėse buvo nešiojami užtaisai muškietoms. 

XX a. pradžioje atsirado kitas šovinynų variantas, nes kišenėlėse imta nešioti ne atskirus šovinius, o šovinių apkabas. Pirmojo ir Antrojo pasaulinių karų metu šovinynai buvo pėstininkų, ginkluotų šautuvais, ekipuotės dalis. Šovinynai dažnai būdavo audekliniai, prie kurių prisiūta juosta sudarydavo kišenėles. Kaip šovinynus plačiai naudodavo ir neišardomas kulkosvaidžių juostas, kurias nešiodavo kryžmai perjuostas per krūtinę kaip perpetes.

Dabar į karinės ekipuotės sudėtį įeina tik šovinynai, skirti povamzdinių granatsvaidžių granatoms nešioti. Šovinių apkabas pakeitusios šovinių dėtuvės nešiojamos kito tipo talpyklėse, ne šovinynuose. 
  
Perpetinius šovinynus patogiau nešioti nei juosmeninius, nes didelis svoris ties klubais apsunkina judėjimą. 

Šovinynus plačiai naudoja medžiotojai, nes juose patogu nešioti lygiavamzdžių šautuvų, pvz. 12-to kalibro, šovinius. Tokius šovinynus naudoja ir pramoginiai šauliai, naudojantis lygiavamzdžius šautuvus.
Kartais šovinyno tipo šovinių kišenaites turi lygiavamzdžių šautuvų diržai, tik gerokai mažiau nei tikri šovinynai.

* Juosmeninis šovinynas su revolverio makštimi.Juosmeninis šovinynas su revolverio makštimi.
* Suomių raudongvardietis su šovinynu pavieniams šoviniams per juosmenį.Suomių raudongvardietis su šovinynu pavieniams šoviniams per juosmenį.
* Suomių raudongvardietis su šovinynu šovinių apkaboms per krūtinę.Suomių raudongvardietis su šovinynu šovinių apkaboms per krūtinę.
* Suomių raudongvardietis su uždengtais šovinynasSuomių raudongvardietis su uždengtais šovinynas
| Pilypavo mūšis |
| --- |
| Pilypavo mūšio paveikslas nutapytas Eriko Dalbergo |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Data | 1656 m. spalio 22 d. |
| Vieta | Europa, Abiejų Tautų Respublika, Pilypavo valsčius |
| Rezultatas | Švedų kariuomenės pergalė |

 |
| Konflikto šalys |
|  Abiejų Tautų Respublika |  Švedija  Brandenburgas   Brandenburgas-Prūsija |
| Vadovai ir kariniai vadai |
|  Vincentas Gosievskis | Gustaw Otto Stenbock |
| Pajėgos |
| 8500 | 9000 |

**Pilypavo mūšis** (šved. *Slaget vid Filippovo*, lenk. *Bitwa pod Filipowem*) – taip pat žinomas kaip *Mėrūniškių Pilypavo mūšis* (lenk. *Mieruniszkami-Filipowem*), mūšis įvyko 1656 m. spalio 22 d. Švedų tvano metu tarp Švedijos-Brandenburgo kariuomenių ir Abiejų Tautų respublikos kariuomenės.

Po pergalės prieš Švedų-Brandenburgo kariuomenę ties Prostkais, lietuvių-totorių kariuomenė įžengė į atkovotas žemes, tačiau dalis totorių pasitraukė ir kariuomenėje liko apie 8500 kareivių. Antroje spalio mėnesio pusėje kariuomenės susitiko netoli Pilypavo kaimo. Švedų-Brandenburgo kariuomenei vadovavo generolai Gustaw Otto Stenbock ir Jurgis Frydrikas. Lietuvos kariuomenei vadovavo Lietuvos lauko etmonas Vincentas Aleksandras Korvinas Gosievskis. Karinės jėgos santykis buvo apylygis Švedų-Brandenburgo kariuomenėje buvo apie 9000 kareivių, o Lietuvos kariuomenėje 8500 kareivių.

Lietuvos kariuomenė buvo sutelkta netoli Pilypavo kaimo, tačiau Švedų-Brandenburgo kariuomenė netikėtai puolė iš vakarų ties Mėrūniškių kaimu. Lietuvos kariuomenė neįstengė atlaikyti šio puolimo ir nusprendė trauktis į šiaurės rytus. Pralaimėjimas buvo skausmingas, bet dėka Vincento Gosievskio laiku duoto nurodymo pasitraukti, kariuomenė patyrė nedaug nuostolių. Buvo prarasta daug technikos įrenginių ir nemažai kareivių paimti į nelaisvę. Po mūšio Vincentas Gosievskis sudarė paliaubas su priešininkais, tačiau neilgai trukus Švedų-Brandenburgo kariuomenė toliau pradėjo puldinėti link Vyslos upės.

Nuorodos
--------

* Archyvuota kopija 2010-11-03 iš Wayback Machine projekto..
| ***Vardas: Karmen*** |
| --- |
|  |
|  |
| Kilmės šalis |  Prancūzija |
| Režisierius | Jean-Luc Godard |
| Scenaristas (-ai) | Anne-Marie Mieville |
| Metai | 1983 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 85 min. |
| Kalba | prancūzų |
| **IMDb įrašas** |

**Vardas: Karmen** (pranc. *Prénom Carmen*) – režisieriaus Jean-Luc Godard sukurta drama, apdovanota Venecijos kino festivalyje Auksiniu liūtu. Juostos pagrindas – laisva Prosper Mérimée kūrinio „Karmen" interpretacija. Vienas iš filmo personažų yra pats režisierius J-L. Godard.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Maruschka Detmers – Karmen X
* Jacques Bonnaffe – Džozefas
* Myriem Roussel – Kler
* Christophe Odent
* Pierre-Alain Chapuis
* Bertrand Liebert
* Alain Bastien-Thiry
* Hippolyte Girardot

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Režisierius Godardas guli ligoninėje, sirgdamas depresija, nes negali parašyti naujo filmo scenarijaus. Jį aplanko giminaitė Karmen, kuri paprašo leisti pasinaudoti jo butu, nes ketina su draugais kurti filmą. Toliau juostoje persipina Karmen organizuojamas banko apiplėšimas, kurio metu ji pamato ir įsimyli vieną iš banko apsauginių, judviejų kartu praleistas laikas, viešbutyje filmuojamas kinas, o intarpuose tarp jų – styginių kvarteto atliekama Bethoveno muzika.
Pilypo II biustas, romėniška graikų originalo kopija
**Pilypas II** (gr. Φίλιππος Β' ὁ Μακεδών; 382 m. pr. m. e. – 336 m. pr. m. e. Verginoje, Makedonijoje) – Makedonijos valdovas nuo 359 m. pr. m. e. iki 336 m. pr. m. e. Jis buvo Aleksandro Makedoniečio ir Pilypo III tėvas. Makedonijos valdovu jis tapo 359 m. pr. m. e. būdamas 24 metų.

Užkariavimai
------------

Jis plėtė Makedonos teritoriją visomis kryptimis. Vakaruose Pilypas II pasiekė Adrijos jūrą. Rytuose 357 m. pr. m. e. iš Atėnų jis atėmė Amfipolį, o kartu ir Pangajano aukso kasyklas šiaurinėje Egėjo jūros pakrantėje. Pilypas II nukariavo Trakiją, visą šiaurinę Egėjo jūros pakrantę ir, užėmęs dalį teritorijos, kur yra dabartinė Bulgarija, pasiekė Juodąją jūrą.

352 m. pr. m. e. pietuose Pilypas II užėmė Tesaliją ir tapo graikų valstybių Delfų tarybos nariu. Plėsti Makedonijos teritoriją jam priešinosi Atėnai ir Tėbai, tačiau paskutiniame 338 m. pr. m. e. įvykusiame mūšyje Chaironėjoje graikų pasipriešinimas buvo galutinai sužlugdytas. Graikija tapo Makedonijos dalimi. 337 m. pr. m. e. Pilypas II paskelbė keršto karą Persijai už tai, jog ji 480 m. pr. m. e. nusiaubė Graikiją, tačiau kitais metais, karui dar neprasidėjus, Pilypas II buvo nužudytas.

Iš literatūros šaltinių žinoma, kad Pilypas II neteko akies per Metonos, esančios Makedonijoje apsiaustį, prieš kelerius metus iki mirties.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Goran Burenhult, „Didžiosios Civilizacijos" Vilnius, Alma Littera, 2006 m.
**Vardas tamsoje**| 
2013 m. LRS leidyklos leidimo viršelis |
| **Autorė** | Renata Šerelytė |
| **Šalis** | Lietuva |
| **Žanras** | Detektyvinis romanas |
| **UDK:** | 888.2-31 |
| **Originalus leidimas** |
| **Pavadinimas** | Vardas tamsoje |
| **Šalis** | Lietuva |
| **Kalba** | lietuvių |
| **Leidykla** | Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla |
| **Išleista** | 2004 m. |
| **Puslapių** | 204 |
| **ISBN:** | 9986-39-320-5 |

**Vardas tamsoje** – lietuvių rašytojos Renatos Šerelytės romanas, pirmą kartą išleistas 2004 m. „Vardas tamsoje" dėl psichologinės prozos elementų bei detektyvinių motyvų vadinamas lietuviškuoju *euroromanu*. 

Pagrindinė kūrinio veikėja – policijos tardytoja. Romane glaudžiai susipina jos tiriamas nusikaltimas ir prisiminimai apie savąją jaunystę.

Romanas perleistas 2013 m. Tais pačiais metais knygos motyvais sukurtas detektyvinis filmas (rež. Agnė Marcinkevičiūtė).

Nuorodos
--------

* Leidyklos informacija
* Autorė apie „Vardą tamsoje"
* Antrą kartą perleistas Renatos Šerelytės romanas „Vardas tamsoje"