recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Dratvuo |
| --- |
|  Dratvinio upelis Lyduvėnuose |
| **Ilgis** | 14,4 km |
| **Baseino plotas** | 55,2 km² |
| **Ištakos** | Liolių apylinkės |
| **Žiotys** | Dubysa |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Dratvuo |

**Dratvuo** – upė Lietuvoje, Kelmės ir Raseinių rajonuose; Dubysos dešinysis intakas. Prasideda miškelio pakraštyje 1 km į pietvakarius nuo Liolių. Už Liolių teka į pietryčius kalvotomis vietovėmis. Nuo vidurupio vaga darosi vinguriuota, teka Virtukų miško pakraščiu. Įteka į Dubysą 75,5 km nuo jos žiočių, Lyduvėnuose.

Intakai: Rūdija, Žaltinys, Juodupis, Kuprė, Veliuonėlė, Šuliaravis (dešinieji), Lyksnė, Kušla (kairieji).

Aukštupio vaga ištiesinta. Lioliuose Dratvuo patvenktas Liolių II ir Liolių I tvenkiniais, nedidelis tvenkinėlis yra ir ties Gailiais. Gilus ir miškingas žemupio slėnis patenka į Dubysos regioninį parką. Prie Dratvens esančios gyvenvietės: Lioliai, Gailiai, Padratvinis, Petkiškiai, Lyduvėnai. Prie upelio stūkso Gaučiškės piliakalnis.

Upėvardis (dar žinomas kaip Dratvinys, Dretvinys) neaiškios kilmės, galbūt susijęs su skoliniu *drata, dratas* (iš vok. *drot* > lenk. *drotwa*) „viela".

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos upės: B. Gailiušis, J. Jablonskis, M. Kovalenkovienė, Kaunas, Lietuvos energetikos institutas, 2001, str. 529
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 90
| Tebra |
| --- |
|  Tebros upės tvenkinys Aizputėje |
| **Ilgis** | 69 km |
| **Nuolydis** | 93 cm/km |
| **Baseino plotas** | 584,6 km² |
| **Vidutinis debitas** | 0,18 m³/s |
| **Ištakos** | Puodniekų ežeras |
| **Žiotys** | Sakos upė |
| **Šalys** | Latvija |

Tebra ir Durbė, Durbės ežeras ir Saka (Latvija)
**Tebra** – Sakos dešinysis intakas Pietų Kuršo savivaldybėje. Išteka iš Puodniekų ežero Kalvenės valsčiuje. Upė daugiausia teka Vakarų Kuršo aukštuma (Bandavos kalvynu ir Aprikių lyguma), žemupys yra Pajūrio žemumoje. Vidurupyje – iki 10 – 20 m gylio klonis. Daug tvenkinių. Aizputėje įrengta vandens saugykla, vadinama Dzirnavdykiu („Malūno tvenkiniu"). Susiliejusi su Durbe, sudaro Sakos upę.

Didžiausios pakrančių gyvenvietės: Aizputė, Štakeldanga, Aprikiai. Upę kerta plentas P112.

Intakai
-------


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kairieji:KaralankaMetupytėGrapstėJėkabvalkasBelzėjų upelisKavūžių upelisTenių upelis |  | km617889 |  | Dešinieji:Lačių upėLažaAluokstėSarkanvalkasSteigutų upelisAžių upelisDinio upelis |  | km16446 | 
 |

Išnašos
-------

1. 1 2  „Tebra – Saka". Jūras Laivas. Nuoroda tikrinta 2020-11-25.
Kaštelionas. Ruseckio akvarelė**Kaštelionas** (pranc. *châtelains*, lenk. *kasztelan*) – pilies ir aplinkinės teritorijos valdytojas arba valdovas. Žodis kilęs is lotynų kalbos žodžio *castellanus*, giminingo žodžiui *castellum* 'pilis'.

Kaštelionas pilies valdytojas paprastai valdydavo pilį, kurioje nereziduodavo valdų savininkas, piliai priklausančią aplinkinę teritoriją.

Kai kuriose V. Europos šalyse (pvz. dabartinės Prancūzijos teritorijoje) buvo laikotarpis, kai pilių valdytojai tapo faktiškai savarankiškais valdytojais, ir šis titulas buvo paveldimas. Tokius valdytojus kartais vadina *šatelenais* (prancūziškas terminas), o tokias valdas – *šatelenijomis*. Šatelenai paprastai būdavo aukštesnio rango feodalo vasalais, tačiau pasitaikydavo ir šatelenų, kurie buvo visiškai nepriklausomi.

Pareigybės ir pavaldumas Lenkijoje ir ATR
-----------------------------------------

Kaštelionas dažniausiai atlikdavo ir ūkio reguliavimo, ir karinės administracijos pareigas, nebent pilyje reziduodavo aristokratai ar aukštesnio rango kariškiai. Lenkijos karalystėje, o vėliau ir Abiejų Tautų Respublikoje kaštelionai buvo pavaldūs vaivadoms, išskyrus Krokuvos kaštelioną iki 1596 m. kol Krokuva buvo Respublikos sostine.

Kaštelionai buvo atsakingi už kašteliją, kuri įeidavo į vaivadijos, sudėtį. XV a. kaštelijos buvo pakeistos į provincijas žymesniems kaštelionams ir pavietus mažesniems kaštelionams. Kaštelionai turėdavo teisę dalyvauti Respublikos Seime.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kaštelionas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
| Kašučių III akmuo su dubenėliais |
| --- |
|  |
| 

Kašučių III akmuo su dubenėliaisKašučių III akmuo su dubenėliais

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°00′07″š. pl. 21°19′17″r. ilg.﻿ / ﻿56.002017°š. pl. 21.321512°r. ilg.﻿ / 56.002017; 21.321512Koordinatės: 56°00′07″š. pl. 21°19′17″r. ilg.﻿ / ﻿56.002017°š. pl. 21.321512°r. ilg.﻿ / 56.002017; 21.321512 |

 |
| Vieta | Kretingos rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Darbėnų seniūnija |
| Aukštis | 0,55 m |
| Plotas | 2,27 x 1,55 m |
| Žvalgytas | 2013 m. |
| Registro Nr. | u. k. 12304 |

**Kašučių III akmuo su dubenėliais** (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas 12304) – apeiginis akmuo centrinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Kašučiuose (Darbėnų seniūnija), 1,23 km į šiaurės rytus nuo kelio  **2306**  Kūlupėnai–Darbėnai , Vaineikupio kairiajame krante.

Akmuo
-----

Akmuo yra pilkos spalvos vidutinio grūdėtumo granitas, pailgas šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 2,27 m ilgio ir 1,55 m pločio, iki 0,55 m aukščio. Viršus plokščias, gana lygus. Jame išgludinti 169 dubenėliai, kurių dalis susijungę tarpusavyje. Jie apie 4–5,5 cm skersmens ir 0,5–1,2 cm gylio. Didesnieji dubenėliai išsidėstę daugiausia akmens centrinėje ir rytinėje dalyse. Šiaurės rytiniame pakraštyje yra netaisyklingo stačiakampio formos nuskilimas su trimis iškirtimais pakraštyje.

Akmens teritorijos plotas – 6 m². Jis patenka į valstybės saugomo registrinio kultūros paveldo objekto – Kašučių senovės žemdirbystės vietos šiaurinį pakraštį.

0,24 km į šiaurės vakarus yra Kašučių (Dubašių) kapinynas, 0,22 km į pietvakarius – I akmuo su dubenėliais, 0,22 km ta pačia kryptimi – II akmuo su dubenėliais.

Tyrimai
-------

Akmenį 2013 m. surado Vilniaus ir Kopenhagos universitetų archeologinė ekspedicija, tyrinėjusi Kašučių senovės žemdirbystės vietą (vadovė Rėda Nemickienė).

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Kašučių senovės žemdirbystės vieta". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2015-08-16.
2. ↑  Rėda Nemickienė, Algimantas Merkevičius, Inga Merkytė, Julius Kanarskas. Kašučių senųjų laukų tyrimai. – Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 2013 metais. – Vilnius, 2014. – P. 436

Nuorodos
--------

* Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 2013 metais
| **Blažiejus Česnys** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1884 m. vasario 13 d.Paluklaukė, Luokės valsčius |
| Mirė | 1944 m. rugpjūčio 1 d. (60 metų)Paluklaukė, Luokės valsčius |
|  |
| Veikla | Lietuvos kunigas, teologas, prelatas. Lietuvių katalikų mokslų akademijos narys akademikas. |
|  |
| Alma mater | Žemaičių kunigų seminarija, Peterburgo universitetas, Fribūro universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| 1932 m. Gedimino 2 laipsnio ordinas |

**Blažiejus Česnys** (1884 m. vasario 13 d. Paluklaukė, Luokės valsčius – 1944 m. rugpjūčio 1 d. ten pat, palaidotas Luokėje) – Lietuvos kunigas, teologas, prelatas. Lietuvos katalikų mokslų akademijos narys.

Biografija
----------

Baigęs Palangos progimnaziją 1900–1904 m. studijavo Žemaičių kunigų seminarijoje, 1904–1908 m. Sankt Peterburgo, 1908–1911 m. Fribūro universitete. 1906 m. įšventintas kunigu. 1917 m. teologijos daktaras.

Caro valdžiai nepatvirtinus Žemaičių kunigų seminarijos profesoriumi 1911–1918 m. Sankt Peterburgo dvasinės akademijos profesorius. Dalyvavo Sankt Peterburgo lietuvių draugijų veikloje. 1918–1921 m. dėstė dogminę teologiją ir istoriją, sanskritą bei lietuvių kalbą Liublino katalikų universitete. 1922–1940 m. Lietuvos universiteto (nuo 1930 m. Vytauto Didžiojo universitetas) profesorius, 1922–1923 m. sekretorius, 1923–1929 m. (su pertraukomis) Teologijos-filosofijos fakulteto dekanas, 1929–1936 m. prorektorius.

Nuo 1927 m. Kauno bazilikos kanauninkas, prelatas dekanas, nuo 1938 m. Popiežiaus rūmų prelatas. Nuo 1926 m. Kauno Švč. Sakramento (Studentų ir moksleivių) bažnyčios rektorius. 1929–1933 m. Lietuvių katalikų mokslų akademijos vicepirmininkas, nuo 1938 m. Bažnytinio meno draugijos valdybos, nuo 1939 m. Religinės kultūros instituto kūrimo komisijos narys.

Bendradarbiavo žurnaluose „Draugija", „Ateitis", „Naujoji Romuva", „Soter", „Tiesos kelias", „Židinys" ir kt. Lietuviškojoje enciklopedijoje. Parašė indologijos veikalų, dauguma jų neišleisti. Hektografu Sankt Peterburge išleido teologinių kursų „Apie malonę" (lot. *De gratia*), „Apie Švenčiausiąją Trejybę", (*De sanctissima Trinitate*), „Apie Dievo Žodžio įsikūnijimą" (*De incarnatione Verbi Dei*).

Bibliografija
-------------

* Aušros Vartai, 1933 m.
* Krikščionybės nuopelnai mūsų tautai, 1938 m.
* Vyskupo reikšmė krikščionybėje ir arkivyskupas Juozas Skvireckas, 1939 m.

Įvertinimas
-----------

* 1932 m. Gedimino 2 laipsnio ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Blažiejus Česnys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 324 psl.
|  |
| --- |
| Bledaras Seiko  alb. *Bledar Sejko* |
|  
Bledaras Seiko 2013 m. Eurovizijoje Malmėje |
| Biografija |
| Gimė | 1972 m. rugsėjo 10 d. (50 metų) |
| Kilmė | Albanijos vėliava Albanija |
| Veikla | dainininkas, gitaristas |
| Aktyvumo metai | 1989-dabar |
| Susijusi veikla | Adrian Lulgjuraj |

**Bledaras Seiko** (alb. *Bledar Sejko*; g. 1972 m. rugsėjo 10 d.) – Albanijos gitaristas, kompozitorius ir dainininkas, kartu su Adrian Lulgjuraj atstovavo Albanijai 2013 m. Eurovizijoje Malmėje su daina „Identitet".

1989 metais dalyvavo Albanijos muzikos festivalyje „Festivali i Këngës", kur užėmė antrą vietą. Nuo 1992 iki 1995 m. jis buvo roko grupės „Thunder Way" narys.

2012 metais jis dalyvavo „Festivali i Këngës", šį kartą užėmė pirmąją vietą su daina „Identitet". Tai leido atlikėjui dalyvauti artėjančiame Eurovizijos konkurse, kuris vyko Malmėje, Švedijoje.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Bledar Sejko** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Daina *Identitet* (su Adrian Lulgjuraj)

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Rona Nishliu  *„Suus"*** |  **Albanijos atstovas Eurovizijoje  (su Adrian Lulgjuraj)**2013 | Po to:**Hersi  *„One Night's Anger"*** |
| VestfirdirasVestfirðir |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Islandijos vėliava Islandija |
| **Administracinis centras** | Isafjorduras |
|  |
| **Gyventojų** (2007 m.) | 7 380 |
| **Plotas** | 22 271 km² |
| **Tankumas** (2007 m.) | 0,33 žm./km² |

**Vestfirdiras** (isl. *Vestfirðir*; *„Vakarų fjordai"*) – pusiasalis ir regionas šiaurės vakarų Islandijoje. Išsidėstęs prie *Danijos sąsiaurio*, priešais rytinę Grenlandiją. Prijungta prie likusios Islandijos iki 7 km pločio sąsmauka. Regionas kalnuotas. Pakrantė labai išraižyta fjordų ir apsupta stačių kalvų. Vestfirdiras retai apgyvendintas. 2007 m. duomenimis, regione gyveno 7380 gyventojų. Administracinis centras yra Isafjorduras.

Galerija
--------

* 
* 
* 
*

Nuorodos
--------

* Vestfirdiro svetainė

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RIslandijos regionai |
| --- |
|  |
| 
Austurlandas · Sostinės regionas · Rytų Nordurlandas · Vakarų Nordurlandas · Sudurlandas · Sudurnesas · Vestfirdiras · Vesturlandas | Islandija |

 |
| Kašučių (Dubašių) senosios kapinės |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Kašučių (Dubašių) senosios kapinėsKašučių (Dubašių) senosios kapinės

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°00′11″š. pl. 21°19′04″r. ilg.﻿ / ﻿56.003075°š. pl. 21.317713°r. ilg.﻿ / 56.003075; 21.317713Koordinatės: 56°00′11″š. pl. 21°19′04″r. ilg.﻿ / ﻿56.003075°š. pl. 21.317713°r. ilg.﻿ / 56.003075; 21.317713 |

 |
| Vieta | Kretingos rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Darbėnų seniūnija |
| Plotas | 0,32 ha |
| Naudotas | XVI - XVIII a. |
| Žvalgytas | 1992 m. |

**Kašučių, Dubašių senosios kapinės**, vadinamos *Kapeliais, Marų kapeliais* (saugotinas kultūros paveldo objektas) – neveikiančios kapinės centrinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Dubašiuose (Darbėnų seniūnija), 1,18 km į šiaurės vakarus nuo tilto per Akmeną kelyje Darbėnai – Kūlupėnai, tarp Kašučių ežero ir Akmenos upės.

Vieta
-----

Įrengtos pakilumoje, ties Kašučių kaimo riba, Kašučių kapinyno šiaurės rytiniame pakraštyje. Pailgos šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, apie 80 m ilgio ir 40 m pločio. Laidojimo žymių ir mažosios architektūros paminklų nėra. Paviršius nelygus, banguotas, žemėja į rytus – pietryčius. Didžioji teritorijos dalis apaugusi lapuočiais, o vakarinė – spygliuočiais medžiais.

Teritorijos plotas – 0,32 ha.

Istorija
--------

Veikė XVI – XVIII a. Laidoti Kašučių bajorkaimio ir Dubašių kaimo gyventojai. Priklausė Kašučių bajorams Sakeliams, nuo XIX a. pab. – Mykolui Valavičiui. tarpukario žemės reformos metu teritorija priskirta Dubašių kaimui.

Nuo seno kapinėse stovėjo keli aukšti ąžuoliniai kryžiai, kurių paskutiniai sunyko XIX a. pab. – XX a. pr.

Nuo 1972 m. kapinių teritorija saugoma kaip sudėtinė Kašučių kapinyno teritorijos ploto dalis.

1992 m. žvalgė Julius Kanarskas.

Šaltiniai
---------


* Julius Kanarskas. Dubašių kaimo kapinės, Darbėnų apyl. Kretingos raj. 1993. – Kretingos muziejaus mokslinis archyvas. – F. 4, b. 182
| Balinaair. *Béal an Átha*; angl. *Ballina* |
| --- |
| *Miestelio centras* |
|  |
| 

BalinaBalina

54°7′0.12″ š. pl. 9°10′0.12″ v. ilg.﻿ / ﻿54.1167000°š. pl. 9.1667000°r. ilg.﻿ / 54.1167000; 9.1667000﻿ (Balina)Koordinatės: 54°7′0.12″ š. pl. 9°10′0.12″ v. ilg.﻿ / ﻿54.1167000°š. pl. 9.1667000°r. ilg.﻿ / 54.1167000; 9.1667000﻿ (Balina) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+0)------ vasaros: (UTC+1) |
|  |
| **Valstybė** | Airijos vėliava Airija |
| **Grafystė** | Mėjo grafystė |
| **Provincija** | Konachtas |
|  |
| **Gyventojų** (2011) | 10 361  |
| **Altitudė** | 7 m |
|  |
| **Tinklalapis** | Savivaldybės svetainė |
|  **Vikiteka** | Balina |

**Balina** (air. *Béal an Átha* – „*brastos žiotys*", angl. *Ballina*) – miestelis Mėjo grafystėje, šiaurės vakarų Airijoje. Įsikūręs Mojaus upės žiotyse, netoli Kilalos įlankos (angl. *Killala Bay*), Mojaus slėnyje, kalnų apsuptyje. 10 361 gyventojas (2011 m. duomenys). Pagal gyventojų skaičių užimą antrą vietą (po Kaslbaro) grafystėje.

1375 m. įkurtas Augustinų vienuolynas. 1827 m. pradėta statyti katedra. 1831 m. pastatyta Beleko pilis (angl. *Belleek Castle*). Miestelis oficialiai įkurtas 1723 m.

Balinoje gimė Mary Robinson – septintoji šalies prezidentė.

* KatedraKatedra
* Mojaus upėMojaus upė
|  Kaškajai |
| --- |
| Kaškajai palapinėjeKaškajai palapinėje |
| Gyventojų skaičius | ~1,5 mln. |
| Populiacija šalyse |  Iranas |
| Kalba (-os) | kaškajų, persų, lurių |
| Religijos | islamas (šiitai) |
| Giminingos etninės grupės | azerbaidžaniečiai, persai |

**Kaškajai** – tiurkų tauta, gyvenanti pietų Irane. Kartais laikoma viena iš azerbaidžaniečių genčių (drauge su amaliais, šešbuliukais, darešuriais, kaškulais, farsimadanais). Gyvena daugiausia Farso, Chuzestano ir pietų Isfahano provincijose, ypač Širazo miesto apylinkėse. Kalba kaškajų kalba (kartais laikoma azerbaidžaniečių kalbos tarme).

Kaškajų protėviai, tiurkų gentys, į Iraną atsikėlė XI-XII a. Jos buvo smarkiai paveiktos persų, arabų, kurdų kultūrų.

Kaškajai tradiciškai vertėsi klajokline gyvulininkyste, dalis ja užsiima ir šiais laikais. Ši tauta taip pat žymi savo audimo tradicijomis. Kaškajai gamina tradicinius persiškus kilimus, vilnonius audinius ir juos parduoda Širazo turguose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kaškajai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
| **Zita Asta Alaunienė** |
| --- |
| Gimė | 1931 m. balandžio 27 d.Marijampolė |
| Mirė | 2020 m. rugsėjo mėn. (~89 metai)Vilnius |
| Palaidotas (-a) | Kairėnų kapinėse |
| Sutuoktinis (-ė) | Zenonas |
| Vaikai | Laima, Dalia |
|  |
| Veikla | kalbininkė, pedagogė |
| Organizacijos | Vilniaus pedagoginis universitetas |
| Pareigos | Lietuvių kalbos katedros vedėja |
|  |
| Išsilavinimas | edukologijos mokslų daktarė |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Zita Asta Alaunienė** (1931 m. balandžio 27 d. Marijampolėje – 2020 m. rugsėjo mėn. Vilniuje) – Lietuvos kalbininkė, pedagogė, edukologijos mokslų daktarė.

Biografija
----------

Mokėsi Marijampolės Petro Kriaučiūno pradinėje mokykloje, vėliau Marijampolės mergaičių gimnazijoje. Baigusi ją, studijavo lituanistiką Vilniaus universitete. 1950(1955?)–1960 m. mokytojavo Pandėlio vidurinėje mokykloje.

Nuo 1960 iki 1991 m. dirbo Pedagogikos mokslinio tyrimo institute vyresniąja mokslo darbuotoja, ruošė vidurinių mokyklų lituanistines programas, vadovėlius. Nuo 1991 m. dirbo Vilniaus pedagoginiame institute (nuo 1992 m. – VPU). 1974 m. apgynė kandidatinę disertaciją „Sakinių siejimo mokymas, panaudojant atpasakojimus IV klasėje", kuri 1993 m. buvo nostrifikuota kaip daktaro disertacija. 1991–1996 metais vadovavo VPU Lietuvių kalbos katedrai (nuo 1992 m. – docentė).

Pedagoginį darbą universitete dirbo iki 2005 m. dėstė kalbos kultūros ir specialybės kalbos kursus: rašinio metodiką, mokinių kalbos raidą.

Palaidota Kairėnų kapinėse.

Mokslinė veikla
---------------

Tyrė lietuvių kalbos dėstymo problemas, parašė daug straipsnių įvairiuose leidiniuose. Mokslininkės dėmesys buvo koncentruojamas į rašinio problemas, kurias nagrinėjo iki savo mirties.

Bibliografija
-------------

* *Skaitiniai VI klasei*, 1973 (su G. Grigėniene, nuo 7-ojo leidimo ir su K. Urba)
* *Atpasakojimai IV–VIII klasei*, 1977 (su A. Piročkinu)
* *Sakinių siejimas ir mokinių kalba* – Vilnius: PMTI, 1978
* *Kalbos kultūros pratybos* – Vilnius: VPU leidykla, 1995
* *Skiemeninio kirčiavimo treniruoklio žodynėlis ir pratimai* – Vilnius: VPU leidykla, 1997 (kartu su V. Mauricaite)

Šaltiniai
---------

1. 1 2
2. 1 2
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Kašeu*Cacheu* |
| --- |
| *Portugalų tvirtovė* |
|  |
| 

KašeuKašeu

12°16′0″ š. pl. 16°09′0″ v. ilg.﻿ / ﻿12.26667°š. pl. 16.15000°r. ilg.﻿ / 12.26667; 16.15000﻿ (Kašeu)Koordinatės: 12°16′0″ š. pl. 16°09′0″ v. ilg.﻿ / ﻿12.26667°š. pl. 16.15000°r. ilg.﻿ / 12.26667; 16.15000﻿ (Kašeu) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+0) |
|  |
| **Valstybė** | Bisau Gvinėjos vėliava Bisau Gvinėja |
| **Regionas** | Kašeu regionas |
|  |
| **Gyventojų** (2009) | 9 882  |
| **Altitudė** | 0 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Kašeu |

**Kašeu** (port. *Cacheu*) – miestas Bisau Gvinėjos šiaurės vakaruose, Kašeu estuarijos pietinėje pakrantėje; regiono centras. Verčiamasi žemės ūkiu, prekyba. Yra XVI a. portugalų tvirtovė. Netoliese yra Tarafes de Kašeu gamtos parkas, kuriame saugomi mangrovių pelkynai.

Istorija
--------

Gyvenvietė susikūrė papelių žemėse. Bainukų kalba pavadinimas *Caticheu* reiškia „vieta, kur ilsimės". Kašeu buvo viena pirmųjų Europos kolonijų Užsachario Afrikoje. XV a. pab. prie Kašeu estuarijos pradėjo kurtis portugalų pirkliai, keliautojai, ištremtieji. Kašeu tapo vienu svarbiausių Portugalijos Gvinėjos centrų. XVII–XVIII a. tai buvo svarbiausias regione vergų prekybos centras.
| **Zita Zamžickienė** |
| --- |
| Gimė | 1957 m. lapkričio 3 d. |
| Mirė | 2021 m. kovo 16 d. (63 metai) |
|  |
| Veikla | visuomenininkė |
|  |
| Alma mater | 1983 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultetas |

**Zita Zamžickienė** (1957 m. lapkričio 3 d. – 2021 m. kovo 16 d.) – lietuvių visuomenininkė.

Biografija
----------

1983 m. baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą. 1985 m. pradėjo dirbti juridine konsultante Statistikos departamente. Nuo 1992 m. dirbo Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos – Atkuriamojo Seimo Sveikatos apsaugos ir socialinių reikalų komisijoje, joje ėjo patarėjos pareigas.

1993–2009 metais buvo Lietuvos Seimo juridinio skyriaus vyresnioji konsultantė, aparato vadovo vyresnioji konsultantė teisės ir personalo klausimais, kanceliarijos Personalo grupės vadovė, kanceliarijos Personalo skyriaus vedėja, Seimo kontrolierė.

2009 m. lapkričio 17 d. Lietuvos Respublikos Seimo nutarimu buvo paskirta žurnalistų etikos inspektore, o 2015 m. birželio 17 d. buvo atleista iš šių pareigų pasibaigus kadencijai.

Visuomeninė veikla
------------------

Baigusi eiti inspektorės pareigas, Z. Zamžickienė tapo onkologinėmis ligomis sergančių pacientų asociacijos „Onkologija.lt" prezidente, buvo Vėžio gydymo paramos fondo tarybos narė. Aktyviai kovojo už vėžiu sergančiųjų teises gauti geresnes sąlygas gydytis, ragino politikus ir visuomenę atkreipti dėmesį į vėžio gydymo spragas. Ji devynerius metus sirgo kiaušidžių vėžiu, kurio išgyvenamumo trukmė yra mažiausia ir savo kova prieš ligą ją paneigė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Mirė buvusi žurnalistų etikos inspektorė Zita Zamžickienė. lzs.lt. 2021-03-18. Nuoroda tikrinta 2021-11-18.
2. ↑  Mirė vėžiu sergančių moterų ambasadorė, visuomenininkė Zita Zamžickienė. DELFI.lt. 2021-03-17. Nuoroda tikrinta 2021-11-18.
3. ↑  Mirė vėžiu sergančių moterų ambasadorė Z.Zamžickienė: jos mintys apie ligą ir gyvenimo vertę. 15min.lt. 2021-03-17. Nuoroda tikrinta 2021-11-18.
4. ↑  Mirė buvusi onkologinių pacientų asociacijos vadovė Zita Zamžickienė. zmones.lt. 2021-03-17. Nuoroda tikrinta 2021-11-18.
5. ↑  Mirė onkologine liga sirgusi visuomenininkė Zita Zamžickienė. lrt.lt. 2021-03-17. Nuoroda tikrinta 2021-11-18.
|  |
| --- |
| Kašmyrų kalba  कॉशुर, کٲشُر |
| Kalbama | Pakistanas, Indija (Kašmyras) |
| Kalbančiųjų skaičius | 7,1 mln. |
| Vieta pagal kalbančiųjų skaičių | *į šimtuką nepatenka* |
| Kilmė | indoeuropiečių  indoiranėnų 
indoarijų dardų**kašmyrų** |
| Rašto sistemos | šarada, devanagari, arabų |
| Oficialus statusas |
| Oficiali kalba | Džamu ir Kašmyras |
| Kalbos kodai |
| ISO 639-1 | ks |
| ISO 639-2 | kas |
| ISO 639-3 | kas |

**Kašmyrų kalba**, **kašmiri** (کٲشُر, कॉशुर = *kạ̄šur*) – indoeuropiečių kalbų šeimos, indoiranėnų šakos kalba, dažniausiai priskiriama dardų kalboms. Vartojama daugiausia Kašmyre, viena iš oficialių Indijos kalbų (vartojama Džamu ir Kašmyro valstijoje). Taip pat vartojama kašmyrų diasporos, gyvenančios už Kašmyro ribų: Utar Pradeše, Delyje, Pakistane, Jungtinėje Karalystėje. Kalbančiųjų skaičius – 7,1 mln. žmonių.

Svarbiausios tarmės – kašmyrų (ja pagrįsta literatūrinė kalba) ir kaštavarų (kištvari). Kitos tarmės (bakavalų, bundžvalų, pogulų, siradžų, rambanų ir kt.) paveiktos dogrų kalbos (Džamu ir Kašmyro valstijos oficiali kalba).

Kašmyrų kalba turi 2 gimines, 3 linksniius (kai kurie vyriškosios giminės vienaskaitos vardažodžiai turi 4 linksnius – ir agentyvą), veiksmažodžiai 3 veikslus, vartojamos ergatyvinės konstrukcijos. Leksikoje gausu skolinių iš kitų dardų kalbų, sanskrito, pandžabų, persų kalbos.

Tradiciškai kašmyrų kalba buvo užrašoma šarados raštu (kilusiu iš brahmi raštų), tačiau dabar naudojami raštai yra devanagari ir arabų rašto variantas (persų raštas). Šarada naudojama tik liturginėms reikmėms. Rašytiniai paminklai kašmyrų kalba žinomi nuo XII–XIII a. poezija suklestėjo XIV a. (mistikės šaivės Lalos Didi eilės).

Kašmyrų kalba turi 28 balsius. Tai daugiausiai balsių turinti kalba pasaulyje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kašmyrų kalba*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
2. ↑  „Iliustruotasis mokslas", 2011 kovas nr. 3

WikipediaWikipedia
Vikipedija ***Kašmyrų kalba***
**Nijolė Meškauskaitė** (1943 m. gegužės 6 d. Šeimatis, Tauragnų valsčius – 1990 m. balandžio 19 d. Vilnius) – Lietuvos grafikė.

Biografija
----------

1967 m. baigė Lietuvos dailės institutą, mokytojai Vytautas Jurkūnas, Antanas Kučas. Nuo 1968 m. dalyvavo parodose Lietuvoje ir užsienyje; 1995 m. pomirtinė individuali paroda surengta Vilniuje.

Kūryba
------

Daugiausia kūrė linoraižinio, litografijos ir oforto technika. Sukūrė grafikos ciklų – „Dainuojančios kopos" 1971 m. „Tauragnų krašto žmonės" 1972 m. „Fantazija kosmine tema" 1974 m. „Liaudies pasakos", S. Nėries poezijos motyvais, abu 1986 m. „Neringos legenda", „Skiriama lietuvių liaudies rašytojams", abu 1987 m. „Palikti namai" 1988 m. estampų – „Pranciškus Smuglevičius ir Jonas Rustemas" 1979 m. „Adomas Mickevičius su mūza" 1983 m. „Gegužės rytas" 1984 m. „Atsisveikinimas", „Tolima artima. I, II", abu 1987 m. ekslibrisų – „Algis Čiurinskas", „S. L.", abu 1969 m. piešinių ciklą „Renesanso poetams" 1987 m.

Iliustravo knygas Vincas Mykolaitis-Putinas. „Būties valanda", 1966 m. Adomas Mickevičius. „Meilės sonetai", 1977 m. ir kitas. Kūrybai būdinga emocionalumas, dramatiškumas, metaforiškumas, ekspresyvus, deformuotas piešinys, laužytos formos, diagonaliosios kompozicijos, kuriose ryšku juodų dėmių ir virpančių raizgių plonų linijų kontrastas. Jos kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Regina Urbonienė. *Nijolė Meškauskaitė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 737 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Bagramasبگرام |
| --- |
| *Miesto panorama* |
|  |
| 

BagramasBagramas

34°58′0″ š. pl. 69°17′0″ r. ilg.﻿ / ﻿34.96667°š. pl. 69.28333°r. ilg.﻿ / 34.96667; 69.28333﻿ (Bagramas)Koordinatės: 34°58′0″ š. pl. 69°17′0″ r. ilg.﻿ / ﻿34.96667°š. pl. 69.28333°r. ilg.﻿ / 34.96667; 69.28333﻿ (Bagramas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+4:30) |
|  |
| **Valstybė** | Afganistano vėliava Afganistanas |
| **Provincija** | Parvano provincija |
|  |
| **Altitudė** | 1 492 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Bagramas |

**Bagramas** (pers. بگرام = *Bagrām*) – miestas rytų Afganistane, Parvano provincijoje, 60 km į šiaurę nuo Kabulo, ties Gorbando ir Pandžširo slėnių sandūra. Miestas yra strategiškai svarbus NATO misijos centras – čia yra pagrindinis šalies karinis aerodromas (Bagramo oro bazė) bei Bagramo izoliatorius, pagarsėjęs kalinių kankinimais.

Istorija
--------

Vietovė gyvenama nuo senovės, iškilo prie svarbaus prekybinio kelio (vėliau čia ėjo šilko kelias). VI a. pr. m. e. Kyras Didysis sugriovė miestą (tada buvo žinomas kaip ***Kapisa***), kovodamas su šakais. Vėliau jį atstatė Darijus I. Apie 320 m. pr. m. e. Aleksandras Makedonietis čia įkūrė ***Kaukazo Aleksandrijos*** miestą (graikai manė, kad Kaukazas driekiasi nuo Juodosios jūros per visą Azijos šiaurę ir su juo tapatino Hindukušą). Mieste buvo garbinamas Dzeusas, vėliau pradėjo plisti budizmas. Kaukazo Aleksandrija buvo vienas pagrindinių Indo-graikų karalystės miestų. I a. miestą užkariavo Kušanai ir pavertė savo sostine. Rasta daug to laikotarpio skulptūrų, keramikos dirbinių. Po Kušanų valstybės žlugimo miesto reikšmė sumenko.

1976 m. Bagrame TSRS įkūrė karinę oro bazę.

* Bagramo oro bazėBagramo oro bazė
* Antikinė vaza su gladiatoriumi. II a.Antikinė vaza su gladiatoriumi. II a.
* Serapio statulaSerapio statula
* Indiškas dramblio kaulo raižinysIndiškas dramblio kaulo raižinys
| **Zita Želvienė-Juzumaitė** |
| --- |
| Gimė | 1944 m. balandžio 27 d. (79 metai)Kaune |
|  |
| Veikla | muzikos mokytoja ir chorvedė. |

**Zita Želvienė-Juzumaitė** (1944 m. balandžio 27 d. Kaune) – muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija
----------

Baigusi Renavo (Mažeikių r.) aštuonmetę mokyklą, 1962–1963 mokėsi vienerių metų chorvedžių kursuose prie Mažeikių vaikų muzikos mokyklos (diriguoti mokė J. Spalvienė). 1963–1967 choro dirigavimo mokėsi Šiaulių muzikos technikume (dėst. V. Žvirblis), 1980–1987 muziką studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (diriguoti mokė Z. Kariniauskienė).

1967–1969 Tryškių (Telšių r.) kultūros namų direktorė ir vyrų choro vadovė. 1969 trumpai buvo Klaipėdos žemės ūkio technikumo kulturos namų direktore. 1969–1990 Naujosios Akmenės vaikų muzikos mokyklos mokytoja ir jaunių choro vadovė. Chorą parengė 1975, 1977, 1985 respublikinėms dainų šventėms ir 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei Vilniuje. Beveik dešimtmetį buvo Akmenės rajono mokytojų mišriojo choro meno vadovė ir dirigentė. Kolektyvą parengė 1980 ir 1985 respublikinėms dainų šventėms, 1979 eksperimentinei zoninei dainų šventei Kėdainiuose, 1981 XVI moksleivių spartakiados atidarymo iškilmių koncertui Vilniuje ir Akmenės rajono dainų šventėms, surengė nemaža koncertų, chorų apžiūrose ir konkursuose laimėjo prizinių vietų.

Nuo 1990 Mažeikių Senamiesčio vidurinės mokyklos vyresnioji muzikos mokytoja. Buvo Akmenės rajono dainų švenčių organizatorė ir vyr. dirigentė.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Balkanų kalnai
**Stara Planina, Balkanų kalnai** (bulg.*Стара планина*) – kalnai Pietryčių Europoje, kurių pagrindinė grandinė eina per Bulgariją. Kaip Karpatų tęsinys eina apie 530 km ilgio ir 30-45 km pločio ruožu nuo Timoko upės žiočių į pietryčius iki Iskerio, o toliau į rytus iki Juodosios jūros. Šių kalnų vardu pavadintas Balkanų pusiasalis.

Pietiniai šlaitai statūs, nusileidžiantys į didžiulį griovį, už kurio dar piečiau iškilę Antibalkanai, pereinantys į Rumelijos lygumą. Šiauriniai šlaitai santykinai lėkšti, remiasi į šiaurės Bulgarijos kreidos plokščiakalnes. Didžiausias aukštis 2376 m (Botevo kalnas).

Einantys iš vakarų į rytus kalnai atskiria Dunojaus žemumos kontinentinį klimatą nuo švelnaus Viduržemio jūros Rytų Rumelijos klimato. Temperatūrinis skirtumas tarp pietų pašlaitėje esančio Kazanlyko klonio ir už keliolikos kilometrų šiaurinėje pašlaitėje esančio Gabrovo miestelio yra ne mažesnis kaip tapr Krokuvos ir Klaipėdos.

Balkanų kalnai susidarę daugiausia iš prekambro ir paleozojaus kristalinių skalūnų ir granito, iš mezozojaus klinties, smiltainio, konglomerato, flišo. Yra vario, polimetalų ir geležies rūdos, rusvųjų ir akmens anglių, mineralinių versmių.

Kalnų viršūnės daugiausia švelnių formų. Aukščiausius kalnus dengia sniegynai. Per Stara Planiną teka Iskeras, Kamčija.

Nors Balkanai yra lyg vientisa siena, tačiau nesudaro didelių kliūčių susisiekimui, kas matyti ir iš gyventojų tautinio pasiskirstymo. Balkanuose yra apie 30 perėjų, iš kurių svarbiausia Šipka (1333 m). Čia daug kartų vyko dideli mūšiai, tarp jų 1877 m. rusų – turkų kautynės. Kitos svarbios perėjos: Vratniko, Petrochano, Čiureko, Respublikos. Yra karstinių urvų (*Rabišo urve* aptikta senovinių piešinių).

Stara Planinoje yra Steneto nacionalinis parkas (17 km²).

Šaltiniai
---------

1. ↑  "Balkan Mountains." Encyclopædia Britannica. Encyclopædia Britannica 2009 Ultimate Reference Suite. Chicago: Encyclopædia Britannica, 2009.

Nuorodos
--------

* Bulgarijos kalnai Archyvuota kopija 2007-03-11 iš Wayback Machine projekto. **(**rus.**)**
| ZivaZiwa |
| --- |
|  |
| Zivos griuvėsiai. Aptvaro vaizdas iš toli |
| 

ZivaZiva

 |
| Koordinatės | 18°08′0″ p. pl. 32°38′0″ r. ilg.﻿ / ﻿18.13333°š. pl. 32.63333°r. ilg.﻿ / 18.13333; 32.63333Koordinatės: 18°08′0″ p. pl. 32°38′0″ r. ilg.﻿ / ﻿18.13333°š. pl. 32.63333°r. ilg.﻿ / 18.13333; 32.63333 |
| Vieta | Zimbabvė, Manikalandas |
| Regionas | Pietų Afrika |
| Plotas | 3337 ha |
| Istorija |
| Pastatytas | akmens amžius |
| Sugriautas | XVIII a. |
| Informacija |
| Vikiteka |  **Vikiteka**Vikiteka |

**Ziva** (angl. *Ziwa*), ***Zivos griuvėsiai*** (*Ziwa ruins*), anksčiau ***Van Niekerko griuvėsiai*** (*Van Niekerk ruins*, pagal majorą *Pompey Van Niekerk*) – didelės žemės ūkio gyvenvietės griuvėsiai Njangoje (Zimbabvė), datuojami XVII a. 1946 m. Ziva buvo paskelbta nacionaliniu paminklu, o dabar yra kandidatas į UNESCO pasaulio paveldo objektus Afrikoje. Vietovėje išlikę daug akmeninių statinių, jų tarpe – akmeninės terasos, einančios kalvų kontūrais ir stačiuose šlaituose. Archeologai aptiko keramikos ir uolų meno dirbinių.

Prieš paskelbiant nacionaliniu paminklu Ziva buvo privačioje komercinio ūkio žemėje. Tuo metu ši archeologinė vieta nemažai nukentėjo, nes joje buvo ganomi galvijai. Dabar šioje vietoje įrengti muziejus su stovyklaviete, gidų vedamais turais, pėsčiųjų takais, paukščių stebėjimo vietomis. Muziejus reprezentuoja tiek Zivą, tiek kitas archeologines Njangos rajono vietas.

Nors ši vieta gyvenvietė buvo apleista XVIII a. tačiau ji darė įtaką gretimoms bendruomenėms.

Aprašas
-------

Zivoje išlikę pėdsakai žmonių veiklos visais archeologiniais tarpsniais, identifikuotais Zimbabvėje. Jie prasideda medžiotojų rankiotojų laikais akmens amžiuje ir baigiasi istoriniais laikais.
3337 hektarų teritorijoje aptikta akmens amžiaus liekanų klodai, vietos su uolų menu, ankstyvojo žemės ūkio bendruomenių gyvenvietės, vėlesniojo žemės ūkio kraštovaizdžiai su terasomis ir laukų sistemomis, įtvirtintos kalvos, akmeniniai aptvarai, geležies lydymo ir kalvystės žaizdrai, gausūs plūkto molinių statinių likučiai.

Galerija
--------

* Dalis Zivos griuvėsių maketo lankytojų centreDalis Zivos griuvėsių maketo lankytojų centre
* ĮėjimasĮėjimas
* Dviguba aptvaro sienaDviguba aptvaro siena

Taip pat skaitykite
-------------------

* Zimbabvės istorija
* Njanga
* Didžioji Zimbabvė
* Dhlo-Dhlo
* Khamis

Nuorodos
--------

1. ↑  Ziwa National Monument: Its significance to the Local People Hamgs Delicately in the Ballance

* UNESCO World Heritage site (apie Zivą)
| **Nijolė Murelė** |
| --- |
| Gimė | 1938 m. birželio 1 d. (84 metai)Skardupio vienkiemis, Alūkstos rajonas |
|  |
| Veikla | aukščiausios kategorijos restauratorė |
|  |
| Alma mater | Lietuvos dailės institutas |

**Nijolė Aleksandra Murelė-Murelytė** (g. 1938 m. birželio 1 d. Skardupio vienkiemis, Alūkstos rajonas, Latvija) – Lietuvos restauratorė.

Biografija
----------

1957–1959 m. baigė bibliotekininkystę Vilniaus kultūros ir švietimo technikume, 1970 m. – Lietuvos dailės institutą. 1960–1969 m. stažavo I. Grabario vardo Maskvos centrinėse restauravimo dirbtuvėse, 1975 m. – Varšuvos dailės kūrinių restauravimo centre. 1974 m. aukščiausios kategorijos restauratorė.

1960–2001 m. Lietuvos dailės muziejus P. Gudyno restauravimo centro restauratorė. Restauravo apie 1000 senosios ir šiuolaikinės dailės kūrinių: M. K. Čiurlionio pastelių iš ciklo „Laidotuvių simfonija", „Fantazija", J. Kamarausko, A. Galdiko, J. Vienožinskio piešinių. Išleido albumų: „Juozas Mikėnas", su J. Umbrasu, 1983 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Regina Urbonienė. *Nijolė Murelė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 602 psl.
**Nijolė Klimavičienė-Druktenytė** (1952 m. gruodžio 20 d. Sujetchos k. Taišeto r. Irkutsko sr. – Rusija), muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija
----------

Seneliai ir mama 1949 ištremti į Sibirą, o 1958 grįžo į Lietuvą. 1970 baigusi Pasvalio vidurinę mokyklą, įstojo studijuoti muzikos į Vilniaus valstybinį pedagoginį institutą (diriguoti mokė J. Ciurilaitė), o studijas baigė 1975 Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (diriguoti mokė F. Sereika).

Nuo 1975 rudens Pasvalio devynmetės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, nuo 1976 Pasvalio vaikų muzikos mokyklos direktorė, nuo 1978 jaunių choro, o vėliau ir jaunučių choro vadovė. Chorai pasirodo koncertuose, dalyvauja Pasvalio rajono dainų šventėse ir kituose kultūros renginiuose. Jaunių choras parengtas 1980, 1985 ir 1987 respublikinėms dainų šventėms, 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei, 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje. Abu chorai dalyvavo 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventėje ir konkurse tapo laureatais. Jaunių choras gražiai pasirodė 1997 I Panevėžio religinės muzikos ir meno festivalyje, bendrauja su Kauno ir Vilniaus berniukų chorais „Varpelis" ir „Ąžuoliukas", 1996 koncertavo Vokietijoje, gieda bažnyčiose.

N. Klimavičienė – Pasvalio rajono mokyklinių chorų konsultantė, Pasvalio ir Kupiškio rajonų dainų švenčių dirigentė, apdovanota Kultūros žymūno ženklu; 1997 jai suteikta vyresniosios muzikos mokytojos kvalifikacijos kategorija.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| **Nijolė Narijauskaitė** |
| --- |
| Gimė | 1933 m. birželio 22 d. (89 metai)Kaunas |
| Sutuoktinis (-ė) | Bronius Gražys |
| Vaikai | Audrius Gražys |
|  |
| Veikla | teatro aktorė |
|  |
| Alma mater | Lietuvos konservatorija |

**Nijolė Narijauskaitė-Gražienė** (g. 1933 m. birželio 22 d. Kaunas) – Lietuvos teatro aktorė.

Biografija
----------

Mokėsi Šėtos vidurinėje mokykloje, vaidino mokyklos teatre. 1952 m. stojo į Vilniaus pedagoginio instituto lietuvių kalbos ir literatūros studijas, bet Vilniaus valstybinės konservatorijos Teatro fakultete įkūrus aktorinio meistriškumo katedrą perėjo ten, 1956 m. baigė Lietuvos konservatoriją.

1956–1962 m. Kapsuko dramos teatro, nuo 1963 m. Klaipėdos dramos teatro aktorė. Sukūrė apie 100 vaidmenų, išsiskyrė lyriškais, subtiliais, itin moteriškais lietuvių moterų personažais. Kaip skaitovė deklamavo daugiausia lietuvių rašytojų (Bernardas Brazdžionis, Kristijonas Donelaitis, Vincas Krėvė, Maironis, Justinas Marcinkevičius, Salomėja Nėris, Ieva Simonaitytė) kūrinius.

Vaidmenys
---------

* Danguolė – Vincas Mykolaitis-Putinas. Valdovas, 1964 m.
* Anelija – Vaižgantas. Nebylys, 1970 m.
* Barbora Radvilaitė – Juozas Grušas. Barbora Radvilaitė, 1973 m.
* Elmira – Moljeras. Tartiufas, 1974 m.
* Janikė – Žemaitė. Petras Kurmelis, 1976 m.
* Katrė – Žemaitė. Marti, 1977 m.
* Vasilisa – Maksimas Gorkis. Dugne, 1978 m.
* Birutė - Maironis. Vytautas pas kryžiuočius, 2009 m.

Filmografija
------------

* Mokytoja – Gyvieji didvyriai, 1960 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  '**. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVI (Naha-Omuta). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 56 psl.**
**Nijolė Puronaitė-Benotienė** (g. 1958 m. birželio 1 d. Vilniuje) – Lietuvos chorvedė ir pedagogė.

Biografija
----------

1976 m. baigė Vilniaus 3-ąją vaikų muzikos mokyklą (R. Narsčiaus akordeono klasę), 1980 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetų choro dirigavimo dėst. Antano Alseikos klasę. Kaišiadorių kultūros namuose vadovavo mišriajam ir moterų chorams, kurie gerai pasirodydavo rajoninėse meno mėgėjų apžiūrose.

1984 m. atvyko į Kanadą – Torontą ir ten netrukus subūrė merginų kvartetą „Sutartinė". Merginos koncertavo Kanadoje, JAV ir Australijoje. 1989 m. suorganizavo vaikų chorą, kuris priklauso Lietuvos Kankinių parapijai ir gieda rytinėse sekmadienio šv. Mišiose. 1987 m. „Sutartinė" išleido garsajuostę vaikams „Kiškis piškis", ketinama išleisti ir garsajuostę jaunimui. 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje dirigavo K. V. Banaičio harmonizuotą lietuvių liaudies dainą „Oi, motinėle". Rašo įvairiais klausimais „Tėviškės žiburiuose".

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. – Vilnius, 1999.
**Nijolė Butkevičienė-Caplytė** (g. 1955 m. rugpjūčio 31 d. Klaipėdoje) – muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija
----------

Baigusi Klaipėdos 14-ąją vidurinę mokyklą, 1973–1977 m. choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos Stasio Šimkaus aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. P. Gelžinis). 1982–1987 m. neakivaizdiniu būdu muziką studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (diriguoti mokė V. Saikauskas).

Nuo 1977 m. rudens Barstyčių vidurinės mokyklos (Skuodo r.) muzikos mokytoja, vaikų chorų ir vokalinių ansamblių vadovė.

Nuo 1980 m. Telšių 3-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, nuo 1994 m. vyr. mokytoja, nuo 1995 m. mokytoja metodininkė, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų bei vokalinių ansamblių vadovė. Chorai gieda Telšių katedroje, dalyvauja dainų šventėse ir kituose kultūros renginiuose.

1990 ir 1991 m. dalyvavo chorų festivaliuose „Dainuok, jaunoji Lietuva" Mažeikiuose ir Klaipėdoje, 1993 m. Klaipėdos zonos ir Lietuvos jaunimo mažojoje dainų šventėje Vilniuje.

Jaunių choras dalyvavo 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje ir religinės muzikos šventėje „ Žodžiai Šv. Cecilijai" Žarėnuose (Telšių r.), 1995 m. chorų šventėje „Pavasario balsai" Skuode, koncertavo mokslinėje konferencijoje Klaipėdoje, 1996 m. dainavo Vilniaus miesto Jaunimo menų šventėje, Žemaičių ir Pamario krašto vaikų ir jaunimo šventėje „Mes Lietuvos vaikai", 1997 m. festivalyje „Pavasario balsai" Šilalėje.

Mišrųjį chorą parengė festivaliui „Baltijos bangelės – 97" Palangoje ir 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei Vilniuje. Jaunių ir mišrusis chorai dalyvavo 1997 m. regioninėje dainų šventėje Mažeikiuose. Jaunimo mišrųjį chorą mokytoja parengė 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje.

N. Butkevičienė nuo 1987 m. Telšių rajono muzikos mokytojų metodikos būrelio pirmininkė, nuo 1996 m. Lietuvos muzikos mokytojų asociacijos tarybos narė, dainų švenčių ir festivalių dirigentė, moksliniu – metodinių konferencijų dalyvė.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
**Inčukalno dujų saugykla** – požeminė gamtinių dujų saugykla Latvijoje. Vienintelė tokia saugykla Baltijos šalyse. Operatorius – Latvijos dujos (latv. *Latvijas gaze*).

Istorija
--------

1962 m. Inčukalno vietovėje pradėti gamtinių dujų saugyklos įrengimo galimybių moksliniai tyrimai. 1966 m. gegužę požeminė Inčukalno gamtinių dujų saugykla pradėta statyti, o 1968 m. rugpjūčio 8 d. pradėta jos eksploatacija. 1969 m. vasarą į saugyklą buvo įpumpuotos pirmosios gamtinės dujos. Saugyklos reikšmė ypač išaugo 1972 m. iki jos nutiesus magistralinį dujotiekį Valdajus–Ryga. Nuo 2014 m. iki 2018 m. vyksta saugyklos pirmoji etapo modernizavimo darbai. 89,7 mln. eurų, iš jų 45,4 mln. eurų įsipareigojusi skirti „Latvijas gaze", 6,9 mln. – Lietuvos bendrovė „Amber Grid", 37,5 mln. eurų – Europos Komisija.

Pajėgumai
---------

Didžiausia saugyklos talpa – 4,47 mlrd. m³ dujų, iš jų 2,32 mlrd. m³ gali būti nuolat paimamos. Vasaros metu, sumažėjus gamtinių dujų vartojimui, jos pumpuojamos į dujų saugyklą, o rudenį ir žiemą iš saugyklos perduodamos vartotojams. Prieš patekdamos į saugyklą, gamtinės dujos išvalomos nuo priemaišų ir nuo 35 iki 105 barų pakeliamas jų spaudimas. Tuomet gamtinės dujos kompresoriais pumpuojamos į 700 m gylį ir ten saugomos. Esant dujų poreikiui, jos iš saugyklos išpumpuojamos, dar kartą filtruojamos ir perduodamos vartotojams. Inčukalno saugykloje dujas laiko Latvijos, Estijos, Lietuvos ir šiaurės vakarų Rusijos klientai. Lietuva Inčukalno dujų saugykloje reguliariai laiko apie 40 milijonų m³ gamtinių dujų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Inčukalno dujų saugykla gali tapti Pabaltijo dujų banku?

Nuorodos
--------

* Inčukalno dujų saugykla
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Okazionalìzmas** (lot. *occasio* 'proga') - naujadaras, paprastai padarytas remiantis kalbos žodžių darybos dėsniais, tačiau bendrinei kalbai nebūdingas, pavartotas tik tam tikrame kontekste. Okazionalizmų dažniausia pasitaiko vaikų arba suaugusių žmonių, kurie nepakankamai gerai įvaldę svetimą kalbinę sandarą, kalboje. Tokie naujadarai gali būti kuriami ir specialiai, paprastai humoro sumetimais. Jų pasitaiko ir grožinėje literatūroje (ypač poezijoje).

Pagal kalbos dėsnius sukurti okazionalizmai gali tapti bendriniais žodžiais, tačiau to retai prireikia – dažniausia jų reikšme vartojami kiti žodžiai ar žodžių junginiai. Šio tipo naujadarai kuriami vadovaujantis kalbai būdingais žodžių kūrimo modeliais, kurie bendrinėje kalboje taikomi ne visoms žodžių formoms ar kalbos dalims:

jei *karas –> kariauti, draugas –> draugauti, vergas –> vergauti*, tuomet **pertrauka –> pertraukauti** (turėti pertrauką);

jei *imti –> imlus, irzti –> irzlus, šokti –> šoklus*, tuomet **duoti –> duoklus** (dosnus), **verkti –> verklus** (kas daug verkia);

jei *lipti –> lipšnus*, tuomet **bučiuoti –> bučnus** (kas meiliai/daug bučiuoja).

Keletas pavyzdžių iš poezijos: „Sukūriau vieną dievą – *padievavo* – nepatiko" (A. Žukauskas); „Bet kam tas *graudis*?" (A. Miškinis).

Keletas pavyzdžių iš tautosakos (mįslės): „*Šarangė varangė* po suolu susirangė"; „Kabo *kabikas*, žiūri *žiūrikas*. Kad nekabėtų *kabikas*, nežiūrėtų *žiūrikas*".

Vaikų kalbos pavyzdys: (einant pro saldainių fabriką) „Mamyte, kas čia taip smarkiai *saldainiuoja*?"
|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  |  |  |
| Kariai su klipėjais |

**Klipėjas** (lot. *clipeus*) – didelis romėniškas skydas, apvalus, su smailiu (paprastai geležiniu) antskydžiu. Tokius skydus naudojo ir Senovės Graikijos kariai.

Dekoracinis naudojimas
----------------------

Plinijus Vyresnysis aprašė paprotį klipėjuose piešti protėvių portretus iki juosmens, o klipėjus kabinti šventyklose ar kitose viešose vietose. Iš to kilo pavadinimas *klipėjiniai portretai* (angl. *clipeus portraits*), kuriuo vadina apvalius portretinius bareljefus architektūriniuose medalionuose.

* Selenės biustas ant sarkofago (apie III a.)
* Helijo biustas ant sarkofago
* Kristais atvaizdas XV a. klipėjiniame portrete
* Klipėjinis medalionas *Schönenbergkirche* bažnyčioje (Vokietija)

Romėnų naudojimas
-----------------

Legionieriškus skutus (lot. *scutum*) – stačiakampius išgaubtus skydus – nustojo naudoti III a. Kariuomenė ėmė naudoti iki tol auksiliarijų naudotus ovalius ar apvalius skydus klipėjus. Šie skydai, pagal *Dura* ir *Nydam* vietovėse rastus pavyzdžius, buvo sudaryti iš vertikalių suklijuotų lentų, iš abiejų pusių aptrauktų dažyta oda. Skydo kraštai būdavo aptraukti dygsniuota žaliamine oda, kuri džiūdama susitraukdavo ir sutvirtindavo skydą. Toks skydo apkraštavimas buvo lengvesnis, nei ankstesniuose Romos skyduose naudoti vario lydinių apkraštai.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Skydas
* Aspis
* Parma

Šaltiniai
---------

1. ↑  Hall, James. A History of Ideas and Images in Italian Art, John Murray, London, 1983, ISBN 0-7195-3971-4, p. 78.
2. ↑  Elton, Hugh (1996). Warfare in Roman Europe, AD 350–425. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-815241-5.
3. ↑  Hall, James. A History of Ideas and Images in Italian Art, John Murray, London, 1983, ISBN 0-7195-3971-4, p. 78.

Nuorodos
--------

* Clipeus. In: *Dictionary of Greek and Roman antiquities*. Ed. by William Smith.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Okeo kultūra |
| --- |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  | **I a. – VII a.** | → |

 |  |
| *Višnu statulėlė* |
|  |
| **Dab. valstybės** | pietų Vietnamas, pietų Kambodža |
| **Gyvenvietės** | Okeo, Angkor Borėjus |
|  |
| **Amžius** | Geležies amžius |
| **Lingvistinė grupė** | proto-khmerai (?), proto-čamai (?) |
| **Valstybingumas** | Funanė |
|  |
|  |
|  |
|  **Vikiteka** | Okeo kultūraVikiteka |

**Okeo kultūra** (viet. *Văn hóa Óc Eo*) – geležies amžiaus archeologinė kultūra, paplitusi I–VII a. dabartiniame pietų Vietname ir pietų Kambodžoje. Tapatinama su kinų šaltiniuose minima Funanės karalyste.

Aprašymas
---------

Okeo kultūros centras buvo Mekongo žemupis. Šis regionas yra vagojamas dirbtinių irigacijos kanalų. Vietos gyventojai dirbo žemę, augino ryžius, vandens buivolus, kiaules, kitus naminius gyvūnus. Kultūros gyvenvietėse randami papuošalai, keramika, monetos, religinės statulėlės. Didžiausia atrasta kultūros gyvenvietė buvo Okeo, stovėjusi netoli jūros ir naudota kaip uostas. Iš jos į šiaurę vedė vandens kelias į kitą svarbią kultūros gyvenvietę Angkor Borėjų (dabartinės Kambodžos teritorijoje).

Okeo kultūros atstovai vykdė plačią prekybą. Ji patyrė labai stiprią įtaką iš Pietų Azijos. Kultūros meno dirbiniuose jaučiami indiški motyvai, indiški mitologiniai personažai ir siužetai. Kultūros visuomenė buvo labai induizuota, čia randama įrašų sanskrito kalba. Nėra galutinai aišku, kokia kalba kalbėjo šios kultūros kūrėjai, tačiau spėjama, kad jie galėjo būti proto-khmerai ar proto-čamai.

Gali būti, kad Okeo uostas buvo Ptolemėjaus minima paslaptingoji *Katigara*. Pati Okeo kultūra tapatinama su tuometiniuose Kinijos šaltiniuose aptinkama Funanės karalyste. Ši karalystė labiausiai suklestėjo III a. kuomet tapo galinga prekybine valstybe. Vėliau Funanė (ir Okeo kultūra) buvo nukariauta Čenlos karalystės.