recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Tarptautinė irklavimo federacija** arba **FISA** (pranc. *Fédération Internationale des Sociétés d'Aviron*) – pagrindinė pasaulio akademinį irklavimą prižiūrinti organizacija, kuri rengia pasaulio čempionatus ir atstovauja irklavimo interesus olimpinėse žaidynėse. Sąjungos būstinė yra įsikūrusi Lozanoje, Šveicarijoje.

Istorija
--------

1892 m. Turine atstovai iš Prancūzijos, Adrijos regiono, Šveicarijos, Belgijos ir Italijos įkūrė pasaulio irklavimo federaciją.

1893 m. FISA surengė pirmąsias oficialias varžybas – Europos čempionatą.

2017 m. FISA priklausė 153 nacionalinės federacijos.

FISA prezidentai
----------------

| Prezidentas | Kilmė | Trukmė |
| --- | --- | --- |
| Eugène Baud |  Šveicarija | 1924–1926 |
| Rico Fioroni |  Šveicarija | 1926–1949 |
| Gaston Mullegg |  Šveicarija | 1949 – 1958 |
| Thomas Keller |  Šveicarija | 1958–1989 |
| Denis Oswald |  Šveicarija | 1989–2014 |
| Jean-Christophe Rolland |  Prancūzija | Nuo 2014 m. |

Šaltiniai
---------

1. ↑  FISA nations

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
| ***Nekaltųjų kančios*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Non si sevizia un paperino |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Lucio Fulci |
| Scenaristas (-ai) | Gianfranco ClericiLucio FulciRoberto Gianviti |
| Vaidina | Barbara BouchetFlorinda BolkanTomas Milian Linda Sini |
| Metai | 1972 |
| Žanras | giallo |
| Trukmė | 102 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Nekaltųjų kančios** (it.  *Non si sevizia un paperino*) – 1972 m. Italijoje sukurtas giallo stiliaus kriminalinis filmas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Barbara Bouchet – Patricija
* Florinda Bolkan – Maciara
* Tomas Milian – Martelis
* Irene Papas – Aurelis
* Marc Porel – donas Alberto
* Georges Wilson – Frančesko
* Linda Sini

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Nedidelį pietų Italijos miestelį sukrečia serija žmogžudysčių, kurių aukomis tampa paaugliai berniukai. Policijos tyrimas vis atsiduria aklavietėje, nes po kiekvieno nusikaltimo apkaltinamas vis kitas žmogus (miestelyje kvaileliu laikomas vyras arba pamišusi kerėtoja), kuris netrukus išteisinamas. 

Tuo metu miestelyje pasirodo žurnalistas Martelis, pastabesnis nei vietiniai policininkai ir netrukus įtariamųjų sąraše atsiranda seksualioji Patricija ir vietos kunigas donas Alberto...
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Kecalkoatlis
**Kecalkoatlis** (**Kukulkanas**, **Kokomacinas**, **Baltasis Teskatlipoka**; nah. *Quetzalcōātl*, „Plunksnuotoji gyvatė") actekų mitologijoje – geras dievas, vienas iš aukščiausių actekų dievų. Nakties dangaus ir vėjų valdovas, žynių luomo, kultūros globėjas.

Jis buvo laikomas amatų, žemdirbystės ir metalų apdirbimo išradėju, atvykęs iš Rytinės žvaigždės (Veneros planeta). Ispanai pakeitė actekų mitą apie šį dievą ir pavertė jį baltuoju.

Visoje Centrinėje Amerikoje Kecalkoatlis vaizduojamas bronzinės odos spalvos aukštaūgis, apsisiautęs kecalio plunksnų apsiaustu, su anties snapo formos kauke ant veido (panašia į barzdą).

Įsiveržus konkistadorams, Kecalkoatlis prarado savo reikšmę ir svarbiausią vietą actekų panteone užėmė Teskatlipoka.

Mitas teigė, kad Žemė yra dievų dvynių Teskatlipokos ir Kecalkoatlio kūrinys. Kecalkoatlis kraują iš žaizdos ant savo varpos panaudojo tam, kad suteiktų žmonėms gyvybę.

Pagal legendą, jį nugirdė piktasis Teskatlipoka, todėl Kecalkoatlis nusprendė grįžti namo valtimi iš gyvatės odos. Tačiau valtis sudegė ir į Rytinę žvaigždę nuskrido tik Kecalkoatlio širdis. Kecalkoatlis actekams pažadėjo grįžti, kai iškils pavojus.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kecalkoatlis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| ***Kažkoks keistas tipas*** |
| --- |
|  |
| Pavadinimas | Uno strano tipo |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Lucio Fulci |
| Vaidina | Adriano Celentano  Claudia Mori  Rosalba Neri |
| Metai | 1963 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 90 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Kažkoks keistas tipas** (it. *Uno strano tipo*) – 1963 m. režisieriaus Lucio Fulci sukurta muzikinė komedija. Šio filmo kūrimo metu susipažinę pagrindinių vaidmenų atlikėjai Adriano Celentano ir Claudia Mori po metų sukūrė šeimą.

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Populiarus atlikėjas Adrianas Čelentano kartu su grupe bei vadybininku vyksta į kurortinį miestelį Amalfį, kuriame tikisi pailsėti nuo publikos dėmesio. Taip pat vėliau čia atvyksta jo nuotaka Emanuela su tėvu, kurį Adrijanas turi įtikinti, kad yra vertas vesti jo dukrą.

Vos atvykęs į Amalfį, kuriame niekada nėra buvęs, Adrianas susiduria su įvairių žmonių priešiškumu, kurie tvirtina jį čia anksčiau buvus. Dėl visų nesusipratimų kaltas į jį itin panašus Pepinas, kurį sukčius Kanarulas ne tik išnaudojo kaip Čelentano antrininką, bet kuris taip pat paliko vietinę merginą Karmeliną, susilaukusią judviejų vaiko. Pastaroji, įsitikinusi, kad vaiko tėvas yra Čelentano, atneša mažylį į šio viešbutį, o pastarasis stengiasi jį paslėpti, kad išvengtų skandalo.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Adriano Celentano – Pepinas / vaidina save
* Claudia Mori – Karmelina
* Donatella Turri – Emanuela
* Rosalba Neri – Marina
* Luigi Pavese
* Carlo Campanini
* Gianni Angus
* Mario Brega

Šaltiniai
---------

1. ↑  Адриано Челентано и Клаудия Мори: 50 лет вместе
Koordinatės: 38°48′25″ š. pl. 38°45′25″ r. ilg.﻿ / ﻿38.80694°š. pl. 38.75694°r. ilg.﻿ / 38.80694; 38.75694

| Kebano tvenkinys |
| --- |
| Kebano tvenkinio reginysKebano tvenkinio reginys |
| Vieta | Turkijos vėliava Turkija |
| Plotas | 675 km² |
| Kilmė | dirbtinis |
| Tūris | 30,6 km³ |
| Įteka | Eufratas |
| Išteka | Eufratas |
|  |
|  Vikiteka | Kebano tvenkinys |

**Kebano hidroelektrinės tvenkinys** (turk. *Keban Baraj Gölü*) – hidroelektrinės tvenkinys rytinėje Turkijoje, Elaziho provincijoje, sudarytas Eufrato aukštupio slėnyje. Plotas – 675 km² (ketvirtas pagal dydį vandens telkinys šalyje). Susidarė 1966–1974 m. pastačius Kebano hindroelektrinę (galia 1330 MW), skirtą hidroenergetikos, laivybos ir potvynių valdymo reikmėms.

Dėl tvenkinio iškeldinta 25 tūkst. gyventojų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 204
2. ↑  Bogumil Terminski, *Development-Induced Displacement and Resettlement: Theoretical Frameworks and Current Challenges*, Geneva, 2013;
| Keanu Reeves |
| --- |
|  |
|  |
|  |
| Tikras vardas | Keanu Reeves |
|  |
| Gimė | 1964 m. rugsėjo 2 d. (56 metai)  Beirutas, Libanas |
|  |
| Šalis |  Kanada |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |
|  |  |
|  |  |
| Žymesni vaidmenys |
| Jack Traven„Greitis" (1994 m.)  Kevin Lomax„Velnio advokatas" (1997 m.) Neo„Matrica" (1999 m.), „Matrica. Perkrauta" ir „Matrica. Revoliucijos" (2003 m.) |
| Apdovanojimai |
| MTV filmų apdovanojimas už geriausią pasirodymą, MTV filmų apdovanojimas už geriausią kovą (1999 m.) |

**Keanu Charles Reeves** (g. 1964 m. rugsėjo 2 d.) – Kanados aktorius, režisierius ir muzikantas. Aktorius išgarsėjo vaidmenimis filmuose „Greitis", „Velnio advokatas" ir „Matrica" (kartu ir šio filmo tęsiniuose). Už šį filmą aktorius 1999 m. gavo MTV filmų apdovanojimus geriausio pasirodymo ir kovos kategorijose.

2005 m. sausio 31 d. K. Reeves gavo asmeninę žvaigždę Holivudo šlovės alėjoje.

Aktorius gimė Beirute, Libane. Jo mama yra anglų kilmės, o tėvas buvo Havajuose gimęs amerikietis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Keanu Charles Reeves

Nuorodos
--------

* IMDb profilis
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Lenkijos karalystės ir Lietuvos socialdemokratija** (**LKLSD**. *Socjaldemokracja Krolestwa Polskiego I Litwy*) – Lenkijos ir Lietuvos teritorijose veikusi kairioji politinė partija.

Istorija
--------

Įkurta 1900 m. susijungus Lenkijos karalystės socialdemokratijai ir Lietuvos darbininkų sąjungai bei Lietuvos socialdemokratų partijos Vilniaus ir Kauno organizacijų kairiesiems, vadovaujamiems V. Balcevičiaus.

Autonominės Lenkijos ir Lietuvos organizacijos turėjo savo Centro komitetus. Leido periodinius leidinius „Przegląd robotniczy" (1900–1901 m. ir 1904–1905 m.), „Przegląd socjaldemokratyczny" (1902–1904 m. ir 1908–1910 m.), „Czerwony sztandar" (1902–1913 m. ir 1917–1918 m.), žurnalą „Trybuna" (1917–1918 m.).

1905–1907 m. turėjo apie 30 000 narių. Nuo 1906 m. bendradarbiavo su Rusijos socialdemokratų darbininkų partija. 1912 m. skilo į *zažondovcus*, kurių dalis perėjo į Lenkijos socialistų partiją ir artimiau su bolševikais bendradarbiavusius *rozlamovcus*.

1918 m. LKLSD vadovavo tarybų steigimui Lenkijoje. 1918 m. gruodžio mėn. susijungė su *Lenkijos kairiąja socialistų partija* į *Lenkijos komunistų partiją*. Kai kurie jos nariai (Feliksas Dzeržinskis, Jozefas Unšlichtas) įstojo į RSDDP. Vokietijoje dirbęs Leo Jogišes Tiška 1919 m. žuvo Moabito kalėjime Berlyne. Rusijoje likusius LKLSD vadovus A. Varskį ir L. Varynskį sušaudė Stalinas.
Salomé 1969 m. Eurovizijoje
**Salomé** (tikrasis vardas – *Maria Rosa Marco Poquet*; g. 1939 m. birželio 21 d.) – ispanų dainininkė.

1969 metais Madride vykusiame Eurovizijos dainų konkurse atliko autorių Maria José de Cerato ir Aniano Alcalde dainą „Vivo cantando". Kūrinys (kartu su Nyderlandų, Jungtinės Karalystės ir Prancūzijos dainomis) pasidalino pirmą vietą tais metais.

Daina „Vivo cantando" įrašyta aštuoniomis kalbomis (ispanų, katalonų, baskų, prancūzų, vokiečių, italų, anglų, serbų-kroatų).

Diskografija
------------

* 1963: *Quizás*
* 1966: *Libre*
* 1969: *Vivo cantando*
* 1971: *Esperare*
* 1973: *Mi madre*
* 1977: *Benvingut*
* 1981: *El tiempo es oro*
* 1984: *Com el vent / Como el viento*
* 1989: *Volver*
* 1993: *Loca de amor*
* 1996: *Mariner / Marinero*
* 2001: *Lo Haré Por Ti*

Nuorodos
--------

* Dainos *Vivo cantando* žodžiai

  


| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Ispanija Massiel  *„La, la, la"*** |  **Eurovizijos dainų konkurso laimėtoja  (su Jungtinė Karalystė Lulu, Prancūzija Frida Boccara, Nyderlandai Lenny Kuhr)**1969 | Po to:**Airija Dana  *„All Kinds of Everything"*** |
| Prieš tai:**Massiel  *„La, la, la"*** |  **Ispanijos atstovė Eurovizijoje**1969 | Po to:**Julio Iglesias  *„Gwendolyne"*** |
|  |
| --- |
| Tó Cruz |
|  
Tó Cruz 1995 m. |
| Biografija |
| Pilnas vardas | António José Ramos da Cruz |
| Gimė | 1967 m. liepos 9 d. (55 metai)  Lisabona, Portugalijos vėliava Portugalija |
| Žanrai | pop, R&B |
| Veikla | dainininkas |

**Tó Cruz** (tikrasis vardas *António José Ramos da Cruz*; g. 1967 m. liepos 9 d. Lisabonoje) – iš Žaliojo Kyšulio kilęs portugalų dainininkas.

1995 metais dalyvavo portugalų „Eurovizijos" atrankoje *Festival da Canção* su daina „Baunilha e chocolate" ir laimėjo. Su nugalėjusiu kūriniu „Baunilha e chocolate" atlikėjas dalyvavo 40-ajame „Eurovizijos" konkurse, vykusiame gegužės 13 dieną Dubline. Tó Cruz daina nesulaukė palaikymo tarp žiuri, užėmė 21 vietą iš 23 dalyvių ir gavo taškų tik iš Prancūzijos ir Graikijos. Tuo metu tai buvo užimta žemiausia Portugalijos vieta šiame konkurse.

Debiutinį albumą „Alma nua" išleido 1998 metais, o po dvejų metų – „Camaleão", tačiau sėkmės nesulaukė. 2001 metais Tó Cruz persikėlė į JAV, kur sceniniu vardu António TC Cruz įrašė albumą anglų kalba.

Diskografija
------------

* 1998: *Alma nua*
* 2000: *Camaleão*
* 2003: *António TC Cruz*

Nuorodos
--------

* Myspace puslapis

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Sara Tavares  *„Chamar a música"*** |  **Portugalijos atstovas Eurovizijoje**1995 | Po to:**Lúcia Moniz  *„O meu coração não tem cor"*** |
| **Tėbinė hifenė** |
| --- |
| Tėbinė hifenė |
|
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|
|  |
| Karalystė: | Augalai*( Plantae)* |
| Tipas: | Induočiai*( Tracheophyta)* |
| Klasė: | *Liliopsida**( Liliopsida)* |
| Poklasis: | Arekažiedžiai*( Arecidae)* |
| Šeima: | Arekiniai*( Arecales)* |
| Gentis: | Hifenė*( Hyphaene)* |
| Rūšis: | Tėbinė hifenė*( Hyphaene thebaica)* |
|

 |
| Mokslinis pavadinimas |
| ***Hyphaene thebaica***(L) Mart. |
| Sinonimai |
| Egyptian Doum Palm |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| 
* **Vikiteka**Vikiteka

 | 
* GBIF: **2735706**
* ITIS: **506725**
* NCBI: **115479**

 |

 |

**Tėbinė hifenė** (*Hyphaene thebaica*) – arekinių (*Arecales*) šeimos palmė. Palmės gimtinė – centrinė tropikų Afrika, Nilo pakrantės Egipte ir Sudane bei Sinajaus ir Arabijos pusiasaliai.

Augalo morfologija
------------------

Tėbinė hifenė yra vidutinio dydžio palmė, 10-17 m aukščio, iki 90 cm pločio Y formos kamienu ir gali sudaryti iki 16 vainikų. Žievė tamsiai pilka. Mediena sunki. 

Lapas 120 x 180 cm ventiliatoriaus formos, kurio galas baigiasi smulkiais 60 cm ilgio plonu segmento kuokštu, lapkotis daugiau nei 1 m ilgio.

Vyriški ir moteriški žiedai žydi ant atskirų medžių ir yra panašūs. Žiedas – 120 cm ilgio šluotelė. Prinokę sumedėję rudi vaisiai ant medžio gali išbūti ilgą laiką. Vaisiai 6-10 х 6-8 cm dydžio, blizgantys, lygūs, siaurėjančios gilės formos, apie 120 g. svorio. Kiekvieno vaisiaus viduje yra viena sėkla.

Vardai
------

Tėbinė hifenė dar vadinama: angl. *African Doum Palm, Dom, Dom Palm, Doum Palm, Gingerbread Palm*, pranc. *Noix Du Palmier Doum, Palmier à Ivoire, Palmier Doum, Palmier Pain D´épice*, arab. Dûm, Dom (Egipte), Shag El Mûql, amher. Zembaba.

Rupiai maltas tėbinės hifenės vaisius arbatai.

Panaudojimas
------------

Tėbinė hifenė naudojama medienai, dekoratyviniams raižiniams, iš lapų pinami krepšiai *Ghutaiah* (arab. غتاية), o palmės vaisiai - maistui.

Vaisiaus minkštimas valgomas žalias. Džiovintas maltas arba gabaliukai pjaustytas vaisius vartojami kaip prieskonis. 

Egipte populiari Doum arbata, kuri turi anti bakterinių savybių, stabilizuoja kraujo spaudimą, gerina žarnyno darbą bei geriama prostatito profilaktikai.

Išnašos
-------

1. 1 2  Egyptian Doum Palm
2. ↑  A tree species reference and selection guide Archyvuota kopija 2014-03-02 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Doum arbata Archyvuota kopija 2011-12-24 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Hyphaene thebaica (L.) Mart. Archyvuota kopija 2015-05-26 iš Wayback Machine projekto.
Šventojo Sosto emblema
**Šventasis Sostas** (lot. *Sancta Sedes*) – oficiali ir pagrindinė Romos katalikų bažnyčių vyskupija, kuriai vadovauja popiežius. Šventojo Sosto ištakos yra apaštaliniai laikai, kuomet Apaštalas Petras platino evangeliją tikintiesiems.

Šventasis Sostas yra nepriklausomos respublikos analogas, turintis savo centrinę valdžią, vadinama Romos kurija, administracijos vadovą, vadinamą Vatikano valstybės sekretoriumi, taip pat įvairius departamentus, kaip ministerijos atitikmenį. Šventasis Sostas palaiko diplomatinius ryšius su kitomis valstybėmis, o savo teritorija laiko Vatikaną.

Diplomatijoje Šventasis Sostas kalba ir atsako už visą Romos katalikų bažnyčią.

Šventasis Sostas yra šių organizacijų narys: Tarptautinė atominės energijos agentūra, Tarptautinė telekomunikacijų sąjunga, Europos saugumo ir bendradarbiavimo organizacija, Jungtinių Tautų pabėgėlių agentūra ir Cheminio ginklo draudimo organizacija. Taip pat Šventasis Sostas yra stebėtojas šiose organizacijose: Jungtinių Tautų Generalinė Asamblėja, Europos Taryba, UNESCO, Pasaulio Prekybos Organizacija, Jungtinių Tautų maisto ir žemės ūkio organizacija.

Nuo 1506 m. sausio 22 d. Julijaus II nutarimo Šventojo Sosto sargyba rūpinasi Šveicarijos gvardiečiai. 2005 m. gvardija turėjo 134 narius. Šių gvardiečių atranka vyksta pagal išskirtinį Šventojo Sosto ir Šveicarijos susitarimą. Visi sargybos nariai privalo būti katalikai, nevedę vyrai, turintys Šveicarijos pilietybę, praėję pagrindinius mokymus su Šveicarijos kariuomene, nuo 19 iki 30 metų, bent 175 cm ūgio.

Gvardiečiai apginkluoti lengvuoju ginklu ir alebarda, yra treniruoti apsaugininkų taktikos.

Šventojo Sosto emblema nuo Vatikano skiriasi tuo, jog sidabrinis raktas laikomas iš kairės pusės, o auksinis iš dešinės. Šis skirtumas buvo priimtas 1929 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  CONDITIONS[neveikianti nuoroda]
2. ↑  Alcune Leggi dello S.C.V.
*Kitos reikšmės – Švč. Mergelės Marijos bažnyčia.*
Koordinatės: 54°14′28″š. pl. 23°38′44″r. ilg.﻿ / ﻿54.241217°š. pl. 23.645546°r. ilg.﻿ / 54.241217; 23.645546


|  Šventežerio Švč. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilkaviškio |
| **Dekanatas** | Lazdijų |
| **Savivaldybė** | Lazdijų rajonas |
| **Gyvenvietė** | Šventežeris |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1882 m. |

**Šventežerio Švč. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Šventežerio miestelyje, prie Lazdijų-Seirijų kelio. Liaudies architektūros formų.

Istorija
--------

2014 m.
Galinė dalis
Varpinė
Trakų pilininkas Jurgis Radvila 1598 m. pastatė evangelikų reformatų bažnyčią. Ją 1654 m. užėmė katalikai, kuriems 1663 m. bažnyčia atiduota. Kitą katalikų bažnyčią Šventežerio dvaro valdytojas pastatė iki 1783 m. Suirusioje bažnyčioje 1823 m. uždrausta laikyti pamaldas. 1831 m. remontuota. 1863 m. patvirtintas mūrinės bažnyčios projektas. 1866 m. suvežta akmenų, bet statyti nepradėta. 1871 m. senoji bažnyčia sudegė. Įrengta klebonijos kluone. Jis 1871 m. rugsėjo 8 d. taip pat sudegė. Pastatyta laikina.

1880 m. pervežta Šlavantų koplyčia. Ji 1882 m. perstatyta į bažnyčią (rūpinosi kunigas Motiejus Bujauskas). Vikaro St. Čėsnos rūpesčiu Šventežeryje pradėta giedoti lietuviškai. Prieškariu įsikūrė „Žiburio" draugijos skyrius (pirmininkas kunigas K. Sakalauskas), įsteigta biblioteka - skaitykla. 1911–1915 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. Iki 1925 m. įsikūrė pavasarininkų kuopa.

Architektūra
------------

Šventežerio bažnyčia yra originalaus istorizmo epochos medinės architektūros pavyzdys. Medinis bažnyčios pastatas susideda iš trijų vienoje ašyje išdėstytų, laipsniškai žemėjančių tūrių. Pagrindinio tūrio kompozicija centriška, jis kvadratinio plano, su nusklembtais kampais, dengtas piramidiniu stogu. Kiti tūriai stačiakampiai. Grakščių proporcijų pagrindinis fasadas susideda iš keturkolonio portiko ir ant jo užstatyto bokšto. Šventorius aptvertas metaline tvora. Jame stovi nedidelė vientiso tūrio varpinė.

Šaltiniai
---------

* Lietuvos sakralinės dailės katalogas, I tomas, Vilkaviškio vyskupija, III knyga: Lazdijų dekanatas.

Nuorodos
--------

* Parapijos puslapis Archyvuota kopija 2014-11-11 iš Wayback Machine projekto.
* Bažnytiniai dokumentai
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Šventasis slėnis
**Šventasis slėnis** (isp. *Valle Sagrado*, keč. *Willka Qhichwa*) arba **Urubambos slėnis** – fliuvialinis slėnis Peru centrinėje dalyje, Kusko regione, jo dugnu teka Urubambos upė. Slėnis – viena svarbiausių Peru žemės ūkio sričių.

Ikikolumbinė istorija
---------------------

Slėnis – vienas iš penkių svarbiausių ikikolumbinės Peru kalnų slėnių. Jame vyrauja kečua klimatinė zona. Į šiaurės vakarus nuo jo išsidėstęs Mantaro slėnis, o lygiagrečiai vakaruose – Apurimako slėnis. Tradiciškai slėniu buvo laikoma atkarpa nuo Pisako iki Oljantaitambo.

Slėnis buvo labai nutolęs nuo svarbiausių priešinkinės Peru kultūrinių centrų, čia nesusiformavo tokios senos archeologinės kultūros, kaip kad kituose slėniuose. Ankstyvoji Andų civilizacijos įtaka siejama su Vario kultūra, kuri nuo VII a. iš Apurimako slėnio vykdė kultūrinę, ir tikriausiai karinę, ekspansiją į kitus Andų kalnų ir Kostos žemumų slėnius. Gali būti, kad ši įtaka Urubambos slėnyje truko iki IX a. pabaigos. Vėliau čia suklestėjo Kilkės kultūra, egzistavusi iki XIII a.

XIII a. Apurimako slėnį užkariavus čankams, Šventajame slėnyje irgi ėmė formuotis nepriklausomos vietos indėnų valstybės, tarp kurių buvo ajarmakų, pinagvų karalystės. Tuo pat metu kečujų kalba kalbantys inkai įkūrė savo valstybę – Kusko karalystę. Iki XV a. slėnis ne kartą buvo siaubiamas čankų.

Slėnis tapo Inkų imperijos lopšiu, kadangi Kusko karalystės atstovai, pradedant Pačakučiu (1438–1471) iš pradžių konsolidavo valdžią pačiame slėnyje, o vėliau ėmė vykdyti ekspansiją į gretimus slėnius ir dar toliau. Šventasis slėnis tapo didžiausios ikikolumbinės imperijos kultūriniu ir politiniu centru. Čia susikaupę svarbiausi inkų miestai: Kuskas, Pisakas, Oljantaitambas, Maču Pikču, Saksaiuamanas ir daugybė kitų.

Po to, kai ispanai įvykdė Peru užkariavimą, 1536–1572 m. paskutinieji inkų valdovai sugebėjo slėnyje išlaikyti valstybingumą kaip Vilkabambos karalystė.
**5 mm Bergmann** – neįprastas 1895 m. Teodoro Bergmano sukurtas centrinio dūžio šovinys, gamintas ankstyviesiems kišeniniams savitaisiams pistoletams. Tūtelė ryškia konusinė, šovinio lizde remiasi sienelės priekiniu kraštu.

Ankstyvųjų šovinio variantų tūtelės prie dugnelio neturėjo nei atbrailos, nei griovelio. Tūtelės išmetimas iš šovinio lizdo buvo pagrįstas tūtelėje esančio didelio dujų slėgio poveikiu. Vėlesni Bergmano pistoletai jau turėjo įprastus išmetiklius, kuriems tūtelės jau turėjo griovelius.

Ilga kulka buvo nepakankamai stabilizuojama, todėl skrydyje linkusi vartytis.

Charakteristikos
----------------

* kulkos kalibras – 5,1 mm
* kulkos tipas – apvalkalinė (FMJ)
* kulkos masė – 2,3 g
* kulkos greitis – 180 m/s
* kulkos energija – 35 J

Nuorodos
--------

1. ↑  5 mm Bergmann Rimless Grooveless (Ankstyvasis šovinio variantas, neturintis nei atbrailos, nei griovelio)
2. ↑  5 mm Bergmann (nuotrauka)
3. ↑  
	* Wilson, R. K. *Textbook of Automatic Pistols*, pp.259-260. Plantersville, SC: Small Arms Technical Publishing Company, 1943.
|  Beludžiai |
| --- |
|  |
| Gyventojų skaičius | ~9 mln. |
| Populiacija šalyse |  Pakistanas - 6,2 mln. Iranas - 1,48 mln. Afganistanas - 0,567 mln.Omano vėliava Omanas - 0,425 mln.Jungtinių Arabų Emyratų vėliava Jungtiniai Arabų Emyratai - 0,1 mln. |
| Kalba (-os) | beludžių, brahvi, sindų, persų ir kt. |
| Religijos | islamas |
| Giminingos etninės grupės | brahviai, sindai, kurdai, kt. iranėnai |

**Beludžiai** – iranėnų tauta, gyvenanti Vidurio Vakarų Azijoje. Gausiausiai gyvena Beludžistano regione (pietų Pakistane, pietvakarių Irane ir pietų Afganistane); likusi beludžių diaspora išsibarsčiusi po visą regioną (Turkmėnija, Tadžikija, Kataras, Omanas ir kt.). Populiacija – apie 9 mln. žmonių. Kalba iranėnų šeimai priklausančia beludžių kalba, taip pat vartoja persų, turkmėnų, rusų kalbas. Dauguma tikinčiųjų musulmonai sunitai, dalis išpažįsta tradicinius tikėjimus.

Tradiciškai verčiasi nugintine gyvulininkyste, žemdirbyste (javai, kukurūzai), žvejyba, kilimų audimu. Beludžiai turi gausų muzikinį folklorą. XVI–XVII a. buvo sudarę pusiau autonomiškas valstybes. Beludžiai yra viena iš dominuojančių Pakistano tautų (nors sudaro nedidelę dalį populiacijos). Beludžistane veikia Beludžistano išvadavimo armija, kovojanti dėl regiono nepriklausomybės. Tauta skirstoma į daugybę smulkių genčių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Beludžiai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
**Belousovo ir Žabotinskio reakcija** – osciliuojančios cheminės reakcijos tipas. Tai yra netiesinis osciliatorius, pasireiškiantis sistemose be termodinaminės pusiausvyros. Ši reakcija buvo pirmasis keistasis atraktorius, stebimas cheminėse sistemose.

Atradimas
---------

1951 m. Borisas Belousovas atrado osciliuojančią cheminę reakciją tarp kalio bromato КBrO3 ir citrinos rūgšties  (rūgščioje terpėje, tarkim atskiestoje sieros rūgštyje, H2SO4) panaudojant katalizatorių – cerio jonus Ce+3 (cerio sulfatas Ce2(SO4)3). Reakcija vyksta netolygiai, osciliuojančiai, o tirpalo spalva beveik periodiškai keičiasi tarp bespalvės (Ce+3) ir geltonos (Ce+4). Šis efektas dar labiau pastebimas naudojant pH indikatorių feroiną (tuomet osciliacijos būna tarp raudonos ir mėlynos spalvos). Atradimas buvo sutiktas su nepasitikėjimu, nes tuo metu buvo manoma, kad virpesiai cheminėse sistemose yra neįmanomi. Įteikto spaudai straipsnio recenzentai ilgai nenorėjo leisti publikuoti.

Reakcijos mechanizmas
---------------------

1961 m. tuomet dar doktorantas, Anatolijus Žabotinskis iš naujo atrado, taip pat paaiškino šios reakcijos vyksmo dinamiką.
1969 m. Žabotinskis pastebėjo, kad jei reagentus supilti į negilią lėkštelę, tirpalo sluoksnyje atsiranda medžiagų koncentracijos kitimo bangos, matomos plika akimi, jei panaudojami indikatoriai.

Palikus sistemą ramybėje, po kiek laiko (nuo kelių minučių iki valandos) osciliacijos nurimsta dėl įvairiausių disipacinių procesų (reagentų nusėdimas, išgaravimas – sistema pasiekia pusiausvyrą). Todėl norint palaikyti pastoviai vykstančią reakciją, būtina nuolat papildyti reagentų kiekį. Belousovo ir Žabotinskio reakcijos tipo reiškiniai labai svarbūs suprasti periodiniams procesams, vykstantiems gyvuosiuose organizmuose (pvz. širdies plakimas, paros ritmas).

Nuorodos
--------

* rusų kalba, reakcijos atradimo 50-ečiui
* Reakcijos schemos ir diferencialinės lygtys Archyvuota kopija 2008-04-04 iš Wayback Machine projekto.
* Belousovo-Žabotinskio reakcija su paveikslėliais
* Paveikslėliai Archyvuota kopija 2008-10-25 iš Wayback Machine projekto.
* Belousovo-Žabotinskio reakcija su video Archyvuota kopija 2007-02-27 iš Wayback Machine projekto.
* The Belousov-Zhabotinski Reaction Archyvuota kopija 2005-02-13 iš Wayback Machine projekto.   PDF byla
|  |
| --- |
| **Bellanca CH-300** |
|  |
|  |
|  |
| Tipas | civilinis lėktuvas |
| Gamintojas | Bellanca Aircraft Company |
| Kūrėjas | Giuseppe Mario Bellanca |
| Pirmas skrydis | 1929 m. |
| Būsena | nebegaminamas, keli lėktuvai skrydžiui vis dar naudojami |
| Pagaminta vnt. | apie 35 |
| Variantai | Bellanca CH-400 |
| Prototipas | Bellanca CH-200 |

**Bellanca CH-300 Pacemaker** – 6 vietų civilinis lėktuvas, XX a. trečiame dešimtmetyje gamintas JAV kompanijos Bellanca. Naudotas daugiausia lengvam transportui ar fotografavimui, tiko kur nėra oro uostų ar jie prasti.

Šis modelis buvo gaminamas ankstesnio CH-200 modelio pagrindu. Naujasis modelis buvo varomas galingesniu 220 AG galios varikliu.

Bellanca CH-300 Pacemaker buvo vertinami dėl ilgų distancijų skrydžių įveikimo, gero patikimumo. Neįprastai platūs ramsčiai ne vien remia sparnus bet ir prideda keliamosios galios.

1929 m. George Haldeman atliko pirmąjį skrydį šiuo modeliu be sustojimų iš Niujorko į Kubą per 12 val. 56 min. 1933 m. šiuo modeliu pilotai Walter Lees ir Frederick Brossy išbuvo ore be kuro papildymo 84 val. ir 33 min. bei pasiekė šio rodiklio pasaulio rekordą. Jis buvo pagerintas tik po 55 m.

CH-300 modelis (reg. Nr. NR688E, gamyklinis Nr. 137) sulaukė pasaulinio dėmesio, kuomet „Lituanica" pavadintu lėktuvu lietuviai pilotai Steponas Darius ir Stasys Girėnas bandė įveikti be sustojimų transatlantinį skrydį iš Niujorko į Kauną (Lietuva). Jie išvyko 1933 m. liepos 15 d. ore išbuvo 37 val. įveikė 6 411 km. tačiau tuometinės Vokietijos teritorijoje (likus 650 km. iki tikslo) sudužo. Iki šiol nėra visiškai aiškios šios avarijos priežastys. Šio orlaivio kopija yra Lietuvos aviacijos muziejuje, o originalo likučiai – Vytauto Didžiojo karo muziejuje.

2020 m. pabaigoje vieną šių orlaivių (gamyklinis Nr. 133) įsigijo buvęs Lietuvos Respublikos prezidentas Rolandas Paksas bei pareiškė ambicijas juo pakartoti S. Dariaus ir S. Girėno skrydį.

Charakteristikos
----------------

Bellanca CH-300 Pacemaker

|  |  |
| --- | --- |
| Tipas | aukštasparnis (angl. *high wing*) monoplanas |
| Ekipažas | 1 pilotas |
| Keleivinės vietos | 5 |
| Ilgis | 8,5 m |
| Aukštis | 2,5 m |
| Sparnų ilgis | 14,1 m |
| Sparnų tipas |  |
| Sparnų kampas |  |
| Sparnų plotas |  |
| Tuščioji masė | 1,032 kg |
| Pilnoji masė | 1,847 kg |
| Maksimali masė |  |
| Variklis (-iai) | Wright J-6 (330 AG),kai kurių paskui keistas įPratt & Whitney R-985 Wasp Jr. (450 AG),9 cilindrų, žvaigždinis |
| Traukos jėga |  |
| Kreiserinis greitis | 177 km/h |
| Didžiausias greitis | 225 km/h |
| Mach |  |
| Skrydžio aukštis |  |
| Didžiausias aukštis | 5,490 m |
| Skrydžio nuotolis | 1,368 km |
| Kovinis skrydžio nuotolis |  |
| Kilimo greitis | 355 m / min |
| Kuro atsargos |  |
| krydžio trukmė |  |

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  Canada Aviation and Space Museum.
2. ↑  Legendinis lėktuvas – jau Lietuvoje: R. Paksas užsimojo pranokti S. Dariaus ir S. Girėno skrydį
| Trelju*Trelew* |
| --- |
| *Gatvė Trelju mieste* |
|  |
| 

TreljuTrelju

43°15′0″ p. pl. 65°18′0″ v. ilg.﻿ / ﻿43.25000°š. pl. 65.30000°r. ilg.﻿ / 43.25000; 65.30000﻿ (Trelju)Koordinatės: 43°15′0″ p. pl. 65°18′0″ v. ilg.﻿ / ﻿43.25000°š. pl. 65.30000°r. ilg.﻿ / 43.25000; 65.30000﻿ (Trelju) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Argentinos vėliava Argentina |
| **Provincija** | Čubuto provincija Čubuto provincija |
| **Departamentas** | Rosono departamentas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1886 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2001) | 89 547  |
|  |
| **Tinklalapis** | Trelew.gov.ar |
|  **Vikiteka** | Trelju |

**Trelju** (isp. *Trelew*) – miestas Argentinoje, Čubuto provincijos vakaruose, 20 km į vakarus nuo Rosono, Čubuto upės slėnyje. 85 000 gyventojų.

Istorija
--------

Miestą 1886 m. įkūrė velsiečiai imigrantai. Pavadintas vieno iš kolonizatorių Luiso Džonso (*Lewis Jones*) garbei (*Tre* – velsiečių k. „miestas", *Lew* – vardo *Lewis* trumpinys). Dėl didelio nedarbo miestas nuskurdo, jį supa *villas miserias* (lūšnynai).

Šalia miesto yra karinis *Almirante Zar* aerodromas. Čia bazuojami Argentinos karinių jūrų pajėgų lėktuvai P-3 Orion, kurie saugo Atlanto vandenyno pakrantės oro erdvę.

Ekonomika
---------

Trelju – svarbiausias šalyje (90 % Argentinos produkcijos) vilnos apdirbimo ir eksporto centras.

Lankytinos vietos
-----------------

*Pueblo de Luis* miesto muziejus ir *Egidio Feruglio* Patagonijos paleontologijos muziejus.

Nuorodos
--------

* Trelew.gov.ar
* Turizmas Trelju Archyvuota kopija 2007-07-01 iš Wayback Machine projekto.
N-1 (dešinėje) greta Saturn V (kairėje)
**N1** – 1969–1972 metais slapta Tarybų Sąjungoje kurta raketa pasiųsti tarybinius kosmonautus į Mėnulį. Net ir 2009 m. ji tebėra galingiausia kada nors pagaminta raketa, starto metu sukurianti 4600 tonų trauką – daugiau nei Saturnas V (3550 tonos). Tačiau savo aukščiu (105 metrų), mase (2735 tonos) bei į orbitą išvedamo naudingo krovinio dydžiu ji nusileido amerikiečių Saturnui. N1 taip pat buvo šiek tiek platesnė už Saturną ties pagrindu. Raketa turėjo penkias pakopas, visos jos buvo varomos žibalu ir suskystintu deguonimi. Tai mažiau efektyvus kuras nei Saturne V, kurio pirmoje pakopoje buvo naudojamas žibalas ir suskystintas deguonis, o antroje ir trečioje pakopose buvo naudotas efektyvesnis kuras - suskystintas vandenilis ir suskystintas deguonis.

Pirmojoje pakopoje raketa turėjo 30 dviem ratais sumontuotų variklių. Nors patys varikliai buvo patikimi, tokį jų kiekį buvo sunku ne tik tinkamai sujungti, bet ir valdyti skrydžio metu. Dviejų skrydžių metu variklių sistema pasiuntė komandą išjungti beveik visus variklius, nors abiem atvejais tai įvyko jau vykstant katastrofai (pirmąkart raketoje siautė gaisras, antrąkart sustojo pagrindinis kuro siurblys). Be to, starto kompleksas Baikonure buvo pasiekiamas tik vėl išardžius raketą dalimis, todėl galutinai surinktos raketos nebuvo kaip nuodugniai patikrinti.

Iš viso raketa kilo keturis kartus. Visi jos skrydžiai buvo nesėkmingi. Sprogimas antrojo skrydžio metu (27 sekundės po starto) laikomas galingiausiu, nebranduoliniu sprogimu, visoje raketų gamybos istorijoje. Tačiau vėlesni skrydžiai truko ilgiau, paskutinį kartą nepavykstant 106,9 s po starto – prieš pat atsiskiriant pirmajai pakopai. Iš viso buvo planuota 12 tokių skrydžių, tačiau amerikiečiams pirmiesiems pasiekus Mėnulį, projektas prarado propagandinę prasmę ir buvo atšauktas. Dvi paskutinės pagamintos raketos buvo sunaikintos nebandant jų paleisti.

Palyginus su Saturnu V, visas N-1 projektas buvo nepakankamai finansuotas ir pradėtas pernelyg vėlai, todėl negalėjo būti sėkmingas. Tačiau nors pati raketa skrido prastai, jos pirmos pakopos varikliai (kurių išliko apie 150) laikomi pavykusiais ir patikimais. 1990 metais Rusija pardavė 36 išlikusius variklius kompanijai „Aerojet General", po 1 100 000 JAV dolerių už kiekvieną. Trys iš jų buvo panaudoti japonų eksperimentinėse raketose J1 ir J2

Šaltiniai
---------

1. ↑  Гудилин В. Е. Слабкий Л. И. Ракетно-космический комплекс Н1-Л3 // Ракетно-космические системы (История. Развитие. Перспективы). — М. 1996. — 326 с.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Visočica |
| --- |
| Visočicos kalnas ir Visoko miestasVisočicos kalnas ir Visoko miestas |
| **Aukštis** | 219 m |
| **Žemynas** | Europa |
| **Šalys** | Bosnijos ir Hercegovinos vėliava Bosnija ir Hercegovina |
| **Kalnynas** | Dinarai |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Visočica

  |
| **Koordinatės:** | 43°58′42″ š. pl. 18°10′40″ r. ilg.﻿ / ﻿43.97833°š. pl. 18.17778°r. ilg.﻿ / 43.97833; 18.17778Koordinatės: 43°58′42″ š. pl. 18°10′40″ r. ilg.﻿ / ﻿43.97833°š. pl. 18.17778°r. ilg.﻿ / 43.97833; 18.17778 |
|  |
|  **Vikiteka** | Visočica |

**Visočica** (bosn. *Visočica*) – kalnas Dinaruose, Bosnijoje ir Hercegovinoje, šalia Visoko miesto. Aukštis – 219 m. Visočica yra taisyklingos piramidės formos, todėl apie šį ir kelis gretimus kalnus sklinda pasakojimai, esą tai senovinės piramidės (žr. Bosnijos piramidės).

XIV a. ant Visočisos stovėjo Visoko pilis (šaltiniuose minima nuo 1355 m.), buvo įtvirtintas miestas. XVI a. pilis jau buvo apleista, 1626 m. senasis Visokas minimas tarp išnykusių miestų.

2005 m. bosnis Semir Osmanagić iškėlė hipotezę, kad Visočica yra milžiniška senovinė piramidė, kurią padengusi žemė. Moksliniai tyrimai įrodė šios hipotezės klaidingumą.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Rtanis
Bažnyčia Konsepsjone
Čikitanijos misijų žemėlapis
**Čikitanijos jėzuitų misijos** – XVII–XVIII a. jėzuitų redukcijos, įsikūrusios rytų Bolivijoje, Santa Kruso departamente, vadinamame Čikitanijos regione – atokiame Gran Čako lygumos pakraštyje tarp Paragvajaus ir Grandės upių.

Čikitanijos jėzuitų misijos išsiskiria savo unikalia architektūra: iš medžio ir plaušplyčių pastatytomis nedidelėmis, plačiastogėmis bažnyčiomis.

Redukcijos Čikitanijoje pradėjo kurtis 1691 m. – pati pirmoji misija buvo įsteigta San Chavjere. Iki 1760 m. buvo iš viso įsteigta 11 misijų. Jėzuitų žinioje atsidūrė įvairios tupių – gvaranių gentys: gvaraniai, čiriguanai, ajoreo, čikitanai, gvarajai, samukai. Misionieriai nesėkmingai bandė plėstis į šiaurę: pajagvų ir gvajkurų gentys pasipriešino. Misijoje gyvendavo po 2000-4000 indėnų, valdomų 2 jėzuitų ir kasikų, kurie tarpininkaudavo indėnų ir misionierių reikaluose. Vertėsi medaus surinkimu, matės, tamarindų medvilnės auginimu, batų, odos dirbinių, muzikos instrumentų gamyba. 1767 m. Ispanijos karaliaus Karolio III įsakymu jėzuitų misijos panaikintos, jėzuitai priversti palikti misijų valdas, o indėnai paimti į vergiją arba pabėgo į miškus. Tačiau misijų bažnyčios priešingai nei Argentinoje, Paragvajuje ir Brazilijoje nesunyko, o yra prižiūrimos iki pat šių dienų.

UNESCO pasaulio paveldo sąraše
------------------------------

1990 m. Čikitanijos misijos dėl savo architektūros ir istorinės reikšmės įtrauktos į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Jam priklauso šios misijos:

* San Chavjeras;
* Konsepsjonas;
* Santa Ana de Velaskas;
* San Migel de Velaskas;
* San Rafael de Velaskas;
* San Chosė de Čikitosas.

Nuorodos
--------

* Išsamios, iliustruotas aprašymas jėzuitų sumažinti Chiquitanía (anglų kalba) Archyvuota kopija 2011-07-08 iš Wayback Machine projekto.

|  |  |
| --- | --- |
| UNESCO vėliava | UNESCO pasaulio paveldasObjekto nr. 529  (anglų k.) • (prancūzų k.) |

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R Pasaulio paveldo objektai Bolivijoje |
| --- |
|  |
| Materialusis | 
Potosi (1987) · Čikitanijos jėzuitų misijos (1990) · Sukrės istorinis miestas (1991) · Samaipatos fortas (1998) · Noel Kempff Mercado nacionalinis parkas (2000) · Tihuanakas (2000) · Qhapaq Ñan Andų kelių sistema (2014, su dar 5 šalimis) | Argentinos vėliavaArgentinos vėliava |
|  |
| Nematerialusis | 
Kaljavajų Andų pasaulėžiūra (2008) · Oruro karnavalas (2008) · Ičapekenės fiesta, didžiausia San Ignacio de Moxos šventė (2012) · Jamparų šokiai pukljai ir ajariči (2014) · Ritualinės Alasitos kelionės La Pase (2017) · Visagalio Viešpaties Jėzaus Švč. Trejybės festivalis La Pase (2019) |

 |
| Čiklajus*Chiclayo* |
| --- |
|        |
| *Čiklajaus centras* |
|  |
| 

ČiklajusČiklajus

6°46′0″ p. pl. 79°50′0″ v. ilg.﻿ / ﻿6.76667°š. pl. 79.83333°r. ilg.﻿ / 6.76667; 79.83333﻿ (Čiklajus)Koordinatės: 6°46′0″ p. pl. 79°50′0″ v. ilg.﻿ / ﻿6.76667°š. pl. 79.83333°r. ilg.﻿ / 6.76667; 79.83333﻿ (Čiklajus) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5) |
|  |
| **Valstybė** | Peru vėliava Peru |
| **Departamentas** | Lambajekės departamentas |
| **Provincija** | Čiklajaus provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2020) | 651 100  |
| **Altitudė** | 27 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Čiklajus |

**Čiklajus** (isp. *Chiclayo*, keč. *Chiklayu*) – miestas šiaurės vakarų Peru, Kostoje, netoli Ramiojo vandenyno pakrantės. Lambajekės departamento centras. 630 tūkst. gyventojų (su priemiesčiais virš 910 tūkst.). Per miestą eina Panamerikos plentas.

Istorija
--------

Senovėje, dabartinio miesto apylinkėse vystėsi Močikų ir Lambajekės kultūros. Čiklajus įkurtas 1560 m. XVI–XIX a. gyvavo kaip nedidelė metisų ir indėnų gyvenvietė. Dėl savo geros geografinės padėties pradėjo sparčiai augti. 1835 m. tapo departamento centru.

Ekonomika
---------

Žemės ūkio rajono centras (auginami ryžiai, cukranendrės). Maisto (cukraus, ryžių valymo), statybinių medžiagų ir kita pramonė. Universitetas.

Lankytini objektai
------------------

* Miesto parkas
* 1869 m. pastatyta katedra
* Savivaldybės rūmai
* Veronikos koplyčia
* Šv. Antano bazilika

Šaltiniai
---------

1. PERU: Regions & Cities
2. ↑  PERU: Regions & Cities
| Čiljonas |
| --- |
| Čiljonas sausmečiu Čiljonas sausmečiu |
| **Ilgis** |  ? km |
| **Ištakos** | Andai |
| **Žiotys** | Ramusis vandenynas |
| **Šalys** | Peru vėliava Peru |

**Čiljonas** (isp. *Río Chillón*) – upė Peru pakrantės srityje, Limos departamente. Prasideda Andų kalnų ledynuose ir derlingu slėniu teka per Limą į Ramųjį vandenyną. Į jį įteka ties Kaljao. Upė būna vandeningiausia tarp gruodžio ir kovo.

Archeologija
------------

Čiljono upės slėnis yra svarbi archeologinė vietovė, kurioje aptinkami seniausių Peru kultūrų pėdsakai. Seniausi žmogaus veiklos požymiai – skaldyti akmenys datuojami 13-14 tūkst. metų atgal. Šis seniausias archeologinis sluoksnis vadinamas Raudonuoju. Okendo sluoksnyje aptikta plonų ilgų peilių, kurie galimai gaminti prieš 12 tūkst. metų. O Čiveteros I ir Čiveteros II sluoksniuose jau rasta akmeninių buožių ir ietigalių. Čiljono slėnyje taip pat yra ~5000 metų senumo El Paraiso piramidė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Stingl, Miroslav, *Žvaigždžių garbintojai*, Praha, 1980 m.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Terviurenas
**Terviurenas** (angl. *Tervueren*) - bandšunis, sargšunis kilęs iš Belgijos, vienas iš keturių belgų aviganio tipų. Terviurenai yra grakštūs, elegantiški, liekni, raumenys tvirti, bet nėra dideli. Patino aukštis ties gogu 62 cm, kalės - 58 cm. Gali būti ne daugiau kaip 2 cm žemesnis ar ne daugiau kaip 4 cm aukštesnis. Plaukai ilgi, su pavilne. Raudo, pilko, rusvo atspalvio. Snukis juodas.

Priežiūra
---------

Per dažnai šukuojant šunį galima sugadinti pavilnę. Besišeriantį šunį patartina šukuoti retomis šukomis, kad kailis atrodytų dailiau.

Charakteris
-----------

Šie šunys energingi, budrūs, sumanūs, guvūs.

### Dresūra

Dar mažas terviurenas turi išmokti pasitikėti savimi. Patartina vestis jį į naujas vietas ir pratinti prie kitų žmonių bei gyvūnų. Reikia saugoti, kad jo niekas negąsdintų ir neskriaustų. Greitai išmoksta komandų ir puikiai suvokia šeimininko balso intonacijas. Mušti šunį ir rėkti ant jo nereikia, tai neduoda norimo efekto. Terviureną reikia auklėti švelniai, bet ryžtingai. Tinka įvairioms šunų sporto rungtims, ypač vikrumo kamuoliuko gaudymo varžyboms.

Elgesys su kitais gyvūnais ir žmonėmis
--------------------------------------

Sutaria su kitais šunimis, katėmis ir kitais naminiais gyvūnais, ypač jei prie jų buvo pratinamas iš mažens. Sutaria ir su vaikais, jei šie jo neskriaudžia. Nepažįstamų žmonių vengia.

Mankšta
-------

Kad terviurenas būtų ramus, jam reikia pakankamai mankštintis. Mėgsta žaisti kamuoliuku ir atnešti daiktus.

Pastabos
--------

Griunendalis ir Terviurenas – tai belgų aviganio veislės. Kanadoje ir JAV jos dar nepripažintos kaip atskiros veislės. Amerikos veislynų klubas, kartu su savo atšakomis Australijoje ir Naujojoje Zelandijoje, terviurenus laiko atskira veisle.
|  |
| --- |
| Straipsnių serija |
| **Krikščionybė** |
|  |
| 
Pranašai ir dvasininkai 

|  |
| --- |
| Švenčiausioji Trejybė · Dievas Tėvas · Dievas Sūnus · Šventoji Dvasia
Dievo karalystė · Marija · Apaštalai · Apaštalas Petras · Apaštalas Paulius |

 |
| 
Biblija 

|  |
| --- |
| Biblija · Senasis Testamentas · Naujasis Testamentas · 
Evangelija · Mato · Morkaus · Luko · Jono · Apokrifas |

 |
| 
Istorija 

|  |
| --- |
| Ankstyvoji krikščionybė · Kryžiaus žygiai · Reformacija |

 |
| 
Atšakos 

|  |
| --- |
| Katalikybė · Stačiatikybė · Protestantizmas |

 |
| 
Kultūra ir visuomenė 

|  |
| --- |
| Ankstyvosios krikščionybės menas · Bažnyčia · Cerkvė · Evangelizacija · Liturginiai metai · Sakramentas |

 |
| 
Infolentelė: žiūrėti • aptarti • redaguoti |

Švenčiausioji Trejybė. Simono Čechovičiaus (1689–1775) paveikslas Lietuvos Nacionaliniame muziejujeŠvenčiausioji Trejybė Trinidado-anglikonų herbe
Švenčiausioji Trejybė lotyniškai
**Švenčiausioji Trejybė** (lot. *Trinitas*) – krikščionybėje vienas Dievas trijuose asmenyse: Dievas Tėvas, Dievas Sūnus ir Dievas Šventoji Dvasia. Trejybės koncepcija pradėta vartoti apie II a. doktrina išplėtota III a. Trejybės dogma buvo priimta Nikėjos (325 m.) ir Konstantinopolio (381 m.) Bažnyčios susirinkimuose.

Nors Biblijoje žodžio *Trejybė* nėra, tačiau šis žodis plačiai vartojamas krikščionių teologijoje. Pirmas Trejybės aprašymas randamas 180 metais Teofilo raštuose. 

Šventosios Trejybės formulė: Vardan Dievo Tėvo, Sūnaus, Šventosios Dvasios. Amen (lot. *In nomine Patris, et Filii, et Spiritus Sancti. Amen*).

Trejybės terminas yra vartojamas taip pat ir hinduizme, tai yra trys dievybės arba trimurti - Brahma, Višnus ir Šiva.

Šv. Trejybės formulė lotyniškai

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Trejybė*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, XI t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1983. T.XI: Šternbergo-Vaisius, 389 psl.
| Treleborgasšved. *Trelleborg* |
| --- |
| *Miesto panorama* |
|  |
| 

TreleborgasTreleborgas

55°22′25″ š. pl. 13°09′20″ r. ilg.﻿ / ﻿55.37361°š. pl. 13.15556°r. ilg.﻿ / 55.37361; 13.15556﻿ (Treleborgas)Koordinatės: 55°22′25″ š. pl. 13°09′20″ r. ilg.﻿ / ﻿55.37361°š. pl. 13.15556°r. ilg.﻿ / 55.37361; 13.15556﻿ (Treleborgas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Švedijos vėliava Švedija |
| **Lėnas** | Skonė |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1257 |
|  |
| **Gyventojų** (2005) | 25 643  |
| **Plotas** | 11,22 km² |
| **Tankumas** (2005) | 2 285 žm./km² |
|  |
| **Tinklalapis** |  |
|  **Vikiteka** | Treleborgas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Trèleborgas |

**Treleborgas** − miestas pietų Švedijoje, Skonės lėne, Treleborgo komunoje. Treleborge savo būstinę įkūrusi kompanija „Trelleborg AB", gaminanti gumos gaminius. Treleborgo uostas − vienas stambiausių Švedijoje. Per miestą eina Europos keliai E6 (jungiantis Treleborgą ir Kirkenesą (Norvegija)) bei E22 (jungiantis Holihedą (D.Britanija) ir Išimą (Rusija)).

Istorija
--------

Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose Treleborgas minimas nuo 1257 m. XIII a. jis jau buvo miestas, garsėjęs silkių žvejyba. 1260 m. Danijos karalius Erikas IV, kaip kraitį savo dukteriai Sofijai, padovanojo Treleborgo ir Malmės miestus Švedijos karaliui Valdemarui I. Tačiau, netrukus Treleborgas, kaip ir visa Skonės provincija vėl grįžo į Danijos sudėtį. 1619 m. po didžiulio gaisro Treleborgas prarado miesto teises. 1658 m. pagal Roskildės taikos sutartį miestas atiteko Švedijai. 1840 m. Treleborgui buvo suteiktos prekybinio miesto teisės, o 1867 m. suteiktos ir miesto teisės.

Sportas
-------

#### Futbolo klubai

* Trelleborgs FF (futbolo klubas)

#### Stadionai

* Vångavallen futbolo stadionas, kurio talpa 10 000 žiūrovai.
**Gerumo kristalas** – Kauno miesto savivaldybės įsteigtas apdovanojimas pasižymėjusiems, nesavanaudiškai be atlygio dirbusiems miesto ir Lietuvos labui asmenims. Dvidešimt iš jų pasiūlo patys Kauno gyventojai, nevyriausybinės organizacijos, o penkis kandidatus – ir miesto meras. Apdovanojimai įteikiami kalendorinių metų pabaigoje Kauno rotušėje vykstančioje kasmetinėje Gerumo šventėje.

Apdovanojimas teikiamas nuo 2008 m. Gerumo kristalas – tai simbolinis stiklo kristalas su Kauno herbu raudoname įdėkle bei įrašu apie laureatą ir jo nuopelnus. Jo autorius – dailininkas Edmundas Unguraitis.

Kandidatų siūlymas
------------------

Gerumo kristalais gali būti apdovanojami tiek Lietuvos, tiek ir užsienio piliečiai. Kandidatų pristatymuose pateikiama: asmens biografija, nuopelnų aprašymas (humaniški, reikšmingi, neatlygintini pretendento darbai Kaunui ir Lietuvai), duomenys apie valstybinius ir kitus ankstesnius apdovanojimus, tapatybę patvirtinančio asmens dokumento kopija. Už apdovanojimui pristatomų asmenų duomenų tikrumą atsako juos teikiančios organizacijos, institucijos ir pareigūnai. Apdovanojimui negali būti siūlomi politikai ir savivaldybės administracijos darbuotojai. Pateiktus pasiūlymus nagrinėja ir slaptu balsavimu galutinį sąrašą patvirtina savivaldybės Apdovanojimų taryba.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Gerumo plyta

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2014-12-16 iš Wayback Machine projekto. Kauno miesto savivaldybės teikiami apdovanojimai

Nuorodos
--------

* Gerumo kristalų gavėjų sąrašas Archyvuota kopija 2014-12-17 iš Wayback Machine projekto.
| Kokšetau sritis*Көкшетау облысы* |
| --- |
|  |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  | **1944 – 1997** |  → |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Kazachstano vėliava Kazachstanas |
| **Administracinis centras** | Kokšetau |
| **Rajonai** | 16 |
| **Oficialios kalbos** | rusų, kazachų |
|  |
| **Gyventojų** | 662 125 (1989) |
| **Plotas** | 78 100 km² |

**Kokšetau sritis** (kaz. *Көкшетау облысы*, rus. *Кокшетауская область*), iki 1993 m. – ***Kokčetavo sritis*** (*Кокчетавская область*) – buvusi sritis Kazachstano šiaurėje. Administracinis centras – Kokšetau (Kokčetavas).

Istorija
--------

Sritis sudaryta 1944 m. Kazachijos TSR sudėtyje, vėliau tapo nepriklausomo Kazachstano administraciniu vienetu. Panaikinta 1997 m. prijungiant prie Šiaurės Kazachstano srities.

Geografija
----------

Didžiąją dalį srities teritorijos užėmė Kazachijos kalvyno šiaurinė dalis – Kokšetau aukštuma (aukštis iki 947 m). Pagrindinė upė – Išimas. Telkšo Kokšetau ežerai. Išdirbti stepių ir miškastepių plotai, kalvose – pušynai.

Administracinis suskirstymas
----------------------------

1986 m. Kokčetavo srityje buvo 16 rajonų, 4 miestai (Kokčetavas, Ščiučinskas, Krasnoarmejskas, Stepniakas), 8 miesto tipo gyvenvietės. 1982 m. 36 % srities gyventojų gyveno miestuose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Всесоюзная перепись населения 1989 г.
2. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 217