recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Juozapas Stanislovas Sapiega** |
| --- |
|  |
| Sapiegos |
| Herbas „Lis" |
| Herbas „Lis" |
|  |
| Gimė | 1708 m. sausio 16 d.Gdanskas |
| Mirė | 1754 m. gruodžio 4 d. (46 metai)Vilnius |
| Tėvas | Aleksandras Povilas Sapiega |
| Motina | Marija Kristina de Betiun |
|  |
|  **Vikiteka** | Juozapas Stanislovas Sapiega |

**Juozapas Julijonas Stanislovas Sapiega** (1708 m. sausio 16 d. Gdanskas – 1754 m. gruodžio 4 d. Vilnius) – LDK valstybinis ir bažnytinis veikėjas, Gniezno (1728–1732) ir Varšuvos kanauninkas (1730), Žemaitijos arkidiakonas (1733), Trakų rektorius (1739), Lietuvos didysis dvasinis referentas (1737–1754), Vilniaus vyskupas koadjutorius (1737–1754).

Biografija
----------

Juozapas Stanislovas Sapiega
Kilo iš magnatų Sapiegų giminės Čereisko-Ružanų linijos, herbo „Lis" savininkas, Lietuvos didžiojo maršalkos Aleksandro Povilo Sapiegos (1672–1734) ir Marijos Kristinos de Betiun (1677–1721) antrasis sūnus. Broliai – Kazimieras Leonas ir Mykolas Antanas.

Jo krikšto tėvu buvo Stanislovas Leščinskis.

Iki 1727 metų mokėsi jėzuitų kolegiume, Braneve, po to Švento Kryžiaus seminarijoje, Varšuvoje. 1729 m. balandžio 18 d. tapo ipodiakonu, 1730 m. kovo 5 d. buvo paskirtas Žemaitijos arkidiakonu. 1732 m. kovo 14 buvo įšventintas į diakonus, o tų pačių metų gegužės 8 d. – į kunigus.

1733 metais Juozapas Stanislovas Sapiega elekciniame seime palaikė Stanislovo Leščinskio kandidatūrą į Lenkijos karaliaus sostą, po jo atsižadėjimo išvažiavo kartu su juo į Gdanską ir Kionigsbergą. Jo paskyrimas Kameneco vyskupu nebuvo patvirtintas Šventojo Sosto. Lietuvos didžiojo kanclerio Jono Fredriko Sapiegos palaikymo dėka, Juozapas Stanislovas Sapiega buvo priimtas Lenkijos karaliaus Augusto III Vetino, nuo kurio 1737 metais gavo paskyrimą į Vilniaus vyskupo koadjutoriaus pareigas.

1740 metais kartu su broliu Mykolu Antanu gavo teises į savo giminaičių Aleksandro Mykolo ir Mykolo Ksavero globą, kuri paskatino aktyviau dalyvauti vyskupą politiniuose reikaluose. 1740–1742 metais dalyvavo turto ginčuose su Radvilomis. 

Po didelio gaisro Vilniuje 1748 metais sukūrė naują Lietuvos sostinės planą, kad išvengti panašių nelaimių ateityje. Tačiau tas planas magistrato buvo atmestas dėl didelių išlaidų jo įgyvendinimui.

Surinko nuosavą biblioteką, perrašinėjo knygas, tyrė ir susistemino Sapiegų archyvus. 1753 metais Vilniaus akademijai įgijo teleskopą.

Mirė 1754 m. gruodžio 4 d. Vilniuje, buvo palaidotas Vilniaus katedroje.

Literatūra
----------

* Вялікае княства Літоўскае: Энцыклапедыя. У 3 т. / рэд. Г. П. Пашкоў і інш. Т. 2: Кадэцкі корпус – Яцкевіч. – Мінск: Беларуская Энцыклапедыя, 2005. – 788 с.: іл. ISBN 985-11-0378-0.

Nuorodos
--------
| **Juozapas Sierakauskas** |
| --- |
|  |
| Sierakauskai |
| Herbas „Sierakowscy" |
| Herbas „Sierakowscy" |
|  |
| Gimė | 1682 m. gegužės 9 d. |
| Mirė | 1748 m. (~66 metai) |
| Tėvas | Jonas Andrejus Sierakauska |
| Motina | Katerina Stadnicka |
| Sutuoktinis (-ė) | Elžbieta Miončinska, Liudvika Zaluska |
| Vaikai | Sebastijonas, Ignotas |

**Juozapas Sierakauskas** (m. 1748 m.) – Karūnos didysis sargybinis 1730-1748 m. Žitomiro seniūnas 1725-1727 m. karaliaus pulkininkas 1711 m. Alšėnų seniūnas, nuo Belzo vaivadijos Dzikovo konfederacijos kancleris 1734 metais, diplomatas.

Biografija
----------

Buvo Belzo kašteliono Jono Adriaus Sierakausko ir jo pirmos žmonos Katerinos Stadnickos sūnus. Nuo 1692 mokėsi jėzuitų kolegiume, Liubline, po to tėvo nurodumu tarnavo Karūnos armijoje. 1697 metais buvo Alšėnų seniūnas. Elekcijoje atidavė savo balsą už Frydrichą Augustą. 1707 metais dalyvavo Sandomiro onfederacijoje Lvove. 1720 metais dalyvavo seime kaip pasiuntinys nuo Belzo vaivadijos. 1722 metais buvo seime Varšuvoje. Pasiuntinys į 1729 metų seimą nuo Belzo vaivadijos.. 1730 metais tapo Karūnos didžiuoju sargybiniu.

Šeima
-----

Pirmoji Juozapo žmona kurią vedė apie 1709 metus buvo Elžbieta Miončinska (m. 1732) Voluinės vaivados Atanazo Miončinskio duktė. Nuo santuokos su kuria turėjo tris dukteris: Teresę ištekėjusią už Krokuvos miesto vėliavininko ir raštininko Romano Sierakausko, Joaną ištekėjusią už Haličo stalininko Mykolo Jastžembskio (m. prieš 1764.03.18), ir nežinomo vardo (m. 1762) taip pat sūnų Alšėnų seniūną Sebastijoną. 

Antra žmona kurią vedė Jasnoje Goroje 1735 metais buvo Liudvika Zaluska, Lietuvos didžiojo prievaizos Karolio Zaluskio duktė, Ravos vaivadis Aleksandro Zaluskio anūkė. Nuo antros santuokos turėjo vienintelį sūnų Alšėnų seniūną Ignotą.

Literatūra
----------

* *Historia Dyplomacji Polskiej, tom II 1572-1795* pod red. Zbigniewa Wójcika, PWN Warszawa 1982, s. 377.

Išnašos
-------

1. ↑  Urzędnicy województw kijowskiego i czernihowskiego XV-XVIII wieku. Spisy". Oprac. Eugeniusz Janas, Witold Kłaczewski. Kórnik 2002, s. 320.
2. ↑  Konfederacja Generalna Stanów Koronnych y Wielkiego Xięztwa Litewskiego na walnym zieźdźie w Dźikowie pod Sandomierzem postanowiona dnia V miesiąca Listopada. Roku Pańskiego MDCC.XXXIV, brak paginacji.
3. ↑  Teka Gabryela Junoszy Podoskiego, t. III, Poznań 1856, s. 303.
| **Jurgis Gudas*Jurgelis*** |
| --- |
| Gimė | 1868 m. balandžio 22 d.Kumžaičiuose, Plungės raj. |
| Mirė | 1941 m. gruodžio 7 d. (73 metai)hitlerininkų nužudytas Kvecių miškelyje, Kretingos r. |
|  |
| Veikla | knygnešys, Lietuvos politinis veikėjas, Kretingos rajono Garbės pilietis |
| Partija | 1905 m. Lietuvos socialdemokratų partija |

**Jurgis Gudas** (*Jurgelis*, 1868 m. balandžio 22 d. Kumžaičiuose, Plungės r. – 1941 m. gruodžio 7 d. nužudytas Kvecių miškelyje, Kretingos r.) – knygnešys, Lietuvos politinis veikėjas, Kretingos rajono Garbės pilietis.

Biografija
----------

Vaikystėje netekęs tėvų, gyveno pas gimines Kuliuose. Anksti išmoko skaityti lietuviškai ir rusiškai. Nuo 1890 m. knygnešys, iš Mažosios Lietuvos į Kulius, Žemaičių Kalvarijos, Kartenos, Kretingos, Plungės, Alsėdžių apylinkes, Mažeikius gabeno lietuvišką spaudą, nuo 1892 m. ir socialdemokratinę spaudą. Aprūpindavo spaudiniais Juozą Tumą, tuo metu dirbusį vikaru Kuliuose. Jo pagrindiniais bendradarbiais buvo Jurgis Bielinis, Adomas Mika, Morta Zauniūtė.

Turėjo patikimų spaudos platintojų, todėl jo nepavykdavo susekti. Tiktai kartą, einant per sieną apšaudė pasienio sargybinis. Buvo sužeista akis ir ta akimi prarado regėjimą. Bet ir toliau gabeno ir platino lietuvišką spaudą. Rusų persekiojamas turėjo apie 3000 rublių nuostolių, nors sprukdamas niekados knygų nebuvo pametęs.

Kūrė kuopeles knygoms ir laikraščiams skaityti ir pats labai daug skaitė.

1905 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, Didžiojo Vilniaus Seimo dalyvis. Už Seimo nutarimų vykdymą policijos persekiotas, iki 1913 m. slapstėsi. Socialdemokratinės spaudos dar parnešdavo ir po spaudos draudimo panaikinimo.

Nepriklausomoje Lietuvoje gavo 75 litų knygnešio pensiją. Vokiečių okupacinės administracijos įsakymu sušaudytas Kvecių miške.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Merkys. *Jurgis Gudas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 254 psl.
**Finansinis turtas** – tai tokia turto rūšis, kuri apima visas piniginių bei finansinių priemonių rūšis. Kadangi pinigai pasireikšti tiek grynųjų pinigų formoje, tiek indėlių formoje arba pinigų fondo formoje, finansinis turtas apims visas šias piniginio turto rūšis. Tuo tarpu finansinės priemonės apims ir vertybinius popierius: akcijas ir obligacijas, investicinius fondus ir kitus vertybinius popierius.

Nagrinėjant finansinį turtą esantį įmonės balanse, pirmiausia reikia remtis apskaitą reglamentuojančiais apskaitos standartais. Apskaitos standartai išskiria tris pagrindines finansinio turto rūšis:

1. Pinigai ir jų ekvivalentai – įmonės pinigų kasoje arba bankų einamosiose sąskaitose laikomos lėšos bet kuria valiuta, trumpalaikiai skolos vertybiniai popieriai.
2. Sutartinė teisė gauti pinigus ar pinigų ekvivalentus – įvairios sutartimis reglamentuotos prievolės, pagal kurias juridinis asmuo turės gauti tam tikras pinigų sumas.
3. Kitų įmonių išleisti vertybiniai popieriai – turimos kitų įmonių akcijos ar obligacijos, taip pat kitos finansinės priemonės (bet ne išvestinės).
4. Įvairios išvestinės finansų priemonės.

Šaltiniai
---------

* Finansinis turtas Finansistas.net, panaudota 2015.09.02
**Financial Times (FT)** – prestižinis Didžiosios Britanijos verslo, finansų, ekonomikos ir politikos dienraštis. Laikraščio pasaulinis tiražas siekia 600 tūkst. egzempliorių (iš kurių 267 000 skaitmeninių prenumeratų). Pirmasis „Financial Times" numeris pasirodė 1888 m. Jo primtakas „Financial News" pasirodė ketveriais metais anksčiau su kuriuo FT vėliau susiliejo. FT priklausė JK žiniasklaidos koncernui „Pearson". FT taip pat anksčiau priklausė 50% „The Economist" akcijų paketas.

2013 m. „Financial Times" pristatė rinkai *fastFT*, greitai besikeičiantį naujienų srautą, kurio naujienos paskui būna publikuojamos laikraštyje ir FT tinklalapyje.

Nuorodos
--------

* FT.com Archyvuota kopija 2014-03-16 iš Wayback Machine projekto. tinklalapis

Išnašos
-------

1. ↑  Pearson: FT Group: Performance 2011. Archyvuota kopija 2012-12-14 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  FT Media Kit: The FT’s Average Daily Global Audience. Archyvuota kopija 2012-09-19 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Financial Times: History. Archyvuota kopija 2014-09-21 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑  „The Financial Times accelerates its news with fastFT". *Nieman Lab*. Nuoroda tikrinta 2016-05-28.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Prinsapolka |
| --- |
| Sierą išvežančios baržos Prinsapolkoje XX a. vid. Sierą išvežančios baržos Prinsapolkoje XX a. vid. |
| **Ilgis** | 330 km |
| **Ištakos** | Chinotegos departamentas |
| **Žiotys** | Karibų jūra |
| **Šalys** | Nikaragva |
|  |
|  **Vikiteka** | Prinsapolka |

**Prinsapolka** (isp. *Río Prinzapolka*) – upė rytų Nikaragvoje. Prasideda miškinguose kalnuose Chinotegos departamento rytuose. Teka tarpukalvių slėniais į pietus Šiaurės Atlantiku, vėliau pasuka į rytus ir teka pelkėta, džiunglėmis apaugusia žemuma. Ten vaga smarkiai meandruoja. Įteka į Karibų jūrą ties Prinsapolkos gyvenviete.

Didžiausias intakas – Bambana (kairysis).

XX a. upės baseine vykdyta aukso ir kitų metalų gavyba, upe buvo plukdomos žaliavos taip pat bananai. Upės pavadinimas kilo nuo prie jos gyvenusių indėnų prinsų (giminingi sumams) genties, bet XIX a. vid. juos išstūmė miskitai.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Princas konsortas** (angl. *prince consort*) – valdančios karalienės vyras, kuris pats nėra karalius. Kai kuriais atvejais *princas konsortas* yra oficialus valdančios karalienės vyro titulas. Anglų kalboje jis prasideda didžiosiomis raidėmis – *Prince Consort*.

Formalų princo konsorto titulą turėjo karalienės Viktorijos (valdžiusios 1837–1901 m.) vyras Saksonijos-Koburgo ir Gotos princas Albertas (*Prince Albert of Saxe-Coburg and Gotha*), kuriam šį titulą suteikė jo žmona 1857 m.

Šiuo metu princai konsortai yra:

* Danijos princas Henrikas, kuris yra Danijos valdančios karalienės Margretės II (*Margrethe II*) vyras. Jis irgi turi formalų princo konsorto titulą (suteiktas 2005 m.).

Pripažįstant socialinę padėtį valdančios karalienės vyras gauna princo ar princo konsorto titulą. Nevisiškai aišku, kas nutiktų, jeigu princas konsortas pergyventų savo žmoną valdančią karalienę, ir ši neturėtų įpėdinių, kadangi tokių įvykių istorijoje praktiškai nėra nutikę.

Analogiškas titulas *princesė konsortė* Vakarų Europoje neegzistuoja, kadangi karalių žmonos visada būdavo ir yra vadinamos *karalienėmis* (angl. *queen*). Tuo tarpu Maroko karaliaus Mohamedo VI (*Mohammed VI of Morocco*) žmona Maroko princesė Lala Salma (angl. *Princess Lalla Salma of Morocco*) turi *princesės konsortės* titulą.
*Šis straipsnis apie upę. Apie miestą vaiduoklį skaitykite straipsnyje Pripetė (miestas).*

| Pripetė |
| --- |
| Pripetė ties Mozyriumi Pripetė ties Mozyriumi |
| **Ilgis** | 761 km |
| **Baseino plotas** | 114 300 km² |
| **Vidutinis debitas** | 448 m³/s |
| **Ištakos** | Volynės sritis |
| **Žiotys** | Dniepras |
| **Šalys** | Ukraina, Baltarusija |
|  |
|  **Vikiteka** | Pripetė |

**Pripetė** (rus. *Припять*, blrs. *Прыпяць*, ukr. *Прип’ять*, lenk. *Prypeć*) – upė Rytų Europoje, Dniepro dešinysis intakas. Prasideda šiaurės vakarų Ukrainoje, keli kilometrai nuo Lenkijos sienos. Teka į rytus Polesės žemuma Ukrainos (Volynės ir Rovno sr.) ir Baltarusijos (Bresto ir Gomelio sr.) teritorijomis. Nuo Mozyriaus suka į pietryčius ir grįžta į Ukrainą (Kijevo sr.). Įteka į Dnieprą (Kijevo tvenkinį) ties Černobyliu.

Didžiausi intakai:

* dešinieji – Vyževka, Turija, Stochidas, Styrė, Gorynė, Stviga, Ubortė, Slovečna, Užas;
* kairieji – Pina, Jaselda, Bobrikas 1, Cna, Lanė, Slučė, Ptičė, Ipa, Vitė, Braginka.

Užšąlusi laikosi nuo gruodžio vidurio iki kovo pabaigos. Laivuojama 591 km nuo žiočių. Žvejyba. Dniepro-Bugo kanalu sujungta su Vyslos baseinu, Oginskio kanalu (neveikiantis) – su Nemuno baseinu. Svarbiausi pakrančių miestai: Pinskas, Petrikovas, Mozyrius, Naroulia (Baltarusija), Černobylis (Ukraina).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983.
| **Irena Mačiūnaitė-Čokovienė** |
| --- |
| Gimė | 1934 m. balandžio 15 d.Kaunas |
| Mirė | 1995 m. balandžio 16 d. (61 metai)Šiauliai |
| Vaikai | Romanas Čokovas |
|  |
| Veikla | bibliotekininkė, kultūros veikėja |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Irena Mačiūnaitė-Čokovienė** (1934 m. balandžio 15 d. Kaune – 1995 m. balandžio 16 d. Šiauliuose) – Lietuvos bibliotekininkė, kultūros veikėja.

Biografija
----------

1955–1959 m. studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą Šiaulių pedagoginiame institute. Vėliau baigė bibliotekininkystės studijas Vilniaus universitete.

1964–1972 m. Šiaulių viešosios bibliotekos (dab. Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka) bibliotekininkė. 1977–1987 m. Šiaulių miesto centrinės bibliotekos (dab. Šiaulių miesto savivaldybės viešoji biblioteka) vedėja. Trumpai ėjo miesto Kultūros skyriaus vedėjos pareigas. Nuo 1992 m. iki mirties dirbo Šiaulių centrinės bibliotekos 3-jame filiale.

Dalyvavo visuomeninėje veikloje, Lietuvos kultūros fondo Šiaulių skyriaus sekretorė, Respublikos centrinių bibliotekų direktorių tarybos pirmininkė.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Irena Mačiūnaitė-Čokovienė. Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka
2. ↑  I.Čokovienės atsiminimai. Rankraštis (492.8 kb) Archyvuota kopija 2010-01-02 iš Wayback Machine projekto.
Iliustracija
Karolinos titulinis puslapis. Imprintas: Frankfurtas prie Maino, J. Schmidt. Verlegung Sigmund Feyrabends, 1577 m.
**Imperatoriaus Karolio V baudžiamasis teisynas** (vok. *Peinliche Halsgerichtsordnung Karls V*, *Keyser Karls des fünfften peinlich gerichts ordnung*) žinomas kaip **Constitutio Criminalis Carolina** (**CCC**), **Karolina** – 1532 m. Karlo V teisynas, istorinis baudžiamosios ir baudžiamojo proceso teisės šaltinis.

Istorija
--------

Iliustracija
*Constitutio Criminalis Carolina* sutrumpintai yra vadinama tiesiog Karolina (*Carolina*). CCC laikomas pirmuoju Vokietijos baudžiamosios teisės sąvadu (kodeksu), kuriame moderniai (pagal to meto teisės technikos lygį) buvo sistemintos baudžiamosios ir baudžiamojo proceso normos. Remiantis teisynu buvo vykdomas inkvizicinis teismo procesas (raganų medžioklė). Teisyne įtvirtintos kai kurios itin šiuolaikiškos nuostatos. Pvz. privalomas teismo proceso fiksavimas raštu (posėdžio protokolavimo institutas).

Karolio V baudžiamasis teisynas buvo sukurtas remiantis iš dalies ir 1507 m. Johann Freiherr von Schwarzenberg sudaryto Bambergo teisyno *Bambergensis* (kartu ir „kalavijo teisės", *Blutgerichtsbarkeit*) nuostatomis, Bambergo baudžiamuoju sąvadu.

Pilnas baudžiamojo teisyno pavadinimas, titulinis puslapis - Visų šviesiausiojo galingiausio [visus] įveikiančio šventosios Romos Imperijos Kaizerio Karolio penktojo baudžiamoji teisena, skaityta, sukurta ir priimta Reichstaguose Augsburge ir Regensburge, trisdešimtais, trisdešimt antraisiais metais (sen. vok. *Des allerdurchleuchtigsten großmechtigsten vnüberwintlichsten, Keyser Karls des fünfften, vnd des heyligen Römischen Reichs peinlich gerichts ordnung, auff den Reichstägen zu Augspurgk vnd Regenspurk, inn jaren dreissig, vnn zwey vnd dreisssig gehalten, auffgericht vnd beschlossen*).

Nusikaltimai pagal teisyną
--------------------------

Sunkūs nusikaltimai pagal CCC buvo:

* Žiauri žmogžudystė
* Nužudymas
* Plėšimas
* Padegimas
* Burtininkavimas.

Literatūra
----------

* *Die peinliche Gerichtsordnung Kaiser Karls V. und des Heiligen Römischen Reichs von 1532 = (Carolina).* Hrsg. und erl. von Friedrich-Christian Schroeder. Stuttgart: Reclam 2000 ISBN 3-15-018064-3.
* Elmar Geus: *Mörder, Diebe, Räuber: historische Betrachtung des deutschen Strafrechts von der Carolina bis zum Reichsstrafgfesetzbuch.* Berlin: Scrîpvaz-Verlag Krauskopf 2002 ISBN 3-931278-14-X
* Julius Friedrich Malblank: *Geschichte der peinlichen Gerichtsordnung von Kaiser Karl V.* Nürnberg: Grattenauer 1782 (Nachdruck: Goldbach: Keip 1998 ISBN 3-8051-0418-9)

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Karolina*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
Maisto davinio pašildymo maišelis
**Maisto davinio šildytuvas** – vandeniu aktyvuojamas egzoterminis cheminis šildytuvas, skirtas paruošto maisto pašildymui be ugnies. Pridedamas sauso maisto davinyje.

Veikimo principas
-----------------

Šildytuvas primena nedidelį pailgą plastikinį maišelį. Į jį įpilama vandens iki pažymėtos ribos (apie 30 g) cheminei reakcijai aktyvuoti. Šildytuve vanduo greitai reaguoja su smulkių magnio ir geležies miltelių bei valgomosios druskos mišiniu ir per kelias sekundes pasiekia virimo temperatūrą. Įkaitusiu šildytuvo maišeliu apjuosiamas šildomo maisto pakelis, kuris vėl uždaromas savo pakuotėje. Maistas pakankamai įkaista per 10 min.

Šildytuvas generuoja šilumą metalų oksidacijos-redukcijos reakcijos dėka:

Mg + 2H2O → Mg(OH)2 + H2 [+ šiluma]
Ši reakcija yra panaši į tą, kai oksiduojantis geležiai susidaro rūdys. Tačiau tai labai lėtas procesas, todėl labai svarbus korozijos greitis. Oksidacijos metu išskiriama šiluma. Drėgmėje geležis koroduoja greičiau, o sūriame vandenyje šis pocesas dar spartesnis. Magnio reakcija su deguonimi greitesnė, bet yra per lėta, kad sugeneruotų žymesnį šilumos kiekį. Cheminiam procesui paspartinti geležies milteliai maišomi su druska (NaCl) ir magnio milteliais.

Geležies ir magnio metalai elektrolite (tokiame kaip sūrus vanduo) sukuria galvaninį elementą, arba „bateriją", kuri gali generuoti elektros srovę. Į maisto davinio šildytuvą įpylus vandens, jis tirpina sausame cheminiame mišinyje esančią druską ir sukuria sūraus vandens elektrolitą, tokiu būdu kiekvieną geležies ir magnio miltelių dalelę paversdamas į mažytę bateriją. Geležies ir magnio dalelės tarpusavyje kontaktuoja ir jos staiga sudega, įvykstant daugybei miniatiūrinių trumpųjų jungimųsi. Tokiu būdu išsiskiria didelis kiekis šilumos. 

Maisto davinio šildytuvai gali būti pavojingi, jei netinkamai laikomi ar transportuojami.[reikalingas šaltinis]

Šaltiniai
---------

1. ↑  Flameless Heaters
2. ↑  Cold water+Supercorosion+Hot meals Archyvuota kopija 2020-07-12 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| 1996 m. Čarkhi Dadri aviakatastrofa |
| JA8119 modelis, 1984 m. 
Lėktuvo Boeing 747-168B modelis, patekęs į avariją |
|  Duomenys  |
| Data | 1996 m. lapkričio 12 d. |
| Vieta | Čarkhi Dadri, Indija |
| Lėktuvo tipas | Boeing 747-168BIlyushin Il-76 |
| Aviakompanija | Saudo Arabijos oro linijosKazachijos oro linijos |
| Išvykimo vieta | Indiros Gandi oro uostas, IndijaŠymkento oro uostas, Kazachstanas |
| Atvykimo vieta | Dahrano oro uostas, Saudo ArabijaIndiros Gandi oro uostas, Indija |
| Kelevių | 316 (iš viso) |
| Įgulos narių | 33 |
| Žuvusių | 316 (visi) |
| Likusių gyvų | 0 |

**1996 m. Čarkhi Dadri aviakatastrofa** – 1996 metų lapkričio 12 dieną įvykusi aviakatastrofa, kuomet Boeing 747-168B ir Iljušin Il-76 susidūrė virš Čarkhi Dadri kaimo, esančio maždaug 100 km nuo Delio. Žuvo visi abiejuose lėktuvuose skridę 349 žmonės.

Susidūrimas
-----------

### Boeing 747-168B

Saudo Arabijos oro linijų Boeing 747-168B lėktuvas, registracijos numeris HZ-AIH, išskrido iš Delio į Dahraną, 18:32 vietos laiku, su 312 keleiviais. Boeing 747-168B įgulą sudarė pilotas Khalidas Al Šubaily, antrasis pilotas – Naziras Khanas.

### Iljušin Il-76TD

Kazachstano oro linijų lėktuvas Iljušin Il-76TD, registracijos numeris UN-76435, išskrido iš Šymkento į Delį. Kapitonas – Genadijus Čerepanovas, antrasis pilotas Ermekas Džangirovas.

### Eiga

Iljušin Il-76TD lėktuvui buvo liepta nusileisti iki 15 tūkst. pėdų aukščio, o Boeing, keliaujančiam priešinga kryptimi, buvo liepta pakilti į 14 tūkst. pėdų aukštį. Maždaug po aštuonių minučių, Iljušin pilotai pranešė, kad pasiekė 15 tūkst. pėdų aukštį, bet iš tikrųjų jis buvo mažesnis - 14,5 tūkst. pėdų ir vis dar mažėjo. Dispečeris bandė susisiekti su Iljušin pilotais, tačiau negavo jokio atsakymo. Abu lėktuvai susidūrė. „Boeing" iš karto rėžėsi į žemę, o Iljušin tapo nekontroliuojamas, kol nukrito lauke.

Tyrimas
-------

Tyrėjai ištyrė, kad dėl avarijos buvo kaltas Kazachstano pilotas, nesilaikė nurodyto aukščio. Kazachstano orlaivių pilotai neturėjo pakankamų anglų kalbos žinių. Taip pat buvo įrodyta, kad lėktuvai susidūrė tarp debesų ir tai galėjo sumažinti matomumą.

Taip pat aviacijos tarnybos įpareigojo Indiją naudoti eismo avarijų išvengimo sistemą (TCAS).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Eilėraščio „Zdravljica", būsimo Slovėnijos himno, rankraštis.
**Kaligrama** (angl. *calligram*) – eilėraštis, frazė ar žodis, parašyti rankraštiniu ar spausdintiniu šriftu taip, kad vizualiai sukurtų tam tikro objekto ar scenos vaizdą. Paprastai šis vaizdas atspindi tai, kas parašyta. Pvz. eilėraščio eilučių išsidėstymas sukurią grafinį vaizdą, išreiškiantį eilėraščio temą. Pvz. Slovėnijos himnas „Zdravljica" buvo sukurtas kaip užstalės daina, todėl kiekvienas jo posmas kontūrais primena vyno taurę.

*Guillaume Apollinaire* buvo žinomas kaligramų autorius. Jis išleido eilėraščių knygą *Calligrammes* („Kaligramos"). Tipišku kaligramos pavyzdžiu yra jo eilėraštis, parašytas Eifelio bokšto pavidalu.

Galerija
--------

* Guillaume Apollinaire eilės „Eilėraštis, skirtas Lu"*Guillaume Apollinaire* eilės „Eilėraštis, skirtas Lu"
* Guillaume Apollinaire eilėraštis*Guillaume Apollinaire* eilėraštis
* Guillaume Apollinaire eilėraštis*Guillaume Apollinaire* eilėraštis
* Zoomorfinė arabų kaligramaZoomorfinė arabų kaligrama
* „Basmala" frazės (arab. bismi-llāhi ar-raħmāni ar-raħīmi, بسم الله الرحمن الرحيم kriaušės pavidalo kaligrama.„Basmala" frazės (arab. bismi-llāhi ar-raħmāni ar-raħīmi, بسم الله الرحمن الرحيم kriaušės pavidalo kaligrama.
*
| Žvingių herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 2009-03-23* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas 1792-05-15* |
|  |
| Ž • A • R |

**Žvingių herbas** – vienas iš Žvingių heraldikos atributų.

Aprašas
-------

Herbo skydo raudoname lauke auksinė ietis su sidabriniu ietigaliu, virš kurio įžambiu kryžiumi gulsčiai sukryžiuoti sidabriniai kardas ir kalavijas su auksiniais efesais. Ginklų rankenos kairėje skydo pusėje. Ginklai apjuosti žaliu laurų vainiku su auksinėmis uogomis.

Istorija
--------

Žvingiai buvo valsčiaus ir didelio dvaro centras, pro jį ėjo pasienio prekybos keliai. 1744 m. Zigmantas Vaza valdovo dekretu leido ketvirtadieniais rengti turgus, o 1792 m. gegužės 15 d. Stanislovas Augustas Žvingiams suteikė *Liustracijos privilegiją*. Joje rašoma: „kad tas miestas tiek teismo, tiek miesto valdymo reikaluose, tvirtindamas išrašus ir kitus raštus, patirtų tikrą garbę ir didžiuotųsi atskiru nuo kitų miestų herbu, jam suteikiame tokį herbą, kaip čia yra nupieštas, tai yra lauro vainiku apjuostus kalaviją, ietį ir kardą." Raudoname lauke buvo pavaizduota ietis ietigaliu aukštyn su dviem gulsčiai sukryžiuotais kardais smaigaliais į heraldinę dešinę pusę.

Tačiau jau po LDK ir Lenkijos padalijimo jis buvo pamirštas. Tik 1912 m. istorikas Janas Obstas, tyrinėdamas Lietuvos metriką, aptiko Žvingių herbo piešinį.

Istorinį herbą atkūrė dailininkas Arvydas Každailis. Lietuvos Respublikos Prezidentas herbą 2009 m. kovo 23 d. patvirtino dekretu Nr. 1K-1751.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Žvingių vėliava

Nuorodos
--------

1. ↑  Žvingių miesto herbas 1792 m. gegužės 15 d. privilegijos originale Archyvuota kopija 2011-01-30 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Žvingių miesto herbas 1792 m. gegužės 15 d. privilegijos Nr.59 įraše LM knygoje Archyvuota kopija 2011-01-30 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Žemės menas** yra XX a. 7-ame dešimtmetyje atsiradusi postmodernizmo meno srovė. Tai tarsi menininko dialogas su gamta, naujas požiūris į ją. Kuriant žemės meną, ugdomas žmogaus ekologinis sąmoningumas. Žmogus verčiamas įsižiūrėti, įsiklausyti į gamtą, pasijusti jos dalimi, ja grožėtis, puoselėti ir globoti. Žemės meno (kaip proceso ir meno) pavyzdžiai, žinomi ir fotografijų ir aprašymų, žiūrovo savimonėje įgaudavo ne teik materialų būvį. Dažnai šiems pavyzdžiams reikia daug erdvės, atstumų, natūralių medžiagų, ir jie fiksuojami daugiausia iš lėktuvo.

Kūriniai
--------

R. Smitsono sukurtas „Spiralinis molas"; anglas E. Goldsvortis kūrė iš uogų, žiedų, lapų, žiemą – iš sniego. Bulgaras K. Javačekas viską vinioja į audeklus ir virves: medžius pastatus, pakrantę, salas, tiltą, žmogų ir kt. Jo projektai erzindavo visuomenę, bet tai yra jo darbo esmė – irracionalumas, abejojimas vertybėmis.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RPostmodernizmo kryptys |
| --- |
|  |
| 
Primityvizmas · Popmenas · Kinetinis menas · Optinis menas · Minimalizmas · Konceptualizmas · Kūno menas · Žemės menas · Fluxus · Videomenas · Fotorealizmas · Media menas · Elektroninis menas |

 |
**Žemės muziejus** (lenk. *Muzeum Ziemi PAN w Warszawie*) – Lenkijos Mokslų akademijos Varšuvoje geologijos ir paleontologijos muziejus. Be pagrindinės užduoties – kaupti kolekcijas, taip pat vykdo geologinių paminklų apsaugą, organizuoja mokslinius tyrimus, populiarina visuomenėje žinias apie Žemės mokslus. Turi biblioteką.

Istorija
--------

1932 m. Varšuvoje atsirado „Žemės muziejaus draugija", kurios tikslas buvo „Žemės muziejaus" įkūrimas. Draugija pradėjo kaupti rinkinius, organizavo mokslinius tyrimus ir publikavo straipsnius. Tačiau muziejus įsikūrė tik 1948 m. o patalpas muziejui gavo tik 1950 m. 1951 m. duris atvėrė pirmoji muziejaus ekspozicija. 1966 m. muziejus išsiplėtė įsikurdamas naujame pastate, kuriam yra ir šiandien. Pirmasis muziejaus direktorius buvo S. Malkovskis, prieš tai dirbęs Vilniuje ir ten siekęs įkurti tokį muziejų. Jį 1950 m. pakeitė Antonina Halicka, taip pat dirbusi Vilniuje, vėliau, 1973 m. Krzysztof Jakubowski, vadovavęs iki 2008 m.
Nuo 1959 m. muziejus yra Lenkijos Mokslų akademijos dalis.

Rinkiniai
---------

„Žemės muziejaus" rinkiniai sudaro apie 170 tūkstančių objektų, surinktų iš visos Lenkijos ir daugelio skirtingų pasaulio regionų. Dalis rinkinių perkelta iš Vilniuje Stepono Batoro universitete dirbusių mokslininkų rinkinių.
Vertingiausi mineralų ir uolienų rinkiniai, pusbrangiai akmenys, bei meteoritai. Ypatingi augalų ir gyvūnų fosilijų rinkiniai. Turtinga gintaro kolekcija, savo unikaliais pavyzdžiais užima svarbią vietą pasaulyje. Atskirą kategoriją muziejuje sudaro mokslo istorijos apie Žemę archyvinės kolekcijos.

Biblioteka turi apie 51 tūkstantį inventorinių vienetų, tuo sudarydama vieną iš didžiausių Lenkijoje Žemės mokslų specialiųjų rinkinių.

Leidyba
-------

„Žemės muziejus" leidžia kasmentinį mokslinį žurnalą „Žemės muziejaus darbai" (lenk. *Prace Muzeum Ziemi*)

Literatūra
----------

* Jakubowski, K. 1982. Muzeum Ziemi – tradycje i współczesność. *Przegląd Geologiczny*, nr. 12.

Išnašos
-------

1. ↑  Gaigalas, A. 2003. Geologija Stepono Batoro universitete (1919–1939). *Geologija Vilniaus universitete, Tarptautinės konferencijos medžiaga*. Vilniaus universiteto leidykla, Vilnius,43–70.
|  *Amantle Montsho*  |
| --- |
|  |
|  |
| Pilnas vardas | Amantle Montsho |
| Gimė | 1983 m. liepos 4 d. (39 metai) |
| Atstovauja (-vo) |  Botsvana |
| Aktyvumo metai | 2003-dabar |
|  |
| Rungtys | Sprintas |
| Asmeniniai rekordai | 200 m: 23.01  400 m: 49.56 |
|  |
| Pasaulio čempionatas |
| **Auksas**1 | **Sidabras**0 | **Bronza**0 | **Suma**1 |
|  **Afrikos lengvosios atletikos čempionatas**  |
| **Auksas**2 | **Sidabras**1 | **Bronza**0 | **Suma**3 |
|  |
| Kiti titulai | Sandraugos čempionė |
| World Athletics profilis: |  |

**Amantle Montsho** (g. 1983 m. liepos 4 d.) – Botsvanos sprinterė. Pasaulio čempionė ir pirmoji šalies prizininkė pasaulio čempionatų istorijoje.

Biografija
----------

Aukščiausio rango varžybose Montsho debiutavo 2004 m. pelniusi teisę startuoti 2004 m. vasaros olimpinėse žaidynėse. tąkart sportininkė 400 m distanciją įveikė per 53,77 s, pasiekusi naują Botsvanos moterų nacionalinį rekordą į pusfinalių bėgimus nepateko ir bendroje įskaitoje užėmė 36 vietą tarp 42 sportininkių. 2005 m. pasaulio čempionate Montsho pusfinalių pasiekti vėl nepavyko. Užfiksavusi 53,97 s laiką ji liko keturiasdešimtoje vietoje. 2006 m. botsvanietė startavo Sandraugos žaidynėse. Pasiekusi pusfinalį savo bėgime likto penktoje vietoje ir į finalą nepateko. Tais pačiais metais sprinterė iškovojo sidabro medalį Afrikos čempionate. 2007 m. pasaulio čempionato metu Montsho pagaliau pavyko prasimušti į pusfinalį. Pastarajame sprinterė 400 m distanciją įveikė per 50,90 s ir užfiksavusi naują nacionalinį rekordą galutinėje rikiuotėje liko dvyliktoje vietoje. 2008 m. žiemos sezono metu sportininkė dalyvavo pasaulio uždarų patalpų čempionate. Ispanijoje vykusiose varžybose lengvaatletė pasiekė pusfinalį ir galutinėje įskaitoje užėmė 9-ąją vietą. Vasaros sezono metu Montsho pirmą kartą tapo Afrikos čempione, bei pagerino Afrikos čempionato rekordą. 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse bėgikė sugebėjo pasiekti finalinį 400 m bėgimą. Finale sportininkė atbėgo paskutinė ir galutinėje įskaitoje užėmė aukštąją aštuntąją vietą. Analogišką vietą sportininkė pasiekė ir 2009 m. pasaulio čempionato metu. 2010 m. žiemos sezono metu sportininkė užėmė ketvirtąją vietą pasaulio uždarų patalpų čempionate Dohoje. Vasaros sezono metu Montsho plenė aukso medalius Sandraugos žaidynėse, Afrikos čempionate ir kontinentinėje taurėje. 2011 m. sprinterė tapo pasaulio čempione ir pirmąją savo šalies prizininke pasaulio čempionatų istorijoje.

2014 m. Sandraugos žaidynių metu paimtame Montsho dopingo teste rasta draudžiamo stimiulianto metilheksamino. Sportininkei skirta dvejų metų diskvalifikacija.

Nuorodos
--------

* Amantle Montsho IAAF svetainėje Archyvuota kopija 2012-10-08 iš Wayback Machine projekto.
| **Irena Vasinauskaitė** |
| --- |
|  |
| Irena Vasinauskaitė 2010 m. vasario 5 d. Lietuvos kultūros fondo konferencijoje Seime. |
| Gimė | 1958 m. liepos 31 d. (64 metai)Šiauliuose |
| Sutuoktinis (-ė) | Algimantas Končius |
| Vaikai | Milda |
|  |
| Veikla | Lietuvos žurnalistė, Lietuvos persitvarkymo sąjūdžio veikėja |
|  |
|  **Vikiteka** | Irena Vasinauskaitė |

**Irena Vasinauskaitė-Končiuvienė** (g. 1958 m. liepos 31 d. Šiauliuose) – Lietuvos žurnalistė, Lietuvos persitvarkymo sąjūdžio veikėja, kraštotyrininkė.

Biografija
----------

1975 m. baigė Šiaulių Juliaus Janonio vidurinę mokyklą, studijavo žurnalistiką Vilniaus universitete, bet nebaigė. Dirbo Dotnuvoje Žemdirbystės mokslinio tyrimo institute, prekybos organizacijose, Šiaulių namų valdyboje. 1988 m. iš šios sovietinės organizacijos pervedimu paskirta Lietuvos persitvarkymo sąjūdžio Šiaulių miesto tarybos reikalų tvarkytoja. 1988–1990 m. Šiaulių sąjūdžio atsakingoji sekretorė. 1988–1989 m. Šiaulių sąjūdžio laikraščio „Krivūlė" redaktorė, 1989–1990 m. laikraščio „Savaitės krivūlė" redaktorė, redaktoriaus pavaduotoja. Visų Šiauliuose 1989–1992 m. vykusių rinkimų Sąjūdžio rinkiminių kampanijų organizatorė. 1993–2002 m. Tėvynės sąjungos narė, TS (LK) Šiaulių Aušros skyriaus pirmininkė, Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių bendrijos valdybos narė.

2000–2003 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narė. 2009 m. viena iš Sąjūdžio pirmeivių klubo organizatorių.

Kraštotyrinė veikla
-------------------

Kruopščiai kaupė ir saugojo Atgimimo laikotarpio archyvus. Prasidėjus 1991 m. rugpjūčio pučui visus dokumentus sudėjo į pieno bidoną, užplombavo ir užkasė tik jai ir jos vyrui žinomoje vietoje. Juos atkasė tik po 1998 m. birželio 3 d. Lietuvos Sąjūdžio konferencijos, skirtos Sąjūdžio dešimtmečiui paminėti. Išsaugotų dokumentų pagrindu parengė ir 1998 m. gruodžio pabaigoje 2000 egzempliorių tiražu išleido 670 puslapių knygą „Išsivadavimas. Sąjūdis Šiaulių krašte 1988–1990 metais". Tokie išsamūs Sąjūdžio archyvai išsaugoti ir paskelbti tik Šiauliuose.

Bibliografija
-------------

* Išsivadavimas. Sąjūdis Šiaulių krašte 1988–1990 metais. Sudarytoja ir straipsnių autorė. Vilnius, Savastis, 1998 m. ISBN 9986-420-21-0

Šaltiniai
---------

1. ↑  Archyvuota kopija 2010-07-08 iš Wayback Machine projekto. Irena Vasinauskaitė. Vyriausioji rinkimų komisija
2. ↑  Šiaulių Sąjūdžio ištakos. Gyvoji krašto enciklopedija „Graži tu mano" Archyvuota kopija 2014-03-06 iš Wayback Machine projekto.
**Vincas Nacevičius** (1875 m. balandžio 24 d. Jurbarke – 1943 m. sausio 24 d. Kaune) – vargonininkas, chorvedys, visuomenininkas.

Biografija
----------

1889 m. baigęs Raseinių mokyklą, 1890–1892 m. muzikos mokėsi pas Veliuonos vargonininką Joną Kumetį. 1892 m. Jurbarke suorganizavo nedidelį bažnytinį ir kartu pasaulietinį chorą, kuris 1893 m. dalyvavo „Birutės" draugijos dainų šventėje Tilžėje.

1896–1900 m. mokėsi Juozo Naujalio vargonininkų kursuose Kaune, kuriuos baigęs, 1900–1903 m. vargonininkavo, vadovavo vyrų ir vaikų chorams Kauno Švč. Trejybės bažnyčioje. Platino lietuvišką spaudą, iš Vydūno gaudavo dainų, kurių mokė savo chorus, vaidino dramos spektakliuose. Už lietuviškų dainų mokymą ir lietuvybės skleidimą sulenkėjęs prelatas P. Barauskas atleido iš Kauno Švč. Trejybės bažnyčios vargonininko pareigų.

1903–1914 m. vargonininkavo ir vadovavo mišriajam chorui Kauno karmelitų bažnyčioje. 1899–1914 m. buvo „Dainos" mišriojo choro (50 dalyvių) dirigentas, rengė solistus, ansamblius ir instrumentalistus, akompanavo koncertuose. Choras slaptai repetuodavo butuose ir Veršvų miške, dalyvaudavo kultūros renginiuose. Iki 1915 m. vadovavo dviem chorams – vyrų ir mišriajam (60 dalyvių), dirbo choro vadovu Kauno Šv. Juozapo darbininkų ir Moterų draugijose. Su gerai parengtais chorais koncertavo Kauno mieste.

Pirmojo pasaulinio karo metais pasitraukęs iš Lietuvos, 1915 m. nuvyko į Charkovą (Ukraina). Dirbo Lietuvių komiteto nukentėjusiems nuo karo šelpti sekretoriumi, vargonininkavo bažnyčioje. 1916–1918 m. gyveno Voroneže (Rusija) – buvo lietuvių karo pabėgėlių ir evakuotų gimnazijų bei mokytojų kursų muzikos ir dainavimo mokytojas, suorganizavo 120 moksleivių mišrųjį chorą, su kuriuo pasirodydavo reprezentaciniuose koncertuose.

Grįžęs į Lietuvą, 1918 m. apsigyveno Šeduvoje, kur per pusmetį subūrė nemažą chorą ir surengė keletą vakarų – koncertų su dainomis ir vaidinimais. 1918–1919 m. dėstė muziką Kauno „Saulės" mokytojų seminarijoje. Su moksleivių choru buvo nuvykęs į Palangą, Klaipėdą ir Karaliaučių. 1919–1920 m. buvo Kauno miesto karo nuostoliams apskaičiuoti komisijos sekretorius, vėliau – Kauno miesto ir apskrities socialinės apsaugos inspektorius.

Nuo 1926 m. Kauno Švč. Trejybės bažnyčios vargonininkas ir choro vadovas. Kurį laiką vadovavo 80 dalyvių Šv. Zitos draugijos merginų chorui. Chorus parengdavo Lietuvos dainų šventėms ir kitiems kultūros renginiams. Surinko ir lietuvių liaudies dainų, kurių dalį harmonizavo. Įvairiais muzikos klausimais rašė spaudoje.

1932 m. apako ir muzikiniame gyvenime nebedalyvavo. 1933 m. paskirta 150 litų Lietuvos vyriausybės pensija, kuri 1936 m. padidinta iki 200 litų. Už ilgametę kultūrinę – muzikinę veiklą ir tautinės sąmonės ugdymą apdovanotas Gedimino III laipsnio ordinu.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Lietuvių mokslo draugijos narių grupė 1912 m.   
Pirmoje eilėje: Jonas Jablonskis, Žemaitė, Petras Kriaučiūnas, Jonas Basanavičius, Liudvika Didžiulienė, Jonas Dielininkaitis;   
antroje eilėje: Vincas Palukaitis, Antanas Vileišis, Baltramiejus Čepulis, Adomas Sketeris, Gabrielius Landsbergis-Žemkalnis, Jonas Ambrozaitis;   
trečioje eilėje: Juozas Kairiūkštis, Jonas Spudulis, Mečislovas Davainis-Silvestraitis, Mykolas Kuprevičius
**Vincas Palukaitis** (1855 m. gruodžio 14 d. Skindeliškės kaime, Antanavo valsčius, Marijampolės apskritis – 1932 m. rugsėjo 10 d. Kaune) – Lietuvos pedagogas, knygnešys ir lietuvybės žadintojas.

Biografija
----------

Gimė ūkininkų šeimoje, mokyklą lankyti pradėjo jau būdamas šešiolikos metų. 1877 m. baigė Veiverių mokytojų seminariją ir pradėjo mokytojauti Kapčiamiesčio pradinėje mokykloje. 1891–1899 m. dirbo mokytoju Vilkaviškio pradinėje mokykloje, šioje švietimo įstaigoje pirmasis pradėjo dėstyti lietuvių kalbą. Mokinių tarpe platino nelegalią „Aušrą", buvo šio laikraščio leidybos komiteto nariu. Priklausė Sietyno knygnešių organizacijai, dalyvavo varpininkų suvažiavimuose. Įskųstas pogrindinio leidinio „Varpas" platinimo, buvo suimtas ir kalinamas Marijampolės kalėjime. 

Po arešto neteko darbo Vilkaviškio mokykloje, kurį laiką vertėsi privačiomis pamokomis. Vėliau įsikūrė Kėdainiuose, dalyvavo Lietuvių mokytojų sąjungos veikloje, bendradarbiavo mėnraštyje „Mokykla". Tapo Lietuvių mokslo draugijos nariu. Pajutęs, kad yra valdžios organų sekamas, pervažiavo gyventi į Varšuvą ir iki 1915 m. dirbo buhalteriu vienoje iš A.Nobelio įkurtų firmų. 

V.Palukaitis Varšuvoje įsteigė lietuvių kalbos kursus, buvo vienas iš *Lietuvių savišalpos draugijos* organizatorių. Prie draugijos veikė choras, kuriam vadovavo Mikalojus Konstantinas Čiurlionis. Vincas Palukaitis kartu su M. K. Čiurlioniu 1909 m. išleido dainų rinkinį liaudies mokykloms „Vieversys". Šio rinkinio kūrinai: V. Kudirkos „Tautiška giesmė" ir kitos dainos: „Pulkim ant kelių", „Aš padainuosiu dainų dainelę", „Šaltyšius" išpopuliarėjo visoje Lietuvoje. Iš kunigaikštienės Marijos Magdalenos Radvilienės laikraščiams leisti ir neturtingiems moksleiviams šelpti buvo gavęs 20 000 rublių. Lenkijos sostinėje organizavo lietuviškas pamaldas, subūrė 450 tikinčiųjų varšuviečių lietuvių parapiją. Kai Pirmojo pasaulinio karo metais Varšuvą užėmė vokiečių kariuomenė, V.Palukaitis išvyko į Vilnių, kur įsidarbino *Karo pabėgėlių šelpimo komitete*. 1918–1920 m. gyveno Smolenske, dirbo tautiečių valdomame „Vilijos" fabrike.

1920 m. grįžo į Nepriklausomą Lietuvą, darbavosi pradinių mokyklų inspektoriumi. Dalyvavo visuomeniniame darbe – buvo Šaulių sąjungos Kauno skyriaus kontrolės komisijos narys.

Šaltiniai
---------

* A. a. šaulys Vincas Palukaitis. // Trimitas Nr. 40, 1932 m. rugsėjo 29 d. psl. 791
* Antanas Žilinskas. *Iškilusis lietuvybės puoselėtojas* // Santaka, 2013-01-11﻿
* Archyvuota kopija 2018-03-16 iš Wayback Machine projekto. Palukaitis, Vincas // Kazlų Rūdos viešoji biblioteka
| **Vincas Sinkevičius** |
| --- |
| Gimė | 1924 m. lapkričio 18 d.Kalvarija, Marijampolės apskritis |
| Mirė | 2013 m. kovo 23 d. (88 metai)Marijampolė |
| Sutuoktinis (-ė) | Emilija |
| Vaikai | Zita, Lina, Virginija, Laimutis |
|  |
| Veikla | politinis veikėjas |
| Partija | 1989 m. Lietuvos socialdemokratų partija |

**Vincas Sinkevičius** (1924 m. rugsėjo 18 d. Kalvarijoje, Marijampolės apskritis – 2013 m. kovo 23 d.) – Lietuvos politinis veikėjas.

Biografija
----------

1946 m. suimtas Vokietijos karo belaisvių stovykloje, 1946 m. gruodžio 13-20 d. vykusiame 6-osios armijos karo tribunolo posėdyje Marijampolėje nuteistas sušaudyti, vėliau ištremtas.

Nuo 1989 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 1993–1995 m. LSDP tarybos narys, nuo 2001 m. Marijampolės skyriaus pirmininko pavaduotojas, LSDP prezidiumo narys.

1997–2000 m. ir 2005 m. Marijampolės rajono savivaldybės tarybos narys.

Žmona Emilija, dukros Zita, Lina ir Virginija, sūnus Laimutis.

Įvertinimas
-----------

* 1992 m. Sausio 13-osios atminimo medalis
* 2000 m. Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių medalis

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2010-01-14 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑
3. ↑
4. ↑
| Chrudimasček. *Chrudim* |
| --- |
|              |
|  |
|  |
| 

ChrudimasChrudimas

49°57′4″ š. pl. 15°47′44″ r. ilg.﻿ / ﻿49.95111°š. pl. 15.79556°r. ilg.﻿ / 49.95111; 15.79556﻿ (Chrudimas)Koordinatės: 49°57′4″ š. pl. 15°47′44″ r. ilg.﻿ / ﻿49.95111°š. pl. 15.79556°r. ilg.﻿ / 49.95111; 15.79556﻿ (Chrudimas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Čekijos vėliava Čekija |
| **Kraštas** | Pardubicių kraštas |
|  |
| **Meras** | Ing. František Pilný |
|  |
| **Gyventojų** (2020 m.) | 23 168  |
| **Plotas** | 33,20 km² |
| **Tankumas** (2020 m.) | 698 žm./km² |
| **Altitudė** | 240 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 537 01 |
| **Tinklalapis** | Oficiali svetainė |
|  **Vikiteka** | Chrudimas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Chrùdimas |

**Chrudimas** (ček. *Chrudim*) – miestas Pardubicių krašte, Čekijoje, istoriniame rytų Bohemijos regione. Chrudimo rajono administracinis centras. Nutolęs 110 km į šiaurės rytus nuo Prahos ir 11 km į pietus nuo Pardubicių. 23 168 gyventojų (2020 m. duomenys). Per miestą teka upė Chrudimka.

Istorija
--------

Pirmos archeologinės žymės datuotos 5. - 4-ame tūkstantmetyje prieš mūsų era, kada šiaurrytiname miesto pakraštyje egzistavo piliakalnis, vardu Pumberka. Pirmą kartą paminėtas 995 m. 1055 m. čia žygyje į Vengriją žuvo čekų kunigaikštis iš pršemislaičių dinastijos Bržetislavas I. Iki 1918 m. priklausė Habsburgų monarchijai. Valdant Marijai Teresei, tapo regiono centru. XIX a. gale gyveno 13 000 žmonių. Pramonės perversmas pakeitė gyventojų socialinę gerovę. Chrudimas buvo žinomas kaip „Rytų Bohemijos Atėnai".

Sportas
-------

* MFK Chrudim futbolo klubas.
* „Stadion Za Vodojemem" – futbolo stadionas, kurio talpa 1,5 tūkst. žiūrovų,

Miestų partnerystė
------------------

* Nyderlandai Edė (Nyderlandai)
* Slovakija Svidnykas (Slovakija)
* Lenkija Olesnica (Lenkija)

Išnašos
-------

1. ↑

Nuorodos
--------

* Oficiali miesto svetainė
Bernardinų vienuolynas

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Tykocino bernardinų vienuolynas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

**Tykocino bernardinų vienuolynas** (lenk. *Zespół Klasztorny Bernardynów w Tykocinie*) – tai bernardinų vienuolių vienuolynas Tykocino mieste, *ul. Klasztorna* gatvėje. Vienuolynas pastatytas 1771–1791 m.

Istorija
--------

Martynas Goštautas ir jo sesuo Aleksandra 1479 m. į miestą pakvietė bernardinų vienuolius. 1480 m. vasario 8 d. pagal popiežiaus Siksto IV bulę buvo įkurtas vienuolynas. 1483 m. buvo pastatyta prezbiterija, kurioje apsigyveno pirmieji vienuoliai. 1559 m. buvo pastatyta medinė Šv. Morkaus bažnyčia, į kurią persikėlė vienuoliai. 1630 m. Kristupas Viesiolovskis finansavo naujo altoriaus įrengimą. Naujojo vienuolyno statybos, pietinėje miesto dalyje, prasidėjo 1771 m. kurias finansavo etmonas Jonas Klemensas Branickis. 1791 m. užbaigta statyti rytinė vienuolyno dalis. 1837 m. pastatyta bažnyčia, o 1853 m. vienuolyno vartai. 1864 m. vienuolynas buvo uždarytas apkaltinus vienuolius, kad šie dalyvavo 1863 m. sukilime. Tuo metu vienuolyne gyveno 13 vienuolių. XX a. septintajame dešimtmetyje čia pradėjo gyventi savo tarnystę baigę kunigai ir vienuoliai. Nuo 1998 m. čia prižiūrimos moterys su psichine negalia, kuriomis rūpinasi *Lomžos Caritas*.

* Vienuolyno vartaiVienuolyno vartai

Nuorodos
--------

* Lomžos Carito tinklalapis (lenk.).

Literatūra
----------

* Nagórski W. Maroszek J. Tykocin. Miasto królewskie, wyd. AZ Media, Tykocin 2004, s. 77-81
* Roszkowski W. Tykocin. Miasteczko bajeczka, wyd. Kreator, Białystok 2003, s. 54-57
* Zimnoch J. Krótka historia Tykocina, cz. 1, wyd. Klub Dobrego Człowieka, Warszawa 1998, s. 75-76
*Apie miestą Indijoje, žr. Bareli.*
Vizualinė naftos barelio išraiška
**Barelis** (nuo angl. *barrel* – 'statinė') – iš JAV kilęs tūrio matavimo vienetas.

Barelį sudaro 42 galonai arba 158,988 litro (0,158987 m3, biralų – 1 bbl = 0,115627 m3. Didžiosios Britanijos biralų 1 bbl = 0,16365 m3.).

Tarptautinėje rinkoje barelis yra pagrindinis naftos matavimo vienetas, naftos kainos nusakomos doleriais už barelį. Kitur, pavyzdžiui, Rusijoje, nafta matuojama tonomis. Tačiau barelio ir tonos santykis priklauso nuo naftos tankio.

Jungtinėje Karalystėje yra naudojamas *alaus barelis*, kuriuo matuojamas alaus arba elio kiekis. 1 alaus barelį sudaro 2/3 hogshedo, tai lygu 2 kilderkinams ir 4 ferkinams. Nuo 1824 m. alaus barelio santykis yra 1 barelis = 36 angliški galonai = 163,66 litro.

Amerikoje įvairiems skysčiams matuoti naudojamas barelis = 31,5 amerikietiško galono = 119,2 litro. Taip pat išskiriamas *sausasis barelis*, naudojamas biriems produktams. Jis lygus 105 sausoms kvortoms = 115,6 litro.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Barelis. Visuotinė lietuvių enciklopedija

Nuorodos
--------

* [Naftos už barelį kainos]
| Bardhamanasবর্ধমান |
| --- |
| *108 Šivų šventykla* |
|  |
| 

BardhamanasBardhamanas

23°14′0″ š. pl. 87°51′0″ r. ilg.﻿ / ﻿23.23333°š. pl. 87.85000°r. ilg.﻿ / 23.23333; 87.85000﻿ (Bardhamanas)Koordinatės: 23°14′0″ š. pl. 87°51′0″ r. ilg.﻿ / ﻿23.23333°š. pl. 87.85000°r. ilg.﻿ / 23.23333; 87.85000﻿ (Bardhamanas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+5:30) |
|  |
| **Valstybė** | Indijos vėliava Indija |
| **Valstija** | Vakarų Bengalija |
| **Rajonas** | Bardhamano rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2011) | 347 016  |
| **Plotas** | 56 km² |
| **Tankumas** (2011) | 6 197 žm./km² |
| **Altitudė** | 30 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Bardhamanas |

**Bardhamanas** (beng. বর্ধমান = *Bardhamān*) – miestas Indijoje, Vakarų Bengalijoje, ~100 km į šiaurės vakarus nuo Kolkatos, prie Damodaro upės. Rajono centras. Pro miestą eina plentas NH-2 („Didysis ratų kelias") ir Rytų geležinkelis. Prekybinis centras (žemės ūkio produkcija). Maisto, mašinų gamybos pramonė. Veikia 1960 m. įkurtas universitetas. Yra Sarvamangalos šventykla, vicekaraliaus George Curzon vartai, maharadžos Golapbago rūmai ir sodai, 1788 m. pastatyta 108 Šivų šventykla (su 108 lingamais), sufijų piro Bahramo ir Šero Afghano kapavietės, planetariumas, mokslo muziejus.

Istorija
--------

Bardhamanas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo VI a. Britų laikais vadintas ***Burdvanu*** (angl. *Burdwan*), 1657 m. tapo vietinės kunigaikštystės centru. 1855 m. miestą pasiekė geležinkelis.

* Sarvamangalos šventyklaSarvamangalos šventykla
* Pir Baharamo mauzoliejusPir Baharamo mauzoliejus
* Kursono vartaiKursono vartai

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 51