recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Koordinatės: 54°33′40″ š. pl. 25°26′0″ r. ilg.﻿ / ﻿54.56111°š. pl. 25.43333°r. ilg.﻿ / 54.56111; 25.43333

**Samalaukės-Prūdelio miškai** – miškai pietryčių Lietuvoje, Vilniaus rajone, 14 km į pietus nuo Naujosios Vilnios, 5 km į pietryčius nuo Rudaminos. Priklauso Vilniaus miškų urėdijai (Gegužinės girininkijai). Apima 9,8 km² plotą.

Masyvą sudaro Samalaukės, Prūdelio, Šveicarijos, Gegužinės, Jarmališkių miškai. Būdingas banguotas paviršius. Dirvožemiai velėniniai jauriniai mažai sujaurėję priesmėliai. Miškuose nemažai riedulių. Prateka Rudaminos upė (Vokės baseinas).

Medynai:

* eglynai: 38 %
* beržynai: 37 %
* pušynai: 15 %
* drebulynai: 9 %
* juodalksnynai: 1 %

Jaunuolynai sudaro 22 % medynų, pusamžiai medžiai 77 %, pribręstantys 1 %.

Samalaukės-Prūdelio miškuose gyvena briedžiai, stirnos, šernai, kiškiai, usūriniai šunys, lapės, voverės, kiaunės, jerubės, slankos, ondatros, bebrai. Miške įsteigtas Daubėnų kraštovaizdžio draustinis.

Miškuose įsikūrę kaimai: Juodiškės, Užuglobis, Piktakonys, Pakovarniškės, Pavalkiai, Daubėnai, Samalaukė, Šveicarai, Gegužinė, Dukeliai, Rusinai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Samalaukės–Prūdelio miškai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 618
| Čagresas |
| --- |
|  Upė ties Gamboa |
| **Ilgis** | 125 km |
| **Baseino plotas** | 3338 km² |
| **Ištakos** | San Blaso Kordiljera |
| **Žiotys** | Karibų jūra |
| **Šalys** | Panama |
|  |
|  **Vikiteka** | Čagresas |

**Čagresas** (isp. *Río Chagres*) – upė rytų ir centrinėje Panamoje. Prasideda Panamos provincijoje, San Blaso Kordiljeroje, 609 m aukštyje virš jūros lygio, Čagreso nacionaliniame parke. Teka pro džiungles į vakarus, šiaurės vakarus. Įteka į Karibų jūrą ties Čagreso gyvenviete (Kolono provincija).

Čagresas yra vandeningiausia šalies upė, todėl ant jos įrengta hidroelektrinių kaskada. Aukštupyje upė patvenkta Meideno užtvanka, sudarytas Alachuelos tvenkinys, kurio vanduo tiekiamas į Panamos miestą. Toliau visas Čagreso vidurupis ir dalis žemupio užlieta Gatuno ežero – didžiulio tvenkinio, susidariusio patvenkus upę Gatuno užtvanka. Šiame vandens telkinyje upė kertasi su Panamos kanalu ir aprūpina jį vandeniu.

Čagreso žiotis 1502 m. atrado Kristupas Kolumbas. Jis ją pavadino Driežų upe (*Río de los lagartos*) dėl čia plaukiojusių krokodilų. 1527 m. upę ištyrinėjo Hernandas de la Serna, ieškodamas vandens kelio į Ramųjį vandenyną. Nors jo nerado, iki pat XVIII a. upe driekėsi svarbus laivybinis kelias, vedantis artyn Ramiojo vandenyno pakrantės. Upės žiotyse įkurtas Čagreso miestas tapo svarbiu uostu.

Šaltiniai
---------

1. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| ČagresasChagres |
| --- |
|  |
| Miesto planas 1793 m. |
| 

ČagresasČagresas

 |
| Koordinatės | 9°19′20″ š. pl. 80°0′10″ v. ilg.﻿ / ﻿9.32222°š. pl. 80.00278°r. ilg.﻿ / 9.32222; 80.00278Koordinatės: 9°19′20″ š. pl. 80°0′10″ v. ilg.﻿ / ﻿9.32222°š. pl. 80.00278°r. ilg.﻿ / 9.32222; 80.00278 |
| Vieta | Kolono provincija, Panama |
| Regionas | Centrinė Amerika |
| Istorija |
| Statytojas | Hernando de la Serna |
| Pastatytas | 1595 m. |
| Sugriautas | XIX a. |
| Laikotarpis | kolonijinis |
| Tauta | ispanai ir kt. |
| UNESCO vėliava **UNESCO** | (angl.) (pranc.): 135 |

**Čagresas** (isp. *Chagres*) – buvęs miestas centrinėje Panamoje, Karibų jūros pakrantėje, dabartinėje Kolono provincijoje, į vakarus nuo Kolono, prie Čagreso upės žiočių.

1502 m. Čagreso upės žiotys buvo atrastos Kristupo Kolumbo. Kuomet buvo atrastas Ramusis vandenynas, pradėta ieškoti vandens kelio link jo. Nors jis nebuvo rastas, Čagreso upė vedė arčiausiai Ramiojo vandenyno kranto, todėl kroviniai iki Panamos uosto buvo gabenami šia upe, o toliau sausumos keliu (vad. „Kryžių keliu").

1595 m. prie Čagreso upės žiočių pastatytas San Lorenso fortas, aplink jį pradėjo kurtis Čagreso miestas. Uostas buvo nuolat puolamas anglų piratų – Frensio Dreiko (1596 m.), Henrio Morgano (1670 m.), Edvardo Vernono (1740 m.). Čagresas ilgą laiką konkuravo su Portobelu, o po to, kai XVIII a. šis buvo nusiaubtas, tapo pagrindiniu Panamos uostu prie Karibų jūros.

1821 m. Panamai paskelbus nepriklausomybę, miestas sumenko, tvirtovė buvo paversta kalėjimu. 1849 m. prasidėjus aukso karštligei buvo kiek atsigavęs. Vėliau nutiesus geležinkelį, iškasus Panamos kanalą, Čagresas sunyko visiškai. 1980 m. San Lorenso fortas paskelbtas UNESCO pasaulio paveldo objektu.
|  |
| --- |
| „Crocodile Rock" |
|  |
| Elton John singlas |
| iš albumo *Don't Shoot Me I'm Only the Piano Player* |
| Išleistas | 1972 m. spalio 27 d. |
| Įrašytas | 1972 m. birželį |
| Žanras | rokenrolas • glamrokas |
| Trukmė | 3:56 (albumo versija)
3:23 (singlo versija) |
| Įrašų kompanija | MCA (JAV)
DJM (JK) |
| Autorius | Elton John, Bernie Taupin |
| Prodiuseris | Gus Dudgeon |

**„Crocodile Rock"** – daina, kurią parašė Elton John ir jo kolega Bernie Taupin. Ji buvo įrašyta 1972 m. vasarą „Château d'Hérouville" įrašų studijoje Prancūzijoje. Ten Eltonas prieš tai dar įrašinėjo savo albumą „Honky Château". Tačiau Crocodile Rock buvo įtraukta į 1973 m. išleistą „Don't Shoot Me I'm Only the Piano Player". Daina buvo išleista kaip singlas, dar prieš pasirodant albumui ir tapo jo pirmuoju nr. 1 hitu. Amerikoje tais metais singlas tapo auksiniu, o 1995 m. jau platininiu. 

Dainos tekstai atspindi ankstyvuosius rokenrolo laikus, susitikinėjimus ir jaunatvišką nepriklausomybę anuomet. Ją parašyti įkvėpė australų roko grupės „Daddy Cool" singlas-hitas „Eagle Rock", kuris tapo sėkmingiausiu aštuntojo dešimtmečio Australijos singlu. Vieno turo metu Australijoje išgirdęs, kaip grupė koncertuoja, Eltonas liko sužavėtas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  "No. 1 Hits 1971". The Menzies Era.
2. ↑  Creswell, Toby; Samantha Trenoweth (2006). "Ross Wilson". *1001 Australians You Should Know*. North Melbourne, Victoria: Pluto Press. pp. 242–243.
| **Krešencijas Sepėit. *Crescenzio Sepe*** |
| --- |
| kardinolas |
|  |
| Kardinolo herbas |
| Kardinolo herbas |
|  |
| Gimė | 1943 m. birželio 2 d. (79 metai)*Carinaro*, Kazertos prov. Italija Italija |
| Tautybė | italas |
| Kiti titulai | Neapolio arkivyskupas |
|  |
| Veikla | kardinolas |
|  |
|  **Vikiteka** | Crescenzio Sepe |

**Krešencijas Sepė** (it. *Crescenzio Sepe*, g. 1943 m. birželio 2 d. *Carinaro*, Kazertos prov. Italijoje) – Katalikų Bažnyčios Romos kurijos kardinolas iš Italijos, Vatikano diplomatas. Nuo 2006 m. Neapolio arkivyskupas. Nuo 2001 m. kardinolas diakonas titulinėje bažnyčioje *Dio Padre Misericordioso*.

Buvęs Tautų evangelizavimo kongregacijos prefektas (2001-2006 m.). Baigė seminarijas Aversoje ir Salerne, Romos Popiežiškąjį Laterano universitetą, Popiežiškąją bažnytinę akademiją.

Prieš 2013 m. konklavą laikytas vienu iš *papabile* kardinolų, tikėtinų kandidatų užimti popiežiaus sostą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kandidatai į popiežius

Nuorodos
--------

* Kardinolo K. Sepės biografija Archyvuota kopija 2013-05-14 iš Wayback Machine projekto.

| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**kardinolas Michele Giordano** | **Neapolio arkivyskupas**2006 m. gegužės 20 d.- | Po to:**-** |
| **Ula Ulstenas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1931 m. birželio 23 d. (91 metai)Umeo |
|  |
| Veikla | švedų politikas, diplomatas |
| Pareigos | buvęs Švedijos ministras pirmininkas bei užsienio reikalų ministras |

**Ula Ulstenas** (šved. *Stig Kjell Olof Ullsten*, g. 1931 m. birželio 23 d. Umeo) – švedų politikas, buvęs Švedijos ministras pirmininkas (1978–1979 m.), užsienio reikalų ministras (1979–1982 m.) bei Liaudies partijos pirmininkas (1978–1983 m.).

Biografija
----------

1964 m. išrinktas Riksdago nariu. 1976 m. formuojant pirmąją po 40-ties metų nesocialdemokratinę T. Feldino vyriausybę, tapo užsienio reikalų valstybės sekretoriumi.

1978 m. išrinktas Liaudies partijos-liberalų pirmininku. Tais pačiais metais tapo mažumos vyriausybės ministru pirmininku. Dėl nesutarimų energetinės politikos klausimu, vyriausybė greit žlugo.

Po 1979 m. išankstinių parlamento rinkimų suformuotoje T.Feldino vyriausybėje buvo vicepremjeras bei užsienio reikalų ministras. Iš šių pareigų atsistatydino 1982 m. o iš partijos pirmininko posto – 1983 m.

Vėliau dirbo diplomatinį darbą – buvo Švedijos ambasadorius Kanadoje, Italijoje bei prie Šventojo Sosto.

Šaltiniai
---------

1. ↑

  



| Politinis postas
 |
| --- |
| Prieš tai:**Turbjornas Feldinas** | **Švedijos Karalystės Ministras pirmininkas** 1978 m. spalio 18 d. – 1979 m. spalio 12 d. | Po to:**Turbjornas Feldinas** |
| Prieš tai:**Hansas Bliksas** | **Švedijos Karalystės užsienio reikalų ministras** 1979 – 1982 m. | Po to:**Lenartas Budstremas** |
Koordinatės: 54°41′18″ š. pl. 25°16′17″ r. ilg.﻿ / ﻿54.68833°š. pl. 25.27139°r. ilg.﻿ / 54.68833; 25.27139

Pastatas
Įėjimas
KGB aukų vardai, iškalti ant pastato cokolio plytų
**Okupacijų ir laisvės kovų muziejus** – muziejus Vilniuje, įrengtas tame pačiame pastate, kur nuo 1940 m. antrosios pusės iki 1991 m. rugpjūčio sovietinės represinės institucijos NKVD/NKGB/MGB/KGB kūrė ir vykdė Lietuvos gyventojų trėmimų, suėmimų, kitaminčių persekiojimo, tautos siekio atkurti Nepriklausomybę žlugdymą.

Istorija
--------

Genocido aukų muziejus įsteigtas Lietuvos Respublikos kultūros ir švietimo ministro bei Politinių kalinių ir tremtinių sąjungos prezidento 1992 m. spalio 14 d. įsakymu.

1997 m. muziejus reorganizuotas. Jo steigėjo teises perėmė Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centras. Dabar muziejus yra šio Centro Memorialinio departamento dalis. Jo uždavinys – rinkti, saugoti, tyrinėti ir propaguoti istorinę – dokumentinę medžiagą, atspindinčią sovietinio okupacinio režimo vykdyto Lietuvos gyventojų fizinio ir dvasinio naikinimo formas, metodus, pasipriešinimo okupaciniam režimui būdus ir mastą, įamžinti sovietinio genocido aukų ir laisvės kovotojų atminimą.

2016 m. prijungtas Druskininkų rezistencijos ir tremties muziejus.

Ekspozicijos
------------

Rūsys su KGB kalėjimo rekonstrukcija
Pastato pusrūsyje išlikęs vidaus kalėjimas – tardymo izoliatorius, kuriame nuo 1940 m. rudens iki 1987 m. kalinti okupacinei valdžiai neįtikę Lietuvos gyventojai. Lankytojai gali susipažinti su ekspozicija, įrengta buvusioje mirties nuosprendžių vykdymo patalpoje. 2011 m. vienoje iš buvusio KGB vidaus kalėjimo kamerų, kurioje ant sienos išlikę nacių okupacijos metais gestapo kalintų žmonių įrašai, atidaryta ekspozicija, skirta nacių okupacijai ir holokaustui Lietuvoje. 

Pirmajame muziejaus aukšte, buvusiame MGB (KGB) vidaus kalėjimo viršininko pavaduotojo kabinete, galima pamatyti dokumentus, nuotraukas, žemėlapius ir kitus daiktus, pasakojančius apie krašto sovietizaciją 1940–1941 m. Ekspozicija, skirta 1944–1953 m. partizaniniam karui, supažindina su partizanų junginių teritorine struktūra ir karine organizacija, laisvės kovotojų siekiais, kasdiene veikla ir buitimi. NKVD-NKGB kovą su ginkluotu pasipriešinimu atskleidžia ekspozicija „Nelygi kova".

Antrajame muziejaus aukšte lankytojai gali apžiūrėti ekspozicijas, skirtas Lietuvos gyventojų kalinimui gulage 1944–1956 metais, trėmimams 1944–1953 metais, neginkluotam pilietiniam pasipriešinimui ir KGB veiklai 1954–1991 metais. Čia taip pat galima išvysti atkurtą telefoninių pokalbių klausymosi kabinetą – eksponuojama išlikusi klausymosi įranga, baldai, atkurtos kai kurios interjero detalės.

Nuo 2000 m. muziejuje naudojami audiogidai anglų kalba.

Direktoriai
-----------

* 1992–1997 m. – Gintaras Vaičiūnas
* 1997–2022 m. – Eugenijus Peikštenis
* Nuo 2022 m. – Remigijus Černius

Šaltiniai
---------

1. ↑

Nuorodos
--------

* Oficialus muziejaus tinklalapis
* Išsamus L. Baškytės-Klimienės straipsnis apie ekspozicijų įrengimą
* Reportažas apie naujų ekspozicijų atidarymą 2006 m.
| Dakar 18 |
| --- |
|  |
| Kūrėjas | Bigmoon Entertainment |
| Leidėjas | Deep Silver |
| Dizaineris | {{{dizaineris}}} |
| Kompozitorius | {{{kompozitorius}}} |
| Išleidimo data | 2018 m. rugsėjo 25 d. |
|
| Žanras (-ai) | Lenktynių |
| Režimas | Vieno žaidėjo, daugelio žaidėjų |
|
| Reitingai |  |
| **Platforma** | Microsoft Windows, PlayStation 4, Xbox One |
| Versija |  |
| Variklis | Unreal Engine 4 |
| Reikalavimai |  |
| Platinimas |  |
|
| Licencija |  |
| Pirmtakas |  |
| Kitos dalys |  |
| dakarthegame.com/ |

**Dakar 18** – kompiuterinis lenktynių žaidimas, paremtas 2018 m. Dakaro ralio lenktynėmis. Žaidimą kuria kompanija „Bigmoon Entertainment". 

Žaidimas išleistas 2018 m. rugsėjo 25 d. Microsoft Windows, PlayStation 4 ir Xbox One platformoms. Žaidimas oficialiai licencijuotas ir jame yra oficialūs Dakaro ralio dalyviai visose kategorijose – automobilių, motociklų, keturračių, sunkvežimių ir UTV.

Žaidimas paremtas atviro pasaulio principu. Jis apima 20 000 km² plotą, kuris gali būti laisvai tyrinėjamas.

Žaidėjas galės laisvai išlipti iš automobilio, jį taisyti, pagelbėti kitiems lenktynių dalyviams. Iš viso lenktynėse bus 12 etapų. Vienam etapui įveikti prireiks 1-2 valandų. Lenktynėse navigacija vyksta naudojantis kelio knygomis.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė

Šaltiniai
---------

1. ↑  Bigmoon Entertainment have announced Dakar 18 for PS4, XOne and PC
2. ↑  „Weekend Announcements November 24-26th: At Sundown, DAKAR 18 and Trüberbrook". *trueachievements.com*. Nuoroda tikrinta January 13, 2017.
3. ↑  DAKAR Rally Official Game - Information So Far
Šv. Marko brolijos herbas
**Šv. Marko brolija**, **Markso broliai** (vok. *Marxbrüder*, iš vok. *Bruder* 'brolis') – svarbiausia XVI a. fechtuotojų organizacija Vokietijoje.

Įkūrimas
--------

Brolija buvo įkurta XV a. Tiksli jos įkūrimo data nėra žinoma. Manoma, kad Hansas Talhoferis galėjo būti vienu pirmųjų brolijos narių ar net vienu iš įkūrėjų (tai aiškinama tuo, kad herbe, nupieštame jo 1459 m. rankraštyje, yra šv. Marko liūtas).

Veikla
------

Brolija kasmet susitikdavo Frankfurte, kur jie išsirinkdavo brolijos kapitoną (vok. *Hauptmann*). 1487 m. Frydrichas III jiems suteikė monopoliją vadintis „ilgojo kalavijo meistrais" (*Meister des langen Schwerts*), taip jie tapo fechtuotųjų gildija. Titulas buvo svarbus landsknechtams, kadangi pripažintas „ilgojo kalavijo meistras", gebąs kautis *cvaihenderiu* (*Zweihänder*), gaudavo dukart didesnę algą negu paprastas kareivis.

Pirmuosiuose broliją mininčiuose šaltiniuose brolija buvo vadinta *Mūsų mielosios ponios skaisčiosios Mergelės Marijos ir Švento ir karingojo dangiško kunigaikščio Švento Marko brolija* (*Bruderschafft Unserere lieben frawen und der reynen Jungfrawen Marien vnd des Heiligen vnd gewaltsamen Hyemelfursten sanct Marcen*). Pripažinus Frydrichui III brolija paprastai vadinta *Markso broliais* (*Marxbrüder*), ar *Švento Mar(k)o brolija* (*Bruderschaft des heiligen Marren*, *Bruderschaft des St. Marco*).

Medžio raižiniai (dalis jų daryti Albrechto Diurerio), kiti šaltiniai rodo, kad šv. Marko brolijoje mokė kautis rapyra, cvaihenderiu, dusaku, ietimi, kvotestafu, paprastu kalaviju. Dusakas buvo pagrindinis mokomasis ginklas, kurį naudojo išmokyti kautis vienašmeniais geležtiniais ginklais, tokiais kaip falčionas, grosmeseris.

Kita fechtuotųjų brolija buvo *Federfechter*, 1570 m. įkurta Prahoje. Šią broliją 1575 m. pripažino Frankfurtas, nors šv. Marko brolija tam prieštaravo. Nuo 1607 m. abi brolijos ėmė turėti vienodas privilegijas, kadangi tais metais *Federfechter* gavo Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Rudolfo II privilegijos raštą.

Trečia fechtuotųjų organizacija buvo *Šv. Luko brolija* (*Lukasbrüder*). Ši nebuvo oficialiai pripažinta ir galbūt buvo panašesnė į mušeikų bendruomenę, negu į tikrą gildiją.

XVI a. svarbiausi kovos menų centrai Vokietijoje buvo Frankfurtas prie Maino, Augsburgas ir Niurnbergas.

Nuorodos
--------


* Marxbrüder und Federfechter Archyvuota kopija 2012-05-24 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Šventasis Laurynaslot. *Laurentius*** |
| --- |
|  |
| Šv. Laurynas |
| Gimė | 225 m.Hueskoje |
| Mirė | 258 m. rugpjūčio 10 d. (~33 metai) |
| Šventasis |
| Šventė | Rugpjūčio 10 d. |
|  |
| Veikla | italų šventasis, krikščionių kankinys. |
|  |
|  **Vikiteka** | Šv. Laurynas |

**Šventasis Laurynas** (lot. *Laurentius* – vainikuotas; 225 m. Hueskoje – 258 m. rugpjūčio 10 d.) – italų šventasis, krikščionių kankinys.

Biografija
----------

Šv. Lauryno kapas su grotelėmis, ant kurių, kaip teigiama, šventasis turėjo būti sudegintas
Šv. Laurynas augo Hueskoje, vėliau su šeima atvyko į Romą, kur tapo vienu iš 7 diakonų, kuriuos sostinei paskyrė popiežius Šventasis Sikstas II. Imperatoriaus Valerijono persekiojimų metu 258 m. popiežius buvo nukankintas, tačiau prieš mirtį spėjo išpranašauti Šv. Laurynui, kad po 3 dienų mirsiąs ir jis. Tai sužinojęs Šv. Laurynas išdalino visą savo turtą vargšams ir nesuimtiems kunigams. Imperatorius Šv. Lauryną pririšo prie virš laužo pakabintų grotelių, taip pasmerkdamas jį lėtai ir kankinančiai mirčiai. 

Dėl savo neįprastos mirties jis skelbiamas šventuoju virėjų globėju. Taip pat teigiama, kad Šv. Laurynas saugo namus nuo gaisro. Šv. Laurynas buvo ne tik diakonas, bet ir bažnyčios bibliotekininkas ir archyvaras, todėl jis yra ir bibliotekų globėjas.

Šv. Laurynas nuo pirmųjų amžių yra labiausiai garbinamas Romos kankinys, tad jo mirtis padėjo plisti krikščionybei. Keletas Romos senatorių taip pat tapo krikščionimis ir palaidojo kankinio kūną Romoje, kur toje vietoje dabar stovi Šv. Lauryno bazilika.

Po mirties Laurynas buvo paskelbtas šventuoju. 

Rugpjūčio 10 d. vyksta šv. Lauryno atlaidai.
Rakši distiliavimas Nepale
**Rakši** arba **raksi** (रक्शी) – tradicinis distiliuotas alkoholinis gėrimas Tibete ir Nepale, dažniausiai gaunamas iš kodo ar sorų, nors gali būti gaminamas ir iš ryžių. Gėrimas stiprumu prilygsta džinui ir vodkai ir dažnai gaminamas namie.

Dėl gėrimo populiarumo Nepale kyla blaivybės judėjimų, inicijuojamų moterų, kurie gėrimą siūlo uždrausti. Rakši tradiciškai yra naudojamas įvairiuose religiniuose ritualuose ir visuomeniniuose renginiuose, kur šis gėrimas laikomas antiseptiku.

Serviravimas
------------

Rakši dažnai pateikiamas bhatti stiklinėse esant ypatingoms progoms. Gėrimas iš ąsočio pilamas maža srove iš didelio aukščio.

Produkcija
----------

Rakši gaminamas, parduodamas ir dažniausiai suvartojamas aplink kaimus įrengtose distiliavimo varyklose. Dažnai jis suvartojamas nesubrandintas. Distiliavimo procese vartojama daug medienos.

Išnašos
-------

1. ↑  Nepal: Liquor Archyvuota kopija 2008-10-11 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Terraced Fields and Natural Disasters in Nepal Archyvuota kopija 2008-11-20 iš Wayback Machine projekto.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Džandas, nepaliečių gėrimas
* Čangas, tibetiečių gėrimas
* Džhalas, tibetiečių gėrimas

Nuorodos
--------

* Kaip pagaminti rakši
Rakugo pasirodymas.
**Rakugo** (jap. 落語, pažodžiui: *krentantys žodžiai*) – japonų teatro žanras, kuriame vienas aktorius (jap. 落語家 =  *rakugoka*), apsirengęs tradiciniais rūbais, pasakoja komišką istoriją. Pasirodymo metu aktorius visą laiką sėdi scenoje, istoriją perteikia keisdamas mimiką, balso tembrą, gestus. Kartais naudoja sulankstomą vėduoklę (jap. 扇子 = *sensu*) ir nedidelį rankšluostėlį (jap. 手拭 = *tenugui*). Aktoriai tradiciškai yra vyrai, tačiau šiuolaikiniame rakugo vaidina ir moterys.

Rakugo istorija siekia XVI a. bet plačiau išpopuliarėjo Edo laikotarpiu. Tuo metu atsirado pirmieji profesionalūs rakugo aktoriai, specializuoti teatrai. Komiškos rakugo istorijos tapo ilgesnės, detalesnės, sudėtingesnės. XIX a. pabaigoje Japonijoje buvo apie 400 rakugo teatrų. To laiko žymiausiu aktoriumi ir žanro vystytoju pripažįstamas Sanjutei Enčio (jap. 三遊亭圓朝 = *Sanyūtei Enchō*, 1839-1900).

Šiuo metu egzistuoja dvi pagrindinės rakugo kryptys: klasikinis, kuriame pasakojamos daugiausiai Meidži ir Taišio laikotarpiu sukurtos istorijos, bei naujasis, paliečiantis šiuolaikines temas. Nors rakugo populiarumas, lyginant su XIX a. pabaiga, yra sumažėjęs, jis išlieka populiariu teatro žanru.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Sandra Buckley. *The Encyclopedia of Contemporary Japanese Culture*. Taylor & Francis, 2009, p. 414-415

Susiję straipsniai
------------------

* Kiogen
* Kabuki
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Raktas veriamas ant žiedo.
**Raktų žiedas** – žiedas, kuriuo keli raktai susegami į vieną ryšulį arba raktas (raktų ryšulys) susegamas su raktų pakabuku. Žiedas paprastai būna metalinis, kartais – plastikinis. Raktų žiedus imta naudoti po 1800 m.

Paprastai raktų žiedas pagamintas iš spyruokliškai stangrios vielos, paprastai sudarančios dvi apvijas (kartais – tris). Vielos galai būna glotnūs, kad nedraskytų kišenių ar nesužeistų rankų. Tokį galą galima atlenkti (paleistas jis grįžta į pirmykštę vietą) ir ant jo užverti naują raktą, kuris po to stumiamas, kol apsisuka visą ratą ir lieka laisvai užvertas ant žiedo. Panašiai išimami ant žiedo užverti raktai.

Šiais laikais vietoj žiedų naudojami karabino tipo žiedai (metalinis žiedu sulenktas strypelis, kurio spraga užveriama specialiu spyruokliuojančiu ar srieginiu įtaisu), ant kurių raktus lengviau užverti ar nuo kurių juos lengviau nuimti.

* Rakto žiedas su plastikiniu pakabukuRakto žiedas su plastikiniu pakabuku
* Rakto žiedas, ant kurio užverti keli raktai ir odinis pakabukas.Rakto žiedas, ant kurio užverti keli raktai ir odinis pakabukas.
* Raktų ryšulys, sujungtas žiedaisRaktų ryšulys, sujungtas žiedais
Koordinatės: 54°01′š. pl. 22°49′r. ilg.﻿ / ﻿54.01°š. pl. 22.82°r. ilg.﻿ / 54.01; 22.82

| Konecburo valsčius |
| --- |
| 

|  |
| --- |
| **1867 – 1954** |

 |
| 


 |
|  |
|  |
| **Administracinis centras** | Konecburas,  Bakaniukas (1885),  Jegluvekas |
|  |
| **1867–1954 m.** | Suvalkų apskritis |

**Konecburo valsčius** (rus. *гмина Конецбор*, lenk. *gmina Koniecbór*) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lenkijoje. Valsčiaus centras – Konecburas, vėliau – Bakaniukas, po to – Jegluvekas (dabar Konecburo dalis).

Istorija
--------

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII–XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.

Lenkijos Kongreso karalystės valsčius priklausė Suvalkų apskričiai, Suvalkų gubernijai. 1870 m. gegužės 31 d. valsčiaus perduoti 2 kaimai iš Vulkos valsčiaus.

Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Tarpukario laikotarpiu valsčius priklausė Suvalkų apskričiai, Balstogės vaivadijai. 1952 m. liepos 1 d. valsčiuje buvo 15 kaimų. Vykdant Lenkijos valsčių reformą 1954 m. rugsėjo 29 d. valsčius buvo panaikintas. 1973 m. sausio 1 d. atkūrus valsčių sistemą, valsčius nebebuvo atkurtas.

| Valsčiaus istorija |
| --- |
| ***Metai*** | ***Plotas, km²*** | ***Gyventojų sk.*** | ***Ūkių sk.*** | ***Suskirstymas*** | ***Gyvenvietės*** |
| 1888 |  | 4649 |  |  |  |

Tautinė sudėtis
---------------

1888 m.:

* Lenkai – 99,2 %
* Žydai – 0,5 %
* Baltarusiai – 0,2 %

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Koniecbór*. Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich, T. IV (Kęs — Kutno). Warszawa, 1883, 330 psl. **(**lenk.**)**
2. ↑  Dziennik Praw, rok 1870, tom 70, nr. 241, psl. 93.
3. ↑  Списки населенныхъ мѣстъ Сувалкской губерніи: как матеріалъ для историко-этнографической географіи края. Собралъ Э. А. Вольтеръ. Санктпетербургъ, 1901. (Archive.org nuoroda)

* Główny Urząd Statystyczny w Warszawie: Województwa centralne i wschodnie Rzeczypospolitej Polskiej – podział na gminy według stanu z dnia 1.IV 1933 roku, Książnica-Atlas, Lwów, 1933.
* Wykaz Gromad Polskiej Rzeczypospolitej Ludowej według stanu z dnia 1.VII 1952 m. PRL, GUS, Warszawa.
**Manvilis Filipovas** (g. 1935 m. lapkričio 18 d. Kaune) – choro dirigentas ir pedagogas.

Biografija
----------

Baigęs Plungės vidurinę mokyklą, 1954 m. įstojo į Klaipėdos muzikos mokyklą ir vienerius metus choro dirigavimo mokėsi pas B. Daukintaitę-Razauskienę. 1955–1958 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. V. Ūsevičius). 1958–1963 m. choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. A. Krogerto klasė).

1958–1959 m. Plungės kultūros namų meno vadovas, subūrė moterų chorą ir vokalinį ansamblį. 1959–1962 m. Palangos vaikų muzikos mokyklos mokytojas ir akordeonų orkestro vadovas, dėstė dirigavimą metiniuose chorvedžių kursuose, akompanavo chorams. 1962–1964 m. Klaipėdos 1-osios vaikų muzikos mokyklos mokytojas, nuo 1964 m. Klaipėdos S. Šimkaus aukštesniosios muzikos mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas, kurį laiką dėstė ir Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose. Pedagogas išugdė būrį jaunųjų chorvedžių.

M. Filipovas vadovavo Klaipėdos statybos tresto moterų chorui ir vokaliniams ansambliams, Lietuvos aklųjų draugijos Klaipėdos miesto kultūros namų moterų chorui (1968–1973) ir vyrų vokaliniam ansambliui. Konsultavo Tauragės, Šilutės ir Plungės rajonų meno mėgėjų kolektyvus. Žmona Angelina Grigaitytė-Filipovienė irgi muzikė – Klaipėdos 2-osios vaikų muzikos mokyklos mokytoja ir vaikų choro vadovė: chorą parengė 1980 ir 1985 m. respublikinėms bei Klaipėdos miesto dainų šventėms.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 26°25′28″ š. pl. 67°40′23″ r. ilg.﻿ / ﻿26.42444°š. pl. 67.67306°r. ilg.﻿ / 26.42444; 67.67306

| Mančaras |
| --- |
| Palydovinė nuotraukaPalydovinė nuotrauka |
| Vieta | Pakistanas |
| Plotas | 350-520 km² |
| Kilmė | dirbtinis |
| Didžiausias gylis | 5 m |

**Mančaras** (sindh. منڇر ڍنڍ) – tvenkinys pietų Pakistane, Sinde, į vakarus nuo Indo upės; didžiausias gėlavandenis vandens telkinys šalyje. Ežero plotas priklausomai nuo metų laiko kinta tarp 350 ir 520 km².

Tvenkinys sudarytas 1930 m. pastačius dambą. Į Mančarą suteka upeliai, tekantys iš Kirtaro kalnų, bei du kanalai iš Indo upės – Aralas ir Danisteris. Išteka ištaka į Indą.

Mančaro vanduo naudojamas drėkinimui, verčiamasi žvejyba, telkinys yra svarbi migruojančių paukščių poilsio vieta. Tačiau dėl gamtinių sąlygų kaitos Mančaras druskėja.
| **Kiran Desai** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1971 m. liepos 3 d. (51 metai)Naujasis Delis, Indija |
| Tautybė | indė |
| Motina | Anita Desai |
|  |
| Veikla | rašytoja |
|  |
| Alma mater | Kolumbijos universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * Bukerio premija (2006 m.)
 |

**Kiran Desai** (hind. किरण देसाई, IAST: *Kiraṇ Desāī*, g. 1971 m. rugsėjo 3 d. Naujajame Delyje, Indijoje) – indų rašytoja, kurianti anglų kalba. Žymios rašytojos Anitos Desai dukra. Labiausiai išgarsėjo savo kūriniu „Praradimo palikimas" (angl. *The Inheritance of Loss*), už kurį 2006 m. pelnė Bukerio premiją.

Kiran Desai vaikystės dienas praleido Punoje ir Mumbajuje. Būdama keturiolikos, paliko Indiją, gyveno Jungtinėje Karalystėje, vėliau persikėlė į JAV. Kolumbijos universitete ir dar keliuose univesitetuose studijavo kūrybinį rašymą.

Pirmasis kūrinys „Skandalas gvajavų sode" (angl. *Hullabaloo in the Guava Orchard*) išleistas 1998 m. Tai romanas vaikams apie berniuką. Knyga sulaukė palankių vertinimų iš tokių literatūros korifėjų kaip Salman Rushdie.

Nuorodos
--------

* Kiran Desai biografija
**Žadeikių pilkapis** - nenustatyto amžiaus pilkapis Žadeikių kaime (Alizavos sen. Kupiškio r.)

Istorija
--------

Pilkapio vietoje Petro Tarasenkos minimi 3 pilkapiai su 6–7 m skersmens akmenų vainikais. Dar 1935 m. lapkričio 13 d. vietos gyventojas Petras Griciūnas, statydamas namus šalia pilkapių juos apgadino, todėl Valstybės Archeologijos komisijai parašė pasižadėjimą saugoti pilkapius, vadinamus „Milžinkapiais". Detalesnių archeologinių tyrimų neatlikta, iš VAK duomenų žinoma, kad buvo randama žmonių kaulų.

Lokalizacija
------------

Pilkapis stūkso netoli Pyvesos dešiniojo kranto, Žadeikių km. šalia lauko vadinamo „Pakapė".

Padavimai, pasakojimai
----------------------

*(Kalba netaisyta)* „Gale sodžiaus lauke yra slėnys „Pavainupė", kurio viduryje guli mažas akmenukas. Sako ten vaidinąsi. Jei naktį pateksi prie akmenuko, tai negalėsi nuo jo nueiti, bet turėsi eiti ir eiti aplink. Vakare ant akmenio viena panelė verkdama šukuojanti galvą arba slėnyje bėgiojanti, kurią vejanti baidyklė, nešdama didelę „liktarnę" (žibintuvą)".

Pasakojama, kad buvo milžinai, kurie per žandą susikalbėdavo.

Šaltiniai
---------

* Valstybinės archeologijos komisijos medžiaga, Žadeikių km. Vabalninko vals. Biržų aps. byla: 6, psl.: 304-312
* Andra Simniškytė *„Geležies amžius Sėloje. Sėlos archeologijos sąvadas",* P.336. Vilnius, 2013.
| Žabliakas*Жабљак* |
| --- |
|        |
| *Gatvė miesto centre* |
|  |
| 

ŽabliakasŽabliakas

43°9′20″ š. pl. 19°7′15″ r. ilg.﻿ / ﻿43.15556°š. pl. 19.12083°r. ilg.﻿ / 43.15556; 19.12083﻿ (Žabliakas (Juodkalnija))Koordinatės: 43°9′20″ š. pl. 19°7′15″ r. ilg.﻿ / ﻿43.15556°š. pl. 19.12083°r. ilg.﻿ / 43.15556; 19.12083﻿ (Žabliakas (Juodkalnija)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Juodkalnijos vėliava Juodkalnija |
| **Savivaldybė** | Žabliako opština |
|  |
| **Gyventojų** (2003) | 1 937  |
| **Altitudė** | 1 456 m |
|  |
| **Tinklalapis** | zabljak.me |
|  **Vikiteka** | Žabliakas |

**Žabliakas** (serb. *Жабљак*) – miestelis šiaurės Juodkalnijoje, maždaug pusiaukelėje per Plevlios ir Nikšičiaus. Opštinos centras. Beveik 2 000 gyventojų. Miestelis įsikūręs Durmitoro kalnuose, 1456 m aukštyje virš jūros lygio ir yra aukščiausiai esantis Balkanų miestas.

Svarbiausia ūkio šaka – turizmas. Aplinkiniuose kalnuose slidinėjama, kopiama į viršukalnes, netoli nuo miesto yra vienas giliausių pasaulyje Taros kanjonas. Apylinkėse gausu vaizdingų ežerų, iš kurių žymiausias Crno ežeras („Juodasis ežeras"). Iš Žabliako keliai veda į Nikšičių, Plevlią ir Moikovacą. Yra vietinės reikšmės oro uostas. Mieste stovi 1862 m. pastatyta Šv. Atsimainymo cerkvė.
**Juozas Gučius** (1903 m. vasario 25 d. Zirnajuose, Zarasų apskrityje (Rusijos imperija) – 1978 m. vasario 22 d. Adelaidėje, Australija) – Kauno radiofono teatro režisierius, Adelaidės lietuvių mėgėjiško teatro organizatorius ir vadovas.

Biografija
----------

Gimė ir augo valstietiškoje penkių asmenų šeimoje. Mokėsi Zarasų progimnazijoje, vėliau pervažiavo į Kauną. Dirbo Finansų ministerijoje, vakarais baigė Suaugusiųjų ginaziją ir A. Sutkaus *Vaidybos mokyklą*. Dalyvavo Tautos teatro ir Vilkolakio spektakliuose. 1929 m. buvo tarp baigusiųjų Valstybinės dramos studijos I–ąją laidą. 1930 m. pradėjo dirbti Valstybiniame radiofone administratoriumi, vėliau – direktoriaus pavaduotoju ir radijo vaidinimų režisieriumi. 1936 m. paskirtas Kauno radiofono vyriausiuoju režisieriumi. Pritaikė radijui ir pastatė Vaižganto, Vinco Krėvės-Mickevičiaus, Jono Biliūno, Balio Sruogos, Vydūno, Vinco Pietario, Viljamo Šekspyro, Hernriko Ibseno, Moriso Meterlinko bei kitų autorių veikalus.

Antrojo pasaulinio karo pabaigoje pasitraukė į vakarinę Vokietijos dalį. Karo pabėgėlių stovyklose Augustdorfe ir Detmolde kartu su J.Blekaičiu ir A. Rūku organizavo „Aitvaro" teatrą, dalyvavo Džoakino Rosinio „Sevilijos kirpėjas" operos pastatyme.

1951 m. kartu su žmona – soliste, dainavimo pedagoge ir muzikos meno kritike Antanina Binkevičiūte-Gučiene – išvyko gyventi į Australiją. Adelaidėje organizavo išeivių *Teatrą-Studiją*. Per septynis jo vadovavimo metus dienos šviesą išvydo 15 dramos kūrinių (daugiausia lietuvių autorių), gastroliuota įvairiuose šalies miestuose. J.Gučius aktyviai dalyvaudavo tautiečių renginiuose, rašė straipsnius į lietuvišką spaudą. Rankraščiuose paliko pluoštą novelių, apsakymų ir feljetonų.

Šaltiniai
---------

* Vitalis P. Žukauskas. *Režisierius Juozas Gučius* // Laikraščio „Draugas" priedas Nr. 55 (10), 1981–03–07, psl. 3–4
* Antanina Binkevičiūtė-Gučienė. *Lietuvių teatrai Australijoje* // Laikraščio „Draugas" priedas Nr. 198 (36), 1987–10–10, psl. 3
**Mbori** arba **Mboli**, **Mbali** – protėvis ir demiurgas azandžių, gyvenančių šiaurės rytinėje Kongo Demokratinėje Respublikoje, pietvakarinėje Pietų Sudano dalyje bei Centrinės Afrikos Respublikoje, mitologijoje.

Tikėta, kad Mbori sukūrė pasaulį, visa, kas egzistuoja. Mbori buveinėmis laikytos upių ištakos, kai kada buvo manoma, kad jis gyvenąs po žeme. Atsakomybė už vaiko gimimą buvo priskiriama arba Mbori, arba mirusiųjų dvasioms. Teigiama, kad kai kurie žmonės nešiodavo itin ilgus plaukus, kuriuos vadindavo Mbori dovana. Miręs vadas vadintas „mūsų Mbori".

Šios dievybės funkcijos, jos ryšys su dvasiomis nėra aiškiai apibrėžti. Britų antropologo Edward Evan Evans-Pritchard teigimu, Mbori azandžių gyvenime didesnės reikšmės neturėjo. Nebuvo nei Mbori skirtų kulto vietų, šventviečių, nei jo žynių. Mbori iš esmės nėra siejamas ir su kokiomis nors apeigomis (žinoma tik viena retai ir nereguliariai atliekama ceremonija).

Misionieriai žodžiu *Mbori* įvardijo krikščionių Dievą.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  Мифы народов мира. *Мбори* , Е. С. Котляр – 2-е изд. 1992. Москва: Советская Энциклопедия.
2. ↑  Ethnographic Survey of Africa; East Central Africa, 9–13, International African institute, 1953, p. 18.
3. 1 2  Ethnographic Survey of Africa; East Central Africa, 9–13, International African institute, 1953, p. 95.
4. 1 2  Graham Harvey. Indigenous Religions: A Companion, Bloomsbury Publishing, 2000, p. 119–120.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Sibiro čiabuviai – ketai
Brazilijos čiabuviai – tukušiai
**Čiabuviai, vietiniai gyventojai, aborigenai, autochtonai** – senieji vietiniai tam tikros vietovės (žemyno, salos) žmonės, tebegyvenantys joje arba gyvenę joje iki dabartinių gyventojų įsikūrimo.

Išlikusios čiabuvių bendruomenės paprastai yra išsaugojusios ir laikosi savų, dažnai labai skirtingų nuo visos šalies tradicijų, pasižymi kitais skirtumais ir išskiriami arba išsiskiria kaip atskira visuomenės, tautinė grupė. Dabar tokios tautos paprastai išlikusios tik sunkiai pasiekiamose vietose (džiunglėse, kalnuose, dykumose, Arktyje).

Nors žodis čiabuviai apibrėžią nuo seniausių laikų toje vietoje gyvenančią tautą, tačiau toli gražu ne kiekviena savo istorinėje tėvynėje gyvenanti tauta yra čiabuvių – pavyzdžiui, lietuvių tauta nors ir susiformavo dabartiniame savo areale, tačiau smarkiai asimiliavosi, prarado originalias religines, kultūrines tradicijas.

Čiabuvių tautos pasižymi labai didele socialinės raidos įvairove: nuo tokių kaip majai ar inkai, kurios buvo sukūrusios dideles imperijas, iki mažų, visiškai izoliuotų tautų kaip sentinelai, džaravai, korubai ir kt. Dėl klasifikacijos neapibrėžtumo ir problematiško duomenų surinkimo tikslesnius autochtonų skaičius nustatyti sunku. Duomenys svyruoja tarp 300–350 mln. įtraukiama virš 5000 tautų ir genčių, gyvenančių 72 šalyse.

Čiabuvių skaičius pasaulyje nuolat sparčiai mažėja dėl globalizacijos įtakotų procesų – asimiliacijos, gyvenamųjų erdvių naikinimo, misijų veiklos. Dar iki XX a. vid. daug tautų buvo naikinama atviru genocidu, vergija, prievartiniu iškeldinimu. Čiabuvių teisių gynimu užsiima įvairios organizacijos, svarbiausia iš jų – Survival International.

Nors Europos tautos nebuvo sunaikintos išorinių jėgų, tačiau jos intensyviai migravo, asimiliavosi, persimaišė, kultūriškai evoliucionavo, todėl nelaikomos čiabuvių tautomis. Iš tokių Europoje išskiriami tik samiai, Rusijos tautelės (nencai, komiai, ir kt.), Kaukazo tautos, baskai[reikalingas šaltinis]. Amerikos čiabuvių tautos vadinamos indėnais – dauguma jų buvo sunaikinta XV a. prasidėjus kolonizacijai. Afrikoje čiabuvių tautas išskirti gan sunku dėl daugiataučių valstybių, migracijos, socialinės padėties įvairovės. Visų pirma Afrikos čiabuviais vadinami bušmėnai bei Kongo džiunglių pigmėjai. Dauguma Okeanijos salų gyventojų yra čiabuviai, nors, pavyzdžiui, Naujojoje Zelandijoje maorių žemės buvo kolonizuotos europiečių. Daugiausia čiabuvių tautų yra Azijoje.
**Juozas Jonikas** (g. 1942 m. balandžio 4 d. Taurų k. Tauragės r.) – pedagogas ir chorvedys.

Biografija
----------

Lankė Tauragės vaikų muzikos mokyklą (pas Vytautą Naraškevičių mokėsi akordeono), o 1960–1964 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje – technikume (dėst. D. Einikienė). 1971–1976 m. muziką neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (diriguoti mokė P. Jankauskas).

1967–1970 m. Lentvario 2-osios vidurinės mokyklos muzikos mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių merginų choro vadovas. 1969–1970 m. Grigiškių bandomojo popieriaus kombinato kultūros namų mišriojo choro vadovas.

Nuo 1970 m. Marijampolės pedagoginės (aukštesniosios pedagogikos) mokyklos muzikos dėstytojas, 1973–1981 m. merginų choro chormeisteris, 1981–1985 m. vadovas. Pagyvino choro kūrybinę – koncertinę veiklą, pirmųjų ir kitų prizinių vietų pelnė chorų apžiūrose ir konkursuose – 1985 m. respublikinės dainų šventės laureatas, dalyvavo rajonų dainų šventėse bei chorų sąskrydžiuose. 1971–1973 m. J. Jonikas vadovavo Marijampolės vaikų muzikos mokyklos jaunučių ir jaunių chorams, o 1973–1975 m. buvo berniukų choro „Vyturėlis" meno vadovas. 1976–1978 m. choro dirigavimą dėstė Marijampolės kultūros mokykloje.

J. Jonikas nuolat dirbo ir su suaugusiais dainos mėgėjais. 1972–1974 m. buvo Kalvarijos zoninių kultūros namų mišriojo choro vadovas, 1977–1983 m. Marijampolės gamyklos „Apvija" vyrų ir moterų vokalinių ansamblių vadovas, 1975–1977 m. Marijampolės rajono profsąjungų mišriojo choro chormeisteris. 1978 m. suorganizavo Marijampolės valstybinių įstaigų darbuotojų mišrųjį chorą, kuris 1981 m. perorganizuotas į kamerinį mišrųjį chorą. Vadovas jį subrandino į gana pajėgų meno kolektyvą, galėjusį atlikti ir sudėtingesnius kūrinius, laimėti prizinių vietų J. Naujalio, S. Šimkaus ir kituose konkursuose. 1981 m. choras koncertavo Alytaus miesto 400 metų jubiliejaus iškilmėse, dalyvavo 1980 ir 1985 m. respublikinėse dainų šventėse, 1987 koncertavo Suomijoje. 1987 m. VII Stasio Šimkaus chorų konkurse pelnė pirmąją vietą. 1989–1990 m. J. Jonikas Liudvinavo bažnyčios vargonininkas, nuo 1990 m. Marijampolės rajono mišriojo choro „Suvalkija" chormeisteris ir dainininkas, nuo 1994 m. Marijampolės miesto vyrų vokalinio ansamblio „Sūduvietis" dalyvis. 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje su V. Junevičiene parengė Marijampolės rajono kultūros centro vyrų chorą.

J. Jonikas – Marijampolės, Lazdijų, Prienų, Švenčionių ir Alytaus miestų bei rajonų dainų švenčių dirigentas. 1988 m. jis apdovanotas Kultūros žymūno ženklu.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
**Juozas Jurkėnas** (g. 1929 m. rugsėjo 4 d. Bostone) – Lietuvos kalbininkas, habilituotas humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

1959 m. Šiaulių pedagoginiame institute baigė rusų kalbą ir literatūrą. 1961–1964 m. studijavo Vilniaus universiteto aspirantūroje, filologijos mokslų kandidatas. 1980 m. filologijos mokslų daktaras.

1964–1983 m. Šiaulių pedagoginio instituto dėstytojas, 1964–1966 m. vyresnysis dėstytojas, 1966–1968 m. Pedagogikos fakulteto prodekanas, 1968–1972 m. ir 1975–1983 m. Rusų kalbos katedros vedėjas. 1983–1986 m. Vilniaus pedagoginio instituto dėstytojas, Rusų kalbos katedros vedėjas. 1986–1989 m. Leipcigo universiteto Teorinės ir taikomosios lingvistikos sekcijos profesorius. Nuo 1989 m. Vilniaus pedagoginio instituto (nuo 1992 m. Vilniaus pedagoginis universitetas dėstytojas, 1989–1992 m. Rusų kalbos metodikos katedros vedėjas, nuo 1985 m. profesorius.

Mokslinė veikla
---------------

Tyrinėja sudurtinius vardus Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės raštuose, apeliatyvų onimizaciją ir indoeuropiečių kalbų antroponiminių sistemų raidą. Parašė rusų kalbos vadovėlių.

Bibliografija
-------------

* Baltų ir slavų antroponimikos pagrindai (*Osnovy baltijskoj i slavjanskoj antroponimiki*), 2003 m.
* Antroponimija kaip arealinio tyrimo objektas, 2006 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Sabaliauskas. *Juozas Jurkėnas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Hansas Dženis** (vok. *Hans Jenny*, 1904 m. rugpjūčio 16 d. – 1972 m. birželio 23 d.) – mokslininkas, gydytojas, filosofas, dailininkas, pianistas. Labiausiai žinomas kaip garso bangų vizualios raiškos tyrinėtojas, šiai sričiai suteikęs kimatikos pavadinimą.

Biografija
----------

Gimė Bazelyje, Šveicarijoje. Prieš imdamasis gydytojo praktikos po medicinos studijų, jis ketverius metus studijavo mokslus Rudolfo Štainerio mokykloje Ciuriche. H. Dženis buvo antroposofas, austrų filosofo ir mistiko Rudohfo Štainerio sekėjas.

Tyrimai kimatikos srityje
-------------------------

Kimatikos srityje H. Dženis tęsė ankstesnių mokslininkų – Ernst Chladni (XVIII a.), Margaret Watts-Hughes (XIX a.) – pradėtus garso „paveikslų" tyrimus.

1967 m. H. Dženis parašė pirmąjį knygos "Kimatika: bangų reiškinių tyrinėjimas" tomą. Antrasis tomas išleistas 1972 m. praėjus metams po jo mirties. Šioje knygoje aprašytas ir iliustruotas garso bangų vibracijos poveikis skysčiams, birioms medžiagoms. Autorius padarė išvadą, kad „tai nėra nevaldomas chaosas; tai yra dinamiškas, tačiau tvarkingas raštas".

Plokščių ir membranų vibracijai sukelti H. Dženis naudojo kristalų vibratorius bei savo paties išrastą tonoskopą. Tonoskope kvarco smiltys paskleidžiamos ant juodos 60 cm skersmens būgno membranos. Membranos vibracija sukeliama garsiai dainuojant per kartoninį vamzdį. Veikiamos garso smiltys suformuoja simetriškų formų ornamentą. Žemi tonai kuria gana paprastą ir aiškų paveikslą, aukštesni tonai kuria sudėtingesnius ornamentus.

Tyrimams H. Dženis naudojo stovinčiąsias bangas, pjezoelektrinius stiprintuvus ir kitus metodus bei medžiagas. Jis pastebėjo, kad senovės hebrajų ir Sanskrito balsių garsas smėlyje suformuodavo tų garsų rašmenis (raides); šiuolaikinių kalbų garsai tokio rezultato nedavė.

H. Dženio darbai padarė įtaką amerikiečių ekeperimentinės muzikos kompozitoriui Alvin Lucier ir, kartu su Ernsto Chladnio kimatikos darbais, buvo panaudoti kuriant kompoziciją "Queen of the South" (Pietų Karalienė). H. Dženio darbą tęsė "Center for Advanced Visual Study" (Pažangių vizualinių studijų centras).

Remdamasis H. Dženio darbais, fotografas Aleksandras Lotervaseris fiksavo vandens paviršiuje susidarančius vaizdus, vandenį veikiant garsu, įskaitant ir kompozitorių muziką.

Bibliografija
-------------

* 1954 m. *Der Typus* (Tipas), Morfologijos studija
* 1962 m. *Das Gesetz der Wiederholung* (Pasikartojimo dėsniai)
* 1967 m. *Kymatic* (Kimatika), 1 tomas
* 1972 m. *Kymatic* (Kimatika), 2 tomas

Taip pat skaitykite
-------------------

* Kimatika
**Hans Peter Annen** (g. 1950 m. vasario 7 d. Sarbriukene, Vokietija) – vokiečių diplomatas, Vokietijos ambasadorius.

Biografija
----------

1968 m. baigė gimnaziją, įgijo vidurinį išsilavinimą. Nuo 1968 m. iki 1974 m. studijavo filologiją, išlaikytas mokslinis gimnazijos mokytojo egzaminas.

Nuo 1971–1978 m. mokslinis bendradarbis, nuo 1978–1980 m. pasirengimo aukščiausio rango diplomatinei tarnybai stažuotojas, nuo 1980–1982 m. Vokietijos federalinės užsienio reikalų ministerijos (URM) tarnautojas, nuo 1982–1985 m. Niujorko informacijos centro tarnautojas, nuo 1985–1988 ambasados Budapešte (Vengrija) diplomatas, nuo 1988–1991 m. Vokietijos URM tarnautojas, nuo 1991–1994 ambasados Madride (Ispanija) diplomatas, nuo 1994–1998 m. Vokietijos federalinio kanclerio biuro tarnautojas, nuo 1998–2000 m. ambasados Kijeve (Ukraina) nuolatinis ambasadoriaus pavaduotojas, nuo 2000–2003 m. Vokietijos URM skyriaus vadovas, nuo 2003–2007 m. ambasados Tiranoje vadovas, nuo 2007–2008 m. NATO gynybos koledžo (Roma, Italija), kvalifikacijos kėlimo programos dalyvis, nuo 2008 m. liepos mėn. ambasados Vilniuje vadovas.

Vedęs; turi 2 vaikus

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vokietijos ambasados Vilniuje informacija Archyvuota kopija 2010-02-10 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Burlaivio korpusas Kauno jachtklube.
**Korpusas** – laivo dalis, kuri saugo laivą nuo vandens patekimo į vidų.

Konstrukcija
------------

Nuo korpuso povandeninės dalies formos priklauso jūrinės laivo savybės, stovumas. Išsami informacija apie korpuso formą pateikiama teoriniame laivo brėžinyje. Kiekybinės korpuso formos charakteristikos apskaičiuojamos laikantis laivo teorijos taisyklių ir taikant atitinkamus metodus. Laivų klasifikavimas priklauso nuo korpusų skaičiaus: vieno, dviejų korpusų (katamaranas), trijų korpusų (trimaranas). Kad avarijos metu plūdrumo atsarga būtų eikvojama racionaliai, laivo korpusas atskiriamas pertvaromis ir deniais. Kiekvieno laivo korpusas padalintas į keletą vandeniui nepralaidžių skyrių tam, kad į vieną skyrių patekęs vanduo negalėtų patekti į kitus skyrius.

Medžiagos
---------

Pagal medžiagą, iš kurios pagamintas korpusas, laivai skirstomi taip:

* mediniai,
* metaliniai (plienas, aliuminio ir magnio lydiniai, duraliuminis),
* plastmasiniai,
* gelžbetoniniai,
* kompoziciniai.
|  |
| --- |
| **Medalininkas** |
|  |
| **Medaliai** |
| **Atstovaujant:  Švedija** |
| Stalo tenisas |
| Pasaulio čempionatas |
| **Sidabras** | 2019 | Vienetai |
| **Bronza** | 2018 | Komanda |
| Europos čempionatas |
| **Sidabras** | 2012 | Dvejetai |
| **Sidabras** | 2016 | Mišrūs dvejetai |
| **Sidabras** | 2018 | Dvejetai |
| **Bronza** | 2015 | Dvejetai |
| **Bronza** | 2016 | Dvejetai |

**Mattias Falck** (g. 1991 m. rugsėjo 7 d. Karlskrunoje) – Švedijos stalo tenisininkas, pasaulio čempionatų prizininkas. 2018 m. lapkritį buvo dvyliktoji raketė pasaulio reitinge.

Biografija
----------

2012 m. laimėjo savo pirmąjį medalį Europos čempionate - sidabrą vyrų dvejetų rungtyje poroje su Kristian Karlsson. 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse dalyvavo komandinėje rungtyje. Kartu su Švedijos nacionaline rinktine sportininkas pateko į ketvirtfinalį, kuriame rezultatu 1-3 pralaimėta Pietų Korėjos rinktinei. 2018 m. pasaulio čempionate pelnytas bronzos medalis vyrų komandinėse varžybose. 2019 m. pasaulio čempionatų vienetų varžybų finale švedas 1-4 nusileido Kinijos atstovui Ma Long ir pelnė sidabro medalį.

Nuorodos
--------

* ITTF svetainėje Archyvuota kopija 2021-04-16 iš Wayback Machine projekto.
**Kipro socialdemokratų judėjimas**, (EDEK, graik.: Κινήμα Σοσιαλδημοκρατών ΕΔΕΚ, Kinema sosialdimokraton) – pagrindinė Kipro kairiojo centro partija.

Organizacinės struktūros ir griežtos narystės neturi. Suvažiavime, šaukiamame kas 3 metai, renkamas pirmininkas ir 120 narių Centro Komitetas, o šis sudaro Politinį biurą. Leidžia laikraščius *Nea* (Naujienos) ir *Aneksartitos* (Nepriklausomasis).

Istorija
--------

Įkurta 1969 m. iki 1998 m. *vadinosi Vieningoji demokratinė centro sąjunga*. Siekia Kipro suvienijimo.

Rinkimuose į parlamentą gauna 8-12 % balsų ir 3-6 vietas. 1998 m. ir nuo 2003 m. dalyvaudama koalicijoje turėjo du ministrų portfelius.

Partijos pirmininkas V. Lasaridis 1985–1990 metais buvo parlamento rūmų pirmininkas.

SI konsultacinis narys nuo 1976 m. tikrasis narys nuo 1999 m. 

Nors atstovų Europarlamente ir neturi, dalyvauja PES veikloje.

Pirmininkai
-----------

* 1999 m. Vasos Lysaridis,
* 2003 m. Janakis Omerou.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė