recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |
| --- |
| **Medalininkas** |
| CenterVerner Weckman |
| **Medaliai** |
| **Atstovaujant: Suomijos vėliava Suomija** |
| Olimpinės žaidynės |
| **Auksas** | 1908 Londonas | iki 93 kg |
| Pasaulio čempionatas |
| **Auksas** | 1905 Duizburgas |  |

**Verner Weckman** (1882 m. liepos 26 d. – 1968 m. vasario 22 d.) – Suomijos imtynininkas, olimpinis čempionas. Pirmasis šalies olimpinis aukso medalininkas.

Biografija
----------

1902 m. įstojo į Helsinkio gimnastikos klubą ir pradėjo treniruotis imtynių varžybose. 1904 m. Weckman laimėjo Suomijos nacionalinį graikų-romėnų imtynių titulą. 1905 m. tapo pasaulio čempionu.

1906 m. Tarpinėse vasaros olimpinėse žaidynėse pelnė auksą vidutinio svorio varžybose.

Londone vykusiose ketvirtose moderniose 1908 m. vasaros olimpinėse žaidynėse suomis dalyvavo imtynių varžybose. Pirmą kartą vykusiose pusiau sunkaus svorio kategorijos (iki 93 kg) vyrų varžybose suomis pirmajame etape nugalėjo britą Walter West, ketvirtfinalyje švedą Fritz Larsson, pusfinalyje įveikė vengrą Hugó Payr, o finale įveikė suomį Yrjö Saarela ir tapo olimpiniu čempionu. Vėliau sportininkas padovanojo savo iškovotą olimpinį aukso medalį Suomijos sporto muziejui.

1942 m. – 1947 m. Suomijos darbininkų konfederacijos tarybos narys.

Nuorodos
--------

* Olympedia svetainėje

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RImtynių olimpiniai čempionai vyrų graikų-romėnų imtynių pusiau sunkaus svorio kategorijoje |
| --- |
|  |
| 

* 1908  Verner Weckman (FIN)
* 1912 *neapdovanota*
* 1920  Claes Johanson (SWE)
* 1924  Carl Westergren (SWE)
* 1928  Ibrahim Moustafa (EGY)
* 1932  Rudolf Svensson (SWE)
* 1936  Axel Cadier (SWE)
* 1948  Karl-Erik Nilsson (SWE)
* 1952  Kelpo Gröndahl (FIN)
* 1956  Valentin Nikolayev (URS)
* 1960  Tevfik Kış (TUR)
* 1964  Boyan Radev (BUL)
* 1968  Boyan Radev (BUL)
* 1972  Valery Rezantsev (URS)
* 1976  Valery Rezantsev (URS)
* 1980  Norbert Növényi (HUN)
* 1984  Steve Fraser (USA)
* 1988  Atanas Komchev (BUL)
* 1992  Maik Bullmann (GER)
* 1996  Vyacheslav Oliynyk (UKR)
 |
|  |
| \* 1908: **iki 93 kg*** 1912–1928: **iki 82.5 kg**
* 1932–1960: **iki 87 kg**
* 1964–1968: **iki 97 kg**
* 1972–1996: **iki 90 kg**
 |

 |
| Alba Julijarumun. *Alba Iulia* |
| --- |
|              |
| *Miesto panorma* |
|  |
| 

Alba JulijaAlba Julija

46°4′0″ š. pl. 23°34′0″ r. ilg.﻿ / ﻿46.06667°š. pl. 23.56667°r. ilg.﻿ / 46.06667; 23.56667﻿ (Alba Julija)Koordinatės: 46°4′0″ š. pl. 23°34′0″ r. ilg.﻿ / ﻿46.06667°š. pl. 23.56667°r. ilg.﻿ / 46.06667; 23.56667﻿ (Alba Julija) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Rumunijos vėliava Rumunija |
| **Apskritis** | Albos apskritis |
|  |
| **Meras** | Gabriel-Codru Pleșa |
|  |
| **Gyventojų** (2011) | 58 681  |
|  |
|  **Vikiteka** | Alba Julija |
|  |
| **Kirčiavimas** | Álba Jùlija |

**Alba Julija** (rumun. *Alba Iulia*, veng. *Gyulafehérvár*, vok. *Weißenburg*) – miestas vidurio vakarų Rumunijoje, Transilvanijoje, prie Murešo upės; Albos apskrities centras. Vystoma mašinų, porceliano, avalynės ir maisto pramonė. Garsėja XIII–XVII a. katalikiška Šv. Mykolo katedra ir stačiatikių Švč. Trejybės (dar vadinama *Karūnavimo*) katedra, XVIII a. baroko stiliaus tvirtove *Alba Carolina*.

Istorija
--------

Izabelės Jogailaitės kapavietė katalikiškoje Šv. Mykolo katedroje
Žinomas nuo dakų laikų kaip vergvaldžių valstybės centras, vėliau – kaip romėnų laikų karinė tvirtovė. Miestas istoriškai svarbus vengrams ir rumunams.

Šv. Mykolo katedra
------------------

Kryžiaus plano trinavė su transeptu katalikų šventovė, šiaurinėje pusėje prie jos glaudžiasi 1512 m. pristatyta katedros klebono Lazoniuso funduota koplyčia. Kitoje (*Karališkojoje*) koplyčioje ilsisi Lietuvos kunigaikštytės Izabelės Jogailaitės, 1539 m. karūnuotos Vengrijos karaliene, palaikai. Šalia palaidotas jos sūnus Transilvanijos pirmasis kunigaikštis Jonas Zigmantas Zapojajis.

Sportas
-------

* FC Unirea Alba Iulia (futbolas)

Nuorodos
--------

* Oficialus puslapis Archyvuota kopija 2003-12-03 iš Wayback Machine projekto. **(**angl.**)**
* Alba Julijos nuotraukų galerija Archyvuota kopija 2004-12-23 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Alavas (Sn)
  |
| --- |
|  |
| Periodinė grupė | Metalas |
| Atomo numeris | 50
  |
| Išvaizda | Sidabriškai baltas |
| Atomo savybės
  |
| Atominė masė(Molinė masė) | 118,710(7) а.m.v. (g/mol) |
| Atomo spindulys | 145 pm |
| Jonizacijos energija(pirmas elektronas) | 708,6 kJ/mol (eV) |
| Elektronų konfigūracija | [Kr]4d10 5s²5p² |
| Cheminės savybės
  |
| Kovalentinis spindulys | 153 pm |
| Jono spindulys | ? pm |
| Elektroneigiamumas | 1,93 (pagal Polingą) |
| Elektrodo potencialas | ? |
| Oksidacijos laipsniai | **4** 2 |
| Termodinaminės savybės
  |
| Tankis | 7,265 g/cm³ |
| Šiluminė talpa | (25 °C) (baltasis)27,112 J/(K·mol) |
| Šiluminis laidumas | (300 K) 66,8 W/(m·K) |
| Lydymosi temperatūra | 505,08 K |
| Lydymosi šiluma | 7,03 kJ/mol |
| Virimo temperatūra | 2875 K |
| Garavimo šiluma | 296,1 kJ/mol |
| Molinis tūris | 16,34 cm³/mol |
| Kristalinė gardelė
  |
| Kristalinė gardelė | Keturkampė |
| Gardelės periodas | ? Å |

**Alavas** (*Stannum*) – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas **Sn** (lot. *Stannum*), eilės numeris 50. Tai sidabriškai pilkas, blizgantis, tamprus ir labai minkštas, lengvai liejamas, kalus, atsparus atmosferos įtakai metalas. Naudojamas plieninei skardai alavuoti, įvairiuose lydiniuose. Nedidelis kiekis alavo dedamas ir į monetas – 50, 20 ir 10 euro centų monetos turi apie 1 % alavo.

Alavas buvo žinomas nuo maždaug 5000 m. pr. m. e. Istorijos laikotarpis, kai alavas plačiai naudotas bronzos gamybai, vadinamas „bronzos amžiumi".

Trys metalinio alavo atmainos – pilkasis (alfa; patvarus iki 13,2 °C), baltasis (beta; iki 173 °C) bei gamma (γ). Svarbiausia druska – alavo chloridas (SnCl2, SnCl4), naudojama pluoštui dažyti, kaip reduktorius organinėje sintezėje, paviršiaus aktyvavimui prieš cheminį metalizavimą. Monoksidas (SnO) naudojamas kaip katalizatorius ar juodasis pigmentas, dioksidas (SnO2) – kaip baltas pigmentas, transporto priemonių apsaugai nuo apledėjimo. Svarbiausi lydiniai – bronza, žalvaris, babitas. Grynas bei lydinyje su švinu naudojamas litavimui.

Gamtoje randamas mineraluose (kasiterite, stanite ir dar keliolikoje kitų), gaunamas iš rūdų. Gamtinį alavą sudaro 10 stabilių izotopų mišinys (nuo 112 iki 124 atominės masės), izotopas 124Sn šiek tiek radioaktyvus.

Vikižodynas
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šį puslapį ar jo dalį reikia sutvarkyti pagal Vikipedijos standartus.**Jei galite, sutvarkykite. |

**Veronika Ščiukauskaitė-Katilienė-Schmidt** (**Verutė Ščiukauskaitė**) (1913 m. rugpjūčio 14 d. Kaune – 2006 m. rugpjūčio 2 d. Kaune) – Lietuvos tenisininkė, daugelio tarptautinių teniso turnyrų Europoje nugalėtoja, garsaus „Forest Hill" teniso klubo JAV narė ir viena pirmųjų tenisininko Vito Gerulaičio trenerių.

Karjera
-------

Būdama 16 metų, V. Ščiukauskaitė tapo Lietuvos teniso čempione ir išlaikė šį titulą 15 metų – visu Lietuvos nepriklausomybės laikotarpiu. Ji taip pat 16 kartų laimėjo Lietuvos moterų dvejetų pirmenybes ir 13 kartų tapo šalies čempione mišrių dvejetų varžybose. Kartu su Veronika tenisą žaidė ir sesuo Jadvyga. Jos abi visą dešimtmetį (nuo 1940 m.) buvo geriausios Lietuvos tenisininkės, nuolat susirungdavusios finaluose.

1944 metais V. Ščiukauskaitė pasitraukė į Vokietiją, o 1950 persikėlė į JAV, kur laimėjo keletą turnyrų ir tapo garsaus teniso klubo "Forest Hill" nare.

Įvertinimai
-----------

Dalyvaudama Lietuvos teniso sąjungos 80-mečio paminėjimui surengtame Respublikos Prezidento teniso taurės turnyre Vilniuje V.Ščiukauskaitė priėmė Respublikos Prezidento Valdo Adamkaus jai skirtą Padėkos raštą bei Kūno kultūros ir sporto departamento medalį „Už nuopelnus Lietuvos sportui".

Išnašos
-------

1. ↑  Veronika Ščiukauskaitė. Jungtinių Amerikos Valstijų lietuviai. Biografijų žinynas. II tomas. N-Ž. Pasaulio lietuviai. Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas. Vilnius. 2002. 616 psl. ISBN 5-420-01513-7.
2. ↑
3. ↑   [nepatikimas šaltinis?]
| Černiachovo kultūra |
| --- |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| ← | **III a. – V a.** | → |

 |  |
|  |
| **Dab. valstybės** | pietų Ukraina, Moldavija, rytų Rumunija |
| **Ist. regionas** | Sarmatija, rytų Dakija |
|  |
| **Amžius** | Geležies amžius |
| **Lingvistinė grupė** | gotai |
| **Valstybingumas** | **Gotų karalystė** |
|  |
| *Rytų Europos kultūros III a.–IV a.* |

**Černiachovo kultūra** (rus. *Черняховская культура*) – romėniškojo laikotarpio archeologinė kultūra, pavadinta pagal V. Chvoikos 1900–1901 m. tyrinėtą kapinyną prie Černiachovo kaimo (Kijevo sritis).

Kultūra tradiciškai yra siejama su senovės gotais, kurie migravo iš šiaurės Europos ir dalinai išstūmė ar asimiliavo vietinius gyventojus. Sunyko per hunų antpuolius. Paliko nemažai baltiškų reliktų, kurie aptinkami net Kryme greta IV a. gotų kapų.

Arealas
-------

Rožine spalva pažymėta Gotlando sala, žalia – Getalando žemė, raudonai – Vilenbergo kultūra III a. oranžine – Černiachovo kultūra, violetine – Romos imperijos teritorija
Černiachovo kultūra III a. – V a. buvo paplitusi dab. Ukrainos, Moldavijos, Rumunijos teritorijose ir Lenkijos pietryčiuose. Didžiausios ekspansijos laikais ji apėmė dakų, sarmatų, vėlyvųjų skitų bei antų genčių iki tol gyvenamas teritorijas. Šis arealas tapatinamas su Jordano aprašoma **Gotų karalyste**.

Kultūra
-------

Černiachovo kultūrai būdingos neįtvirtintos gyvenvietės. Žmonės gyveno antžeminiuose pastatuose ir pusiau žeminėse. Vertėsi ariamąja žemdirbyste, gyvulininkyste ir amatais (geležies lydymu, kalvyste, žalvario liejimu, puodininkyste). Buvo paplitusi įvairių formų žiesta keramika. Prekiavo su Juodosios jūros pakrančių graikų miestais ir Romos provincijomis. Vidaus rinkoje naudojo Romos monetas – rasta daugiau, kaip 1000 monetų lobių. Mirusiuosius laidojo sudegintus ir nedegintus kapinynuose, įkapės – keramika, stiklinės taurės, segės, kaulinės šukos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksiejus Luchtanas. *Černiachovo kultūra*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 314 psl.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RSlavų geležies amžiaus archeologinės kultūros |
| --- |
|  |
| Iki V a. | 
Pamario (?) · Pševorsko (?) (lugijai) · Zarubincų (?) · Černiachovo (?) · Kijevo |  |
|  |
| Nuo V a. | 
Sukovo-Dzedzicių · Pskovo ilgųjų pilkapių · Prahos-Korčiako (venedai · dulebai) · Koločino (?) · Penkovo (antai) · Iloteščio-Kindeščio · Volyncevo (severianai) · Romnų (severianai) · Borščevo (viatičiai) · Naugardo sopkų · Smolensko-Polocko ilgųjų pilkapių (krivičiai) · Riuseno · Luka-Raikoveco · Feldbergo · Karantanijos · Belobrodo |
|  |
| *Klaustukai žymi mišrias kultūras, arba dėl kurių slaviškumo abejojama* |

 |
|  |
| --- |
| Nina Sublatti  gruz. ნინა სუბლატი |
|  
Nina Sublatti 2015 m. |
| Biografija |
| Gimė | 1995 m. sausio 31 d. (28 metai)  Maskva, Rusijos vėliava Rusija |
| Kilmė | Gruzijos vėliava Gruzija |
| Žanrai | indie pop, alternatyvus rokas, dark pop, synthpop |
| Veikla | dainininkė, dainų autorė, modelis |
| Instrumentai | vokalas, fortepijonas |
| Aktyvumo metai | 2008–dabar |

**Nina Sulaberidze** (gruz. ნინა სულაბერიძე, g. 1995 m. sausio 31 d. Maskvoje), geriau žinoma sceniniu vardu **Nina Sublatti** (gruz. ნინა სუბლატი) – Gruzijos dainininkė, dainų autorė ir modelis.

2013 metais Nina laimėjo gruzinišką „Idol" versiją „Saqartvelos Varskvlavi" (gruz. საქართველოს ვარსკვლავი).

Biografija
----------

### 1995–2013: vaikystė

Nina gimė 1995 m. sausio 31 d. Maskvoje, Rusijoje, gruzinų šeimoje. Netrukus po jos gimimo, tėvai grįžo gyventi į gimtąją šalį. Nina vaikystėje taip pat gyveno Rygoje, Latvijoje. 2008 metais mergina sulaukė pasiūlymo pradėti modelio karjerą, dirbo su įvairiais fotografais ir dizaineriais.

### 2013–dabar: „Sakartvelos Varskvlavi" ir „Eurovizijos" dainų konkursas 2015

2013 metais Nina laimėjo gruzinišką „Idol" versiją *Saqartvelos Varskvlavi* (gruz. საქართველოს ვარსკვლავი). Kitais metais atlikėja išleido debiutinį albumą „Dare to Be Nina Sublatti", kuris tapo geriausiai parduodamu albumu Gruzijoje. 2014 m. gruodžio mėn. paskelbta, kad Nina yra tarp penkių Gruzijos nacionalinio finalo dalyvių. 2015 m. sausio 14 d. paaiškėjo, kad konkurso nugalėtoja tapo Nina Sublatti su daina „Warrior".

Diskografija
------------

### Albumai

* *Dare to Be Nina Sublatti* (2014)

Šaltiniai
---------

1. ↑  „It's Nina for Georgia!" (anglų). eurovision.tv. 2015-01-14.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Nina Sublatti** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Dainos *Warrior* vaizdo klipas

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**The Shin ir Mariko  *„Three Minutes to Earth"*** |  **Gruzijos atstovė Eurovizijoje**2015 | Po to:**Nika Kocharov & Young Georgian Lolitaz  *„Midnight Gold"*** |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Vilsandžio nacionalinis parkas |
| --- |
| IUCN II kategorija (nacionalinis parkas) |
| Soeginos pakrantė vakarų Saremoje Soeginos pakrantė vakarų Saremoje |
| **Vieta:** | Estijos vėliava Estija |
| 

Žemėlapis rodantis Vilsandžio nacionalinis parkas vietą.Vilsandžio nacionalinis parkas

  |
| **Koordinatės:** | 58°22′40″ š. pl. 21°52′40″ r. ilg.﻿ / ﻿58.37778°š. pl. 21.87778°r. ilg.﻿ / 58.37778; 21.87778Koordinatės: 58°22′40″ š. pl. 21°52′40″ r. ilg.﻿ / ﻿58.37778°š. pl. 21.87778°r. ilg.﻿ / 58.37778; 21.87778 |
| **Plotas:** | 238 km² |
| **Įkurtas:** | 1993 m. |
|  **Vikiteka:** | Vilsandžio nacionalinis parkas |

**Vilsandžio nacionalinis parkas** (est. *Vilsandi rahvuspark*) – saugoma gamtos teritorija vakarų Estijoje, apima Vilsandžio salą, apie 150 salelių ir siaurą pakrantės ruožą Harilaido pusiasalyje Saremoje.

Įkurtas 1910 m. kaip paukščių draustinis (prie parko idėjos prisidėjo švyturio prižiūrėtojas Arturas Toomas, kuris 1910 m. čia įkūrė paukščių draustinį), o 1993 m. paskelbtas nacionaliniu parku. Čia saugomos retų paukščių perimvietės, unikali salų ekosistema ir kraštovaizdžiai.

Reikšmingiausi paukščių draustiniai yra Vaikos salelėse, vakariniame Vilsandžio pakraštyje, iš kurio matosi 40 m aukščio švyturys.
| ***Juodas šydas Lizai*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | La morte non ha sessol |
| Kilmės šalis |  Italija Vokietija |
| Režisierius | Massimo Dallamano |
| Vaidina | John Mills  Luciana Paluzzi  Robert Hoffmann  Renate Kasche |
| Metai | 1968 |
| Žanras | giallo |
| Trukmė | 95 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Juodas šydas Lizai** (it. *La morte non ha sessol*) – 1968 m. sukurtas giallo filmas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* John Mills – inspektorius Bulonas
* Luciana Paluzzi – Liza
* Robert Hoffmann – Maksas Lindtas
* Renate Kasche – Mariana
* Carlo Hintermann
* Tullio Altamura
* Paola Natale

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Inspektorius Bulonas gyvena su gerokai jaunesne žmona, kurią pats kažkada išgelbėjo nuo įkalinimo. Dėl amžiaus skirtumo ir žmonos draugų, jį vis labiau kankina pavydas. Galiausiai įsitikinęs, kad žmona jam neištikima, Bulonas vieną suimtąjį, kuriam gresia ilgi metai kalėjime, mainais už laisvę pasiūlo nužudyti Lizą. Maksas Lindtas sutinka. Jis suipažįsta su Liza ir tampa šios meilužiu. Bulonas, matydamas kad planas nepavyko, o jis pats atsidūrė Makso rankose, nusprendžia pats imtis darbo – nužudyti žudiką, o vėliau ir savo žmoną.
*Kitos reikšmės – Dainava.*
Trauktinės „Dainava" butelis
„**Dainava**" – trauktinė iš obuolių, šermukšnių, vyšnių, spanguolių ir mėlynių sulčių, gaminama „Stumbras" nuo XX a. vidurio. Gėrimas 2008 m. buvo įtrauktas į Europos Sąjungos saugomos geografinės nuorodos sąrašą. Todėl tokį pavadinimą gali naudoti tik Lietuvos teritorijoje pagaminta trauktinė.

Pagal 2003 m. Lietuvos žemės ūkio ministerijos įsakymą „Dėl spiritinių gėrimų gamybos, tvarkymo ir prekinio pateikimo techninio reglamento patvirtinimo", terminu **„Dainavos trauktinė"** gali būti vadinamas tik nuo tamsiai raudonos iki raudonai oranžinės spalvos, rūgštoko karstelėjusio skonio, sudėtinio vaisių ir uogų aromato trauktinė, kurios etilo alkoholio koncentracija yra ne mažesnė kaip 40 proc. tūrio ir kuri gaminama iš grūdinio rektifikuoto, ne žemesnės nei ekstra rūšies etilo alkoholio, atvirkštinio osmoso būdu paruošto geriamojo vandens, spanguolių ar bruknių bei kitų vaisių ir uogų sulčių ir vyno. Sulčių ekstrakto joje turi būti ne mažiau kaip 25 g/l. Į šios trauktinės gamybą nėra leidžiama dėti papildomų kvapiųjų medžiagų.

Gėrimas yra švelniai rūgštoko skonio, rausvai oranžinės spalvos, turi vaisių, uogų ir vyno aromato. Tinka gerti gryną arba maišyti su greipfrutų sultimis ir pilti ant ledukų.

Apdovanojimai
-------------

* 1998 m. tarptautinėje maisto parodoje „Vynas ir degtinė", vykusioje Sankt Peterburge, apdovanota sidabro medaliu.
* 1969 m. tarptautinėje maisto produktų parodoje Čekoslovakijoje tapo „Grand Prix" sidabro medalio laimėtoja.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑   Archyvuota kopija 2016-11-13 iš Wayback Machine projekto.
| Pskovasrus. *Псков* |
| --- |
|              |
| *Pskovo reginys* |
|  |
| 

PskovasPskovas

57°49′00″ š. pl. 28°20′00″ r. ilg.﻿ / ﻿57.81667°š. pl. 28.33333°r. ilg.﻿ / 57.81667; 28.33333﻿ (Pskovas)Koordinatės: 57°49′00″ š. pl. 28°20′00″ r. ilg.﻿ / ﻿57.81667°š. pl. 28.33333°r. ilg.﻿ / 57.81667; 28.33333﻿ (Pskovas) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Pskovo sritis Pskovo sritis |
|  |
| **Įkūrimo data** | 903 |
|  |
| **Gyventojų** (2016) | 208 145  |
| **Plotas** | 95,5 km² |
| **Tankumas** (2016) | 2 180 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Pskovas |

**Pskovas** (vok. *Pleskau*, est. *Pihkva*) – miestas šiaurės vakarų Rusijoje, prie Velikajos upės. Srities centras.

Didelis geležinkelio mazgas, prekybos centras, regione auginama daug linų. Gaminamos mašinos ir įrengimai, audiniai, statybinės medžiagos. Išlikęs XIII a. kremlius (Citadelė), XIV-XV a. cerkvės.

Pavadinimo kilmė
----------------

Miestas pavadintas pagal pro jį tekančią upę – Pskovą (Velikajos intakas).

Istorija
--------

Pskovas yra vienas iš seniausių Rusijos miestų. Pskovas pirmą kartą paminėtas Laurentijaus metraštyje 903 m. 1348-1510 Pskovas buvo nepriklausomos Pskovo respublikos sostinė. Nuo 1266 m. miestą ir Pskovo žemę valdė lietuvių kilmės kunigaikštis Daumantas. Pskovo kunigaikštystė Daumanto valdymo laikotarpiu virto Pskovo respublika ir atsiskyrė nuo Naugardo respublikos. Daumantas mirė 1299 m. o po mirties paskelbtas šventuoju. Porą amžių po Daumanto mirties Pskovo valstybė išliko nepriklausoma, nors į jos reikalus dažnai kišosi lietuviai ir maskvėnai. 1510 m. Pskovo respubliką aneksavo Maskvos Didžioji Kunigaikštystė. 

 Livonijos karo metu ATR ir 1615 m. Švedijos kariuomenės nesėkmingai bandė užimti miestą. Po Šiaurės karo miesto svarba sumažėjo.

1918 m. Pskovas buvo okupuotas vokiečių, o jau 1919 m. miestą okupavo Estijos kariuomenė. II pasaulinio karo metu buvo užimtas ir okupuotas vokiečių. Karo metu stipriai sugriautas.

Paveldo objektai
----------------

*Pagrindinis straipsnis – Pskovo architektūrinės tradicijos cerkvės*.
Pskovo architektūrinės tradicijos cerkvės – UNESCO pasaulio paveldo sąraše esančios 10 bažnyčių Pskove. Jos pastatytos XII–XVII amžiuose. Šio scerkvės į UNESCO sąrašą įrašytos 2019 m. liepą.

Pskovo architektūros mokykla pasiekė savo aukštumas XV–XVI a. ir buvo viena pirmaujančių architektūros mokyklų visoje Rusijoje.

Galerija
--------

|  |  |  |  |
| Viktoro Vasnecovo paveikslas „Pskovo večė"
  | Švč. Trejybės soboras
  | Pskovo valstybinis universitetas
  | Plokščias bokštas
  |

Sportas
-------

* FK Pskov (futbolo klubas, žaidžiantis mėgėjišku lygmeniu);
* FK Pskov 747 (buvęs futbolo klubas);
* Sporto kompleksas 747 (rus. *Спорткомплекс 747*), kurio futbolo stadionas talpina daugiau nei 3 tūkst. žiūrovų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Churches of the Pskov School of Architecture
2. ↑  Памятники древнего Пскова внесены в Список всемирного наследия ЮНЕСКО Archyvuota kopija 2020-02-21 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑   Archyvuota kopija 2020-09-28 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Официальный сайт города Псков Archyvuota kopija 2019-11-30 iš Wayback Machine projekto.
* Официальный сайт г. Псков
| **Lepista nuda** |
| --- |
| Lelijinė stirnabudė (*Lepista nuda*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Baltikiniai  *( Tricholomataceae)* |
| Gentis: | Stirnabudė  *( Lepista)* |
| Rūšis: | Lelijinė stirnabudė  *( Lepista nuda)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Lelijinė stirnabudė** (*Lepista nuda*) – baltikinių (*Tricholomataceae*) šeimos, stirnabudžių (*Lepista*) genties grybų rūšis.

* **Augimo vieta**

Drėgni mišrieji, spygliuočių miškai, parkai, raistai.

* **Augimo laikas**

Ruoduo, kartais vasara.

* **Pagrindiniai požymiai**

Vaisiakūniai melsvai violetinės, rudai violetinės spalvos.

Vaisiakūniai vidutinio dydžio, retai dideli, tamprūs, mėsingi. Kepurėlė 7–10 (15) cm skersmens, paplokščia ar net nežymiai įdubusi centre, mėsinga, matinė, violetinė, rudai violetinė, melsvai violetinė. Lakšteliai kepurėlės splvos, priaugtiniai. Kotas 5–9×1–3 cm, jaunas – kepurėlės spalvos, senas – pilkai rudas, violetiškai plaušuotas. Trama balsva, violetinė, stipraus medienos kvapo ir skonio. Sporos elipsiškos, 6,5–8×4–5 μm, truputį dygliuotos.

**Būdingi požymiai:** grybai aštroko, nemalonaus medienos kvapo, dygsta grupėmis, kartais kolonijomis.

Auga miškuose, parkuose, raistuose, žolėtose vietose. Valgoma. Ne visiems patinka dėl stipraus miltų, medienos kvapo. Tinka marinavimui.

Literatūra
----------

**Lietuvos grybų atlasas**, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 120 psl.

Nuorodos
--------

* Lelijinės stirnabudės nuotraukos


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Lelijinė stirnabudė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Makedoniečių kovos rikiuotė, kurioje priekyje išsidėstę psilai. Schemoje hipaspistai (sunkieji pėstininkai) klaidingai pavadinti sunkiąja kavalerija (elite heavy cavalry).
**Psilai** (gr. ψιλοί, vns. *ψιλός* 'nuogas, nurengtas') – itin lengvi pėstininkai, veikę kaip skirmišeriai ir apšaudytojai. 

Terminu *psilai* dažnai vadino įvairius bešarvius ar lengvai šarvuotus pėstininkus, nors juos dažnai taip pat vadino specialesniais pavadinimais – *gimnitai* ('nuogieji'), *evzonai* ('lengvai šarvuotieji'), *grosfomachai* ('kalavijininkai'), *akontistai* ('akstininkai'), *sfendonitai* ('svaidyklininkai'), *toksotai* ('lankininkai') ar *litobolai* ('akmensvaidžiai'). 

Peltastai ('skydininkai') dažnai laikomi tarpine pėstininkų forma, juos kartais priskiria hoplitams, kartais - psilams. 

Graikų ir bizantiečių literatūroje psilai minimi kaip lengvieji pėstininkai, ginkluoti svaidomaisiais ginklais, gebantys kautis padrikoje rikiuotėje.

Psilai senovės Graikijoje
-------------------------

Senovės Graikijoje psilai paprastai būdavo iš skurdžiausių piliečių sluoksnių. Kartais jais tapdavo net nelaisvieji, pavyzdžiui, Peloponeso helotai. Psilai būdavo ginkluoti įvairiais svaidomaisiais ar šaudomaisiais ginklais, pvz. lankais (*toxa*), akstimis (*akontia*), svaidyklėmis (*sfendonai*) ar tiesiog akmenimis (*lithoi*). Šarvų neturėdavo, paprastai būdavo ir be skydų. Savigynai galėjo turėti durklus ar trumpus kalavijus.

Psilus treniruodavo kaip skirmišerius. Jų užduotis būdavo prieš susiremiant falangoms trikdyti priešininko falangą, stengtis ją dezorganizuoti ir ginti savo falangą nuo priešininko skirmišerių. Juos pasiųsdavo užimti teritoriją apie mūšio lauką, trukdyti žygiuojančiam, mūšio lauke besirikiuojančiam ar stovykloje besiilsinčiam priešui. Atakuojant savai falangai psilus atšaukdavo, ir šie išsidėstydavo už saviškių rikiuotės ar už jos sparnų. Jie vengdavo kirstynių su geriau ginkluotais priešais.

Psilai Bizantijos imperijoje
----------------------------

Bizantijos kariuomenėje psilais vadino visus lengvuosius pėstininkus, nepriklausomai nuo jų šarvuotės. Psilus irgi naudojo kaip skirmišerius, tačiau dažnai juos išrikiuodavo eilėmis už sunkiųjų pėstininkų gretų arba tarp jų. Bizantijos psilai dažniausiai būdavo ginkluoti lankais.
| **Persea americana** |
| --- |
| Amerikinė persėja (*Persea americana*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Šeima: | Lauramediniai  *( Lauraceae)* |
| Gentis: | Persėja  *( Persea)* |
| Rūšis: | Amerikinė persėja  *( Persea americana)* |

 |

**Amerikinė persėja** arba **avokado medis** (*Persea americana*, nah. *āhuacatl*) – lauramedinių (*Lauraceae*) šeimos augalas, kurios vaisius – avokadas. Tai visažalis, iki 20 m aukščio stambus medis, kurio lapai kiaušiniški, 10-20 cm ilgio ir iki 10 cm pločio. Žiedai sutelkti į šluotelių pavidalo žiedynus. Vaisius – tamsiai žalio atspalvio, kriaušės pavidalo uoga, kuri 7-20 cm ilgio, 7-10 cm skersmens ir 250–600 g svorio. Vaismedis pradeda derėti po 4-5 metų.

Amerikinė persėja kilusi iš Meksikos ir Centrinės Amerikos, po to pateko į Braziliją, Floridą, Kaliforiniją ir galiausiai – į Ispaniją, Graikiją, Australiją. Šiuo metu auginama daugelyje subtropinių ir tropinių regionų (JAV, Brazilija, Afrika ir kt.).

Vaisiai skinami jiems nesunokus. Jei derlius surenkamas per anksti, jo pilnai pribrandinti neįmanoma. Toks vaisius nustoja aromato ir jam būdingų vertingų savybių. Vaisiai labai vertinami, naudingi sveikatai. Juose yra apie 5–32 proc. riebalų, iš kurių nemažai polinesočiųjų riebalų rūgščių. Jos mažina kraujo klampumą, jo krešėjimą, gerina kraujagyslių sienelių elastingumą, tinka širdies ir kraujagyslių ligų profilaktikai. Vaisiuose gausu lecitino, kuris reguliuoja medžiagų apykaitą, aktyvina smegenų ląstelių veiklą, valo kraujagyslių sieneles, saugo kepenis nuo riebalų kaupimosi. Taip pat vaisuose yra 0,8–4,4 proc. baltymų, 1,2–10 proc. angliavandenių, maistingame minkštime – vitaminų A, C, riboflavino, niancino ir kt.

Avokadas tinkamas maistui, kai paspaudus pirštu atsiranda įdubimas. Jei vaisius kietas, dar kurį laiką jį reikia nokinti.

Amerikinės persėjos žiedai

Nuorodos
--------


* Morton, J. 1987. Avocado. p. 91–102. In: *Fruits of warm climates*. Julia F. Morton, Miami, FL.
**Martynas Medelinskas**| Asmeniniai duomenys |
| --- |
| Gimimo data | 1998 m. birželio 16 d. (24 metai) |
| Gimimo vieta | Kėdainiai, Lietuva |
| Ūgis | 192 cm |
| Svoris | kg |
| Klubai |
| Dabar žaidžia | Royal Cappellen FC |
| **Pozicija** | gynėjas |
| Jaunimo klubai |
| 2014–2015  2014–2015  | Ekranas-2  Panevėžio FA |
| Profesionalūs klubai\* |
| 2020  2020  2021 2021– | Kauno Žalgiris → *Kauno Žalgiris B* NevėžisRoyal Cappellen FC | 00 0(0)14 0(0)16 0(0)0? 0(?) |
| Nacionalinė komanda\*\* |
| 2016–2017  2017 | Lietuvos U-19  Lietuvos U-21 | 09 (2) 01 (0) |
| \* Skaičiuojama tik pasirodymai ir įvarčiai vietinėje lygoje Duomenys 12 liepos 2021.
\*\* Nacionalinės komandos pasirodymų irįvarčių duomenys 29 balandžio 2021. |

**Martynas Medelinskas** (g. 1998 m. birželio 16 d. Kėdainiuose) – Lietuvos futbolininkas. Žaidžia gynėjo pozicijoje.

Karjera
-------

Žaidė Ekrano jaunimo komandoje 2014 m. bei Panevėžio FA ekipoje.

2015 m. išvyko į Nyderlandus (Willem II U19), vėliau į Belgiją (Royal Antwerp FC U21), bei Švediją (Piteå IF).

2020 m. žaidė Kauno Žalgirio dublerių ekipoje Kauno Žalgiris B. Būdavo registruojamas ir A lygos rungtynėms, tačiau aukščiausioje šalies lygoje nesužaidė nė minutės. 

2021 m. žaidė Nevėžio ekipoje, kuri debiutavo A lygoje. 2021 m. kovo 6 d. rungtynėse prieš DFK Dainava debiutavo A lygoje. Tapo vienu iš pagrindinių ekipos žaidėjų.

2021 m. vasarą persikėlė į Belgiją ir tapo Royal Cappellen FC nariu.

Statistika
----------

A lygos ir Pirmos lygos statistika

| Sezonas | Klubas | Rungtynės | Įvarčiai |
| --- | --- | --- | --- |
| **2020** | **Kauno Žalgiris** | 0 | 0 |
| 2020 | Kauno Žalgiris B |  ? |  ? |
| **2021** | **„Nevėžis"** | 16 | 0 |

Spalvų reikšmės: 

     Ekipa žaidė A lygoje;
     Pirmos lygos ekipa;

Rinktinės
---------

U-19 rinktinė
2016 m. buvo pakviestas į Lietuvos U-19 rinktinę. Žaidė prieš Estijos, Latvijos ir Suomijos bendraamžius Baltijos taurės turnyre.

Europos kvalifikacinės atrankos turnyro rungtynėse prieš Austrijos U-19 rinktinę Medelinskas pelnė du įvarčius, bet Lietuva nusileido austrams rezultatu 2:3.

Lietuvos U-21 rinktinė
2017 m. rugsėjo 5 d. sužaidė U-21 rinktinės sudėtyje prieš Danijos bendraamžius. Lietuviai pralaimėjo 0:6..

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑

Nuorodos
--------

* transfermarkt
* Soccerway
* alyga.lt
* lietuvosfutbolas.lt
* lfe.lt
* globalsportsarchive.com


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  | FK Nevėžis sudėtis |  |
| 6 Biliaminu Nurudeen · 8 Yuta Suzuki · 9 Nika Toklikishvili · 11 Jevhen Mohil · 13 Lukas Berednikovas · 18 Soichiro Suzuki · 22 Arminas Lukoševičius · 34 Robertas Granauskas · 35 Rokas Župerka · 77 Vakaris Skibiniauskas · 91 Mindaugas Butkus · 99 Karolis Rukuiža · x Aurimas Raginis
 |
Treneris: Lietuva Darius Gvildys |
Magnetinio rezonanso tomografu gautas vaizdas, parodantis balso trakto judėjimą dainavimo metu.
**Dainavimas** – vokalinis menas, muzikinių garsų atlikimas balsu, su žodžiais arba be jų. Asmuo, kurio profesija yra dainavimas, vadinamas dainininku, atlikėju arba vokalistu (džiazo ir populiariosios muzikos srityje). Dainininkai atlieka muziką (arijas, rečitatyvus, dainas ir kt.), kurią galima dainuoti su muzikos instrumentų pritarimu arba be jo. Lietuvių kalboje skiriami du žodžiai, apibūdinantys vokalinį meną - dainavimas ir giedojimas. Dažnai dainuojama muzikantų ansamblyje, pavyzdžiui, chore. Dainuojama solo, ansambliu (duetu, tercetu, kvartetu ir kitaip), choru. Gali būti dainuojama su akompanimentu arba be jo (itališkai *a cappella*). Įvairūs dainavimo stiliai apima meninę muziką, tokią kaip opera (kamerinis ir operinis dainavimas) ir kinų opera, indų muzika, japonų muzika ir religinės muzikos stiliai, tokie kaip gospelas, liaudies dainos (pasaulio ar lietuvių) ir iš jų kilęs folkrokas, taip pat džiazas, bliuzas ir populiariosios muzikos stiliai, tokie kaip popmuzika, rokas ir elektroninė šokių muzika.

Dainavimas gali būti formalus arba neformalus, aranžuotas arba improvizuotas. Dainavimu ar giedojimu gali būti išreiškiamas pamaldumas, dainavimas gali būti kaip hobis, malonumą teikianti ar prablaškanti veikla, ritualas, kaip muzikinio ugdymo dalis arba kaip profesija. Profesionaliam dainavimui reikia laiko, atsidavimo, mokymo ir reguliarios praktikos. Praktikuojantis reguliariai, garsai gali tapti aiškesni ir stipresni.

Galerja
-------

* Balso trakto schemaBalso trakto schema
* VokalistasVokalistas
* Chore giedančios mergaitėsChore giedančios mergaitės
* Berniukų chorasBerniukų choras

Šaltiniai
---------

1. ↑  Karaška, Arvydas. Dainavimas (VLE)
2. ↑  Falkner, Keith, ed. (1983). *Voice*. Yehudi Menuhin music guides. London: MacDonald Young. p. 26. ISBN 978-0-356-09099-3. OCLC 10418423.
| ***Ką jūs padarėte Solanž?*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Cosa avete fatto a Solange? |
| Kilmės šalis |  Italija Vokietija |
| Režisierius | Massimo Dallamano |
| Scenaristas (-ai) | Bruno Di GeronimoMassimo Dallamano |
| Kompozitorius | Ennio Morricone |
| Metai | 1972 |
| Žanras | kriminalinis |
| Trukmė | 105 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Ką jūs padarėte Solanž?** (it.  *Cosa avete fatto a Solange?*) – 1972 m. Italijos ir Vakarų Vokietijos kino kūrėjų giallo stiliaus trileris, sukurtas pagal rašytojo Edgar Wallace romaną „The Clue of the New Pin" ir laikomas vienu geriausiu šio žanro filmų. Interneto svetainė Rotten Tomatoes jį vertina 80 % teigiamų atsiliepimų.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Merginų koledže dirbantis italų kalbos mokytojas Enriko, turintis romantiškų ryšių su Elizabet, viena iš mokinių, leidžia su ja laiką valtyje ežero pakrantėje. Merginai pasirodo, kad ji pastebėjo krante bėgančią merginą ir ją besivejantį barzdotą šventiką, tačiau Enriko įtikina, kad jai tiesiog pasirodė. Kitą dieną per radiją išgirdęs apie rastą negyvą merginą, jis nuskuba į įvykio vietą ir netrunka tapti pagrindiniu įtariamuoju, nes žuvusi mergina taip pat mokėsi jo koledže. Enriko santuoka su vokiečių kalbos mokytoja Herta vis labiau braška, tuo tarpu nužudoma dar viena mergina ir jis policijai priverstas prisipažinti apie Elizabet. Pastaroji randama negyva Enriko išnuomoto buto vonioje ir mokytojas suimamas. Netrukus paaiškėja, kad Enriko nekaltas ir jis, susitaikęs su Herta, ima aiškintis kokią paslaptį saugo mokinės ir kas tokia Solanž, prieš metus dingusi iš kito koledžo…

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Fabio Esti – Enriko „Henris" Roselinis
* Karin Baal – Herta Roselini
* Cristina Galbo – Elizabet
* Joachim Fuchsberger – inspektorius Bartas
* Claudia Butenuth – Brenda
* Camille Keaton – Solanž
* Maria Monti
* Carla Mancini
* Maria Michi
Koordinatės: 55°17′19″ š. pl. 23°58′27″ r. ilg.﻿ / ﻿55.28861°š. pl. 23.97417°r. ilg.﻿ / 55.28861; 23.97417


|  Kėdainių Viešpaties Atsimainymo cerkvė |
| --- |
|  |
| **Rusiškas pavadinimas** | Храм в честь Преображения Господня |
| **Dekanatas** | Kauno stačiatikių dekanatas |
| **Savivaldybė** | Kėdainių rajonas |
| **Gyvenvietė** | Kėdainiai |
| **Adresas** | Gedimino g. 2 |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 1861 m. |
| **Stilius** | bizantinis |

**Kėdainių Viešpaties Atsimainymo cerkvė** – stačiatikių cerkvė Kėdainių miesto centre, J. Basanavičiaus ir Gedimino gatvių sankryžoje. Priklauso Kėdainių Viešpaties Atsimainymo parapijai.

Istorija
--------

Cerkvė iš vakarų pusės
Stačiatikių bendruomenės pradžia Kėdainiuose siekia XVII a. vidurį. Kunigaikščiui Jonušui Radvilai vedus stačiatikę Moldavijos kunigaikštytę Mariją Lupul, jos garbei 1648–1652 m. Kėdainiuose buvo pastatyta Šv. Andrejaus cerkvė ir Kristaus Atsimainymo vyrų vienuolynas. 1798 m. Kėdainių stačiatikių vienuolynas buvo uždarytas. 1820 m. uždaryta ir cerkvė. Jos atnaujinimas siejamas su carinės Rusijos kariuomene. 1846 m. caro Nikolajaus I įsakymu Kėdainiuose vėl buvo atkurta stačiatikių parapija. 1854 m. Kėdainių savininkas grafas Marijonas Čapskis stačiatikiams dovanojo mūrinį gyvenamąjį pastatą, kuris pagal architekto S. Ikonikovo projektą 1861 m. buvo perstatytas į cerkvę. Po 1893 m. rekonstrukcijos cerkvė įgavo bizantinį vaizdą, kuris išlikęs iki šių dienų. 1913 m. Rusijos imperijos ministras pirmininkas Piotras Stolypinas skyrė pinigų cerkvės remontui. Buvo pakviestas meistras iš Sankt Peterburgo, kuris ištapė cerkvės sienas ir lubas. Šiuo metu cerkvė veikia, viduje išlikusi XX a. pradžios tapyba, yra kelios vertingos ikonos.

Cerkvės interjeras

Nuorodos
--------

* Eparchijos puslaipis: Kėdainių Viešpaties Atsimainymo cerkvė Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
* Kėdainių Kristaus atsimainymo cerkvė (*panoramas.lt*)


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kėdainių Viešpaties Atsimainymo cerkvė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Daimio** (jap. 大名 = *daimio*) – bendras terminas, nusakantis galingą regioninį valdovą feodalinėje Japonijoje, kuri valdė didžiąją dalį provincijos iš savo didelės paveldimos žemės. Paraidžiui „*dai*" （大） reiškia „didelis", „*mio*" nuo „*mioden*" (名田) reiškia privačią žemę.

Po šiogūno jie buvo galingiausi žmonės feodalinėje Japonijoje nuo X a. iki XIX a. pradžios.

Nuo šugo Muromači laikotarpiu iki Sengoku laikotarpio ir Edo laikotarpio daimio rangas patyrė ilgą istoriją. Daimio buvo vadinami ir klanų vadai. Iš jų, bet ne visada, kildavo šiogūnai ir regentai.

Šugo daimyo
-----------

Šugo daimio (jap. 守護大名 = *šugo daimio*) buvo pirmieji, kurie vadinosi daimio. Jie turėjo ne tik karinę ir policijos galią, bet ir ekonominę galią savo provincijose. Jie įgijo tas galias pirmais Muromači laikotarpio dešimtmečiais. Svarbiausi šugo daimio kilo iš Šiba, Hatakejama ir Hosokava klanų. Galingiausi valdė kelias provincijas.

Ašikagų šiogūnatas reikalavo, kad šugo daimio gyventų Kiote, tad šie paskirdavo giminaičius ar atstovus, vadinamus šugodajais jiems atstovauti provincijose.
Koordinatės: 54°54′14″ š. pl. 25°7′39″ r. ilg.﻿ / ﻿54.90389°š. pl. 25.12750°r. ilg.﻿ / 54.90389; 25.12750


| Juodės IV tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Širvintų rajonas) |
| Plotas | 0,147 km² |
| Kranto linijos ilgis | 2,72 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 1,7 m |
| Didžiausias gylis | 4,7 m |
| Įteka | Juodė II, bevardis upelis |
| Išteka | Juodė II |

**Juodės IV tvenkinys** arba **Žibėnų tvenkinys** - tvenkinys Lietuvoje, Širvintų rajone, 5 km į šiaurės rytus nuo Maišiagalos. Sudarytas užtvenkus Juodės II upę (Tolos intakas, Musės baseinas) 5,5 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus - 1,23 km, plotis - iki 0,18 km. Altitudė 131,7 m. Krantai aukšti, ištisai apaugę medžiais ir krūmais. Tvenkinį iš visų pusių supa miškas. Tai paskutinis iš 4 Juodės tvenkinių kaskados. Pasroviui už 0,28 km telkšo Juodės III tvenkinys. Į šiaurę įsikūręs Žibėnų kaimas.

Tvenkinys įrengtas 1973 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
1 auksinės jenos banknotas (1915 m.), Taivano bankas.
**Taivano jena** (圓) – buvusi Taivano valiuta, naudota nuo 1895 iki 1946 m. Ji prilygo Japonijos jenai, su kuria kartu buvo apyvartoje. 1 jena buvo dalinama į 100 senų (錢). Taivano jena buvo pakeista 1946 m. įvestu Senuoju Taivano doleriu, apyvartoje išbuvusiu iki 1949 m.

Istorija
--------

1895 m. po Pirmojo Kinijos–Japonijos karo, Čingų Kinija perleido Taivaną Japonijai pagal Šimonoseki sutarties sąlygas. Tuomet Japonijos jena tapo nacionaline Taivano valiuta. Ją apyvarton leido Taivano bankas. Buvo spausdinami tik banknotai ir pašto ženklai.

1945 m. po Japonijos kapituliacijos Antrajame pasauliniame kare, Kinijos Respublika perėmė valdžią Taivane ir nacionalizavusi Taivano banką į apyvartą išleido Senąjį Taivano dolerį, kuris pakeitė jeną santykiu 1:1.

Banknotai
---------

1932 m. 10 jenų banknotas
1899 m. Taivano bankas išleido 1 ir 5 jenų banknotus, 1900 m. išėjo – 50 jenų, o 1901 m. – 10 jenų banknotai. 100 jenų banknotas apyvarton išleistas 1937 m. o 1000 – 1945 m. Paskutiniai banknotai išleisti 1945 m.

Pašto ženklai
-------------

Pastebėjusi nedidelės vertės monetų trūkumą, Taivano vyriausybė 1917 m. apyvarton išleido 5, 10, 20 ir 50 senų nominalo pašto ženklus, o jau 1918 m. pasirodė ir 1, 3 bei 5 senų nominalai.

Išnašos
-------

1. 1 2 3  Cuhaj, 2008, pp. 333–336
2. ↑  Cuhaj, 2008, pp. 334

Šaltiniai
---------

* Cuhaj G.S. (2008). *Standard Catalog of World Paper Money. General Issues 1368–1960*. Krause Publications. ISBN 978-0-89689-730-4.
* Pick, Albert (1994). *Standard Catalog of World Paper Money: General Issues*. Colin R. Bruce II ir Neil Shafer (redaktoriai) (7-asis leidimas). Krause Publications. ISBN 0-87341-207-9.
| Deitona Bičas*Daytona Beach* |
| --- |
| *Deitona Bičo paplūdimys* |
|  |
| 

Deitona BičasDeitona Bičas

29°11′0″ š. pl. 81°05′0″ v. ilg.﻿ / ﻿29.18333°š. pl. 81.08333°r. ilg.﻿ / 29.18333; 81.08333﻿ (Deitona Bičas)Koordinatės: 29°11′0″ š. pl. 81°05′0″ v. ilg.﻿ / ﻿29.18333°š. pl. 81.08333°r. ilg.﻿ / 29.18333; 81.08333﻿ (Deitona Bičas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5)------ vasaros: (UTC-4) |
|  |
| **Valstybė** | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos |
| **Valstija** | Florida Florida |
| **Apygarda** | Volusijos apygarda |
|  |
| **Gyventojų** (2018) | 68 866  |
| **Plotas** | 176,5 km² |
| **Tankumas** (2018) | 390 žm./km² |
| **Altitudė** | 4 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Deitona Bičas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Deitòna Bi̇̀čas |

**Deitona Bičas** (angl. *Daytona Beach*) – miestas Jungtinėse Amerikos Valstijose, šiaurės rytų Floridoje, 138 km į pietryčius nuo Džeksonvilio, prie Atlanto vandenyno pakrantės lagūnos. Nors pačiame mieste gyventojų skaičius nesiekia 70 tūkst. jo aglomeracijoje 2014 m. gyveno 609,9 tūkst. gyventojų (su Deltona ir Ormond Biču). Per Deitona Bičą eina Majamio–Džeksonvilio geležinkelis ir plentas, yra oro uostas. Veikia šiluminė jėgainė, vystoma lengvoji pramonė. Taip pat yra aeronautikos universitetas (įkurtas 1926 m.), meno ir mokslo, fotografijos muziejai, golfo aikštynai.

Deitona Bičas garsėja kaip ištisus metus veikiantis pajūrio kurortas. Pakrantėje driekiasi 37 km ilgio paplūdimys. Svarbus autosporto centras: vyksta tarptautinės automobilių lenktynės. Pradžioje varžybos vyko paplūdimiu, bet 1959 m. pastatytas autodromas. Deitona Biče įsikūrusi NASCAR būstinė. Taip pat vyksta motorinių valčių, dviračių lenktynės.

Gyventojai
----------

2010 m. 57,8 % miesto gyventojų buvo baltieji, 35,4 % – afroamerikiečiai, 6,2 % – lotynoamerikiečiai.

Po II pasaulinio karo Deitona Biče įsikūrę lietuvių, vėliau jų čia atsikėlė iš kitų Jungtinių Amerikos Valstijų vietų. XXI a. pradžioje kas mėnesį Ormond Bičo Taikos karaliaus bažnyčioje lietuviams laikytos šv. Mišios, parapijos salėje Lietuvių klubas ir JAV lietuvių bendruomenės apylinkės valdyba rengė renginius. Veikė BALF ir Lietuvių fondo skyriai, choras „Sietynas" (vadovas A. Skridulis).

Istorija
--------

XVIII a. pab. – XIX a. miesto vietoje buvo cukranendrių plantacijos. 1871 m. Metju Dėjus (*Mathias Day*) čia pastatė viešbutį, ėmė kurtis gyvenvietė, kuri pagal įkūrėją pavadinta *Daytona*. 1876 m. gyvenvietei suteiktos miesto teisės. 1926 m. Deitona su keliomis aplinkinėmis gyvenvietėmis sujungta į Deitona Bičą. Nuo 1902 m. ant lygaus paplūdimio smėlio pradėti testuoti automobiliai ir motociklai. Šie bandymai peraugo į automobilių lenktynes, kuriomis Deitona Bičas išgarsėjo visose JAV.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  *Daytona Beach*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
Koordinatės: 54°55′0″ š. pl. 25°6′18″ r. ilg.﻿ / ﻿54.91667°š. pl. 25.10500°r. ilg.﻿ / 54.91667; 25.10500


| Juodės II tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Širvintų rajonas) |
| Plotas | 0,118 km² |
| Kranto linijos ilgis | 2,2 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 1,2 m |
| Didžiausias gylis | 4,4 m |
| Įteka | Juodė II, 2 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Juodė II |

**Juodės II tvenkinys** arba **Levaniškių tvenkinys** - tvenkinys Lietuvoje, Širvintų rajone, 5 km į šiaurės rytus nuo Maišiagalos. Sudarytas užtvenkus Juodės II upę (Tolos intakas, Musės baseinas) 3,4 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus - 0,9 km, plotis - iki 0,2 km. Altitudė 124 m. Vakarinis krantas aukštas, šiaurrytinis žemas ir užpelkėjęs, pietrytinis aukštas, apaugęs mišku. Pakrantėse daugiausia plyti pievos. Priešsroviui už kelio  **5230**  Paberžė–Barskūnai–Medžiukai  iškart telkšo Juodės III tvenkinys, pasroviui iškart - Juodės I tvenkinys. Vakarinėje pakrantėje įsikūręs Levaniškių kaimas, į rytus nuo tvenkinio - Barskūnų kaimas.

Tvenkinys įrengtas 1973 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
| Taivanas臺灣 |
| --- |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+8)------ vasaros: (UTC) |
|  |
| **Valstybė** | Taivano vėliava Taivanas |
| **Administracinis centras** | Džongsing Sincunas |
| **Apskričių skaičius** | 11 |
| **Miestų skaičius** | 3 |
|  |
| **Gyventojų** (2013) | 9 233 257 |
| **Plotas** | 26 330,9577 km² |
| **Tankumas** (2013) | 351 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | TW |
|  |
| **Tinklalapis** | www.tpg.gov.tw |

**Taivano provincija** (kin. 臺灣省 arba 台灣省; pinyin: *Táiwān Shěng*) – viena iš dviejų Taivano (Kinijos Respublikos, KR) provincijų. Apima apytiksliai 73 % visos valstybės teritorijos ir turi 40 % visų gyventojų.

Geografiškai provincija apima didžiąją dalį Taivano salos, taip pat beveik visas aplinkines salas, kurių didžiausios yra Penghu salynas, Liu Dao, Liučiu ir Lanju. Į provincijos teritorijos sudėtį nepatenka išskirtieji miestai Gaosiongas, Sinbėjus, Taidžongas, Tainanas, Taipėjus ir Taojuanas, taip pat esantys pagrindinėje Taivano saloje. Provincija taip pat neapima Dzinmeno ir Macu salų (Liandziangas), išsidėsčiusių palei pietrytinius žemyninės Kinijos krantus, nes šios priklauso Fudziano provincijai.

Taivano provincijoje įsikūrusios šalies valdžios institucijos. Kinijos Liaudies Respublika (KLR) Taivaną laiko nebeegzistuojančios Kinijos Respublikos (KR) „įpėdine" ir tvirtina pati esanti vienintele teisėta Kinijos vyriausybe bei Taivaną laiko savo 23-ia provincija, nors KLR niekada nekontroliavo Taivano ar jo valdomų teritorijų. Kinijos Respublika nesutinka su tokiu statusu, teigdama, kad ji vis dar teisėtai egzistuoja ir kad KLR jos valdžios nepaveldėjo.

Administracinis suskirstymas
----------------------------

*Pagrindinis straipsnis – Taivano administracinis suskirstymas*.
Provincija padalinta į:

11 apskričių

* Dziaji apskritis
* Džanghua apskritis
* Hualiano apskritis
* Jilano apskritis
* Junlino apskritis
* Miaoli apskritis
* Nantou apskritis
* Penghu apskritis
* Pingdongo apskritis
* Sindžu apskritis
* Taidongo apskritis

3 miestus

* Dziaji
* Dzilongas
* Sindžu

|  |  |
| --- | --- |
|  **Taivano administracinis suskirstymas** |  |
| **Provincijos**: Fudzianas | Taivanas
**Išskirtieji miestai**: Gaosiongas | Sinbėjus | Taidžongas | Tainanas | Taipėjus | Taojuanas
**Taivano provincijos miestai**: Dziaji | Dzilongas | Sindžu
**Fudziano provincijos apskritys**: Dzinmenas | Liandziangas
**Taivano provincijos apskritys**: Dziaji | Džanghua | Hualianas | Jilanas | Junlinas | Miaoli | Nantou | Penghu | Pingdongas | Sindžu | Taidongas |
Spalvotojų revoliucijų žemėlapis
**Spalvotoji revoliucija** – terminas, kuris yra plačiai naudojamas viso pasaulio žiniasklaidoje apibūdinti įvairius judėjimus kai kuriuose buvusios Sovietų Sąjungos visuomenėse ir Balkanuose prasidėjusius XXI a. pirmajame dešimtmetyje. Šis terminas taip pat buvo taikomas revoliucijoms kituose pasaulio regionuose apibūdinti, pavyzdžiui Artimuosiuose Rytuose.

Spalvotųjų revoliucijų dalyviai dažniausiai naudojo taikų pasipriešinimą ir tokius metodus, kaip demonstracijos, streikai ir intervencijos, parodyti savo protestą prieš korumpuotas ir/ar autoritarines vyriausybes bei propagavo demokratiją. Šie judėjimai paprastai naudojo konkrečią spalvą ar gėlę kaip savo simbolį. Be to, spalvotosios revoliucijos išsiskiria nevyriausybinių organizacijų (NVO) bei studentų aktyvistų reikšmingumu, organizuojant kūrybingą nesmurtinį pasipriešinimą.

Prie tokių judėjimų priskiriami:

* Gvazdikų revoliucija Portugalijoje (1974 m.),
* Geltona revoliucija Filipinuose (1986 m.),
* Aksominė revoliucija Čekoslovakijoje (1989 m.),
* Buldozerio revoliucija Jugoslavijoje (2000 m.),
* Rožių revoliucija Gruzijoje (2003 m.),
* Oranžinė revoliucija Ukrainoje (2004-2005 m.),
* Purpurinė revoliucija Irake (2005 m.),
* Tulpių revoliucija Kirgizijoje (2005 m.),
* Kedro revoliucija Libane (2005 m.),
* Mėlyna revoliucija Kuveite (2005 m.),
* Džinsinė revoliucija Baltarusijoje (2006 m.),
* Šafraninė revoliucija Mianmare (2007 m.),
* neramumai Moldovoje vadinami Vynuogių revoliucija (2009 m.),
* Žalioji revoliucija Irane (2009-2010 m.),
* Jazminų revoliucija Tunise (2010-2011 m.),
* 2011 m. Egipto revoliucija vadinama Lotoso revoliucija,
* Jazminų revoliucija Kinijoje (2011 m.).

Nuorodos
--------

1. ↑  Gene Sharp: Author of the nonviolent revolution rulebook, BBC News (Vasaris 2011 m.)