recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Singapūro centras 2006 spalio 6 d. apimtas smogo dėl miško gaisrų Sumatroje, Indonezijoje.
**ASEAN susitarimas dėl tarpvalstybinio užterštumo smogu** – tarptautinė sutartis, kuria siekiama sumažinti oro taršą, kylančią dėl miškų ir kitokių gaisrų. Sutartis buvo pasirašyta 2002 m. birželio 10 d. Kvala Lumpūre, Malaizijoje tarp ASEAN priklausančių valstybių ir įsigaliojo 2003 m. lapkričio 25 d. Susitarimą yra ratifikavusios visos dešimt ASEAN narių, paskutinė tai padarė Indonezija 2014 m.

Susitarimas buvo iššauktas XX a. paskutiniame dešimtmetyje Pietryčių Azijoje pablogėjusios oro kokybės. Ši problema kilo daugiausiai dėl didelio masto medienos atliekų, likusių iškirtus miškus, deginimo Indonezijoje, siekiant atlaisvinti plotus žemės ūkio veiklai. Su vėju dūmai buvo nupučiami tolimus atstumus, užteršdami orą gretimose valstybėse. Labiausiai nuo to nukentėjo kaimyninės valstybės – Malaizija ir Singapūras. Problema nėra išspręsta iki šiol; paskutinis didesnis oro užterštumo, kurio šaltinis Indonezija, protrūkis įvyko 2013 m. birželį, ypač palietęs Singapūrą.

Pagrindiniai susitarimo tikslai yra skatinti šalių bendradarbiavimą, siekiant regione geriau kontroliuoti ir sumažinti oro taršą, kylančią dėl gaisrų. Tai daroma keičiantis informacija, patirtimi, suteikiant abipusę pagalbą krizių atveju.

Susitarimo pagrindu yra įkurtas koordinavimo centras, vyksta kasmetiniai ratifikavusių šalių atstovų susitikimai.

Nuorodos
--------

* Oficialus puslapis Archyvuota kopija 2010-02-11 iš Wayback Machine projekto.
* Susitarimo tekstas Archyvuota kopija 2011-08-21 iš Wayback Machine projekto. (anglų k.)

Šaltiniai
---------

1. ↑  ASEAN Agreement on Transboundary Haze Pollution Archyvuota kopija 2018-11-01 iš Wayback Machine projekto. ASEAN
2. ↑  Singapore hit by highest haze levels in 16 years, BBC, 2013-06-18
3. ↑  ASEAN Agreement on Transboundary Haze Pollution Archyvuota kopija 2012-01-15 iš Wayback Machine projekto. ASEAN
| Bogensėdan. *Bogense* |
| --- |
|        |
| *Miesto bažnyčia* |
|  |
| 

BogensėBogensė

55°34′00″ š. pl. 10°06′00″ r. ilg.﻿ / ﻿55.56667°š. pl. 10.10000°r. ilg.﻿ / 55.56667; 10.10000﻿ (Bogensė)Koordinatės: 55°34′00″ š. pl. 10°06′00″ r. ilg.﻿ / ﻿55.56667°š. pl. 10.10000°r. ilg.﻿ / 55.56667; 10.10000﻿ (Bogensė) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Danijos vėliava Danija |
| **Regionas** | Pietų Danijos regionas |
|  |
| **Gyventojų** (2014) | 3 721  |
|  |
| **Tinklalapis** | Miesto svetainė |

**Bogensė** – miestas Danijoje, Fiūno saloje, šiaurinėje dalyje. 2014 m. duomenimis, gyventojų skaičius buvo 3,7 tūkst.

Istorija
--------

Vienas iš seniausių Danijos miestų, turintis turtingą istoriją. Pirmą kartą buvo paminėtas 1288 m. Jis buvo įkurtas kaip prekybos postas XII a. pabaigoje. Manoma, kad miestas išaugo dėl kelto, kuris viduramžiais jungė Fiūną ir Jutlandiją. 

XVI a. Bogensė klestėjo prekyba, tačiau jai sunykus 1672 m. mieste gyveno tik 438 gyventojai. 

XX a. miesto gyventojai ir toliau vertėsi prekyba, tačiau susidūrė su vis didėjančia netoliese esančios Odensės konkurencija.

Pastaruoju metu miesto vystymasis labiau nukreiptas į paslaugų sektorių. Svarbiu pajamų šaltiniu tapo turizmas.

Miestai partneriai
------------------

* Lietuva Jurbarkas;

Galerija
--------

* 
* 
* 
*

Nuorodos
--------

* Miesto svetainė
| **Mutinus caninus**Apsauga: 1(E) – Prie išnykimo ribos |
| --- |
| (*Mutinus caninus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Poniabudiečiai  *( Phallales)* |
| Šeima: | Poniabudiniai  *( Phallaceae)* |
| Gentis: | Poniabudėlė  *( Mutinus)* |
| Rūšis: | Šuniškoji poniabudėlė  *( Mutinus caninus)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Šuniškoji poniabudėlė** (*Mutinus caninus*) – poniabudinių šeimai priklausantis nevalgomas grybas. Retai sutinkamas Lietuvoje, todėl yra įtrauktas į Lietuvos raudonąją knygą. Šiam grybui būdingas jo skleidžiamas nemalonus kvapas.

Išvaizda
--------

Poniabudėlės vaisiakūnių skersinis pjūvis
Jaunų grybų vaisiakūnis kiaušiniškas, balandžio kiaušinio dydžio. Vaisiakūniui subrendus pirmiausia plyšta viršutinė dalis ir iš jo išauga ilgas (8–12 cm) cilindriškas vaisiakūnis, kuris būna tuščiaviduris, kartais suglebęs ir dažnai lieka gulėti ant žemės. Kūgiška ryškiai oranžinė viršūnė (1–2 cm skersmens) būna nežymiai sustorėjus; iš pradžių ją dengia žalsva gleivėta sporų masė. Prie pagrindo lieka drebučių pavidalo mėsingas apvalkalas, su trumpomis plonų šaknelių pavidalo išaugomis, kuriomis įsišaknija į žemę. Grybo trama skleidžia nestiprų nemalonų kvapą.

Spalvos kaita: kotas balkšvas, gelsvas arba rausvai geltonas. Sustorėjusi viršutinė dalis oranžinė, iš pradžių ją dengia gleivėta žalsva sporų masė, savo šleikščiu kvapu viliojanti muses, kurios išnešioja sporas.

Panašios rūšys: Ravenelio poniabūdėlė (*Mutinus ravenelii*) ir Elegantiškoji poniabudėlė (*Mutinus elegans*), jos Lietuvoje sutinkamos dar rečiau ir taip pat yra nevalgomos.

Trumpa grybo atsiradimo istorija Europoje
-----------------------------------------

Šis iš Šiaurės Amerikos kilęs grybas į Europą atkeliavo prieš pat Antrojo pasaulinio karo pabaigą – jo sporų ant savo ginkluotės greičiausiai atvežė amerikiečių kareiviai.

Augavietė
---------

Šis retas grybas, dažniausiai sutinkamas lapuočių ir mišriuosiuose miškuose, kur auga ant nukritusių lapų ir spyglių ar senų kelmų.

Sezonas: liepa – spalis

Galerija
--------

* 
* 
* 
* 
* 
* 
*

Literatūra
----------

* Etorė Bielis „Grybai", „Mūsų knyga" 2004 m, (203 psl.) ISBN 9955-573-65-1

Nuorodos
--------

* Lietuvos raudonoji knyga
* Grybų katalogas
| Ažušilės piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Ažušilės piliakalnisAžušilės piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°20′51.6″ š. pl. 26°12′57.3″ r. ilg.﻿ / ﻿55.347667°š. pl. 26.215917°r. ilg.﻿ / 55.347667; 26.215917Koordinatės: 55°20′51.6″ š. pl. 26°12′57.3″ r. ilg.﻿ / ﻿55.347667°š. pl. 26.215917°r. ilg.﻿ / 55.347667; 26.215917 |

 |
| Vieta | Ignalinos rajonas |
| Seniūnija | Vidiškių seniūnija |
| Aukštis | 15–20 m |
| Plotas | 28x10 |
| Naudotas | I tūkstantmetis |
| Žvalgytas | 1989 |
| Registro Nr. | AR1892 / A1952K / 17157, 30350, 30351 |

**Ažušilės piliakalnis su gyvenviete** – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 30350; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1892; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A1952K) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 30351) Ignalinos rajono savivaldybės teritorijoje, Ažušilės kaime, Vidiškių seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Vidiškės – Kūjiškės Ažušilėje pasukus į dešinę vakaruosna link Poviliškės, pavažiavus 200 m – yra Ažušilės vakariniame pakraštyje 30 m į kairę pietų kryptimi nuo kelio.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga pietvakarių – šiaurės rytų kryptimi, 28x10 m dydžio, 2 m aukštesne pietvakarine dalimi. Šlaitai statūs, 15–20 m aukščio. Piliakalnis apardytas arimų, kultūrinis sluoksnis (buvo randama puodų šukių) sunaikintas. Dabar apaugęs mišriu mišku.

Rytinėje papėdėje 0,3 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta brūkšniuotos keramikos.

Tyrimai
-------

1989 m. piliakalnį žvalgęs Romas Jarockis aikštelės šiaurės rytinėje dalyje ištyrė 25 m² plotą, kultūrinio sluoksnio nerado. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 28400 m². 

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Šeimaties piliakalnis 21 km | Ažubalio piliakalnis 8 km | Kazlupiškės piliakalnis 12 km  Mieliatilčio piliakalnis 12 km |  |
| Puziniškio piliakalnis 12 km |  | Senojo Daugėliškio piliakalnis 3,5 km |
| Papravalės piliakalnis 8 km | Vėlionių piliakalnis 4 km | Strakšiškės piliakalnis 7 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------


* Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašas
* Lietuvos piliakalniai: atlasas. Vilnius, 2005, t. 1, p. 148-149.
* Bronius Dakanis. Mažai žinomi Lietuvos piliakalniai // Kultūros paminklai. Vilnius. 1994. T. 1, p. 36–37 (Nr. 4).
* Algirdas Girininkas, Romas Jarockis, Gintautas Zabiela 1990. Nauji archeologijos paminklai Rytų Lietuvoje // Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1988 ir 1989 metais. Vilnius, p. 191–192.
* Gintautas Zabiela. Lietuvos medinės pilys. Vilnius. 1995, p. 224 (Nr. 4).

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Ažušilė
|  |
| --- |
| Liaudies lotynų kalbasermo vulgaris |
| Paplitimas | Romos imperija |
| Kilmė | Indoeuropiečių kalbos* Italikų kalbos
	+ Lotynų-faliskų kalbos
		- Lotynų kalba
			* **Liaudies lotynų kalba**
 |
| Geografinis paplitimas |
|  |

**Liaudies lotynų kalba**, arba  **liaudies šnekamoji lotynų kalba** (lot. *sermo vulgaris*) – šnekamoji lotynų kalbos atmaina, kuri buvo paplitusi Italijoje, o vėliau ir kitose Romos imperijos provincijose. Liaudies lotynų kalba priešinama su rašytine bendrine lotynų kalba. Būtent liaudies lotynų kalba (o ne klasikinė lotynų) yra tiesioginė romanų kalbų pramotė. Kita vertus, ne visuose liaudies lotynų kalbos regionuose dabar vartojamos romanų kalbos. Liaudies lotynų kalba geografiškai labiausiai buvo išplitusi III a. kai Romos imperija buvo pasiekusi maksimalų plotą. Nuo III a. pabaigos, bet ypač V–VII amžiuose, Didžiojo tautų kraustymosi laikais liaudies lotynų kalbos arealo ribos vadinamosios Senosios Romanijos regionuose žymiai susiaurėjo. Sakykime, Šiaurės Afrikoje liaudies lotynų kalbą visiškai išstūmė arabų kalba, o Romos Britanijoje – senoji anglų kalba (tiesa, liaudies lotynų kalba padarė didelę įtaką vietinėms britų kalboms). Regionai, kuriuose lotynų kalba pamažu išnyko (Panonija, Ilyrija, Romos Britanija, Germanija, Romos Afrika), buvo pavadinti Išnykusiąja Romanija (lot. *Romania submersa*).

Pirmieji nuo liaudies lotynų kalbos arealo atskilo vadinamosios Balkanų lotynų kalbos vartotojai, tęsę Romos Dakijos (dabar Transilvanija) ir Balkanų apgyvendinimą. Romos Dakiją romėnų administracija oficialiai paliko 271 m. Tokiu būdu susidarė rytų romanų kalbos.

Afrikoje liaudies lotynų kalba Kapsos (dabar Gafsa, Tunisas) oazėje gyvavo iki XII a. tačiau palaipniui ją išstūmė arabų kalba.

Išnašos
-------

1. ↑  Herman, József (2000). *Vulgar Latin*. Translated by Wright, Roger. University Park: Pennsylvania State University Press. pp. 7. ISBN 0-271-02001-6.
2. ↑  Janet Davies (2014). *The Welsh Language: A History*. Cardiff: University of Wales Press. pp. 19, 23.
3. ↑  *Introdução à história do português: geografia da língua.* Autor: Ivo Castro. Edições Colibri, 2004, pág. 55, ISBN 9789727725205 Adicionado em 10/04/2016.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RItalikų ir romanų kalbos |
| --- |
|  |
| *Italikų* | 
 *faliskų*  **·**  *lotynų*  **·**  *oskų*  **·**  *umbrų* |  |
|  |
| Rytų romanų kalbos | 
arumunų · istrorumunų · meglenorumunų · rumunų |
|  |
| Italų–romanų kalbos | 
*dalmatų* · italų · istroromanų · korsikiečių · ligūrų (monegaskų) · lombardų · neapoliečių · sardinų · siciliečių · venetų |
|  |
| Galų–romanų kalbos | 
Frankoprovansalų · friulų · gaskonų · katalonų · ladynų · oksitanų · prancūzų (normandų · pikardų · valonų) · *retų*? · romanšių |
|  |
| Iberų–romanų kalbos | 
astūrų · galisų · ispanų (kastiliečių) · ladino · *mazarabų* · mirandiečių · portugalų |
|  |
| *Pasviruoju šriftu* pažymėtos mirusios kalbos. |

 |
|  |
| --- |
| Svanų kalba*ლუშნუ ნინ* |
| Kalbama | Gruzija, Abchazija |
| Kalbančiųjų skaičius | 15 000-30 000 |
| Vieta pagal kalbančiųjų skaičių | į šimtuką nepatenka |
| Kilmė | kartvelų |
| Rašto sistemos | gruzinų raštas |
| Oficialus statusas |
| Oficiali kalba | neoficiali |

**Svanų kalba** (svan. ლუშნუ ნინ / *lušnu nin*, gruz. სვანური ენა / *svanuri ena*) – Kaukazo kalba, priklausanti kartvelų kalbų šeimai. Ji vartojama š. v. Gruzijoje esančioje Svanetijoje, nedaug kalbančiųjų gyvena ir Abchazijoje. UNESCO ją įtraukusi į pasaulio nykstančių kalbų sąrašą.

Kartvelų kalbos: **Svanų kalbos** arealas yra š. v. Gruzijoje esančioje Svanetijoje
Svanai, kalbantieji svanų kalba, naudojasi gruzinų raštu, tačiau neturi bendrinės kalbos varianto, tad daugiausia ši kalba vartojama tik kaip šnekamoji kalba. Tarp visų kartvelų kalbų svanų kalba yra unikali, kadangi išlaikė daug kartvelų kalbų archajinių ypatybių. Svanų kalba labiausiai skiriasi nuo visų kitų kartvelų kalbų, kadangi nuo kitų kartvelų kalbų atsiskyrė 2 tūkstantmetyje pr. m. e. arba dar anksčiau. Svanų kalba nuo gruzinų kalbos nutolusi panašiai kaip modernioji anglų kalba nuo islandų kalbos.

Tarmės
------

Svanų kalboje išskiriamos tarmės ir patarmės: 

* **Aukštutinių Svanų** tarmė, apie 15 000 kalbančiųjų.
	+ Aukštutinio Balo patarmė: Ušgulis, Kala, Iparas, Mulakas, Mestija, Lenceras, Latalas.
	+ Žemutinio Balo patarmė: Bechas, Tskhumaras, Etseras, Paras, Chubekas, Lakamas.
* **Žemutinių Svanų** tarmė, apie 12 000 kalbančiųjų.
	+ Laško patarmė: Laškas.
	+ Lenteko patarmė: Lentekas, Kheledas, Khopuras, Rtskhmeluras, Choluras.

Šaltiniai
---------

1. ↑  uni-jena.de / A SHORT DESCRIPTIVE GRAMMAR OF THE SVAN LANGUAGE Archyvuota kopija 2018-04-10 iš Wayback Machine projekto.; Kevin Tuite, Université de Montréal. (April 1998)

Nuorodos
--------

* omniglot.com / Svan (ლუშნუ ნინ)
* titus.fkidg1.uni-frankfurt.de / ECLING
| **Kazimieras Kruopis** |
| --- |
| Gimė | 1918 m. balandžio 24 d.Leveikoniai, Vaškų valsčius |
| Mirė | 1994 m. vasario 11 d. (75 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | muzikos pedagogas ir chorvedys. |

**Kazimieras Kruopis** (1918 m. balandžio 24 d. Leveikonių kaime, Vaškų valsčiuje – 1994 m. vasario 11 d. Vilniuje) – muzikos pedagogas ir chorvedys.

Biografija
----------

Baigęs pradžios mokyklą, 1931–1936 m. mokėsi Pasvalio gimnazijoje, o 1937–1939 m. Dotnuvos technikos mokykloje. 1939 m. pašauktas į karinę tarnybą Kaune, kurį laiką grojo 7-ojo pulko pučiamųjų orkestre. 1940 dėl pablogėjusios sveikatos paleistas į atsargą. 1941–1945 su pertraukomis mokėsi Vilniaus muzikos mokykloje, o 1945–1951 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. K. Kavecko klasė).

1942–1946 Lietuvos valstybinio dainų ir šokių liaudies ansamblio artistas – koncertmeisteris.

Nuo 1945 vadovavo Vilniaus medicinos seserų mokyklos chorui, 1946 meno olimpiadoje Kaune pelnė garbės raštą, o 1946 respublikinės dainų šventės varžybose 60 dalyvių merginų choras laimėjo antrąją vietą. 1947–1950 Vilniaus miesto medicinos darbuotojų profsąjungos choro vadovas, 1951–1953 Vilniaus 1-osios vidurinės mokyklos muzikos mokytojas, 1950–1952 Vilniaus valstybinio universiteto, 1951–1953 Lietuvos valstybinės konservatorijos, 1953–1960 Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto dėstytojas ir meno mėgėjų kolektyvų vadovas. Pedagoginiame institute 1954 suorganizavo studentų dainų ir šokių ansamblį, 1958–1960 vadovavo Fizikos – matematikos fakulteto studentų mišriajam chorui (100–150 dalyvių), kurį parengė 1960 respublikinei dainų šventei. 1953–1955 buvo Vilniaus moksleivių rūmų meno skyriaus vedėjas ir styginių instrumentų būrelio vadovas. 1955 suorganizavo Vilniaus miesto vyrų chorą, 1955 respublikinei dainų šventei parengė Vilniaus statybos technikumo moksleivių mišrųjį chorą ir Politechnikumo vyrų chorą. Atgaivino Varėnos kultūros namų mišrųjį chorą ir 100 dainininkų atvežė į 1960 respublikinę dainų šventę Vilniuje – dalyvavo ir konkurse. 1963 Vilniaus statybos tresto klube suorganizavo 70 dalyvių mišrųjį chorą ir keletą metų jam vadovavo. Chore dainavo ir Statybos technikumo moksleiviai. Vilniaus miesto meno mėgėjų apžiūrose choras pelnė prizinių vietų, koncertavo Klaipėdoje, Palangoje, Trakuose, Aukštadvaryje, lankėsi Kijeve ir Leningrade.

1960–1983 Vilniaus kultūros mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas, kurį laiką vadovavo moksleivių choro studijai. Išėjęs į pensiją, iki 1991 dar dirbo mokyklos ūkio ir administracijos įvairius darbus.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
**Augustavo Naujosios žydų kapinės** (lenk. *Nowy cmentarz żydowski w Augustowie*) – žydų kapinės Augustavo mieste, ul. Zarzecze gatvėje. Kapinės įkurtos 1820 metais. Pirmieji antkapiai atsirado 1826 metais, pirmoji koplyčia 1830 metais. Kapinės užima 3 ha plotą. Po II pasaulinio karo liko tik 8 antkapiai. 1981 metais žydai kilę iš Augustavo pastatė paminklą savo tautiečiams gyvenusiems tarpukario Augustave.

Šaltiniai
---------

* Aprašymas apie kapines I (lenk.);
* Aprašymas apie kapines II (lenk.) Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.;
* Aprašymas apie kapines ir kapinių nuotraukų galerija I (lenk.);
* Aprašymas apie kapines ir kapinių nuotraukų galerija II (lenk.[neveikianti nuoroda].

Literatūra
----------

* Jarosław Szlaszyński, Andrzej Makowski: Augustów. Monografia historyczna. Augustów: Urząd Miejski w Augustowie, 2007 m. ss. 273-274. ISBN 978-83-925620-0-9.
* Przemysław Burchard: Pamiątki i zabytki kultury żydowskiej w Polsce. Warszawa: 1990 m. s. 51.

Koordinatės: 53°51′00″ š. pl. 22°59′13″ r. ilg.﻿ / ﻿53.85000°š. pl. 22.98694°r. ilg.﻿ / 53.85000; 22.98694
Koordinatės: 55°13′34″š. pl. 23°20′25″r. ilg.﻿ / ﻿55.226169°š. pl. 23.340353°r. ilg.﻿ / 55.226169; 23.340353


|  Juodaičių Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Kauno |
| **Dekanatas** | Jurbarko |
| **Savivaldybė** | Jurbarko rajonas |
| **Gyvenvietė** | Juodaičiai |
| **Adresas** | Mokyklos g. 8 |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | 1931 m. |
| **Stilius** | neoklasicizmas |
| **Klebonas** | Žygintas Veselka |

 *Kitos reikšmės – Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia.*
**Juodaičių Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Juodaičių kaime, prie Girkalnio-Seredžiaus kelio.

Yra Gricių koplyčia.

Istorija
--------

Juodaičiai 1614 m. dovanoti Ariogalos klebonijai (1842 m. suvalstybinti). 1780 m. pastatyta medinė koplyčia.

1862 m. pastatyta bažnyčia (Ariogalos parapijos filija). Juodaičių filialistas kunigas Antanas Viršila 1863 m. ištremtas į Sibirą. Iki 1898 m. suburtas bažnytinis choras, 1899 m. apmūrytos kapinės. Per Pirmąjį pasaulinį karą bažnyčia sudegė. Maldos namai įrengti klebonijoje.

1917 m. pastatyta laikina lentų bažnyčia. Apie 1930 m. įsteigta parapija. Kunigo Jono Juodviršio rūpesčiu 1931 m. pastatyta mūrinė bažnyčia. Ją 1934 m. konsekravo vyskupas Teofilius Matulionis. 1944 m. bažnyčia restauruota. Parapija garsėja Škaplierinės atlaidais.

Juodaičių bažnyčia prieš karą

Architektūra
------------

Bažnyčia neoklasicistinė, kryžminio plano, su masyviu fasado bokštu ir bokšteliu ant kryžmos. Šventoriaus tvora žema, mūrinė. Jame stovi medinė varpinė, čia palaidotas klebonas Pijus Žiugžda (1909–1989 m.), Juodaičiuose klebonavęs 15 metų.

Bažnyčioje stovi nežinomo meistro sumontuoti vargonai.

Galerija
--------

* Galinis fasadas
* Varpinė
* Interjeras
* Klebono P. Žiugždos kapas

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Juodaičių Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Juodaičių Nukryžiuotojo Jėzaus parapija
**Liaudies ūkio planavimo ir ekonomikos institutas** – Lietuvos TSR mokslinio tyrimo institutas, veikęs 1973–1989 m. Vilniuje.

Istorija
--------

Įkurtas prie Valstybės plano komiteto iš jo Matematinių metodų taikymo planavime skyriaus ir Skaičiavimo centro. Nuo 1980 m. centras veikė savarankiškai. 1989 m. Liaudies ūkio planavimo ir ekonomikos instituto pagrindu įsteigtas Lietuvos ekonomikos institutas (nuo 1991 m. Ekonomikos ir privatizacijos institutas, 2000–2002 m. – Lietuvos ūkio institutas).

Veikla
------

Mokslinės veiklos svarbiausios kryptys: metodinis vadovavimas Lietuvos gamybinių jėgų plėtojimo ir išdėstymo schemų rengimo, respublikinės automatizuotos valdymo sistemos kūrimo darbams ir jų koordinavimas, trumpalaikio ir ilgalaikio prognozavimo metodų kūrimas ir ūkio raidos prognozių rengimas, planavimo metodų tobulinimas ir automatizuotos planinių skaičiavimų sistemos kūrimas bei diegimas, ekonominės analizės, gamybos efektyvumo ir intensyvumo, mokslo technikos pažangos, vartojimo problemų tyrimas.

Leido monografijas, brošiūras, mokslinių straipsnių rinkinius „Ekonominių sistemų modeliavimas" (rusų kalba). Devinto dešimtmečio pabaigoje dirbo daugiau kaip 200 darbuotojų.

Direktoriai
-----------

* Raimundas Leonas Rajeckas – 1973 m.
* A. Čepelė – 1973–1978 m.
* Aleksandras Vasiliauskas – 1978–1988 m.
* Vytautas Astrauskas – 1988–1989 m.
* Kęstutis Zaborskas – 1989 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksandras Vasiliauskas. *Liaudies ūkio planavimo ir ekonomikos institutas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 79 psl.
| **Włodzimierz Mazurkiewicz** |
| --- |
| Gimė | 1875 m. kovo 6 d.Druskininkai, Rusijos imperija |
| Mirė | 1927 m. gegužės 18 d. (52 metai)Vilnius, Antroji Lenkijos Respublika |
| Palaidotas (-a) | Bernardinų kapinėse |
| Tėvas | Leopoldas Mazurkevičius |
| Motina | Kristina Kovalevskytė |
|  |
| Veikla | Inžinierius, lakūnas, keliautojas. |

**Vlodzimieras Mazurkevičius** (lenk. *Włodzimierz Mazurkiewicz*) (1875 m. kovo 6 d. Druskininkuose, Rusijos imperija – 1927 m. gegužės 18 d. Vilniuje, Antroji Lenkijos Respublika) – inžinierius, lakūnas, keliautojas.

Biografija
----------

Gimė 1875 m. Druskininkuose. Tėvas ūkininkas *Leopoldas Mazurkevičius*, motina *Kristina Kovalevskytė*. Turėjo tris brolius, vyresnis brolis Jan Mazurkiewicz buvo psichiatras. Mazurkevičius mokėsi Varšuvos gimnazijoje, baigęs gimnaziją mokėsi Graco politechnikos universitete. Baigęs studijas dirbo inžinieriumi Kaukaze. 1905–1906 m. Varšuvoje redagavo pogrindinį laikraštį „Epoka", tačiau sužinojęs kad bus suimtas emigravo į Braziliją, kur dirbo inžinieriumi tiesiant geležinkelį Paranos valstijoje. Vėliau išvyko į Nyderlandų Gajaną ieškoti aukso, tačiau susirgo maliarija. Pasveikęs išvyko dirbti į Centrinę Ameriką, o vėliau į Niujorką.

1910–1914 m. gyveno Prancūzijoje, kur pradėjo skraidyti ir buvo vienas iš pirmųjų Prancūzijos civilių lakūnų. Vėliau dalyvavo Pirmajame Balkanų kare, kaip Bulgarijos lakūnas. 1914 m. išvyko į Kiniją, kur mokyklose dėstė apie pilotavimą. I pasaulinio karo metu kovojo Rusijos imperijos oro pajėgose. Po karo grįžo į Lenkiją, kur buvo vienas iš šalies aviacijos kūrimo pradininkų. Gyvenimo pabaigoje dirbo matematikos mokytoju Drujos miestelio Stepono Batoro gimnazijoje. Mirė 1927 m. Vilniaus Šv. Jokūbo ligoninėje. Palaidotas Vilniaus Bernardinų kapinėse.

Literatūra
----------

* Nasierowski T: Jan Mazurkiewicz (1871–1947). „Postępy Psychiatrii i Neurologii" 3, s. 119–130 (1994)
* Aleksander Śnieżko. Mazurkiewicz Włodzimierz W: Polski Słownik Biograficzny, Tom 20 s. 320
* Audronė Mačiulytė-Kasperavičienė, Jerzy Surwiło: Przechadzki po Wilnie: Zarzecze, Cmentarz Bernardyński. Efekt, 1997 s. 96
* Witkiewicz SIW. Pragmatyści, sztuka w 3 aktach. Druk Zdrój 12 (3), ss. 62-65 (1920)

Išnašos
-------

1. ↑
| Šunija |
| --- |
| Šunijos vidurupis ir Kaziškės tiltas Šunijos vidurupis ir Kaziškės tiltas |
| **Ilgis** | 35,1 km |
| **Baseino plotas** | 159 km² |
| **Vidutinis debitas** | 1,71 m³/s |
| **Ištakos** | Lietuva |
| **Žiotys** | Jūra |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Šunija |

**Šunija** – upė Tauragės ir Šilalės rajonuose, kairysis Jūros intakas. Ilgis 35,1 km.

Ištakos 4 km į rytus Upynos miestelio, šalia Girdiškės kaimo, Šilalės rajone. Prie Lomių yra 3 metrų aukščio užtvanka, aukščiau jos susidaręs 13,3 ha tvenkinys. Prie Mažonų į ją įteka didelis Užupio upelis. Upė kanalizuota. Žiotys – Jūros upė, į kurią įteka Jūrai iki savo žiočių likus 53 km, prie Rekstukų ir Norkaičių kaimų.

Intakai (visi dešinieji): Upynalė, Tulė, Ringė, Malūndaubė (seniau ji buvo vadinama Karapolio vardu), Duobeižis, Kaipė I, Kaipė II, Irtuona, Užupis (Baublys). Vidutinis nuolydis 336 cm/km.

Upėvardis kildinamas nuo gyvūno pavadinimo *šuo (šuns, šunies)*.

* 
* Šunijos žiotysŠunijos žiotys
* Šunija LomiuoseŠunija Lomiuose

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Šunija*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 224
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Władysław Frasyniuk** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1954 m. lapkričio 25 d. (68 metai)Vroclavas, Lenkija |
| Tautybė | lenkas |
|  |
| Veikla | politikas, visuomenės veikėjas, verslininkas |
| Pareigos | Seimo narys (1991-2001) |
|  |
|  **Vikiteka** | Władysław Frasyniuk |

**Władysław Frasyniuk** (g. 1954 m. lapkričio 25 d.) – Lenkijos politikas. Jis pradėjo dirbti Gdansko laivų statykloje ir tapo disidentu ir profesinių sąjungų aktyvistu. Dėl šios priežasties jis buvo persekiojamas komunistų valdžios, stebimas, atleistas 1976 m. ir keletą kartų suimtas. 1980 m. jis dalyvavo politinėse derybose, kurios lėmė radikalų Gdansko susitarimą tarp streikuojančių darbuotojų ir vyriausybės. Jis tapo profesinių sąjungų judėjimo „Solidarumo" įkūrėju.

W. Frasyniuk buvo vėl suimtas po skelbimo karo padėties Lenkijoje ir „Solidarumo" uždraudimo. Kuomet buvo paleistas, jis tęsė savo aktyvistinę veiklą ir buvo žymus 1989 m. Apskritojo stalo derybų dalyvis, kuris lėmė pusiau laisvus parlamentinius rinkimus 1989 m. birželį ir „Solidarumo" besivadovaujančią vyriausybę. Tačiau, jo tarptautinė reputacija išlieka. W. Frasyniuk toliau kalba ir dėsto apie istoriją ir politiką Lenkijoje ir užsienyje. Šiandien jis yra verslininkas.
| **Vladislavas Stasiakaslenk. *Władysław Stasiak*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1966 m. kovo 15 d.Vroclave |
| Mirė | 2010 m. balandžio 10 d. (44 metai)prie Smolensko |
|  |
| Veikla | lenkų tarnautojas ir politinis veikėjas, nuo 2009 m. Lenkijos prezidento kanceliarijos vedėjas |
|  |
| Alma mater | 1989 m. Vroclavo universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Władysław Stasiak |

**Vladislavas Augustinas Stasiakas** (lenk. *Władysław Augustyn Stasiak*, 1966 m. kovo 15 d. Vroclave – 2010 m. balandžio 10 d. prie Smolensko) – lenkų tarnautojas ir politinis veikėjas, nuo 2009 m. Lenkijos prezidento kanceliarijos vedėjas.

Biografija
----------

1989 m. baigė Vroclavo universiteto Istorijos fakultetą, o 1993 m. Lenkijos Nacionalinę viešojo administravimo mokyklą.

1993–2002 m. Aukščiausiųjų kontrolės rūmų Gynybos ir valstybės saugumo departamento darbuotojas, vėliau Departamento vedėjo pavaduotojas. 2002–2005 m. Varšuvos prezidento (mero) Lecho Kaczyńsko pavaduotojas saugumo reikalams. 2005–2006 m. Vidaus reikalų ministerijos valstybės sekretorius Policijos, Sienos apsaugos ir Vyriausybės apsaugos biuro reikalams. 2006–2007 m. Nacionalinio saugumo biuro vedėjas. Nuo 2007 m. rugpjūčio 8 d. iki lapkričio 16 d. vidaus reikalų ministras.

Władysław Stasiak kapas
2007–2009 m. Nacionalinio saugumo biuro vedėjas. 2009 m. sausio 15 d. paskirtas Prezidento kancelarijos vedėjo pavaduotoju, o 2009 m. liepos 27 d. kancelarijos vedėju.

Žuvo 2010 m. balandžio 10 d. Smolensko aviakatastrofos metu.

Nuorodos
--------

* Apie Władysław Stasiak Lenkijos prezidento tinklalapyje Archyvuota kopija 2010-04-04 iš Wayback Machine projekto..
**Kazimieras Kudirka** (lenk. *Kazimierz Kudirko* OFM Cap.; 1871–1941 m.) – pirmasis lietuvių kapucinų vienuolis, literatas.

Biografija
----------

Buvo žinomo kapucinų vienuolio Honorato Kozminskio, vėliau paskelbto palaimintuoju, mokinys. Norėjo įsikurti Ukmergėje, kur statė vienuolyną ir remontavo bažnyčią. Garsėjo kaip geras pamokslininkas. Vyriausioji ordino valdžia atsiuntė jam pagalbininką brolį Benigną iš Binsvageno. Vėliau abu iš vienuolyno pasitraukė.

Turėjo literato talentą. Net ir sirgdamas akių liga paruošė knygutę apie Šv. Mariją, kuri išbuvo rankraščiu apie šimtą metų – išleista tik 2007 m.

Literatūra
----------

* Tėvas Kazimieras Kudirka OFM Cap. *Marija Šv. Pranciškaus ordinuose.* – Petrašiūnų Gailestingumo Namai, 2007 ISBN 978-995-9938-0-3

Šaltiniai
---------

* *Marija Šv. Pranciškaus ordinuose* // Tėvas Kazimieras Kudirka OFM Cap Archyvuota kopija 2012-04-30 iš Wayback Machine projekto.
* Lietuvos kapucinų istorija (lenk.) Archyvuota kopija 2018-05-24 iš Wayback Machine projekto.
* Kapucinų ordino istorija Lietuvoje Archyvuota kopija 2018-05-24 iš Wayback Machine projekto.
**Petras Labeckis** (1950 m. birželio 2 d. Ročių k. Raseinių r.), pedagogas ir chorvedys.

Biografija
----------

Mokėsi Kuršėnų ir Raseinių vidurinėse mokyklose, o 1967 baigė Gudžiūnų (Kėdainių r.) vidurinę mokyklą. 1969–1973 muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (dirigavimą dėstė J. Kavaliauskas ir F. Viskantas).

1973–1977 Kėdainių 1-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, vyresniųjų klasių moksleivių mišriojo choro vadovas. Chorą (60 dalyvių) parengė 1976 mokyklinių chorų zonos varžyboms ir 1977 respublikinei moksleivių dainų šventei.

Nuo 1977 Kėdainių vaikų muzikos mokyklos direktorius.

Nuo 1974 Kėdainių švietimo darbuotojų moterų choro „Aušrinė" (1984) meno vadovas ir dirigentas. Choras nuo 1975 visų respublikinių dainų švenčių ir 1994 I Pasaulio lietuvių dainų šventės Kaune ir Vilniuje dalyvis, 1978 ir 1983 moterų ir vyrų chorų sąskrydžių Šiauliuose dalyvis, 1988 moterų chorų šventės – festivalio „Aš atdarysiu dainų skrynelę" Kretingoje dalyvis, Kauno miesto ir zoninių dainų švenčių Kėdainiuose ir Radviliškyje dalyvis. „Aušrinė" pirmųjų ir kitų prizinių vietų pelnė įvairiuose konkursuose, 1989 koncertavo Latvijoje, lankėsi Bulgarijoje, Lenkijoje, Jugoslavijoje ir Čekijoje, koncertų surengė Lietuvos mokyklose ir bažnyčiose, 1985 dalyvavo televizijos laidoje. Iš viso „Aušrinė" išmoko per 120 įvairių kūrinių ir surengė apie 100 koncertų. 1997 m. kovo 10 d. Kėdainių laisvalaikio centro salėje šis choras su Kauno kameriniu orkestru atliko G. Pergolesi „Stabat Mater", dalyvavo 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje.

P. Labeckis nuo 1978 Kėdainių rajono suaugusiųjų ir moksleivių dainų švenčių organizatorius ir vyr. dirigentas, 1979, 1980 ir 1989 zoninių dainų švenčių Kėdainiuose ir Radviliškyje dirigentas, 1988 moterų chorų šventės – festivalio Kretingoje dirigentas. 1989 jis apdovanotas Kultūros žymūno ženklu.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Egretta caerulea** |
| --- |
| Mažasis melsvasis garnys (Egretta caerulea)Mažasis melsvasis garnys(*Egretta caerulea*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Gandriniai paukščiai  *( Ciconiiformes)* |
| Šeima: | Garniniai  *( Ardeidae)* |
| Gentis: | Baltieji garniai  *( Egretta)* |
| Rūšis: | Mažasis melsvasis garnys  *( Egretta caerulea)* |

 |
| Binomas |
| ***Egretta caerulea***Linnaeus, 1758 |

**Mažasis melsvasis garnys** (*Egretta caerulea*) – garninių (*Ardeidae*) šeimos paukštis.

Tai mažas garnys, besiveisiantis Meksikos įlankos pakrančių šalyse, centrinėje Amerikoje, Karibuose ir piečiau iki Peru bei Urugvajaus. Dauguma veisiasi ten pat, kur gyvena, išskyrus kai kuriuos šiaurinių vietovių paukščius, kurie žiemą migruoja pietryčių kryptimi į JAV ar toliau. Po veisimosi pasiskirsto šiauriau nuo lizdų (iki JAV ir Kanados sienos).

Ši rūšis yra apie 60 cm ilgio, sparnų plotis 102 cm, sveria 325 g. Ilgakojai, su ilgu aštriu melsvu ar pilkšvu snapu juodu galiuku.

Besiveisiantys suaugę paukščiai yra melsvai pilkos spalvos, išskyrus violetinio atspalvio galvą ir kaklą. Kojos ir pėdos tamsiai mėlynos.

Neperinčių suaugusių paukščių galva ir kaklas tamsiai mėlyni, kojos blyškesnės spalvos. Jaunikliai būna visiškai balti, išskyrus tamsius sparnų galiukus bei gelsvas kojas; įgyja melsvas plunksnas palaipsniui bręsdami.

Mažieji melsvieji garniai veisiasi subtropinėse pelkėse. Lizdus suka kolonijomis, dažnai su kitais vandens paukščiais, paprastai medžiuose ir krūmuose. Lizde 3-7 kiaušiniai.

Grobį gaudo sekliame vandenyje, dažnai bėgte. Minta žuvimi, vėžiagyviais ir vabzdžiais.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Mažasis melsvasis garnys** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Mažasis lordas Fontlerojus**| 
Pirmojo originalaus leidimo viršelis |
| **Autorius** | Frances Hodgson Burnett |
| **Šalis** | JAV |
| **Žanras** | apysaka |
| **UDK:** | 820(73)-93 |
| **Pilna knyga** | Little Lord Fauntleroy (ang.) |
| **Originalus leidimas** |
| **Pavadinimas** | Little Lord Fauntleroy |
| **Šalis** | JAV |
| **Kalba** | anglų |
| **Leidykla** | Charles Scribner's Sons |
| **Išleista** | 1886 m. |
| **Formatas** | Kietais viršeliais |
| **Pirmasis lietuviškas leidimas** |
| **Pavadinimas** | Mažasis lordas Fontlerojus |
| **Leidykla** | Spaudos fondas |
| **Išleista** | 1937 m. |
| **Vertėjas** | St. Kalvaitis |
| **Puslapių** | 270 |
| Pirmą sykį publikuota dalimis „St. Nicholas Magazine" žurnale 1885 m. lapkritį – 1886 m. spalį. |

**Mažasis lordas Fontlerojus** (angl. *Little Lord Fauntleroy*) – anglų kilmės amerikiečių rašytojos Frances Hodgson Burnett knyga, pirmą kartą vientisu leidiniu pasirodžiusi 1886 m. Tai žymiausias rašytojos kūrinys, atnešęs jai pasaulinę šlovę.

Pagrindinis istorijos herojus – septynmetis berniukas Sedrikas, vargingai gyvenantis su savo motina Amerikoje. Sedrikas – be galo mielas, išmintingas, žmones ir aplinką mylintis vaikas. Netikėtai paaiškėja, jog jo senelis –grafas Fontlerojus – nori paversti Sedriką lordu, nes šeimoje neliko kitų įpėdinių. Rūstus, griežto charakterio grafas pakviečia atvykti Sedriką ir jo motiną į Angliją. Pamažu senasis Fontlerojus susidraugauja su savo anūku ir pradeda keistis, tampa švelnesniu, atlaidesniu žmogumi.

Knyga „Mažasis lordas Fontlerojus" iškelia vadinamąjį „žavaus vaiko" prototipą, būdingą XIX a. pab.–XX a. pr. anglų ir amerikiečių vaikų literatūrai. Taip pat knyga pradėjo ištisą vaikų drabužių madą.

Pirmasis vertimas į lietuvių kalbą pasirodė dar 1937 m. Vėliau knyga kelis kartus perleista. Vertėjas – St. Kalvaitis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Joanne Shattock (red.) „The Cambridge Bibliography of English Literature" 4 tomas 1800–1900. 3 leid. Cambridge University Press, 2000 m.
2. ↑   Polly Horvath. Įžanga knygai „Little Lord Fauntleroy". Simon and Schuster, 2004 m. ISBN 978-0-689-86994-5
3. ↑
4. ↑
5. ↑   Archyvuota kopija 2020-11-30 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Paminklas nežinomam *Gesta Hungarorum* autoriui Budapešte
**Galas Anonimas** (lot. *Gallus Anonymus*) – tradiciškai suteikiamas vardas nežinomam XI-XII a. kronikininkui, apie 1115 m. lotynų kalba parašiusiam kroniką *Cronicae et gesta ducum sive principum Polonorum* (Lenkų kunigaikščių bei princų kronikos ir poelgiai). Jis laikomas vienu iš pretendentų į Vengrijos kronikos *Gesta Hungarorum* autorystę.

Vienintelis šio kronikininko (*Gallus*) paminėjimas randamas XVI a. Varmijos vyskupo Marcino Kromerio manuskripte. Nėra žinoma, kodėl jis pavadintas Galu – galbūt toks buvęs jo vardas, o gal Kromeris jį siejo su prancūzais.

Kronikininkas Lenkų kronikoje apie save užsimena labai mažai. Galima spėti, kad jis buvęs Vengrijoje, kur sutikęs lenkų kunigaikštį Boleslovą III Kreivaburnį. Jis taip pat buvęs piligrimas ir garbino Šv. Egidijų, taip pat turėjo žinių apie Skandinaviją. Kadangi buvo gerai išsilavinęs, Galas Anonimas greičiausiai buvo vienuolis, o rašymo maniera būdinga prancūziškai ar olandiškai.

Galo Anonimo Lenkų kronika yra vienintelis šaltinis apie ankstyvąją Lenkijos istoriją.
| **Acanthocinus griseus** |
| --- |
| Mažasis pušiagraužis (*Acanthocinus griseus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Būrys: | Vabalai  *( Coleoptera)* |
| Antšeimis: | Lapgraužiniai  *( Chrysomeloidea)* |
| Šeima: | Ūsuočiai  *( Cerambycidae)* |
| Gentis: | Pušiagraužiai  *( Acanthocinus)* |
| Rūšis: | Mažasis pušiagraužis  *( Acanthocinus griseus)* |

 |
| Binomas |
| ***Acanthocinus griseus***Fabricius, 1792 |

**Mažasis pušiagraužis** (*Acanthocinus griseus*) – ūsuočių (*Cerambycidae*) šeimos pušiagraužių (*Acanthocinus*) genties vabalas. Paplitęs Europoje, Rusijoje, Mažojoje Azijoje, Japonijoje. 

Mažasis pušiagraužis – miškų kenkėjas. Daugiausiai sutinkamas kalnuotose vietovėse. Tai yra antrinis kenkėjas, pribaigiantis nusilpusius medžius. Dažniausiai aptinkamas medynuose, kur vyko gaisrai. Galimas kenkėjo plitimas kartu su medienos eksportu.

Biologija
---------

Vabalo patelė
Mažasis pušiagraužis yra 7–14 mm dydžio, rusvai arba tamsiai rudas, padengtas pilkais arba gelsvai pilkais plaukeliais. Galva yra statmena kūno ašiai. Suaugėlio priešnugarėlės priekyje matomos keturios apskritos geltonos plaukuotos dėmės, o priešnugarėlės kampuose yra aštrios išaugos. Antsparniai rusvi su dviem skersinėmis juodomis juostomis. Antenų narelių pradžios apaugusios šviesiai rusvos arba gelsvos, o galai tamsiai rudos spalvos plaukeliais. Lerva balta, cilindro formos, apie 20 mm ilgio. Šonuose turi pakankamai ilgus plaukelius. Lėliukė 13–18 mm ilgio.

Vabalas aptinkamas gegužės – rugpjūčio mėnesiais. Aktyvus sutemus. Dieną slepiasi žievės plyšiuose arba tūno palindęs po gulinčia mediena. Suaugėlis papildomai maitinasi ant eglės ar pušų ūglių. Patelės kiaušinius deda eglės ir pušies žievės plyšiuose, taip pat ant žemės gulinčių, bent 3 cm storio, spygliuočių šakų. Lervos išsirita per dvi savaites. Išsiritusios lervos graužiasi gilyn po žieve ir ten daro iki 7 mm pločio ovalius takus. Vėliau graužiasi gilyn į medieną (iki 5 mm) ir ten pasidaro 15–20 mm ilgio ir 8–10 mm pločio kablio formos lėliukės lopšelį. Suaugėliu pavirsta liepos – rugpjūčio mėnesį. Vabalas iš medienos išlenda per ovalo formos (6 x 7 mm) išskridimo angą. Suaugėliai žiemoja paklotėje. Generacija trunka 1–2 metus.

Sinonimai
---------

* *Cerambyx nebulosus* Sulzer, 1761
* *Cerambyx griseus* Fabricius, 1793
* *Acanthocinus griseus griseus* (Fabricius) Tippmann, 1952
* *Acanthocinus griseus novaki* Tippmann, 1952
* *Astynomus alpinus* Redtenbacher, 1849

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2016-07-04 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Mažasis pušiagraužis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Sąrašas:Lietuvos ūsuočiai
* Mažasis pušiagraužis (*Encyclopedia of Life*)
ARD|  |
| Pramonė | Radijo ir televizijos tinklas |
| Įkurta | 1950 m. |
| Centrinė būstinė | Miunchenas, Vokietija |
| Pajamos | 6,3 milijardų $ |
| Darbuotojų | 23000 |
| Tinklalapis |  |

**ARD** (vok. *Arbeitsgemeinschaft der öffentlich-rechtlichen Rundfunkanstalten der Bundesrepublik Deutschland*) – vienas iš dviejų Vokietijos nacionalinių transliuotojų priklausančių Europos transliuotojų sąjungai. Televizijos ir radijo transliuotojas įkurtas 1950 m. birželio 6 d. Vakarų Vokietijoje. 1957 m. direktoriumi buvo iš Klaipėdos krašto kilęs Walter Hilpert.

ARD kompanijoje dirba 23000 darbuotojų ir yra antras pagal dydį transliuotojas pasaulyje, nusileidžiantis tik BBC.

Televizijos kanalai
-------------------

Pagrindinis ARD nacionalinis kanalas yra Das Erste. Įmonei priklauso keli regioniniai kanalai: Bayerischer Rundfunk, Deutsche Welle, Hessischer Rundfunk, Mitteldeutscher Rundfunk, Norddeutscher Rundfunk, Rundfunk Berlin-Brandenburg, Saarländischer Rundfunk, Südwestrundfunk, Westdeutscher Rundfunk.

Išnašos
-------

1. ↑  „Organisation" (vokiečių). ARD. 2009-01-01. Nuoroda tikrinta 2011-05-11.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
**TSRS valstybinis bankas** (rus. *Государственный банк СССР, Госбанк СССР*) – TSRS centrinis bankas, vieningas centralizuotas emisijos, kasos ir atsiskaitymų centras TSRS, pagrindinis valstybės liaudies ūkio ir gyventojų kreditavimo ir finansavimo bankas, gyvavęs 1923–1991 m.

Istorija
--------

Paskutinis banko valdytojas Viktor Geraščenko (1989–1991 m.)
1917–1920 m. TSRS vyriausybė vykdė karinio komunizmo, o tuo pačiu ir pinigų apyvartos likvidavimo politiką. Nuo 1920 m. sausio mėn. šalyje nebeliko bankų. Situacija ėmė keistis, 1921 m. viduryje pradėjus įgyvendinti Naująją ekonominę politiką (NEP), kurią paskatino Rusijos ūkio, transporto suirutė, infliacija, badas, antibolševikinės nuotaikos. Kad atnaujinti prekinius-piniginius santykius, šalyje reikėjo atstatyti kreditavimo sistemą. Pinigų reformai pradėti 1921 m. buvo įkurtas Rusijos TFSR valstybinis bankas, nuo 1922 m. jam suteikta teisė vykdyti pinigų emisiją ir eilę kitų bankinių operacijų. Tokiu būdu pavyko sustabdyti šuoliuojančią infliaciją. 1923 m. šis bankas buvo reorganizuotas į TSRS valstybinį banką.

1950 m. buvo nustatytas rublio aukso turinys – 0,222168 g gryno aukso. 1961 m. atlikta pinigų reforma, kurios metu naujieji banknotai keisti santykiu 1:10, o aukso turinys padidintas tik 4 kartus – iki 0,987412 g.

Sugriuvus TSRS, 1991 m. gruodžio 20 d. nebeegzistavusios šalies bankas buvo likviduotas, jo visi aktyvai ir pasyvai bei turtas, buvęs RTFSR teritorijoje, atiteko Rusijos bankui.

Lietuvoje
---------

Sovietinės okupacijos pradžioje, 1940 m. liepos 23 d. Liaudies seimas priėmė deklaraciją dėl bankų ir stambiosios pramonės nacionalizavimo. Nacionalizuotas Lietuvos bankas buvo perduotas SSRS valstybiniam bankui ir tapo jo vietiniu padaliniu.

Nuorodos
--------

* Rusijos banko istorija: TSRS valstybinis bankas
* TSRS valstybinis bankas (*slovari.yandex.ru*)[neveikianti nuoroda]
* TSRS bankinė sistema
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Galana, Athi, Sabaki |
| --- |
| Slenksčiai Galanos vagoje Slenksčiai Galanos vagoje |
| **Ilgis** | 625 km |
| **Baseino plotas** | 70 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 48,8 m³/s |
| **Ištakos** | Rytų Afrikos plokščiakalnis |
| **Žiotys** | Indijos vandenynas |
| **Šalys** | Kenija |

**Galana** (suah. *Galana*) – upė Kenijos pietryčiuose. Prasideda kaip ***Athi*** Rytų Afrikos plokščiakalnyje, Aberdero kalnagūbryje, į pietus nuo Njerio. Teka į pietryčius, aukštupyje ir vidurupyje sudaro daug slenksčių ir krioklių. Nuo santakos su Cavu patenka į Pajūrio žemumą, teka į rytus ir yra vadinama Galana arba ***Sabaki***. Kerta kvarcines dykras ir ties Malindžiu įteka į Indijos vandenyną.

Svarbiausi intakai – Nairobis, Cavas (dešinieji).

Galana kerta Rytų Cavo nacionalinį parką, kuriame šioje upėje gyvena daug krokodilų ir begemotų. Pagrindiniai kriokliai – Keturioliktasis ir Lugardo.

Prie upės yra Athi Riverio, Thikos, Cavo, Malindžio miestai.

14-asis krioklys Thikos apylinkėse
| **Solanum muricatum** |
| --- |
| Augalas su vaisiaisEžinė kiauliauogė (*olanum muricatum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Notreliažiedžiai  *( Lamiidae)* |
| Šeima: | Bulviniai  *( Solanaceae)* |
| Gentis: | Kiauliauogė  *( Solanum)* |
| Rūšis: | Ežinė kiauliauogė  *( Solanum muricatum)* |

 |

**Ežinė kiauliauogė** (*Solanum muricatum*) dar vadinama **melionine kriauše** arba **pepinu** – bulvinių (Solanaceae) šeimos augalas iš Pietų Amerikos, Andų kalnų.

Paplitimas
----------

Vaisius plačiai auginamas Ekvadore, Bolivijoje, Kolumbijoje, Peru ir Čilėje, mažiau žinomas kituose pasaulio kraštuose, nes jį sunku transportuoti. XIX a. pabaigoje jau buvo auginamas Kalifornijoje, XX a. pabaigoje pradėtas pardavinėti Europoje, Šiaurės Amerikoje ir Japonijoje.

Išvaizda
--------

Tai dekoratyvus, lapija pipirus primenantis augalas, smulkesniais, smailėjančiais lapais. Žiedai kaip bulvės, melsvi ir balti, maloniai kvepia. Augalas priklauso bulvinių šeimai, tai pomidorų, paprikų ir baklažanų giminaitis. Lapai panašūs į pipirų lapus, o žiedai - į bulvių žiedus; jie melsvi arba balti, švelniai kvepia medumi. Prinokę vaisiai 10 cm ilgio ir 6 cm skersmens, geltoni, kreminiai arba šviesiai oranžiniai, kiaušinio formos, truputį dryžuoti. Odelė stora, viduje storas sluoksnis minkštimo ir nedaug sėklų. Perpjovus vaisių – jis panašesnis į moliūgą stora odele – geltonas minkštimas, žemuogės kvapo su pipiro prieskoniu. Kai kurie vaisiai sėklų nebrandina.

Auginimas
---------

Melioninei kriaušei išdygti reikalinga šiluma (26 – 28 °C). Daigai pasirodo po dviejų savaičių. Augalui, kad sunokintų vaisius, reikia 150 dienų. Tačiau, jei dienos lietingos – augimas sustos. Augalas pakenčia trumpas šalnas iki -2.5 °C, gerai auga šiltnamyje (užauga iki 2 m.), savidulkis, nors papildomas apdulkinimas skatina didesnį vaisių užsimezgimą, reikalauja pastovios drėgmės. Geriausiai daiginti sename akvariume su lempomis, tuomet įjungi, ir šilta. Išdygsta per keletą savaičių. Pirmą mėnesį daigai labai sparčiai auga, nors retai kada ištįsta. Pradeda derėti 9-12 mėn. po sėjos. Žydi rugpjūčio-spalio mėn. o vaisiai prinoksta lapkričio-gruodžio mėn. 

Vaisius galima nuskinti neprinokusius – šaldytuve per 1,5 mėnesio sunoks.

Ežinę kiauliauogę nesunku padauginti vegetatyviai - viršūnių auginiais arba pažastiniais ūgliais. Jie nuolat išlaužomi, kad nenuvargintų augalo, o pagrindinis stiebas gausiau derėtų. Auginiai lengvai įsišaknija ir pražysta 2 savaitėmis anksčiau negu sėjinukai. Apatiniai lapai nuskinami ir sodinama į drėgną žemę. Uždengiama stiklu arba polietilenu ir laikoma šiltai bei šviesiai. 

  

* Pepino žiedaiPepino žiedai
* Vaisius iš skirtingų galųVaisius iš skirtingų galų
* Perpjautas per pusęPerpjautas per pusę
* Perpjautas pepinasPerpjautas pepinas

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2005-11-05 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑   Archyvuota kopija 2009-05-16 iš Wayback Machine projekto.
*Kitos reikšmės – Galapagai (reikšmės).*

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiame straipsnyje pernelyg plačiai remiamasi su straipsnio objektu artimai susijusiais šaltiniais.**Dėl to straipsnyje pateikiama informacija gali būti nepakankamai objektyvi. Jei galite, straipsnio informaciją pagrįskite nuorodomis į nepriklausomus antrinius šaltinius |

„Galapagai"|  |
| Vieta (-os) | Zarasai, Lietuva |
| Aktyvumo metai | nuo 2011 m. |
| Žanras (-ai) | rokas, pop ir kt. |
| URL | galapagai.lt |

**„Galapagai"** – elektroninės muzikos ir aktyvių pramogų festivalis, vykstantis vasarą Zaraso ežero saloje. Penkiose festivalio scenose kasmet pasirodo kelios dešimtys Lietuvos ir užsienio muzikos atlikėjų iš Vokietijos, Suomijos, Švedijos, Baltarusijos, Latvijos, Lenkijos, Estijos ir kitų valstybių. Renginio metu vyksta sporto varžybos ir ekstremalūs šou, rengiamos draugiškos šunų ir jų šeimininkų lenktynės. Festivalis palaiko beglobiams gyvūnams padedančias organizacijas. „Galapagai" yra vienintelis Lietuvos festivalis, dalyvaujantis Europos talentų mainų programoje (ETEP) ir kelerius metus iš eilės nominuotas geriausių nedidelių Europos festivalių kategorijoje.

Vieta
-----

Festivalis vyksta Zarasuose, Zaraso ežero saloje, kurioje kasmet išdėstomos keturios scenos, kuriose groja skirtingų stilių atlikėjai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  galapagai.lt. Informacija apie festivalį. (2016). Iš:

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė