recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Pamela Prati |
| --- |
|  |
|  |
|  |
| Tikras vardas | Paola Pireddu |
|  |
| Gimė | 1958 m. lapkričio 26 d.Sardinija, Italija |
|  |
| Šalis |  Italija |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |
|  |  |
|  |  |
| Žymesni vaidmenys |
|  |
|  |
|  |

**Pamela Prati** (tikrasis vardas –  *Paola Pireddu* ; g. 1958 m. lapkričio 26 d. Sardinija) – italų aktorė, dainininkė, modelis ir televizijos laidų vedėja.

Biografija
----------

Pamela Prati gimė Sasario provincijos Ozieri miestelyje šiaurinėje Sardinijos dalyje, italės ir ispano šeimoje. 18-os ji persikėlė į Romą, kur, gatvėje užkalbinta fotografo, sulaukė pasiūlymo dirbti modeliu. 1976 m. Pamela keletą kartų pasirodė statiste televizijos varjetė šou „La Sberla", tačiau geriausiai tapo žinoma kaip žurnalo „Playboy modelis", suvaidinusi daugiau kaip 30 šio TV kanalo kuriamų trumpametražių erotinių filmų epizodų, o 1979 m. itališkoje žurnalo versijoje pasirodė ir jos nuotraukų serija. 

1980 m. Pamelos nuotrauka buvo panaudota populiaraus atlikėjo Adriano Celentano albumo „Un po' artista un po' no" viršeliui ir tais pačiais metais ji sulaukė kvietimo vaidinti komedijoje „Alkana žmona ir karštas meilužis". 1982 m. Pamelos nuotraukos atsidūrė kompanijos „Iveco" išleistame kalendoriuje, o 1983 m. – ir žurnale „Penthouse" .

1983 m. ji dalyvavo net 3 grožio konkursuose: „Mora più bella d'Italia", „Miss Sardinia" ir „Miss Universe". Sulaukusi dėmesio bei naujų vaidmenų kine, Pamela ėmėsi mokytis dikcijos, šokio bei dainavimo. Dėka savo išvaizdos, ji tapo dažna viešnia televizijoje, kur įvairiuose TV šou dirbo asistente arba vedėja, bei „Bagaglino Company" organizuojamų varjetė pasirodymų vienu pagrindiniu veidu. 

1992 m. Prati 2 metus filmavosi TV šou „La sai l'ultima?", o 2008 m. dalyvavo realybės šou „L'Isola dei Famosi 6".

1996 m. ji išleido muzikos labumą „Il tango delle 11", o vėliau, 1999 m. ir 2007 m. – po vieną singlą.

Dalinė filmografija
-------------------

* „Alkana žmona ir karštas meilužis" (1980)
* „Šviesos atspindžiai" (1988)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pamela Prati Biography at IMDb.com

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pamela Prati** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė
* IMDb profilis
| ***Paranojikas*** |
| --- |
|  |
|  |
| Kilmės šalis |  Jungtinė Karalystė |
| Režisierius | Freddie Francis |
| Scenaristas (-ai) | Jimmy Sangster |
| Metai | 1963 |
| Žanras | trileris |
| Trukmė | 100 min. |
| Kalba | anglų |
| **IMDb įrašas** |

**Paranojikas** (angl.  *Paranoiac*) – 1963 m. sukurtas filmas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Janette Scott – Eleonora
* Oliver Reed – Simonas
* Alexander Davion – Tonis
* Sheila Burrell – teta Harieta
* Maurice Denham – Džonas
* Liliane Brousse – Francuaza

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Pasiturinti Ešbių šeima, vyras ir žmona, žuvo lėktuvo katastrofoje, palikdama 3 vaikus. Vyresnysis Tonis, būdamas 15, nusiskandino jūroje (kūnas nebuvo rastas), Simonas su laiku tapo alkoholiku ir smurtautoju, o sesuo Eleonora susirgo psichine liga.
Praėjus 11 metų ir priartėjus terminui, kuomet bus išdalintas šeimos palikimas, netikėtai apsireiškia Tonis. Vienintelė Eleonora džiaugiasi brolio pasirodymu, tuo tarpu Simonas ir teta Harieta juo netiki ir mano, kad tai apsišaukėlis. Tonis, kuris iš tiesų yra kitas žmogus, nusamdytas turtą turinčio padalinti advokato sūnaus, įsimyli Eleonorą ir šiai pasako tiesą. Įtardamas, kad tikrąjį Tonį nužudė, jis ima ieškoti ir namuose randa mumifikuotą šio kūną. Simonas prisipažįsta nužudęs brolį ir ketina atsikratyti ir apsišaukėliu Toniu...
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Loxia curvirostra** |
| --- |
| Eglinis kryžiasnapis (Loxia curvirostra)Eglinis kryžiasnapis (*Loxia curvirostra*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Žvirbliniai paukščiai  *( Passeriformes)* |
| Šeima: | Kikiliniai  *( Fringillidae)* |
| Gentis: | Kryžiasnapiai  *( Loxia)* |
| Rūšis: | Eglinis kryžiasnapis  *( Loxia curvirostra)* |

 |
| Binomas |
| ***Loxia curvirostra***Linnaeus, 1758 |

**Eglinis kryžiasnapis** (*Loxia curvirostra*) – kikilinių (*Fringillidae*) šeimos paukštis.

Labai panašus į pušinį kryžiasnapį. Snapas silpnesnis. Patinas kartais būna raudonesnis. Skrisdamas susišaukia „gib gib" ar „kip kip".

Gyvena spygliuočių miškuose, kartais apsilanko parkuose, soduose. Minta spygliuočių medžių sėklomis. Lizdą krauna eglėse 5-15 m aukštyje. Lizdo vidų iškloja samanomis ir smulkiomis žolėmis. Sausio – kovo mėn. deda 3-5 žalsvus ar gelsvus su pilkomis ir violetinėmis dėmėmis kiaušinius. Peri 12-13 dienų. Išaugina vieną vadą. Jaunikliai lizdą palieka po 14 dienų.

* DėtisDėtis
* MedyjeMedyje

Čiulbesys

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Eglinis kryžiasnapis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Purandara Dasos paveikslas
**Purandara Dasa** (*Śri Purandara Dasa*, kan. ಪುರಂದರ ದಾಸ , skr. पुरन्दरदास = IAST: *Purandaradāsa*; g. 1480 arba 1494 m. Thirthahalio apylinkėse, dab. Karnataka – m. 1564 m. Šivamogoje) – indų kompozitorius, poetas, pedagogas. Laikomas Pietų Indijos klasikinės muzikos (*Karnāṭaka saṃgītaṃ*) pradininku.

Vienas iš haridasų; puoselėjo atsidavimą Viešpačiui per muziką. Produktyviausias indų kompozitorius. Kūrė Vidžajangaro imperijos klestėjimo laikotarpiu. Padarė didelę įtaką sakralinės ir klasikinės Pietų Indijos muzikos bei literatūros kanadų kalba raidai. Sukūrė ir ištobulino nuoseklią, standartizuotą *Karnāṭaka* muzikos mokymo sistemą. Sukūrė apie 475 tūkst. kompozicijų (išliko apie 800): vokalinių pratimų *svaravali*, ritmo etiudų *alankāra*, paprastų giesmių pradedantiesiems *gītam*, išplėtotų vokalinių kompozicijų *kriti*. Muzika pasižymi glausta forma, paprastumu.
*Šis straipsnis apie miestą. Apie upę skaitykite straipsnyje Parananas.*

| Parananas*Paranã* |
| --- |
|        |
| 

ParananasParananas

12°36′54″ p. pl. 47°52′58″ v. ilg.﻿ / ﻿12.61500°š. pl. 47.88278°r. ilg.﻿ / 12.61500; 47.88278﻿ (Parananas (miestas))Koordinatės: 12°36′54″ p. pl. 47°52′58″ v. ilg.﻿ / ﻿12.61500°š. pl. 47.88278°r. ilg.﻿ / 12.61500; 47.88278﻿ (Parananas (miestas)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Brazilijos vėliava Brazilija |
| **Regionas** | Brazilijos Šiaurės regionas |
| **Valstija** | Tokantinso valstija Tokantinso valstija |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 4 760  |
| **Altitudė** | 274 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Parananas |

**Parananas** (port. *Paranã*) – miestas ir savivaldybė Brazilijos centrinėje dalyje, Tokantinso valstijoje, 275 km į pietus nuo Palmaso, 345 km į šiaurę nuo Brazilijos miesto, Paranano dešiniajame krante, prie Palmos žiočių. Plentai į Palmasą, Palmeiropolį, Tagvatingą, Peišę. Verčiamasi daugiausia gyvulininkyste.

Savivaldybės plotas – 11 260 km², gyventojų skaičius – 10 426 (2021 m.). Kitos didesnės gyvenvietės: Bon Žezus da Palma, Kampo Alegrė.

Savivaldybės padėtis Tokantinso valstijoje

Istorija
--------

Tarp 1740 ir 1770 m. prie Paranano ir Palmos santakos ėmė kurtis aukso ieškotojai. Gyvenvietė (tada vadinta San Žuan da Palma) tapo reikšmingu uostu. 1815 m. suteiktas miestelio, 1857 m. – miesto statusas. 1943 m. Palma pervadinta į Parananą.

Šaltiniai
---------

1. TOCANTINS: State in North Region, *citypopulation.de*
2. ↑  TOCANTINS: State in North Region, *citypopulation.de*
3. ↑  Paranã, IBGE
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Karalienės Purandoktos portretas
**Purandokta** (taip pat **Buran** ar **Poran**) buvo Khosrau II (590–628 m.) dukra. Ji buvo viena iš dviejų moterų sėdėjusių Sasanidų Persijos soste (kita buvo jos sesuo Azarmidokta. Ji buvo dvidešimt šeštoji Sasanidų valdovė ir valdė 630–631 m. Užėmusi sostą po generolo Šarbarazo, nužudžiusio jos brolį Ardaširą III, žmogžudystės, ji norėjo sugrąžinti Persijai stabilumą. To ji siekė sudarydama taikos sutartį su Bizantija, įgyvendindama teisingumą, atkurdama infrastruktūrą, mažindama mokesčius, ir kaldama monetas. Jei praktiškai nepavyko atstatyti centrinės valdžios galią, kurią susilpnino pilietiniai karai ir ji greitai atsistatydino ar buvo nužudyta.

Ferdousi mini Purandoktą savo epinėje poemoje „Šachnamė". Ji daug skyrė dėmesio atgaivinti tėvo prestižą, kuriam valdant Sasanidų imperija valdė didžiausią teritoriją.

| Karališkieji titulai |
| --- |
| Prieš tai:**Šarbarazas** | **Persijos valdovė**630-631 | Po to:**Azarmidokta** |
| Girelė |
| --- |
|  |
|  |
| 

GirelėGirelė

 |
| **Koordinatės** | 55°05′02″š. pl. 24°17′24″r. ilg.﻿ / ﻿55.084°š. pl. 24.290°r. ilg.﻿ / 55.084; 24.290﻿ (Girelė)Koordinatės: 55°05′02″š. pl. 24°17′24″r. ilg.﻿ / ﻿55.084°š. pl. 24.290°r. ilg.﻿ / 55.084; 24.290﻿ (Girelė) |
|  |
| **Apskritis** | Kauno apskrities vėliava Kauno apskritis |
| **Savivaldybė** | Jonavos rajono savivaldybės vėliava Jonavos rajono savivaldybė |
| **Seniūnija** | Jonavos miesto seniūnija |

**Girelė** – Jonavos miesto dalis, gyvenamasis-pramoninis mikrorajonas miesto šiaurės rytuose, prie Baldininkų ir Jonavos miškų urėdijos gyvenvietės. Įsikūręs AB „LESTO" Kauno regiono Jonavos klientų aptarnavimo skyrius (Girelės g. 6). Nuo 1974 m. veikia Girelės rajoninė katilinė. Ją eksploatuoja AB „Jonavos šilumos tinklai". Greta yra Girelka, Jonavos žydų genocido vieta.

Istorija
--------

Žydų genocido paminklas
Įvažiavimas
1941 m. rugpjūčio 14 d. Girelės miške buvo sušaudyti 552 Jonavos žydai, 497 vyrai ir 55 moterys. Antrojo sušaudymo metu nužudyta per 1500 žydų.

Nakvynės namai
--------------

2013–2014 m. Jonavos rajono savivaldybės administracija pastatė Nakvynės namus Girelės g. 1B (supaprastinto atviro konkurso būdu; pirkimo Nr. 137244).

Finansavimas gautas iš Europos Sąjungos 2007–2013 metų struktūrinių fondų (1 mln. 541 tūkst. litų finansavimas skirtas ES pagal Sanglaudos skatinimo veiksmų programos prioritetą „Viešųjų paslaugų kokybė ir prieinamumas: sveikatos, švietimo ir socialinė struktūra"). Dar 271 981 litą skyrė Jonavos rajono savivaldybė iš savo biudžeto.

2012 metais paskelbtą viešųjų pirkimų konkursą laimėjo vietos statybos organizacija „Jonavos ranga". 2013 metų vasario mėnesį bendrovė gavo leidimą objekto statybai. Darbus buvo numatyta baigti iki birželio mėnesio. 2013 metais Girelės gatvėje buvo pradėti statyti nauji Nakvynės namai. Rangovas nesutiko duoti garantijų, kad pratęsus sutartį objektas bus atiduotas laiku.

2013 metų liepos mėnesį Savivaldybė nutraukė sutartį su „Jonavos ranga", laimėjusia viešųjų pirkimų konkursą. Naujo konkurso metu laimėtojais pripažinti jungtinės veiklos partneriai – UAB „BrikSan" ir UAB „Gelsauga" konsorciumas.

Galerija
--------

* MemorialasMemorialas
* Kelias GyvenvietėjeKelias Gyvenvietėje
* Gyvenvietės sodai ir garažaiGyvenvietės sodai ir garažai
* Gyvenvietės sodaiGyvenvietės sodai

Šaltiniai
---------

1. ↑  AB „Jonavos šilumos tinklai"
2. ↑  PIRKIMAS „NAKVYNĖS NAMŲ GIRELĖS G. 1 B, JONAVA, VIDUTINIO SLĖGIO DUJOTIEKIO ĮVADO PROJEKTAVIMAS IR STATYBOS DARBAI"[neveikianti nuoroda]
3. ↑  Nakvynės namų statyba juda vėžlio žingsniu Archyvuota kopija 2014-02-03 iš Wayback Machine projekto. (Irena Nagulevičienė, Jonavos Naujienos)
**Ruslanas Maruška**| Asmeniniai duomenys |
| --- |
| **Pilnas vardas** | Ruslanas Volodimirovičius Maruška |
| Gimimo data | 1998 m. rugpjūčio 23 d. (23 metai) |
| Gimimo vieta | Ukraina |
| Ūgis | 193 cm |
| Svoris | 78 kg |
| Klubai |
| Dabar žaidžia |  |
| **Pozicija** | gynėjas |
| Jaunimo klubai |
| 2010-2015 | Karpati Lʹvìv |
| Profesionalūs klubai\* |
| 2016-2018  2018  2019– 2020–2021 | Lucko „Voluinė"  Atlantas  „Ruch"Haličo „Karpatai" | 19 0(1)12 0(0)18 0(0)11 0(0) |
| \* Skaičiuojama tik pasirodymai ir įvarčiai vietinėje lygoje Duomenys 2018 m. spalio 29 d.. |

**Ruslanas Maruška** (*Руслан Володимирович Марушка*; g. 1998 m. rugpjūčio 23 d.) – Ukrainos futbolininkas, rungtyniaujantis gynėjo pozicijoje.

Karjera
-------

Karpati Lʹvìv sistemoje išugdytas futbolininkas.

Lucko „Voluinė" klube pradėjo savo profesionalo karjerą. Žaidė klube 2016/17 ir 2017/18 m. sezonuose.

2018 m. rugpjūtį tapo Klaipėdos „Atlanto" nariu.

Nuo 2019 m. žaidė gimtinėje. Atstovavo „Ruch" klubui, kuris dalyvavo Ukrainos Pirmoje lygoje.

Vėliau persikėlė į Haličo „Karpatų" klubą ir žaidė 2020/21 m. sezone.

Šaltiniai
---------

Nuorodos
--------

* soccerway žaidėjo profilis
* Transfermarkt
| **Virusai** |
| --- |
| Raguočių galvijų maro virusas |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Grupė: | RNR virusai  *( RNA virus)* |
| Eilė: | Mononegavirales  *( Mononegavirales)* |
| Šeima: | Paramiksovirusai  *( Paramyxoviridae)* |

 |
| **Gentys** |
| * žr. tekste
 |
| **Virusų klasifikacija** |
|  Grupė V (vgRNR(-)) |

**Paramiksovirusai** (lot. *Paramyxoviridae*) – RNR grupės apvalkalėtųjų virusų šeima. Žmogui sukelia paragripą, kiaulytę, tymus, taip pat užkrečia gyvūnus. 

Virusas patogeniškas, greitai prisitaikantis. Virionai yra sferinės formos, 150–200 nm skermens. Genomą sudaro viensiūlė nefragmentuota (–)RNR, dėl ko smarkiai ribojamas atsparumas mutacijai. Paragripo virusų gyvavimo ciklas vyksta ląstelės citoplazmoje, nes, priešingai nuo gripo virusų, paramiksovirusų transkripcijai nereikalinga iRNR.

Klasifikacija
-------------

Anksčiau paramiksovirusai sudarė du pošeimius – *Paramyxovirinae* ir *Pneumovirinae*. 2016 m. gegužės mėn. duomenimis, paramiksovirusų šeimą sudarė 7 virusų gentys: 

* *Aquaparamyxovirus* (1 rūšis)
* *Avulavirus* (12 rūšių): Niukaslio liga
* *Ferlavirus* (1 rūšis)
* *Henipavirus* (5 rūšys)
* *Morbillivirus* (7 rūšys): tymų virusas, įvairių gyvūnų maro virusai
* *Respirovirus* (5 rūšys): žmogaus paragripo 1 ir 3 tipo virusai
* *Rubulavirus* (7 rūšys): žmogaus paragripo 2 ir 4 tipo virusai, kiaulytės virusas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Encyclopaedia Britannica. Myxovirus

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Paramyxoviridae** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Miksovirusai (*ligos.lt*)
Matematikoje, ypač algebrinėje topologijoje ir briaunainių kombinatorikoje, **Oilerio charakteristika** (arba **Euler–Poincaré charakteristika**) – topologinis invariantas, skaičius, nusakantis topologinės erdvės pavidalą arba struktūrą, nepriklausomai nuo jos sulenkimo būdo. Šį dydį įprasta žymėti graikų kalbos mažąja raide „chi" {\displaystyle \chi }.

Pirmiausia Oilerio charakteristika buvo nustatyta briaunainiams ir buvo naudojama įvairių teoremų, susijusių su briaunainias, įrodymams, įskaitant Platono kūnų skaičių. Leonhardas Euleris, kurio vardu ir vadinama aptariama savybė, daug prisidėjo prie šių pradinių tyrimų. Modernioje matematikoje Oilerio charakteristika kildinama iš homologijos, o abstrakti jos formuluotė pateikiama homologinėje algebroje.

Briaunainiai
------------

**Oilerio charakteristika** {\displaystyle \chi } buvo pirmiausia apibrėžta briaunainių paviršiui ir jos pradinis pavidalas buvo toks:

{\displaystyle \chi =V-E+F\,\!}
kur *V*, *E* ir *F* atitinkamai yra konkretaus briaunainio viršūnių (kampų), briaunų ir sienų skaičius. Bet kurio iškilojo btiaunainio paviršiaus Oilerio savybės reikšmė yra 2:

{\displaystyle V-E+F=2.\,\!}
Šią lygybę priimta vadinti **briaunainio Oilerio formule**. Jos reikšmė atitinka Oilerio charakteristiką rutuliui (χ = 2) ir visiškai tokią pat reikšmę turi visi *sferiniai briaunainiai*. Kaip šią savybę išreiškiančios formulės elementai susiję su kai kuriais briaunainiais galima susipažinti žemiau pateiktose lentelėse.

| Briaunainis | Vaizdas | Viršūnės
*V* | Briaunos
*E* | Sienos
*F* | Oilerio charakteristika
*V* - *E* + *F* |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Tetraedras |  | 4 | 6 | 4 | **2** |
| Heksaedras arba kubas |  | 8 | 12 | 6 | **2** |
| Oktaedras |  | 6 | 12 | 8 | **2** |
| Dodekaedras |  | 20 | 30 | 12 | **2** |
| Ikosaedras |  | 12 | 30 | 20 | **2** |

Neiškilių briaunainių paviršiai gali turėti įvairias Oilerio charakteristikos reikšmes:

| Briaunainis | Vaizdas | Viršūnės
V | Briaunos
E | Sienos
F | Oilerio charakteristika
*V* - *E* + *F* |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Tetrahemiheksaedras |  | 6 | 12 | 7 | **1** |
| Oktahemioktaedras |  | 12 | 24 | 12 | **0** |
| Kubohemioktaedras |  | 12 | 24 | 10 | **−2** |
| Didysis ikosaedras |  | 12 | 30 | 20 | **2** |

Taisyklingiems briaunainiams Arthur Cayley modifikavo Oilerio formulę panaudodamas politopo tankį {\displaystyle D}, viršūnės plano tankį {\displaystyle d\_{v}} ir sienos tankį {\displaystyle d\_{f}}:

{\displaystyle d\_{v}V-E+d\_{f}F=2D.}
Ši formulės modifikacija leidžia ją taikyti tiek iškiliems briaunainiams (kurių tankiai yra 1), tiek neiškiliems Keplerio-Poinsot briaunaniams.

Visų projektuojamųjų briaunainių (klojinių) Oilerio savybė yra 1, kaip kiekvienos vienpusės plokštumos, o visų toroidinių briaunainių Oilerio savybės reikšmė yra 0, taip kaip toro.

Išnašos
-------

1. ↑  Richeson 2008

Šaltiniai
---------

* Richeson, David S.; *Euler's Gem: The Polyhedron Formula and the Birth of Topology*. Princeton University Press 2008.
| Rusiškių senosios kapinės |
| --- |
| Kapinių vaizdas iš vakarų pusės |
| 

Rusiškių senosios kapinėsRusiškių senosios kapinės

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°06′35″š. pl. 21°45′07″r. ilg.﻿ / ﻿56.109749°š. pl. 21.751824°r. ilg.﻿ / 56.109749; 21.751824Koordinatės: 56°06′35″š. pl. 21°45′07″r. ilg.﻿ / ﻿56.109749°š. pl. 21.751824°r. ilg.﻿ / 56.109749; 21.751824 |

 |
| Vieta | Skuodo rajonas |
| Seniūnija | Notėnų seniūnija |
| Plotas | 0,02 ha |
| Naudotas | XVII a. – XX a. pr. |
| Žvalgytas | 2015 m. |

**Rusiškių senosios kapinės**, vadinamos *Kapeliais, Maro kapeliais* – neveikiančios kapinės pietinėje Skuodo rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Rusiškėse (Notėnų seniūnija), kelio  **2704**  Seda–Barstyčiai–Salantai  kairėje pusėje.

Kapinės
-------

Įrengtos pakelėje, aukštumos šlaito terasoje. Netaisyklingo stačiakampio plano, pailgos šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, apjuostos akmenų pylimo ir lapuočių medžių. 

Viduryje ant akmenų mūro postamento stovi medinė koplytėlė, o į rytus nuo jos – monumentalus kryžius. 

Teritorijos plotas – 0,02 ha. 

Kapinių koplytėlė ir kryžius

Istorija
--------

Veikė XVII a. – XVIII a. pab. laidoti Rusiškių gyventojai, daugiausia maro aukos. Pradėjus mirusiuosius laidoti Mosėdžio parapijos kapines, kapeliuose XIX a. – XX a. pr. retsykiais buvo pakasami savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai, užkrečiamų ligų epidemijų aukos. 

Mirusiems atminti nuo seno stovi koplytėlė ir pora monumentalių kryžių, kurie nuolat atnaujinami. Koplytėlė su Švč. Mergelės Marijos Sopulingosios skulptūra – kultūros vertybė. Prie jos iki XX a. vidurio kasmet gyventojai rinkdavosi per gegužines pamaldas pagerbti mirusiųjų. 

Pasakojama, kad seniau po vidurnakčio praeivius prie kapinių baidydavę, pasirodydavusios ugnelės.

2015 m. kapines žvalgė Julius Kanarskas.

Saugotinas kultūros paveldo objektas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas. – Vilnius, 1973. – P. 744 (eil. Nr. 2515)
2. ↑  Valstybės archeologijos komisijos medžiaga. – Kultūros paveldo centro paveldosaugos biblioteka. – F. 1, b. 20. – L. 147

Nuorodos
--------

* Kultūros vertybių registras
* Valstybės archeologijos komisijos medžiaga Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Renesansinė liutnia
**Muzikos instrumentas** – daiktas, sukurtas ar modifikuotas muzikai atlikti.

Nors muzikos instrumentu gali tapti bet kas, kuo galima išgauti garsą, paprastai šis terminas vartojamas įvardyti tik tiems daiktams, kurie yra pagaminti su specialiu tikslu muzikuoti.

Istorija
--------

Šumerų mieste Ure XX a. 3 deš. buvo iškasta senovinių muzikos instrumentų: devynios lyros, dvi arfos, sidabrinė fleita, sistrų ir cimbolų. Manoma, kad šie instrumentai buvo pagaminti 2600–2500 m. pr. m. e.

Nipūre rastoje dantiraščio lentelėje minimi lyros stygų pavadinimai. Tai yra ankstyviausias žinomas notacijos pavyzdys.

Klasifikavimas
--------------

Skirtingos muzikos instrumentų klasifikavimo sistemos atsižvelgia į instrumentų konstrukciją, garso išgavimo būdą, instrumento diapazoną, vietą orkestre ar kitame ansamblyje.

1888 m. Victor-Charles Mahillono sistema skirstė instrumentus į keturias grupes: styginius, pučiamuosius, perkusiją ir būgnus.

1914 m. Erichas von Hornbostelis ir Curtas Sachsas patobulino šią sistemą. Ši sistema, vadinama Hornbostelio-Zachso sistema, plačiai naudojama iki šiol. Pirmajame sistemos variante instrumentai buvo suskirstyti į keturias grupes:

* *Chordofonus*: garsas išgaunamas vibruojant stygas (fortepijonas, violončelė). Savo ruožtu dalijami į *kanklinius*, *klavišinius chordofonus*, *lyras*, *arfas*, *liutnes* ir *strykinius chordofonus*.
* *Aerofonus*: garsas išgaunamas vibruojant oro stulpus (vargonai, obojus). Skirstomi į *laisvuosius aerofonus*, *fleitas*, *vargonus*, *nendrines dūdeles* ir *lūpomis vibruojamus aerofonus*.
* *Idiofonus*: garsas išgaunamas virpant pačiam instrumentui (ksilofonas, įvairūs barškučiai). Skirstomi į *smūginius*, *perkusiją*, *purtomuosius*, *braižomuosius*, *dvidalius* ir *skambinamuosius*.
* *Membranofonus*: garsas atsiranda vibruojant membranai (būgnai). Skirstomi į *paprastus būgnus*, *vamzdinius būgnus*, *trinamuosius*, *litaurus* ir *mirlitonus*.

Vėliau buvo pridėta penkta kategorija – *elektrofonai*, kurių garsas išgaunamas elektronika.
**Muzikos menas ir praktika**| 
Žygimantas Liauksminas. Ars et praxis musica, 1693 m. |
| **Autorius** | Žygimantas Liauksminas |
| **Šalis** | Lietuva |
| **Žanras** | vadovėlis |
| **Sritis** | muzika |
| **Originalus leidimas** |
| **Pavadinimas** | Ars et praxis musica in usum studiosae iuventutis in Collegiis |
| **Šalis** | Lietuva |
| **Kalba** | lotynų |
| **Išleista** | 1677 m. |
| **Puslapių** | 14 |

**Muzikos menas ir praktika** (lot. *Ars et praxis musica*) – Vilniaus unviersiteto profesoriaus, teologo, filosofo, retorikos ir muzikos teoretiko, lietuvių muzikologijos pradininko Žygimanto Liauksmino (1596-1670) Vilniuje 1677 metais išleistas muzikos vadovėlis.

Aprašymas
---------

„Muzikos menas ir praktika" buvo pirmasis tokio pobūdžio leidinys Abiejų Tautų Respublikoje. Šiame vadovėlyje aiškinami bendrieji muzikos pagrindai. Jame nurodomi natų pavadinimai, raktai, išdėstyti muzikos ženklai. Vadovėlyje yra pateikta nemaža dalis muzikos pratimų, bažnytinės muzikos pavyzdžių.

Įžangoje kalbama apie muzikos metodikos principus, patariama pradėti nuo lengvesnių ir pereiti prie sunkesnių dalykų.

Ši knyga skirta ir choriniam giedojimui. Vadovėlyje apibūdinamas lygusis (cantus planus), daugiabalsis ir grigališkasis, kietasis (cantus durus) bei švelnusis (cantus mollis) giedojimas.
„Muzikos menas ir praktika" buvo išleista pakartotinai 1669 m. 1693 m. – pasirodė lietuviškas knygos vertimas, taip pat knyga išleista 1977 m.

Nuorodos
--------

1. 1 2  A.Piročkinas, A.Šidlauskas. Mokslas senajame Vilniaus universitete. Vilnius: Mokslas, 1984.
2. ↑  Žygimantas Liauksminas Visuotinėje lietuvių enciklopedijoje.
3. ↑  Lietuvos istorijos institutas. 1670 09 11 Vilniuje mirė retorikos ir muzikos teoretikas, Lietuvos muzikologijos pradininkas Ž. Liauksminas, 2009.
4. ↑  J.Burokaitė. Muzika Vilniaus universitete. Vilnius: Menotyra, 1967.
Kiniškas hieroglifas su pažymėtu Oilerio keliu
**Oilerio maršrutas** – maršrutas grafe, kuriuo galima pereiti visas jo briaunas po vieną kartą. Jei tokiu maršrutu grįžtama į pradinę viršūnę, jis vadinamas **Oilerio ciklu**, jei ne – **Oilerio keliu** arba **Oilerio grandine**. Pavadinimai kilę nuo pavardės Leonardo Oilerio, nagrinėjusio istoriškai pirmąjį tokio tipo uždavinį – Septynių Karaliaučiaus tiltų uždavinį.

Egzistavimo sąlygos
-------------------

Straipsnyje „Solutio problematis ad geometriam situs pertinentis" Oileris įrodė, kad Oilerio maršrutas neorientuotame grafe egzistuoja tada ir tik tada, kai pastarasis yra jungusis ir turi ne daugiau nei dvi nelyginio laipsnio viršūnes. Be to, jei tokių viršūnių nėra, egzistuoja Oilerio ciklas, o jei yra dvi – Oilerio kelias.

Oilerio maršrutų radimas
------------------------

Esama įvairių Oilerio maršrutų radimo algoritmų. Vienas iš pirmųjų yra Fleury algoritmas, pasiūlytas 1883 m. Jis remiasi tuo, kad (kol įmanoma) einama briauna, kurią pašalinus grafas išlieka jungusis.

Kitas algoritmas naudoja steką. Jo užrašas pseudokodu, kuris remiasi Pascal programavimo kalba:

```
{ Iš pradžių kažkokia forma duotas grafas (kintamasis „Grafas") ir }
{ reikia rasti Oilerio maršrutą (kintamasis „OilerioMarsrutas"). }
{ Laikoma, kad jau žinoma, kad grafas turi Oilerio maršrutą. }
begin
  InicializuotiSteka(Stekas);           { Iš pradžių abu stekai tušti. }
  InicializuotiSteka(OilerioMarsrutas);

  EinVirsune := ParinktiPradineVirsune(Grafas);
  DetiISteka(Stekas, EinVirsune);

  while (StekasNeTuscias(Stekas)) do
  begin
    EinVirsune := StekoVirsune(Stekas);
    if (YraGretimuVirsuniu(Grafas, EinVirsune))
    then begin
           Virsune := KuriNorsGretimaVirsune(Grafas, EinVirsune);
           DetiISteka(Virsune);
           SalintiBriaunaIsGrafo(Grafas, EinVirsune, Virsune);
         end
    else begin
           EinVirsune := ImtiIsSteko(Stekas);
           DetiISteka(OilerioMarsrutas, EinVirsune);
         end;
  end;
end;

```

Algoritmo laikinis sudėtingumas – *O(m)*, kai *m* – grafo briaunų skaičius.

Taikymai
--------

Oilerio maršrutai naudojami bioinformatikoje DNR sekai atkurti iš jos fragmentų.

Išnašos
-------

1. ↑  Kostas Plukas, Eugenijus Mačikėnas, Birutė Jarašiūnienė, Irena Mikuckienė „Taikomoji diskrečioji matematika", Kaunas, „Technologija", 2007
2. 1 2  В. Липский „Комбинаторика для программистов", Москва, „Мир", 1988
3. ↑  Pavel A. Pevzner, Haixu Tang, Michael S. Waterman „An Eulerian path approach to DNA fragment assembly", „Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America", August 14, 2001, vol. 98, no. 17, p. 9748-9753

Papildomam skaitymui
--------------------

* L. Euler „Solutio problematis ad geometriam situs pertinentis" // „Commentarii academiae scientiarum Petropolitanae", t. 8, 1741, p. 128–140


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Oilerio maršrutas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Lačinas*ԲերձորLaçın* |
| --- |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

LačinasLačinas

39°38′30″ š. pl. 46°32′49″ r. ilg.﻿ / ﻿39.64167°š. pl. 46.54694°r. ilg.﻿ / 39.64167; 46.54694﻿ (Lačinas)Koordinatės: 39°38′30″ š. pl. 46°32′49″ r. ilg.﻿ / ﻿39.64167°š. pl. 46.54694°r. ilg.﻿ / 39.64167; 46.54694﻿ (Lačinas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+4) |
|  |
| **Valstybė** | Azerbaidžano vėliava Azerbaidžanas |
| **Respublika** | Kalnų Karabacho Respublika Kalnų Karabacho Respublika |
| **Rajonas** | Kašatago rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2005 m.) | 2 190  |
|  |
|  **Vikiteka** | Lačinas |

**Lačinas** (azer. *Laçın*) arba ***Berdzoras*** (arm. Բերձոր) – miestas Užkaukazėje, Akeros kairiajame krante, Karabacho kalnagūbrio papėdėje, 51 km į pietvakarius nuo Stepanakerto; rajono centras. Lačinas *de jure* priklauso Azerbaidžanui, tačiau faktiškai yra nepriklausomame Kalnų Karabache. Kelių mazgas – plentai į Stepanakertą, Gorisą, Zangelaną. Veikia cerkvė. Tarybiniais metais vystyta aliejaus pramonė.

Gyventojai
----------

Tarybinių metų pradžioje gyventojų sudėtis buvo mišri (1926 m.: 37,7 % – azerbaidžaniečiai, 25,3 % – kurdai, 15,2 % – armėnai, 13,1 % – rusai). Prijungus miestą prie Azerbaidžano, čia gyveno beveik vien azerbaidžaniečiai (1970 m. – 95 %). Po Karabacho karo gyvena iš esmės tik armėnai.

Istorija
--------

Senovėje miestas pateko į armėnų Siuniko kraštą. XVII a. į kraštą tarp Karabacho ir Zangerzūro (t. y. į dabartinio Lačino apylinkes) atkeldinti kurdai. 1923 m. tuometinis ***Abdeliaras*** paskelbtas miestu bei Kurdistano apskrities centru. 1926 m. miestui suteiktas tiurkiškas pavadinimas Lačinas. Tarybiniais metais miestas pateko į Azerbaidžano TSR sudėtį, per jį ėjo vadinamasis Lačino koridorius – plentas, jungiantis Kalnų Karabachą su Armėnija. 1992 m. Karabacho karo metu, miestą užėmė armėnai, o 1993 m. pervadino Berdzoru.

* Berdzoro riboženklisBerdzoro riboženklis
* Archeologijos muziejusArcheologijos muziejus

Šaltiniai
---------

1. ↑  *de facto* nepriklausoma valstybė, *de jure* – Azerbaidžano teritorija
2. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 248
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Artaminiai** |
| --- |
| Juodagurklis fleitininkas (Cracticus nigrogularis)Juodagurklis fleitininkas  (*Cracticus nigrogularis*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Žvirbliniai paukščiai  *( Passeriformes)* |
| Šeima: | Artaminiai  *( Artamidae)* |

 |
| Binomas |
| ***Artamidae***Vigors, 1825 |

**Artaminiai** (*Artamidae*) – žvirblinių (*Passeriformes*) būrio paukščių šeima

Išvaizda
--------

Vidutinio dydžio paukščiai. Kūnas 15-20 cm ilgio. Paukščių sparnai smailūs, turi stiprų lenktą snapą. Kojos trumpos, pirštai stiprūs. Plunksnos juodos, baltos ir pilkos.

Biologija
---------

Mėgsta atviras vietas, krūmynus. Tai labai bendruomeniški paukščiai. Kai kurios rūšys nakčiai susitelkia i kompaktišką krūvelę ir miega. Peri kolonijomis.

### Lizdas

Lizdą suka arba aukštai medžiuose arba prie pat žemės. Dėtyje 2-4 kiaušiniai.

Mityba
------

Minta vabzdžiais.

Paplitimas
----------

Paplitę Azijoje, Naujojoje Gvinėjoje, Australijoje ir Ramiojo vandenyno salose.

Šeimoje 4 gentys, 20 rūšių.

Gentys
------

* Artamai (*Artamus*) Vieillot, 1816
* Fleitininkai (*Cracticus*) Vieillot, 1816
* Fleitinės varnos (*Strepera*) Lesson, 1831
* Peltopsai (*Peltops*) Wagler, 1829

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Artaminiai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
XV a. pabaigos saladas
Įvairūs saladai
Saladas muziejuje
**Saladas** (angl. *sallet*, *salade*; sen. vok. *schêlern*, pranc. *salade*) – aptakios formos šalmas, atsiradęs XV a. viduryje Šiaurės Europoje.

Saladai pakeitė bascinetus. XIV a. pabaigoje bascinetų forma keitėsi, jų viršus prarado smailę, pasidarė apvalus, šoniniai ir pakaušiniai kraštai pailgėjo (apie 1420 m.). Iki XV a. pabaigos saladai buvo labai populiarūs tarp riterių ir samdinių.

Itališki saladai skyrėsi nuo vokiškų, jie forma priminena antikinius romėnų ar graikų šalmus. Pvz. veneciniai saladai, turinys siauras akių ir nosies išpjovas primena korintinius šalmus.
  
Vokiškų saladų pakaušinė dalis ištempta atgal ir sudaro ryškią antsprandinę dalį. Veidą dengia pakeliamas antveidis su akių plyšiu. Akių plyšio apatinis kraštas atlenktas pirmyn, kad duriant kalavijo ar ieties smaigalys nenuslystų į akių plyšį.
  
Apie 1500 m. atsirado paslankūs antsprandžiai. Vokiški saladai išnyko apie 1520 m. o itališki buvo naudojami visą XVI a.

Vokiškus saladus dažnai papildydavo antsmakriais, kuriuos tvirtindavo prie krūtinės ir kurie uždengdavo apatinę veido dalį ir gerklę. Miestuose riteriai kartais nešiodavo odinius, audeklu aptrauktus antsmakrius.

1415 m. Azenkūro mūšyje anglų lankininkai turėjo saladus iš virintos odos. 1480 m. vokiečių riteriai bei samdiniai nešiojo šalmus, sudarytus iš salado forma sujungtų metalinių juostų, aptrauktų kailiu. Jie galėdavo turėti ir antveidžius. 1519 m. Vienos ginklų sandėliuose jų buvo 400 (su prierašu – „pėstininkams").

Saladas ir jam gimininga geležinė skrybėlė buvo paplitę vokiečių kareivių samdinių būriuose, šveicarų kariuomenėje. Prancūzijoje Karolio VII laikais (1403–1461) juos naudojo karališkieji kankininkai, nuo Liudviko XI (1423–1483) laikų – lengvieji kavaleristai.

Pavadinimas *saladas* buvo plačiai žinomas, tačiau kartais saldasi vadino kitokius panašius šalmus. Pavyzdžiui, *totorišku saladu* vadindavo šišaką.

Italijoje, o vėliau ir Prancūzijoje, ėmė gaminti saladus, kurie šonuose turi ausis pridengiančias plokštes. Taip keičiami saladai virto burgonetais.

Nuorodos
--------

1. ↑  Kailinis saladas su pakeliamu antveidžiu Archyvuota kopija 2007-09-26 iš Wayback Machine projekto. (Piešinys iš W. Boeheim (1890) Handbuch der Waffenkunde.)

* (saladas su pakeliamu antveidžiu ir paslankiu antsprandžiu)
* (paprastas lankininko saladas)
* (saladas su antsmakriu)
* Saladų nuotraukos;  Archyvuota kopija 2007-09-29 iš Wayback Machine projekto.;  Archyvuota kopija 2007-09-27 iš Wayback Machine projekto.
| **Artemijus Arcichovskisrus. *Артемий Владимирович Арциховский*** |
| --- |
| Gimė | 1902 m. gruodžio 26 d.Sankt Peterburgas |
| Mirė | 1978 m. vasario 6 d. (75 metai)Maskva |
| Tėvai | Vladimiras Arcichovskis |
|  |
| Veikla | Rusijos archeologas |
| Organizacijos | Maskvos universitetas |
| Pareigos | profesorius |
|  |
| Alma mater | Maskvos universitetas |

**Artemijus Arcichovskis** (rus. *Артемий Владимирович Арциховский*, 1902 m. gruodžio 26 d. Sankt Peterburgas – 1978 m. vasario 17 d. Maskva) – Rusijos archeologas.

Biografija
----------

Tėvas botanikas Vladimiras Arcichovskis. 1925 baigė Maskvos universitetą; V. Gorodcovo mokinys. Nuo 1927 m. Maskvos universiteto dėstytojas, 1939-1978 m. – Archeologijos katedros vedėjas; nuo 1937 m. profesorius. 1960 m. TSRS mokslų akademijos narys korespondentas. Žurnalo „Sovetskaja archeologija" įkūrėjas ir 1957-1978 m. vyr. redaktorius.

Mokslinė veikla
---------------

Tyrinėjimų pagrindinė kryptis – senovės Rusios archeologija ir kultūros istorija. Nuo 1932 m. su pertraukomis vadovavo Naugardo archeologiniams tyrimams. Antrojo pasaulinio karo sugriautame mieste išplėtus tyrimus 1951 m. liepos 26 d. buvo rasti pirmieji „Laiškai beržo tošyje".

Suformulavo senamiesčių kultūros sluoksnių tyrimų pagrindinius principus, kėlė daiktinių šaltinių prioritetą. Parašė archeologijos vadovėlių (1947, 1954 m.)

Bibliografija
-------------

* Курганы вятичей, М. 1930;
* Древнерусские миниатюры как исторический источник, М. 1944
* Введение в археологию, 3 изд. М. 1947
* Основы археологии, 2 изд. М. 1955
* Новые открытия в Новгороде, М. 1955
* Новгородские грамоты на бересте, т. 1—6, М. 1953—63.
* Naugardo archeologiniai tyrimai Archyvuota kopija 2007-07-09 iš Wayback Machine projekto.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksiejus Luchtanas. *Artemijus Arcichovskis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 737 psl.
**Antanas Makačinas** (1904 m. gruodžio 14 d. Bagaslaviškyje, Gelvonų valsč. Ukmergės apskr. – 1954 m. sausio 14 d. Vilniuje) – choro ir orkestro dirigentas, pedagogas.

Biografija
----------

Privačiai mokėsi bendrojo lavinimo dalykų ir lankė vargonininkų kursus. 1929 m. Klaipėdos muzikos mokykloje – konservatorijoje įgijo muzikos mokytojo cenzą. 1930 m. eksternu baigė Giedraičių progimnaziją, 1935–1936 m. stažavo Vienos muzikos akademijoje, 1949 m. eksternu baigė Vilniaus muzikos mokyklą (choro dirigavimo specialybė).

1924–1930 m. – muzikos mokytojas ir vargonininkas Molėtuose bei Giedraičiuose. 1930–1935 m. dainavo Valstybės teatro operos chore, vadovavo Kauno miesto mėgėjų chorams. Ryškesnių meninių laimėjimų pasiekė nuo 1932 m. vadovaudamas studentų ateitininkų mišriajam chorui, kurį parengė Kauno miesto dainų šventei, 1935 m. viešai atliko Džiuzepės Verdi „Requiem" ir keletą kitų autorių sudėtingesnių kūrinių. 1934 m. suorganizavo Vinco Kudirkos simfoninį orkestrą, buvojo administratorius ir dirigentas.

1936–1940 m. – Darbo rūmų Kaune mišriojo choro meno vadovas ir dirigentas, prisidėjo prie dramos studijos veiklos. Į chorą sutelkė apie 100 dainininkų ir išmokė juos daug lietuvių bei užsienio kompozitorių kūrinių. 1937 m. choras, solistai ir simfoninis orkestras atliko C. Saint Saėnso oratoriją „Tvanas". Choras koncertavo Kaune ir periferijoje, 1938 m. – Rygoje, parengtas 1938 m. dainų šventei Klaipėdoje. 1937–1938 m. leido žurnalą „Mūsų menas", aktyviai dalyvavo Lietuvos muzikų draugijos veikloje.

Nuo 1940 m. rudens – Vilniaus 3-osios vidurinės mokyklos muzikos mokytojas, nuo 1941 m. – Respublikinių liaudies kūrybos namų muzikos inspektorius, 1941–1942 m. – Valstybinės filharmonijos chormeisterio padėjėjas ir Vilniaus operos sufleris, nuo 1942 m. kurį laiką – Vilniaus profesinių sąjungų choro ir orkestro dirigentas. Karo pabaigoje pasitraukė į Vokietiją.

Grįžęs į Lietuvą, 1946–1950 m. buvo Panevėžio Marijonų bažnyčios vargonininkas, 2-osios vidurinės mokyklos ir Mokytojų seminarijos muzikos mokytojas. 1951–1954 m. – Respublikinių mokytojų namų meno vadovas ir mišriojo choro dirigentas Vilniuje. Į chorą subūręs apie 80 sostinės pedagogų, juos išmokė nemaža lietuvių ir užsienio kompozitorių kūrinių, koncertavo Vilniuje, Kaune, Minske, Leningrade, Taline, Rygoje. Mokytojavo Vilniaus vidurinėse mokyklose ir vadovavo moksleivių chorams. Sūnus Teisutis Makačinas – žinomas kompozitorius, Lietuvos muzikos akademijos profesorius.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
|  Puinaviai |
| --- |
| Gyventojų skaičius | ~5,6–7 tūkst. |
| Populiacija šalyse | Kolumbijos vėliava Kolumbija: 4,3 tūkst.Venesuelos vėliava Venesuela: 1,3 tūkst. |
| Kalba (-os) | puinavių, ispanų |
| Religijos | prigimtinė tikyba, krikščionybė (katalikybė, protestantizmas) |
| Giminingos etninės grupės | makai (?) |

**Puinaviai** (isp. *puinave*, sav. *wãnsüjüt*) – indėnų tauta, gyvenanti rytų Kolumbijos srityse (Gvainijos departamentas) ir aplinkinėse vietovėse Venesueloje (Amazonės valstija), tarp Gvavjarės, Apaporiso upių, aplink Iniridą. Populiacija – 5,6–7 tūkst. gyventojų. Puinavių kalba neaiškios kilmės, laikoma izoliuota; dabar dauguma kalba ispaniškai. Pagal tikybą – krikščionys (Kolumbijoje – protestantai, Venesueloje – katalikai), yra puoselėjančių tradicinę tikybą.

Verčiasi kapline-lydimine žemdirbyste (daugiausia augina manijokus), žvejyba, medžiokle, rankiojimu, laiko vištas. Taip pat dirba samdomus darbus (kaučiuko plantacijose ir kt.). Amatai išvystyti menkai.

Puinavių mažosios šeimos namas stačiakampio plano, vytelių sienų, apteptas moliu. Seniau, matyt, statėsi apskritus bendruomeninius namus. Dabar vilki kreolišką aprangą.

Dvasine kultūra puinaviai artimi aravakams ir rytų tukanams. Būdingos įšventinimo į vyrystę apeigos, persikinių palmių derliaus šventės.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Пуинаве*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
**Seinų valsčius (1919–1923)** (lenk. *Gmina Sejny (1919-1923)*) – nuo 1919 iki 1923 metų egzistavęs nenustatyto tipo valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Balstogės vaivadijoje, Seinų apskrityje. Valsčiaus centras buvo Seinų miestas.

Istorija
--------

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1919 m. vasario 4 d. buvo įkurtas valsčius. Po I pasaulinio karo iki 1923 m. nebuvo nustatytas valsčiaus statusas, ar tai kaimiškas ar miesto valsčius. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1923 m. gegužės 10 d. valsčiui suteiktas miesto valsčiaus statusas ir įkurtas miesto tipo Seinų valsčius.

Šaltiniai
---------

* Wg publikacji: Skorowidz miejscowości Rzeczypospolitej Polskiej – Tom V – Województwo Białostockie, Główny Urząd Statystyczny Rzeczypospolitej Polskiej, Warszawa 1924 m. (str. VI);
* 1919 m. valsčiaus įkūrimo įstatymas (lenk.) Archyvuota kopija 2015-03-20 iš Wayback Machine projekto.;
* 1923 m. valsčiaus statuso nustatymo įstatymas (lenk.).
**Antanas Marijošius** (1881 m. spalio 1 d. Agelaičiuose, Betygalos valsč. Raseinių apskr. – 1957 m. gruodžio 31 d. Kaune) – vargonininkas, chorvedys, pedagogas.

Biografija
----------

Iš pradžių vargonuoti mokėsi pas vargonininką Igną Lukošių Raseiniuose, 1899–1901 m. lankė Juozo Naujalio vargonininkų kursus Kaune. Nuo 1902 m. vargonininkavo lietuvių parapijoje Carskoje Selo netoli Peterburgo. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą vargonininkavo Panevėžyje, suorganizavo chorą ir surengė koncertų Panevėžyje, Vilniuje ir kitur.

Nuo 1923 m. vadovavo „Kanklių" draugijos chorui (30 dalyvių) Telšiuose, dėstė mokytojų seminarijoje ir vyskupo Motiejaus Valančiaus gimnazijoje, vadovavo moksleivių chorams ir rengė koncertus. Vėliau vadovavo Panevėžio kultūros draugijos „Aido" chorui, Radviliškio ir Šiaulių miestų chorams.

1937 m. Panevėžyje vykusios dainų dienos chorų varžybose su Radviliškio šaulių choru laimėjo pirmąją vietą. Su chorais dalyvavo visose Lietuvos dainų šventėse Kaune: 1924 m. – su Telšių „Kanklių" choru, 1928 m. – su Radviliškio bažnytiniu choru, 1930 m. – su Šaulių sąjungos Radviliškio choru, kurį parengė ir 1938 m. Klaipėdoje vykusiai dainų šventei.

1948–1953 m. Kauno vaikų muzikos mokyklos mokytojas ir choro vadovas. 1939 m. apdovanotas Šaulių žvaigžde. Išaugino tris sūnus muzikus: Vytautą, Romaną ir Bronių.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| **Ephemeroptera** |
| --- |
| Lašalas |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Poklasis: | Sparnuotieji  *( Pterygota)* |
| Būrys: | Lašalai  *( Ephemeroptera)* |

 |

**Lašalai** (*Ephemeroptera*) – vabzdžių (*Insecta*) būrys. Vabzdžiai labai gležni, verpstės formos. Burnos organai graužiamieji, redukuoti. Turi stambokas facetines akis, bet yra ir paprastos akelės. Kojos plonos, sparnai taip pat ploni, plėviški, bet tankiai gysloti. Pilvelis ilgas, cilindriškas, jo gale 2 ar 3 ilgos siūliškos išaugos (cerkai) (**pav.**). Metamorfozė nepilna. Lervos gyvena vandenyje ir kvėpuoja trachejinėmis žiaunomis. Vystymasis trunka 1-2 metus. Suaugėliai gyvena labai trumpai – vos kelias valandas ar kelias dienas ir nesimaitina. Lašalai skraido vasarą, daugiausia vakarais ir naktimis. Ypač jų daug galima matyti vakarais prie vandens ir stebėti jų savotišką polėkį aukštyn-žemyn.

Pasaulyje yra apie 2500 rūšių, Lietuvoje užregistruotos 63 rūšys iš šių šeimų:

* *Ametropodidae*
* *Arthropleidae*
* *Baetidae*
* *Caenidae*
* *Ecdyonuridae*
* *Ephemerellidae*
* *Ephemeridae*
* *Isonychiidae*
* *Leptophlebiidae*
* *Neoephemeridae*
* *Oligoneuriidae*
* *Polymitarcyidae*
* *Potamanthidae*
* *Siphlonuridae*

Į Lietuvos raudonąją knygą įrašyti šie lašalai:

* Trumparagis lašalas (*Brachycercus pallidus*)
* Reliktinis lašalas (*Leocorhaenanthus maximus*)

Nuorodos
--------

* Lašalai – Ephemeroptera, Lietuvos lašalų sąrašas



|  |  |
| --- | --- |
|  | Šis straipsnis yra tapęs savaitės straipsniu. |
Šiuolaikiniai portfeliai ir kitos panašios talpyklės. Dešinėje - sakvojažas.
Senoviškas maždaug 1860 m. kiliminis sakvojažas iš vilnonio audeklo, su odine rankena.
**Sakvojažas** (pranc. *sac voyage* 'kelioninis krepšys') – paprastai odinė vidutinio dydžio kelioninė talpyklė, kurios korpusas dažniausiai paprastas, o viršus suveriamas ir susegamas. Turi paprastai vieną kietą rankeną, bet rankenos gali būti ir dvi. Lyginant su portfeliu paprastai pasižymi didesne talpa. 

Šiuolaikinio sakvojažo prototipas buvo paprastas bagažinis krepšys, pasiūtas iš seno kilimo gabalų. Dėl to JAV sakvojažus iki šiol vadina angl. *carpetbag* 'kiliminis krepšys'. XIX a. 5-6 dešimtečius tokie *carpetbags* buvo labai madingi JAV, juos naudodavo keliaudami JAV geležinkeliais. Sakvojažai savo populiarumą išlaikė ir toliau, ne tik dėl pigumo, bet ir dėl patogumo ir patvarumo, nes kiliminę medžiagą pakeitė oda. Odiniai sakvojažai pasidarė pasiturinčiųjų atributas.

Po JAV Pilietinio karo JAV atsirado sąvoka *sakvojažininkas* (angl. *carpetbagger*). JAV pietuose tai buvo neigiama sąvoka, reiškusi šiaurietį, atvykusį į pietų valstijas be nieko, tik su sakvojažu, ir besistengusiu pigiai supirkti nuskurdusių pietiečių turtą.

Nuorodos
--------

1. ↑  Sakvojažai grafinėje Google paieškoje
**Antanas Martinaitis** (1939 m. birželio 20 d. Vandžiogala – 1986 m. birželio 20 d. Kaunas) – Lietuvos tapytojas, poetas.

Biografija
----------

Tėvas Jonas Martinaitis. 1964 m. baigė Lietuvos dailės institutą, mokytojas Antanas Gudaitis. Nuo 1969 m. dėstė Kauno vaikų dailės mokykloje (nuo 1996 m. Kauno Antano Martinaičio dailės mokykla).

Kūryba
------

Antano Martinaičio dailės mokykla Kaune
Nutapė peizažų („Žydėjimas ant Laumių kalno" 1971 m. „Paukščiai ir saulė" 1972 m.), figūrinių kompozicijų („Pabaigtuvės ant Gudkalnio" 1969 m. „Junkilų moterys ir Varmikė" 1974 m. „Mano vaikystės vakaras" 1979 m. „Visi mes mylime Pinokį" 1980 m. „Abrakadabra" 1985 m.), natiurmortų („Natiurmortas su paukščiu" 1971–1972 m. „Natiurmortas su vėžiais" 1973 m. „Natiurmortas" 1977 m.). Kūrybai būdinga aiški kompozicija, išryškinta faktūra, ritmiški potėpiai, kontrastingas sodrus koloritas, vyrauja žalia, raudona, žalvario spalvos, ryšku metaforiškumas, ironija, groteskas, realybė dažniausiai susipynusi su pasaka. Paveikslų personažai – moterys (gražuolės, nuotakos, motinos, mūzos), keliaujantieji, valkataujantieji aktoriai ir muzikantai, kaukėtos figūros (pajacai, arlekinai, Pinokis), vaikai, paukščiai, kaliausės.

Nuo 1965 m. dalyvavo parodose Lietuvoje ir užsienyje. Individualios parodos surengtos 1968 m. 1970 m. 1977 m. Vilniuje, 1973 m. Liepojoje, 1980 m. Kaune, kūrybos pomirtinės parodos – 1987 m. Šiauliuose, 1987 m. 1995 m. Vilniuje, 1987 m. 1989 m. 1996 m. 1999 m. Kaune. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus. Parašė eilėraščių („Paskui medinį arkliuką", išl. 1994 m.), apysakų. Palaidotas Romainių kapinėse.

Įvertinimas
-----------

* 1987 m. – LTSR valstybinė premija (po mirties).

Literatūra
----------

* Antanas Martinaitis (1939–1986 m.): Tapyba, piešiniai, rankraščiai, Vilnius, 1999.

Nuorodos
--------

* Martinaičių paveldo fondas Archyvuota kopija 2013-05-16 iš Wayback Machine projekto.
* A. Martinaitis Facebook.com

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Antanas Martinaitis (1939)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 350 psl.
Evangelikų reformatų sakykla Kėdainiuose
**Sakykla, ambona** – krikščioniškose bažnyčiose aukščiau įtaisyta vieta, pakyla arba tribūna, iš kurios tikintiesiems sakomas pamokslas. Ji užtikrina sąlygas Dievo žodžio skelbimui ir priėmimui. Katalikų bažnyčiose paprastai būna pritvirtina prie kolonos ar sienos. Kitose bažnyčiose ji pastatoma ir centrinėje statinio dalyje. Kunigas yra geriau matomas, jo gestai ir kūno kalba yra lengviau pastebimi ir perprantami. Be to, kunigas stovi sakykloje, kuri yra įrengta tarp tikinčiųjų, todėl jis yra arčiau žmonių. 

Kunigas, stovintis sakykloje ir aiškinantis Dievo žodį, elgiasi panašiai kaip Jėzus, patriarchai, pranašai, apaštalai. Šventajame Rašte rašoma, kad jie irgi užsilipdavo aukščiau, kad būtų matomi ir girdimi miniai, kuriai kalbėdavo. Daugumoje bažnyčių sakykla pastatyta kairėje. 

Daugelis sakyklų būna papuoštos. Tai gali būti keturių evangelistų ir Bažnyčios mokytojų bareljefai, kartais – keturi simboliai: angelas, liūtas, jautis ir erelis, dažnai jie būna sparnuoti. Šie ženklai nurodo Evangelijas ir tuos, kurie jas parašė: šv. Matą, šv. Morkų, šv. Luką ir šv. Joną. Sakyklos viršuje dažnai būna pavaizduotas balandis – Šv. Dvasios simbolis. Kartais virš sakyklos būna pastatyta Kristaus mokytojo statulėlė. Tai skirta priminti, kad iš sakyklos kalbantis kunigas moko paties Dievo vardu. Jo mokymas yra ne nuo savęs, bet nuo Išganytojo.

* Barokinė sakyla Krokuvoje
* Presbiterionų sakykla Edinburge
* Bizantiško stiliaus sakykla Ravenoje
* Senovinė sakykla Stambule

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Sakykla*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XX (Rėv-Sal). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Sakykla** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Tradicinė sakykla Archyvuota kopija 2016-04-04 iš Wayback Machine projekto.