recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Paranos deltos reginys
**Paranos delta** (isp. *Delta del Paraná*) – Paranos upės, tekančios per Pietų Ameriką, delta, išsidriekusi žemupyje, Argentinos teritorijoje. Užima ~14 000 km² plotą ir driekiasi per 320 km. Prasideda į pietus nuo Paranos ir Santa Fė miestų, kur Paranos upė pradeda šakotis, dar labiau pagausėja lig tol upėje buvusių salų, o šlapynių plotai išsidriekia toli nuo upės. Toliau delta plečiasi per Santa Fė, Entre Rioso ir Buenos Airių provincijų žemes – nuo upės atsišakoja San Lorenso, Viktorijos, Ibikujaus, Parana Pavono, Lečigvanaso, Paranasito, Parana Gvasu, Parana Bravo ir kitos protakos. Toliau Parana susilieja su Urugvajumi ir išsilieja į La Platą.

Deltos plotis 18–60 km. Per metus delta vidutiniškai plečiasi 50–90 m link La Platos.

Nors aplinkinėse srityse plyti gana sausringos pampos, Paranos deltai būdingas drėgnas, tropinis oras. Vasaros čia palyginti vėsios (18–22 °C), bet tvankios, o žiemos šiltos (13–18 °C). Vasarą dažnai siaučia perkūnijos, o žiemą tvyro rūkas.

Žemutinė delta, esanti Buenos Airių provincijoje, anksti apgyvendinta naujakurių iš Europos ir tapo svarbia ūkine sritimi, čia įsikūrė daug miestų (Tigrė, Kampana, Saratė, Baraderas, San Nikolas de los Arojosas ir kt.), todėl deltos gamta nunyko. Vidurinė ir aukštutinė delta gyvenama retai, ten išlikusi būdinga augalija ir gyvūnija. Deltos gamta saugoma Predeltos nacionaliniame parke. Daugelis namų deltoje įrengti ant polių (palafito), o patikimiausios susisiekimo priemonės yra motorinės valtys bei deltoplanai. Pagrindiniai miestai ir miesteliai vidurinėje ir aukštutinėje deltoje yra Vilja Paranasitas, Diamantė, Gvalegvajus, Ibikujus, Libertador Cheneral San Martinas.

* Rūkas protakoje ties TigreRūkas protakoje ties Tigre
* Šlapynės šalia RosarijausŠlapynės šalia Rosarijaus
* Abra Viechos protakaAbra Viechos protaka
* Būstas Paranos deltojeBūstas Paranos deltoje

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Paranos delta** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Koordinatės: 50°23′ š. pl. 155°41′ r. ilg.﻿ / ﻿50.383°š. pl. 155.683°r. ilg.﻿ / 50.383; 155.683

Paramuširas Kurilų žemėlapyje
**Paramuširas** (rus. *Парамушир*, jap. 幌筵島 = *Paramushiru-tō*, ain. パラムシㇼ = *Para-mu-sir*) – Rusijai priklausanti sala Kurilų salyno šiaurėje, Didžiajame Kurilų gūbryje. Yra tarp Ochotsko jūros ir atviro Ramiojo vandenyno, į pietvakarius nuo Kamčiatkos pusiasalio pietinio galo, apsupta Šumšu, Atlasovo, Anciferovo, Makanrušio ir Onekotano salų. Plotas – 2053 km².

Salos ilgis 120 km, plotis iki 30 km. Aukščiausia vieta – Čikuračkio ugnikalnis (1816 m). Paramuširas – vulkaninės kilmės, jame gausu veikiančių ugnikalnių: be Čikuračkio tokie yra dar ir Fuso, Karpinskio, Ebeko, Tatarinovo. Vyrauja žemųjų pušų sąžalynai, alksnių, bruknių, katuogių, vaivorų tyrai. Telkšo vulkaninis ežeras Zerkalnojė.

2018 m. Paramušire gyveno 2507 gyventojai. Visi jie gyvena Severo Kurilsko gyvenvietėje. Sala administraciškai priklauso Sachalino sričiai, Šiaurės Kurilų rajonui. Verčiamasi daugiausia žvejyba ir žuvies perdirbimu. Veikia cunamių stebėjimo centras. Susisiekiama sraigtasparniais (skrydžiai tik į Kamčiatką).

Saloje nuo seno gyveno ainai. 1711–1713 m. Kamčiatkos kazokai privertė ainus mokėti duoklę, o 1736 m. atvertė į krikščionybę. 1875 m. Paramuširas su kitomis Kurilų salomis atiduotas Japonijai mainais už Sachaliną. XIX a. pab. japonai pradėjo salą kolonizuoti, steigti žvejybos uostus ir karines bazes. 1945 m. Paramuširą užėmė TSRS armija. 1952 m. salą nuniokojo cunamis, buvo sunaikintas Severo Kurilskas.

* Paramuširo palydovinė nuotraukaParamuširo palydovinė nuotrauka
* Fuso ugnikalnisFuso ugnikalnis
* Severo KurilskasSevero Kurilskas

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2016-07-29 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 329
3. ↑  *Paramuširas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVII (On-Peri). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2010


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Paramuširas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Šaltiena su kiauliena ir virtais kiaušiniais
**Šaltiena** – mėsos ir kaulų nuoviro drebučiai su mėsos gabaliukais.

Tradicijos
----------

Gaminti pradėta viduramžiais, žinoma nuo XVI amžiaus.

Patiekalas plačiai paplitęs Rytų Europos virtuvėse: Baltarusijoje – „*халоднае*", Estijoje – „*sült*", Latvijoje – „*aukstā gaļa*" arba „*galerts*", Lenkijoje – „*galareta*", Rusijoje – „*холодец*" arba „*студень*", Ukrainoje – „*холодець*" arba „*драглі*", Vokietijoje – „*Sülze*".

Rytų ir Šiaurės Europoje kiaulienos šaltiena dažnai valgoma kaip šventinis Kalėdų ir Velykų patiekalas. Nepale jautienos ir žuvies šaltiena laikoma žiemos švenčių patiekalu.

Gamyba ir patiekimas
--------------------

Mėsos ar žuvies gabalėliai užpilami iš natūraliai stingstančio gyvulių sąnarių nuoviro.

Geriausias nuoviras gaunamas iš jautienos galvų ir kojų. Galima virti iš kiaulienos galvų, kojų, ausų, uodegų. Nuovirui taip pat tinka ir veršienos, avienos, vištienos, kalakutienos ar žuvies dalys, kuriose yra pakankamai želatininių medžiagų.

Dabar kartais gaminama ir mėsos ar žuvies gabalėlius užpilant nuoviru ar sultiniu su ištirpinta želatina.

Siekiant papuošti, prieš ją išpilstant, į dubenį įpilti 1-2 cm sultinio sluoksnį. Jam sustingus, uždėti žalumynų, morkų griežinėlių, supjaustyto kietai virto kiaušinio ir vėl užpilti sultiniu. Dar kartą sustingus, supilti paruoštą ir atvėsintą šaltienos masę.

Prieš patiekiant, indą kelioms sekundėms pamerkti į karštą vandenį, ir šaltieną išversti į negilią lėkštę, pakraščius papuošti žalumynais. 

Valgoma kaip užkandis. Prie jos dažnai patiekiami krienai arba garstyčios.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Saltisonas, galantinas, arba tiesiog košeliena: tik nevadinkite jos skurdo patiekalu
**Utios-M** (rus. *НСВ-12,7 Утёс-М*) – rusiškas laivuose naudoti skirtas sukiojamas šarvuotasis bokštelis su suporintu kulkosvaidžiu NSVT-12,7, skirtas šaudyti į kranto, antvandeninius ir pavienius oro taikinius.

Bokštelis ginkluotas dviem horizontaliai sujungtais kulkosvaidžiais NSVT-12,7, nutaikomais vienu metu tuo pačiu taikymo mechanizmu. Bokštelio šarvai – 6 mm storio.

Šaulys kulkosvaidžius nutaiko pro periskopinį taikiklį horizontaliai sukiodamas bokštelį ir vertikaliai kreipdamas kulkosvaidžių vamzdžius.

Bokštelis gali turėti žiedinį tūtelių rinktuvą, iš kurio tūtelės, bokšteliui sukiojantis, perkraunamos į giliau esančią talpyklą.

Charakteristikos
----------------

* Ginkluotė – 2 kulkosvaidžiai NSVT-12,7
* Šoviniai – 12,7x108 mm
* Šaudymo sparta – 1400 šūv./min.
* Šaudymo tolis:
	+ į oro taikinius – iki 1500 m
	+ į paviršiaus taikinius – iki 2000 m
* Šaudmenų komplekte – 1000 šovinių
* Masė be šaudmenų – 650 kg

Nuorodos
--------

* 12,7-мм пулеметная установка «УТЕС-М» Archyvuota kopija 2008-05-07 iš Wayback Machine projekto.
| Paraopeba |
| --- |
| Sunkiaisiais metalais užteršta Paraopeba po Brumadinijos nelaimės Sunkiaisiais metalais užteršta Paraopeba po Brumadinijos nelaimės |
| **Ilgis** | 340 km |
| **Baseino plotas** | 13 643 km² |
| **Ištakos** | Moedos kalnagūbris |
| **Žiotys** | San Fransiskas |
| **Šalys** | Brazilijos vėliava Brazilija |
|  |
|  **Vikiteka** | Paraopeba |

**Paraopeba** (port. *Rio Paraopeba*) – upė Brazilijoje, Minas Žeraiso valstijoje; dešinysis San Fransisko intakas. Prasideda Moedos kalnagūbryje, Brazilijos plokščiakalnyje, 1070 m aukštyje, į pietus nuo Belo Horizontės. Vinguriuoja plokščiakalniu į šiaurės vakarus. Įteka į San Fransiską (Tres Marijaso tvenkinį) Felislandijos apylinkėse.

Didesni intakai: Makauba, Mansas (kairieji).

Upės pavadinimas tupių kalba reiškia „ilga upė" (*pará + popeba*). Paraopebos aukštupio baseinas tankiai gyvenamas: didžiausi miestai prie upės – Mario Kamposas, San Žuakin de Bikasas, Žuatuba. Žemupyje sudarytas tvenkinys.

2019 m. sausio 25 d. Brumadinijos apylinkėse pralūžus geležies rūdos kasyklos užtvankai į Paraopebą pateko daug sunkiųjų metalų teršalų. Pakilus vandens lygiui, upė užliejo pakrančių gyvenvietes.

Šaltiniai
---------

1. ↑  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.
2. ↑  NAVARRO, E. A. *Dicionário de tupi antigo: a língua indígena clássica do Brasil*. São Paulo. Global. 2013. p. 591.
3. ↑  Ten towns hit by river pollution from Brazil dam disaster, *France 24*
Koordinatės: 56°17′45″ š. pl. 23°23′33″ r. ilg.﻿ / ﻿56.29583°š. pl. 23.39250°r. ilg.﻿ / 56.29583; 23.39250


| Skaistgirio karjeras (40060004) |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Joniškio rajonas) |
| Plotas | 0,309 km² |
| Kranto linijos ilgis | 3,04 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Išteka | bevardis kanalas |

**Skaistgirio karjeras (40060004)** – karjero tvenkinys Lietuvoje, Joniškio rajone, Skaistgirio miestelio pietiniame pakraštyje. Sudarytas išeksploatavus dolomito išteklius ir prisipildžius vandens. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus – 1,04 km, plotis – iki 0,61 km. Altitudė 60,9 m. Krantai aukštoki, statūs, rytuose ir pietuose apaugę krūmais. Į šiaurę ir pietus plyti dirbami laukai. Vandens perteklius pietuose nuteka 0,26 km ilgio kanalu į Karnupio upelį (Kivės intakas). Šalia rytinio kranto telkšo mažesnis Skaistgirio karjeras. Vakariniame pakraštyje esančiame karjere tebevykdoma dolomito kasyba. Šiauriniu pakraščiu eina kelias  **153**  Joniškis–Žagarė–Naujoji Akmenė . Rytinėje pakrantėje įrengta poilsiavietė su paplūdimiu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  maps.lt duomenys
| **Mentha spicata** |
| --- |
| Šaltmėtė (*Mentha spicata*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Šeima: | Notreliniai  *( Lamiaceae)* |
| Gentis: | Mėta  *( Mentha)* |
| Rūšis: | Šaltmėtė  *( Mentha spicata)* |

 |

**Šaltmėtė** (*Mentha spicata*) – notrelinių (*Lamiaceae*) šeimos mėtų (*Mentha*) genties augalų rūšis. Kilusi iš Egipto, Pietryčių Europos, Vakarų Azijos, tačiau dabar kultivuojama visoje Europoje.

Daugiametis žolinis, 30 – 100 cm aukščio augalas. Stiebas status, tvirtas. lapai priešiniai, kiaušiniški, plaukuoti, smarkiai dantytais kraštais. Žiedynai – stiebų viršūnėse, sudaryti iš smulkių, kvapnių, rausvų žiedelių.

Šaltmėtė Lietuvoje nuo seno auginama darželiuose kaip prieskoninis ir dekoratyvinis augalas. Kartais sulaukėja.

Augale yra 0,7 – 1,8 % eterinių aliejų. Šaltmėtės aromatas švelnus, nepalieka aštraus šalčio jausmo burnoje kaip pipirmėtė. Augalo dalimis gardinami konditerijos gaminiai, padažai, gaminamos arbatos, vartojama peršalus.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2013-09-27 iš Wayback Machine projekto. %
2. ↑  *Šaltmėtė*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 59

Požymiai

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Šaltmėtė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Vincas Bielskus** |
| --- |
| Gimė | 1871 m. rugsėjo 7 d.Balsupiai, Marijampolės apskr. |
| Mirė | 1958 m. vasario 11 d. (86 metai)Pareigas, Tomsko sritis, Rusija |
|  |
| Veikla | Lietuvos knygnešys. |

**Vincas Bielskus** (1871 m. rugsėjo 7 d. Balsupiai, Marijampolės apskr. – 1958 m. vasario 11 d. Pareigas, Tomsko sritis, Rusija) – knygnešys, Lietuvos valstybės veikėjas.

Biografija
----------

Valstietis. Savo ūkyje slėpdavo knygnešių Juozo Kanclerio, I. Klimavičiaus iš Mažosios Lietuvos atgabentą draudžiamąją lietuvišką spaudą, ją paskirstydavo ir išgabendavo kitiems knygnešiams. Buvo Sietyno draugijos valdybos iždininkas. 1897 m. žandarai draugiją likvidavo, per kratą V. Bielskų suėmė; už užstatą paleistas. 1899–1907 m. Marijampolėje laikė parduotuvę, kuri buvo priedanga draudžiamajai spaudai platinti. Nuo 1901 m. priklausė knygnešių Artojų draugijai. Rašė korespondencijų į lietuvišką spaudą. 1903 m. ketinta jį ištremti, 1904 m. panaikinus spaudos draudimą byla nutraukta. 1917 m. dalyvavo Vilniaus lietuvių konferencijoje, kuri išrinko Lietuvos Tarybą, paskelbusią šalies Nepriklausomybę.

Kai Raudonoji Armija 1940 m. įžengė į Lietuvą, LR Prezidento kanceliarijos viršininkas Pijus Bielskus nuvyko pas savo brolį Vincą Bielskų ir jo namuose paslėpė Lietuvos Nepriklausomybės Akto originalą, kurio tolesnis likimas tebėra nežinomas. Pastangos rasti jį vėliau liko bevaisės.

1941 m. birželio 14 d. sovietinės valdžios ištremtas į Sibirą. 1990 m. liepos 8 d. palaikai perlaidoti Balsupiuose.

Kartu su Jonu Matulevičiumi Balsupių kaime pastatė pradžios mokyklą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Benjaminas Kaluškevičius. *Vincas Bielskus*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 174 psl.
2. ↑  Jonas Matulevičius. Lrs.lt (tikrinta 2022-08-31).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Muzikos enciklopedija** – enciklopedinis muzikos žinynas lietuvių kalba.

Tai bendras Mokslo ir enciklopedijų leidybos instituto, Lietuvos muzikos akademijos ir jos Muzikologijos instituto projektas. Mokslinės redakcinės tarybos pirmininkas – Juozas Antanavičius.

Apimtis
-------

Muzikos enciklopediją sudarys trys iliustruoti tomai (kiekvieno tomo apimtis – apie 85 leidybos lankus). Formatas – 21 x 27 cm, puslapių skaičius – 560.

Tomai
-----

* I tomas (A–H), 2000 m.
* II tomas (I–N), 2003 m.
* III tomas, 2006 m.

Turinys
-------

Muzikos enciklopedija
Muzikos enciklopedijoje aprašoma pačių įvairiausių šalių ir epochų liaudies bei profesionalioji (muzikinė) kūryba, muzikinio gyvenimas, muzikos kūriniai, operos ir baleto teatrai, muzikinės ir koncertinės organizacijos, žymūs festivaliai, konkursai, muzikos mokymo mokyklos ir įstaigos, muzikos leidyba. Enciklopedijoje gaus žinių apie kompozitorius, muzikos atlikėjus ir kolektyvus, muzikologus; pateikiami muzikos teorijos pagrindai.

Daug dėmesio skiriama lietuvių ir Lietuvos muzikinei kultūrai, ties atitinkamais straipsniais yra nurodomi atitinkami ryšiai su Lietuva.

Enciklopedijoje yra ir muzikos terminų, lietuviškos muzikos terminijos naujovių; šalia kai kurių skolinių ar svetimžodžių pateikiami jų lietuviški pakaitai, pakoreguota tarptautinių terminų transkripcija.

Užsienio muzikų pavardės pateikiamos originalo forma, o skliausteliuose nurodoma tartis ir kirčiavimas. Kiekvieno tomo pabaigoje galima rasti antraštinių adaptuotų pavardžių rodyklę; Muzikos enciklopedijoje pateikiami adaptuoti (pagal tarimą) vietovardžiai. Kūrinių pavadinimai pateikiami originalo bei lietuvių kalbomis. Kiekvieno tomo pabaigoje pridedamas operos vaidmenų sąrašas.

Literatūra
----------

* Muzikos enciklopedija. MELI, 2000-2006.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Vincas Birinčikas** |
| --- |
| Gimė | 1862 m.Vilniuje |
| Mirė | 1935 m. (~73 metai)Minske |
|  |
| Veikla | darbininkas, batsiuvys, vienas iš Lietuvos socialdemokratų partijos steigėjų |
| Partija | 1896 m. Lietuvos socialdemokratų partija |

**Vincas Birinčikas** (1862 m. Vilniuje – 1935 m. Minske) – darbininkas, batsiuvys, vienas iš Lietuvos socialdemokratų partijos steigėjų.

Biografija
----------

1889 m. įstojo į II Proletariato partijos būrelį. Turėjo įtaką, formuojantis jaunesniojo brolio Aleksandro Birinčiko pažiūroms. 1896 m. LSDP narys, vienas iš partijos pirmojo suvažiavimo organizatorių.

1897 m. suimtas, 2 metus kalintas, po to ištremtas. Už dalyvavimą 1905 m. revoliuciniuose įvykiuose 1906 m. ištremtas į Jenisiejaus guberniją. Grįžo 1911 m.

1919 m. įstojo į Lietuvos Komunistų partiją. Vilnių užėmus lenkams 1920 m. birželio mėn. suimtas ir ištremtas į Dembio karo belaisvių stovyklą. 1921 m. pabėgo į Rusiją, dirbo partinį darbą Smolenske, Minske.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Muzikantas** yra žmogus, atliekantis arba kuriantis muziką. Muzikantai skirstomi pagal savo vaidmenį atliekant arba kuriant muziką:

* Muzikantas arba instrumentalistas groja muzikiniu instrumentu.

Kartais šis terminas vartojamas pavadinti žmonėms, kitaip atliekantiems muziką:

* Dainininkai (arba vokalistai) naudoja savo balsą kaip instrumentą.
* Kompozitoriai arba dainų tekstų autoriai rašo muziką.
* Dirigentas diriguoja muzikiniam ansambliui.

Ir dainininkai, ir instrumentininkai gali būti improvizuotojai, tai yra, kuriantys muziką „realiuoju laiku".

Muzikantai skirstomi į profesionalus ir mėgėjus. Profesionalai gauna atlygį už savo muziką ir iš to gyvena. Jie gali dirbti kaip nepriklausomi atlikėjai, būti pasirašę sutartį su įrašų kompanija, būti pasamdyti profesionalaus ansamblio (kaip simfoninis orkestras) ar dirbti kokiam nors bare. Muzikantams mėgėjams muzika yra tik laiko praleidimas, o ne pagrindinis jų užsiėmimas. Beveik visi muzikantai stengiasi kuo labiau ištobulinti savo grojimo įgūdžius, kad pasiektų aukštą lygį savo pasirinktame muzikiniame žanre.

Dažniausiai muzikantai yra vadinami pagal instrumentą, kuriuo groja. Pavyzdžiui, gitara grojantis muzikantas yra vadinamas  gitaristu , grojantis būgnais - būgnininku.
**Muzikos kalendorius** – iliustruotas metinis Lietuvos muzikų profesinis kalendorius.

Istorija
--------

Leidžiamas nuo 1991 m.; 1991–1999 m. leido Lietuvos muzikų draugija (iki 1998 m. žurnalo „Muzikos barai" Metų kalendorius), nuo 2000 m. – Lietuvos muzikų rėmimo fondas. 1991 m. išleistas kaip brošiūra, nuo 1992 m. – knygos pavidalo. 1991–1994 m. spausdintas rotaprintu, nuo 1995 m. poligrafijos būdu. Tiražas: 1200 (1991 m.), 700 (1996 m.), 300 (1999 m.), 1000 (nuo 2002 m.) egzempliorių. 1991–2001 m. sudarytojas, nuo 2002 m. autorius Vaclovas Juodpusis.

Kalendorius
-----------

Pateikiamos Lietuvos ir užsienio lietuvių, pasaulio muzikų – atlikėjų, kompozitorių, muzikologų, pedagogų, muzikos instrumentų meistrų, kitų muzikos veikėjų gyvenimo ir veiklos, taip pat muzikinių įvykių sukaktys, nuo 1992 m. kai kurios su komentarais. Spausdinamos nuo 2000 m. Lietuvos muzikų rėmimo fondo metų veiklos programos, nuo 2004 m. – pavardžių rodyklės, nuo 2005 m. – straipsniai apie praėjusiais metais mirusius muzikus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Arvydas Karaška. *Muzikos kalendorius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 649 psl.

Nuorodos
--------

* „Muzikos kalendorius" svetainė[neveikianti nuoroda]
| Seira |
| --- |
| Seira ties Dulgininkais Seira ties Dulgininkais |
| **Ilgis** | 48 km |
| **Nuolydis** | 129 cm/km |
| **Baseino plotas** | 222 km² |
| **Vidutinis debitas** | 1,42 m³/s |
| **Ištakos** | Seirijų apylinkės |
| **Žiotys** | Baltoji Ančia |
| **Šalys** | Lietuva |

**Seira** – upė pietų Lietuvoje, Lazdijų rajone ir Druskininkų savivaldybėje; Baltosios Ančios kairysis intakas. Išteka 5 km į šiaurės rytus nuo Seirijų, šiauriau Noragėlių kaimo. Teka į pietus, aukštupyje prateka Sagavo, Seirijo, Krašto ežerus. Aukštupyje vadinama Lankuva (Šarkiške), vėliau Sagavu, ir tik ištekėjus iš Seirijo ežero vadinama Seira. Žemupyje teka Kapčiamiesčio giria. Įteka į Baltąją Ančią 5 km nuo jos žiočių; dalis žemupio slėnio ir santaka su Baltąja Ančia užlieta Baltosios Ančios tvenkiniu.

Intakai – Stirta, Vilkupis, Dulgelė (dešinieji).

Seiros baseine gausu ežerų (Stirtos, Dulgas, Vilkas, Giedavardys, Serijis, Sagavas ir kt.). Prie upės esančios gyvenvietės: Šilaičiai, Vainiūnai, Kudrėnėliai, Leipalingis, Dulgininkai, Baltosios Ančios HES.

Pavadinimo kilmė
----------------

Upėvardis galimai susijęs su lėtumo reikšme (plg. latv. *seiris* „neveiklus žmogus", taip pat plg. isl. *seinn* „lėtas, vėlus"). Kitas variantas yra kilmė iš šaknies *\*sei-*, kuri susijusi su tėkme.

Nuorodos
--------

* Serejka Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografiniame žodyne, Tom X, psl. 442 (lenk.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Seira*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 645
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai reikia daugiau nuorodų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai įrašydami tinkamas išnašas ar nuorodas į šaltinius. |

 *Šis straipsnis apie salą Tuamotu. Apie salą Kuko Salose skaitykite straipsnyje Pukapuka.*
Koordinatės: 14°49′ p. pl. 138°49′ v. ilg.﻿ / ﻿14.817°š. pl. 138.817°r. ilg.﻿ / 14.817; 138.817

Palydovinė salos nuotrauka
Puka Puka Tuamotu žemėlapyje
**Puka Puka** (pranc. *Puka-Puka*) – koralinė sala Ramiajame vandenyne, Prancūzijos Polinezijoje, Tuamotu salyne. Yra šiaurinėje salyno dalyje, Nusivylimo salų spiečiuje, 1150 km į rytus nuo Taičio, 182 km nuo Fakahinos (artimiausia sala). Plotas – 5 km², lagūnos plotas – 2 km².

Sala nedidelė, 6 km ilgio, 3,3 km pločio. Lagūna uždumblėjusi, maža, neturi nuolatinės protakos į vandenyną.

2017 m. Puka Pukoje gyveno 163 žmonės. Pagrindinė gyvenvietė – Te One Mahina. Veikia oro uostas (nuo 1979 m.). Verčiamasi daugiausia kopros paruošimu, turizmu. Puka Puka sudaro komuną. Priešingai nei kitose Tuamotu saloje, Puka Pukoje kalbama ne paumotų, o pietų markiziečių kalba.

Puka Puka buvo pirmoji Tuamotu sala, pasiekta europiečių – 1521 m. sausio 21 d. ją pasiekė Fernando Magelano ekspedicija ir pavadino Šv. Pauliaus sala (*San Pablo*). 1616 m. salą pasiekusi olandų ekspedicija ją pavadino „Šunų sala" (*Honden Eiland*). 1947 m. liepos 30 d. pro salą praplaukė Turo Heredalo ekspedicija *Kon Tiki*. Tai buvo pirmoji ekspedicijos pasiekta sausuma po išplaukimo iš Peru (tiesa, joje neišsilaipinta). 1996 m. salą nusiaubė uraganas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Recensement de 2017 – Répartition de la population de la Polynésie française par îles, *Institut de la statistique de la Polynésie française* (ISPF)

* Kopros džiovinimasKopros džiovinimas
* Te One MahinaTe One Mahina

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Puka Puka** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
*Tai straipsnis apie salą Kuko salose, apie atolą Prancūzijos Polinezijoje žr. Puka-Puka*
Koordinatės: 10°53′ p. pl. 165°51′ v. ilg.﻿ / ﻿10.883°š. pl. 165.850°r. ilg.﻿ / 10.883; 165.850

Pukapuka vaizdas iš kosmoso
**Pukapuka** – sala Ramiajame vandenyne, priklausanti šiaurinei Kuko salų grupei. 

2001 m. saloje gyveno 664 žmonės, 2005 m. – apie 500 žmonių. Skirtingai nei kitose salose, čiabuviai šneka savo vietine pukapukiečių kalba.

Geografija
----------

Salos žemėlapis
Tai salyne labiausiai nutolusi sala – už 1150 km į šiaurės vakarus nuo pagrindinės Rarotongos salos. Už 650 km į šiaurės rytus plyti Samoa salos. Kitos artimiausios salos – už 83 km Nasau ir už 383 km Suvorovo atolai. Pukapuka – atolas su trimis mažomis salelėmis (motu) – **Ko, Kotawa** ir **Wale**. Ko ir Kotawa yra negyvenamos, jose tevystoma žemdirbystė. Atolas užima apie 1,3 km² sausumos arba 4,3 km² su lagūna.

Istorija
--------

Salą atrado 1595 m. rugpjūčio 20 d. ispanų keliautojas Alvaro de Mendana de Neira, pavadinęs ją **San Bernardo**, nes tą dieną buvo minimas šv. Bernardas.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pukapuka** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Pukapuka sala Archyvuota kopija 2012-02-04 iš Wayback Machine projekto.
* Pukapuka Archyvuota kopija 2011-10-16 iš Wayback Machine projekto.
| Panemunės žydų kapinės |
| --- |
| Kapines ženklinantis paminklas |
| 

Panemunės žydų kapinėsPanemunės žydų kapinės

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°51′30″š. pl. 23°56′57″r. ilg.﻿ / ﻿54.858344°š. pl. 23.949091°r. ilg.﻿ / 54.858344; 23.949091Koordinatės: 54°51′30″š. pl. 23°56′57″r. ilg.﻿ / ﻿54.858344°š. pl. 23.949091°r. ilg.﻿ / 54.858344; 23.949091 |

 |
| Vieta | Kauno miesto savivaldybė |
| Seniūnija | Panemunės seniūnija |
| Naudotas | įkurtos XVII a. |

**(Aukštosios) Panemunės žydų kapinės** – senosios nebeveikiančios kapinės Panemunėje, Kaune. Jų vieta – priešais Vaidoto g. 213, skvere tarp šios gatvės ir Nemuno upės. 1993 m. rugpjūčio 23 d. įtrauktos į Kultūros vertybių registrą pagal Naujai išaiškinamų istorijos ir kultūros paminklų sąrašą, unikalus objekto kodas – 20574.

Būklė
-----

Keli paminkliniai akmenys kapinių teritorijoje
Kultūros paveldo registre kapinės datuojamos XVII a. Prižiūrėtame plote yra išlikęs vienas antkapinis paminklas ir pastatytas granito paminklas su viršuje iškalta Dovydo žvaigžde ir įrašu lietuvių bei hebrajų ir jidiš rašmenimis: „*Senosios žydų kapinės. Tebūna šventas mirusiųjų atminimas*".

Istorija
--------

Tarpukariu pagrindinėje Vaidoto gatvėje veikė apie 30 įvairaus profilio prekybos ir buitinio aptarnavimo įstaigų, daugumoje jų dirbo tuose pat namuose gyvenantys žmonės. Daugiausia tai buvo žydų kilmės prekeiviai. A. Panemunės žydų bendruomenė lankydavosi 2 medinėse sinagogose. Čia buvo ir didelės, prižiūrėtos žydų kapinės. 1936 m. šių kapinių valdybos pirmininku buvo išrinktas Leiba Neimarkas. 1941 m. naciai atėmė žydų turtą, suėmė šeimas, o vėliau pradėjo naikinti. A. Panemunės gyventojai žydai buvo varomi sušaudyti į gretimą IV fortą. Pačioje Panemunėje šaudymų nebuvo. Po karo čia neišliko sinagogų, sunyko kapinės.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Kauno Panemunės žydų senosios kapinės". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2014-11-17.
2. ↑   Archyvuota kopija 2014-07-21 iš Wayback Machine projekto. Aukštoji Panemunė tarpukario laikotarpiu

Nuorodos
--------

* Kauno žydų istorija ir paveldas/Kapinės Archyvuota kopija 2016-03-31 iš Wayback Machine projekto.
* Kauno žydų kapinės *miestai.net* portale
| **Anastazijus Valevskis** |
| --- |
| Valevskiai |
| Piežchala (herbas) |
| Piežchala (herbas) |
|  |
| Mirė | 1815 m. sausio 18 d. |
| Tėvas | Juzefas Valevskis |
| Motina | Juzefa Kolona-Valevska |

**Anastazijus Valevskis** (m. 1815 m. sausio 18 d. Valevice) – Lenkijos bajoras ir karininkas, karaliaus kamerdineris, 1-osios nacionalinės kavalerijos brigados rotmistras.

Biografija
----------

Rūmai Valevicuose
Anastazijaus Valevskio trečioji žmona Marija Lončinska
Lenkijos bajorų Valevskių giminės atstovas, herbo „Perszchala" savininkas. Lenčicos kašteliono Juzefo Valevskio (apie 1710–1763) ir Juzefos Kolonos-Valevskos sūnus.

1764 m. A. Valevskis buvo išrinktas pasiuntiniu (deputatu) nuo Lečicos vaivadijos į elekcinį seimą, kur palaikė Stanislovo Augusto Poniatovskio kandidatūrą į Lenkijos karaliaus sostą.

1766 m. buvo deputatu nuo Lenčicos vaivadijos į ordinarinį seimą. Pastonios tarybos konsularis (1780).

1780 m. buvo apdovanotas Švento Stanislovo ordinu. Rūmų Valevicuose įkūrėjas.

Šeima ir vaikai
---------------

1-oji žmona – Magdalena Tyzenhauzen

2-oji žmona – Ana Pulavska, Kazimiero Pulavskio sesuo. Nuo antros santuokos turėjo vienintelį sūnų:

* Ksaveras Kolona-Valevskis

3-oji žmona nuo 1804 iki 1812 m. – Marija Lončinska (1786–1817), po to tapusi Prancūzijos imperatoriaus Napoleono Bonaparto meiluže. Vaikai nuo trečios santuokos:

* Antonas Bazilijus Valevskis (1805–1833).

Literatūra
----------

* Mariusz Machynia, Czesław Srzednicki, Wojsko koronne. Sztaby i kawaleria, Kraków 2002
* Złota księga szlachty polskiej, r. IV, Poznań 1882.

Nuorodos
--------

* Rękopis ze zbiorów Archiwum Państwowego w Łodzi
| Pietų Dublinasair. *Contae Átha Cliath Theas*angl. *South Dublin* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Airijos vėliava Airija |
| **Provincija** | Lensteris Lensteris |
| **Administracinis centras** | Talagtas |
|  |
| **Gyventojų** (2022) | 299 793 |
| **Plotas** | 222,74 km² |
| **Tankumas** (2022) | 1 346 žm./km² |
|  |
| **Tinklalapis** |  |

**Pietų Dublinas** (air. *Átha Cliath Theas*, angl. *South Dublin*) – administracinė grafystė Airijoje, istorinėje Dublino grafystėje, į pietvakarius nuo Dublino. Sudaryta 1993 m. Apima Talagto ir aplinkinius miestus.

Geografija
----------

Pietų Dublino plotas yra 222,74 km², grafystė prasideda 15 km į pietvakarius nuo sostinės. Ji yra supama Dublino kalnų iš pietų ir tęsiasi nuo Lifėjaus upės prie Lukano pro Palmerstauną, Klondalkiną, į pietus pro Niukastlą, Ratkulą ir į vakarus pro Sagartą. Pietų Dublinas ribojasi su kitais Dublino grafystės teritoriniais dariniais – Fingalu ir Dun Laoghaire-Ratdaunu, taip pat Dublino miestu bei Kildero ir Viklou grafystėmis.

Pietų Dublino miesteliai ir gyvenvietės
---------------------------------------

Didžioji Pietų Dublino dalis yra Dublino miesto priemiesčiai, tačiau dalis gyvenviečių, pvz. Niukastlas, Ratkulas ir Sagartas yra per toli, kad galėtų būti laikomi priemiesčiais.

Pietų Dublino taryba planavimo ir valdymo tikslais gyvenvietes skirsto į tris lygius: miestelis, apskrities centras, vietinis centras.

Šaltiniai
---------

1. ↑  IRELAND: Administrative Division, *citypopulation.de*


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RAirijos grafystės |
| --- |
|  |
| Alsteris | 
Antrimas · Arma · Daunas · Deris · Donegolas · Fermana · Kavanas · Monachanas · Tironas | Airija |
|  |
| Konachtas | 
Golvėjus · Leitrimas · Mėjas · Roskomonas · Slaigo |
|  |
| Lensteris | 
Dublinas (Dan Lerė-Ratdaunas · Fingalas · Pietų Dublinas) · Karlou · Kilderas · Kilkenis · Lautas · Lišas · Longfordas · Midas · Ofalis · Veksfordas · Vestmidas · Viklou |
|  |
| Mansteris | 
Kleras · Keris · Korkas · Limerikas · Tipereris · Voterfordas |

 |
| **Anastasija Zadorožnaja** |
| --- |
|  |
| Gimimo vardas | Anastasija Zadorožnaja |
| Visas vardas | Анастаси́я Серге́евна Задоро́жная |
| Gimė | 1985 m. rugpjūčio 30 d. (37 metai)Fedotovas, Vologdos sritis, Rusija |
| Gyven. vieta | nežinoma |
| Tautybė | Rusė |
| Pilietybė |  Rusija |
|  |
| Sritis | Teatras, kinas, TV |
| Pareigos | Aktorė |

**Anastasija Zadorožnaja** (rus. *Анастаси́я Серге́евна Задоро́жная*, g. 1985 m. rugpjūčio 30 d. Fedotove, Vologdos srityje) – Rusijos aktorė.

Biografija
----------

1996 m. tapo vaikų muzikinės grupės „Nenuoramos" soliste.

2001 m. suvaidino pirmąjį vaidmenį seriale „Paprastos tiesos", kur jai atiteko moksleivės Anželikos vaidmuo. 

2002 m. vasarą, baigusi studijas, įstojo į GITIS vaidybos skyrių.

2005 m. buvo atrinkta į Vasilisos (Vasios) vaidmenį seriale „Klubas". Šiame projekte filmavosi Piotras Fiodorovas ir Pavelas Prilučnas.

2009-2013 m. ji bendradarbiavo su režisieriumi Mariumi Veisbergu, kuris kūrė trilogiją „Meilė dideliame mieste" kartu su Svetlana Chodčenkova ir Vera Brežneva.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Galite mane vadinti Tėtuku

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑

Nuorodos
--------

* IMDB profilis
* kino-teatr.ru
* kinopoisk.ru
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Pietų Džordžijos ir Pietų Sandvičo Salosangl. *South Georgia and the South Sandwich Islands* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Pietų Džordžijos ir Pietų Sandvičo Salų vėliava | Pietų Džordžijos ir Pietų Sandvičo Salų herbas |
| (Išsamiau) |  |
|  |

 |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-2)------ vasaros: (UTC) |
|  |
| **Valstybė** | Jungtinės Karalystės vėliava Jungtinė Karalystė |
| **Administracinis centras** | King Edvard Pointas |
| **Komisaras** | Nigel Haywood |
|  |
| **Gyventojų** (2006) | 30 |
| **Plotas** | 3 903 km² |
| **Tankumas** (2006) | 0,01 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | GS |
|  |
|  **Vikiteka** | Pietų Džordžijos ir Pietų Sandvičo SalosVikiteka |

Pietų Džordžijos ir Pietų Sandvičo salų žemėlapis
**Pietų Džordžijos ir Pietų Sandvičo Salos** (angl. *South Georgia and the South Sandwich Islands*, isp. *Islas Georgias del Sur y Sandwich del Sur*) – Jungtinės Karalystės užjūrio teritorija Pietų Atlante. Į jas pretenzijas reiškia Argentina. Teritorija sudaryta 1985 m. iki tol įėjo į Folklando salų teritoriją.

Salyną sudaro Pietų Džordžijos (Pietų Georgijos) sala ir atokiau esančios mažesnės Pietų Sandvičo salos. Administracinis centras – King Edvard Pointas, taip pat yra buvusi banginių medžiotojų stotis Griutvikenas.

Klimatas
--------

Klimatas atšiaurus. Maksimali paros temperatūra Pietų Džordžijoje, jūros lygyje, yra 0 °C žiemą (rugpjūtį), ir 8 °C vasarą (sausį). Minimali žiemos temperatūra paprastai būna apie -5 °C, kartais iki -10 °C. Didžiausia kada nors užregistruota temperatūra buvo 23,5 °C Griutvikene.

Metinis kritulių kiekis Pietų Džordžijoje lygus 1500 mm.
Didžiają kritulių dalį sudaro šlapdriba arba sniegas.

Salas supančios jūrų temperatūra siekia iki 0 °C rugpjūčio pabaigoje, ir maždaug 4 °C balandžio pradžioje.

Pietų Džordžijos sala

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RBritanijos užjūrio teritorijos ir karūnos valdos |
| --- |
|  |
| 
**Užjūrio teritorijos**: 
Angilija · Bermudų salos · Britų Antarktidos teritorija · Britanijos Indijos vandenyno teritorija · JK Mergelių Salos · Falklando salos · Gibraltaras · Kaimanų salos · Montseratas · Pietų Džordžija ir Pietų Sandvičo salos · Pitkernas · Šv. Elenos sala ir priklausomos teritorijos · Terkso ir Kaikoso salos
**Karūnos valdos**: Džersis · Gernsis · Meno Sala
**Suverenios bazių teritorijos**: Akrotiris ir Dekelija |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Prancūzijos afarų ir isų teritorija** (pranc. *Territoire français des Afars et des Issas*) – Prancūzijos kolonija, 1967–1977 m. buvusi dabartinio Džibučio teritorijoje.

XIX a. pab. prancūzai įsitvirtino aplink Tadžuros įlanką ir įkūrė Prancūzijos Somalilando koloniją. 1958 m. ruošiantis Somalio nepriklausomybei, Prancūzijos Somalilande pravestas referendumas dėl kolonijos likimo – prisijungti prie Somalio ar likti Prancūzijos valda. Nors krašte gyvenę somaliai pasisakė už prisijungimą prie Somalio, afarų ir europiečių dauguma nubalsavo už sąjungą su Prancūzija. 1966 m. Prancūzijos prezidentas Šarlis de Golis atmetė JTO pasiūlymą suteikti Prancūzijos Somalilandui nepriklausomybę – tai šalyje sukėlė riaušes. 1967 m. surengtas referendumas dėl teritorijos nepriklausomybės – jo rezultatai parodė, kad 60 % linkę likti Prancūzijos valda. Balsavimo metu vyko riaušės, masiniai gyventojų deportavimai – nepriklausomybės siekusiems somaliams neleista balsuoti, o iš Etiopijos į kraštą atgabenta klajoklių afarų, kurie pasisakė už likimą Prancūzijos kolonija.

1967 m. teritorija pervadinta į Prancūzijos afarų ir isų teritoriją taip siekiant sumažinti somalių reikšmę – pavadinimas sudarytas pagal afarų tautą ir šiuose kraštuose vyraujantį somalių klaną isus.

Didėjant somalių populiacijai Prancūzija prarado viltis išlaikyti paskutinę savo koloniją Afrikos žemyne. 1977 m. referendume 99 % balsavusiųjų pasisakė už nepriklausomybę. Netrukus po to paskelbta Džibučio nepriklausomybė.
| Pukalpa*Pucallpa* |
| --- |
|        |
| *Ginklų aikštė ir katedra* |
|  |
| 

PukalpaPukalpa

8°22′0″ p. pl. 74°33′0″ v. ilg.﻿ / ﻿8.36667°š. pl. 74.55000°r. ilg.﻿ / 8.36667; 74.55000﻿ (Pukalpa)Koordinatės: 8°22′0″ p. pl. 74°33′0″ v. ilg.﻿ / ﻿8.36667°š. pl. 74.55000°r. ilg.﻿ / 8.36667; 74.55000﻿ (Pukalpa) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5) |
|  |
| **Valstybė** | Peru vėliava Peru |
| **Departamentas** | Ukajalio departamentas |
| **Provincija** | Koronel Portilijo provincija |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1888 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2020) | 380 000  |
| **Plotas** | 24,5 km² |
| **Tankumas** (2020) | 15 510 žm./km² |
| **Altitudė** | 154 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Pukalpa |

**Pukalpa** (isp. *Pucallpa*, keč. *Pukallpa*) – miestas Peru rytuose, Amazonijoje, Ukajalio kairiajame krante; Ukajalio departamento centras. Yra upių uostas, Captain David Abenzur Rengifo oro uostas, plentas į Huanuką per Tingo Mariją. Verčiamasi medienos apdirbimo, maisto pramone, žvejyba; žemės ūkio regiono prekybinis centras (buivolai, ryžiai, palmių aliejus, manijokai, vaisiai). Vystomas ekoturizmas. Apylinkėse išgaunama nafta, gamtinės dujos. Yra ginklų aikštė, laikrodžio bokštas, katedra (2005 m.), keletas bažnyčių, yra tradicinės Amazonijos architektūros statinių (Pukalpos gamtos parke). Veikia Ukajalio, Amazonijos tarpkultūrinis universitetai.

Pukalpa pasižymi aukštu nusikalstamumo lygiu (klesti narkomafija), prastomis sanitarinėmis sąlygomis.

Istorija
--------

1854 m. katalikų misionieriai šipibų-konibų žemėse įkūrė Pukalpos gyvenvietę. Oficialiai Pukalpa įkurta 1888 m. kuomet kaučiuko bumo metu čia veržėsi kolonizatoriai. Iki XX a. vid. tai buvo nedidelė gyvenvietė, izoliuota nuo likusios šalies. 1980 m. tapo naujo Ukajalio departamento centru, tačiau išliko labai skurdi, Pukalpoje siautėjo „Švytinčio Kelio" ir „Tupac Amaru" gaujos. XX a. pab. miestas pradėjo sparčiai plėstis, prie to prisidėjo jį pasiekęs plentas.

* Laikrodžio bokštasLaikrodžio bokštas
* Šipibų būstų rekonstrukcijaŠipibų būstų rekonstrukcija
* Miesto gatvėMiesto gatvė
* Miesto parkas ir Šimtmečio aveniuMiesto parkas ir Šimtmečio aveniu

Šaltiniai
---------

1. PERU: Regions & Cities
2. ↑  PERU: Regions & Cities
3. PERU: Regions & Cities
4. ↑  PERU: Regions & Cities
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Anastasijus Somosa Debailė** |
| --- |
|  |
| Anastasio Somoza Debayle |
| Somosos |
| Gimimo vardas | Anastasio Somoza Debayle |
| Gimė | 1925 m. gruodžio 5 d.Leonas, Nikaragva |
| Mirė | 1980 m. rugsėjo 17 d. (54 metai)Asunsjonas, Paragvajus |
| Palaidotas (-a) | Somosų mauzoliejus, Managva |
| Tėvai | Anastasio Somoza García, Salvadora Debayle |
| Sutuoktinis (-ė) | Hope Portocarrero |
| Vaikai | Anastasio Somoza Portocarrero, Julio Somoza Portocarrero, Carolina Somoza Portocarrero, Carla Somoza Portocarrero, Roberto Somoza Portocarrero |
| Nikaragvos prezidentas |
| Ėjo pareigas | 1967 – 1972 |
| Pirmtakas | Lorenzo Guerrero |
| Įpėdinis | Liberalų-konservatorių chunta |
| Ėjo pareigas | 1974 – 1979 |
| Pirmtakas | Liberalų-konservatorių chunta |
| Įpėdinis | Francisco Urcuyo |
|  |
|  **Vikiteka** | Anastasio Somoza Debayle |

**Anastasijus Somosa Debailė** (*Anastasio Somoza Debayle*; 1925 m. gruodžio 5 d. – 1980 m. rugsėjo 17 d.) – Nikaragvos prezidentas (1967–1972 m. ir 1974–1979 m.), faktinis šalies diktatorius (1967–1979 m.), paskutinis Somosų dinastijos narys.

Gimė Nikaragvos diktatoriaus Anastasijaus Somosos Garsijos šeimoje. Jaunystėje kartu su broliu Luisu išsiųstas mokytis į JAV. 1943–1946 m. mokėsi JAV karo akademijoje. Grįžęs į Nikaragvą, jis buvo paskirtas Nacionalinės gvardijos vadovu. 1950 m. vedė amerikietę Houp Portokarero. Po tėvo mirties, Nikaragvos vadovu tapo Luisas, o 1967 m. jam mirus, šalies valdymą perėmė Anastasijus Somosa Debailė.

1972 m. pasibaigus Somosos kadencijai, oficialiai jis negalėjo būti perrinktas, todėl sudarė triumviratą, bet pats liko Nacionalinės gvardijos vadu ir faktiniu šalies vadovu. 1972 m. gruodžio 23 d. žemės drebėjimas nuniokojo Managvą, tuo pasinaudojęs Somosa įvedė karinę padėtį ir pasiskelbė šalies vadu. Diktatorius pasisavino didžiąją dalį tarptautinės paramos, kuri buvo skirta miesto atstatymui. 1974 m. Somosa buvo perrinktas naujai kadencijai. Diktatoriui didėjo spaudimas ne tik iš kairiųjų opozicijos, bet ir iš katalikų bažnyčios, žmogaus teisių aktyvistų. JAV valdant Džimiui Karteriui, Somosa nebebuvo remiamas, kas leido aktyvesnę veiklą pradėti partizaninei kairiųjų grupuotei – sandinistams. Galiausiai, Somosą rėmė tik Izraelis, bet JAV uždraudė jam tiekti ginkluotę Nikaragvai. 1979 m. Somosa pasitraukė iš šalies, bet JAV atsisakė jam suteikti prieglobstį. Tuomet jis išvyko į Paragvajų, tuo metu valdytą diktatoriaus Alfredo Stresnerio. Po Somosos išvykimo jo diktatūrinis režimas žlugo – šalį užėmė sandinistai.

1980 m. Somosa buvo nušautas šalia savo namų Asunsjone. Pasikėsinimą surengė 7 sandinistų partizanų brigada.
**Anatolijus Bernatavičius** (g. 1938 m. lapkričio 2 d. Kuršėnuose, Šiaulių r.) – smuikininkas (altas), pedagogas ir chorvedys.

Biografija
----------

1949–1953 m. smuikuoti mokėsi Šiaulių muzikos mokykloje pas V. Jauniškį, o 1965–1969 m. alto studijas tęsė neakivaizdiniu būdu Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. T. Šernas). 1955 m. pradėjo dirbti Alytaus kultūros namuose, vadovavo kaimo kapeloms ir vokaliniams ansambliams. 1963–1988 m. Jiezno (Prienų r.) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių merginų, o vėliau ir mišriojo choro vadovas. Pats daug metų dainavo Prienų rajono mokytojų chore, lankė chorvedybos seminarus ir kursus. Mokykloje įrengė pavyzdingą muzikos kabinetą, jo parengti chorai dalyvavo koncertuose ir Prienų rajono dainų šventėse, prizinių vietų pelnė chorų apžiūrose. Jaunių choras parengtas 1975, 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms, o į 1987 m. respublikinę moksleivių dainų šventę buvo atrinkti jaunučių ir jaunių chorai.

A. Bernatavičius 1970–1987 m. buvo Prienų rajono muzikos mokytojų metodinės komisijos pirmininkas, nuo 1963 m. Prienų rajono moksleivių dainų švenčių dirigentas, nuo 1988 m. Jiezno vaikų muzikos mokyklos direktorius.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Anatolijos plokščiakalnis, Aksarajaus apylinkės
**Anatolijos plokščiakalnis** (turk. *Anadolu Yaylasi*) – Mažosios Azijos kalnyno centrinė dalis Turkijoje, tarp Ponto kalnų (šiaurėje) ir Tauro kalnų (pietuose). Ilgis iš vakarų į rytus apie 700 km. Didžiausias aukštis 3916 m (Erdžijo ugnikalnis), vyraujantis 800–1500 m. Yra daugiau, kaip 2000 m aukščio (400–600 m santykinio aukščio) kalnagūbrių. Pietuose yra nenuotakių daubų su druskožemiais ir druskingais ežerais (Tūzo ežeras). Anatolijos plokščiakalnis susidaręs iš paleozojaus, paleogeno ir neogeno uolienų.

Klimatas žemyninis, sausas; vidutinė temperatūra sausį nuo -15 iki 0 °C, liepą 16 – 23 °C. Kritulių plokščiakalnio viduryje iškrenta apie 200 mm, pakraščiuose 350–500 mm; daugiausia pavasarį. Didžiausios upės: Didysis Menderesas, Kyzyl Irmakas ir Sakarija. Būdingos sausosios stepės, pusdykumės, dygių krūmokšnių brūzgynai. Pagrindiniai miestai: Ankara, Konija, Kaiseris, Kirikalė.
| **Anastazas Janulis** |
| --- |
| Gimė | 1917 m. balandžio 22 d.Žeimiai, Šiaulių valsčius |
| Mirė | 1989 m. lapkričio 15 d. (72 metai)Kaišiadorys, palaidotas Šiluvoje |
|  |
| Veikla | SJ, Lietuvos pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui dalyvis |
| Partija |  |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * 1999 m. Vyčio Kryžiaus ordino Karininko kryžius
 |

**Anastazas Janulis** (1917 m. balandžio 22 d. Žeimiai, Šiaulių valsčius – 1989 m. lapkričio 15 d. Kaišiadorys, palaidotas Šiluvoje) – SJ, Lietuvos pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui dalyvis.

Biografija
----------

Jėzuitas. 1934–1936 m. mokėsi Pagryžuvio jėzuitų noviciate. 1936 m. davė įžadus. Iki 1948 m. gyveno Pagryžuvio jėzuitų namuose. 1950 m. nuteistas 10 m. lagerio už tai, kad 1941 m. prasidėjus TSRS-Vokietijos karui nuo vienuolyno pastato nuplėšė TSRS atributiką ir iškėlė Lietuvos vėliavą. Paleistas 1955 m. Grįžęs dirbo vargonininku įv. bažnyčiose, 1962–1980 m. ir 1983–1989 m. Kaišiadorių Kristaus Atsimainymo katedroje. 1962 m. inkriminavus spekuliavimą buvo suimtas, išteisintas. Nuo 1979 m. daugino ir platino pogrindinius periodinius leidinius: Lietuvos Katalikų Bažnyčios Kronika, „Aušra", „Rūpintojėlis" ir kitus; už tai 1980–1983 m. kalintas Mordovijoje.

Įvertinimas
-----------

* 1999 m. Vyčio Kryžiaus ordino Karininko kryžius (po mirties).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Arūnas Streikus. *Anastazas Janulis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 528 psl.
| Šaltoja |
| --- |
| **Ilgis** | 11,6 km |
| **Baseino plotas** | 54,9 km² |
| **Ištakos** | Vabolių apylinkės |
| **Žiotys** | Vyžuona |
| **Šalys** | Lietuva |

**Šaltoja** – upė šiaurės rytų Lietuvoje, Rokiškio rajone; Vyžuonos dešinysis intakas (Nemunėlio baseinas). Prasideda pelkėtame miške prie Vabolių kaimo. Srūva daugiausia į šiaurės vakarus, vakarus pelkėtu, vietomis miškingu slėniu. Įteka į Vyžuoną 27,9 km nuo jos žiočių, ties Apūniškiu (2 km įpiečiau Juodupės).

Intakai: Gerbalė, Šeškynė (dešinieji).

Upės vaga daugiausia savaiminė, įtraukta į NATURA 2000 saugomų vietų tinklą. Didesnės gyvenvietės prie Šaltojos: Vaboliai, Lukštai, Pašiliai, Veduviškis, Pakapė, Sodeliai.

Upėvardis *Šaltója* (dar žinoma kaip *Šaltupỹs, Šaltupė̃*) kilo nuo žodžių „šaltas, šalti, šaltis".

Šaltiniai
---------

1. ↑  B. Gailiušis, J. Jablonskis, M. Kovalenkovienė. *Lietuvos upės: Hidrografija ir nuotėkis*. Kaunas: Lietuvos energetikos institutas, 2001.
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 325
**Anatolijus Markovičius Gurevičius** (rus. *Гуре́вич Анато́лий Ма́ркович*; 1913 m. Charkove – 2009 m. sausio 2 d. Sankt Peterburg) – sovietų žvalgas, GRU karininkas, Raudonosios kapelos (Raudonosios kuopos, rus. *Красная капелла*) steigėjas, vienas vadovų.

Biografija
----------

Anatolijus Gurevičius mokėsi Leningrade, mėgo literatūrą bei vokiečių kalbą; aktyviai dalyvavo „Osoviachim" (*Осоавиахим*) ratelio veikloje. Baigęs mokyklą, studijavo Geležinkelio transporto institute, vėliau Inturisto (*Интурист*) institute, specialybė – „darbas su užsieniečiais".

Anatolijus Gurevičius dalyvavo Ispanijos pilietiniame kare, buvo savanoris, dirbo vado G. M. Stern vertėju, paraleliai vykdė žvalgybą GRU pavedimu. Ispanijoje jo slapyvardis buvo Antonio Gonzales, Respublikos jūrų laivyno leitenantas. 6 mėnesius ruošėsi dirbti šifruotoju bei radistu, gavo Urugvajaus piliečio Vincento Sjerro, turtuolių sūnaus, pasą. Pagal sukurtą versiją, į Europą atvykęs kaip turistas, verslininkas, norintis užmegzti dalykinius ryšius. Koordinavo Raudonosios kapelos veiklą.

Literatūra **(**rus.**)**
-------------------------

1. ↑   // fontanka.ru, Sausio 3 2009

* Жиль Перро. „Красная капелла"
* Леопольд Треппер. „Большая игра"
|  |
| --- |
| **Aleksandravo seniūnija** |
| Valsčius | {{{sav}}} |
| Centras | Aleksandravas |

**Aleksandravo seniūnija** – istorinis teritorinis-administracinis vienetas, buvęs šiaurės vakarų Lietuvoje, vakariniame Plungės rajono savivaldybės ir rytiniame Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje.

Istorija
--------

Įkurta 1861 m. priklausė Kauno gubernijos Telšių apskrities Kartenos valsčiui. 1915 m. kartu su valsčiumi tapo naujai įkurtos Kretingos apskrities dalimi. Po 1940 m. Lietuvos aneksijos pavadinta Aleksandravo apylinke. Prasidėjus Sovietų sąjungos-Vokietijos karui, 1941 m. birželio mėn. atkurta. 1944 m. pab. vėl pavadinta Aleksandravo apylinke. 

Seniūnijai vadovavo seniūnijos kaimų atstovų sueigoje (krivulėje) renkamas seniūnas (1915-1918 m. – šaltyšius), o jį pavadavo seniūno padėjėjas.

Administracinis centras: Aleksandravas.

Seniūnai: Juozas Mačiulskis (1932 m.)

Seniūnijai priklausę kaimai:

1870 m.
* Ansukiniai
* Anužiai
* Baltmiškiai
* Blidakiai
* Bučniai
* Bulikai
* Čiūželiai
* Dyburiai
* Eitučiai
* Kupšiai
* Liepgiriai
* Mamiai
* Nausodis
* Papieviai
* Prystovai
* Stropeliai

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos savivaldybių žinynas. - Kaunas, 1932. - P. 600
2. ↑  Išrašas iš Kauno gubernijos Telšių apskrities taikos teisėjo apylinkių ir valsčių 1870 m. sąrašo // Kretingos muziejaus mokslinis archyvas. - F. 16, b. 5. - P. 79