recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Tradiciniai šokiai festivalio metu Tokušimos prefektūroje.
**Tradicinis japoniškas šokis** yra susiformavęs veikiamas tiek kasdienio gyvenimo, tiek religinių tradicijų. Seniausi šokiai kildinami iš *kagura* – teatrališkų ceremoninių šintoistinių judesių susijusių su šios religijos mitologija ir metų laikais. Šalia to, manoma, vystėsi ir su kasdieniais darbais, kaip kad ryžių sodinimu ar žvejyba, susiję šokiai; juose imituojami darbų judesiai. Tokių šokių įvairovė itin gausi, turinti regioninių atspalvių. Į Japoniją atkeliavus budizmui, formavosi ir atskira budistinių šokių kategorija. Savitus šokius taip pat turi ainu tauta ir Riūkiū salų gyventojai.

Seniausia aukštuomenės šokių rūšis yra *bugaku*, pasižyminti lėtais, preciziškais judesiais. Veliau atsirado no ir kabuki teatro šokiai, o XVI a. Kiote bei vėliau ir kituose miestuose pradėjo formuotis geišų atliekamų šokių žanras.

Šokiai iš Vakarų į Japoniją pasiekė po Meidži revoliucijos. Po Antro pasaulinio karo atsirado tiek iš Europos ar JAV atėjusios, tiek pačių japonų išvystytos modernaus šokio mokyklos (pavyzdžiui, *butoh*), išpopuliarėjo baletas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Louis Frédéric. *Japan enciklopedia*. Harvard University Press, 2002, p. 147
| **Justeinas Gorderisnorv. *Jostein Gaarder*** |
| --- |
|  |
| J. Gorderis 2011 m. |
| Gimė | 1952 m. rugpjūčio 8 d. (70 metų)Oslas, Norvegija |
| Tautybė | norvegas |
|  |
| Veikla | rašytojas |
|  |
| Alma mater | Oslo universitetas |
| Žinomas (-a) už | „Sofijos pasaulis" |

**Justeinas Gorderis** (norv. *Jostein Gaarder*, g. 1952 m. rugpjūčio 8 d. Osle, Norvegijoje) – norvegų rašytojas ir socialinis aktyvistas. Žinomiausias kūrinys – „Sofijos pasaulis". Tai romanas apie filosofijos istoriją, išverstas daugiau nei į 60 pasaulio kalbų. Justeinas Gorderis dažniausiai rašo iš vaiko arba paauglio pozicijų.

Biografija
----------

Gorderis gimė Osle. Motina buvo mokytoja ir vaikiškų knygų autorė, tėvas – mokyklos direktorius. 1974 m. rašytojas vedė Siri Dannevig, po penkerių metų su žmona persikėlė gyventi į Bergeną. Studijavo Oslo universitete skandinavų kalbas ir teologiją.

1997 m. su žmona įsteigė vadinamąjį Sofijos apdovanojimą, kuris buvo teiktas iki 2013 m. už ekologijos sklaidą.

Justeinas Gorderis parašė beveik 20 knygų, iš jų kelios išverstos į lietuvių kalbą: „Sofijos pasaulis" (norv. *Sofies verden*, vert. Eglė Išganaitytė, 1995), „Ei! Ar čia kas nors yra?" (norv. *Hallo? Er det noen her?*, vert. Eglė Išganaitytė, 1996), „Maja" (norv. *Maya*, vert. Leonas Petravičius, 2002), „Mergaitė su apelsinais" (norv. *Appelsinpiken*, vert. Leonas Petravičius, 2006), „Cirko direktoriaus duktė" (norv. *Sirkusdirektørens datter*, vert. Eglė Išganaitytė, 2007), „Kortų paslaptis" (norv. *Kabalmysteriet*, vert. Eglė Išganaitytė, 2012), „Kalėdų paslaptis" (norv. *Julemysteriet*, vert. Justė Nepaitė, 2014).

2010 m. rašytojas lankėsi Lietuvoje.

Nuorodos
--------

* Apie Justeiną Gorderį žurnale *Rubinaitis*, 2012 m. Archyvuota kopija 2017-04-07 iš Wayback Machine projekto.
* Interviu su Justeinu Gorderiu, *Lietuvos rytas*, 2010 m. Archyvuota kopija 2017-04-08 iš Wayback Machine projekto.
| **Mikelis Ašmys** |
| --- |
| Gimė | 1891 m. gruodžio 6 d.Povilai, Šilutės apskr. |
| Mirė | 1918 m. gruodžio 1 d. (26 metai)Lozana |
|  |
| Veikla | Mažosios Lietuvos kultūros veikėjas, publicistas. |

**Mikelis Ašmys** (1891 m. gruodžio 6 d. Povilai, Šilutės apskr. – 1918 m. gruodžio 1 d. Lozana) – Mažosios Lietuvos kultūros veikėjas, publicistas.

Biografija
----------

1912–1915 m. studijavo teisę Karaliaučiaus, Halės, Berlyno universitetuose. Redagavo laikraštį „Apžvalga". 1915 m. grįžo į Povilus, dirbo laikraščio „Dabartis" redakcijoje Tilžėje. Vengdamas vokiečių policijos persekiojimo 1917 m. išvyko į Berlyną, 1918 m. – į Lozaną.

Kartu su J. Eretu redagavo Lietuvių informacijos biuro biuletenį „Litauen" ir kt. leidinius vokiečių kalba. Remdamasis svetimų kalbų intensyvaus mokymosi metodika vokiečių kalba parengė lietuvių kalbos vadovėlį užsieniečiams ir vokiečių – lietuvių kalbų žodynėlį. Straipsnyje „Lietuvių skaitlius Prūsijoje" (1913 m.) apibūdino lietuvių nykimo priežastis Mažojoje Lietuvoje. Turėjo įtakos J. Ereto apsisprendimui dirbti Lietuvoje.

Bibliografija
-------------

* *Litauisch*, lietuvių kalbos vadovėlis užsieniečiams, 1917 m.; išėjo keli leidimai
* *Litauisch*. Mit genauer Angabe der Aussprache, 1916 m. 2 leidimai
* Lietuvos kraštas ir žmonės, *Land und Leute in Litauen*, 1918 m.

Nuorodos
--------

* Marijus Šidlauskas. Ašmys, Mikelis. Lietuvių literatūros enciklopedija. Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas. – Vilnius, 2001. – ISBN 9986-513-95-2

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Sabaliauskas. *Mikelis Ašmys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 114 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Šv. Stepono bažnyčios altorius Salamankoje
Madride
**Chosė Benitas de Čurigera** (isp. *José Benito de Churriguera*, kat. *José Benito Xoriguera*, 1665 m. kovo 21 d. Madridas – 1725 m. kovo 2 d. Madridas) – žymiausias ispanų baroko architektas, skulptorius.

Biografija
----------

Gimė Barselonos skulptoriaus Cosė Simono de Čurigeros šeimoje. Iki tėvo mirties 1679 m. mokėsi pas jį, vėliau teko dirbti savarankiškai. Išgarsėjo 1689 m. karalienės Marijos Luizos katafalko projektu. 1690 m. karalius Karolis II Habsburgas jam pasiūlė būti rūmų architektu, bet šias pareigas ėjo tik iki 1696 m. Vėliau gyveno Salamankoje. Dažniausiai dirbo kartu su broliais Choakinu (1674–1724 m.) ir Albertu (1676–1750 m.)

Kūryba
------

Madride:

* Šv. Sebastijono bažnyčia
* Šv. Kajetono bažnyčia
* Šv. Tomo bažnyčia
* D. J. de Goyeneche rūmai (dab. de San Fernando akademija)

Salamankoje:

* Dominikonų vienuolynas ir Šv. Stepono bažnyčios altorius (1696 m.),
* Šv. Ambraziejaus katedra (1720 m.)

Nuevo Baztane:

* Nuevo Baztano gyvenvietės urbanistinis projektas
* Rūmai ir parkas
* Katedra

* Segovijos koplyčia ir katedra (1689 m.)
* Palencijos katedra

Kūrybai būdinga banguoti karnizai, spiralinės kolonos, puošni ornamentika, gausi skulptūrinė puošyba. Jo vardu pavadinta baroko ispaniškoji atmaina čurigereskas, apie 1650–1740 m. dominavęs ispanų architektūroje ir turėjęs įtakos ispanų kolonijinei architektūrai JAV ir Meksikoje.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: José Benito de Churriguera** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Skarabėjiniai antspaudai
**Skarabėjinis antspaudas** (angl. *Scaraboid seal*) – reljefinių antspaudų kategorija, būdinga Senovės Egiptui. Tai maži antspaudai (apie 1,5 cm ilgio), kurių plokščioji pusė išraižyta atspaudui išgauti, o kita pusė paprastai iškila ir taip išraižyta, kad primena skarabėjų. Atspaudas paprastai ovalus. 
Buvo naudojami ir kaip amuletai. Kartais šiuos antspaudus gamindavo iš pusbrangių akmenų.

Skarabėjiniai antspaudai buvo labai paplitę Egipte, jie būdavo populiarūs kai kuriais laikotarpiais. Kartais paplisdavo ir kaimyninėse šalyse, pvz. Levante. 

Darydavo ir gerokai didesnius analogiškus dirbinius, kurie būdavo naudojami, pvz. kaip prespapjė.

Literatūra
----------

* Schulz,R, Seidel,M. *Egypt, The World of the Pharaohs,* Eds. Regine Schulz and Matthias Seidel, (w/ 34 contributing Authors), (Konemann, Germany), c 1998, (538 pp). *( 2 ) Scarab seals,* (as impression seals), (Top/Bottom, 1.5 cm), and *"Commemorative Scarab"* of Amenhotep III, (Top/Bottom hieroglyphs), p. 353. (hardcover, ISBN 3-89508-913-3)

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Skarabėjinis antspaudas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* a collection of seals and scarabs from international collectors and galleries, accompanied by an archeologist
* 1.1 cm Scaraboid impression seal.
* 'Positive-impression' cowrie-scaraboid.
Įvairūs padažai
**Padažas** (pranc. *sauce*, lot. *salsa*) – prie patiekalo derantis skystas ar tirštas maisto produktų ir prieskonių mišinys, savo kvapu, spalva ir skoniu žadinantis apetitą, skirtas padidinti maistinę vertę bei pagardinti. Patiekalas su padažu tampa sultingesnis, išraiškingesnio skonio, maistas lengviau virškinamas.

Padažas prie patiekalo turi tikti savo spalva, skoniu bei maistingumu.

Šaltieji padažai
----------------

Pagal europietiškas tradicijas padažai dažnai pateikiami specialiame inde – padažo laivelyje
Skirstomi į:

* Pieno produktų mišinius
* Uogų ir vaisių
* Aliejinius
* Drebučius
* Marinatus

Karšti padažai
--------------

Padažo pagrindą sudaro skystis arba tirštimas – sultinys (grybų, žuvies, mėsos, daržovių), pieno produktai, riebalai (sviestas, aliejus, majonezas), kartais – atskiestas actas.  

Padažui sutirštinti naudojami miltai ar krakmolas.  

Skoniui suteikti, pakeisti ar paryškinti – druska, cukrus, actas, citrinos sultys, grybai, krienai, kečupas, garstyčios, prieskoninės žolelės, prieskoniai.

* Vaisių ir uogų padažai – gaivūs, sodraus skonio. Tinkami paukštienai, miltiniams ar kitiems liesiems patiekalams.
* Pieno ir grietinės padažai – balti ar kreminiai, švelnaus skonio, organizmo lengvai įsisavinami.
* Žuvies padažai gaminami iš žuvies sultinio ir pakepintų miltų su įvairiais priedais.
* Grybų padažai sunkiau virškinami, todėl netinka žmonėms, turintiems žarnyno ar skrandžio problemų.

Paruoštų padažų pavyzdžiai
--------------------------

* Pievagrybių padažasPievagrybių padažas
* Obuolių padažasObuolių padažas
* Béarnaise padažas, gaminamas iš valyto sviesto, kiaušinio trynių, Taragono česnakų ir daržoviųBéarnaise padažas, gaminamas iš valyto sviesto, kiaušinio trynių, Taragono česnakų ir daržovių
* Duonos padažasDuonos padažas
* Jautienos kepsnys pateiktas su pipirinių kukurūzų padažu ir penkiais pipiraisJautienos kepsnys pateiktas su pipirinių kukurūzų padažu ir penkiais pipirais

Šaltiniai
---------

1. J. Kairienė „Lietuviški patiekalai", 1991 m.
Mikelio prizas
Mikeliukai (I eilė) Elena Adomavičienė, Irena Rudzinskienė, Genovaitė Žukauskienė, Nijolė Petraitytė, (II eilė) Stasys Bulzgis, Romualdas Rutkauskas, Lidija Joana Pranienė, Danielius Balčiūnas
**Mikelio prizas** – Lietuvos kraštotyrininkų darbą įvertinantis apdovanojimas, kurį teikia Šiaulių kraštotyros draugija.

Vardo kilmė
-----------

Šiaulių „Aušros" muziejaus organizuojamų ekspedicijų dalyviai, 1936 m. eidami nuo Vaiguvos, užsuko į mažą sodybėlę. Stasys Vaitkus kreipėsi į kieme stovinčią moteriškę, teiravosi senovinių daiktų Šiaulių „Aušros" muziejui, prašė leisti po jos namuko aukštą pasidairyti: gal ten yra užmestų senovinių daiktų. Moteriškė nedraudė, tik teisinosi, kad nieko gero ten nesą. Tad nieko nelaukdami vaikinai šoko ant aukšto. Neilgai trukę jie ėmė leisti žemėn kubiliukus, pintinukes, sėtuves, vyžas ir kitokius ten užtiktus senovinius daiktus daiktelius. Sustatė rastą turtą kieme. Vedėjas prašė moteriškę dovanoti tuos daiktus „Aušros" muziejui. Ši nustebusi pasakė:

– Anksčiau toks žydelis Mikelis važinėdavo po kaimus, senus rakandus rinkdamas. Dabar mat ponams mieste jų prireikė.

Mikelio vardas visiems labai patiko. *„Peliksą Bugailiškį išrinkome vyriausiu Mikeliu. Aš, berods, pirmoji raštu apie tai jam pranešiau ir tuo titulu ėmiau jam laiškus rašyti. Taip Šiaulių „Aušros" muziejuje atsirado Mikeliais iki gyvos galvos vadinami kraštotyros bičiuliai".* (Marijona Čilvinaitė )

Prizas
------

Prizas įsteigtas 1988 m. Šiaulių baldininkų iniciatyva minint Vinco Vaitekūno, beveik šešis dešimtmečius paskyrusio kraštotyrai ir muziejininkystei, tapusio vienu žymiausių šios srities specialistų, 80-ąsias gimimo metines.

Teikiamas nuo 1989 m. pažymėti žymiausiems krašto kraštotyrininkams. Pirmuosius tris Mikelio prizus sukūrė medžio drožėjas Feliksas Vargonas. Pirmoji skulptūrėlė priminė caro laikų knygnešį – draudžiamos lietuviškos spaudos platintoją. Kitas skulptūrėles išdrožė skulptorius Kazys Kasperavičius.

Nuo 1995 m. Šiauliuose veikia „Jaunųjų mikeliukų mokykla".

Laureatai
---------

1. 1989 m. – Birutė Knizikevičienė
2. 1990 m. – Irena Rudzinskienė
3. 1991 m. – Jonas Krivickas
4. 1994 m. – Vytenis Rimkus
5. 1995 m. – Danielius Balčiūnas
6. 1996 m. – Elena Adomavičienė
7. 1997 m. – Antanas Krištopaitis
8. 1998 m. – Zita Subačienė
9. 1999 m. – Stasys Bulzgis
10. 2000 m. – Lidija Joana Pranienė
11. 2001 m. – Klemensas Kučinskas
12. 2003 m. – Vilius Puronas
13. 2004 m. – Romualdas Rutkauskas
14. 2005 m. – Nijolė Petraitytė
15. 2006 m. – Vanda Kavaliauskienė
16. 2007 m. – Vytautas Mažeika
17. 2008 m. – Genovaitė Žukauskienė
18. 2009 m. – Jadvyga Urbonienė
19. 2011 m. – Antanina Rulinskienė, Liudas Rulinskas
20. 2012 m. – Giedrė Petkevičienė
21. 2013 m. – Birutė ir Algirdas Musneckiai
22. 2014 m. – Rita Margevičienė
23. 2015 m. – R. Giržadienė
24. 2016 m. – V. Šegždienė

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lieporių istorijos tyrinėtojui – Mikelio prizas. Šiaulių apskrities Povilo Višinskio biblioteka[neveikianti nuoroda]

Literatūra
----------

* Mikelių gretos (sud. Stasys Bulzgis). – Šiauliai: Lucilijus, 2007. – 88 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-32-003-6
| Padegaliai |
| --- |
| Gyvenvietė panaikinta XIX a. 7-ajame dešimtmetyje |
| Padegaliai (Padagahlen) 1849 m. Prūsijos Lietuvos žemėlapyje |
|  |
| 

PadegaliaiPadegaliai

 |
| **Koordinatės** | 55°51′40″š. pl. 21°18′36″r. ilg.﻿ / ﻿55.861°š. pl. 21.310°r. ilg.﻿ / 55.861; 21.310﻿ (Padegaliai)Koordinatės: 55°51′40″š. pl. 21°18′36″r. ilg.﻿ / ﻿55.861°š. pl. 21.310°r. ilg.﻿ / 55.861; 21.310﻿ (Padegaliai) |
|  |
| **Apskritis** | Klaipėdos apskrities vėliava Klaipėdos apskritis |
| **Savivaldybė** | Kretingos rajono savivaldybės vėliava Kretingos rajono savivaldybė |
| **Seniūnija** | Žalgirio seniūnija |

**Padegaliai** – buvęs kaimas pietinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, 5 km į pietryčius nuo Kretingos, Petreikiuose (Žalgirio seniūnija), Degalo aukštupyje.

Etimologija
-----------

Vietovardis kilęs iš upėvardžio. Juo vadinta prie Degalo upelio įsikūrusi valstiečių gyvenvietė. 

Rašytiniuose šaltiniuose kaimo vardas rašomas: vok. *Padagahlen (1849 m.)*, lenk. *Podagale (1771 m.), Podegale (1846 m.)*.

Geografija
----------

Kaimas plytėjo pajūrio žemumoje, dabartinio Petreikių kaimo žemių šiaurinėje – šiaurės rytinėje dalyje, Degalo aukštupyje. Iš šiaurės ir rytų pusių jį supo Žalgirio miškas. Vakaruose kaimas ribojosi su Bliūdsukių, šiaurės vakaruose – su Žygų ganyklomis, pietvakariuose – su Petreikiais, pro kuriuos ėjo vienintelis kelias, jungęs Padegalius su keliu  **216**  Gargždai–Kretinga . Kaimo pietrytiniame pakraštyje prasidėjo Degalo upelio ištakos. 

|  |
| --- |
| Aplinkinės gyvenvietės |
|  | KRETINGA – 5 km | Žygai | Laumalės – 2 km |  |
| BliūdsukiaiBūbeliai – 1,5 km |  | RAGUVIŠKIAI – 4 km |
| Petreikiai | Petrikaičiai – 1 km | Jokūbavas – 4 km |

Istorija
--------

Padegalių užusienis (lenk. *zaścianek Podagale*) pirmąkart paminėtas 1771 m. Kretingos grafystės inventoriuje. Tai buvo vienkieminė naujakurių gyvenvietė, įsikūrusi plėšininėse Kretingos dvaro Bliūdsukių laukininkijos žemėse, pasienyje su Kartenos grafystės valdomis. 

1771 m. kaimui priklausė 87 margai (61,77 ha) žemės, iš kurios 65 margai (46,15 ha) buvo dirbami, o 22 margus (15,62 ha) užėmė šienaujamos pievos, naudotos ir kaimo galvijams ganyti. Žemę iš Kretingos dvaro nuomojo 5 prievolininkai: Jonas Žvirblis, Mykolas Kubilius, Jonas Kubilius, Mykolas Kumštytis ir Motiejus Drungilas. Kaimo gyventojai buvo katalikai ir priklausė Kretingos parapijai. 

1846 m. buvo 4 dūmai, o 1849 m. Padegaliai (Padagahlen) pažymėti vokiečių išleistame Prūsijos Lietuvos žemėlapyje. 

Panaikinus baudžiavą ir vykdant valstiečių žemės reformą, Padegaliai XIX a. 7 deš. buvo prijungti prie Petreikių kaimo ir oficialiuose Kretingos valsčiaus gyvenamųjų vietovių sąrašuose daugiau nebeminimi.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Lietuvos valstybinis istorijos archyvas. – F. SA, b. 19548. – L. 117a
2. ↑  Michał Gadon. Opisanie powiatu Telszewskiego w gubernii Kowieńskiej w dawnem Xięstwie Żmujdzkiem polożonego. – Wilno, 1846. – Str. 169 (Podegale)
| **Illicium anisatum** |
| --- |
| Japoninis žvaigždanyžis (*Illicium anisatum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Magnolijažiedžiai  *( Magnoliidae)* |
| Šeima: | Citrinvytiniai  *( Schisandraceae)* |
| Gentis: | Žvaigždanyžis  *( Illicium)* |
| Rūšis: | Japoninis žvaigždanyžis  *( Illicium anisatum)* |

 |

**Japoninis žvaigždanyžis** (*Illicium anisatum*). Labai nuodingas, todėl netinka maistui, tačiau Japonijoje naudojamas kaip smilkalinis augalas. Yra buvę atvejų, kai žmonės, gėrę japoninio žvaigždanyžio arbatos, susirgo, patyrė rimtų neurologinių pažeidimų, pvz. patyrė traukulius.

Japoninis žvaigždanyžis
*I. anisatum* yra kilęs Japonijoje. Jis panašus į *I. verum*, bet jo vaisiai yra mažesni ir silpnesnio kvapo, kuris, sakoma, panašesnis į kardamoną, o ne anyžį.
Nors dėl nuodingumo šis augalas negali būti naudojamas kaip vidiniai vaistai, tačiau naudojamas gydyti kai kurioms odos ligoms tradicinėje kinų medicinoje.

Japoninio žvaigždanyžio sudėtyje yra anisatino, šikimino ir sikimitoksino, kuris sukelia rimtą inkstų, šlapimo trakto ir virškinimo organų uždegimą. Kiti šioje nuodingoje žvaigždanyžių rūšyje esantys toksiniai junginiai yra safrolas ir eugenolis. Kadangi jų nėra tikrajame žvaigždanyžyje, juos naudoja japoniniam žvaigždanyžiui ar juo užterštiems gaminiams atpažinti.

Tiriant iš orasausio japoninio žvaigždanyžio hidrodistiliacijos gaunamą eterinį aliejų buvo identifikuoti 52 komponentai. Pagrindinis buvo cineolas, kitaip eukaliptolas (angl. *cineole, eucalyptol*) (21,8 %).

Spėjama, kad anisatinas ir jo dariniai veikia kaip stiprūs GABA antagonistai.

Džiovintą ar kitaip apdorotą japoninio ir tikrojo žvaigžanyžių žaliavą neina atskirti dėl šių augalų morfologinio panašumo.

Buvo atvejų, kai gamintojai atšaukė produktus su tikruoju žvaigždanyžiu, nes pasirodė, kad jie užteršti japoniniu žvaigždanyžiu. Užregistruoti atvejai, kai buvo hospitalizuoti žmonės, kurie į vidų suvartojo pernelyg daug produktų su tikruoju žvaigždanyžiu ar nedidelius kiekius tokio produkto, bet užterštus japoniniu žvaigždanyžiu.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Japoninis žvaigždanyžis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Išnašos
-------

1. 1 2 3  FDA Issues Advisory on „Teas": Teas Made from Star Anise Were Associated With Illnesses Including Seizures, US Food and Drug Administration
2. ↑  Neurotoxicities in infants seen with the consumption of star anise tea Archyvuota kopija 2009-07-11 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Perret C, Tabin R, Marcoz JP, Llor J, Cheseaux JJ "Apparent life-threatening event in infants: think about star anise intoxication! ". Arch Pediatr. 2011 Jul;18(7):750-3
4. ↑  JI-YOUNG KIM et all, Chemical composition, antioxidant, anti-elastase, and anti-inflammatory activities of Illicium anisatum essential oil, Acta Pharm. 59 (2009) 289–300
| ***Meilės lizdelis*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Love Nest |
| Kilmės šalis | JAV |
| Režisierius | Joseph Newman |
| Prodiuseris (-iai) | Jules Buck |
| Scenaristas (-ai) | I. A. L. DiamondScott Corbett |
| Kompozitorius | Cyril Mockridge |
| Vaidina | June HaverWilliam LundiganFrank FayMarilyn Monroe |
| Metai | 1951 |
| Žanras | Draminė komedija |
| Trukmė | 85 min. |
| Kalba | Anglų k. |
| Platintojas | 20th Century Fox |
| **IMDb įrašas** |

**Meilės lizdelis** (angl. *Love Nest*) – 1951 m. JAV filmas, draminė komedija. Režisierius – Joseph Newman, scenarijaus autoriai – I. A. L. Diamond ir Scott Corbett, prodiuseris – Jules Buck. Pagrindinius vaidmenis atliko June Haver, William Lundigan, Frank Fay ir Marilyn Monroe.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Grįžęs iš kariuomenės pas mylimą žmoną, žurnalistas ir rašytojas Džimas Skotas (*Jim Scott*) pamato, jog žmona Konė (*Connie*) nusprendusi įsigyti patalpas pusrūsyje, kad jose galėtų įkurti jaukų „meilės lizdelį". Bet viskas ne taip paprasta! Jaunavedžius užgriūva rūpesčiai ir problemos atliekant buvusio rūsio remontą, rūsys buvo naudojamas anglims laikyti. Tačiau naujuosiuose namuose jaunavedžius supa labai mieli kaimynai, o ypač puiki šviesiaplaukė Roberta, kuri šaudo akimis į Džimą. Kol įrenginėjamas „lizdelis", Čarlis Petersonas (*Charley Patterson*), profesionalus vedybų aferistas, visus namo gyventojus įtraukia į savo aferas…

Aktoriai
--------

* June Haver – Connie Scott
* William Lundigan – Jim Scott
* Frank Fay – Charley Patterson
* Marilyn Monroe – Roberta Stevens
* Jack Paar – Ed Forbes
* Leatrice Joy – Eadie Gaynor
* Henry Kulky – George Thompson

Kritikų ir žiūrovų atsiliepimai
-------------------------------

Filmas sulaukė prieštaringų kritikų vertinimų. Pasak Maiklo E. Grosto (*Michael E. Grost*), šis filmas yra „Maloni, švelni komedija, vizualiai turtinga ilgų filmavimo kameros judesių." Anot Bilo Čemberso (*Bill Chambers*), „Jausmas toks, lyg tai būtų situacijų komedija, įkelta į didįjį ekraną".
Emanuelis Levis (*Emanuel Levy*) filmui davė 2/5 balo, o vertinimų apibendrinimo svetainėje „Rotten Tomatoes" žiūrovai filmui suteikė tik 36% reitingą.

Nuorodos
--------

* Filmas „Meilės lizdelis" svetainėje „YouTube" (anglų k.)

Išnašos
-------

1. 1 2  „Love Nest". Rotten Tomatoes. Nuoroda tikrinta 2023-01-28.
Mikerino piramidė su piramidėmis-palydovėmis
 Mikerino piramidės šiaurinė pusė, įėjimo pusė su XII a. pb. griovėjų darbu. Apačioje matyti išlikusios išorės apdailos akmenų eilės.
**Mikerino piramidė** (Menkauros piramidė) – Senovės Egipto piramidė, statyta apie 2510 m. pr. m. e. faraono Mikerino (Menkauros) valdymo metu Gizoje.

Apie piramidę
-------------

Mikerino piramidė yra trečioji iš didžiųjų piramidžių, pastatytų plynaukštėje prie Gizos. Jos vardas buvo „Menkaura yra dieviškas". Piramidė yra žymiai mažesnė už gretimas Didžiąją (Cheopso) ir Chefreno piramides. Jos originalus aukštis siekė 66 metrus (dabar apie 62 m), pagrindo kraštinės ilgis 105 m ir sienų polinkio kampas apie 51°. Mikerinas buvo suplanavęs piramidės išorę padengti raudonojo granito blokais, tačiau tik 16 žemutinių eilių buvo paklotos granito akmenimis. Dėl Mikerino mirties šis projektas nebuvo toliau vykdomas ir jo sūnus Šepseskafas organizavo likusios piramidės paviršiaus padengimą balto kalkakmenio blokais iš Turos skaldyklų. Šis sluoksnis vėliau buvo nuardytas. Įėjimas pro piramidę veda į faraono laidojimo patalpą, kuri yra po piramide. 1196 m. Egipto sultono Saladino sūnus Malekas Abd al Azizas Otmanas ben Jusufas organizavo piramidės griovimą. Tačiau šis darbas pasirodė per sunkus ir buvo apleistas po 8 mėnesių palikus skylę piramidės šiaurinėje sienoje. Vėlesniems tyrinėtojams tai leido pažvelgti į piramidės vidų bandant nustatyti, kaip ji buvo pastatyta. Skylėje rasti požymiai, kad piramidės šerdis buvo laiptuota struktūra.

Pirmą kartą rimtai piramidė pradėta tirti 1837 m. britų tyrinėtojų Howard Vyse ir John Shae Perring. Faraono laidojimo patalpoje buvo rastas karališkasis bazalto sarkofagas, tik su moteriška mumija. Šis sarkofagas nuskendo 1838 m. Viduržemio jūroje tarp Maltos ir Kartaginos kartu su jį gabenusiu į Angliją laivu „Beatriče". Mirus Mikerinui nebuvo baigtos piramidės laidojimo ir slėnio šventyklos. Jose vėliau rasta papildymų iš 5 ir 6 dinastijų laikų, kas rodo, kad faraono Mikerino kultas ilgai gyvavo po jo mirties. Slėnio šventykloje rastas didžiausias ir geriausiai išsilaikęs faraono skulptūrų rinkinys iš Senosios Egipto karalystės. Tarp jų Mikerino su žmona (Bostono dailės muziejuje) ir Mikerino triadų su dievais (Kairo muziejuje). Šalia piramidės yra trys mažos piramidės-palydovės, kurios vadinamos „Karalienių piramidėmis" (žymimos „G3a", „G3b" ir „G3c"). Tikėtina, kad pirmojoje iš jų buvo palaidota Mikerino žmona Chamerernebti II.

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Mikerino piramidė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Farid Atiya. *Ancient Egypt*. American Univ in Cairo Press, 2006, p. 97
* Herbie Brennan. *The Secret History of Ancient Egypt*. Open Road Media, 2013
* Zahi Hawass. *Magic of the Pyramids*. Leonardo Paolo Lovari, 2015
Moteris, dėvinti skarą (Slovėnija)
**Skara**, *skarelė* – dažniausiai moteriškas galvos dangalas, skirtas apsigaubti galvą ar pečius. Primena skraistę, tik yra mažesnė. Skaros gaminamos iš įvairių audinių, pavyzdžiui: šilko, medvilnės, vilnos, kartais yra mezgamos.

Lietuvių skaros
---------------

Lietuvoje skara būdavo būtinas ištekėjusios moters galvos dangalas. Aukštaitės šaltesniu metų laiku gobėsi vilnonėmis languotomis skaromis. XVIII–XIX a. žemaitės skarelių dėvėjo po kelias: ant galvos, ant kaklo, ant pečių. Ant galvos jas rišdavosi įvairiais būdais, kartais po kelias vienu metu. Audė įvairiai languotas iš lininių ir medvilninių siūlų. Vyraujanti – raudona spalva. XIX a. II pusėje greta raudonai languotų skarelių išplito baltos, siuvinėtos kiauraraščiu. Tokio tipo skarelės nešiotos visoje Lietuvoje, bet niekur kitur jos nebuvo taip gausiai ir išradingai siuvinėjamos, kaip Žemaitijoje (abu skarelių kampai siuvinėjami skirtingai).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jurkuvienė T. 2008, *Lietuvių tautinis kostiumas*


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RLietuvių tautodailė |
| --- |
|  |
| Tekstilė | 
 audimas **·**  siuvinėjimas **·**  drobė **·**  čerkasas **·**  milas **·**  žičkai |
|  |
| Drabužiai | 
 dzūkų **·**  aukštaičių **·**  žemaičių **·**  suvalkiečių **·**  Klaipėdos krašto **·**  marškiniai **·**  sijonas **·**  prijuostė **·**  juosta **·**  kelnės **·**  nuometas **·**  skara **·**  skarinys **·**  šiaudinė skrybėlė **·**  kalpokas **·**  magierka **·**  sermėga **·**  rudinė **·**  surdutas **·**  autai **·**  vyžos **·**  naginės **·**  klumpės **·**  čempės |
|  |
| Dailė | 
 skulptūra (kaukės) **·**  kryždirbystė (kryžius **·**  koplytėlė **·**  koplytstulpis **·**  stogastulpis **·**  saulutė) **·**  tapyba **·**  grafika **·**  keramika **·**  velykų margučiai **·**  popieriaus karpiniai **·**  verbos **·**  kalvystė  |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Baldassare Longhena** (1598 Venecija – 1682 m. vasario 18 d. Venecija), žymiausias baroko epochos Venecijos architektas.

Architektūros mokėsi pas Vincenzo Scamozzi. Po jo mirties, 1640 metais, pabaigė V. Scamozzi pradėtą Procuratie Nuove pastatų kompleksą San Marco aikštėje.

B. Longhena labiausiai išgarsėjo bažnyčių projektais: pastatė Kiodža miesto katedrą (1624-47), Santa Maria degli Scalzi bažnyčią Venecijoje (1656-80, fasado autorius architektas G. Sardi). Taip pat sukūrė dell’Ospedaletto bažnyčios fasadą (1670-78).

Prie Didžiojo kanalo pastatė rūmų: Palazzo Pesaro (1659–1710, dabar Correr muziejus) ir Palazzo Rezzonico (Ca’ Rezzonico, XVII a. vid. – 1752/56, viršutinis aukštas suprojektuotas architekto G. Massari).

B. Longhena daug bendravo su vienuoliais benediktinais. Jų San Giorgio Maggiore vienuolynui suprojektavo laiptinę (1645 m.), kur du paraleliniai laiptatakiai sueina į vieną aikštelę. Šis principas vėliau išplito po visą Italiją ir Europą.

B. Longhena kūrybos šedevru laikoma Santa Maria della Salute bažnyčia Venecijoje (1631/32-87), prie pat įplaukimo į Didįjį Kanalą. Tai aštuonkampio plano šventovė, su dideliu kupolu. Kupolo būgnas puoštas spiralėmis ir ant jų esančiomis skulptūromis, kurios kartu atlieka ir atraminę funkciją. Centrinis įėjimas – romėnų triumfo arka. Interjero sprendimas artimas teatriniam principui – kolonos ir arkos išdėstytos taip, kad nuosekliai vestų lankytojo žvilgsnį po visas pastato erdves ir koplyčias. Šis B. Longhena sumanymas labai pamėgtas ir išplėtotas XVIII a. architektūroje.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Baldassare Longhena** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 55°20′59.086″ š. pl. 25°48′44.996″ r. ilg.﻿ / ﻿55.34974611°š. pl. 25.81249889°r. ilg.﻿ / 55.34974611; 25.81249889

|  Saldutiškio šv. Pranciškaus Asyžiečio bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Kaišiadorių |
| **Dekanatas** | Molėtų |
| **Savivaldybė** | Utenos rajonas |
| **Gyvenvietė** | Saldutiškis |
| **Adresas** | Liepų g. 11 |
| **Statybinė medžiaga** | akmenų mūras ir medis |
| **Pastatyta** | 1928 m. |

 *Kitos reikšmės – Šv. Pranciškaus Asyžiečio bažnyčia.*
**Saldutiškio šv. Pranciškaus Asyžiečio bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Saldutiškio miestelyje, 1,5 km į pietus nuo kelio  **111**  Utena–Kaltanėnai–Švenčionys .

Istorija
--------

Iš Rusijos 1922 m. į Paisetę II (3,5 km į pietus nuo Saldutiškio) grįžo kunigas Antanas Maciulevičius (1882–1968 m.). Saldutiškio dvarininkų Jaloveckių dvaro salėje jis įrengė koplyčią ir pradėjo laikyti pamaldas. 1923 m. kanauninkas Juozapas Kukta, 1922–1926 m. Vilniaus vyskupo Jurgio Matulaičio pavedimu valdęs Lietuvoje likusią Vilniaus vyskupijos dalį, įkūrė parapiją. 1924 m. į Saldutiškį paskirtas iš Rusijos grįžęs klebonas Stanislovas Švėgžda.

Žemės reformos komisija mūrinius Saldutiškio dvaro rūmus perdavė parapijai, juose įsikūrė klebonija. Bažnyčia pastatyta ant buvusio dvaro svirno pamatų, ant jų surentus medinę dalį su bokštais 1925–1928 m. 1938 m. vyskupas Juozapas Kukta Saldutiškio parapiją perdavė vienuoliams saleziečiams. Parapijos administratoriumi buvo paskirtas kunigas Juozapas Gustas (1906–1958 m.), kuris po Antrojo pasaulinio karo bolševikų suimtas ir mirė Krasnojarsko srityje.

Saldutiškyje iki 1985 m. klebonavo dekanas Juozapas Masalskas (1923–1985 m.; palaidotas šventoriuje). Jis suremontavo ir išdažė bažnyčią. Iki mirties Saldutiškyje vikaravo A. Maciulevičius – paprastas, paslaugus, altruistas; pokario metais ganė kolūkio gyvulius.

Architektūra
------------

Bažnyčios apatinė dalis akmenų mūro, viršutinė – medinė, stačiakampio plano. Šonuose, prie apsidės yra 2 žemos zakristijos. Bažnyčia turi 2 masyvius pagrindinio fasado bokštus, vienanavė, joje įrengti 3 altoriai. Šventoriaus tvora medinė. Jo šiaurės rytų kampe stovi sandėliukas, rytuose – kryžius.

Galerija
--------

* 
* 
* 
*
Automobilio padangos
Padangų parduotuvė Jonavoje.
Simona Krupeckaitė važiuoja dviračiu su specialiomis sportinėmis treko padangomis.
Lėktuvo leidimosi ratų padangos.
Industrinių mašinų padangų gabenimas.
**Padanga** – automobilio, dviračio, lėktuvo ar kitos transporto priemonės rato viršutinė storos gumos apdanga.

Istorija
--------

Seniausios žinomos padangos buvo gamintos iš geležies ir naudotos ant medinių vežimų ir vagonų ratų. Pirmąją praktiškai panaudotą pneumatinę padangą sukūrė škotų išradėjas ir veterinaras John Boyd Dunlop, kuris išrado padangas savo sūnaus dviračiui. Sintetinė guma išrasta Bayer laboratorijoje, iš jos dabar gaminamos šiuolaikinės padangos. Šiais laikais pasaulyje pagaminama apie 1 milijardą padangų kiekvienais metais.

Automobilių padangos
--------------------

Automobilio padangos lemia greitį ir sukibimą su keliu. Trijų tipų: vasarinės, universalios ir žieminės (trijų potipių: dygliuotosios, minkštosios, kietos sudėties).

Padanga sudaryta iš karkaso, kuris yra padangos pagrindas. Karkasas sudarytas iš kelių sluoksnių kordo. Karkaso apsauga nuo mechaninių pažeidimų, sudaryta iš papildomų kordo sluoksnių (nailono, plieno ir kt.). Šonai yra iš apsauginės gumos sluoksnio ir saugo padangą nuo mechaninių pažeidimų ir temperatūros poveikio. Bortai skirti tvirtinti padangai ant ratlankio. Dėl vidinių sluoksnių oras neišeina iš padangos.

Padangų protektorių sudaro guma, kuriai vulkanizuojant suteikiamos reikiamos savybės (atsparumas trinčiai, pjūviams). Jį sudaro:

* išilginiai grioveliai – leidžia lankstytis protektoriaus blokams, padanga kabinasi į minkštą dangą,
* grioviai – išstumia vandenį, esantį tarp padangos ir kelio paviršiaus;
* blokeliai – sudaro didžiąją padangos paviršiaus dalį, sukimba su kelio paviršiumi.
* juostelės – užtikrina padangos nuolatinę sankibą su kelio paviršiumi;
* duobutės – šaldo padangą;
* kraštai – automobilio stabilumui posūkyje užtikrinti.

Padangos klasifikuojamos pagal paskirtį, hermetizavimo būdą, oro slėgį, protektoriaus piešinį, kordų išdėstymą karkase, kordo medžiagą, sukimosi kryptį, protektoriaus rašto simetriškumą.

### Dėvėjimasis

| Problema | Priežastis |
| --- | --- |
| Tolygus dėvėjimasis | Mažas padangų oro slėgis, staigūs posūkiai važiuojant dideliu greičiu, siaura padanga ratlankiams, ilgai nenaudotos padangos. |
| Kraštų dėvėjimasis | Didelis oro slėgis, plati padanga ratlankiams, ilgai nenaudotos padangos. |
| Vidurio dėvėjimasis | Didelis oro slėgis, plati padanga ratlankiams, ilgai nenaudotos padangos. |
| Vieno krašto dėvėjimasis | Ratų išvirtimas, ilgai nenaudotos padangos. |
| Vietinis dėvėjimasis | Nesureguliuotos judančios stabdžių sistemos dalys arba pakaba, deformuotas ratlankis, staigūs greitėjimai ir stabdymai, mažas oro slėgis padangose. |
| Įstrižas dėvėjimasis | Nesureguliuotos judančios stabdžių sistemos dalys ar pakaba, nesuderinta važiuoklės geometrija, ilgai nenaudotos padangos. |
| Plunksniškas dėvėjimasis | Blogas ratų suvedimas, sulenktas ašies skersinis. |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Padangų tipai
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Dėl Lokio klastos Hiodas užmuša Baldrą
Skandinavų mitologijoje **Baldras** (**Balderas**, **Balduras**) – džiaugsmo, nekaltumo, jaunystės ir grožio dievas. Dievų Odino ir Frigės sūnus, gražiausias iš visų dievų. Priklauso asų grupės dievams, gyveno Asgarde, buveinė Breidablikas. Žmona deivė Nana, turėjo sūnų teisingumo dievą Forsetį. Baldras turėjo patį didžiausią pasaulio laivą Hrighornį.

Dėl Lokio klastos Baldras mirė nuo savo aklo brolio rankos. Pagal „Vyresniąją" ir „Jaunesniąją Edas" Baldras susapnavo savo mirtį, o jo motina Frigė, sužinojusi, kad jos sūnui gresia pavojus, prisaikdino visus pasaulio gyvūnus ir augalus, kad šie nepadarys žalos Baldrui, išskyrus amalą, kurio nepastebėjo ir šis nedavė priesaikos. Dievai stebėdamiesi mėgino įvairius ginklus ir matė, kad jie negali padaryti jokios žalos Baldrui. Tačiau klastingasis dievas Lokis sužinojo, kad su amalo pagalba galima užmušti Baldrą. Žaidimo metu aklam Baldro broliui Hiodui į ranką įdėjo amalą ir šis pats to nenorėdamas nužudė Baldrą. Vėliau Odinas su milžine Rinde susilaukė keršytojo dievo Valio, kuris per vieną dieną užaugo ir užmušė Hiodą. Lokį dievai taip pat nubaudė, jis buvo sukaustytas iki pat ragnaroko.

Baldro mirtis pranašauja ragnaroko, mūšio prieš pasaulio pabaigą, atėjimą. Ragnaroko kovose Baldras nedalyvavo, kadangi buvo miręs. Atgimus pasauliui iš vėlių karalystės Baldras grįš ir susitaikys su Hiodu.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RSkandinavų mitologija |
| --- |
|  |
| DievaiHerojaiMitinės būtybėsAsmenybės | 

|  |  |
| --- | --- |
| Asai | 
Odinas · Toras · Lokis · Tiras · Baldras · Forsetis · Bragis · Vilis · Vydaras · Henis · Hiodas · Heimdalas · Ulras · Vė · Frigė · Iduna · Nana · Sivė |
|  |
| Vanai | 
Njordas · Skadi · Frėja · Freiras · Gerda · Gulveiga · Kvasis · Litiras · Mimis · Nerta |
|  |
| Dysės | 
Nornos · Valkirijos |
|  |
| Kita | 
Milžinai · Nykštukai · Elfai · Jotunai · Dvergai · Imiras · Fenris · Garmas · Sleipnis · Jormundgandas · Helė · Audumla |

 |  |
|  |
| Vietovės | 
Igdrasilas · Ginungagapas · Valhala · Alfheimas · Asgardas · Helheimas · Jotunheimas · Midgardas · Muspelheimas · Niflheimas · Svartalfaheimas · Vanaheimas |
|  |
| Įvykiai | 
Asų-vanų karas · Fimbulvinteris · Ragnarokas |
|  |
| Istoriniai šaltiniai | 
*Gesta Danorum* · Eda · Jaunesnioji Eda · Vyresnioji Eda · Runų akmenys · Sagos · Senovės skandinavų kalba · Senovės skandinavų kalbos abėcėlė |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 8°57′ š. pl. 79°34′ v. ilg.﻿ / ﻿8.950°š. pl. 79.567°r. ilg.﻿ / 8.950; 79.567

**Balboa** (isp. *Balboa*) – Panamos miesto rajonas, seniau – atskiras miestas. Yra pačiuose miesto pietvakariuose, prie Panamos kanalo išėjimo į Ramųjį vandenyną, Ankono kalvos papėdėje. Yra strategiškai svarbus jūrų uostas, galutinė Panamos geležinkelio stotis. Verčiamasi pramone, prekyba.

Miestas įkurtas amerikiečiams pradėjus Panamos kanalo statybą ir pavadintas Ramiojo vandenyno „atradėjo" Vasko Nunjeso de Balboa garbei. Balboa tapo specialiosios Panamos kanalo zonos, administruojamos amerikiečių, sostine. Čia buvo Panamos kanalo administracija, steigėsi JAV karinės bazės, įvairi infrastruktūra (vidurinė ir aukštoji mokyklos, paštas, policija, gaisrinė, jachtų klubas, poilsiavietės, keli privatūs bankai, skautų stovykla, įvairios bažnyčios ir kt.).

1999 m. Balboa, kartu su visu kanalu, grąžintas Panamai. Miestas inkorporuotas į Panamos miesto sudėtį.
Koordinatės: 54°17′19″š. pl. 23°26′58″r. ilg.﻿ / ﻿54.2887°š. pl. 23.4495°r. ilg.﻿ / 54.2887; 23.4495

|  Rudaminos Švč. Trejybės bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilkaviškio |
| **Dekanatas** | Lazdijų |
| **Savivaldybė** | Lazdijų rajonas |
| **Gyvenvietė** | Rudamina (Lazdijai) |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | 1592 m. |

 *Kitos reikšmės – Švč. Trejybės bažnyčia.*
**Rudaminos Švč. Trejybės bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Rudaminos miestelyje, 8 km į šiaurės vakarus nuo Lazdijų, prie kelio  **134**  Leipalingis–Lazdijai–Kalvarija . Pastatyta po 1757 m. Ankstyvojo baroko stiliaus.

Istorija
--------

2014 m.

Grigalius Masalskis ir Marija Masalskienė netoli Rudaminos dvaro 1592 m. pastatė bažnyčią ir dovanojo jai Beviršių kaimą. 1674 m. minima apleista mūrinė bažnyčia. Rudaminos dvaro savininkas Mikalojus Turčinavičius Sušickis pradėjo statyti dabartinę mūrinę bažnyčią. 1757 m. pradėtos gaminti čerpės stogui uždengti, ieškomas architektas bokšto projektui parengti. 1777 m. minima parapinė mokykla. 1797 m. bažnyčia perstatyta.

1803 m. į Rudaminą paskirtas klebonas Augustinas Polikarpas Marcejevskis (1761–1827 m.), vėliau Seinų pavyskupis, jis konsekravo bažnyčią; palaidotas Rudaminoje), rengė jaunuolius į kunigų seminariją. Vikaras Jurgis Dailidė (1838–1864 m.) bažnyčioje perskaitė 1863 m. sukilėlių manifestą, todėl areštuotas ir nuteistas mirti (1864 m. balandžio 1 d. sušaudytas).

1906 m. įsikūrė „Žiburio" draugijos skyrius (pirmininkas kunigas P. Andriulis). 1907 m. įsteigta biblioteka – skaitykla. Klebonas Jonas Giedraitis (mirė 1910 m.) pastatė mūrinę kleboniją. Klebono Jurgio Zieniaus rūpesčiu bažnyčia 1913 m. padidinta. 1985 m. pradžioje paskirtas klebonas Juozas Zdebskis (1929–1986 m.) bažnyčią suremontavo. Jis 1986 m. vasario 5 d. žuvo automobilio katastrofoje; palaidotas Rudaminoje, bažnyčios šventoriuje.

Architektūra
------------

Bažnyčia ankstyvojo baroko stiliaus, lotyniško kryžiaus plano, dvibokštė, su prieangiu. Vienanavė, dengta cilindriniu skliautu. Joje 5 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro.

Galerija
--------

* Rudaminos Švč. Trejybės bažnyčia 2022 m.
* Rudaminos Švč. Trejybės bažnyčios fasadas
* Švč. Trejybės bažnyčios pagrindinių durų fragmentas
* Rudaminos Švč. Trejybės bažnyčios šoninės durys
* Kryžiaus kelio stotis mūrinėje tvoroje, juosiančioje Rudaminos Švč. Trejybės bažnyčią
* Kun. Juozo Zdebskio kapas Rudamina 2022 liepa

Nuorodos
--------

* Parapijos puslapis Archyvuota kopija 2015-12-22 iš Wayback Machine projekto.
* Kultūros vertybių registras: Rudaminos Švč. Trejybės bažnyčios statinių kompleksas
* Bažnytiniai dokumentai
Vakarų Sibiro lygumos tyrai
**Vakarų Sibiro lyguma** (rus. *Западно-Сибирская равнина*), **Vakarų Sibiro žemuma** – viena didžiausių akumuliacinių lygumų Žemėje. Plyti Rusijoje, Vakarų Sibire, tęsiasi nuo Karos jūros šiaurėje iki Kazachijos kalvyno ir Altajaus priekalnių pietuose. Rytuose riboja Vidurio Sibiro plokščiakalnis, vakaruose – Uralo kalnai. Plotas ~3 mln. km². Paviršius plokščias, su nedideliais aukščio skirtumais (50-300 m). Vyrauja platūs, plokšti tarupiai, su pavieniais kalvagūbriais, skliautkalvėmis ir aukštumomis. Išskiriama Vasiuganės žemuma, Barabos, Išimo, Kulundos stepės. Pagrindiniai aukštumų masyvai – Paobės plynaukštė, Sibiro skliautagūbriai.

Klimatas kontinentinis, daugiausia vidutinių platumų bei subarktinis. Vidutinė sausio temperatūra -16 – -28 °C, liepos 4 d.- 22 °C. Per metus iškrenta nuo 200 mm kritulių stepėse ir tundroje iki 600 mm taigoje. Lygumos teritorija gausiai išraižyta upių. Didžiausios – Obė, Irtyšius, Jenisėjus, Ketė, Tazas, Tobolas, Puras. Daug ežerų (Čanų, Ubinsko ir kt.) iš kurių dalis druskingi. Labai gausu pelkių. Dirvožemį kausto amžinasis įšalas.

Šiaurėje vyrauja tundra ir miškatundrė, einant į pietus prasideda milžiniški pelkėtos taigos (eglės, balteglės, kedrai, pušys, maumedžiai) su lapuočių (uosių, beržų) ruožais plotai. Pietuose plyti miškastepių ir stepių plotai.

Vakarų Sibiro lygumoje glūdi gausūs naftos ir gamtinių dujų telkiniai.

Šaltiniai
---------

* Geografinis enciklopedinis žodynas. 1986 m. Maskva
|  |
| --- |
| **Klaipėdos uostamiesčio progimnazija** |
| [[Vaizdas:|Klaipėdos uostamiesčio progimnazija herbas|center|100px]] |
| Klaipėdos uostamiesčio progimnazija |
| **Adresas** | S. Daukanto g. 5, Klaipėda |
| **Direktorius(-ė)** | Irina Narkevičienė |
| **Mokinių skaičius** | 820 |
| **Įkūrimo data** | 1945 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** | 65 |
| **Pedagogų skaičius** | 72 |

**Klaipėdos uostamiesčio progimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Klaipėdoje, S. Daukanto g. 5 (pašto kodas: LT-92123) , vykdanti pradinio, pagrindinio (I dalies) ir neformaliojo švietimo programas rusų kalba. Įstaigos kodas 190438234.

Istorija
--------

1945 m. Kuršių aikštėje, dabartiniame S. Dacho progimnazijos pastate, duris atvėrė gimnazija rusakalbiams mokiniams. Po trejų metų gimnazijai tapus Klaipėdos 2-ąja vidurine mokykla ir įsikūrus Puodžių g. (dab. Klaipėdos karalienės Luizės jaunimo centras), jai suteiktas rusų rašytojo Maksimo Gorkio vardas. 1975 metais mokykla įsikėlė į naują pastatą S. Daukanto g. 5. 2005–2006 m. pastatas atnaujintas. Nuo 2007 m. tapo pagrindine mokykla, o 2015 m. įgijo progimnazijos statusą. Nuo 2022 m. pervadinta į Klaipėdos uostamiesčio progimnaziją.

Direktoriai
-----------

* 1975 m. Nina Kolyševa
* 1992 m. Aleksandras Barvenovas
* 2005 m. Irina Narkevičienė

Mokiniai
--------

* Sergejus Maslobojevas (g. 1987 m.), boksininkas, kovotojas
* Marija Šibajeva (g. 2002 m.), šachmatininkė

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pagrindiniai duomenys

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Klaipėdos uostamiesčio progimnazija** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Mokyklos svetainė
NKVD trejeto nuosprendis (rusų kalba). Kairėje: *Byla Nr. 7641 (...) Zinovjevas Petras Konstantinovičius, religinio kulto tarnautojas – buožė, kaltinamas tuo jog atvirai vedė k-p agitaciją, nukreiptą prieš Sovietų vyriausybę, platino provokacinius gandus apie Sovietų valdžios žuvimą ir kapitalizmo atstatymą*. Dešinėje nuosprendis - *sušaudyti*. Viršuje data, *1937 m. gruodžio 27 diena*.
**NKVD trejetas**, troika (rus.  *тройка НКВД*) – NKVD greitoji baudžiamoji grupė (kitaip vadinta rus. *внесудебная расправа*). NKVD trejetai buvo sukurti nuosprendžiams pagreitintai priiminėti.:

Tai buvo pripažįstama jog trys žmonės yra minimalus būtinas skaičius balsavimui, būtinam neva „demokratinio proceso" elementui. Pirmininkas dažniausiai būdavo tos teritorijos skyriaus NKVD vadovas, antrasis narys – respublikos, srities ar krašto prokuroras, trečiasis – atitinkamo krašto ar regioninio lygio komunistų partijos sekretorius. Jie perduodavo savo nuosprendžius šiuos vykdančiai operatyvinei grupei. Nuosprendžių vykdymo vieta ir laikas buvo slapti. Buvo dvi nuosprendžių kategorijos, pirmoji – sušaudyti, antroji – ištremti į darbo stovyklas. Abiems nuosprendžiams galiojo kvota (limitas). Pavyzdžiui, Baltarusijai limitas buvo 2000 sušaudymų ir 10000 ištrėmimų. Be N. Ježovo leidimo kvotos nebuvo galima viršyti, tačiau gauti šį leidimą buvo nesunku. Reikalavimai įrodymams buvo menki: galėjo pakakti žinutės iš anoniminio informuotojo. Šeimos nariai, įskaitant vaikus, buvo automatiškai teisiami kartu. Troikos nuosprendis buvo neapskundžiamas.

SSRS NKVD trejetai kovojo su buožėmis, nusikaltėliais ir antisovietiniais elementais. NKVD trejetai buvo sukurti 1937 m. ir panaikinti 1938 m. Po keleto metų daugelis troikų narių patys buvo areštuoti ir nuteisti.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  NKVD trejetas (anglų k.)
2. ↑  ТРО́ЙКИ. Большая российская энциклопедия.  Archyvuota kopija 2020-01-09 iš Wayback Machine projekto.
**Albertas Vytautas Baika** (g. 1934 m. lapkričio 21 d. Biržai) – Lietuvos akordeonininkas, muzikologas, humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

1958 m. baigė pramonės ekonomikos specialybę Vilniaus universitete, 1964 m. Lietuvos konservatorijoje baigė akordeono, dirigavimo klases. 1987 m. menotyros kandidatas.

1958–1965 m. Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniosios muzikos mokyklos dėstytojas, 1965–2001 m. Lietuvos muzikos akademijos dėstytojas, nuo 1989 m. docentas. 1978–1992 m. Lietuvos konservatorijos akordeonų orkestro vadovas.

Mokslinė veikla
---------------

Tiria Lietuvos armonikų tipo instrumentus, kaimo armonikininkų muzikavimą, kūrinių melodikos ypatybes.

Bibliografija
-------------

* Pradinių grojimo akordeonu įgūdžių formavimas vaikų muzikos mokykloje, 1977 m.
* Armonikų tipo instrumentai Lietuvoje ir atlikimo metodikos klausimai, 1984 m.
* Akordeono mokykla, 1985 m. 1998 m.
* Kaimo armonikos, 1994 m.
* Sudarė ir redagavo septynis lietuvių kompozitorių kūrinių akordeonui rinkinius, išleisti 1976-1985 m.
* Muzika armonikoms, kaimo armonikininkų rinkinys, 1998 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Birutė Žalalienė. *Albertas Vytautas Baika*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 450 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Karabulakas*Карабулак* |
| --- |
|              |
| *Įvažiavimas į miestą* |
|  |
| 

KarabulakasKarabulakas

43°18′00″ š. pl. 44°54′00″ r. ilg.﻿ / ﻿43.30000°š. pl. 44.90000°r. ilg.﻿ / 43.30000; 44.90000﻿ (Karabulakas)Koordinatės: 43°18′00″ š. pl. 44°54′00″ r. ilg.﻿ / ﻿43.30000°š. pl. 44.90000°r. ilg.﻿ / 43.30000; 44.90000﻿ (Karabulakas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Respublika** | Ingušija Ingušija |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1859 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2016) | 38 973  |
| **Plotas** | 84 km² |
| **Tankumas** (2016) | 464 žm./km² |
| **Altitudė** | 410 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Karabulakas |

**Karabulakas** (rus. ir ing. *Карабулак*) – miestas Rusijoje, Ingušijoje, Sunžos kairiajame krante, 9 km į vakarus nuo Sunžos gyvenvietės. Šalia eina plentas „Kaukazas" (Rostovas–Baku) bei geležinkelis. Kiek toliau šiaurėje iškyla Sunžos kalnagūbris. Cheminių reagentų, gelžbetoninių konstrukcijų, asfalto gamyba, naftos perdirbimas, miltų malimas. Veikia meno muziejus.

Gyventojai
----------

2010 m. 97,09 % miesto gyventojų buvo ingušai, 1,21 % – čečėnai, 0,82 % – rusai. Tarybiniais metais rusai sudarė gyventojų daugumą (74 % – 1970 m.).

Istorija
--------

1859 m. įkurta Karabulako kazokų stanica. Miesto tipo gyvenvietė nuo 1962 m. miestas – nuo 1995 m. Nuo 1991 m. Karabulake dažni etniniai konfliktai, teroro aktai (ypač nukreipti prieš rusus ir kitus nemusulmonus).