recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Mesua ferrea** |
| --- |
| Tikrasis gelžmedis (*Mesua ferrea*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Eilė: | Malpigijiečiai  *( Malpighiales)* |
| Šeima: | Kliuzijiniai  *( Clusiaceae)* |
| Gentis: | Gelžmedis  *( Mesua)* |
| Rūšis: | Tikrasis gelžmedis  *( Mesua ferrea)* |

 |

**Tikrasis gelžmedis** (*Mesua ferrea*) – Pietų ir Pietryčių Azijoje auganti medžių rūšis. Tradiciškai priskiriama kliuzijinių (*Clusiaceae*) šeimai, nors dabar jungiama prie naujai išskirtos puiklapinių (*Calophyllaceae*) šeimos. Šio medžio arealas apima tropinę Indiją ir Nepalą, Šri Lanką, Mianmarą, Tailandą, Indokiniją, Malaiziją, Filipinus, Sumatrą.

Užauga iki 30 m aukščio, turi drūtą (iki 2 m skersmens) kamieną. Žievė pelenų pilkumo su rausvarudžiu spindesiu. Lapai paprastieji, priešiniai, stambūs, 7-15 cm ilgio ir 1,5–3,5 cm pločio. Apatinė pusė balkšva. Žiedai dvilyčiai, 4–7,5 cm skersmens, turi 4 baltus žiedlapius ir keletą oranžinių kuokelių. Vaisius – kiaušiniškas, su 1-2 sėklomis. Tikrojo gelžmedžio mediena labai kieta, tvirta, sunki. Jos tankis – nuo 940 iki 1195 kg/m³ (esant 14 % drėgnumui). Sunkiai apdirbama, todėl naudojama geležinkelių, stambių statinių statyboms. Augalo žiedai, lapai, šaknys, sėklos pasižymi maloniu aromatu, todėl naudojamos smilkalų gamybai, liaudies medicinoje.

Tikrasis gelžmedis auga drėgnuosiuose tropikų miškuose, ypač upių slėniuose. Rytų Himalajuose ir Vakarų Ghatuose auga iki 1500 m aukštyje, Šri Lankoje – iki 1000 m aukštyje.

Medis Indijoje žinomas kaip ***nagčampa*** (hind. नागचंपा, IAST: *nāgcaṃpā*). Taip pat vadinamas *nāgakesara, nāgapuṣpa* („gyvačių gėlė"), Mianmare – *Kant Kaw*, Tailande – *bunnak*, Malaizijoje – *penaga*, Asame – *nahor*, angliški pavadinimai – *Ceylon ironwood, Indian rose chestnut* ir *Cobra’s saffron*.

* LapaiLapai
* ŽiedasŽiedas
* VaisiaiVaisiai
**Panevėžio medicinos mokykla**, *Panevėžio A. Domaševičiaus medicinos mokykla* – medikų ruošimo mokykla, veikusi Panevėžyje 1941–2002 m. 2002 m. tapo Panevėžio kolegijos Sveikatos, socialinės priežiūros ir edukologijos fakultetu.

Istorija
--------

1941 m. kovo 1 d. Panevėžyje ėmė veikti *gailestingųjų seserų kursai*. Kursų organizatorius ir mokymo planų sudarytojas buvo gydytojas terapeutas, vėliau – profesorius, medicinos mokslų daktaras Mykolas Marcinkevičius (1882–1987). Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui ir 1942 metų spalio 15 dieną išleidus pirmąją laidą, mokyklos darbas buvo nutrauktas.

1944 m. gruodžio 1 d. kursų veikla buvo atnaujinta, į juos priėmė 50 būsimų medicinos seserų ir akušerių. Pirmoji pokario medicinos seserų laida mokyklą baigė 1946 m. birželio
1946 m. rugsėjo mėn. buvo atidaryta dvimetė akušerių mokykla. Ji 1949 metų vasario 1 dieną buvo prijungta prie medicinos seserų mokyklos ir pavadinta respublikine *Panevėžio akušerių mokykla*. 1947 m. birželio mėn. mokyklą baigė pirmoji akušerių laida. Tuometinė mokykla buvo įsikūrusi Smėlynės gatvėje, šalia dabartinės VŠĮ Panevėžio ligoninės.

1953 m. mokykla pavadinta *Medicinos mokykla*. Pokario metu trūko sveikatos priežiūros specialistų, todėl 1954 m. buvo priimtas medicinos felčerių kursas. Jį 1956 m. baigė pirmoji medicinos felčerių laida.

1965 m. gruodžio 17 d. mokykla pavadinta *Panevėžio A. Domaševičiaus medicinos mokykla*, Panevėžyje gimusio ir ilgą laiką jame dirbusio gydytojo ginekologo Andriaus Domaševičiaus garbei.

1991 m. Lietuvos Respublikoje reformuojant specialiojo vidurinio mokymo sistemą, A.Domaševičiaus medicinos mokykla reorganizuota į aukštesniąją medicinos mokyklą.

1993 m. mokykla persikėlė į suremontuotas ir studijoms pritaikytas patalpas, kuriose ir dabar veikia.

1996 m. pradėti rengti bendrosios praktikos slaugytojai pagal slaugos studijų programą, parengtą kartu su kitomis šalies medicinos mokyklomis ir Danijos slaugių organizacija.
Nuo 1995 m. rengiami ergoterapeutų padėjėjai, nuo 1996 metų – kineziterapeutų padėjėjai, socialiniai darbuotojai.

Panevėžio medicinos mokykla vienintelė Lietuvoje ėmė rengti medicinos felčerius krašto apsaugai. 1996 m. išleista pirmoji felčerių krašto apsaugai laida.

1997 m. pradėti rengti burnos higienistai ir gydytojo stomatologo (dabar – gydytojo odontologo padėjėjai).

Reorganizacija
--------------

2002 m. rugpjūčio 30 d. medicinos mokykla kartu su kitomis Panevėžio miesto aukštesniosiomis mokyklomis ir Rokiškio kultūros mokykla buvo reorganizuota ir įsteigta Panevėžio kolegija. Medicinos mokykla tapo kolegijos Sveikatos, socialinės priežiūros ir edukologijos fakultetu.

Nuo 2003 m. organizuojamos studijos pagal individualiąsias programas asmenims, turintiems slaugytojo profesinę kvalifikaciją, įgytą medicinos mokykloje. Tai tęstinis mokymasis, skirtas asmeniui perkvalifikuoti, jo kvalifikacijai kelti, profesiniams įgūdžiams tobulinti.

Nuorodos
--------

* Kuzinkovas A. Užaitė L. Sveikatos priežiūros specialistų rengimas Panevėžyje Archyvuota kopija 2016-02-01 iš Wayback Machine projekto.
| **Leccinum aurantiacum** |
| --- |
| Tikrasis raudonviršis (*Leccinum aurantiacum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Baravykiečiai  *( Boletales)* |
| Šeima: | Baravykiniai  *( Boletaceae)* |
| Gentis: | Raudonviršis  *( Leccinum)* |
| Rūšis: | Tikrasis raudonviršis  *( Leccinum aurantiacum)* |

 |
| Binomas |
| ***Leccinum aurantiacum***(Bull.) Grey, 1821 |
|  Index Fungorum |

**Tikrasis raudonviršis**, *raudonviršis*, *raudonikis* (lot. *Leccinum aurantiacum*) – baravykinių (*Boletaceae*) šeimos, raudonviršių (*Leccinum*) genties grybų rūšis.

* **Augimo vieta**

Lapuočių, mišrieji, žolėti miškai, tik po drebulėmis.

* **Augimo laikas**

Vasara, ruduo.

* **Pagrindiniai požymiai**

Kotas apšepęs šviesiai rudais, vėliau – pilkai ar juodai rudais žvyneliais.

Vaisiakūniai dideli, mėsingi. Kepurėlė užauga iki 30 cm skersmens, plaušuota, oranžiškai raudona, geltonai raudona. Vamzdeliai balsvi, pilki, poros balsvos, senų – žalsvai, rudai pilkos. Kotas 5–20×3–6 cm, baltas, apaugęs pilkai rudais, vėliau – juodai rudais žvyneliais, pjaušeliais. Sporos 13–17×4–5 μm.

Būdingi požymiai: trama balta, įpjauta ar perlaužta greitai darosi pilkai melsva, pilkai violetinė, žalsvai rusva, juosva, malonaus kvapo ir skonio.

Auga lapuočių, spygliuočių, mišriuose miškuose, tik po drebulėmis.

Valgomas, labai vertingas.

Literatūra
----------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Tikrasis raudonviršis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 60 psl.
**Rimtas Kalpokas** (1908 m. balandžio 18 d. Miunchenas – 1999 m. rugpjūčio 4 d. Kaunas) – Lietuvos tapytojas, grafikas.

Biografija
----------

Tėvas Petras Kalpokas. 1929 m. baigė Kauno meno mokyklą, 1936 m. – Pramoninės dailės institutą Monzoje. 1935–1937 m. dėstė amatų mokykloje Kaune, 1935–1940 Kauno meno mokykloje, 1940–1943 m. Kauno taikomosios dailės institute, 1944–1951 m. Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute (Freskos ir mozaikos dirbtuvės vedėjas), 1951–1963 m. Kauno S. Žuko taikomosios dailės technikume, 1964–1979 m. Lietuvos dailės instituto Kauno skyriuje, nuo 1977 m. profesorius.

Kūryba
------

Nutapė peizažų („Javapjūtė pietų Italijoje" 1935 m. „Prie Židikų bažnyčios" 1939 m.), portretų (Gražina Didelytė, 1972 m. Algimantas Masiulis, 1982 m.). Sukūrė sienų tapybos (P. Ziberto šilko kombinate Kaune, 1964 m. Juodkrantės mokyklai, 1971 m. sgrafitai, freska „Drobės" fabriko Kaune, 1983 m.), grafikos kūrinių. Kūriniai skaidrių spalvų, giedros nuotaikos, lyriški. Nuo 1929 m. dalyvavo parodose, individualios parodos surengtos Kaune 1936 m. 1937 m. 1948 m. 1978 m. 1983 m. Vilniuje 1948 m. 1958 m. 1968 m. 1978 m. Helsinkyje ir Paryžiuje 1937 m. Niujorke 1939 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rima Rutkauskienė. *Rimtas Kalpokas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 229 psl.
**Argentinos lietuvių jaunimo sąjunga** (isp. *Union de Jovenes Lituanos de la Argentina*) – Argentinos lietuvių visuomeninė organizacija, veikianti Argentinoje nuo 1976 m. Adresas: Calle 7 (Genova) No.3593 e/159 y 160, Berisso (1923), Provincia de Buenos Aires. El. paštas: aljsajunga@yahoo. com. ar

Istorija
--------

Argentinos lietuvių jaunimo sąjunga įkurta 1976 m. Buenos Airėse Pasaulio lietuvių bendruomenės iniciatyva, Rasos Šoliūnaitės (ved. Poskočimienės) ir N. Burbaitės pastangomis. Pasaulio lietuvių jaunimo sąjungos padalinys, dalyvauja jos kongresuose. Argentinos lietuvių bendruomenės narė.

Turėjo dainininkų grupę „Žibutė" (vadovas J. Simanauskas). 1999 m. Buenos Airėse ir Rozarijuje surengė Pietų Amerikos lietuvių jaunimo II kongresą.

Pirmininkai
-----------

N. Burbaitė, G. Morkūnaitė, L. Gaidimauskaitė, Federico Mahne Zavickas, Jorgelina Lukošius, Juan Ignacio Fourment Kalvelis ir Germán Cagliardi Semenas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Argentinos lietuvių jaunimo sąjunga*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 760 psl.
| **Pogostemon cablin** |
| --- |
| Pačiulis (Pogostemon cablin)Pačiulis (*Pogostemon cablin*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Notreliečiai  *( Lamiales)* |
| Šeima: | Notreliniai  *( Lamiaceae)* |
| Gentis: | Pačiulis  *( Pogostemon)* |
| Rūšis: | Tikrasis pačiulis  *( Pogostemon cablin)* |

 |

**Tikrasis pačiulis** (*Pogostemon cablin*) − notrelinių (lūpažiedžių) šeimos daugiametis žolinis, vaistinis augalas arba puskrūmis, kilęs iš Pietryčių Azijos.

Pačiulis kilęs iš Filipinų salų. Jis auginamas Javos, Sumatros, Rejunjono, Singapūro, Seišelių ir Filipinų salose. Pagrindinis stiebas 70–100 cm aukščio, kero skersmuo 70–120 cm. Lapai priešiniai, tamsiai žali, plačiai kiaušiniški. Žiedai balti arba blyškiai alyviniai, susitelkę varputėmis arba menturiais. Vaisius − riešutėlis. Iš pačiulio lapų gaunamas eterinis aliejus, o džiovintais lapais naikinami vabzdžiai.

Pačiuliai dėl stipraus, specifinio kvapo šimtus metų naudojami kvepaluose, smilkaluose, kaip vaistai ir kaip vabzdžius atbaidančios medžiagos. Žodis *pačiulis* kilęs iš tamilų kalbos *patchai*, kuris reiškia žalias ir *ellai* − lapai. Pačiuliai mėgsta karštį, bet auga paunksmėje. Nudžiūna, jei jiems pritrūksta vandens, tačiau palaistyti iškart atsigauna. Žiedai kvepia stipriausiai. Pačiulius įmanoma dauginti sėklomis, tačiau jos tokios trapios, jog gabenant suyra, todėl pačiuliai dažniausiai dauginami ataugomis.

Pačiulių eterinis aliejus gydo nuo odos infekcijų. Jis gerai susitvarko su grybelinėmis ir bakterinėmis infekcijomis, kovoja su virusais. Pačiulių eterinis aliejus itin tinka plaukams, ypač suveltiems, prižiūrėti.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Tikrasis pačiulis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Produktai iš pačiulio (anglų k.)
| **Brosimum utile** |
| --- |
|  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Eilė: | Erškėtiečiai  *( Rosales)* |
| Šeima: | Šilkmediniai  *( Moraceae)* |
| Gentis: | Pienmedis  *( Brosimum)* |
| Rūšis: | Tikrasis pienmedis  *( Brosimum utile)* |

 |

**Tikrasis pienmedis** (*Brosimum utile*) – šilkmedinių (*Moraceae*) šeimos medžių rūšis, paplitusi tropiniuose Centrinės ir Pietų Amerikos regionuose, auginama Azijoje.

Aukštis iki 30 m. Šaknys masyvios. Lapai dideli, padengti plaukeliais. Žiedai vienalyčiai, kreminės ar gelsvos spalvos, susitelkę į galvutės formos žiedynus. Tikrasis pienmedis kaip ir dauguma kitų šilkmedinių augalų išskiria pienišką sulą (lateksą), tačiau priešingai nei daugumos – šio augalo lateksas nenuodingas, o tinkamas maistui. 57 % jo sudėties sudaro vanduo, 37 % – augalinis vaškas, 5-6 % – cukrūs ir dervos. Pasižymi balzaminiu aromatu ir tiršta konsistencija. Tropiniuose kraštuose tikrojo pienmedžio lateksas dažnai naudojamas kaip karvės pieno pakaitalas (nes negenda, tinkamas maišymui su vandeniu). Verdant paviršiuje susidaro vaško sluoksnis, kurį nugriebus gaminamos žvakės ir natūrali guma. Augalo mediena vertinga.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Грудзинская И. А. Семейство тутовые (Moraceae). // Жизнь растений. В 6-ти т. Т. 5. Ч. 1. Цветковые растения / Под ред. А. Л. Тахтаджяна. – М.: Просвещение, 1980. – С. 268–279.
| **Festuca pratensis** |
| --- |
| *Tikrasis eraičinas* |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Lelijainiai  *( Liliopsida)* |
| Poklasis: | Lelijažiedžiai  *( Liliidae)* |
| Šeima: | Migliniai  *( Poaceae)* |
| Gentis: | Eraičinas  *( Festuca)* |
| Rūšis: | Tikrasis eraičinas  *( Festuca pratensis)* |

 |

**Tikrasis eraičinas** (*Festuca pratensis*) – miglinių (*Poaceae*) šeimos eraičinų (*Festuca*) genties augalų rūšis.

Stiebas iki 120 cm aukščio, belapis. Lapai plokšti, 3–5 mm pločio. Universali, vertinga, maistinga pašarinė varpinė žolė, naudojama visiems mišiniams. Atspari šalčiui, vidutiniškai reikli, tačiau atolingumas nedidelis – 9-10 balų.

Tikrasis eraičinas dažnas visoje Lietuvoje, salpinėse pievose prie didesnių upių sudaro ištisus sąžalynus. Pačiai auginamas ganyklose. Mėgsta drėgną, derlingą dirvą.

Veislės: *Dotnuvos pirmas*, *Kaita* ir kt.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Tikrasis eraičinas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 516
**Panditas** (skr. पण्डित = IAST: *paṇḍita-*) – hinduizme reiškia tradicinį išsilavinimą įgijusį asmenį, savo srities žinovą. Panditas moka sanskritą, gali būti įvairių klasikinių menų, religijos, menų (gramatikos, teisės ir religinių apeigų, vedinės astrologijos, filosofijos ar klasikinės muzikos, poezijos ir šokio) žinovas.

Panditais vadinami vyrai brahmanai, mintinai mokantys dalį vedų ir savo žinias tradiciniu būdu perduodantys mokiniams. Yra išimčių, kai panditėms tapo moterys (pvz. Ramabai Sarasvatė, 1858–1922 m.).

Britų Indijoje panditais vadinti dharmašastrų žinovai, padėję britų kolonijinio aparato teisininkams spręsti hinduizmo teisės klausimus. Iš čia šis žodis pateko į anglakalbę leksiką (angl. *pundit*) ir dabar taip masinėje žiniasklaidoje vadinami įtakingi intelektualai, savo srities specialistai.

Budizme taip pat naudojama pandito sąvoka – Tibeto budistų pančenlama reiškia „panditas čenpo lama", arba „lama didysis panditas", Rusijos budistų lyderis – pandidas chambo lama.

Žodis *paṇḍita-* kildinamas iš prakritų *paṇṇā-* < skr. *prajñā* („žinojimas, supratimas"); plg. pali *sa-ppañña-* „žinovas; turintis supratimą").

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kazimieras Seibutis. *panditas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVII (On-Peri). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2010
2. ↑  Manfred Mayrhofer. *Etymologisches Wörterbuch des Altindoarischen*, II. Heidelberg: Carl Winter Verlag, 1996. p. 70–71
**Danutė Stanelienė** (dar *Danutė Markauskienė*, 1922 m. balandžio 20 d. Pelucmurgių kaime, dabar Liubavo seniūnija Kalvarijos savivaldybėje – 1994 m. rugpjūčio 8 d. palaidota Vilniuje) – Raudonosios Armijos viršila, viena žinomiausių Raudonosios Armijos kulkosvaidininkų, pilna Šlovės ordino kavalierė (pirmoji taip apdovanota moteris Raudonojoje Armijoje). Kariavo 167-ajame šaulių pulke 16-oje Lietuviškojoje divizijoje Baltarusijoje, Lietuvoje, Rytų Prūsijoje. Apdovanota visų trijų laipsnių Šlovės ordinais (1943, 1944, 1945), kas prilyginama Tarybų Sąjungos Didvyrio vardui, tik retesnis dalykas.

Gimė 1922 m. balandžio 20 d. Pelucmurgių kaime (dabar Liubavo seniūnija Kalvarijos savivaldybėje) valstiečių šeimoje. Baigė 4 klases. Karo pradžioje buvo evakuota į Jaroslavlio sritį, kur dirbo kolūkyje.

1942 m. savanore stojo į Raudonąją Armiją. Baigė kulkosvaidininkų kursus. Fronte nuo 1942 m. gruodžio.

1943 m. gruodžio 16 d. kautynėse pakeitė kulkosvaidžių skyriaus vadą. Po to, kai likę skyriaus kariai buvo sužeisti ar nukauti Stanelienė likusi viena ugnimi palaikė atakuojančius savo pėstininkus. Už tai eilinė Stanelienė buvo apdovanota 3-iojo laipsnio Šlovės ordinu (Nr. 1303).

1944 m. liepos 1-10 d. seržantė Stanelienė netoli Polocko (Baltarusija) kulkosvaidžio ugnimi atrėmė 10 vokiečių kontratakų ir sunaikino apie 40 vokiečių kareivių. Už tai ji buvo apdovanota 2-jo laipsnio Šlovės ordinu (Nr. 3968).

1944 m. spalio 8 d. mūšyje dėl Vainuto (Lietuva) sunaikino vokiečių snaiperį, tris automatininkus ir vieną pėstininką paėmė nelaisvėn. Už tai buvo apdovanota 1-iojo laipsnio Šlovės ordinu (Nr. 38) ir tapo pilnu Šlovės ordino kavalieriumi bei pirmąja moterimi, tapusia tokiu kavalieriumi.

Po karo
-------

1945 m. viršila D. Stanelienė buvo demobilizuota. Dirbo LTSR Ministrų taryboje bei Aukščiausioje Taryboje referente.

Mirė 1994 m. rugpjūčio 8 d. Palaidota Vilniuje.

Nuorodos
--------

* Станилиене (Маркаускене) Дануте Юргио. 20. 4. 1922 - 8. 8. 1994. Полный Кавалер ордена Славы

Apdovanojimai
-------------

* 1, 2 ir 3 laipsnių Šlovės ordinai
* Spalio revoliucijos ordinas
* 1 laipsnio Tėvynės karo ordinas
* Darbo raudonosios vėliavos ordinas
* TSRS medaliai
| **Vitis vinifera** |
| --- |
| Tikrasis vynmedis (*Vitis vinifera*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Šeima: | Vynmediniai  *( Vitaceae)* |
| Gentis: | Vynmedis  *( Vitis)* |
| Rūšis: | Tikrasis vynmedis  *( Vitis vinifera)* |

 |

**Tikrasis vynmedis** (*Vitis vinifera*) – vynmedinių (*Vitaceae*) šeimos augalų rūšis. Natūraliai paplitusi Viduržemio jūros regione, vidurio Europoje, pietvakarių Azijoje.

Tai sumedėjusi vijoklinė liana. Ūgliai turi ūselius, kurie kabinasi už atramų, ir gali nusitęsti iki 25 m ir daugiau. Lapai stambūs, 3–5 skiaučių. Vaisiai – vynuogės: žalios, tamsiai raudonos arba mėlynos sultingos uogos, susitelkusios į tankias arba retesnes kekes, prisirpsta rugpjūčio-rugsėjo mėnesiais.

Auginama soduose, vynuogynuose, prie sodybų. Valgomos šviežios uogos, sudžiovintos uogos (razinos) vartojamos kaip konditerinis prieskonis. Iš vynmedžio uogų gaminamas vynas, sultys, stiprieji alkoholiniai gėrimai. Vynuogininkystės atsiradimas datuojamas žalvario amžiumi (kai sukultūrintas tikrasis vynmedis). Pastarasis turi didžiausią ekonominę reikšmę.

  

* Vynuogė
* Žiedai
* Ūsai
* Vynuogynas Italijoje

Išnašos
-------

1. ↑  *Vynuogininkystė*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, XII t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1984. T.XII: Vaislapėlis-Žvorūnė, 287 psl.
2. ↑  *Vynmedis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Venk–Žvo). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2014
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

*Šis straipsnis apžvelgia senovinę Pandijos valstybę Pietų Azijoje. Apie to paties pavadinimo viduramžių imperiją žiūrėti straipsnį Pandijų dinastija*

|  |
| --- |
| **Tamil Nadu istorija** |
| Tamilų priešistorė |
| Sangamo laikotarpis |
| Čera, Čola, Pandija |
| Kalabharai |
| Palavų dinastija, Pandijų dinastija |
| Čolų dinastija |
| Madurajaus sultonatas |
| *Vidžajanagaros imperija* |
| Najakai |
| *Britų Indija* |
| Tamil Nadu |

**Pandija** (tamilų k. பாண்டியர்) buvo senovinė tamilų valstybė, Pietų Indijoje, Tamilakame (piečiausioje jo dalyje). Ji klestėjo III a. pr. m. e. – II amžiais.

Kad atskirti nuo to paties pavadinimo toje pačioje vietoje prasidėjusios valstybės, egzistavusios VI–XIV a. (viduramžių pandijų, jie vadinami **Senaisiais Pandijais**.

Vienu metu su Pandija Tamilnadą valdė dar dvi svarbios valstybės: Čera vakaruose ir Čola pietuose.

Senųjų pandijų sostinė buvo jūrinis uostas Korkajus, vėliau taip pat Madurajus.

Istorija
--------

Pandijos valstybė į pietus nuo Čolos
Pandijų valstybė yra daug minima senuosiuose tamilų tekstuose iš sangaminio laikotarpio. Daug jų yra legendos, tačiau yra ir istorinių duomenų. Pandiją mini graikų ir kinų šaltiniai.

Pirmieji valdovai pamažu konsolidavo valdžią iš Korkajaus uosto, užkariaudami priešiškus genčių vadus. Nedundž Čelijano II laikais valstybė siekė ir vakarinį krantą. Nedundž Čelijanas III yra laikomas didžiausiu Pandijos valdovu, nes jo laikais Pandijos ekspansija apkarpė ir kaimynių Čolos bei Čeros valdas.

Pandijoje buvo puikiai organizuota administracija, klestėjo ankstyvoji tamilų literatūra ir senovinė religija, parašytas Tirukuralas, žymiausias tamilų literatūros kūrinys.

Valstybės istorija nutrūko III a. visą Tamilakamą užvaldžius Kalabharams. Tačiau valdovų dinastijos seka buvo išlaikyta, ir Pandija vėl atgimė VI a. kaip Viduramžių pandijos.

Valdovai
--------

* Nedunj Cheliyan I (Aariyap Padai Kadantha Nedunj Cheliyan)
* Pudappandiyan
* Nedunj Cheliyan II (Pasumpun Pandiyan)
* Mudukudumi Paruvaludhi
* Nedunj Cheliyan III (Talaiyaalanganathu Seruvendra Nedunj Cheliyan)
* Nan Maran
* Maran Valudi
* Musiri Mutriya Cheliyan
* Ukkirap Peruvaludi
| **Danutė Milašienė** |
| --- |
| Gimė | 1950 m. (~73 metai)Pakruojis |
|  |
| Veikla | teisininkė |
| Sritis | teisė |
| Organizacijos | Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų skyrius |
| Pareigos | teisėja |
|  |
| Alma mater | 1974 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultetas |

**Danutė Milašienė** (g. 1950 m. Pakruojyje) – teisininkė, Apeliacinio teismo teisėja.

Biografija
----------

1968 m. baigė Šiaulių 7-ąją vidurinę mokyklą.
1974 m. Vilniaus universiteto (VU) Teisės fakultete baigė teisę, įgijo teisininko kvalifikaciją.

Nuo 1974 m. gamybinio susivienijimo „Vilma" pretenzijonistė, nuo 1976 m. LR Socialinio aprūpinimo ministerijos vyr. revizorė, nuo 1980 m. Prekybinių įrengimų ir inventorizacijos bazės juriskonsultė, nuo 1987 m. Vilniaus miesto Spalio revoliucijos prokuratūros prokuroro padėjėja, nuo 1990 m. Vilniaus miesto prokuratūros Bendrosios kompetencijos skyriaus prokurorė, nuo 1992 m. Vilniaus miesto 2-ojo apylinkės teismo, nuo 1996 m. spalio Lietuvos apeliacinio teismo teisėja.

Moka lietuvių, rusų kalbas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  CV Archyvuota kopija 2010-03-06 iš Wayback Machine projekto. (Teismai.lt)
**Danutė Lašienė** (g. 1943 m. kovo 13 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytoja terapeutė, endokrinologė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.

Biografija
----------

Vyras Liudvikas Lašas. Danutė Lašienė 1966 m. baigė Kauno medicinos institutą. 1992 m. habilituota biomedicinos mokslų daktarė.

1966–1971 m. dirbo gydytoja Kauno ligoninėse. 1971–1979 m. dirbo Kauno medicinos universiteto (iki 1989 m. Kauno medicinos institutas, 1989–1998 m. Kauno medicinos akademija) Širdies ir kraujagyslių sistemos fiziologijos ir patologijos institute, 1978–1991 m. – TSRS medicinos mokslų akademijos Eksperimentinės endokrinologijos ir hormonų chemijos instituto Kauno filiale. Nuo 1991 m. dirba Kauno medicinos universiteto Endokrinologijos institute, 1996–2004 m. Vaikų endokrinologijos, nuo 2004 Bendrosios endokrinologijos laboratorijos vadovė, nuo 1996 m. profesorė. Dviejų išradimų autorė.

Mokslinė veikla
---------------

Parengė hipotalamo ir hipofizės sistemos bei periferinių belatakių liaukų funkcinės būklės tyrimo, žemaūgių pacientų registro, stebėsenos, gydymo metodiką, ištyrė keletą augimo hormono preparatų. Nagrinėja osteoporozės ir nutukimo mechanizmus. Pasaulinės augimo hormonų tyrimo asociacijos, Tarptautinės endokrinologų draugijos, Tarptautinio osteoporozės fondo narė. Parašė daugiau kaip 200 mokslinių straipsnių.

Bibliografija
-------------

* Žmogaus somatolropinas, monografija, su L. Lašu, 1981 m. rusų kalba
* Nutukimas ir jo gydymas, monografija, su L. Lašu, 1998 m.
* Žmogaus augimo hormonas, jo deficitas ir gydymas, monografija, su L. Lašu, 2003 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Danutė Lašienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 555 psl.
| **Danutė Murauskienė** |
| --- |
| Gimė | 1946 m. rugsėjo 28 d. (76 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | dailininkė restauratorė |
| Organizacijos | Prano Gudyno restauravimo centras |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Danutė Murauskienė** (g. 1946 m. rugsėjo 28 d. Vilnius) – Lietuvos dailininkė restauratorė.

Biografija
----------

1964–1969 m. studijavo vokiečių kalbą Vilniaus universitete. 1977 m. 1980 m. stažavo Maskvoje, nuo 1981 m. aukščiausios kategorijos tekstilės dailininkė restauratorė.

Nuo 1972 m. dirba Lietuvos dailės muziejus restauravimo dirbtuvėse (nuo 1979 m. Prano Gudyno restauravimo centras), 1984–1998 m. Tekstilės restauravimo skyriaus vedėja. 1988–1990 m. ir 1991–1995 m. dėstė Kauno kolegijoje (iki 1989 m. Kauno S. Žuko taikomosios dailės technikumas, 1989–2000 m. Kauno aukštesnioji meno mokykla).

Darbai
------

Svarbiausi restauruoti XVIII a. tekstilės kūriniai: siuvinėta ir tapyta ant šilko kiniška širma (1980 m.), reljefinio siuvinėjimo arnotas (1989 m.), vyskupo liturginis apavas (2002 m.), rekonstruota kontušo juosta (2006 m.), XVII a. gobelenai: Flandrijos manufaktūros „Panas ir Siringa", su kitais, 1992–2002 m.), Briuselio – „Lapių medžioklė" (su J. Bogdanaite, 2005–2009 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Nijolė Žilinskienė. *Danutė Murauskienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 599 psl.
**Vievio stačiatikių vienuolynas** – nuo XIV a. iki 1810 m. Vievyje veikęs stačiatikių vyrų vienuolynas.

Istorija
--------

Manoma, kad pirmasis vienuolynas buvo įkurtas dar XIV a. kai kunigaikštis Gediminas savo stačiatikės žmonos Polocko kunigaikščio dukros Jaunės garbei leido čia įsikurti stačiatikių vienuoliams. Vienuolynas suklestėjo XV a. – XVI a. stačiatikiai jautėsi dėkingi kunigaikščiui ir buvo aktyvūs religinės bendruomenės nariai. XV a. pradžioje – XVI a. viduryje stačiatikybės židiniu rūpinosi garsūs didikai ir bajorai: Valavičiai, Tiškevičiai, Oginskiai, Pacai ir Giedraičiai. Gyvendami apsupti stačiatikių lietuviai patys pradėjo priimti stačiatikių religiją. Prie vienuolyno buvo atidaryta mokykla, kurioje pamokos vykdavo senąja slavų kalba. Stačiatikybė skatino mokslą, ir Vievis buvo vienas didesnių švietimo centrų.

Po Liublino unijos stačiatikiams Vievyje atėjo prasti laikai: pradėjo mažėti vienuolių, paseno cerkvė, buvo uždaryta mokykla, nutrūko parama ir iš beveik visų buvusių rėmėjų. Daugelis jų po Bresto unijos tapo unitais arba perėjo į katalikybę. Bajoras Bogdanas Oginskis brolijai padovanojo 3 kaimus, 500 dešimtinių žemės, ežerą. Brolija suremontavo cerkvę, kuri priklausė vienuolyno ir spaustuvės pastatams. Pats Bogdanas Oginskis buvo uolus stačiatikybės puoselėtojas ir unitų priešininkas. Jis buvo vienas iš nedaugelio, atsilaikiusių prieš unitų įtaką. B. Oginskio vaikai taip pat liko ištikimi tėvo nuostatoms.

Prie vienuolyno XVII a. pradžioje įsteigta spaustuvė, 1611–1660 m. spausdinusi knygas kirilica. Pirmieji jos leidiniai buvo maldaknygės bažnytine slavų kalba. 1619 m. čia išspausdinta M. Smotrickio „Slavų gramatika" (*Грамматики славенския правилное Синтагма*) – viena pirmųjų bažnytinės slavų kalbos gramatikų (iš jos mokėsi ir Michailas Lomonosovas, pavadinęs knygą „mokslingumo vartais"). Iki 1660 m. spaustuvė išleido 25 knygas rusų (bažnytine slavų) ir lenkų kalbomis. Tarp knygų vyravo religinė ir poleminė literatūra, nukreipta prieš unitus ir jėzuitus.

1810 m. uždaryta cerkvė ir vienuolynas. Jis ir iki tol veikė su pertrūkiais – kartais jame gyvendavo vos po kelis vienuolius, kartais – visiškai nė vieno. Jau po kelerių metų cerkvę, vienuolyną ir spaustuvę apiplėšė ir sudegino pro šalį ėję Napoleono kariai. Tada Vievio stačiatikių bendruomenė apie keturiasdešimt metų neturėjo savų maldos namų, kai 1843 m. buvo pastatyta Vievio Dievo Motinos Ėmimo į dangų cerkvė, o vienuolynas atstatytas nebuvo.

Literatūra
----------

* Szlewis G.: Prawosławnyje chramy Litwy. Swiato-Duchow Monastyr, 2006, s. 111-112. ISBN 9986559626.
* Pawluczuk U. A.: Życie monastyczne w II Rzeczypospolitej. Wydawnictwo Uniwersytetu w Białymstoku, 2007, s. 27. ISBN 978-83-7431-127-4.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vievio Dievo Motinos Ėmimo į dangų cerkvė Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto.
| **Danutė Mušinskaitė** |
| --- |
| Gimė | 1917 m. vasario 8 d.Padievytis, Laukuvos valsčius |
| Mirė | 1988 m. spalio 1 d. (71 metai)Kaunas |
|  |
| Veikla | pedagogė, vienuolė, pasipriešinimo sovietiniam okupaciam režimui dalyvė |
|  |
| Alma mater | 1940 m. Vytauto Didžiojo universitetas |

**Danutė Apolonija Mušinskaitė** (1917 m. vasario 8 d. Padievytyje, Laukuvos valsčius – 1988 m. spalio 1 d. Kaune) – Lietuvos pedagogė, vienuolė (kazimierietė), pasipriešinimo sovietiniam okupaciam režimui dalyvė.

Biografija
----------

1934 m. baigusi Tauragės aukštesniąją komercijos mokyklą, įstojo į kazimieriečių vienuolyną Pažaislyje, o kartu ir į Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos-filosofijos fakultetą studijuoti lituanistikos. 1938 m. davė įžadus ir tapo vienuole seserimi Sofija. 1940 m. baigusi studijas įgijo lietuvių kalbos ir literatūros dėstytojos specialybę.

1940–1941 m. mokytojavo Viekšniuose, 1941–1945 m. Kupiškyje, 1945–1947 m. Ramygaloje, 1947–1950 m. Žagarėje. 1950 m. atleista be teisės dirbti šį darbą.

1951 m. įsidarbinusi registratore Pagryžuvio tuberkuliozės sanatorijoje rašomąja mašinėle spaudino ir platino Bernardo Brazdžionio knygą „Per pasaulį keliauja žmogus". Taip pat platino ir savo sukurtų eilėraščių rinkinius „Benamiai", „Apie dainą ir sielą", „Kryžiaus kelias", „Ugnies krikštas" ir kt. Eilėse vienuolė ir pedagogė ragino nepasiduoti prievartai.

1960 m. liepos 11 d. saugumo operatyviniai darbuotojai jos bute padarė kratą ir rado daug mašinraščiu padaugintos literatūros, religinio turinio knygų. Liepos 22 d. suimta, apkaltinta tuo, kad daugino ir tarp ligonių bei pažįstamų platino antisovietinę literatūrą. Spalio 12 d. LSSR Aukščiausiojo teismo posėdyje nuteista 4 metams nelaisvės, bylos daiktiniai įrodymai – knygos – sudegintos. Iki 1964 m. kalėjo Novelsko ir Mordovijos lageriuose. Grįžusi iš lagerio dirbo Tauragės keramikos gamykloje drenažo vamzdelių krovėja, slaugė ligonius, buvo nuolat kontroliuojama KGB. 1977 m. tapo pensininke. Apsigyveno pas kongregacijos seseris Kaune.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Danutė Mušinskaitė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. - 627 psl.
2. ↑  Nijolė Gaškaitė-Žemaitienė. Ji nebuvo vėjo lankstoma nendrelė...
| **Adamas Michnikaslenk. *Adam Michnik*** |
| --- |
|  |
| A. Michnikas Liubline, 2011 m. |
| Gimė | 1946 m. spalio 17 d. (76 metai)Varšuva, Lenkija |
|  |
| Veikla | Žurnalistas, istorikas |
|  |
|  **Vikiteka** | Adam Michnik |

**Adamas Michnikas** (lenk. *Adam Michnik*, g. 1946 m. spalio 17 d. Varšuvoje, Lenkijoje) – lenkų disidentas, istorikas, vienas iš judėjimo „Solidarumas" įkūrėjų, eseistas, politinis publicistas, Lenkijos laikraščio „Gazeta Wyborcza" vyriausiasis redaktorius.

Biografija
----------

1964 m. pradėjo studijuoti istoriją Varšuvos universitete. Kelis kart buvo pašalintas už rengiamas „netinkamas" diskusijas. 1968–1989 m. vienas iš demokratinės Lenkijos opozicijos įkūrėjų.
1968 m. A.Michnikas dalyvavo studentų protesto akcijose Lenkijos politinės krizės metu. 1968-1970 m. buvo įkalintas. Ankstyvais 1970-aisiais A.Michnikas plėtojo teoriją apie valstybės ir visuomenės santykius, grindžiamus naująją evoliucija, kuri atmetė komunistų siūlomas reformas kaip apgaulę. 1977-1989 m. buvo pogrindinės (samizdato) spaudos redaktorius ir bendradarbis. 
A. Michniko straipsnių galima rasti pasinaudojant slapyvardžiais Andrzej Zagozda ar Andrzej Jagodziński.

Įvertinimai
-----------

* 1989 m. Europos metų žmogus
* 2006 m. Dan David prizas
* 2010 m. Baltojo Erelio ordinas
* 2011 m. Gėtės medalis
* 2012 m. Klaipėdos universiteto garbės daktaras
* 2014 m. Laisvės premija

Knygos
------

* *Letters from Freedom: Post-Cold War Realities and Perspectives*, vertė Jane Cave, 1998 m.
* *Church and the Left*, (redagavo David Ost), 1992 m.

Nuorodos
--------

Vikicitatos 

Wikiquote logoWikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***Adam Michnik***

*
| **Adomas Krupskislenk. *Adam Krupski*** |
| --- |
| Gimė | 1706 m. liepos 7 d.Vilnius,  Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė |
| Mirė | 1748 m. kovo 8 d. (41 metai)Naugardukas,  Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė |
|  |
| Veikla | Katalikų bažnyčios kunigas, filosofijos profesorius, jėzuitas |

**Adomas Krupskis** (lenk. *Adam Krupski*, blrs. *Адам Крупскі*; 1706 m. liepos 7 d. Vilnius – 1748 m. kovo 8 d. Naugardukas) – filosofijos profesorius, jėzuitas, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės, Katalikų bažnyčios kunigas, teisininkas ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės teisės žinovas, autorius.

Biografija
----------

1723 m. liepos 14 d. Vilniuje įstojo į Jėzuitų ordiną. Įgavęs išsilavinimą, nuo 1736 m. dėstė retoriką Polocko Jėzuitų kolegijoje. 1737 m. tapo mokyklos prefektu Alūkstoje. Vėliau dėstė filosofiją Minske ir Kražiuose. Nuo 1742 m. buvo Jėzuitų prokuratorius provincijoje. Nuo 1746 m. iki mirties A. Krupskis toliau dėstė filosofiją Jėzuitų kolegijoje Naugarduke. Savo pedagoginėje veikloje laikėsi Apšvietos idėjų. Yra išlikusios jo ranka rašytos filosofijos paskaitos.

Išnašos
-------

1. 1 2 3  **(**lenk.**)** «Encyklopedia wiedzy o jezuitach na ziemiach Polski i Litwy 1564—1995», Oprac. Ludwik Grzebień i inni. — Kraków 2004. — S. 335.
2. ↑  **(**rus.**)** *Самохвалов Дмитрий*, «Краткая история Беларуси», Litres, 2019 г. — 119 с. ISBN 978-5-04-201652-3

Nuorodos
--------

* **(**lenk.**)** Encyklopedia wiedzy o jezuitach na ziemiach Polski i Litwy, 1564—1995, Opracował Ludwik Grzebień SJ przy współpracy zespołu jezuitów, Wydz. Filozoficzny TJ, Kraków, 1996 s. XVI + 90 (в PDF, svetaine Ignatianum) 2004 r. — 880 s. — ISBN 83-7097-293-4
Koordinatės: 54°47′04″š. pl. 24°54′30″r. ilg.﻿ / ﻿54.78455°š. pl. 24.908287°r. ilg.﻿ / 54.78455; 24.908287

|  |
| --- |
| **Vievio sanatorinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Vievio sanatorinė mokykla herbas|center|100px]] |
| Vievio sanatorinė mokykla |
| **Adresas** | Paneriai, Elektrėnų savivaldybė |
| **Direktorius(-ė)** | Alia Katalynienė |
| **Mokinių skaičius** | 120 |
| **Įkūrimo data** | 1969 m. |
| **Uždarymo data** | 2012 m. |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 32 |

**Vievio sanatorinė mokykla** – buvusi valstybinė dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Paneriuose, Elektrėnų sav. vykdžiusi pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Buvęs įstaigos kodas 190987076. Steigėja – Lietuvos Respublikos švietimo ir mokslo ministerija.

Į mokyklą buvo nukreipiami vaikai iš visos Lietuvos, sergantys širdies, kraujagyslių ligomis, reumatu ir smegenų pakenkimais. Priimami 7–16 amžiaus vaikai, lankantys bendrojo lavinimo mokyklos pirmas-dešimtas klases.

Istorija
--------

2014 m.
Mokykla įkurta 1969 m. buvusiame Panerių dvare, Panerių kaime. Restauruotas senas namas parke, jame įrengti žaidimų kambariai, miegamieji pradinių klasių auklėtiniams, svetainė. Prie mokyklos mokiniai su mokytojais įrengė baseiną, augino daržoves, užveisė rožyną, tiesė kelelius. Pastačius naują pastatą, suvažiavo vaikai iš visos Lietuvos su įvairiomis ligomis.

2012 m. išleidus paskutinę – 44-ąją – dešimtokų laidą ir uždarius mokyklą, be darbo liko 60 mokyklos darbuotojų, iš jų – 39 pedagogai. Mokykloje gydėsi, gyveno ir mokėsi daugiau nei 100 vaikų, turinčių specialiųjų poreikių.

Direktoriai
-----------

* 1970 m. P. Marcinka;
* 1994 m. Adolfas Jonas Lukošius.
* 2007 m. A. Katalynienė

**Mokykloje dirbę mokytojai:**
Malvina Miliūtė, Silvija Gerikienė, Jurevičius, Zenonas Paulavičius, Vanda Malaiškienė, Jonas Balkus, Veronika Guobienė, Algis Guobys, Valerija Pinelienė, Zita Lukošienė, Tamara Ščerbakova, Elena Marcinkienė, Janina Kazokienė, Tautvydas Zamalis, Dijana Zamalienė, Lilijana Mickūnienė, Nijolė Marcinkienė, Laimutė Višniauskaitė, Rasa Selickaitė, Vilija Grudytė, Gražina Jurevičienė, Asta Marcinkevičienė.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2014-07-15 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė Archyvuota kopija 2007-09-22 iš Wayback Machine projekto..
Tradicinės formos bumerangas
**Bumerangas** – lenktas, dažniausiai medinis, svaidomasis ginklas. Bumerangų yra dvi grupės – grįžtantieji bumerangai ir negrįžtantieji bumerangai.

Istorija
--------

Panašūs į bumerangus ginklai buvo naudojami įvairiose kultūrose. Tyrinėtojai Europoje yra radę senovinius svaidomus kirvius, kurie būdavo svaidomi kaip bumerangai. Egipte išskirtinai faraonai naudojo specialias lazdas medžioti paukščiams.

Paprastai bumerango gimtine laiko Australiją, nes Australijos aborigenai tūkstančius metų iki šiol medžioja bumerangais. Senovėje bumerango tipo ginklus naudojo ir kituose kraštuose. Bumerango pavadinimas kilo nuo vienos iš Australijos genčių, gyvenusių į pietus nuo Sidnėjaus.

Negrįžtantieji bumerangai
-------------------------

Nemaža dalis Australijos aborigenų naudotų bumerangų buvo negrįžtantys:

* Svaidomi, bet negrįžtantys. Tokie buvo nemaža dalis kovinių ir medžioklinių bumerangų, kurie būdavo naudojami nesitikint, kad parskris. Svaidomieji koviniai ir medžiokliniai (stambesniems gyvūnams – kengūroms, emu) medžioti) bumerangai turi būti pakankamai sunkūs, kad pataikę darytų rimtą žalą.
* Nesvaidomi. Tokie bumerangai – tiesiog tam tikros formos lazdos, naudotos kirstynėse.

Grįžtantieji bumerangai
-----------------------

Teisingai sviestas grįžtantysis bumerangas kilpos pavidalo trajektorija skrenda oru tam tikrą atstumą, sukasi ir parskrieja atgal. Pataikęs į ką nors bumerangas nebegrįžta, kadangi praranda greitį, sutrinka jo taisyklingas skrydis.

Manoma, kad grįžtantieji bumerangai naudoti paukščių medžioklėje.

### Šiuolaikiniai sportiniai bumerangai

Sportiniai bumerangai
Šiandien bumerangai dažnai naudojami sportui ir pramogai. Šiuolaikiniai bumerangai yra įvairių formų ir spalvų. Dauguma sportinių bumerangų sveria šiek tiek mažiau nei 100 gramų. Tam tikros sportinės rūšies, kur svarbiausia nuskriejimo nuotolis, bumerangai sveria apie 25 ar mažiau gramų.

### Bumerango judėjimo fizika

Bumerango skrydžio trajektorija
Bumerangas sugrįžta, nes jį veikiančios oro pasipriešinimo jėgos yra nevienodos dėl bumerango sukimosi. Bumerango dalis, besisukanti ta pačia kryptimi, kaip ir jo masės centro judėjimo kryptis juda kiek greičiau, nei ta dalis, kuri sukasi priešinga kryptimi. Šis veikiančių jėgų skirtumas verčia bumerangą judėti apskritimu ir sugrįžti pas jį metusįjį. Bumerango skriejimui nėra būtinos gravitacijos jėgos, pakanka tik oro terpės. Tai 2008 metų kovo mėnesį buvo patvirtinta eksperimentu Tarptautinėje kosminėje stotyje.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Bumerangas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Tarptautinė bumerango asociacija
Koordinatės: 56°00′40″š. pl. 23°32′52″r. ilg.﻿ / ﻿56.01115°š. pl. 23.547702°r. ilg.﻿ / 56.01115; 23.547702


|  Sereikių koplyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Šiaulių |
| **Dekanatas** | Pakruojo |
| **Savivaldybė** | Šiaulių rajonas |
| **Gyvenvietė** | Sereikiai |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1795 m. |

**Sereikių koplyčia** – veikianti katalikų koplyčia Šiaulių rajone, Meškuičių seniūnijoje, Sereikių kaime, prie kelio  **2908**  Pakruojis–Lygumai–Naisiai , apie 2 km į pietryčius nuo Naisių. Medinė koplyčia stovi Lygumų Švč. Trejybės parapijos teritorijoje, vyksta proginės pamaldos. Anksčiau garsėjo Saldžiausio Jėzaus vardo ir šv. Vincento atlaidais.

Koplyčią supa veikiančios kaimo kapinėse. Šalia koplyčios palaidotas poetas Zigmas Gaidamavičius-Gėlė (1894–1912). Čia jį kasmet pagerbia jaunieji poetai, jo vardo literatūrinės premijos laimėtojai, pasodina po medelį šalia įveistame parke.

Sereikių koplyčios ir kapinių vartų kompleksas yra kultūros paveldo objektas, koplyčia 1997 m. įtraukta į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas 23673).

Istorija
--------

Medinė koplyčia pastatyta Sereikiuose 1795 m. vietos gyventojo Juozo Stanislovaičio lėšomis. Pastatas buvo daug kartų remontuotas, todėl keitė išvaizdą. Iš koplytėlės, stovėjusios ant Kryžių kalno, 1936 m. prie Sereikių koplyčios buvo pristatytas priebažnytis – „bobinčius". Tačiau neilgai trukus po remonto, 1938 m. koplyčia stipriai nukentėjo per gaisrą (buvo paliktas neužgesintas smilkytuvas, sukėlęs gaisrą). Nuostoliai siekė 11 tūkst. litų.

Dar prieš Antrąjį pasaulinį karą Sereikių žmonės pageidavo, kad šv. Mišias aukotų vietoje gyvenantis kunigas. Kadangi Sereikiai priklausė Lygumų parapijai, tai ir kunigai atvykdavo iš ten. Šiam sumanymui įgyvendinti ūkininkas Normantas žadėjo atiduoti savo žemę (apie 33 ha), tačiau ji buvo kiek toliau nuo koplyčios. Normantas siūlė susikeisti žemėmis su ūkininkais Jurgeliais, kurių apie 22 ha žemės buvo prie pat koplyčios, bet šie užmojai taip ir liko neįgyvendinti.

Sovietmečiu uždarinėjant bažnyčias, tas pats atsitiko ir Sereikiuose – maldos namai buvo uždaryti 1961 m. Tuomet Lygumų klebonas Prosperas Bubnys pasirūpino paimti ir išsaugoti altoriaus paveikslus. Vėliau jie buvo restauruoti, o prasidėjus Atgimimui – grąžinti į seną vietą. Koplyčia buvo vėl atidaryta 1989 m. spalio 8 d. Tada ją pašventino Šiaulių dekanas Kleopas Jakaitis.

1992 m. rugsėjo 19 d. prie kapinių pašventintas lauko akmenų paminklas kaimo tremtinių ir partizanų atminimui. Su kitais į tremtį buvo išvežti ir koplyčios statytojo palikuonys Stanislovaičiai. Minint koplyčios 200 metų sukaktį, 1995 m. liepos 15 d. šalia vartų pastatytas jubiliejinis kryžius.

* Galinė dalis
* Interjeras
* Bokštelis
* Smailės kryžius

Šaltiniai
---------

1. ↑  
Sereikiuose pasodintas dar vienas ąžuolas
2. ↑  „Koplyčia". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2016-01-21.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Sereikių koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Šiaulių rajono koplyčios Archyvuota kopija 2016-04-03 iš Wayback Machine projekto.
* Lygumai. Stačiūnai (*versme.lt*)
|  Piarojai |
| --- |
| Piarojas pynėjasPiarojas pynėjas |
| Gyventojų skaičius | ~15,3 tūkst. |
| Populiacija šalyse | Venesuelos vėliava Venesuela: 14,5 tūkst.Kolumbijos vėliava Kolumbija: 800 |
| Kalba (-os) | piarojų, ispanų |
| Religijos | prigimtinė tikyba, krikščionybė (katalikybė, protestantizmas) |
| Giminingos etninės grupės | makai, salibanai, aturiai |
|  |
|  **Vikiteka:** | Piarojai |

**Piarojai** (isp. *piaroas*, sav. *wõth hã, deá’ru’wa*) – indėnų tauta, gyvenanti Venesueloje, miškingame Orinoko aukštupio baseine, Amazonės valstijoje; taip pat dalis – aplinkinėse Kolumbijos srityse (Vaupeso departamentas). Dalijasi į tikruosius arba šiaurinius piarojus ir pietinius piarojus arba makus. Populiacija – virš 15 tūkst. gyventojų. Piarojų kalbą bandoma jungti į nedidelę salibanų kalbų šeimą; apie pusė taip pat šneka ispaniškai, kitomis vietos indėnų kalbomis. Puoselėja tradicinę tikybą, dalis perėję į katalikybę ir protestantiškas bažnyčias.

Verčiasi kapline-lydimine žemdirbyste (daugiausia augina manijokus), žvejyba, medžiokle, rankiojimu.

Vienos bendruomenės būstai yra per keletą kilometrų nuo kitos.

Piarojų bendruomenę sudaro 6–7 didžiosios šeimos. Kiekviena tokia šeima užima po vieną stačiakampį arba apskritą namą.

Išlikusi turtinga mitologija, šamanizmas, apeiginis tabako ir haliucinogeninio gėrimo jopo naudojimas, apeigos su kaukėmis ir muzikos instrumentais (jas moterims stebėti uždrausta). Nuo XX a. 8-ojo dešimtmečio prasidėjo dalies piarojų nutautėjimas.

* Piarojas (XIX a. pab. piešinys)Piarojas (XIX a. pab. piešinys)
* Tradicinis būstasTradicinis būstas
* Piarojų galvos papuošalas (1984 m.)Piarojų galvos papuošalas (1984 m.)
* Piarojų gyvenami plotaiPiarojų gyvenami plotai

Šaltiniai
---------

1. ↑  pid Duomenys apie kodu „pid" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*
2. ↑  *Пиароа*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
Koordinatės: 54°03′32″š. pl. 24°03′17″r. ilg.﻿ / ﻿54.058974°š. pl. 24.054761°r. ilg.﻿ / 54.058974; 24.054761


|  |
| --- |
| **Druskininkų savivaldybės Viečiūnų progimnazija** |
| Druskininkų savivaldybės Viečiūnų progimnazija herbasDruskininkų savivaldybės Viečiūnų progimnazija herbas |
| Druskininkų savivaldybės Viečiūnų progimnazija |
| **Adresas** | Janystės g. 8, Viečiūnai |
| **Direktorius(-ė)** | Žaneta Krivonienė |
| **Mokinių skaičius** | 181 |
| **Įkūrimo data** | 1984 |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 28 |

**Druskininkų savivaldybės Viečiūnų progimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Viečiūnuose, Jaunystės g. 8, vykdanti ikimokyklinio, priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190108418. Steigėjas Druskininkų savivaldybės taryba.

2016 m. vasarį

Istorija
--------

Iki 1927 m. Viečiūnų kaime, tada Lenkijos okupuotoje Lietuvos teritorijoje, atidaryta pirmoji pradinė mokykla, kurioje dirbo mokytojai Kazlauskas ir Sinkevičius. Senosios mokyklos patalpos buvo ankštokos, nebuvo sporto salės, tačiau čia mokėsi nemažai mokinių. Iškilo būtinybė statyti naują, didesnę, erdvesnę mokyklą. Mokytojos Onos Zakarauskienės iniciatyva ir pastangomis 1984 m. pastatyta dabartinė mokykla.

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie **Albanijos demografiją**.

**Gyventojų skaičius:**  3 639 453 (2009 m. apskaičiavimai) 

Gyventojų amžiaus piramidė
Populiacijos kitimas 1961 - 2003 m. Gyventojų skaičius pateikiamas tūkstančiais.
**Struktūra pagal amžių:**

* *0-14 m.:* 23,1 %
* *15-64 m.:* 67,1 %
* *65 m. ir vyresni:* 9,8 % (2009 m. apsk.)

**Amžiaus mediana:**

* *bendra:* 29,9 m.
* *vyrų:* 29,3 m.
* *moterų:* 30,6 m. (2009 m. apsk.)

**Metinis populiacijos prieaugis:** 0,546 % (2009 m. apsk.)

**Gimstamumas:** 15,29 gimimų/1000 gyv. per metus (2009 m. apsk.)

**Mirtingumas:** 5,44 mirčių/1000 gyv. per metus (2008 m. apsk.)

**Migracijos indeksas** (per metus imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): -4,28 migrantų/1000 gyv. (2009 m. apsk.)

**Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus:** 18,62 mirusiųjų/1000 gimimų (2009 apsk.)

**Vidutinė gyvenimo trukmė:**

* *bendra:* 77,96 m.
* *vyrų:* 75,28 m.
* *moterų:* 80,89 m. (2009 apsk.)

**Vyresnių nei 15 metų žmonių raštingumas:**

* *bendras:* 98,7 %
* *vyrų:* 99,2 %
* *moterų:* 98,3 % (2001 m. surašymas)

Šaltiniai
---------

* CŽV pasaulio faktų knyga: Albanija (angliškai) Archyvuota kopija 2018-12-24 iš Wayback Machine projekto.

Taip pat skaitykite
-------------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Albanijos demografija** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Sąrašas:Albanijos miestai

  

v • a • r **Europos gyventojai** 

Airija |
Albanija |
Andora |
Armėnija |
Austrija |
Azerbaidžanas |
Baltarusija |
Belgija |
Bosnija ir Hercegovina |
Bulgarija |
Čekija |
Danija |
Estija |
Graikija |
Gruzija |
Islandija |
Ispanija |
Italija |
Jungtinė Karalystė |
Juodkalnija |
Kazachija |
Kosovas |
Kroatija |
Latvija |
Lenkija |
Lichtenšteinas |
Lietuva |
Liuksemburgas |
Makedonija |
Malta |
Moldavija |
Monakas |
Norvegija |
Nyderlandai |
Portugalija |
Prancūzija |
Rumunija |
Rusija |
San Marinas |
Serbija |
Slovakija |
Slovėnija |
Suomija |
Švedija |
Šveicarija |
Turkija |
Ukraina |
Vatikanas |
Vengrija |
Vokietija