recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Butarė*Butare* |
| --- |
| *Ruandos nacionalinis muziejus Butarėje* |
|  |
| 

ButarėButarė

2°36′0″ p. pl. 29°45′0″ r. ilg.﻿ / ﻿2.60000°š. pl. 29.75000°r. ilg.﻿ / 2.60000; 29.75000﻿ (Butarė)Koordinatės: 2°36′0″ p. pl. 29°45′0″ r. ilg.﻿ / ﻿2.60000°š. pl. 29.75000°r. ilg.﻿ / 2.60000; 29.75000﻿ (Butarė) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Ruandos vėliava Ruanda |
| **Provincija** | Pietų provincija (Ruanda) |
|  |
| **Gyventojų** (2002) | 77 000  |
|  |
|  **Vikiteka** | Butarė |

**Butarė** (angl. pranc. *Butare*) – miestas Ruandos pietuose, Pietų provincijoje, netoli sienos su Burundžiu. 77 tūkst. gyventojų.

Butarėje yra Valstybinis Ruandos universitetas, kuriame paskaitos vyksta anglų ir prancūzų kalbomis. Taip pat mieste yra *Nyakibanda* seminarija, Ruandos mokslinių tyrimų institutas, botanikos sodas, katedra.

Istorija
--------

Valdant belgams miestas vadintas *Astrida* (Belgijos karalienės garbei). 1900 m. įkurta pirmoji katalikų misija. Iki pat 1962 m. kai Ruanda paskelbė nepriklausomybę, Butarė buvo kolonijinės administracijos centras. 1990 m. įkurtas Ruandos nacionalinis muziejus, kuriame vaizduojama ne tik Ruandos, bet ir visos Rytų Afrikos kultūra.

Sportas
-------

* Mukura Victory Sports FC (futbolo klubas);
* Hūjaus stadionas (Huye Stadium), kurio talpa 6 tūkst. žiūrovų.
**Pranas Jucaitis** (1896 m. gruodžio 5 d. Kiaulupiai, Sintautų valsčius – 1986 m. liepos 9 d. JAV) – Lietuvos chemikas, visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Tėvo brolis skulptorius Antanas Jucaitis. Pradžios mokslą Pranas išėjo Sintautų mokykloje, kur 1905 m. revoliucijos metu mokslas buvo einamas lietuvių kalba, vadovėliais buvo vartojami Amerikoje paruošti „rankvedėliai". 1907 m. įstojo į Vilkaviškio gimnaziją, o 1913 m. perėjo į Suvalkų gimnaziją. Ją 1915 m. baigė medaliu Varšuvoje, kur gimnazija buvo perkelta dėl prasidėjusio Pirmojo pasaulinio karo. 1915 m. dirbo Lietuvių draugijos nukentėjusiems dėl karo šelpti Vilniaus komitete. Tų pačių metų rudenį mokytojavo M. Biržiškos įsteigtoje lietuvių gimnazijoje Vilniuje, o 1916 m. pradžioje kunigo dr. J. Galdiko suorganizuotoje gimnazijoje Šiauliuose, kurią dėl lietuviškos veiklos vokiečiai 1917 m. uždarė. 1917–1918 m. Lietuvos Tarybos Tremtinių ir belaisvių grąžinimo sekcijos sekretorius Vilniuje, 1919 m. Lietuvos pasiuntinybės Šveicarijoje sekretorius. Studijavo Berno, Fribūro, nuo 1920 m. Miunsterio universitetuose. 1930 m. chemijos daktaras.

1924–1941 m. dėstė Žemės ūkio akademijoje Dotnuvoje; 1932 m. profesorius. 1941–1942 m. Vytauto Didžiojo universiteto Fizikinės chemijos katedros vedėjas ir Technologijos fakulteto dekanas. 1944 m. pasitraukė į Vakarus. 1948–1951 m. dėstė Ganono kolegijoje Eryje, 1951–1958 m. Ilinojaus technologijos instituto Čikagoje Biochemijos ir maisto technologijos skyriaus vedėjas. 1952–1954 m. Amerikos lietuvių profesorių draugijos, nuo 1954 m. Ateitininkų sendraugių sąjungos pirmininkas. 1958–1961 m. dirbo tirpios kavos bendrovėje „Linden", 1961–1970 m. „Owens-Illinois Co" Mokslinių tyrimų centre.

Paskelbė mokslinių straipsnių, padarė išradimų, bendradarbiavo Lietuviškojoje enciklopedijoje, jos Chemijos skyriaus redaktorius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Prof. Prano Jucaičio 75 metų sukaktis. Aidai, 1971 m.
2. ↑  *Pranas Jucaitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 747 psl.
| **Pranas Butkevičius** |
| --- |
|  |
| Kun. Pranas Butkevičius |
| Gimė | 1825 m. lapkričio 19 d.Baidotai, netoli Salantų |
| Mirė | 1896 m. rugpjūčio 20 d. (70 metų)Kaunas |
|  |
| Veikla | kunigas, knygnešys |
|  |
| Alma mater | Varnių kunigų seminarija |

**Pranas Butkevičius**, taip pat *Pranciškus Butkevičius* (1825 m. lapkričio 19 d. Baidotai, netoli Salantų – 1896 m. rugpjūčio 20 d. Kaunas) – kunigas, knygnešys.

Biografija
----------

P. Butkevičius baigė Varnių kunigų seminariją. Kunigu įšventintas 1850 m. Dirbo Telšiuose, Pajūryje. Nuo 1858 m. buvo Žvingių Šv. Kryžiaus Išaukštinimo parapijos (dab. Šilalės raj.) klebonas, literatas. Nuo 1859 m. Žvingių administratorius, nuo 1860 m. klebonas. Rėmė 1863 m. sukilimą. 

Apie 1867 m. įsitraukė į vyskupo Motiejaus Valančiaus slaptą knygnešių organizaciją. M. Valančiaus kvietimu, dažnai lankydavosi pas jį Kaune. P. Butkevičius vyskupui pristatydavo jo Tilžėje išspausdintų knygų pirmuosius egzempliorius, kuriuos jam iš Ropkojų atgabendavo kun. Antanas Brundza. Norėdamas sudaryti oficialią dingstį lankytis Kaune, M. Valančius paskyrė jį Rietavo dekanu.

1871 m. sausio 18 d. P. Butkevičius buvo suimtas. Suimant kunigą pasipriešino gausiai susirinkę Žvingių parapijiečiai. Policijai teko kviestis net caro kazokus. P. Butkevičius už draudžiamos lietuvių spaudos platinimą buvo ištremtas į Kurganą (Tobolsko gubernija). Jis vėliau persikėlė į Jekaterinburgą. 1881 m. valdžia leido grįžti į Kauno guberniją. Apsistojo Kaune, kunigavo Šv. Kryžiaus (Karmelitų) parapijoje, benediktinių vienuolyno kapelionas, Kauno dekanas.

Kunigo P. Butkevičiaus atminimas įamžintas Knygnešių sienelėje.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Vytautas Merkys. *Pranciškus Butkevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 671 psl.

Nuorodos
--------

* Katalikų dvasininkai knygnešystėje
* Knygnešiai, kurie dirbo su Motiejumi Valančiumi
| Šerkšnių senosios kapinės |
| --- |
| Šerkšnių kapinės iš šiaurės rytų pusės |
| 

Šerkšnių senosios kapinėsŠerkšnių senosios kapinės

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°09′21″š. pl. 21°36′39″r. ilg.﻿ / ﻿56.155831°š. pl. 21.610725°r. ilg.﻿ / 56.155831; 21.610725Koordinatės: 56°09′21″š. pl. 21°36′39″r. ilg.﻿ / ﻿56.155831°š. pl. 21.610725°r. ilg.﻿ / 56.155831; 21.610725 |

 |
| Vieta | Skuodo rajonas |
| Seniūnija | Mosėdžio seniūnija |
| Plotas | 0,05 ha |
| Naudotas | XVI – XIX a. |
| Žvalgytas | 2000 m. |

**Šerkšnių senosios kapinės** (arba ***Maro kapais***) – kapinės Šerkšniuose, pietinėje Skuodo rajono savivaldybės dalyje, 0,84 km į pietus nuo kelio Mosėdis–Šatės, dešiniajame Bartuvos krante. Saugotinas kultūros paveldo objektas.

Kapinės
-------

Įrengtos Bartuvos kranto šlaite. Netaisyklingo stačiakampio plano, pailgos vakarų – rytų kryptimi, 20 m ilgio, 15 m pločio rytų ir 10 m pločio vakarų pusėje. Palei šiaurės pakraštį supiltas 0,5 m aukščio žemių pylimas. Paviršius nelygus, žemėja į pietus, link upės. Laidojimo žymių ir mažosios architektūros memorialinių paminklų nėra. Kapinėse auga 2 eglės ir juodalksniai. Šiaurės rytų pusėje priešais kapines stovi anotacinis ženklas.

Teritorijos plotas 0,05 ha, perimetras – 89,1 m.

Istorija
--------

Veikė XVI–XIX a. laidoti Šerkšnių kaimo gyventojai. Vadinamos Maro kapais. 1972–1984 m. – vietinės reikšmės archeologinis paminklas (AV1162). Kapinėse stovėjo koplytėlė su Švč. Mergelės Marijos paveikslu. Žemaičių kraštui būdingas laidojimo paminklas.

Tyrimai
-------

2000 m. žvalgė Julius Kanarskas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas. – Vilnius, 1973. – P. 289
2. ↑  Šerkšnių k. senosios kapinės. Kultūros paveldo objekto dosjė. Parengė Julius Kanarskas, 2001. – Salantų regioninio parko direkcijos paveldotyros archyvas

Nuorodos
--------

Kazimieras Prušinkas. Kapinės Mosėdyje ir jo apylinkėje. – Žemaičių žemė – 2005, Nr. 2 Archyvuota kopija 2007-12-05 iš Wayback Machine projekto.
Ezavo ir Jokūbo gimimas (dailininkas Benjamin West)
**Ezavas** (hebr. ‏עֵשָׂו‏‎ – „plaukuotas") – vyresnysis Jokūbo brolis dvynys, Izaoko ir Rebekos sūnus, apie kurį rašoma Senojo Testamento Pradžios knygoje. Jis tapo medžiotoju ir taip menkai tebrangino Dievo pažadus, kad vieną dieną, alkanas grįžęs iš medžioklės, už dubenį lęšienės pardavė Jokūbui pirmgimio sūnaus teises. Jokūbui apgaule išgavus dar ir tėvo Izaoko palaiminimą, Ezavas labai supyko, todėl Jokūbas, baimindamasis galimo keršto, paliko namus.

Kol nebuvo Jokūbo, Ezavas įsikūrė Seiro kalno apylinkėse, praturtėjo. Kai broliai vėl susitiko, Ezavas šiltai pasveikino Jokūbą ir priėmė jo dovanotus gyvulius. Ezavas grįžo prie Seiro, kur, kaip teigiama Biblijoje, iš jo kilo edomitai, o Jokūbas iškeliavo į Kanaaną.

Ezavas vedė žmonas kanaanietes: hetito Elono dukterį Adą, Ano dukterį Olibamą ir Basematą, Izmaelio dukterį, Nebajoto seserį. Adai gimė sūnus Elifazas, Basematai – Reuelis. Olibamos sūnūs: Jeusas, Jalamas ir Korė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Biblijos enciklopedija. Alna litera. Vilnius, 1993 m.
**Darbo teisės** – subjektinės teisės darbo srityje. Jų atsiradimą, įgyvendinimą bei gynimą Lietuvoje reguliuoja LR darbo kodeksas (VI skyrius „Darbo teisių įgyvendinimas ir gynimas").

Atsiradimo pagrindai
--------------------

Darbo teisės ir pareigos gali atsirasti, pasikeisti ar pasibaigti:

* pagal darbo ir kitus įstatymus, darbo sutartis, kolektyvines sutartis bei kitus susitarimus, nors įstatymų ir nenustatytus, bet jiems neprieštaraujančius;
* pagal teismų sprendimus;
* pagal administracinius aktus, sukeliančius darbo teisines pasekmes;
* dėl žalos padarymo;
* dėl teisinių faktų.

Įgyvendinimas
-------------

Įgyvendindami savo teises bei vykdydami pareigas, darbdaviai, darbuotojai ir jų atstovai turi laikytis įstatymų, gerbti bendro gyvenimo taisykles bei veikti sąžiningai, laikytis protingumo, teisingumo ir sąžiningumo principų. Draudžiama piktnaudžiauti savo teise. Darbo teisių įgyvendinimas ir pareigų vykdymas neturi pažeisti kitų asmenų teisių ir įstatymų saugomų interesų. Draudžiama kliudyti darbuotojams jungtis į profesines sąjungas ir trukdyti jų teisėtai veiklai.

Gynimas
-------

Darbo teises saugo įstatymai, išskyrus atvejus, kai jos įgyvendinamos prieštaraujant jų paskirčiai, visuomenės interesams, taikiam darbui, geriems papročiams ar visuomenės moralės principams (LR DK 36 str. 1 d.). Darbo teisių savigyna leidžiama tik įstatymo nustatytais atvejais.

Įstatymų nustatyta tvarka teismas arba kiti darbo ginčus nagrinėjantys organai darbo teises gina tokiais būdais (LR DK 36 str. 2 d.):

* tas teises pripažindami;
* atkurdami buvusią iki teisės pažeidimo padėtį ir užkirsdami kelią teisę pažeidžiantiems veiksmams;
* įpareigodami atlikti pareigą natūra;
* nutraukdami arba pakeisdami teisinį santykį;
* išieškodami iš pažeidusio teisę asmens padarytą turtinę ar neturtinę žalą, o įstatymų nustatytais atvejais ir baudas ar delspinigius;
* kitais įstatymų nustatytais būdais.

Išimties tvarka tik teismai pagal įstatymus gina darbo teises tokiais būdais:

* pripažindami negaliojančiais įstatymams prieštaraujančius valstybės institucijų ar pareigūnų aktus;
* netaikydami įstatymams prieštaraujančio valstybės institucijos, savivaldybės ar pareigūno akto.
* Darbo teises gina profesinės sąjungos jų veiklą reglamentuojančių įstatymų nustatyta tvarka.

Darbo įstatymų specialiai nustatytais atvejais darbo teisės ginamos administracine tvarka.

Asmuo, kurio teisė pažeista, gali reikalauti jam padarytų nuostolių atlyginimo, jeigu darbo įstatymai nenustato kitaip.

Darbo garbė ir verslo reputacija ginamos vadovaujantis Civiliniu kodeksu, išskyrus atvejus, kai darbo arba kiti įstatymai nustato kitą darbo garbės ir verslo reputacijos gynimo tvarką bei būdus.

Atsakomybę už darbo teisių ir pareigų pažeidimą nustato įstatymai, kiti norminiai teisės aktai, kolektyvinės sutartys ir kiti susitarimai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  LR darbo kodeksas (2009-12-21 redakcija)
| Snaigupėlė |
| --- |
|  Snaigupėlė žemupyje, 2016 m. vasarį |
| **Ilgis** | 8,7 km |
| **Baseino plotas** | 13,7 km² |
| **Ištakos** | Miciūnai |
| **Žiotys** | Nemunas |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Snaigupėlė |

**Snaigupėlė** – upelis, tekantis Druskininkų savivaldybėje, kairysis Nemuno intakas.

Snaigupėlė įteka į Nemuną 445,4 km atstumu nuo pastarojo žiočių, Gailiūnų kaime, į šiaurės rytus nuo Druskininkų. Upelio hidrologinis nr. – 10010410, ilgis 8,7 km, baseino plotas 13,7 m².

Snaigupėlė įteka į Nemuną
Snaigupėlės ištakos – Skuisto miškas Miciūnų apylinkėse. Teka pietryčių kryptimi. Aukštupyje vaga sureguliuota, jos krantuose – pievos, toliau ji vingiuoja miškinga vietove. Žemupyje ties Druskininkų ir Gailiūnų riba vamzdžiu kerta kelią  **2519**  Druskininkai–Liškiava–Panara–Jonionys . Likusioje iki Nemuno atkarpoje, apie 500 m, vaga eina giliu slėniu, su medžių išvartomis, nusėta nedideliais rieduliais. Šioje atkarpoje slūgso Snaigupėlės atodanga, ties žiotimis atrastas Gailiūnų pilkapynas.

Gyvenvietės prie Snaigupėlės: Miciūnai, Snaigupė, Ringėliškė, Gailiūnai.

Upėvardžio pirminė lytis buvo *Snaigupė*, bet įkūrus tokio pat pavadinimo kaimą, imta vadinti su mažybine priesaga. Žodis kilęs nuo *snaigė* („sniego kąsnelis").

Šaltiniai
---------

1. ↑  LR upių klasifikatorius
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 309

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Nemuno intakai
* Išdžiūvusi Snaigupėlė (nuotrauka)[neveikianti nuoroda]
Gyvenamasis namas (Šiaurės Vokietija)
**Butas** – visuma pastato erdvių, paprastai skirtų gyventi vienai šeimai ar vienam asmeniui. Tai gyvenamojo būsto rūšis. Buto dydis matuojamas pagal gyvenamąjį plotą arba kambarių skaičių. Pagal nuosavybės formas gali būti privatus arba valstybinis, visuomeninis; kooperatinis, komunalinis butas ir kt. Daugelyje Europos valstybių didelė dalis gyventojų gyvena išnuomotose butuose (būstuose). Pvz. Vokietijoje (2006 m.) iš 36 198 000 butų gyvenamuose pastatuose 21 136 000 (arba 58,4 %) buvo nuomojama (privačių butų skaičius – 15 062 000 arba 41,6 % visų butų).

Buto dydis gali siekti nuo keliolikos iki kelių šimtų kvadratinių metrų (kvm). Kaina (2009 m. duomenimis) Lietuvoje už 1 kvm gali viršyti 2898 eurų ( namo 1 kvm kaina viršija 7826 eurų ).

Dalys
-----

* Virtuvė, vonia ir laiptinė kaip patalpos nelaikomos kambariais;
* miegamasis (kambarys), svetainė, biuras.

Rūšys
-----

Pagal statybos formą išskiriama:

* *Maisonette* išsidėstymas per kelis aukštus; paprastai apima viršutinį aukštą ir pastogę.
* *Souterrain* butas: tokio buto grindys yra žemiau žemės paviršiaus.
* *Penthouse*: ant namo pastatytas butas (Šveicarijoje vad. „atika" butas vok. *Attikawohnung*).
* *Loftas* – buvusiose pramonės arba sandėlių patalpose įkurtas butas.
* Apartmentai (Vokietijoje) – nedidelis butas, paprastai tik su vonia ir kambariu ir maža virtuve arba prieangiu, skirtu mini virtuvei.

Išnašos
-------

1. ↑  „Butas už milijoną", Ieva Dauguvietytė, „Verslo žinios", 2009.06.19 11:24
2. ↑  „Jei už namą Vilniuje norite išleisti iki 10 mln. Lt" Ieva Dauguvietytė, 2009.06.05 10:47

Nuorodos
--------

Vikižodynas 

Laisvajame žodyne yra terminas **Butas**
Koordinatės: 56°05′04″š. pl. 24°31′29″r. ilg.﻿ / ﻿56.0844°š. pl. 24.5247°r. ilg.﻿ / 56.0844; 24.5247

|  |
| --- |
| **Krinčino Antano Vienažindžio progimnazija** |
| [[Vaizdas:|Krinčino Antano Vienažindžio progimnazija herbas|center|100px]] |
| Krinčino Antano Vienažindžio progimnazija |
| **Adresas** | Pasvalio g. 1, Krinčinas |
| **Direktorius(-ė)** | Algimantas Kaminskas |
| **Mokinių skaičius** | 91 (2013 m.) |
| **Įkūrimo data** | 1611 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 17 |

**Pasvalio rajono Krinčino Antano Vienažindžio progimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Krinčine (Pasvalio raj.), Pasvalio g. 1, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190617493, steigėjas – Pasvalio rajono savivaldybės taryba. Mokykla pavadinta poeto Antano Vienažindžio (1841–1892) vardu.

Prie mokyklos veikia Krinčino Antano Vienažindžio pagrindinės mokyklos Gulbinėnų vaiko dienos centras (buvusi Gulbinėnų pradinė mokykla).

Istorija
--------

Įkurta fundaciniu 1611 m. birželio 20 d. kunigaikščio Mikalojaus Dimitro Kurpskio raštu. Archyvuose aptinkama 1643, 1637, 1670, 1732 m. ir 1737 m. bažnyčios vizitacijose, 1775 m. pirmąkart užfiksuota ir mokytojo pavardė. 1611–1795 m. buvo mokoma iki 10 vaikų. Nuo 1800 m. mokinių skaičius išaugo iki 30. 1908 m. buvo bandoma mokyti lietuviškai, bet susidorota. 1915 m. dar mokė rusas rusiškai, bet 1916 m. kunigas Viksva atidarė lietuviškas klases: dirbo Pranciškus Žitkevičius (dailininkas, fotografas, 1900 m. Paryžiaus pasaulinės parodos lietuviško skyriaus organizatorius ir apipavidalintojas) ir Stasė Klongevičiūtė. Nuo 1918 m. rudens pradėjo darbą valstybinė pradžios mokykla. Tarpukariu veikė pradžios mokykla, keturių, paskui šešių skyrių. Daugiausia mokinių mokėsi 1978 m. – 272.

XXI a. pradžioje prijungta Gulbinėnų pradinė mokykla.

Pavadinimų kaita
----------------

***Mokyklos pavadinimų kaita***:

* nuo 1918 m. *Krinčino pradžios mokykla*
* nuo ~2010 m. *Krinčino Antano Vienažindžio pagrindinė mokykla*
* nuo ~2020 m. *Krinčino Antano Vienažindžio progimnazija*

Direktoriai
-----------

* nuo 1994 m. Algimantas Kaminskas-Krinčius

Žymūs mokiniai
--------------

* Albertas Juozapas Talačka

Nuorodos
--------

1. ↑  Apie mokyklą. Krincinomokykla.lt (tikrinta 2022-04-22).

* Mokyklos svetainė
| **Michailas Šeinas** |
| --- |
| Gimė | apie 1570 m.Maskva |
| Mirė | 1634 m. (~64 metai)Maskva |
|  |
| Veikla | Okolničis, vaivada. |

**Michailas Šeinas** (rus. *Михаи́л Бори́сович Ше́ин*, g. apie 1570 m. Maskvoje – m. 1634 m.) – Rusijos carystės karvedys ir vaivada. Smolensko gynybos vadovas ATR-Rusijos karo (1605–1618) metu. Palaidotas Sergijevo Lavros Trejybėje.

Biografija
----------

Michailas Šeinas gimė rusų bajoro Boriso Šeino šeimoje. Tėvas žuvo 1579 m. gindamas Sokolo tvirtovę nuo ATR kariuomenės. 1598 m. Michailas Šeinas dalyvavo Boriso Godunovo žygyje į Serpuchovą prieš Krymo totorius. 1604–1605 m. Šeinas laimėjo kautynėse prieš Dmitrijų Apsišaukėlį, kurį rėmė ATR. Už pergalę jis buvo apdovanotas okolničio laipsniu ir tapo Naugardo–Severskio vaivada. Nuo 1607 m. M. Šeinas buvo Smolensko vaivada. 1609 m. M. Šeinas įvedė mieste apgulos padėtį, nes prie Smolensko priartėjo ATR kariuomenė. Zigmantas Vaza iš anksto neplanavo šturmo, nes tikėjo, kad miestas greitai pasiduos. Miesto gynyba tęsėsi iki 1611 m, kai paskutiniai gynėjai pateko į nelaisvę. Nelaisvėje Michailas Šeinas buvo žiauriai kankinamas. Jis su Maskvos ir visos Rusios patriarchu Filaretu (caro Michailo Romanovo tėvu) grįžo į Rusiją 1619 m. ir buvo iškilmingai pasveikinti. Smolensko karo metu jo kariuomenė puolė Smolenską. Rusai pralaimėjo šį mūšį ir po paliaubų Michailui Šeinui buvo paskirta mirties bausmė.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Каргалов В. В. Глава 8. Михаил Шеин // Московские воеводы XVI–XVII вв. – М.: ООО «ТИД «Русское слово—РС», 2002. – С. 180–241. – 336, [16] с. – 5000 экз. – ISBN 5-94853-007-8
„Miestų tyrinėtojas" ruošiasi apsilankyti tunelyje
**Miestų tyrinėjimas** (angl. *urban exploration*) yra retai kada legalus, mėgėjiškas, įprastai nematomos žmonių civilizacijos dalies tyrinėjimas. „Miestų tyrinėtojai" lankosi apleistuose pastatuose, požeminiuose įrengimuose, techninėse patalpose, tuneliuose bei įvairiose kitose vietose, kur pašaliniams įėjimas paprastai draudžiamas. Kadangi *tyrinėtojas* draudimų nepaiso, tokia veikla dažnai laikoma daugiau ar mažiau nusikalstama, nors kitais įprastiniais nusikaltėlio veiksmais (vagystėmis, vandalizmais ir pan.) šie žmones paprastai neužsiima.

Objektai
--------

Vienas dažniausių tyrinėjimo objektų yra apleisti pastatai. Nelegaliems lankytojams gresia tiek paties pastato pavojai (griūvančios grindys bei stogai, sudužę stiklai, patalpose galintys būti pavojingi chemikalai), tiek ir sarginiai šunys bei apsaugos filmavimo kameros. Dažniausiai lankomi apleisti grūdų elevatoriai, paliktos raketų leidimo šachtos, karinės slėptuvės ir pan. „Tyrinėtojas" neretai lankomas patalpas fotografuoja, kai kada palieka užrašus ant sienų, pasiima nedidelius suvenyrus. „Garbės kodeksas" paprastai draudžia vietą niokoti, idealu laikoma viska palikti taip, kaip buvo rasta. Lankomasi ir aktyvių, gyvenamų pastatų techninėse, pašaliniams draudžiamose patalpose.

Daugelyje miestų esama įvairių techninių tunelių, kuriais po žeme galima nukeliauti didelius atstumus. Kai kurie jų yra gana grėsmingi (kartais gali būti, kad oro temperatūra siekia 50 °C, visiška tamsa, dujos, dulkės ar pan.). Kitur tuneliai apšviesti, juose palaikoma normali temperatūra, todėl lankymosi pavojus mažesnis. Ilgai nebuvus lietaus, įeinama ir į lietaus drenažo tunelius. Pasitaiko, jog lankomi veikiantys ir apleisti geležinkelio tuneliai, tačiau dėl pavojaus traukiniams bei saugantis teroristinių aktų už tokį lankymasi gresia pernelyg didelės bausmės, jog šie objektai būtų populiarūs.

Dauguma „miestų tyrinėtojų" apleistų ar neprieinamų patalpų vaizdus apibūdina kaip „nuostabų grožį".

Nuorodos
--------

* Miesto tyrinėjimas Lietuvoje
* Miesto tyrinėjimas Vilniuje ir Vilniaus apskirtyje
Koordinatės: 56°0′24″ š. pl. 25°29′33″ r. ilg.﻿ / ﻿56.00667°š. pl. 25.49250°r. ilg.﻿ / 56.00667; 25.49250


| Vengerinės tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Rokiškio rajonas) |
| Plotas | 0,057 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1,43 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Įteka | Skardupys |
| Išteka | Skardupys |

**Vengerinės tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Rokiškio rajone, 7 km į šiaurės vakarus nuo Rokiškio. Sudarytas užtvenkus Skardupio upelį (Vingerinės intakas, Nemunėlio baseinas) 2,4 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus – 0,61 km, plotis – iki 0,12 km. Altitudė 93,5 m. Priešsroviui už 0,16 km telkšo Buteikių I tvenkinys. Krantai neaukšti, vietomis apaugę medžiais. Aplinkui daugiausia plyti pievos, krūmynai, vietomis - dirbami laukai. Šiaurinėje pakrantėje įsikūręs Vengerinės kaimas, pietinėje pakrantėje – Buteikių kaimas. Rytine pakrante eina kelias  **3623**  Rokiškis–Žiobiškis–Paliepis .

Šaltiniai
---------

1. ↑  maps.lt duomenys

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
**Miesto tipo gyvenvietė** (trump. ***mtg***) – SSRS egzistavęs gyvenvietės tipas, tarpinis tarp miesto ir kaimo. Lietuvoje įvairiu metu jų buvo apie 20. Po nepriklausomybės atgavimo dauguma šių gyvenviečių tapo miestais, kai kurios – miesteliais.

Statusas ir ypatumai
--------------------

Gyvenvietės, pertvarkytos į miesto tipo gyvenvietes, turėdavo valstybinį butų ūkio fondą, bent 2000 gyventojų, iš kurių bent 2/3 yra darbininkai (neskaitant žemės ūkio darbuotojų), tarnautojai ir jų šeimų nariai. Šioms gyvenvietėms taip pat priskiriamos kurortinės ir poilsinės gyvenvietės, jeigu į jas kasmet atvažiuoja ilsėtis ir gydytis daugiau nei 50 proc. nuolatinių gyventojų skaičiaus. Kai kuriais atvejais miesto tipo gyvenvietės statusas suteikiamas ir mažesnėms gyvenvietėms, jeigu yra ryški jų ekonominės, socialinės raidos, gyventojų daugėjimo perspektyva.

Miesto tipo gyvenvietės teises suteikdavo ar panaikindavo LSSR AT Prezidiumas rajonų vykdomųjų komitetų teikimu ir LSSR ministrų tarybos siūlymu.

Istorija
--------

Dauguma tokių gyvenviečių išaugo prie pramonės įmonių: statybinių medžiagų gamybos (Garliava, Gelgaudiškis, Venta), durpių gavybos (Baltoji Vokė, Ežerėlis, Tyruliai), medžio apdirbimo (Rūdiškės), popieriaus (Grigiškės), audinių (Juodupė) fabrikų, prie statybų (Elektrėnai, Sniečkus). Pirmosiomis miesto tipo gyvenvietėmis sovietmečiu paskelbti 1946 m. rugpjūčio 3 d. įsaku kurortai Birštonas, Likėnai ir vasarvietės Juodkrantė, Kačerginė, Kulautuva, Nida, Preila. Daugiausia tokių gyvenviečių (17) įsteigta 1958 metais.

Kai kurios iš pirmųjų gyvenviečių tapo miestais:

* Birštonas (mtg 1946–1966 m.),
* Naujoji Akmenė (mtg 1952–1965 m.),
* Gargždai (mtg 1958–1965 m.).

Kelios gana greitai neteko teisių ir tapo kaimais:

* Antalieptė (mtg 1958–1976 m.),
* Linksmakalnis (mtg 1958–1970 m.).

Dalis buvo prijungta prie miestų:

* Palemonas (mtg 1958–1961 m.) prie Kauno,
* Giruliai (mtg 1947–1975 m.) prie Klaipėdos,
* Juodkrantė, Nida ir Preila 1961 m. tapo Neringos miesto dalimis.

1985 m. buvo 22 miesto tipo gyvenvietės, jose gyveno 87,7 tūkst. žmonių (1979 m. 63,6 tūkst.).

Miesto tipo gyvenvietės 1986 metais:

|  |  |
| --- | --- |
| **Pavadinimas** | **Paskelbimo metai** |
| Balbieriškis | 1958 |
| Baltoji Vokė | 1958 |
| Elektrėnai | 1962 |
| Ežerėlis | 1956 |
| Garliava | 1958 |
| Gelgaudiškis | 1958 |
| Grigiškės | 1958 |
| Juodupė | 1956 |
| Kačerginė | 1946 |
| Kulautuva | 1946 |
| Likėnai | 1946 |
| Naujamiestis | 1958 |
| Panemunė | 1968 |
| Rūdiškės | 1958 |
| Sniečkus | 1977 |
| Subačius | 1958 |
| Tyruliai | 1958 |
| Turmantas | 1958 |
| Venta | 1978 |
| Viekšniai | 1958 |
| Žemaičių Naumiestis | 1958 |
| Žiežmariai | 1958 |

Šaltiniai
---------

* *Miesto tipo gyvenvietė*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987.

Nuorodos
--------

* Miesto tipo gyvenvietės 1979 m.
* Miesto tipo gyvenvietės 1989 m.
| ***Išlik savimi*** |
| --- |
|  |
|  |
| Kilmės šalis |  Italija Ispanija |
| Režisierius | Alberto Lattuada |
| Kompozitorius | Ennio Morricone |
| Metai | 1978 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 95 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Išlik savimi** (it. *Cosi come sei*) – 1978 m. Italijoje sukurta romantinė drama.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Marcello Mastroianni – Džulijus
* Nastassja Kinski – Frančeska
* Francisco Rabal – Lorenzo
* Giuliana Calandra – Teresė
* Barbara De Rossi – Ilarija
* Ana Pieroni – Cecilija
* Monica Randall – Luiza

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Audringos praeities landšafto dizaineris Džulijus susipažįsta su gerokai jaunesne mergina Frančeska. Po trumpo nuotykio jis sužino, kad kažkada susitikinėjo su šios motina, todėl nusprendžia nutraukti artimus santykius, nes abejoja ar ši nėra jo duktė. Paties Džulijaus šeima tėra formali: žmona susitikinėja su kitais vyrais ir to neslepia, o vos 18-metė duktė laukiasi.

Tarp judviejų susiklosto keisti santykiai: Frančeska nesupranta, kodėl ją traukia gerokai vyresnis vyras, o šis įvairiais būdais mėgina išsiaiškinti ar nėra merginos tėvas. Galiausiai savo dvejonėmis jis pasidalina su Frančeska, tačiau dėl to santykiai tampa tik dar labiau komplikuoti. Galiausiai Frančeska nusprendžia nutraukti judviejų santykius taip, kaip pasielgė jos motina – palikti Džulijų kino teatre...
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Perfokorta su FORTRAN sakiniu
**Perfokorta** – duomenų laikmena, kurią naudoja automatizuotos sistemos. Dažniausiai – stačiakampio formos kortelė. Informacija joje užrašoma išmušant skylutes (paprastai, stačiakampes). Jas plačiai naudojo pirmos kartos kompiuteriai. Palaipsniui jas pakeitė magnetinės ir optinės laikmenos. Dėl to šiuo metu jos naudojamos ypač retai.

Atsiradimas
-----------

1725 m. Bazilis Bušonas pasiūlė audimo staklių valdymui, audžiant sudėtingus raštus, naudoti popierinę perfojuostą. Tačiau Liudviko XV laikų politinė aplinka nebuvo palanki išradėjams.

Tik 1804 m. (arba, pagal kai kuriuos šaltinius, 1801 m.) Žozefas Mari Žakaras sukūrė naują audimo staklių valdymo būdą. Mat nuolat kariaujančios Prancūzijos poreikių rankinis audimas jau negalėjo patenkinti. Napoleonas gyvai domėjosi išradimais, o ypač tais, kurie galėjo duoti tiesioginę naudą karo pramonei.

Ž. Žakardas audimo staklių valdymui pasiūlė naudoti specialias korteles su jose išmuštomis skylutėmis. Skylučių kombinacijos nurodė, kokius veiksmus turi atlikti staklės. Tos kortelės buvo sujungiamos viena po kitos taip sudarydamos tarsi vientisą perfojuostą.

Perfokortų idėją panaudojo Č. Babidžas projektuodamas Analitinę mašiną, universalų programuojamą skaičiuotuvą, kurį galima laikyti kompiuterio pirmtaku. Joje buvo numatyta trys perfokortų tipai: skaičiams, aritmetinėms operacijoms ir duomenų įkėlimo bei išvedimo operacijoms valdyti. Kiekvieną jų turėjo skaityti atskiras perfokortų skaitytuvas. Taip pat buvo numatytas ir rezultatų perforavimas, kad juos vėliau būtų galima panaudoti kaip įvedimo duomenis.
Pergamo muziejaus įėjimas tarp dviejų muziejaus sparnų 2012 m.
**Pergamo muziejus** (**Pergamono muziejus**, vok. *Pergamonmuseum*) − senovės istorijos ir meno muziejus Berlyne. Tai garsiausias iš Muziejų salos muziejų ir lankomiausias meno muziejus Vokietijoje (2013 m. jame apsilankė 1,26 mln. lankytojų).

Pergamo muziejuje eksponuojami atstatyti natūralaus dydžio senovės kultūrų statiniai bei kiti artefaktai, daugiausiai iš Artimųjų Rytų, Mažosios Azijos.

Istorija
--------

Muziejus pastatytas 1910−1930 m. laikotarpiu pagal architekto Alfredo Meselo projektą. Statyboms vadovavo architektas Liudvikas Hofmanas. Muziejus pastatytas vietoj toje vietoje buvusio mažesnio muziejaus, kuriame buvo eksponuojamas atstatytas garsusis Pergamono altorius, pagal kurį pavadintas muziejus. Nuo 2013 m. iki 2019 m. vykdomas pastato restauravimas, kurio metu kai kurios muziejaus ekspozicijos, tarp jų Pergamono altoriaus, yra lankytojams neprieinamos.

Muziejuje reprezentuotos trys Valstybinių Berlyno muziejų institucijos:

* Klasikinės antikos kolekcija
* Islamiškojo meno muziejus
* Artimųjų Rytų senovės muziejus

Muziejuje atstatyti senovės statiniai:

* Pergamono altorius
* Ištarės vartai
* Mileto turgaus vartai
* Mšatos frizas

Muziejaus vaizdai
-----------------

* Pergamono altorius
* Babilono procesijų kelio fragmentas
* Mileto turgaus vartai
* Fatimidų periodo indas

Išnašos
-------

1. ↑  The Art Newspaper, spring/summer 2014, p. 15

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pergamo muziejus** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė, DE, EN kalbomis
* Artimųjų Rytų senovės muziejus
* Islamiškojo meno muziejus
* Klasikinės antikos kolekcija
* berlin.de
|  |
| --- |
| Perfume |
|  |
| Biografija |
| Kilmė | Hirošima, Japonija |
| Žanrai | J-pop, bitpop, dance-pop, techno, elektroninė šokių muzika, electro house, synthpop |
| Aktyvumo metai | 2001–dabar |
| Įrašų kompanija | Bee-hive (2003–2005)Tokuma Japan (2005–2012)Perfume, Universal J (2012–dabar) |
| Svetainė | www.perfume-web.jpwww.perfume-global.com |
| Nariai |
| Ayano ŌmotoYuka KashinoAyaka Nishiwaki |
| Buvę nariai |
| Yūka Kawashima |

**Perfume** (jap. パフューム = *Pafyūmu*) – J-pop merginų grupė, kilusi iš Hirošimos miesto, Japonijos. Į šios grupės sudėtį įeina Ayano Ōmoto, Yuka Kashino ir Ayaka Nishiwaki. Jos debiutavo vietiniu mastu 2001 m. o 2005 m. pasirašė sutartį su „Tokuma Japan Communications" įrašų kompanija.

Nuo 2003 m. grupės Perfume prodiuseris yra Yasutaka Nakata, grupės Capsule ir „Contemode" įrašų kompanijos įkūrėjas. Maždaug tuo laikotarpiu grupės muzika perėjo nuo *Shibuya-kei* žanro prie elektroninės šokių muzikos. Lydint jos išpopuliarėjimui 2007 metais, Perfume įtakojo ir kitas dainininkes, tokias kaip Aira Mitsuki, immi, Mizca, SAWA, Saori@destiny ir Sweet Vacation pereiti prie electropop žanro.
| **Vladimiras Horovicas** |
| --- |
|  |
| Vladimiras Horovicas 1986 m. |
| Gimimo vardas | Владимир Самойлович Горовиц |
| Gimė | 1903 m. spalio 1 d.Kijevas, Rusijos imperija |
| Mirė | 1989 m. lapkričio 5 d. (86 metai)Niujorkas, JAV |
| Palaidotas (-a) | Milano monumentų kapinės |
| Tautybė | žydas |
|  |
| Veikla | pianistas |
| Sritis | Vakarų klasikinė muzika |
|  |
| Alma mater | Kijevo konservatorija |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Prezidento laisvės medalis, Garbės legiono ordinas, Grammy apdovanojimai |
|  |
|  **Vikiteka** | Vladimir Horowitz |
| Parašas |
|  |

**Vladimiras Horovicas** (*Vladimir Horowitz*; 1904 m. spalio 1 d. – 1989 m. lapkričio 5 d.) – Jungtinių Amerikos Valstijų pianistas, vienas žymiausių XX a. pianistų virtuozų.

Gimė žydų šeimoje Rusijos imperijoje (Kijeve, kitur nurodoma, kad Berdyčive). 1921 m. baigė Kijevo konservatoriją. Gastroliavo po pilietinio karo siaubiamą Rusijos imperiją, surengė 23 koncertus Petrograde. 1925 m. emigravo pradžioje į Vokietiją, o nuo 1928 m. gyveno Niujorke. Ten jau po debiutinio koncerto Karnegio salėje susilaukė didelio susižavėjimo. Vėliau koncertavo Jungtinėse Amerikos Valstijose ir Europos šalyse, rengė jaunuosius pianistus (Niką Kaufmaną, Ivaną Deivisą, Baironą Dženisą, Garį Grafmaną ir kt.).

Vladimiro Horovico repertuarą sudarė daugiausia Piotro Čaikovskio, Ferenco Listo, Modesto Musorgskio, Aleksandro Skriabino, Frederiko Šopeno kūriniai. Sukūrė daug fortepijoninių parafrazių ir transkripcijų.

Vladimiras Horovicas apdovanotas 26 „Grammy" apdovanojimais (iš jų 1990 m. – už viso gyvenimo nuopelnus), Prancūzijos, Italijos, JAV valstybiniais apdovanojimais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Зильберман Ю. «Горовиц был мне как брат…» Письма Н.Мильштейна В.Горовицу: от повседневности к творчеству. – Киев, 2016. – 224 с.
2. ↑  Rūta Prusevičienė. *Horowitz Vladimir*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005
| Pergaminas*Pergamino* |
| --- |
| *Plaza Merced aikštė* |
|  |
| 

PergaminasPergaminas

33°53′0″ p. pl. 60°34′0″ v. ilg.﻿ / ﻿33.88333°š. pl. 60.56667°r. ilg.﻿ / 33.88333; 60.56667﻿ (Pergaminas)Koordinatės: 33°53′0″ p. pl. 60°34′0″ v. ilg.﻿ / ﻿33.88333°š. pl. 60.56667°r. ilg.﻿ / 33.88333; 60.56667﻿ (Pergaminas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Argentinos vėliava Argentina |
| **Provincija** | Buenos Airių provincija Buenos Airių provincija |
| **Departamentas** | Pergamino partidas |
|  |
| **Gyventojų** (2001) | 85 487  |
| **Altitudė** | 56 m |
|  |
| **Tinklalapis** | pergamino.gov.ar |
|  **Vikiteka** | Pergaminas |

**Pergaminas** (isp. *Pergamino*) – miestas Argentinoje, Buenos Airių provincijoje, 220 km į vakarus nuo Buenos Airių. Partido centras. 85 tūkst. gyventojų. Keliai į Buenos Aires, Koloną, San Nikolasą, Chuniną, kerta Manuelio Belgrano geležinkelis. Per miestą teka Pergamino upelis.

Tekstilės, plastiko, medienos apdirbimo, maisto pramonė, žemės ūkio įrengimų gamyba. Apylinkėse vystoma intensyvi pieninė-mėsinė gyvulininkystė. Veikia Dr. Julio I. Maiztegui virusinių susirgimų institutas, agrotechnologijų institutas.

Istorija
--------

Miestas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1626 m. kaip *La Dormida del Pergamino*, bet manoma, kad gyvenvietė susikūrė dar XVI a. pab. prie svarbaus kelio tarp Peru ir Buenos Airių. Čia buvo stotis, kurioje sustodavo pailsėti keliautojai. XVIII a. įkurtas fortas apsiginti nuo indėnų antpuolių. Pergaminas miesto teises įgijo 1895 m.

* Šv. Malonės bažnyčiaŠv. Malonės bažnyčia
* San Nikolaso bulvarasSan Nikolaso bulvaras
* Pergamino upelisPergamino upelis

Nuorodos
--------

* Savivaldybės svetainė Archyvuota kopija 2011-01-29 iš Wayback Machine projekto.
| Vladimiras*Владимир* |
| --- |
|              |
| *Miesto vaizdas* |
|  |
| 

VladimirasVladimiras

56°08′00″ š. pl. 40°25′00″ r. ilg.﻿ / ﻿56.13333°š. pl. 40.41667°r. ilg.﻿ / 56.13333; 40.41667﻿ (Vladimiras)Koordinatės: 56°08′00″ š. pl. 40°25′00″ r. ilg.﻿ / ﻿56.13333°š. pl. 40.41667°r. ilg.﻿ / 56.13333; 40.41667﻿ (Vladimiras) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3)------ vasaros: (UTC+4) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Vladimiro sritis Vladimiro sritis |
|  |
| **Gyventojų** (2020) | 356 937  |
| **Plotas** | 308 km² |
| **Tankumas** (2020) | 1 159 žm./km² |
| **Altitudė** | 150 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Vladimiras |

**Vladimiras** (rus. *Владимир*) – Rusijos miestas prie Kliazmos upės, 200 km į rytus nuo Maskvos, srities sostinė. Priklauso Rusijos aukso žiedui. 1992 m. Vladimiro Uspenijės (Švč. Dievo Motinos Užgimimo) ir Šv. Dimitrijaus soborai bei Aukso vartai, kartu su dar penkiais objektais Vladimiro srityje, buvo įtraukti į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.

Istorija
--------

 XII a. statybos Švč. Dievo Motinos Užmigimo soboras
Vladimiras buvo įkurtas 1108 m. XII a. pradžioje buvo pastatytas kremlius. 1157 m. Rostovo-Suzdalės kunigaikštis Andrejus Bogoliubskis perkėlė sostinė iš Suzdalės į Vladimirą. Miestas tapo Vladimiro-Suzdalės kunigaikštystės sostine. Vladimire buvo pastatyti Šv. Dmitrijaus ir Švč. Dievo Motinos Užmigimo soborai. 1238 m. mongolų chano Batijaus kariuomenė nusiaubė Vladimirą. 1299 m. Kijevo ir visos Rusios metropolitas Maksimas rezidenciją iš Kijevo perkėlė į Vladimirą. Jis buvo palaidotas Vladimiro Švč. Dievo Motinos Užmigimo (Uspenijės) sobore. 1325 m. metropolitas Petras perkėlė rezidenciją į Maskvą. XIV a. miestas atiteko Maskvos kunigaikščiams. 1614 m. per Abiejų Tautų Respublikos intervenciją į Rusiją miestą nusiaubė ATR kariuomenė. 1719 m. miestas tapo Maskvos gubernijos Vladimiro provincijos centru. Nuo 1796 m. gubernijos centras. XIX a. pabaigoje mieste pastatytos liuteronų ir katalikų bažnyčios.

Sportas
-------

* FK Torpedo Vladimir (futbolo klubas)
* „Torpedo" stadionas, talpa 19,7 tūkst. žiūrovų;
* MSA stadionas, 3 tūkst. žiūrovų;

Gyventojai
----------

|  |
| --- |
|  **Demografinė raida tarp 1599 m. ir 2006 m.** |
| **1599 m.** | **1613 m.** | **1669 m.** | **XVIII a. pr.** | **1784 m.** | **XVIII a. pab.** | **1817 m.** | **1838 m.** |
| 1 200 | 610 | 915 | 1 836 | 2 584 | 8 800 | 10 915 | 12 102 |
| **1859 m.** | **1870 m.** | **1876 m.** | **1897 m.sur.** | **1899 m.** | **1907 m.** | **1914 m.** | **1920 m.** |
| 14 506 | 16 422 | 18 000 | 24 647 | 30 183 | 31 477 | 47 020 | 23 400 |
| **1923 m.** | **1926 m.sur.** | **1939 m.sur.** | **1959 m.sur.** | **1970 m.sur.** | **1979 m.sur.** | **2002 m.sur.** | **2006 m.** |
| 28 100 | 39 700 | 66 800 | 153 800 | 234 100 | 305 900 | 316 300 | 340 700 |
| 

| Demografinės raidos histograma |
| --- |
| 
 |

 |

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4  *Vladimir*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Venk–Žvo). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2014
2. ↑  *White Monuments of Vladimir and Suzdal*, UNESCO. Nuoroda tikrinta 2021-07-14.
Caroline Hervé – Miss Kittin
**Miss Kittin** (tikrasis vardas **Caroline Hervé**, g. 1973) – prancūzų diskžokėja, elektroninės muzikos kūrėja ir atlikėja, dainininkė.

Diskžokėjos karjerą pradėjo būdama 22 metų kartu su Mike Dearbon. Grojo klubuose Prancūzijoje, Rusijoje (Maskvoje), JAV (Čikagoje). 2001 m. kartu su kitu atlikėju The Hacker išleido pirmąjį albumą, taip ir pavadintą – „Pirmasis albumas" (*The First Album*). Pora dainų iš šio albumo susilaukė ypač didelio populiarumo electroclash scenoje, tai – *Frank Sinatra* ir *1982*.

Taip pat yra dirbusi kartu su įvairiais kitais atlikėjais: Golden Boy („Rippin Kittin", 2002), Felix da Housecat, Chicks on Speed, Ellen Allien, Sven Vath ir kt.

Pirmąji savo solo albumą išleido 2004 m. ir jis vadinosi *I Com*. Kaip ir ankstesniuose Miss Kittin darbuose, čia labiausiai išsiskyrė electro funk ir electroclash žanrai, tačiau buvo daugiau eksperimentų ir skirtumų nuo ankstesnio atlikėjos stiliaus.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Miss Kittin** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficialus puslapis su autobiografija
* Interviu Archyvuota kopija 2007-09-28 iš Wayback Machine projekto.
**Vladas Zinkevičius** (1923 m. vasario 4 d. Kauno priemiestyje Šančiuose – 1982 m. sausio 26 d. tragiškai žuvo Maskvoje) – Lietuvos pedagogas, chorvedys ir vargonininkas.

Biografija
----------

Augo muzikalioje šeimoje. 1932–1936 m. mokėsi Šančių pradžios mokykloje, 1936–1941 m. Kauno 2-ojoje progimnazijoje, dainavo moksleivių chore, kuriam tada vadovavo A. Jankauskas ir F. Svirskis.

Vokiečių okupacijos metais dirbo Kauno pašto siuntinių skyriuje. 1945–1949 m. mokėsi Kauno mokytojų seminarijoje. 1956–1961 m. neakivaizdiniu būdu choro dirigavimą studijavo Juozo Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. Jonas Narvidas, Lionginas Abarius, Boleslovas Piekarskis, Antanas Jozėnas, Danutė Einikienė-Dovydėnaitė).

Nuo 1949 m. Kupiškio vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas (įrengė pavyzdingą muzikos kabinetą) ir moksleivių chorų vadovas. Mokykloje visą laiką vadovavo trims chorams ir vokaliniams ansambliams. Kūrybiškai dirbo su vyresniųjų klasių moksleivių mišriuoju choru, į kurį sutelkdavo iki 100 dainininkų. Mišrusis ir vaikų chorai nuolat dalyvaudavo respublikinėse dainų šventėse, konkursuose pelnydavo pirmąsias ir kitas prizines vietas.

1954–1965 m. vadovavo Kupiškio rajono švietimo darbuotojų mišriajam chorui, į kurį taip pat suburdavo iki 100 dainininkų. Kolektyvą parengė 1955, 1960 ir 1965 m. respublikinėms dainų šventėms, zoniniuose ir respublikiniuose konkursuose pelnė prizinių vietų, daug koncertavo, dalyvavo rajono dainų šventėse ir festivaliuose.

1961 m. suorganizavo Kupiškio pensininkų chorą, kuris 1965 m. tapo plačiai pagarsėjusių „Kupiškėnų vestuvių" pagrindiniu branduoliu. 1965 m. respublikinei dainų šventei parengė prie Kupiškio kultūros namų sutelktą trijų kolūkių mišrųjį chorą. Taip pat suorganizavo Šimonių etnografinį ansamblį. 1970 m. respublikinei dainų šventei parengė 65 dainininkų kolektyvą, sudarytą iš „Kupiškėnų vestuvių", Šimonių etnografinio ansamblio ir kitų rajono vietovių dainos mėgėjų, gražiai su juo pasirodė Vilniaus Kalnų parke ansamblių vakare. 1975 m. išėjęs į pensiją, vargonininkavo Šančiuose ir Kulautuvoje.

V. Zinkevičius atliko didelį visuomeninį darbą. Buvo Kupiškio rajono dainų švenčių ir festivalių organizatorius ir vyr. dirigentas, rajono muzikos mokymo metodinės komisijos pirmininkas, chorvedžių ir muzikos mokytojų seminarų organizatorius. 1961 m. suteiktas nusipelniusio kultūros-švietimo darbuotojo garbės vardas.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.

Literatūra
----------

* Ilgėjęsis pasaulio: chorvedys Vladas Zinkevičius (sud. Vidmantas Jankauskas). - Vilnius: V. Stefanovičiaus personalinė įmonė, 2008. - 168 p.: iliustr. - ISBN 978-9986-9311-7-1
Cirko akrobatas
Oro akrobatė
**Akrobatika** – fizinių pratimų sistema, pagrįsta kūno pusiausvyra, vikrumu, lankstumu ir jėga. Svarbus cirko žanras.

Rūšys
-----

* dinaminė (salto, piruetai);
* statinė (įvairios kolonos, piramidės);
* plastinė (vaikščiojimas lynu, pratimai ant kamuolio, trapecijos);
* komiškoji (su klounados elementais).

Istorija
--------

Apie akrobatikos elementus žinota senovės Egipte, Graikijoje, Romoje. Pirmieji akrobatikos elementai buvo ant ištempto lyno, atliekami šuoliai su kardais, kt. fiziniai pratimai, atliekami gatvėse ir aikštėse masinių renginių metu. Viduramžiais akrobatikos numerius atlikdavo šokėjai ant ištempto lyno, fokusininkai. Nuo XVIII a. ypač XIX a. akrobatika plito cirkuose. Kai kada akrobatikos elementai naudojami choreografijoje, teatre (S. Eizenšteino, V. Mejerholdo spektakliai).

Akrobatinių elementų yra lietuvių liaudies šokiuose (*Džigūnas*, *Gaidys*), žaidimuose (*Žąselė*, *Žiužis*).

Lietuvos cirke
--------------

Akrobatikos elementai stebimi nuo lietuviško cirko ištakų. Pirmieji lietuviai, cirko artistai, naudoję šio žanro elementus:

* oro akrobatas F. Černiauskas;
* plastikos akrobatai P. Gudauskas, P. Norvilas, J. Ravickas, P. Beresnevičius;
* šuolininkas per peilius P. Galvičius;
* V. Janušauskas (slapyvardis – Kadyras-Guliamas) 1912 m. sukūrė akrobatikos numerį su kupranugariais Vid. Azijoje.

Tarpukariu lietuviško cirko arenose garsėjo akrobatai: S. D. ir L. Berešių šeima, R. Bernotas, Z. Černiauskas, A. Gaičiūnas, V. Kazlauskas, Otilijos ir Kazio Kaluževičių šeima, broliai A. ir V. Putriai, J. Stankutė. XX a. 6-ame dešimtmetyje pasaulyje garsėjo lietuvių kilmės akrobatas iš D. Britanijos J. Šlivinskas su šeima.

Nuorodos
--------

1. ↑  Alvidas Jancevičius. *akrobatika*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 242 psl.
| BC Andorra |
| --- |
| BC AndorraBC Andorra |
| **Lygos** | ACB lygaEuropos taurė |
| **Įkurta** | 1970 m. |
| **Arena** | *Poliesportiu d'Andorra* (Talpa: 5000) |
| **Vieta** | Andora la Velja, Andora |
| **Komandos spalvos** | mėlyna, balta, geltona, raudona                    |
| **Prezidentas** | Ispanija Gorka Aičasas Olea |
| **Vyr. treneris** | Ispanija Ibonas Navaras |
| **Titulai** |  LEB Oro: 1  LEB Plata: 1  Astūrijos princo taurė: 1 Katalonijos lyga: 2 |
| **Svetainė** | bca.ad |
| **Apranga** |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| 

Namų jersey

Team colours

**Namų**
 | 

Išvykos jersey

Team colours

**Išvykos**
 |

 |

 |

**Andoros krepšinio klubas** (kat. *Bàsquet Club Andorra*) arba ***Andoros „MoraBanc"*** – krepšinio klubas iš Andoros valstybės sostinės Andora la Veljos, rungtyniaujantis Ispanijos krepšinio sistemoje (ACB lygoje).

Istorija
--------

Įkurtas 1970 m. kaip Eskaldeso krepšinio klubas, o 1971 m. persikėlė į Andoros miestą. Pradžioje rungtyniavo Leridos provincijos čempionate, o 1976 m. pakilo į Katalonijos lygą. Vėliau dėl finansinių problemų iš jos pasitraukė, bet 1981 m. sugrįžo. 1981–1982 m. žaidė trečiojoje Ispanijos lygoje, 1983–1984 m. – antrojoje, 1985–1986 m. pasiekė *Primera B* divizioną (antra pagal pajėgumą lyga). 1991–1992 m. laimėjusi *Primera A* divizioną, „Andorra" debiutavo ACB lygoje, o 1995–1996 m. sudalyvavo Koračo taurėje.

1996 m. komanda iškrito į Ispanijos lygą (antras ešalonas), o paskui iki pat 2014 m. rungtyniavo ne stirpiausiose Ispanijos lygose (1997–1998 m. buvo nusmukusi iki 7 ešalono – trečiosios Katalonijos lygos). Nuo 2014–2015 m. „Andorra" yra ACB lygos vidutiniokė, 2017 m. debiutavo Europos taurėje.

### Pavadinimų kaita

* Festina Andorra: 1991–96 m.
* Quick Andorra: 2000–02 m.
* River Andorra: 2002–13 m.
* River Andorra MoraBanc: 2013–14 m.
* MoraBanc Andorra: 2014– m.

Laimėjimai
----------

* 1ª divizionas B (II-lyga): 1992 m.
* LEB Oro (II lyga): 2014 m.
* LEB Plata (III lyga): 2012 m.
* Katalonijos lyga: 2018, 2020 m.
* LEB auksinė Katalonijos lyga: 2013 m.
* LEB sidabrinė Katalonijos lyga: 2010 m.
* EBA Katalonijos lyga: 1989, 1990, 1992 m.
* Astūrijos princo taurė: 2014 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  MORABANC ANDORRA
Koordinatės: 45°25′52″š. pl. 12°19′41″r. ilg.﻿ / ﻿45.431245°š. pl. 12.32798°r. ilg.﻿ / 45.431245; 12.32798

 Akademijos galerijos įėjimas
*Šis straipsnis apie galeriją Venecijoje. Apie kitą galeriją Florencijoje skaitykite Akademijos galerija (Florencija)*
**Akademijos galerija** (it. *Gallerie dell'Accademia*) – meno galerija Venecijoje. Joje sukaupta reikšminga Venecijos ir kt. Italijos dailės mokyklų dailininkų darbų kolekcija nuo XIV a. iki XVIII a.

Apie galeriją
-------------

Galerija yra Venecijos meno akademijos, įkurtos 1750 m. padalinys ir įsikūrusi buvusių *Canonici Lateranensi* vienuolyno ir *Scuola Grande di Santa Maria della Carità* pastatų patalpose. Galerijos kolekcija buvo reikšmingai praplėsta XIX amžiuje. Akademijos galerija pasiekiama per Akademijos tiltą (it. *Ponte dell'Accademia*), kuris gavo nuo jos savo pavadinimą, per Didįjį kanalą.

Šiuo metu Akademijos galerija yra stambiausias venecijietiškos dailės muziejus. Jame reprezentuoti pagrindiniai Venecijos dailės mokyklos meistrai: Ticianas, Džordžonė, Džovanis Belinis ir kt. Vitorės Karpačo žymiausiam dailės darbų ciklui Šv. Uršulės gyvenimo tema skirtas atskiras kambarys. Ekspozicijoje dominuoja religinės tematikos darbai. Galerijoje saugojamas pagarsėjęs Leonardo da Vinčio piešinys „Vitruvijaus žmogus" (eksponuojamas tik išskirtiniais atvejais).

Galerijos eksponatai
--------------------

Keletas iš žymiausių galerijos eksponatų:

* Džordžonė. „Audra" Džordžonė. „Audra"
* Vitorė Karpačas. „Šv. Uršulės sapnas" Vitorė Karpačas. „Šv. Uršulės sapnas"
* Paolas Veronezė. „Puota Levio namuose" Paolas Veronezė. „Puota Levio namuose"
* Ticianas. „Pieta" Ticianas. „Pieta"

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Akademijos galerija (Venecija)** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Oficiali svetainė