recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Liaudies tarėjas** (rus. *народный заседатель*) – kai kurių valstybių (Baltarusija, Rusija) pilietis, nustatyta tvarka išrinktas dalyvauti teismo sudėtyje, sprendžiančioje baudžiamąsias ir civilines bylas.

Įgaliojimai
-----------

Liaudies tarėjas turi lygias teises su teisėju – nagrinėja įrodymus, balsuoja dėl teismo sprendimo ir kita. Liaudies tarėjas renkamas atviru balsavimu visuotiniuose piliečių susirinkimuose pagal jų darbo ar gyvenamąją vietą tam tikram laikotarpiui (pvz. Rusijoje – 5 metams). Rinkėju gali būti kiekvienas ne jaunesnis kaip 18 m. pilietis. Liaudies tarėjų skaičius teismuose gali būti įvairus, pvz. Rusijoje vienas rajono (miesto) teismas gali turėti iki 156 liaudies tarėjų. 

Dažniausiai teismo posėdyje dalyvauja du liaudies tarėjai, atsitiktine tvarka atrinkti iš bendro sąrašo.

Istorija
--------

1918–1991 m. liaudies tarėjai buvo TSRS (iki 1922 m. Tarybų Rusijoje). Institucija įvesta pakeičiant 1864–1917 m. Rusijos imperijoje veikusią prisiekusiųjų teismo instituciją. Rajono (miesto) liaudies teismo liaudies tarėjų rinkimus rengdavo rajonų (miestų) liaudies deputatų tarybų vykdomieji komitetai. Rajono (miesto) liaudies teismo liaudies tarėjai buvo formaliai renkami atviru balsavimu 2,5 metų kadencijai visuotiniuose darbo žmonių susirinkimuose pagal jų darbo, gyvenamąją ar mokymosi vietą. Sričių, kraštų, autonominių sričių, autonominių apygardų, autonominių, sąjunginių respublikų aukščiausiųjų teismų, TSRS Aukščiausiojo Teismo liaudies tarėjai buvo renkami 5 metams.

Lietuvoje
---------

Lietuvoje TSRS okupacijos metais rajono (miesto) liaudies teismo liaudies tarėjai buvo formaliai renkami (paskutinį kartą 1987 m.) visuotiniuose darbo žmonių susirinkimuose pagal jų darbo, gyvenamąją ar mokymosi vietą atviru balsavimu 2,5 m. (iki 1982 m. – 2 m.) metų kadencijai. Rajonų (miestų) liaudies tarėjų rinkimus skelbdavo LTSR Aukščiausiosios Tarybos prezidiumas, rengdavo rajonų (miestų) darbo žmonių deputatų tarybų vykdomieji komitetai. Liaudies tarėju galėjo būti išrinktas kiekvienas pilietis, turintis rinkimų teisę ir rinkimų dieną sukakęs 25 metus. LTSR Aukščiausiojo Teismo liaudies tarėjus rinko LTSR Aukščiausioji Taryba 5 metams. Rajonų (miestų) liaudies teismuose liaudies tarėjai buvo iki 1992 m. Aukščiausiajame Teisme – iki 1994 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Liaudies tarėjas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 77 psl.
**Liaudies teismas** – 1918–1991 m. formaliai rajono, miesto, nesuskirstyto rajonais, ar miesto rajono teismas, TSRS (iki 1922 m. Tarybų Rusijos) „rinktas" gyventojų ir jiems „atskaitingas".

Sudėtis
-------

Liaudies teismą sudarė liaudies teisėjai ir liaudies tarėjai, jam vadovavo iš teisėjų liaudies deputatų tarybos skiriamas pirmininkas.

Įgaliojimai
-----------

Pirmosios instancijos teismas. Liaudies teismas nagrinėjo visas baudžiamąsias ir civilines bylas, išskyrus tas, kurios priklausė aukštesniųjų teismų kompetencijai, t. p. kai kurias bylas dėl administracinių pažeidimų ir kita. 

Komunistinė ideologija nepripažino klasikinio valdžių padalijimo, tad ir teismų nepriklausomumo principo, nors oficialiai jį deklaravo. Liaudies teismas buvo politinės sistemos dalis ir faktiškai gynė TSKP interesus.

Lietuva
-------

Lietuvoje liaudies teismas veikė TSRS okupacijos metais kaip Lietuvos TSR okupacinės valdžios įrankis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Liaudies teismas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 78 psl.
| **Ingvaras Karlsonasšved. *Gösta Ingvar Carlsson*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1934 m. lapkričio 9 d. (88 metai)Borase |
|  |
| Veikla | Švedijos politinis veikėjas, buvęs ministras pirmininkas |
| Partija | 1953 m. Švedijos socialdemokratų darbininkų partija |
|  |
| Alma mater | 
* 1958 m. Lundo universitetas;
* 1965 m. Čikagos Šiaurės vakarų universitetas.

 |
|  |
|  **Vikiteka** | Ingvar Carlsson |
| Parašas |
|  |

**Ingvaras Karlsonas** (šved. *Gösta Ingvar Carlsson*, g. 1934 m. lapkričio 9 d. Borase) – Švedijos politinis veikėjas, du kartus užėmęs ministro pirmininko pareigas.

Biografija
----------

1954–1958 m. studijavo politologiją Lundo universitete, 1960–1965 m. Čikagos Šiaurės vakarų universitete JAV.

Nuo 1953 m. Švedijos socialdemokratų darbininkų partijos (SAP) narys, 1961–1967 m. *Nacionalinės socialdemokratinio jaunimo sąjungos* (SSU) pirmininkas.

1965–1996 m. Švedijos parlamento Riksdago narys. 1958–1960 m. ir 1965–1967 m. ministro pirmininko Tagės Erlanderio padėjėjas. 1967–1969 m. ministrų kabineto sekretorius, 1969–1973 m. švietimo ir kultūros, 1973–1976 m. gyvenamosios statybos ministras, 1982–1985 m. ministro pirmininko pavaduotojas planavimui, 1985–1986 m. aplinkosaugos ministras.

Po Ulofo Palmės nužudymo 1986–1996 m. Švedijos socialdemokratų partijos pirmininkas, 1986–1991 m. ir 1994–1996 m. Švedijos ministras pirmininkas. 1991 m. nepatenkinti ekonomikos reforma rinkėjai jo vadovaujamai partijai pareiškė nepasitikėjimą, bet 1994 m. įsitikinę, kad K. Bildto moderatai iš viso nemoka valdyti „švediško modelio", atleido I. Karlsonui ir SAP vėl gavo daugumą parlamente.

1986–1996 m. Socialistų Internacionalo pirmininko pavaduotojas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Carlsson Ingvar Gösta (Ingvaras Josta Karlsonas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 714 psl.

  



| Politinis postas
 |
| --- |
| Prieš tai:**Ulofas PalmėKarlas Bildtas** | **Švedijos Karalystės ministras pirmininkas** 1986 m. kovo 13 d. — 1991 m. spalio 4 d.\* \* \* \* \*1994 m. spalio 7 d. — 1996 m. kovo 22 d. | Po to:**Karlas BildtasJoranas Personas** |
| Prieš tai:**Ulofas Palmė** | **Švedijos socialdemokratų partijos pirmininkas**1986 — 1996 m. | Po to:**Joranas Peršonas** |
**Libano falanga** (arab. الكتائب اللبنانية, Al-Kata’ib al-Lubnanijja) – Libano konservatyvios ir nacionalistinės orientacijos politinė partija. Tikslas – ginti krikščionių, pirmiausia maronitų, interesus ir stiprinti jų įtaką.

Istorija
--------

Įkurta 1936 m. Pjero Žmajelio ir kitų iniciatyva pagal Europos fašistinių partijų modelį, perėmė jų organizacinę struktūrą. Kovojo dėl šalies nepriklausomybės. Libano falangos nariai laiko save finikiečiais (viena seniausių Libano tautų). Nepritaria palestiniečių buvimui Libane, nes tai kelia grėsmę krašto nacionalinei ir religinei sudėčiai, t. p. arabų kraštų sąjungai. Per Libano pilietinį karą (1975–1990 m.) tapo svarbiausia krikščionių karine jėga; vadovavo krikščioniškų partijų susivienijimui „Libano frontas". 

1982 m. birželio mėn. Izraeliui okupavus Pietų Libaną Bachiras Žmajelis (P. Žmajelio sūnus), jo remiamas, 1982 m. rugpjūčio mėn. buvo išrinktas Libano prezidentu. 1982 m. rugsėjo 14 d. jį nužudžius, prezidentu tapo jo brolis Aminas Žmajelis. 1982 m. naktį iš rugsėjo 16 į 17 d. Libano falangos daliniai, ieškodami teroristų, įsiveržė į Sabros ir Šatilos pabėgėlių stovyklas ir išžudė nuo 700 iki 3500 žmonių, daugiausia palestiniečių. 

Devinto dešimtmečio antroje pusėje dėl vidaus nesutarimų ir Sirijos veiksmų Libano falanga pradėjo silpnėti; suskilo į keletą frakcijų. 2006 m. lapkričio mėn. manoma, Sirijos agentų, nužudytas vienas įtakingiausių Libano falangos veikėjų Pjeras Aminas Žmajelis, Libano pramonės ministras, A. Žmajelio sūnus. 

Pirmininkas K. Pakraduni (nuo 2001 m.). Apie 100 000 narių (2001 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Libano falanga*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 92 psl.
20 markių vertės auksinė moneta
**Aukso standartas** – piniginė sistema, kurioje pagrindinis atsiskaitymo vienetas yra fiksuotas kiekis aukso.

Atsiskaitymuose, kurių pagrindas – auksas, garantuojama, kad kiekvienas išleistas piniginis vienetas gali būti bet kada pakeistas auksu pagal anksčiau nustatytą kiekį. Anksčiau, kai pinigai buvo padengti auksu (susieti su auksu), kiekvienas pinigus galėjo pakeisti į auksą. Palaipsniui tokios praktikos buvo atsisakyta.

Auksinio standarto šalininkai teigia, kad pinigų susiejimas su auksu drausmina vyriausybes, neleidžia joms beatodairiškai spausdinti pinigų ir taip sukelti hiperinfliaciją, labiau pasitikima popieriniais pinigais. Praktikoje esant ekonominiams sunkumams ar karo veiksmams valstybės atsisakydavo pinigus susieti su auksu ir jų prispausdindavo tiek, kad sukeldavo hiperinfliaciją.

Pirmą kartą aukso standartą 1821 m. įvedė Jungtinė Karalystė, vėliau – 1873 m. JAV ir Vokietijos imperija, 1878 m. – Prancūzija. Iki Pirmojo pasaulinio karo galiojo auksinių monetų standartas. Po karo jį pakeitė aukso luitų ir aukso devizų standartai. Pasibaigus Didžiajai depresijai beveik visose valstybėse atsisakyta aukso standarto. 1968 m. kilus valiutų krizei, JAV viduje auksą nustota keisti į JAV dolerius. Paskutinį kartą 1975 m. tik valstybių vyriausybėms pareikalavus JAV dolerius buvo galima pakeisti į auksą. Šiuo metu nei vieni pinigai nėra padengti auksu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Dalia Bernatonytė. Aukso standartas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 220-221 psl.
**Libano kultūra** – Libano, valstybės Artimuosiuose Rytuose, rytinėje Viduržemio jūros pakrantėje kultūra.

Leidyba
-------

Per metus Libane išleidžiama apie 300 pavadinimų knygų. Didžiausia ir seniausia leidykla – „Dar al Mačrek SARL" įkurta 1848 m. leidžia religinės, mokslo, meno, istorinės, grožinės literatūros knygas. Kitos svarbesnės leidyklos: „Dar al Kitab al Lubnani", „World Book Publishing" (abi įkurtos 1929 m.), „Dar al Kašaf" įkurta 1930 m.), „Librairie du Liban Publishers" įkurta 1944 m.); visos Beirute.

Žiniasklaida
------------

Nuo 1877 m. eina seniausias periodinis leidinys – dienraštis „Lisan ul Hal" (2005 m. tiražas 33 000 egzempliorių). 2006 m. ėjo apie 100 periodinių leidinių, tarp jų 35 dienraščiai, 25 savaitraščiai. 

Svarbiausi dienraščiai
* „Al Bairak", nuo [[1913, 10 000 egz.
* „Aztag", nuo 1927 m. armėnų kalba, 6500 egz.
* „An Nahar", nuo 1933 m. 50 000 egz.
* „Al Almal", nuo 1939 m. 35 000 egz.
* „L'Orient–Le Jour", nuo 1942 m. prancūzų kalba, 23 000 egz.
* „Ad Dunja", nuo 1943 m. politikos, 25 000 egz.
* „Al Hajat", nuo 1946 m. 197 000 egz.
* „Sada Lubnan", nuo 1951 m. 25 000 egz.
* „Daily Star", nuo 1952 m. anglų kalba, 10 500 egz.
* „Al Anvar", nuo 1959 m. 15 000 egz.; turi sekmadienio priedą „Al Anvar Supplement", 90 000 egz.
* „As Safir", nuo 1974 m. 50 000 egz.

Savaitraščiai
* „Al Džumhur", nuo 1936 m. universalus, 45 000 egz.
* „Al Usbu al Arabi", nuo 1959 m. universalus, 88 000 egz.
* „Al Hurrija", nuo 1960 m. Palestinos išlaisvinimo demokratinio fronto, 30 000 egz.
* „Al Alam al Lubnani", nuo 1964 m. politikos, ekonomikos, visuomenės, arabų, anglų, ispanų, prancūzų kalbomis, 45 000 egz.

Žurnalai
* „Revue du Liban", nuo 1928 m. 22 000 egz.
* „Le Commerce du Levant", nuo 1929 m. prekybos ir finansų, prancūzų kalba, 15 000 egz.
* „Tabibok", nuo 1956 m. medicinos, mokslo, visuomenės, 90 000]] m. egz.

Elektroninė žiniasklaida
------------------------

Radijas veikia nuo 1937 m. televizijos – nuo 1959 m. Nacionalinis radijas „Radio Liban" įkurtas 1937 m. laidas transliuoja arabų kalba, užsieniui – portugalų, armėnų, arabų, ispanų, prancūzų, anglų kalbomis. 

Nacionalinės televizijos „Lebanese Broadcasting Corporation" (LBC), „Sat Ltd" įkurtos 1985 m. laidas transliuoja arabų, prancūzų, anglų kalbomis. Yra privačių televizijos bendrovių. 

Beirute veikia naujienų agentūra „National News Agency" (NNA).

Kiti straipsniai
----------------

* Libano architektūra
* Libano dailė
* Libano literatūra
* Libano švietimas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytas Urbonas. *Libano kultūra*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 92 psl.
Koordinatės: 55°37′10″š. pl. 22°13′57″r. ilg.﻿ / ﻿55.6195°š. pl. 22.2325°r. ilg.﻿ / 55.6195; 22.2325

 *Kitos reikšmės – Šv. Kryžiaus Atradimo bažnyčia.*

|  Laukuvos Šv. Kryžiaus Atradimo bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Telšių |
| **Dekanatas** | Šilalės |
| **Savivaldybė** | Šilalės rajonas |
| **Gyvenvietė** | Laukuva |
| **Adresas** | Taikos g. 20 |
| **Statybinė medžiaga** | akmenų ir plytų mūras |
| **Pastatyta** | 1856 m. |
| **Stilius** | istorizmas |

**Laukuvos šv. Kryžiaus Atradimo bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Laukuvos miestelyje, prie Žemaičių plento. Architektūros paminklas.

Laukuvos parapijoje yra kelios koplyčios: Dvarviečių, Laukuvos, Šiauduvos.

Laukuvos bažnyčios centrinis altorius

Istorija
--------

Jonas Talaitis 1624 m. pastatė medinę bažnyčią. 1624 m. įkurta parapija. 1668–1691 m. veikė parapinė mokykla (1804 m. atkurta). Ivoniškyje, arba Senojoje Laukuvoje, 1689 m. pastatyta bažnyčia (nugriauta po 1863 m.) turėjo kunigą. Naujoji Laukuvos bažnyčia statyta iki 1705 m. Kapinėse XVIII a. pastatyta medinė koplyčia. 1829 m. perstatyta. 1748 m. veikė Škaplieriaus draugija.

1820 m. bažnyčiai priklausė šie kaimai: Eidininkai, Eitvydaičiai, Kantautai, Riešketai. Sudegus bažnyčiai, 1852–1856 m. pastatyta dabartinė mūrinė (archit. Timofejevo projektas, statė meistras Kalėda). Kertinį akmenį pašventino vyskupas M. Valančius. Jos statyba rūpinosi klebonas Matas Narkevičius, dvarininkas Vladas Tallat-Kelpša, parapijiečiai. Laukuvos prelatas Razutis-Razutovičius sumokėjo už plytas. Bažnyčią 1893 m. konsekravo vyskupas Mečislovas Paliulionis. Per Pirmąjį pasaulinį karą vokiečiai išsivežė 2 varpus. 

2022 m. sausį baigti bažnyčios restauravimo darbai.

Architektūra
------------

Bažnyčia stačiakampio plano, dvibokštė. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Šventoriuje palaidotas Šventojo Rašto vertėjas į lietuvių kalbą prelatas Antanas Rubšys.

Bažnyčioje atlikus polichrominius tyrimus, paaiškėjo, kad XX a. pradžioje jos vidus buvo dekoruotas art deco stiliaus tapyba. Ant bažnyčios sienų ir lubų nutapyti tautinių motyvų ornamentai. Presbiterijos skliaute atskleista nutapyta scena, vaizduojanti valtyje pamokslaujantį Kristų. Sie­nų sluoksniuose tebėra išlikę XIX a. tapyti konsekracijos kryžiai su vyskupo atributais.

Galerija
--------

* Bažnyčia nuo aikštėsBažnyčia nuo aikštės
* Bažnyčios vidujeBažnyčios viduje
* Didysis altoriusDidysis altorius
* Atidengta senoji tapybaAtidengta senoji tapyba
* Bažnyčios vargonaiBažnyčios vargonai
* Bažnyčios rėmėjo A. Remeikio kapasBažnyčios rėmėjo A. Remeikio kapas

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Bažnyčia". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. 1 2  Restauruota Laukuvos šv. Kryžiaus Atradimo bažnyčia *lrt.lt*

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Laukuvos Šv. Kryžiaus Atradimo bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Laukuvos parapija (dekanato inf.)
* Dalia Klajumienė. Laukuvos ir Požerės bažnyčių interjerų dekoro paveldas. „Lietuvos valsčių" monografija „Laukuva" I dalis, Vilnius, Versmė, 2005, p. 215-226
| **Irena Tiškutė** |
| --- |
| Gimė | 1947 m. balandžio 5 d. (76 metai)Ritinė, Mažeikių apskritis |
|  |
| Veikla | žurnalistė, redaktorė |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Irena Tiškutė** (g. 1947 m. balandžio 5 d. Ritinėje, Mažeikių apskritis) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė.

Biografija
----------

1965 m. baigė Mažeikių vidurinę mokyklą, 1971 m. – Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete žurnalistikos specialybę.

1971–1991 m. laikraščio „Vakarinės naujienos" redakcijos redaktoriaus sekretorė, korespondentė, skyriaus vedėja. 1989 m. laikraščio „Žurnalistų žinios" redaktorė. 1991–1992 m. dienraščio „Respublika" leisto „Respublikos vakarinio laikraščio" redaktorė, 1992–1993 m. dienraščio „Respublika" skyriaus redaktorė. Nuo 1993 m. – šio dienraščio vyriausiojo redaktoriaus pavaduotoja.

1989–1990 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos valdybos pirmininko pavaduotoja. Daugiausia rašo kultūros, paveldo, ekologijos, mokslo temomis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 522 psl.
Tripolio mergaičių mokykla 1930 m.
Bengazio universitetas
**Libijos švietimas** – Libijos, valstybės Šiaurės Afrikoje, prie Viduržemio jūros, švietimo sistema.

Švietimo sistema
----------------

1969 m. įvestas privalomas pradžios mokslas. Nuo 1985 m. mokslas privalomas 6–15 metų vaikams. Pradžios ir vidurinis mokslas nemokamas. 2000 m. Generalinis liaudies komitetas švietimo ir profesinio lavinimo reikalams buvo išskaidytas į 32 regioninius komitetus. 

### Bendrojo lavinimo sistema

Bendrojo lavinimo sistemą sudaro šešiametė pradžios mokykla 6–12 metų vaikams ir šešiametė vidurinė mokykla 12–18 metų vaikams, kurią sudaro trimetė žemesnioji vidurinė, vadinamoji parengiamojo lavinimo mokykla 12–15 metų vaikams ir dvimetė, trimetė arba keturmetė aukštesnioji vidurinė, vadinamoji tarpinio lavinimo mokykla 15–18 metų vaikams. 

Tarpinio lavinimo mokyklose galima įgyti bendrąjį vidurinį (trunka 3 m.), techninį (4 m.) arba profesinį išsilavinimą (2–3 m.). 2000 m. pradžios mokyklas lankė 766 080, vidurines mokyklas – 310 550, profesinio lavinimo mokyklas – 130 000 mokinių. 

### Aukštojo mokslo sistema

Aukštasis išsilavinimas įgyjamas bendruosiuose ir specializuotuosiuose universitetuose, aukštosiose technikos ir aukštosiose profesinėse mokyklose. 2004 m. buvo 84 aukštosios technikos ir profesinės mokyklos su 375 000 aukštųjų mokyklų studentų. 1990 m. įkurtas nuotolinių studijų Atvirasis universitetas (būstinė Tripolis|Tripolyje) turi 16 regioninių centrų; 1999 m. buvo 28 430 studentų. Aukštojo mokslo viešosios įstaigos iš dalies finansuojamos valstybės. 2000 m. buvo 5 privačios aukštosios mokyklos. 

**Svarbiausi universitetai:**

* Libijos universitetas, pirmoji Libijos aukštoji mokykla, įkurta 1955 m.), kurį sudaro Bengazio (nuo 1976 m. – Džarjuniso Bengazio) ir Tripolio (nuo 1976 m. – al Fatehas, įkurtas 1957 m.) universitetai.
* Ryškiosios žvaigždės technologijos universitetas, įkurtas 1981 m. Marsa Brega,
* Sabha universitetas, įkurtas 1983 m. Sabha,
* al Arabo medicinos universitetas, įkurtas 1984 m. Bengazis,
* Omaro el Muchtaro universitetas, įkurtas 1985 m. al Beida,
* al Fateho medicinos universitetas, įkurtas 1986 m. Tripolis,
* Nasero universitetas, įkurtas 1986 m. al Humsas,
* Tahadžio universitetas, įkurtas 1987 m. Surtas,
* Balandžio septintosios universitetas, įkurtas 1988 m. az Zavija,
* Mergebo universitetas, įkurtas 1988 m. al Humsas,
* al Džabal al Garbio universitetas, įkurtas 1991 m. al Humsas,
* Damos universitetas, įkurtas 1995 m.

Kitos įstaigos
--------------

* Libijos Nacionalinė biblioteka, Bengazis,
* Libijos Nacionaliniai archyvai, Tripolis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Libijos švietimas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 106 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Libijos švietimas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Leonas Jankelevičius** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1950 m. sausio 3 d. (73 metai)Nau­ji­nin­kų kaime, Šal­či­nin­kų ra­jo­ne |
|  |
| Veikla | komunistų partijos veikėjas, veterinarijos gydytojas, Aukščiausiosios Tarybos – Atkuriamojo Seimo deputatas |
| Partija | 1978 m. Lietuvos komunistų partija |
|  |
| Alma mater | 
* 1976 m. Mask­vos veterinarijos akademija;
* 1983 m. Le­ning­ra­do aukštoji partinė mokykla.

 |

**Leonas Jankelevičius** (g. 1950 m. sausio 3 d. Nau­ji­nin­kų kaime, Šal­či­nin­kų ra­jo­ne) – komunistinis Lietuvos lenkų veikėjas, veterinarijos gydytojas, Aukščiausiosios Tarybos – Atkuriamojo Seimo deputatas.

Biografija
----------

1976 m. baigė Mask­vos veterinarijos akademiją, veterinarijos gydytojas. 1983 m. baigė Le­ning­ra­do aukštąją partinę mokyklą.

1968 m. Šalčininkų rajono Sky­ni­mų tarybinio ūkio vyr. veterinarijos gydytojas. 1968–1970 m. tarnavo tarybinėje armijoje. 1970–1972 m. Gu­de­lių apylinkės veterinarijos gydytoju, Ja­šiū­nų ligoninės vyr. veterinarijos gydytojas. 1972–1978 m. Tur­ge­lių tarybinio ūkio partinės organizacijos sekretorius, Lie­tu­vos ko­mu­nis­ti­nės jau­ni­mo są­jun­gos Šalčininkų rajono komiteto antrasis, pirmasis sekretorius. 1978–1981 m. Lie­tu­vos ko­mu­nis­tų par­ti­jos Šalčininkų rajono komiteto skyriaus vedėjas. 1983–1988 m. Lietuvos komunistų partijos Centro komiteto skyriaus organizatorius. 1988–1989 m. – Šalčininkų rajono tarybos vykdomojo komiteto pirmininku. Nuo 1989 m. Lietuvos komunistų partijos (TSKP) Šalčininkų rajono komiteto pirmasis sekretorius.

1990 m. rinkimuose į Aukščiausiąją Tarybą išrinktas pagal Lietuvos komunistų partijos sąrašą. 1990 m. kovo 11 d. svarstant Lietuvos nepriklausomos valstybės atstatymo klausimą siūlė „neskubėti" ir balsuojant susilaikė. Nuo 1990 m. kovo 20 d. Rytų Lietuvos problemų laikinosios komisijos ir Biudžeto komisijos narys. Nuo 1991 m. gegužės 29 d. Lenkų frakcijos narys. 

1992 m. pasibaigus Aukščiausiosios Tarybos kadencijai buvo teisiamas kaip lenkų autonomininkas – lenkų grupės, kuri, pasinaudodama SSRS žlugimu, siekė įkurti lenkų teritorinį autonominį darinį pietryčių Lietuvoje, veikėjas.

Nuorodos
--------

Biografija
**Lichenologija** (gr. leichen – kerpė + *logos* – mokslas) – mikologijos šaka, tirianti kerpių sandarą, cheminę sudėtį, fiziologiją, ekologiją, sistematiką, paplitimą.

Istorija
--------

Lichenologijos pradininkas Erikas Acharius (1757–1819 m. Švedija) paskelbė kerpių sistemą. XIX a. viduryje susiklostė dvi kerpių taksonomijos mokyklos. Vienos mokyklos atstovai (G. de Notaris, A. Masalongas, abu Italija) rėmėsi mikroskopinių struktūrų, ypač aukšliasporių, kitos (V. Nylanderis ir E. A. Vainio, abu Suomija; V. A. Leitonas, Didžioji Britanija) – gniužulo charakteristikomis. Šią mokyklą rėmė ir A. Calbruckneris (Austrija), paskelbęs naują kerpių sistemą ir jų katalogą.

1867 m. Simonas Švendeneris (Vokietija) įrodė, kad kerpę sudaro du organizmai – grybas ir dumblis, todėl kerpės priskiriamos grybams. 1951 m. R. Santesonas (Švedija) pasiūlė atsisakyti kerpių kaip atskirų organizmų sistematikos ir įtraukti jas į grybų sistemą. XX a. pradžioje O. Hesė ir V. Copfas (Vokietija) pradėjo kerpių cheminės sudėties tyrimus. Jų darbus tęsė J. Asahina (Japonija) ir V. L. Kulbersonas (JAV), kurie sukūrė plonasluoksnės chromatografijos standartinius metodus. Nuo XXI a. pradžioje daugiausia tiriami kerpių taksonomijos, filogenijos, sandaros, fiziologijos, paplitimo, fotobiontų sistematikos įvairių aspektai, kerpes parazituojantys grybai.

Lichenologija Lietuvoje
-----------------------

Lietuvoje pirmieji duomenys apie kerpes aptinkami Ž. E. Giliberto ir S. B. Jundzilo darbuose. Iki XX a. vidurio kerpės daugiausia buvo minimos tik bendrose botaninėse apžvalgose (A. Kisinas, E. Purvinas, Veronika Žvironaitė, K. Paul), pavieniuose darbuose (A. Olert, G. Letau, A. Michalskis).

1963 m. Antanas Minkevičius sudarė pirmąjį „Lietuvos kerpių sąvadą". Nuo septinto iki devinto dešimtmečio floristinius ir cenologinius kerpių tyrimus vykdė T. Rudzinskaitė, kuri sudarė antrąjį „Lietuvos kerpių sąvadą" (1982 m.), 1983 m. su kitais išleido „Vadovą Lietuvos kerpėms pažinti". Nuo devinto dešimtmečio vidurio kerpes tiria Jurga Motiejūnaitė. Ji sudarė trečiąjį „Lietuvos kerpių sąvadą" (1999 m.), išleido „Lietuvos krūmiškųjų ir lapiškųjų kerpių florą" (2002 m.). Epifitinių kerpių cenologiją tiria Ingrida Prigodina–Lukošienė, kerpių panaudojimą aplinkos kokybei vertinti – Nomeda Jucevičienė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jurga Motiejūnaitė. *Lichenologija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 112 psl.

* Enciklopedija Lietuvai ir pasauliui, Rimantas Lazdynas

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RBotanika |
| --- |
|  |
| 
Biologija · Algologija · Lichenologija · Briologija · Dendrologija 
Flora · Augalija · Augalai · Dumbliai · Kerpės · Samanos · Induočiai · Žolė · Krūmas · Krūmedis · Medis 
Pasaulio išskirtiniai medžiai · Iliustruotas Lietuvos augalų genčių vardynas · Lietuvos vietinės medžių ir krūmų rūšys · Lietuvos išskirtiniai medžiai 
Botanikos sodai · Botanikų draugijos · Botanikos leidiniai · Botanikos institutai · Lietuvos botanikai · Pasaulio botanikai |

 |
| **Jadvyga Pekarskaitė** |
| --- |
| Gimė | 1957 m. lapkričio 1 d. (65 metai)Trakų rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Arūnas Karaliūnas |
|  |
| Veikla | žurnalistė, redaktorė |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Jadvyga Pekarskaitė-Karaliūnienė** (g. 1957 m. lapkričio 1 d. Trakų rajonas) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė.

Biografija
----------

1976 m. baigė Aukštadvario vidurinę mokyklą, 1981 m. – Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto žurnalistikos specialybę.

1981–1992 m. laikraščio „Jonavos balsas" korespondentė, pramonės skyriaus vedėja, atsakingoji sekretorė, redaktoriaus pavaduotoja, 1991–1992 m. – laikraščio redaktorė. Daugiausia rašė gamybos bei ekonomikos temomis, spausdino reportažus. Nuo 1992 m. dienraščio „Lietuvos rytas" redakcijos Kauno skyriaus korespondentė, nuo 1995 m. dienraščio „Lietuvos rytas" vyriausiojo redaktoriaus pavaduotoja. Daugiausia rašo teisėsaugos klausimais.  Nuo 2010 m. dienraščio „Laikinoji sostinė" redaktorė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 383 psl.
| Lidsasangl. *Leeds* |
| --- |
| *Lidso reginys* |
|  |
| 

LidsasLidsas

53°48′0″ š. pl. 1°33′0″ v. ilg.﻿ / ﻿53.80000°š. pl. 1.55000°r. ilg.﻿ / 53.80000; 1.55000﻿ (Lidsas)Koordinatės: 53°48′0″ š. pl. 1°33′0″ v. ilg.﻿ / ﻿53.80000°š. pl. 1.55000°r. ilg.﻿ / 53.80000; 1.55000﻿ (Lidsas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+0)------ vasaros: (UTC+1) |
|  |
| **Valstybė** | Jungtinės Karalystės vėliava Jungtinė Karalystė |
| **Šalis** | Anglija Anglija |
| **Grafystė** | Vakarų Jorkšyras |
|  |
| **Gyventojų** (2016) | 781 700  |
|  |
|  **Vikiteka** | Lidsas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Lìdsas |

**Lidsas** – didmiestis šiaurės Anglijoje. Miestas priskiriamas Vakarų Jorkšyro konurbacijai, kurioje gyvena apie 3,1 milijono žmonių. Per miestą teka upė *Aire*. Išvystyta mašinų, tekstilės, siuvimo, poligrafijos, maisto, lėktuvų dalių, chemijos pramonė. Yra Lidso universitetas, aukštoji meno mokykla. Veikia opera, miesto muziejus, teatras.

Istorija
--------

Pirmą kartą paminėtas VII-ame amžiuje. Viduramžiais tapo prekybos centru. XIV a. mieste flamandų buvo išplėtotas vilnos audimas. 1626 m. suteiktos miesto teisės. Nuo XVII a. pabaigos tapo vienu iš sparčiausiai augančių Anglijos pramonės centrų. Plėtra dar labiau paspartėjo XIX a. nutiesus kanalą, jungusį su Liverpuliu ir kelias geležinkelių linijas.

Architektūra
------------

Mieste gausu įvairaus laikotarpio architektūros paminklų. Stovi XVII a. šv. Jono bažnyčia, XVIII a. pradžios Švč. Trejybės bažnyčia, 1858 m. pastatyta miesto rotušė. 2007 m. pastatytas 32 aukštų biurų ir gyvenamasis kompleksas *Bridgewater Place* yra aukščiausias miesto pastatas (112 m).

Demografija
-----------

|  |
| --- |
|  **Demografinė raida tarp 1801 m. ir 2001 m.** |
| **1801 m.sur.** | **1811 m.sur.** | **1821 m.sur.** | **1851 m.sur.** | **1871 m.sur.** | **1901 m.sur.** | **1911 m.sur.** | **1921 m.sur.** | **1931 m.sur.** |
| 94 421 | 108 459 | 137 476 | 249 992 | 372 402 | 552 479 | 606 250 | 625 854 | 646 119 |
| **1941 m.** | **1951 m.sur.** | **1961 m.sur.** | **1971 m.sur.** | **1981 m.sur.** | **1991 m.sur.** | **2001 m.sur.** | **-** | **-** |
| 668 667 | 692 003 | 715 260 | 739 401 | 696 732 | 716 760 | 715 404 | - | - |
| 

| Demografinės raidos histograma |
| --- |
| 
 |

 |

*Albion Place*, Leeds

Sportas
-------

Mieste 1996 m. vyko X Europos futbolo čempionatas. Žymiausias klubas yra Leeds United AFC.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Leeds (Lidsas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 673 psl.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Lidsas** – kelionių gidai, susiję su straipsniu |

* Miesto valdžios svetainė
| **Jan Hendrik Leopoldol. *Jan Hendrik Leopold*** |
| --- |
|  |
| Jan Hendrik Leopold |
| Gimė | 1865 m. gegužės 11 d.Hertogenbošas |
| Mirė | 1925 m. birželio 21 d. (60 metų)Roterdamas |
|  |
| Veikla | olandų poetas simbolistas |
|  |
| Alma mater | Leideno universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Jan Hendrik Leopold |

**Janas Hendrikas Leopoldas** (ol. *Jan Hendrik Leopold*, 1865 m. gegužės 11 d. Hertogenbošas – 1925 m. birželio 21 d. Roterdamas) – olandų poetas simbolistas.

Biografija
----------

Studijavo klasikinę literatūrą Leideno universitete. 1892 m. daktaras. 1891–1924 m. dirbo mokytoju Erazmo gimnazijoje Roterdame.

Kūryba
------

Idealų eilėraštį suprato kaip savarankišką esatį, nurodančią tik pačią save ir tai, kas nepasakoma. Jo poezija dėl kraštutinio jausmingumo ypač individuali, joje reiškiamas priverstinės ir lemtingos vienatvės tragiškumas. Ankstyvojoje kūryboje vyrauja skundo motyvas, vėliau ryškesnis ryžtas, greta grynosios lyrikos labiau žymus epinis vaizdavimas, kuriamas bendresnis mirtingojo žmogaus likimo paveikslas. Dažniausiai liūdnoje jo poezijoje esama žaismingumo, humoro ir pakylėtumo. Ryški filosofo B. Spinozos įtaka.

Bibliografija
-------------

*Cheops* (1916)
* *Studia Peerlkampiana*, 1892 m.
* *Ad Spinozae opera posthuma*, 1902 m.
* *Stoïsche wijsheid*, 1904 m.
* *M. Antonius Imperator*, 1908 m.
* *Uit den tuin van Epicurus*, 1910 m.
* Eilės / *Verzen*, 1912 m.
* *Cheops*, 1916 m.
* *Oostersch*, 1924 m.
* *Verzen II*, 1926 m.
* Rinktiniai raštai / *Verzameld werk*, 1935 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aušra Gudavičiūtė. *Janas Hendrikas Leopoldas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 19 psl.
Bibliotekėlė Dūkštose, Vilniaus rajone. 4–oji Lietuvoje, įrengta 2013 m.
**Little Free Library** (liet. *nemokama bibliotekėlė*) – tarptautinė, ne pelno organizacija, kurios misija – skatinti knygų skaitymą, sudarant galimybę nemokamai keistis knygomis įvairiose pasaulio šalyse. Pagrindinis organizacijos atributas – gatvėje įrengti knygų „nameliai" su knygomis, kurias gali laisvai pasiimti skaitymui ar papildyti savo leidiniais kiekvienas norintis.

Šiuo metu pasaulyje yra apie 25 tūkstančius knygų namelių, kuriems organizacija yra suteikusi oficialius numerius (Lietuvoje – apie 10). Visus juos galima surasti svetainėje esančiame žemėlapyje pagal pasirinktą vietą. Organizacija yra parengusi bibliotekėlių „statybos" projektus, taip pat prekiauja jau pagamintais modeliais ir įvairiais priedais bei su veikla susijusiais atributais.

Istorija
--------

Pirmąjį namelį knygoms 2009 m. įrengė Todd Bol Viskonsino valstijoje (JAV). Jis buvo skirtas mamos – skaityti mėgusios mokytojos – atminimui pagerbti. Bibliotekėle buvo pasirinktas į mokyklą panašus namelio modelis. Jį pripildęs knygų T. Bolas įrengė ant pašto dėžutės priešais namą. Draugams ir kaimynams ši idėja patiko, todėl jie taip pat įsirengė panašius namelius su užrašu „Nemokamos knygos". T. Bolas bibliotekėlių gamybai stengėsi naudoti perdirbtas medžiagas. Prie šios idėjos prisidėjo socialine rinkodara besidomintis Rick Brooks, kuris užmezgė ryšius su žiniasklaida, nepelno siekiančiomis organizacijomis, galimais rėmėjais.

2010 m.vasarą ėmė aiškėti knygų namelių koncepcija: visi originalūs modeliai buvo gaminami iš antrinių žaliavų, ir jų paskirtis – sudaryti sąlygas keistis knygomis ir sutelkti žmones bendrai naudingai veiklai. Bibliotekėlė buvo pristatyta rugsėjo mėnesį vykusioje mugėje. 2011 m. nemokamų bibliotekėlių projektas susilaukė didelio vietinės ir nacionalinės spaudos dėmesio ir virto judėjimu, kuris 2012 m. gegužę oficialiai įregistruotas kaip ne pelno organizacija „Little Free Library".

Lietuvoje
---------

Knygų mainai, kai kiekvienas praeidamas gali pasiimti knygą ar atnešti kitiems ką nors paskaityti, vyksta įvairiuose Lietuvos miestuose ir mažesnėse gyvenvietėse. Ant nemokamos bibliotekėlės namelio yra iškaba „*Little Free Library*", joje nurodytas oficialus registracijos numeris. 

Pirmoji bibliotekėlė (nr. 3756) įsteigta 2012 m. Vilniuje, Antakalnyje, Tramvajų gatvėje. 

2016.08.24 Kelmės gatvėje oficialiai įsteigta (užregistruota pasauliniame žemėlapyje) pirmoji bibliotekėlė (nr.34456) Šiauliuose.

Nuotraukos
----------

* OlandijojeOlandijoje
* LondoneLondone
* JAVJAV
* 
*

Šaltiniai
---------

1. ↑  Bibliotekėlė Neries regioniniame parke
2. ↑  Knygos arčiau žmonių Archyvuota kopija 2016-05-09 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Little Free Library** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė
* Nemokamų bibliotekėlių žemėlapis Archyvuota kopija 2016-02-03 iš Wayback Machine projekto.
* Lietuviškos bibliotekėlės
**Jaunasis ūkininkas** – jaunųjų ūkininkų iliustruotas laikraštis, leistas 1932–1940 m. Kaune.

Istorija
--------

Iki 1937 m. ėjo kaip laikraščio „Ūkininko patarėjas" priedas, vėliau tapo savarankišku leidiniu. Leido Lietuvos jaunųjų ūkininkų ratelių sąjunga. Pirmasis numeris išėjo 1932 m. liepos 1 m. ėjo kas dvi savaites. Nuo 1932 m. gruodžio tapo savaitiniu leidiniu, vėliau vėl keitė periodiškumą. Spausdino Spindulio spaustuvė, vėliau Vilties spaustuvė Kaune. Tiražas 1938 m. – 82 000 egz.

Nuo 1940 m. liepos 11 d. „Jaunąjį ūkininką" leido Žemės ūkio rūmai, nuo 1940 m. rugsėjo 1 d. Nr. 23 (351) ėjo kartu su „Valstiečių laikraščiu". Nuo 1940 m. gruodžio 5 d. pavadintas „Jaunasis valstietis", *jaunųjų valstiečių laikraštis* (Nr. 1). Tai kito turinio komunistinės orientacijos leidinys, nuo 1941 m. tapęs savarankišku leidiniu.

Svarstė įvairius žemės ūkio, ekonomikos, kultūros, religijos, dorovės, švietimo, sveikatos klausimus, skatino domėtis Lietuvos praeitimi, tautos palikimu, kultūra, menu, informavo apie naujus literatūros kūrinius, meno renginius, rašė apie kitų kraštų jaunimą, jaunimo organizacijų veiklą, spausdino specialistų patarimus.

1990 m. kovo mėn. atkurtas kaip 1932–1940 m. ėjęs to paties pavadinimo leidinys, Ūkininko patarėjo priedas *mėnesinis laikraštis kaimo jaunimui*. Informavo apie jaunųjų ūkininkų ratelių veiklą, svarbiausius politinio ir visuomeninio gyvenimo įvykius, teikė patarimus žemės ūkio ir ekonomikos klausimais, supažindino su religijos istorija, grožine literatūra. Tiražas 1990 m. – 25 000 egz. 1995 m. – 5800 egz.

Bendradarbiai
-------------

Laikraštyje bendradarbiavo Konradas Aleksa, Ignas Andrašiūnas, Vytautas Augustinas, Balys Buračas, Jonas Daugėla, Liudas Dovydėnas, Kazys Inčiūra, Tadas Ivanauskas, Steponas Kolupaila, Vladas Kviklys, Antanas Miškinis, Jonas Šiožinys, Vladas Tiškus, Petras Vaičiūnas.

Redaktoriai
-----------

* Balys Gaidžiūnas, V. Kraniauskas, Jonas Rackevičius, Romanas Žebenka, Albertas Juozėnas (nuo 1940 m. liepos mėn.).
* A. Kretavičiūtė (1990–1994 m.) R. Lukoševičienė (nuo 1994 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 185 psl.
| Liekė |
| --- |
| Liekė ties Šėtijais Liekė ties Šėtijais |
| **Ilgis** | 17 km |
| **Nuolydis** | 2,67 cm/km |
| **Baseino plotas** | 182 km² |
| **Vidutinis debitas** | 0,30 m³/s |
| **Ištakos** | prie Jančių |
| **Žiotys** | Nemunas |

**Liekė** – upė Lietuvoje, Šakių ir Kauno rajonų teritorijoje, Nemuno kairysis intakas.

Prasideda prie Jančių, 6 km į pietvakarius nuo Lekėčių. Teka į šiaurės rytus. Įteka į Nemuną 182 km nuo jo žiočių, ties Šėtijais. Intakai (visi dešinieji): Liekaitis, Molupis, Rūdupis, Palendris. Aukštupys reguliuotas.

Prie Liekės stūkso Šėtijų piliakalnis, santakoje su Nemunu – Jadagonių piliakalnis.

Ilgis 17 km, baseino plotas 182 km². Vagos plotis 3–6 m. Vidutinis nuolydis 2,67 m/km. Vidutinis debitas žiotyse 0,30 m³/s. Žemupio erozinio slėnio ruožas nuo Zizų iki žiočių priklauso Liekės kraštovaizdžio draustiniui. 

Upėvardis *Liẽkė* (*Liekė̃*) siejamas su žodžiu *lieknas* ('lanka, įlinkis, dauba; šlapynė, pelkė; raistas').

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Rainys. *Liekė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 134 psl.
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 189–190
**Aušra** – Kauno spaustuvė, įkurta 1947 m. Kaune, Vytauto pr. 23.

Istorija
--------

1948–1989 m. vadinosi „V. Mickevičiaus-Kapsuko spaustuvė". Jos pirmtakas buvo leidybinės organizacijos „Spaudos fondas" dirbtuvės, nuo 1939 m. veikusios kartu su spaustuve „Ateitis", sukurta 1940 m. pabaigoje iš kelių privačių nacionalizuotų spaustuvėlių. „Aušros" spaustuvė įsteigta vietoj veikusios spaustuvės „Šviesa", popieriaus gaminių fabriko ir litografijos „Aušra". 1952 m. ji tapo pagrindine pedagoginės literatūros leidyklos užsakymų vykdytoja. Buvo spausdinami mokykliniai vadovėliai, metodinė literatūra. 1972 m. įrengtas ofsetas, pastatytas administracinis ir gamybinis korpusas. 1983 m. spaustuvė rekonstruota, išplėstos gamybinės ir buitinės patalpos, įrengtos ofsetinės ir iškiliosios spaudos, dvispalvės ir keturspalvės mašinos. 

Spausdina knygas, daugiausia vadovėlius, brošiūras, laikraščius, plakatus. 1989 m. spaustuvė susigrąžino „Aušros" vardą. 2003 m. AB „Aušra" tapo koncerno „Achemos grupė" dalimi.

Direktoriai
-----------

* M. Ugianskas – 1948–1972 m.
* Ričardas Markovas – nuo 1972 m.
* Eugenijus Marciukas – nuo 2003 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 43 psl.

Nuorodos
--------

* Spaustuvė „Aušra"
|  |
| --- |
| **Makniūnų mokykla-daugiafunkcis centras** |
| [[Vaizdas:|Makniūnų mokykla-daugiafunkcis centras herbas|center|100px]] |
| [[Vaizdas:|Makniūnų mokykla-daugiafunkcis centras|250px]] |
| **Adresas** | Mokyklos g. 30, Makniūnai |
| **Direktorius(-ė)** | {{{direktorė}}} |
| **Mokinių skaičius** |  |
| **Įkūrimo data** | 1926 m. |
| **Uždarymo data** | 2021 m. |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** |  |

**Makniūnų mokykla-daugiafunkcis centras** – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla (po reorganizavimo - ikimokyklinio ugdymo įstaiga) Alytaus raj. Makniūnuose, vykdžiusi ugdymo programas. Įstaigos kodas 190447774.

Istorija
--------

1926 m. Raitininkuose įsteigta valstybinė pradžios mokykla. 1953 m. rugsėjo 1 d. mokykla tapo septynmete, o 1963 m. – aštuonmete mokykla. 1970/1971 m. mokykla persikėlė į naujas patalpas, o senose patalpose įkurtas bendrabutis mokiniams. 1986 m. rugsėjo 1 d. Raitininkų aštuonmetė reorganizuota į Makniūnų vidurinę mokyklą. 1992 m. rugsėjo 1 d. reorganizuota į devynmetę mokyklą. 1994–1998 m. leista komplektuoti trečios pakopos klases. 1997/1998 m. mokykla vėl reorganizuota į vidurinę mokyklą. Išleista 10 abiturientų laidų.

Nuo 2001 m. liepos 1 d. Makniūnų vidurinė mokykla reorganizuota į Makniūnų pagrindinę mokyklą. Nuo 2013 m. rugsėjo 1 Makniūnų pagrindinė mokykla reorganizuota į Makniūnų mokyklą-daugiafunkcį centrą. Nuo 2017 m. rugsėjo 1 d. Makniūnų mokykla-daugiafunkcis centras buvo prijungtas prie Daugų Vlado Mirono gimnazijos ir tapo jos skyriumi. Nuo 2019 m. rugsėjo 1 d. Daugų Vlado Mirono gimnazijos Makniūnų pagrindinio ugdymo ir daugiafunkcinis skyrius buvo reorganizuotas į Daugų Vlado Mirono gimnazijos Makniūnų ikimokyklinio ugdymo skyrių.

2021 m. rugsėjo 1 d. Daugų Vlado Mirono gimnazijos Makniūnų ikimokyklinio ugdymo skyrius buvo uždarytas.

Išnašos
-------

1. ↑  *Makniūnų krašto mokykla šventė 90-metį*. Regionų naujienos. Nuoroda tikrinta 2022-10-05.
2. ↑  Mak­niū­nuo­se ne­be­li­ko iki­mo­kyk­li­nio ug­dy­mo sky­riaus, Alo­vė­je – nau­ja iki­mo­kyk­li­nu­kų ir prieš­mo­kyk­li­nu­kų gru­pė. Alytausnaujienos.lt (tikrinta 2022-10-05).
Averojus XIV amžiaus paveiksle
*Colliget*
**Averojus** (arab. أبو الوليد محمد بن احمد بن محمد بن احمد بن احمد بن رشد, *Abul Walid Muhammad Ibn Ahmad Ibn Muhammad Ibn Ahmad Ibn Ahmad Ibn Rushd* 1126 m. – 1198 m.) – arabų filosofas, matematikas, medikas ir rašytojas.

Biografija
----------

Averojus gimė Kordoboje, kur studijavo teisę bei mediciną. Buvo Sevilijos teisėjas (*kadis*), vėliau – *Almohadų* dvaro gydytojas Maroke.

Parašė Aristotelio veikalų komentarų, teisės veikalų bei išsamią savo laikų medicinos apžvalgą. Remdamasis Aristotelio filosofija, bandė nutiesti tiltą tarp islamo ir krikščionybės. Teigė, jog Dievo sukurtas pasaulis yra materialus ir amžinas, žmogaus siela – nemirtinga. Toks požiūris prieštaravo scholastikai ir buvo sukritikuotas. Jo parašyti Aristotelio komentarai, atvirkščiai, viduramžiais labai vertinti. Nepaisant Bažnyčios draudimų, averoizmas turėjo šalininkų iki pat Renesanso.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Egdūnas Račius. Averojus (lot. Averroës, Averrhoës), Ibn Rušdas (Ibn Rushd), tikr. Abū al-Walīd Muḥammad ibn Aḥmad Muḥammad*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 334 psl.

Nuorodos
--------

* Averojus **(**angl.**)**
* Averojus **(**angl.**)**
*Kitos reikšmės – Lielupė (reikšmės).*

| Lielupė |
| --- |
|  Lielupė ties Mežuotne |
| **Ilgis** | 119 km |
| **Baseino plotas** | 17 600 km² |
| **Vidutinis debitas** | 106 m³/s |
| **Ištakos** | Mūša, Nemunėlis |
| **Žiotys** | Rygos įlanka |
| **Šalys** | Latvija |
|  |
|  **Vikiteka** | Lielupė |

**Liẽlupė** (latv. *Lielupe*) – antra pagal baseino plotą Latvijos upė (po Dauguvõs).

Nuo Jel̃gavos iki Rygõs laivuojama. Prie Jū́rmalos upė naudojama vandens sportui.

Lielupė nuo Mèžuotnės piliakalnio
Lielupės pradžia – Mūšà (lat. Mūsa) kairėje, Nemunė̃lis (lat. Mēmele) dešinėje

Etimologija
-----------

Upėvardis kildinamas iš latv. *liels* („didelis"); taigi, Lielupė – „didžioji upė".

Tėkmė
-----

Lielupė prasideda už Baũskės, kur susilieja iš Lietuvos atitekančios Nemunė̃lis ir Mūšà. Teka į šiaurės vakarus Vidurio Latvijos žemuma pro Je­l̃gavą, žemupyje – Pajūrio žemuma. Pačiame žemupyje priartėjusi prie pajūrio kopų gūbrio pasuka į šiaurės rytus ir 30 km vingiuoja palei Rygos įlankos krantą. Į pietus nuo Jūrmalos Lielupė šakojasi į dvi šakas: viena įteka į Rygos įlanką, kita (Bùliupė) – į Daũguvą. Senovėje Lielupė įtekėdavo į Daũguvą, bet 1697 m. susikimšus ledams, ji per kopas prasiveržė į jūrą prie Bolderajos. 1755 m. susiformavo dabartinis įtekėjimas į jūrą.

Hidrologija
-----------

Lielupės baseinas (hidrologija)
Lielupė yra 119 km ilgio. Vagos plotis iki Jelgavos 75–120 m, nuo Jel̃gavos iki žiočių 120–190 m, gylis atitinkamai 0,7–4 m. ir 2–7 m. Vidutinis nuolydis 0,06 m/km. Srovės greitis 0,1–0,2 m/s. Vidutinis debitas 106 m³/s, didžiausias – 1380 m³/s, minimalus – 10,6 m³/s. Debitas žemiau Bauskės: vidutinis 57,3, didžiausias 2430 m³/s. Vidutinis debitas žiotyse 114 m³/s. Vandens lygio svyravimo per metus amplitudė: žemiau Bauskės vidutinė 3,6, didžiausia 6,1; ties Jel̃gava vidutinė 2,9, didžiausia 4,5 m; ties Jūrmala vidutinė 1,8, didžiausia 2,9 m. Metinis vandens nuotėkis 3,54 km³.

Upės nuolydis labai mažas, vaga plati. Pavasario poplūdžio metu smarkiai ištvinsta, taip pat patvinsta ir po vasaros liūčių.

Intakai ir gyvenvietės
----------------------

Turi 250 intakų, didžiausi: Garuoza, Iecava, Babytės ežero protaka Spuniupė (dešinieji); Kaucytė, Yslykis, Švitinys, Šešėvė, Virčiuvis, Platonis, Švėtė, Džūkstė (kairieji).

Pagrindinės gyvenvietės prie Lielupės: Bauskė, Mežuotnė, Emburgas, Anė, Jelgava, Valgundė, Kalnciemas, Gatciemas, Jūrmala.

Lielupė nuo Mežuotnės tilto

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Rainys. *Lielupė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 135 psl.
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 190

Nuorodos
--------

* Lielupės aprašymas
| Malkėsto piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Malkėsto piliakalnisMalkėsto piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°15′14.4″ š. pl. 25°29′52.8″ r. ilg.﻿ / ﻿55.254000°š. pl. 25.498000°r. ilg.﻿ / 55.254000; 25.498000Koordinatės: 55°15′14.4″ š. pl. 25°29′52.8″ r. ilg.﻿ / ﻿55.254000°š. pl. 25.498000°r. ilg.﻿ / 55.254000; 25.498000 |

 |
| Vieta | Molėtų rajonas |
| Seniūnija | Čiulėnų seniūnija |
| Aukštis | 3 m |
| Plotas | 27x17 |
| Naudotas | I tūkstantmetis pr. m. e. – I tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1970 |
| Registro Nr. | AR659 / 3205 |

**Malkėsto piliakalnis su gyvenviete**, *Janiškio piliakalnis* – piliakalnis ir gyvenvietė Molėtų rajono savivaldybės teritorijoje, į rytus nuo Malkėsto, Čiulėnų seniūnija. Pasiekiamas iš plento A14 Vilnius – Utena už Malkėstaičio ežero kairėje, neprivažiavus kairėje esančios benzino kolonėlės, plento ir lauko keliukų sankryžoje pasukus į dešinę rytuosna, į mišką einančiu dešinesniu keliuku, pavažiavus 1,5 km iki sodybos – yra 180 m į šiaurės rytus nuo jos.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas Malkėsto ežero pietiniame krante esančio pusiasalio šiauriniame gale – buvusios salos aukštesnėje vietoje. Aikštelė keturkampė, pailga pietų – šiaurės kryptimi, 27x17 m dydžio. Joje buvo rastas akmeninis kirvis su skyle kotui. Šlaitai nuolaidūs, 3 m aukščio.

Vakarinis, šiaurinis ir rytinis piliakalnio šlaitai nuplauti ežero, pietinis šlaitas nuartas. Piliakalnis dirvonuoja.

Tyrimai
-------

1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas, 1978 m. – Mokslinė metodinė taryba. Išorinių įtvirtinimų liekanų nerasta. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pr. m. e. vidurys – I tūkstantmečio pradžia.

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Sližiškių piliakalnis 4,5 km | Čiulėnų piliakalnis 4,5 km | Dryžių piliakalnis 22 km |  |
| Kampų piliakalnis 4 km |  | Budrių piliakalnis 18 km |
| Liesėnų piliakalnis 12 km | Jonėnų piliakalnis 23 km | Kertuojos piliakalnis 11 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Objekto Nr. 3205 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. ↑  Kultūros paminklų enciklopedija: Rytų Lietuva. I. V. 1996. P.196.
3. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 102-­103 (Nr. 410).1)

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.148
* Lietuvos piliakalniai: atlasas. Vilnius, 2005, t. 2, p. 122–123.
* Petras Tarasenka. Lietuvos archeologijos medžiaga. Kaunas, 1928, p. 128 (Joniškis).

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Malkėstas
**Liepaitės** – Vilniaus mergaičių ir merginų choras, įkurtas 1965 m. L. Palinauskaitės ir P. Vailionio iniciatyva prie Respublikinių profsąjungų kultūros rūmų. Dab. adresas P. Skorinos g. 14.

Veikla
------

Choro repertuarą sudaro lietuvių ir užsienio klasikų, šiuolaikinių kompozitorių kūriniai a cappella ir su simfoniniu bei kameriniu orkestru, liaudies dainos. Daug koncertuoja Lietuvoje ir užsienyje, surengė daugiau kaip 1500 koncertų. Dalyvavo daugelyje tarptatutinių konkursų ir festivalių. 

1992 m. choro studijos pagrindu įkurta Liepaičių chorinio dainavimo mokykla (direktorius P. Vailionis). Joje veikia ankstyvojo (4–6 m.) muzikos ugdymo, mergaičių (I–VII klasių), reprezentacinis merginų (VIII–XII klasių) chorai. Veikia džiazo ir ilgalaikio kryptingo muzikos ugdymo (muzikos profesinis rengimas) skyriai. Mokosi daugiau kaip 400 dainininkių (2008 m.).

Pasiekimai
----------

* 1975 m. 2005 m. – Celjė, Slovėnija – sidabro medalis;
* 1982 m. – Komio festivalis, Vengrija – sidabro medalis;
* 1989 m. – Varna, Bulgarija – II vieta;
* 1990 m. – Kardica, Graikija – spec. prizas;
* 1998 m. 2003 m. – Tarptautinis vaikų ir jaunimo chorų festivalis „Dainų versmė", Lietuva – Didysis prizas;
* 2004 m. 2006 m. – Festivalis konkursas „Mes–Lietuvos vaikai" – Didysis prizas;
* 2003 m. – Tarptautinis Johano Bramso chorų konkursas, Vokietija – aukso diplomas;
* 2004 m. – Tarptautinis chorų festivalis „Praha Cantat", Čekija – aukso taurė;
* 2007 m. – Tarptautinis Stasio Šimkaus chorų konkursas, Lietuva – sidabro apdovanojimas;

Direktoriai
-----------

* 1992-2009 m. Petras Vailionis
* nuo 2009 m. – Edita Jaraminienė

Darbuotojai
-----------

Chore dirbo ar dirba
Lina Dumbliauskaitė, Zinaida Gerasina, Arvydas Girdzijauskas, Jurgis Juozapaitis, Jurijus Kalcas, Joana Jablonskienė-Kervytė, Juozas Kubilius, Saulius Liausa, Audronė Marcinkevičiūtė, Gintarė Skėrytė, Henrika Šečkuvienė-Gunevičiūtė, Vitalija Valeikienė-Lukoševičiūtė.

Auklėtinės
----------

Nina Timofejeva, Audronė Zupkauskienė-Steponavičiūtė, Deimantė Zlatkauskienė-Uselytė.

Nuorodos
--------

* Vilniaus chorinio dainavimo mokykla „Liepaitės"

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aurelija Andrejauskaitė. *Liepaitės*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 138 psl.