recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Antanas Pupienis** |
| --- |
| Gimė | 1924 m. sausio 26 d. (100 metų)Sodeliai, Rokiškio apskritis |
|  |
| Veikla | pedagogas, žurnalistas, redaktorius, kraštotyrininkas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus pedagoginis institutas |

**Antanas Pupienis** (1924 m. sausio 26 d. Sodeliuose, Rokiškio apskritis – 2017 m.) – Lietuvos pedagogas, žurnalistas, redaktorius, kraštotyrininkas.

Biografija
----------

1941 m. baigė Rokiškio gimnaziją, vėliau studijavo ir baigė Šiaulių mokytojų ir Vilniaus pedagoginiame institutuose lietuvių kalbą ir literatūrą.

Nuo 1944 m. iki 1957 m. dirbo pedagoginį darbą Rokiškio ir Klaipėdos rajonuose, Juodupės progimnazijos direktorius. 1957–1962 m. Klaipėdos rajono laikraščio „Raudonasis švyturys", 1962–1963 m. Kretingos rajono laikraščio „Švyturys", 1963–1966 m. Klaipėdos rajono laikraščio „Banga" redaktorius, 1966–1984 m. – Lazdijų rajono laikraščio „Darbo vėliava" redaktorius, 1990–1992 m. laikraščio „Lazdijietis" 1995–1997 m. – laikraščio „Dzūkų žinios" redaktorius.

Rašo kraštotyros ir istorijos temomis. Išleido knygas. Paskelbė darbų kraštotyros leidiniuose, parašė Veisiejų miškų urėdijos istoriją.

Bibliografija
-------------

* *Lazdijų rajonas*, 1977 m.
* *Veisiejai*, 1990 m.
* *Po Dzūkijos dangumi: Lazdijų kraštas ir žmonės*, Vilnius: Valstybinis leidybos centras, 1994 m.
* *Veisiejų miškų urėdijos istorija*. Kaunas, Adaksita, 2005 m. ISBN 9955-631-06-6.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 407 psl.
| **Antanas Sugintas** |
| --- |
| Gimė | 1890 m. gruodžio 19 d.Stungaičiai, Laukuvos valsčius, Tauragės apskritis |
| Mirė | 1971 m. vasario 2 d. (80 metų)Čikaga, JAV |
|  |
| Veikla | advokatas, politikas, spaudos darbuotojas |
|  |
| Alma mater | Peterburgo universitetas Lietuvos universitetas |

**Antanas Sugintas** (1890 m. gruodžio 19 d. Stungaičiai, Laukuvos valsčius, Tauragės apskritis – 1971 m. vasario 2 d. Čikaga, JAV) – Lietuvos advokatas, politikas, spaudos darbuotojas.

Biografija
----------

1916 m. baigė teisę Petrogrado universitete, 1924 m. baigė Lietuvos universiteto Teisių fakultetą.

1916–1917 m. Smolensko „Vilijos" fabriko juriskonsultas. 1918 m. grįžęs į Lietuvą, dirbo Valstybės tarybos teisių komisijos įstatymų vertėju. 1919–1921 m. Raseinių apskrities teismo tardytojas, 1921–1923 m. – Kauno apygardos teismo teisėjas. Nuo 1922 m. Pirmojo, nuo 1923 m. Antrojo, 1926–1927 m. Trečiojo Seimų atstovas. Nuo 1917 m. priklausė Lietuvos socialistų liaudininkų sąjungai, nuo 1918 m. – Lietuvos revoliucinių socialistų liaudininkų partijai.

1924–1944 m. advokatas Kaune; 1941–1944 m. Lietuvos advokatų tarybos narys. 1949 m. išvyko į JAV, apsigyveno Čikagoje.

Spaudoje bendradarbiavo nuo 1908 m. Rašė leidiniams „Lietuvos ūkininkas", „Aušrinė", „Varpas", „Lietuvos žinios", „Sėja". 1913–1914 m. kartu su kitais „Aušrinės" redaktorius, Petrograde 1915 m. išleisto almanacho „Aušrinės keliai" redakcijos narys. 1917 m. redagavo savaitraštį „Naujoji Lietuva", 1924–1925 m. dienraštį „Lietuvos žinios".

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 478 psl.

Nuorodos
--------

* SUGINTAS Antanas (1890–1971) | lrs.lt
**Leidykla** – įmonė, rengianti spaudai ir leidžianti leidinius.

Istorija
--------

Leidyklos atsirado XV–XVI a. Europoje. Tuo metu spaudos pradininkai kartu buvo ne tik leidėjai, tačiau ir spaustuvininkai, knygų pirkliai. XIX a. atsirado pirmosios tarptautinės leidyklos. XX a. pabaigoje susiformavo didieji pasaulio leidybos koncernai, valdantys ne tik leidyklas, bet ir muzikos įrašų kompanijas, kitas su žiniasklaida susijusias įmones.

Leidyklų klasifikacija
----------------------

Leidyklos yra skirstomos:

* *Pagal leidybos asortimentą* – į universaliąsias, šakines, specializuotas;

* *Pagal veiklos apimtį* – į mažas, vidutines, dideles;

* *Pagal nuosavybės formą* – į valstybines, visuomenines, privačias;

* *Pagal veiklos tikslus* – į komercines, nekomercines;

* *Pagal leidžiamos informacijos ženklinimą* – į leidžiančias tekstines knygas, leidinius neregiams, kartografijos leidinius, elektroninius leidinius;

* *Pagal teritorinius požymius* – į nacionalines, regionines, tarptautines.

Lietuvoje
---------

Lietuvoje pirmosios leidyklos atsirado XVI–XVII a. ir tuomet buvo vadinamos spaustuvėmis. XXI a. pradžioje Lietuvoje veikė keli šimtai leidyklų. Didžiausios – Šviesa, Vaga, Mintis, Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Leidykla*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 691 psl.
*Šis straipsnis apie upę Ekvadore ir Peru. Apie upę Argentinoje skaitykite straipsnyje Korjentė.*

| Korjentesas |
| --- |
| **Ilgis** | ~500 km |
| **Baseino plotas** | ~15 000 km² |
| **Ištakos** | Pastasos provincija |
| **Žiotys** | Tigrė |
| **Šalys** | Ekvadoro vėliava Ekvadoras, Peru vėliava Peru |

**Korjentesas** (isp. *Río Corrientes* – 'srovių upė') – upė Ekvadore (Pastasos provincija) ir Peru (Loreto departamentas); Tigrės dešinysis intakas (Maranjono baseinas). Prasideda 450 m aukštyje 90 km į pietryčius nuo Pujo. Teka į pietryčius, žemupyje į rytus pro Amazonės žemumą, smarkiai vinguriuoja, sudaro senvages. Įteka į Tigrę 200 km nuo jos žiočių.

Didžiausi intakai: Kopaljaku, Simbiljas.

Didesnės gyvenvietės prie Korjenteso: Vilja Trompeterosas, Sarchento Loresas. Upės baseine gyvena indėnai ačuarai, kandošiai, urarinai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.
2. ↑  A. Laraque, J. Ronchail u. a.: Heterogeneous Distribution of Rainfall and Discharge Regimes in the Ecuadorian Amazon Basin. In: *Journal of Hydrometeorology*. 8, 2007, p. 1364.
| Bugailiškių piliakalnis |
| --- |
| Bugailškių piliakalnis iš pietų pusės |
| 

Bugailiškių piliakalnisBugailiškių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°45′12.4″ š. pl. 25°15′5.3″ r. ilg.﻿ / ﻿55.753444°š. pl. 25.251472°r. ilg.﻿ / 55.753444; 25.251472Koordinatės: 55°45′12.4″ š. pl. 25°15′5.3″ r. ilg.﻿ / ﻿55.753444°š. pl. 25.251472°r. ilg.﻿ / 55.753444; 25.251472 |

 |
| Vieta | Kupiškio rajonas |
| Seniūnija | Šimonių seniūnija |
| Aukštis | 5-­6 m |
| Plotas | 36x22 |
| Naudotas | I tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1969, 1999 |
| Registro Nr. | / 5290 / AR572 |

Bugailiškių piliakalnis
**Bugailiškių piliakalnis** – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 5290; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. AR572) Kupiškio rajono savivaldybės teritorijoje, prie Bugailiškių kaimo, Šimonių seniūnija. Pasiekiamas iš Bugailiškių kaimo pavažiavus link Adukiškio į vakarus ir šiaurę 850 m, per laukus paėjus į rytus 180 m.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas Šernupio dešiniajame krante esančioje atskiroje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 36x22 m dydžio, iki 1,5 m aukštesne rytine dalimi. Pietiniame šlaite, 1,5 m žemiau aikštelės yra 20 m ilgio, 15 m pločio terasa. Šlaitai vidutinio statumo, 5-­6 m aukščio. 

Piliakalnis labai apardytas arimų bei bulviarūsių, apaugęs pušimis.

Tyrimai
-------

1969 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. 1999 m. Povilas Tebelškis piliakalnyje ištyrė 60 m² dydžio plotą, kultūrinio sluoksnio nerado. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pradžia.

Piliakalnio apsauga
-------------------

1973 m. piliakalnis įtrauktas į Lietuvos kultūros paminklų sąrašą, taip pat į Kultūros vertybių registrą (u. k. 5290) Archyvuota kopija 2016-11-19 iš Wayback Machine projekto.. 

  

Bugailškių piliakalnis iš pietvakarių pusės

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Papilių piliakalnis 11 km  Aukštupėnų piliakalnis 20 km | Vaduvų piliakalnis 10 km Obonių piliakalnis 4 km | Rudžių piliakalnis 14 km  Aisetos piliakalnis 21 km |  |
| Gaigalių piliakalnis 11 km  Stirniškių piliakalnis 27 km |  | Juodonių piliakalnis 12 km  Dauliūnų piliakalnis 25 km |
| Lašinių piliakalnis 13 km  Palatavio piliakalnis 23 km | Rubikių piliakalnis 24 km | Aluotų piliakalnis 5,5 km |

Bugailškių piliakalnis iš vakarų pusės

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 44 (Nr. 103).

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.141
* Petras Tarasenka. Lietuvos archeologijos medžiaga. Kaunas, 1928, 110.

Nuorodos
--------

* Lietuvos piliakalniai. Bugailiškiai
* Kupiškėnų mintys - *"BUGAILIŠKIŲ PILIAKALNIS – UŽMIRŠTAS KAIMO ISTORIJOS LIUDYTOJAS"*
**Feljetonas** (pranc. *feuilleton* < *feuille* 'lapas, laikraštis'), grožinės literatūros ir publicistikos žanras – nedidelis humoristinis arba satyrinis aktualios visuomeninės - politinės, moralinės ar socialinės tematikos kūrinys, paprastai skelbiamas periodinėje spaudoje. Jame dažnai nagrinėjami dalykai nušviečiami subjektyviu autoriaus (feljetonisto) požiūriu, su humoru, vaizdai ir mintys paryškinama įvairiomis antitezėmis, paradoksais, priežodžiais. Remiamasi tikrais faktais, atvirai šaipomasi iš realiai gyvenančių, konkrečių asmenų. Tai padeda ugdyti piktai pašaipų skaitytojo požiūrį į visuomenei žalingus reiškinius.

Kasdienėje kalboje feljetoniško stiliaus terminais dažnai pavadinami lengvo, paviršutiniško, nerimto turinio veikalai ar tokio pobūdžio stilius.

Istorija
--------

Pavadinimas kilo iš prancūzų laikraščių specialių lapų ir atkarpų (skirtų pramoginio pobūdžio apsakymams, tęstiniams romanams, knygų, spektaklių, dailės parodų recenzijoms, kultūrinio gyvenimo kronikai) pavadinimo.

Lietuva
-------

Lietuvių feljetonas atsirado spaudos draudimo laikais. Jis buvo visuomeninio arba publicistinio pobūdžio. Lietuvių feljetono pradininkas Vincas Kudirka išjuokė carinę užsienio ir vidaus politiką, neigiamus lietuvių gyvenimo reiškinius.

Šaltiniai
---------

* Žurnalistikos enciklopedija, Vilnius, 1997.

Vikižodynas
| Gorisგორი |
| --- |
|              |
| *Gorio panorama* |
|  |
| 

GorisGoris

41°58′0″ š. pl. 44°06′0″ r. ilg.﻿ / ﻿41.96667°š. pl. 44.10000°r. ilg.﻿ / 41.96667; 44.10000﻿ (Goris)Koordinatės: 41°58′0″ š. pl. 44°06′0″ r. ilg.﻿ / ﻿41.96667°š. pl. 44.10000°r. ilg.﻿ / 41.96667; 44.10000﻿ (Goris) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+4) |
|  |
| **Valstybė** | Gruzijos vėliava Gruzija |
| **Regionas** | Šida Kartlis |
| **Rajonas** | Gorio rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2014) | 48 143  |
| **Altitudė** | 588 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Goris |

**Goris** – miestas Gruzijos centrinėje dalyje, Šida Kartlio regione, prie Kuros ir Liachvės upių santakos. Svarbus transporto mazgas. Per miestą eina Tbilisio-Suchumio kelias ir geležinkelis. Medvilnės, elektronikos, statybinių medžiagų, maisto, medžio apdirbimo, tiksliųjų prietaisų gamybos pramonė. Institutas, teatras, istorinis ir J. Stalino muziejai. Dramos teatras.

Istorija
--------

Goris žinomas nuo VII a. Yra viduramžių pilies Goriscichės griuvėsiai. 1801 m. Goriui suteiktas miesto statusas. 1878 m. Goryje gimė SSRS diktatorius Josifas Stalinas. 1920 m. miestą smarkiai nuniokojo žemės drebėjimas. 2008 m. rugpjūčio mėnesį Rusijos ir Gruzijos karinio konflikto metu miestą nusiaubė Rusijos karinė aviacija.

Architektūra
------------

Išliko XII a. bažnyčia, XIII a. statytos ir kelis kartus perstatytos tvirtovės griuvėsiai, XVIII a. šv. Jurgio bažnyčia.

Žymūs žmonės
------------

Mieste gimė sovietų diktatorius Josifas Stalinas (1879–1953). Sovietmečiu jam pastatytas paminklas, vienas didžiausių TSRS, nugriautas tik 2010 m. birželio 25 d. praėjus 20 metų nuo Gruzijos nepriklausomybės atgavimo.

Sportas
-------

* FC Dila Gori – futbolo klubas;
* FC Gori – futbolo klubas;
* FC Spartaki Cxinvali (laikinai persikėlė į Gorį, po Rusijos ir Gruzijos karo).
* „Kartli" stadionas, pastatytas 1978 m. talpinantis 1 500 žiūrovų.

Šaltiniai
---------

1. Cites & towns of Georgia
2. ↑  Cites & towns of Georgia
3. ↑  *Gori (Goris)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 815 psl.

Nuorodos
--------

* [ Goris ir Gorio regionas]
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Buhalterinė apskaita** – ūkinių operacijų ir ūkinių įvykių, išreikštų pinigais, registravimo, grupavimo ir apibendrinimo sistema, skirta informacijai, reikalingai priimant ekonominius sprendimus, gauti ir (arba) finansinių ataskaitų rinkiniui sudaryti. Buhalterinės apskaitos paskirtis – pranešti įmonės finansinę informaciją įvairiems suinteresuotiems asmenims.

Rūšys
-----

Buhalterinė apskaita skirstoma į dvi svarbiausias apskaitos rūšis – finansinę ir vadybos bei kaštų apskaitas. Vadybos ir kaštų apskaita yra priemonė, skirta aprūpinti įmonės vadovus ir vadybininkus informacija, reikalinga vadybos sprendimams priimti, o finansinė apskaita aprūpina informacija akcininkus bei potencialius akcininkus, kreditorius, finansų analitikus, ekonomistus bei valstybines įstaigas.

Apskaita yra matematikos mokslo šaka, panaudojama praktikoje, kai norima atrasti bendrovės klestėjimo ar žlugimo priežastis. Apskaitos principai verslo įmonėse pritaikomi praktiškai atliekant auditavimą bei sudarant buhalterines apskaitas.

Teisė
-----

Lietuvoje apskaitą reglamentuoja specialus įstatymas. Jis nustato ribotos ir neribotos civilinės atsakomybės juridinių asmenų, išteklių ir mokesčių fondų, ūkininkų ūkių, gyventojų, kurie verčiasi individualia veikla (nuolatinių Lietuvos gyventojų, kurie verčiasi individualia veikla, ir nenuolatinių Lietuvos gyventojų, veikiančių per nuolatinę bazę Lietuvos Respublikoje), užsienio juridinių asmenų filialų ir atstovybių, esančių Lietuvos Respublikoje, (ūkio subjektai) turto, nuosavo kapitalo, finansavimo sumų, įsipareigojimų buhalterinę apskaitą, jos organizavimą ir tvarkymą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Buhalterinės apskaitos įstatymas (LRS.lt)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Apaštalas Baltramiejushebr. ‏בר-תולמי‎‏‎gr. Απόστολος Βαρθολομαίος** |
| --- |
|  |
| Mirė | apie 70 m. |
|  |
| Veikla | vienas iš dvylikos apaštalų, Naujajame Testamente minimas tik apaštalų sąrašuose. |
|  |
|  **Vikiteka** | Apaštalas Baltramiejus |

**Apaštalas Baltramiejus** (hebr. ‏תולמי‎‎‎‎‎-בר‎‏‎‎ *bar-Tôlmay* vert. Tolmay sūnus;gr. Απόστολος Βαρθολομαίος m. apie 70 m.) – vienas iš dvylikos apaštalų, Naujajame Testamente minimas tik apaštalų sąrašuose.

Manoma, kad Evangelijose minimas Baltramiejus (aramėjų kalboje *bar-Tholomaios* „Tolomajo – Ptolemo sūnus" arba „kario sūnus"), ir Evangelijoje pagal Joną minimas Natanaelis (hebrajų kalboje „Dievas davė") yra vienas ir tas pats asmuo.

Šventojo Baltramiejaus diena Katalikų bažnyčioje minima rugpjūčio 24 d. Rytų bažnyčiose – birželio 11 d. Armėnų apaštališkoji bažnyčia Šventąjį Baltramiejų, kartu su šventuoju Tadu laiko savo globėjais. Koptų stačiatikių bažnyčia šv. Baltramiejų mini sausio 1 d.

Tikriausiai jis buvo Apaštalo Pilypo giminaitis ar artimas draugas, nes Apaštalas Pilypas atvedė Apaštalą Baltramiejų pas Jėzų, taip pat jie kartu minimi apaštalų sąrašuose.

Euzebijus mini, kad šventasis Baltramiejus skelbė evangeliją Arabijoje, Frygijoje, Likaonijoje. Paskui nuvykęs į Armėniją, kur į krikščionybę atvertęs Armėnijos karalių Polimijų su žmona ir dvylikos miestų gyventojus. Dėl to supykęs karaliaus brolis pagonis Astiagas Albanopolyje (dabar Emanstahatas) ar Urbanopolyje Baltramiejų nukankinęs (nežinia ar nukirsdinęs ar nulupęs odą ir nukryžiavęs). Pagal įvairius kitus šaltinius, Baltramiejus taip pat skelbė evangeliją Indijoje, net Etiopijoje.

Katalikų laikomas amatininkų: mėsininkų, odininkų, knygrišių, batsiuvių, tinkuotojų, šachtininkų, siuvėjų, kepėjų, o Florencijoje – alyvos, sūrių ir druskos globėjas; į jį kreipiamasi nervinių ligų, konvulsijų ir odos ligų atvejais.

Taip pat katalikai jį laiko bitininkų, piemenų, aludžių savininkų ir žemdirbių globėju.

Paminėjimai Naujajame Testamente
--------------------------------

Nors Baltramiejus yra minimas tarp dvylikos apštalų Mato, Marko ir Luko evangelijose, taip pat yra vienas iš Prisikėlimo liudininkų, kaskart minimas kartu su Pilypu, jis yra vienas iš apaštalų, kurio nei vienas individualus veiksmas ar žodis Naujajame Testamente nėra minimas.

Jei Natanielis laikytinas tuo pačiu Baltramiejumi, jo pakvietimo scenoje jis pasako garsią frazę: „Iš Nazareto gali kas būti geresnio?". Jėzus pamatęs jį pasakė: „Štai tikras izraelietis, kuriame nėra veidmainystės".

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Baltramiejus*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 574 psl.


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RDvylika apaštalų |
| --- |
|  |
| 
Simonas Petras · Jokūbas vyresnysis · Jonas · Andriejus · Pilypas · Baltramiejus · Matas · Tomas · Jokūbas jaunesnysis · Tadas · Simonas Kananietis · Judas Iskariotas |

 |
Koordinatės: 49°40′0.12″ p. pl. 178°46′0″ r. ilg.﻿ / ﻿49.6667000°š. pl. 178.76667°r. ilg.﻿ / 49.6667000; 178.76667

Antipodų salos
Salyno žemėlapis
**Antipodų salos** (angl. *Antipodes Islands*) – negyvenamų vulkaninių salų grupė Ramiajame vandenyne, 650 km į pietryčius nuo Stiuarto salos, 560 km nuo Naujosios Zelandijos Pietų salos. Priklauso Naujajai Zelandijai.

Viso archipelago plotas – 60 km². Didžiausia Antipodų sala, kurios plotas 20 km². Antroji pagal dydį sala – Bolansas (2 km²). Likusiusios salelės daugiausia labai mažos arba tiesiog uolos.

Aukščiausia vieta – Galovėjaus kalnas (402 m), kuris taip pat yra ir aktyvus ugnikalnis. Salose peri gausybė paukščių (albatrosai, pingvinai), čia gyvena endeminės Antipodų papūgos, Antipodų albatrosai.

Antipodų salas atrado britai 1880 m. Salos gavo tokį pavadinimą, kadangi yra antipodinėje pozicijoje, t. y. diametraliai priešingoje Žemės vietoje, nei yra Jungtinė Karalystė.

Naujosios Zelandijos subantarktinių salų grupei priskiriamos salos įtrauktos į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.

* Pietų įlankaPietų įlanka
* Pingvinų kolonijaPingvinų kolonija
* Nublokštųjų trobelėNublokštųjų trobelė

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Antipodų salos*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 588 psl.
**Eurofakultetas** (angl. *EuroFaculty*) – nuo 1993 iki 2005 m. vykdytas socialinių mokslų (ekonomikos, teisės, politikos mokslų) studijų pertvarkos Baltijos šalių universitetuose (Vilniaus, Latvijos ir Tartu) projektas. Programą finansavo projekto dalyvės – Baltijos regiono valstybės (Danija, Latvija, Lietuva, Estija, Lenkija, Vokietija, Norvegija, Švedija, Suomija). Programoje dalyvavo VU Ekonomikos fakultetas. Jame buvo įsikūręs Eurofakulteto Vilniaus centras. Vilniaus biuras prisidėjo prie Centro veiklos, akademinių programų įgyvendinimo ir programos administravimo.

Programa
--------

Eurofakulteto programoje vizituojantys dėstytojai iš viso pasaulio (daugiausiai – ES šalių) dėstė per 30 dalykų. Juos išklausė daugiau kaip 1 130 Eurofakulteto studentų. Baigus specialias programas, buvo išduodami Eurofakulteto sertifikatai. Išklausius ir išlaikius atskirus dalykus – pažymėjimai. Eurofakulteto dėstytojai iš užsienio taip pat vadovavo studentų mokslo tiriamiesiems darbams, skatino juos rinktis akademinę karjerą, studijuoti Ekonomikos fakulteto, Lietuvos bei užsienio universitetų doktorantūros studijų programose, rengė geriausių mokslo darbų Baltijos valstybėse konkursus (darbus vertino specialus EuroFaculty programos komitetas). Pvz. lietuvis dr. Vitalis Nakrošis (instituto partnerio) už darbą „Naujųjų valstybių narių pajėgumai valdyti ES fondus: nuo įsisavinimo prie pridėtinės vertės" pelnė geriausio 2005 m. politikos mokslų darbo Baltijos valstybėse apdovanojimą.

2005 m. liepos 31 d. „Eurofakulteto" programa, pasiekusi jai keltus tikslus, baigė savo veiklą. „Eurofakulteto" programa padėjo pamatą Baltijos šalių kompetencijos centrui (angl. *Centres of Excellence*), skatinančiam mokslinius tyrimus ekonomikos, teisės ir politikos mokslų srityse Baltijos šalyse Vilniaus, Latvijos ir Tartu universitetuose. Eurofakulteto programa prisidėjo prie Ekonomikos fakulteto aprūpinimo nauja moksline ekonomikos ir verslo vadybos tematikos literatūra. Iki 2007 m. gruodžio 31 d. veikė Eurofakultete Vilniaus centro biblioteka-skaitykla.

Vadovybė
--------

EuroFaculty programos koordinatoriai – Vita King (ekonomika), Daunis Auers (viešasis administravimas, politikos mokslai) ir vokietis Hans Wildberg (teisė). Nacionalinių centrų (biurų) Baltikos šalyse vadovai – atitinkamų Baltijos valstybių universitetų Ekonokomikos fakultetų prodekanai – Michael Gallagher (Tartu), Biruta Sloka (Ryga) ir Linas Čekanavičius (Vilnius, VU).

Literatūra
----------

* „The Eurofaculty Report 1993–2005 Archyvuota kopija 2007-06-09 iš Wayback Machine projekto." (Vilniaus centro biblioteka-skaitykla).

Šaltiniai
---------

1. ↑  VPVI instituto informacija, 2005-08-20 d.
2. ↑  VU Ekonomikos fakulteto Tarptautinių ryšių skyriaus informacija
3. ↑  Eurofakulteto Vilniaus centro informacija, 2007 m.
| **Heinrich Leuthold** |
| --- |
|  |
| Heinrich Leuthold |
| Gimė | 1827 m. rugpjūčio 9 d.Vecikonas, Ciuricho kantonas |
| Mirė | 1879 m. liepos 1 d. (51 metai)Burgholclis prie Ciuricho |
|  |
| Veikla | Šveicarijos rašytojas, poetas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Bazelio universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Heinrich Leuthold |

**Heinrichas Leutoldas** (vok. *Heinrich Leuthold*, 1827 m. rugpjūčio 9 d. Vecikonas, Ciuricho kantonas – 1879 m. liepos 1 d. Burgholclis prie Ciuricho) – Šveicarijos rašytojas, poetas, redaktorius.

Biografija
----------

Ciuricho ir Bazelio universitetuose studijavo teisę, filosofiją ir literatūrą. Dirbo mokytoju Lozanoje. 1857 m. atvyko į Miuncheną, dalyvavo poetų būrelio „Das Krokodil" (jam priklausė Emanuelis Geibelis, P. fon Heise), propaguojančio grožio kultą ir klasicistines formas, veikloje. 1860 m. ir 1864 m. laikraščio „Süddeutsche Zeitung" ir „Schwabische Zeitung" redaktorius Štutgarte.

H. Leutoldas sekė XIX a. vokiečių poezijos tradicija (A. fon Platenu ir kt). „Lyrikoje" (rinkinys *Gedichte*, išl. 1879 m.) vyrauja vienatvės, nevilties, skausmo, gyvenimo laikinumo motyvai, eilėraščiams būdinga griežta klasikinė forma (sonetas, eleginis distichas, odė, elegija, gazelė), skambi ir vaizdinga kalba, ryškus kritiškumas, satyriškumas. Dar sukūrė eiliuotų epų („Pentesilėja", *Penthesilea* 1868 m. „Mūšis prie Zempacho", *Die Schlacht bei Sempach* 1870 m. „Hanibalas" 1871 m.).

H. Leutoldo poezijos yra išvertusi Salomėja Nėris.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jadvyga Bajarūnienė. *Heinrichas Leutoldas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 48 psl.
Leptospirozės sukėlėjas
**Leptospirozė** (lot. *leptospirosis*) – žmogaus ir gyvūnų infekcinė liga.

Sukėlėjai
---------

Sukėlėjai – spirochetų šeimos bakterijos leptospiros, jų žinoma apie 250 serotipų, galinčių sukelti simptominius ar besimptomius susirgimus. Sukėlėjai gyvena ir dauginasi graužikų, daugiausia žiurkių, taip pat šunų, kiaulių, galvijų inkstų kanalėliuose, lytiniuose organuose, skiriasi su šlapimu į išorę, užteršia vandenį, dirvožemį, maisto produktus.

Klinikiniai požymiai
--------------------

Žmogus leptospiromis užsikrečia per pažeistą odą ar gleivines tiesioginio ar netiesioginio kontakto būdu; dažniausiai užsikrečia žemės ūkio, kanalizacijos sistemų darbuotojai, keliautojai, irklininkai, plaukikai. Nuo sergančio žmogaus užsikrečiama labai retai. Leptospiroze susergama praėjus 2– 26 d. (vidutiniškai 10 d.) nuo užsikrėtimo. Dažniausiai pasitaiko lengva ligos forma, primenanti gripą: į peršalimą panaši susirgimo pradžia, karščiavimas, raumenų skausmas. Ligonio būklei pagerėjus po kelių dienų simptomai dažniausiai vėl kartojasi. Sunki ligos forma, vadinamoji Veilio liga, reiškiasi kepenų, inkstų pažeidimu, kraujo krešumo sutrikimu, meningitu.

Klinikiniai simptomai gali progresuoti, atsiranda gelta ir inkstų funkcijos nepakankamumas, hemoraginis odos bėrimas, nervų sistemos pažeidimas. Ligonis skundžiasi galūnių, daugiausia blauzdų, skausmais, karščiuoja. Negydomas ligonis gali mirti.

Leptospirozė diagnozuojama pagal epidemiologinius duomenis, klinikinius požymius, nustačius leptospiras šlapime, kraujyje, smegenų skystyje, taip pat kraujo serume aptikus specifinių antikūnų. Leptospiros su šlapimu gali skirtis net iki 11 mėn. nuo susirgimo pradžios. Gydoma antibiotikais.

Gyvūnų leptospirozė
-------------------

Gyvūnų leptospirozės gamtiniai židiniai – sukėlėjo nešiotojų graužikų gyvenamoji vieta. Serga galvijai, kiaulės, juodsidabrės ir poliarinės lapės, rečiau avys, ožkos, arkliai, elniai, paukščiai. Dažniausiai sergama šiltuoju metų laiku. Užsikrečiama per virškinamąjį traktą, odą, gleivines. Inkubacinis laikotarpis – 2 – 20 dienų. Susirgę gyvūnai nustoja ėsti, karščiuoja, tampa apatiški; greitai progresuoja hemolizė, atsiranda gelta, kraujo šlapime, nekrozuoja ausų, galvos, tešmenų, lytinių organų oda, burnos gleivinė, gyvuliai viduriuoja. Gydoma serumu, antibiotikais ir kitais vaistais. Infekcijos židinyje atliekama dezinfekcija, deratizacija, šunų ir gyvulių vakcinacija.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Audronė Marcinkutė, Virgilijus Citvaras. *Leptospirozė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 26 psl.
| **Hermanas Jakužaitis** |
| --- |
| Gimė | 1902 m. liepos 26 d.Stančiai, Klaipėdos apskritis |
| Mirė | 1966 m. gegužės 12 d. (63 metai)Niurtingenas, Vokietija |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius |

**Hermanas Jokūbas Jakužaitis**  (*Jaliūnas*; vok. *Jacob Hermann Jakuszeit*; 1902 m. liepos 26 d. Stančiuose, Klaipėdos apskritis – 1966 m. gegužės 12 d. Niurtingene, Vokietija) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

Spaudoje bendradarbiavo nuo 1918 m. laikraštyje „Prūsų lietuvių balsas". Dirbo Klaipėdoje leistų laikraščių „Lietuvos keleivis", „Klaipėdos žinios", „Pajūrio sargas" ir kt. redaktorius. Kaune buvo Klaipėdos ir užsienio spaudos atstovas, prieš Antrojo pasaulinio karo pabaigą – Lietuvos spaudos atstovas Berlyne, prie Vokietijos Reicho vyriausybės. 1952 m. Vokietijoje redagavo laikraščio „Keleivis" Nr. 1-5, nuo 1953 m. – biuletenį „ELTA–Pressedienst". Bendradarbiavo įvairiuose lietuvių ir užsienio laikraščiuose.

Bibliografija
-------------

* *Tėvynė Lietuva ir Vincas Kudirka*, 1918 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 181 psl.
„Čerpių namas"
**Lerna** (gr. Λέρνη) – senovės gyvenvietė Graikijoje, Peloponeso pusiasalio rytinėje pakrantėje, Argolidės nomas, netoli Argo miesto.

Istorija
--------

Pasak graikų mitų, čia buvusi Lernos hidros, kurią užmušė Heraklis, buveinė; ji saugojusi įėjimą į požeminį pasaulį. 1952–1958 m. Lerną tyrinėjo JAV archeologas Džonas L. Kaskis. Nustatyta, kad Lernoje su pertrauka gyventa nuo 5 tūkstantmečio pr. m. e. iki XIII a. pr. m. e. vidurio; 2500–2200 m. pr. m. e. Lerna klestėjo. Išliko vienas didžiausių Graikijos ikiistorinių pilkapių. 

3 tūkstantmečio pr. m. e. pirmoje pusėje Lerna buvo įtvirtinta. Rasta ankstyvojo ir vidurinio bronzos amžiaus dviaukščių pastatų, ankstyvajai Egėjo civilizacijai būdingų gynybinių sienų su **U** raidės formos bokštais; vienas garsiausių šio laikotarpio išlikusių paminklų – vad. „Čerpių namas", taip pavadintas dėl daugybės rastų, manoma, seniausių žinomų čerpių duženų. Vėliau Lerna buvo sugriauta ir apleista. Vėl apgyventa 1800 m. pr. m. e. Apie 1250 m. pr. m. e. iš Lernos gyventojai pasitraukė. 

Lerna – archeologinis parkas. Senovėje čia buvo ežeras ir gausu šaltinių. Ežerą nuo jūros skyrė kopos, vėliau jis virto pelke ir vietovė tapo maliarijos šaltiniu; XIX a. ji numelioruota.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lerna*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 28 psl.
| Arasaspranc. *Arras* |
| --- |
|        |
| *Araso merija* |
|  |
| 

ArasasArasas

50°17′23″ š. pl. 2°46′51″ r. ilg.﻿ / ﻿50.28972°š. pl. 2.78083°r. ilg.﻿ / 50.28972; 2.78083﻿ (Arasas (miestas))Koordinatės: 50°17′23″ š. pl. 2°46′51″ r. ilg.﻿ / ﻿50.28972°š. pl. 2.78083°r. ilg.﻿ / 50.28972; 2.78083﻿ (Arasas (miestas)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Prancūzijos vėliava Prancūzija |
| **Regionas** | Aukštutinė Prancūzija |
| **Departamentas** | Pa de Kalė (departamentas) |
|  |
| **Gyventojų** (2009) | 42 049  |
| **Plotas** | 11,63 km² |
| **Tankumas** (2009) | 3 616 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Arasas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Arãsas |

**Arasas** (pranc. *Arras*) – miestas šiaurės Prancūzijoje, Aukštutinės Prancūzijos administraciniame regione, į pietvakarius nuo Lilio, Pa de Kalė departamento centras. Pro Arasą eina Lilį ir Paryžių jungiantys geležinkelis ir automobilių kelias. Išplėtotas cinko ir švino lydymas, stipri metalo apdirbimo, mašinų gamybos, dirbtinio pluošto gamybos, tekstilės, maisto pramonė. Iki XX a. 9-ojo dešimtmečio šalia Araso buvo kasama akmens anglis.

Istorija
--------

Žinoma, kad dabartinio Araso vietoje I a. buvo keltų genties atrebatų gyvenvietė, kurią 57 m. nukariavo Cezario vadovaujama romėnų kariuomenė. Nuo IV a. plėtojosi audimo verslas. V a. įvesta krikščionybė. Nuo 843 m. priklausė Vakarų Frankų karalystei. IX a. kentėjo nuo vikingų puolimų. Apie 900 m. kartu su visu Artua regionu atiteko Burgundijos kunigaikštystei. 1093 m. tapo vyskupijos centru. Dėl šio regiono kelis amžius varžėsi Prancūzija ir Ispanija. XIV a. tapo reikšmingu gobelenų (vadinamųjų arasų) gamybos centru. 1482 m. sudaryta Araso taika tarp Prancūzijos karaliaus Liudviko XI ir Šventosios Romos imperijos Maksimilijono I, pagal kurią Burgundijos grafystė atiteko Prancūzijai, o Flandrija – Šventajai Romos imperijai. Tačiau 1493 m. miestas vėl atiteko Maksimilijonui I. 1579 m. pasirašyta Araso unija, pagal kurią pietinės Nyderlandų provincijos pripažino lojalumą Ispanijos karaliui. Tik 1640 m. valdant Liudvikui XIII Arasas galutinai buvo prijungtas prie Prancūzijos. 1758 m. Arase gimė Prancūzijos revoliucijos veikėjas Maksimiljanas Robespjeras. Miestas labai nukentėjo per Pirmąjį ir Antrąjį pasaulinius karus.

Architektūra
------------

Araso senamiestyje yra dvi aikštės – Didžioji ir Mažoji. Mažojoje aikštėje stovi XVI a. vėlyvosios gotikos stiliaus rotušė. Yra katedra, benediktinų vienuolynas. XVII a. antros pusės Araso citadelė. Miesto rotušės bokštas ir citadelė 2008 m. buvo įtraukti į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Arras (Arasas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 42 psl.
| **Horacijus Nelsonas angl. *Horatio Nelson*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1758 m. rugsėjo 29 d.Burnham Thorp, Norfolko grafystė |
| Mirė | 1805 m. spalio 21 d. (47 metai)Trafalgaras |
| Palaidotas (-a) | 1806 m.  sausio 9 d.šv. Pauliaus katedroje |
|  |
| Veikla | Jungtinės Karalystės admirolas |
|  |
|  **Vikiteka** | Horatio Nelson |

**Horacijus Nelsonas** (angl.  *Horatio Nelson*, 1758 m. rugsėjo 29 d. – 1805 m. spalio 21 d.) – baronas (1798 m.), Jungtinės Karalystės admirolas (1803 m.) ir nacionalinis didvyris. Vienas iš žymiausių XVIII a. pabaigos ir XIX a. pradžios Didžiosios Britanijos karinio jūrų laivyno vadų.

Biografija
----------

Gimė 1758 m. Burnham Thorpo vietovėje, Norfolko grafystėje kaimo dvasininko Edmundo Nelsono šeimoje. Nuo 1770 m. tarnavo laivyne junga, pirklių laivais plaukė į Indiją, dalyvavo mokslinėje ekspedicijoje į Arktiką. 1777 m. tapo leitenantu, o 1779 m. fregatos kapitonu. Ypač pasižymėjo per Prancūzijos revoliucijos ir Napoleono karus. 1793 m. padėjo D. Britanijos ir Ispanijos kariuomenei užimti Tulono uostą. Prancūzijos kariuomenei susigrąžinus Tuloną, britai laivyno bazę perkėlė į Korsiką. 1796 m. tapo komandoru ir prie Portugalijos šv. Vincento kyšulio įveikė tuomet Prancūzijos sąjungininkės Ispanijos laivyną. 1797 m. nesėkmingai puolė Santa Kruso miestą Kanarų salose. Puolimo metu jam buvo sužeista ranka, kurią vėliau teko amputuoti. 1798 m. sumušė Prancūzijos laivyną Abu Kyro mūšyje. 1800 m. grįžo į Angliją. 1801 m. balandžio mėn. sumušė Danijos laivyną prie Kopenhagos. 1803 m. buvo paskirtas D. Britanijos laivyno Viduržemio jūroje vadu. Dvejus metus blokavo Prancūzijos laivyną Tulono uoste, neleisdamas jam išplaukti į Atlanto vandenyną ir pulti Anglijos. 1805 m. Prancūzijos laivynui prasiveržus, Britanijos laivynas jį pavijo ir spalio 21 d. ties Trafalgaro kyšuliu laimėjo vieną didžiausių to meto jūrų mūšių. Jo metu H. Nelsonas buvo prancūzų jūrų pėstininko sunkiai sužeistas ir mirė. Pergalė Trafalgaro mūšyje sužlugdė Napoleono planus įsiveržti į D. Britaniją ir užtikrino pastarosios dominavimą jūrose XIX amžiuje. Palaidotas Londono šv. Pauliaus katedroje.

Laikomas vienu geriausių vadovų, puikiu jūrų mūšių strategu ir taktiku.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Horatio Nelson (Horeišijas Nelsonas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVI (Naha-Omuta). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 213 psl.
2. ↑
| **Arūnas Brazauskas** |
| --- |
| Gimė | 1956 m. balandžio 28 d. (67 metai)Kaunas |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Arūnas Brazauskas** (g. 1956 m. balandžio 28 d. Kaune) – Lietuvos žurnalistas.

Biografija
----------

1974–1979 m. Vilniaus universitete studijavo ekonominę kibernetiką.

1979–1987 m. Filosofijos, sociologijos ir teisės instituto inžinierius programuotojas, 1987–1988 m. – kooperatyvo „Viltis" skyriaus vedėjas, 1988–1989 m. – kooperatyvo „Gairė" direktorius. 1989–1990 m. Vilniaus miesto plano komisijos vyr. ekonomistas, 1990–1991 m. laikraščio „Lietuvos aidas" spec. korespondentas, 1991 m. – Krašto apsaugos departamento Sistemų vystymo skyriaus viršininkas, 1992–1993 m. – žurnalo „Veidas" Ekonomikos skyriaus vedėjas. 1994–1996 m. – telegramų agentūros ELTA Ekonomikos skyriaus vedėjas, 1994–2009 m. savaitraščio „Verslo žinios" vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas,  apžvalgininkas, žurnalo „Iliustruotasis mokslas" redaktorius, 2009–2010 m. – Internetinio naujienų portalo „Balsas.lt" vyriausiasis redaktorius, 2010–2012 m. savaitraščio „Balsas.lt savaitė" vyriausiasis redaktorius. Nuo 2013 m. vasario mėn. – radijo „Laisvoji banga" programų vadovas. 2014 – 2017 m. savaitraščio „Veidas" laikinas vyr. redaktorius, vyr. redaktoriaus pavaduotojas. Nuo 2017-jų gruodžio dirba Lietuvos nacionalinės Martyno Mažvydo bibliotekos (LNB) Informacijos politikos ir analitikos skyriuje.

Daugiausia rašo ekonomikos ir politikos temomis. Yra sukūręs dokumentinių filmų scenarijų, paskelbęs knygų recenzijų „7 meno dienose", „Šiaurės Atėnuose". LNB su bendraautoriais kūrė laidas „Knyginyčia".

1989–1991 m. Lietuvos Nikolajaus Rericho draugijos pirmininko pavaduotojas, 1988–1990 m. Lietuvos žaliųjų judėjimo Koordinacinės tarybos narys.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 72 psl.
Hormūzo sąsiaurio žemėlapis
Hormūzo sąsiaurio vaizdas iš palydovo
**Hormūzo sąsiauris** (pers. تنگه هرمز = *Tangeh-ye Hormoz*, arab. مضيق هرمز = *Maḍīq Hurmuz*) – siauras, strategiškai svarbus vandens kelias tarp Omano įlankos pietryčiuose ir Persijos įlankos pietvakariuose. Iš šiaurės prie įlankos prieina Iranas, iš pietų – JAE bei Omano eksklavas Musandamas. Sąsiaurio pavadinimas kilęs iš Hormūzo salos, esančios šiaurinėje sąsiaurio dalyje, vardo.

Geografija
----------

Sąsiaurio ilgis 195 km, plotis svyruoja nuo 55 iki 115 km, o siauriausioje vietoje siekia ~34 km. Sąsiaurio vidutinis gylis 56 m, laivakelio gylis 27–229 m. Laivams praplaukti sąsiauris padalintas į du 2,5 km pločio transporto kanalus, atskirtus 5 km buferine zona. Sąsiauryje yra keletas salų, iš kurių didžiausia – Kešmas, didžiausias uostas – Bender Abasas. Vandens druskingumas 37-38%. Sąsiauriu teka srovės – vasarą iš rytų į vakarus, žiemą – iš vakarų į rytus. Didžiausias potvynių aukštis siekia 4,5 m.

Įvykiai
-------

Hormūzo sąsiauris – vienintelis jūros kelias į atvirą vandenyną iš naftos turtingų Persijos įlankos šalių. Hormūzo sąsiauriu praplukdoma ~20 % pasaulio naftos pasiūlos. Dėl šios priežasties XX a. pabaigoje sąsiauryje nereti karinio pobūdžio incidentai. 1988 m. balandžio 18 d. JAV karinės jūrų pajėgos nuskandino Irano fregatą „Sahand" ir kelis kitus karo laivus, atsakydamos į bandymą nuskandinti JAV karo laivą. 1988 m. liepos 3 d. JAV karo laivas numušė Irano keleivinį lėktuvą Airbus A300. 2007 ir 2008 m. sąsiauryje įvyko keli kariniai incidentai tarp JAV ir Irano karo laivynų. Įtampa sąsiauryje vėl pradėjo augti 2011 m. gruodžio mėn. kai Iranas paskelbė nutrauksiąs naftos tiekimą sąsiauriu tuo atveju, jei Iranui bus įvestos naujos ekonominės sankcijos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Hormuzo sąsiauris, Ormuzo sąsiauris*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 656 psl.
2. ↑  Anthony Shadid. With Iran Ascendant, U.S. Is Seen at Fault. The Washington Post, 2007 m. sausio 30 d.
3. ↑  Thirty-two killed by Oman cyclone. BBC News, 2007 m. birželio 8 d.
Levalua skeltės
Levalua technika
**Levalua gyvenvietė** (pranc. *Levallois*) – vėlyvojo paleolito archeologinė gyvenvietė Prancūzijoje, netoli Paryžiaus, Il de Fransas, Aukštutinė Sena.

Kultūra
-------

Levalua gyvenvietė surasta XIX a. pabaigoje. Pavadinta pagal Levalua Perė vietovę. Gyvenvietėje rasta smulkių kirtiklių, kirstukų, pjovimo ir gręžimo įrankių – tai nuo titnago skaldytinių atskeltos trikampės ar ovalios nuoskalos, skeltės ir aštrios plokštelės. Iš jų daryti peiliai, smailės, gremžtukai ir įvairūs duriamieji ar rėžiamieji įrankiai. Nuoskalų forma dažnai primena vėžlio šarvą; jos iš abiejų pusių nuskeltos ir nuaštrintos. Levalua gyvenvietės radiniai charakterizuoja paleolito akmens apdirbimo techniką, pavadintą Levalua technika arba metodu, kuri būdinga Ašelio kultūros vėlyvajam laikotarpiui ir Mustjė kultūrai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Levalua*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 49 psl.



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Levalua gyvenvietė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Koordinatės: 48°53′39″ š. pl. 02°17′18″ r. ilg.﻿ / ﻿48.89417°š. pl. 2.28833°r. ilg.﻿ / 48.89417; 2.28833
**Juodieji broliai** (lenk. *Czarni Bracia*) – slapta Kražių gimnazijos studentų 1823 m. spalio mėnesį įkurta organizacija, kurios tikslas buvo veikti prieš carinės Rusijos valdžią ir baudžiavą. Pagrindiniai organizacijos įkūrėjai buvo Jonas Vitkevičius, Kiprijonas Jančevskis, Feliksas Zelenovičius ir Aloyzas Pesliokas. Jaunieji patriotai siekė atgauti tėvynei laisvę. Jie platino draudžiamas knygas, palaikė priešiškas carizmui nuotaikas, skelbė išsivadavimo šūkius. „Juodųjų brolių" organizacija netrukus buvo susekta, jos nariai suimti ir žiauriai nubausti, tačiau jų veikla padarė neišdildomą įspūdį tuometinei Lietuvos visuomenei.

Suimtieji buvo nuvežti į Vilniaus buvusio Bazilijonų vienuolyno kalėjimą. Mirties bausme buvo nubausti Kražių kolegijos mokiniai Kiprijonas Jančevskis ir vos 15 metų sulaukęs J. Vitkevičius. Tik vėliau mirties bausmę caraitis Konstantinas pakeitė kalėjimu Babruisko tvirtovėje ir tarnyba kariuomenėje ar tremtimi Sibire.

Adomas Mickevičius kūrinyje *Vėlinės* aprašė caro valdžios pirmąją sukurptą bylą Lietuvos jaunimui – Juodųjų brolių iš Kražių kolegijos bylą. Juodųjų brolių byla buvo savotiška įžanga į visą Vilnių sukrėtusią filomatų ir filaretų bylą. Vienoje poemos dalyje poetas piešia graudų vaizdą, kaip Vilniuje prie Aušros vartų atsisveikina su visai dar vaikais, sukaustytais grandinėmis ir išvežamais visam laikui iš tėvynės.

Literatūra
----------

* Władysław Jewsiewicki, „Batyr. O Janie Witkiewiczu 1808–1839" PIW, Warszawa 1983
* Bartłomiej Sienkiewicz, „Ciemne światło", Tygodnik Powszechny nr 51-52, 20-27 grudnia 2009, s. 40

Šaltiniai
---------

1. ↑  Bajorų Jančiauskų giminė iš Viduklės Archyvuota kopija 2014-02-01 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Juodieji broliai ir A. Mickevičius
Koordinatės: 23°30′ p. pl. 68°15′ v. ilg.﻿ / ﻿23.500°š. pl. 68.250°r. ilg.﻿ / 23.500; 68.250

Atakamos druskožemis
**Atakamos druskožemis** (isp. *Salar de Atacama*) – druskožemis Pietų Amerikoje, Čilėje, Atakamos dykumoje, 55 km į pietus nuo San Pedro de Atakamos miestelio. Didžiausias druskožemis Čilėje ir antras didžiausias pasaulyje (po Salar de Ujūnio Bolivijoje). Plotas ~3000 km². Tęsiasi iš šiaurės į pietus daugiau nei 100 km. Vidutinis aukštis – 2300 m virš jūros lygio. Iš visų pusių apsuptas kalnų. Rytuose – pagrindinis Andų kalnagūbris, vakaruose – Domeikos kalnagūbris. Lygumą supa dideli ugnikalniai, tarp jų – Likankaburas, Akamaračis, Aguas Kaljentes ir Laskaras. Pastarasis yra aktyviausias Čilės ugnikalnis. Dalį lygumos užima Los Flamencos rezervatas.

Naudingosios iškasenos
----------------------

Atakamos druskožemyje, po kietai slūgsančiu natrio chloridu, yra dulkių slepiamo negilaus vandens pėdsakų. Didžiausiame Čilės druskos telkinyje slūgso ir pilkojo gipso klodai, yra lagūnos dydžio paviršinių ežerėlių. Preliminariais skaičiavimais, Atakamos druskožemyje yra apie 27 procentus pasaulinių ličio atsargų.

Charakteristika
---------------

Nepaisant didžiulio šio regiono druskingumo ir svilinančios saulės, lygumoje telkšo virtinė pelkynų – čia prisitaikę augti keletas itin ištvermingų augalų, pavyzdžiui, medicinoje vartojama žolė *Ephedra breana* ir tik čia augantis žemaūgis *cachiuyo* krūmas – savo aplinkoje glaudžia neįtikėtinai daug įvairių gyvūnų, nuo Čilės flamingų ar Andų žąsų iki prijaukintų lamų ar jų laukinių giminaičių – guanakų. Sausame ore yra tiek mažai skraidančių dalelių, kad nevėjuotą dieną matomumas būna stebinantis: galima matyti 80 kilometrų plynę.

Išnašos
-------

1. ↑  *Elena Stankūnienė. Atacamos druskožemis (Salar de Atacama, Atakamos druskožemis)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 118 psl.
2. ↑  isp. *{{{1}}}**Gerardo Díaz del Río, Ramiro Bonilla Parra, Fernando Peralta Toro (1972) "Geología de superficie, sub-superficie y geoquímica del Salar de Atacama", CORFO (Chile). Departamento de Recursos Hidráulicos.*
3. ↑  isp. *{{{1}}}**Alonso, H. y Risacher, F. (1996) "Geoquímica del Salar de Atacama, parte 1: origen de los componentes y balance salino. Revista Geológica de Chile, 23, 2, p. 113–122.*
4. ↑   The Saudi Arabia of Lithium

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Atakamos druskožemis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* www.astro.cornell.edu
* www.gochile.cl
| Kadyšas*Кадыш* |
| --- |
| 

KadyšasKadyšas

53°53′54.3″ š. pl. 23°41′0″ r. ilg.﻿ / ﻿53.898417°š. pl. 23.68333°r. ilg.﻿ / 53.898417; 23.68333﻿ (Kadyšas)Koordinatės: 53°53′54.3″ š. pl. 23°41′0″ r. ilg.﻿ / ﻿53.898417°š. pl. 23.68333°r. ilg.﻿ / 53.898417; 23.68333﻿ (Kadyšas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Baltarusijos vėliava Baltarusija |
| **Sritis** | Gardino sritis Gardino sritis |
| **Rajonas** | Gardino rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2009) | 47  |

**Kadyšas** (blrs. *Кады́ш*) – kaimas vakarų Baltarusijoje, Gardino srities Gardino rajone. Priklauso Sapackinės apylinkei. Išsidėstęs prie Juodosios Ančios upės.

Istorija
--------

Kaimo pavadinimas yra tiurkiškos kilmės – viduramžiais LDK valdovas Vytautas Didysis čia buvo įkurdinęs totorius. Iš Seinų per Berznyką, Kapčiamiestį ir Kadyšą ėjo senovinis kelias į Gardiną. Kazanės istoriko J.J.Grišino nuomone, Kadyšas, kartu su šalia esančiu *Čartoku* (blrs. *Чарток*), yra vienos seniausių totorių gyvenamų vietovių Gardino krašte.

XIX a. pab. – XX a. pr. kaimą sudarė kletas gyvenviečių: *Valstybinis Kadyšas*, *Kadyšas Holovenčicė* ir *Počobuto (arba Gineto) Kadyšas*. Per 1863 metų sukilimą apylinkėse veikė Juozapo Konstantino Ramotovskio būrys, aktyviai kovojęs su Rusijos caro kariuomene. 1863 m. gegužės 21 d. tarp jų įvyko mūšis, kurio metu žuvo keturiolika sukilėlių ir 120 caro kareivių. Pastatytas atminimo dvigubas kryžius su keturių palaidotų sukilėlių pavardėmis.

Tarpukaryje kaimas priklausė Balstogės vaivadijos Augustavo apskrities Volovičovcų valsčiui.

Išnašos
-------

1. Belarus. All places: 2009, 2019 censuses. Гродненская область/Гродзенская вобласць – *pop-stat.mashke.org*.
2. ↑  Belarus. All places: 2009, 2019 censuses. Гродненская область/Гродзенская вобласць – *pop-stat.mashke.org*.

Šaltiniai
---------

* *Miejscowości Suwalszczyzny i ziem przyległych w końcu XIX wieku.* Archyvuota kopija 2018-02-06 iš Wayback Machine projekto.
* Mogiła powstańców
* Гродненские татары-казаки Archyvuota kopija 2016-08-05 iš Wayback Machine projekto.
* Кадыш
* Adam Czesław Dobroński. *Historia województwa podlaskiego.* – Białystok: 2010 s. 148–150 ISBN 978-83-7344-058-6
| **Ilja Fišeris** |
| --- |
| Gimė | 1927 m. gegužės 13 d.Joniškis |
| Mirė | 1983 m. spalio 21 d. (56 metai)Pakruojo rajonas |
|  |
| Veikla | žurnalistas, fotografas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Ilja Fišeris** (slapyvardis *J. Žvejas*, 1927 m. gegužės 13 d. Joniškis – 1983 m. spalio 21 d. Pakruojo rajone) – Lietuvos žurnalistas, fotografas.

Biografija
----------

Gimė fotoateljė ir kinoteatro savininko Jakovo Fišerio šeimoje. Mokėsi Joniškio vidurinėje mokykloje. 1959–1961 m. mokėsi Sąjunginiame neakivaizdiniame žurnalistikos ir fotoreportažo lektoriume Maskvoje.

Nuo 1942 m. dirbo fotografu Džambulo mieste (Kazachija), vėliau Serovo mieste, (Sverdlovsko sritis, Rusija),  1944–1946 m. Smolensko karinės apygardos Karininkų namų fotografas, 1946 m. laikraščio „Tarybų Lietuva", 1946–1957 m. ir 1969–1974 m. „Komjaunimo tiesa", 1957–1958 m. žurnalo „Jaunimo gretos", 1958–1969 m. ir 1974–1983 m. – žurnalo „Švyturys" fotokorespondentas.

Palaidotas Vilniuje, žydų kapinėse Sudervės kel. 28.

Kūryba
------

Vienas spalvotosios fotografijos Lietuvos spaudoje pradininkų. Fotografijų pagrindinės temos – paradai, kaimo kolektyvizacija, sportas, kultūra. Su L. Ruiku 1964 m. parengė iliustruotą leidinį turistams „Vilnius", sukūrė žurnalo „Švyturys" viršelių, iliustracijų kalendoriams, išleido atvirukų. Jo fotografijos publikuotos fotoalbumuose „Dainų šventė", „Lietuvos vaikai" (abu 1957 m.), „Lietuva šalis gražioji" (1960 m.), „Tarybų Lietuva" (1980 m.), Atsisveikinant su XX amžiumi (*Farewell to XX Century*, 2000 m.) ir kituose. Jo fotografijų turi Lietuvos nacionalinis muziejus, Lietuvos dailės muziejus, Lietuvos centrinis valstybės archyvas, Lietuvos fotomenininkų sąjunga. Nuo 1958 m. buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos, nuo 1970 m. – Lietuvos fotomenininkų sąjungos narys.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 132 psl.
2. ↑  Margarita Matulytė. *Ilja Fišeris*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 121 psl.
3. ↑  Totalitarinė fotografija: kova už sielas[neveikianti nuoroda]
**Liaudies sąjunga** – katalikiška lietuvių kultūros organizacija, 1917–1918 m. veikusi Rusijoje.

Istorija
--------

Liaudies sąjunga įkurta 1917 m. kovo mėn. kun. J. Vailokaičio iniciatyva Sankt Peterburge. Liaudies sąjunga įkūrė vakarinę progimnaziją, Liaudies universitetą (1918 m.), prie Sankt Peterburgo ir kitų miestų lietuviškų parapijų steigė vakarinius rašto mokymo kursus. Puoselėjo katalikybę ir tautinę savimonę. Siekė Lietuvos nepriklausomybės. Organizavo lietuvių pabėgėlių grįžimą į gimtinę. Nuo 1918 m. pavasario trimis kalbomis (lietuvių, rusų, vokiečių) teikė grįžtantiesiems pažymėjimus; Oršos, Sebežo, Torošino miestuose buvo Liaudies sąjungos įgaliotiniai, kurie padėdavo sutvarkyti formalumus pereinant iš Rusijos į Vokietijos okupuotą kraštą. Liaudies sąjunga leido periodinį leidinį „Vadas". 

Liaudies sąjungos veikloje aktyviai dalyvavo kunigai Blažiejus Česnys, Kazimieras Rėklaitis, P. Dambrauskas ir kiti. 1918 m. rugpjūčio mėn. Lietuvos reikalų komisariatas Liaudies sąjungą uždarė kaip antibolševikinę organizaciją.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Liaudies sąjunga*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 77 psl.