recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Édouard-Henri Avril** |
| --- |
|  |
| Portretas, apie 1885 m. |
| Gimė | 1849 m. gegužės 21 d.Alžyras |
| Mirė | 1928 m. liepos 28 d. (79 metai)Paryžius |
|  |
| Veikla | dailininkas |
|  |
| Išsilavinimas | École des Beaux-Arts |
|  |
|  **Vikiteka** | Édouard-Henri Avril |

**Eduardas-Anri Avrilis** (pranc. *Édouard-Henri Avril*; 1849 m. gegužės 21 d. Alžyre – 1928 m. liepos 28 d. Paryžiuje) – prancūzų dailininkas, ypač išgarsėjęs ***Paul Avril*** slapyvardžiu savo iliustracijomis erotinėje literatūroje. Prieš tapdamas tapytoju, tarnavo kariuomenėje.

Biografija
----------

Gimė Alžyro mieste, žandarmerijos pulkininko šeimoje. Dalyvavo Prancūzijos-Prūsijos kare, kuriame 1871 m. buvo sužeistas, o 1872 m. už tai gavo Legiono garbės ordiną. 1874–1878 m. studijavo Paryžiaus dailės meno mokykloje. Vėliau pradėjo užsiimti piešdamas ir tapydamas žurnale „Le Monde illustré", buvo pasamdytas iliustruoti Théophile Gautier novelę „Fortunio".

Erotinius piešinius ir akvareles daugiausia tapė leidiniams „De figuris Veneris", „Les sonnets luxurieux", „Fanny Hill" (arba „Memoirs of a woman of pleasure"), taip pat ir kitiems. Manoma, kad jo piešiniai 1906 m. Friedrich Karl Forberg knygai „De figuris Veneris" labiausiai prisidėjo prie jo kaip erotinių piešinių dailininko reputacijos.

Žinios apie E. A. Avrilio biografiją yra ribotos, kadangi jo laikmečiu detalių erotinių paveikslų ties pornografijos riba tapymas buvo laikomas nepadoriu. Spėjama, kad dėl to autorius pasirinko netikrą savo vardą *Paul*.

Galerija
--------

* Kai kurie piešiniai
* „Les sonnets luxurieux", 1892 m. „Les sonnets luxurieux", 1892 m.
* „Le roi Candaule", 1893 m. „Le roi Candaule", 1893 m.
* „Une nuit de Cléopâtre", 1894 m. „Une nuit de Cléopâtre", 1894 m.
* Akvarelių serija „Messe de minuit", ~1900 m. Akvarelių serija „Messe de minuit", ~1900 m.
* „Musk, hashish and blood", 1900 m. „Musk, hashish and blood", 1900 m.
* „The book of exposition", 1900 m. „The book of exposition", 1900 m.
* II piešinys. „De figuris Veneris", 1906 m. II piešinys. „De figuris Veneris", 1906 m.
* Polly Philips su jaunu italu. „Fanny Hill", 1907 m. Polly Philips su jaunu italu. „Fanny Hill", 1907 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Slap and Tickle: The Unusual History of Sex and the People Who Have it. Little, Brown Book Group. p. 31. ISBN 978-1-78033-836-1.
2. ↑  Paul Avril. Archyvuota kopija 2015-12-17 iš Wayback Machine projekto. All-art.org (tikrinta 2022-05-12).
3. ↑  Édouard-Henri Avril: The Master of 19th Century Pornography. Theculturetrip.com (tikrinta 2022-05-12).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Valyra |
| --- |
| Valyra Sant Chulijoje Valyra Sant Chulijoje |
| **Ilgis** | 44 km |
| **Baseino plotas** | 591,6 km² |
| **Vidutinis debitas** | 10,8 m³/s |
| **Ištakos** | Pirėnų kalnai |
| **Žiotys** | Segrė |
| **Šalys** | Andora, Ispanija |

**Valyra** (kat. *Valira*) – upė Andoroje ir Ispanijoje; Segrės (Ebro baseinas) dešinysis intakas. Prasideda Pirėnų kalnuose, 2500–2600 m aukštyje, dvejomis ištakomis – Šiaurės Valyra (*Valira del Nord*) ir Rytų Valyra (*Valira d’Orient*), kurios ties Eskaldesu susilieja į Didžiąją Valyrą. Teka į pietvakarius, sudaro pagrindinį, gausiausiai apgyvendintą Andoros slėnį. Žemupyje teka Ispanijos (Katalonijos) teritorija. Įteka į Segrę ties Seo de Urcheliu.

Didžiausias intakas – Runeras (kairysis). Upėje gausu upėtakių, gyvena ūdros. Pagrindinės gyvenvietės prie Valyros: El Seratas, Ordinas, La Masana (prie Šiaurės Valyros), Soldeu, Kaniljas, Le Bonas, Enkampas (prie Rytų Valyros), Eskaldesas, Andora la Velja, Santa Koloma, Sant Chulija de Lorija (prie Didžiosios Valyros).
| **Leonas Gastila** |
| --- |
| Gimė | 1918 m. spalio 2 d.Petrogradas, Rusija |
| Mirė | 2011 m. spalio 11 d. (93 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | inžinierius mechanikas |
|  |
| Alma mater | 1946 m. Vytauto Didžiojo universitetas |

**Leonas Gastila** (1918 m. spalio 2 d. Petrograde, Rusija – 2011 m. spalio 11 d. Vilniuje) – Lietuvos inžinierius mechanikas, technologijos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1946 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1944–1950 m. Vytauto Didžiojo universiteto (nuo 1946 m. Kauno universitetas) dėstytojas, 1948–1950 m. Transporto mašinų katedros vedėjas. 1950 m. technikos mokslų kandidatas. 1950–1970 m. Kauno politechnikos instituto dėstytojas, 1950–1964 m. Automobilių transporto katedros vedėjas, nuo 1952 m. docentas. 1970–1990 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto dėstytojas.

Mokslinė veikla
---------------

Svarbiausi darbai iš mašinų gamybos technologijų ir automobilių transporto. 9 išradimų autorius. Sukonstravo mikrovariklių bandymo, vairuotojų psichomotorinių reakcijų tyrimo (Reakcija-2) stendus ir vadovavo jų gamybai. Daug prisidėjo prie automobilių terminijos tobulinimo.

Bibliografija
-------------

* Melioracijos darbų mechanizacija, 1954 m.
* Automobilio vairuotojo mėgėjo vadovas, 1960 m.
* Motociklai, 1961 m.
* Automobilių ir traktorių varikliai, 1974 m.
* Motociklai, motoroleriai ir mopedai, 1976 m.
* Automobiliai ir traktoriai, 1978 m.
* Energija, automobiliniai degalai ir jų tausojimas, 1981 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2013-10-29 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  *Leonas Gastila*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 581
3. ↑  *Leonas Gastila*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 446 psl.
| Žemislaulisblrs. *Жэмыслаў*, rus. *Жемыславль* |
| --- |
| *Dvaras* |
|  |
| 

ŽemislaulisŽemislaulis

54°7′52″ š. pl. 25°45′54″ r. ilg.﻿ / ﻿54.13111°š. pl. 25.76500°r. ilg.﻿ / 54.13111; 25.76500﻿ (Žemislaulis)Koordinatės: 54°7′52″ š. pl. 25°45′54″ r. ilg.﻿ / ﻿54.13111°š. pl. 25.76500°r. ilg.﻿ / 54.13111; 25.76500﻿ (Žemislaulis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Baltarusijos vėliava Baltarusija |
| **Sritis** | Gardino sritis Gardino sritis |
| **Rajonas** | Vijos rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2009) | 456  |

**Žemislaulis** arba ***Žemislavlis*** (blrs. *Жэмыслаў*, rus. *Жемыславль*) – kaimas Baltarusijoje, Gardino srityje, Vijos rajone. Netoli Lietuvos sienos. Kaimas garsus savo XIX amžiaus dvaru.

Istorija
--------

Priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei iki valstybės padalinimo 1795 m.

Vėliau tapo Rusijos imperijos dalimi. 1921 m. atiteko Lenkijos valstybei. Nuo 1939 m. sovietų Gudijai priskirta dalis.

Architektūra
------------

Žemislaulio dvaras, kurį 2017 m. vasarą valdžia pardavė už 12 dolerių. 

XIX amžiuje čia įsikūrė grafai Umiastovskiai, kurie rūmus pastatė pagal karališkųjų rūmų Varšuvoje kopiją.

Galerija
--------

* Žemislaulio dvaras
* Dvaras. XIX amžius. Napoleonas OrdaDvaras. XIX amžius. Napoleonas Orda
* Juodai/balta versijaJuodai/balta versija
* Dvaro rūmai iš šonoDvaro rūmai iš šono
* Dvaras, 1916Dvaras, 1916
* DvarasDvaras
* ledainėledainė
* Dvaras panoramojeDvaras panoramoje
* Ūkiniai pastataiŪkiniai pastatai

Šaltiniai
---------

1. 
2. ↑
3. ↑
| **Jūratė Raguckienė** |
| --- |
| Gimė | 1960 m. gruodžio 10 d. (62 metai)Kaišiadorys |
|  |
| Veikla | Lietuvos diplomatė, valstybės tarnautoja |
| Pareigos | Lietuvos Respublikos ambasadorė Kroatijoje (nuo 2019 m.) |
|  |
| Alma mater | Vilniaus pedagoginis institutas, Lietuvos teisės universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Prancūzijos garbės legiono ordinas |

**Jūratė Raguckienė** (g. 1960 m. gruodžio 10 d. Kaišiadoryse) – Lietuvos diplomatė, valstybės tarnautoja. Lietuvos ambasadorė Kroatijoje (nuo 2019 m. sausio mėn.).

Biografija
----------

1983 m. baigusi Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto Matematikos fakultetą, dirbo komjaunimo struktūrose. 2001 m. tuometiniame Lietuvos teisės universitete baigė viešojo administravimo studijas.

1993–1994 m. buvo Lietuvos Respublikos Seimo kanclerio padėjėja. 1994 m. pradėjo dirbti Krašto apsaugos ministerijoje, buvo ministro L. Linkevičiaus sekretoriato vadovė.

1997–2000 m. – KAM Administracijos departamento direktoriaus pavaduotoja, 2000–2002 m. – Krašto apsaugos ministerijos sekretoriaus pavaduotoja. 2002 m. paskirta ministerijos sekretore, 2006 m. – KAM valstybės sekretore.

2009–2010 m. buvo KAM vyriausiaja patarėja. 2010–2013 m. dirbo Vienoje, buvo Lietuvos Respublikos nuolatinės atstovybės prie Europos saugumo ir bendradarbiavimo organizacijos gynybos patarėja.

2013 - 2019 m. – Užsienio reikalų ministerijos kanclerė, vadovavo Lietuvos paslapčių apsaugos koordinavimo komisijai.

Nuo 2019 m. sausio mėn. - pirmoji Lietuvos Respublikos ambasadorė Kroatijoje.

Apdovanota Prancūzijos Garbės legiono ordinu.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2014-03-11 iš Wayback Machine projekto. (KAM inf.)
2. ↑   Archyvuota kopija 2014-03-11 iš Wayback Machine projekto. (lrytas.lt inf.)
3. ↑   Archyvuota kopija 2014-03-11 iš Wayback Machine projekto. (URM inf.)
4. ↑  Lietuvos ambasadorė įteikė skiriamuosius raštus Kroatijos Prezidentei Archyvuota kopija 2020-11-29 iš Wayback Machine projekto. (URM inf.)

  


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**-** | **Lietuvos ambasadorė Kroatijos Respublikoje** nuo 2019 m. sausio mėn. | Po to:**-** |
**Leonas Jonaitis** (1938 m. balandžio 11 d. Seredžius – 2004 m. liepos 19 d. Kaunas) – Lietuvos inžinierius mechanikas, bibliofilas, ekslibrisų kolekcininkas, technologijos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1960 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1969 m. technikos mokslų kandidatas.

1960–2000 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos (nuo 1996 m. Lietuvos žemės ūkio universitetas dėstytojas, 1984–1990 Mašinų eksploatacijos katedros vedėjas; 1971 m. docentas.

1992–1994 Kauno ekslibrisininkų klubo pirmininkas. Apie 4000 ekslibrisų rinkinį saugo Kauno apskrities viešoji biblioteka ir Čiurlionio dailės muziejus.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinio darbo sritis – žemės ūkio technikos patikimumas.

Bibliografija
-------------

* Mašinų ir traktorių parko eksploatacija, su kitais, 1972 m.
* Mašinų ir traktorių parko techninis aptarnavimas, su kitais, 1977 m.
* Mašinų techninio aptarnavimo ir remonto sistema, su kitais, 1984 m.
* Mašinų patikimumas, vadovėlis, su kitais, 1988 m.
* Mašinų eksploatavimas, vadovėlis, su kitais, 1989 m.
* Javų kombainai, vadovėlis, su kitais, 1991 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Leonas Jonaitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 690 psl.
**Leonas Gylys** (1928 m. birželio 18 d. Didžiokų k. Molėtų r. – 1991 m. rugsėjo 12 d. Ignalinoje) – vargonininkas, muzikos mokytojas ir chorvedys.

Biografija
----------

1937–1941 m. mokėsi Vėdarų pradžios mokykloje, vėliau lankė Bijutiškio darbo jaunimo septynmetę mokyklą, o 1964 m. baigė Molėtų neakivaizdinę vidurinę mokyklą. 1968–1972 m. neakivaizdiniu būdu choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. A. Kepenis ir P. Gylys).

Pas vietos vargonininkus išmokęs vargonuoti, 1945 m. pradėjo vargonininkauti Bijutiškyje (Molėtų r.), nuo 1948 m. vargonininkavo Inturkėje (Molėtų r.), o 1950–1959 m. Molėtuose. Čia suorganizavo nemažą chorą, kuris atlaidų metu giedodavo ir kitose parapijose.

1946–1966 m. muziką dėstė ir vadovavo vyresniųjų klasių moksleivių mišriajam chorui Molėtų 1-ojoje vidurinėje mokykloje. Chorą parengė 1964 m. I respublikinei moksleivių dainų šventei Vilniuje.

Nuo 1966 m. rudens Ignalinos vaikų muzikos mokyklos mokytojas ir choro vadovas, 1968–1988 m. direktorius. 1977–1990 m. Ignalinos rajono švietimo darbuotojų mišriojo choro (50-55 dalyvių) vadovas. Chorą išmokė ir sudėtingesnių dainų, nemaža koncertų surengė savo rajone, dalyvavo Švenčionių ir Zarasų rajono kultūros ir meno dienose, Ignalinos ir Panevėžio rajonų dainų šventėse, taip pat 1980 ir 1985 m. respublikinėse dainų šventėse. 1980 m. dainų šventės konkurse rajonų centrų grupėje ignaliniečiai laimėjo pirmąją vietą.

L. Gylys buvo Molėtų rajono dainų švenčių dirigentas, Ignalinos rajono dainų švenčių organizatorius ir vyr. dirigentas, apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
**Jonas Kuosa** (1925 m. sausio 6 d. Skrebotiškyje, Pasvalio valsčiuje – 1999 m. birželio 5 d. Kaune) – Lietuvos agronomas zootechnikas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija
----------

Sesuo Elena Kuosaitė-Jašinskienė. 1947 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1985 m. žemės ūkio mokslų daktaras.

1947–1952 m. dirbo Žemės ūkio institute, 1952–1960 m. Gyvulininkystės ir veterinarijos institute, 1956–1960 m. Gyvulininkystės skyriaus vedėjas. 1960–1995 m. Lietuvos veterinarijos akademijos dėstytojas, 1960–1990 m. Gyvulių veisimo ir genetikos katedros vedėjas, nuo 1986 m. profesorius.

Rūpinosi juodmargių galvijų genofondo išsaugojimu. Paskelbė apie 150 mokslinių straipsnių. 4 išradimų autorius.

Bibliografija
-------------

* Lietuvos juodmargiai galvijai, monografija, 1980 m.; LTSR valstybinė premija 1982 m.
* Zootechniko žinynas, su kitais, 1963 m. 2 leid. 1968 m. 3 leid. 1976 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Jonas Kuosa*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 277 psl.
**Jonas Kučingis** (iki 1952 m. – **Jonas Kučinskas** g. 1908 m. gruodžio 23 d. Šnypšliuose, Šilutės raj. – 2009 m. sausio 6 d. Los Andžele, Kalifornija) – kunigas, garbės prelatas (1965 m.), visuomenės veikėjas, lietuvybės puoselėtojas JAV.

Biografija
----------

1927 m. Jonas Kučingis baigė Švėkšnos Saulės progimnaziją. 1927–1929 m. mokėsi Saleziečių koledže Turine, Italijoje. 1929 m. įstojo į Telšių kunigų seminariją. 1937 m. įšventintas kunigu.

1937–1938 m. Jonas Kučingis Šilalės progimnazijos kapelionas ir Šilalės Šv. Pranciškaus Asyžiečio bažnyčios vikaras. 1938–1939 m. studijavo teisės ir pedagogikos mokslus Milano Jėzaus Širdies universitete. 1939–1940 m. – VI pėstininkų Pilėnų Kunigaikščio Margio pulko II bataliono ir Telšių Amatų mokyklos kapelionas. 1940–1941 m. Šilalės parapijos administratorius, 1941–1944 m. Telšių gimnazijos kapelionas. 1944 m. Jonas Kučingis pasitraukė į Vakarus. 1944–1946 m. – vokiečių parapijos klebonas ir Rotenburgo vyskupijos lietuvių išeivių kapelionas. 1946 m. apsigyveno Los Andžele, JAV; paskirtas Šv. Kazimiero parapijos vikaru, o 1947 m. – parapijos klebonu, nuo 1984 m. – klebonas emeritas.

Los Andžele 1947 m. Jonas Kučingis įkūrė Lietuvos vyčių ir Lietuvių susivienijimo kuopas, Katalikių moterų sąjungą, Šv. Vardo draugiją, 1949 m. – lituanistinę šeštadieninę mokyklą, 1954 m. įsteigė vaikų darželį. Jo rūpesčiu ir pastangomis 1951 m. Los Andžele pastatyta lietuvių bažnyčia, vėliau – lietuvių parapinė mokykla, namai seselėms kazimierietėms, 1954 m. suorganizuotos pirmosios Lietuvių dienos.
1993 m. organizavo prelato Juliaus Maciejausko perlaidojimą Švėkšnoje ir sukūrė dokumentinį filmą apie jį.

1942 m. išleido giesmyną moksleiviams, 1951 m. – parapijos metraštį „Dešimtmetis". 1966 m. – J. Gliaudos „Šv. Kazimiero parapija Los Andželo mieste", 1976 m. kartu su R. Wurmbrendu Nijolės Sadūnaitės atsiminimus – „No Greater Love", 1983 m. – R. Vidžiūnienės sudarytą metraštį „Trišdešimt dienų".

Bendradarbiavo lietuvių spaudoje (Padaubiečio slapyvardžiu). Rašė „Žemaičių prietelyje", „Ryte", „XX amžiuje", "Kalifomijos lietuvyje", „Drauge", „Varpelyje", „Mokykloje". Daugiausia rašė religiniais ir socialiniais klausimais. Sukūrė giesmių melodijų.

Bibliografija
-------------

* Telšių kankiniai. 1949 m.
* Mano gyvenimo takais. Vilnius. Logos, 1997 m.
* Along the paths of my life. Los Angeles. 1997 m.
* Šventiniai ir proginiai pamokslai. Vilnius. Logos, 1998 m.
* Dievo Žodžio tarnyboje. Vilnius. Logos, 1998 m.

Įvertinimas
-----------

Apdovanotas LDK Gedimino ordino Karininko kryžiumi (1997 m.), Gedimino ordino medaliu, lietuvių skautų sąjungos, Šaulių sąjungos ir Lietuvos karių veteranų sąjungos ordinais ir žymenimis, Kalifornijos gubernatoriaus ir Los Andželo valdybos pagyrimo raštais.

Šaltiniai
---------

* Jonas Kučinskas-Kučingis. Mano gyvenimo takais. Vilnius. Logos, 1997 m.

Nuorodos
--------

* Jonas A. Kučinskas-Kučingis, Mano gyvenimo takais (Logos Press, Vilnius, 1997), hard cover, 232 pages, illustrated Archyvuota kopija 2008-10-06 iš Wayback Machine projekto.
* Biografija
* „Dievo, Bažnyčios ir tėvynės meilės puoselėtojas // Monsinjoras Jonas Kučingis švenčia savo 100 metų jubiliejų"
**Jonas Langė** (1855 m. lapkričio 7 d. Vilkaviškio apskrities Mažučių kaime – 1932 m. gegužės 31 d. Kaune) – karo gydytojas–oftalmologas Rusijos imperijoje ir Lietuvos Respublikoje, vienas pirmųjų tokios specializacijos medikų–lietuvių. Aušrininkas.

Biografija
----------

Baigęs Marijampolės gimnaziją, studijavo Sankt Peterburgo karo medicinos akademijoje. Po baigimo tarnavo karo gydytoju Grenadierių pulke Varšuvoje, vėliau – akių gydytoju Rusijos imperijos kariuomenės didžiausioje karo ligoninėje Lenkijos Kongreso karalystė teritorijoje Varšuvos Ujazdovo pilyje. 1889 m. buvo perkeltas į Kauną ir paskirtas Trečiojo Dono pėstininkų pulko gydytoju, vėliau tapo Kavalerijos keturioliktojo dalinio karo gydytoju. Tuometinės Kauno gubernijos centriniame mieste taip pat vertėsi privačia praktika. 

Lietuvai atgavus Nepriklausomybę, dirbo Dr.J.Basanavičiaus karo ligoninėje Kaune.

Šaltiniai
---------

* Milda Budrys, M.D. *Lithuanian Physicians – „Aušrininkai"* // Lituanus, Volume 31, No.3 – Fall 1985 Archyvuota kopija 2019-08-05 iš Wayback Machine projekto.
* *Langė Jonas* // Vilkaviškio krašto e–etnografijos akademija[neveikianti nuoroda]
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Jonas Krivickas** |
| --- |
|  |
| Mokytojas Jonas Krivickas su Mikelio prizu |
| Gimė | 1929 m. kovo 16 d.Šiauliuose |
| Mirė | 2007 m. rugsėjo 13 d. (78 metai)Šiauliuose |
|  |
| Veikla | mokytojas, kraštotyrininkas, Šiaulių miesto Garbės pilietis. |
|  |
|  **Vikiteka** | Jonas Krivickas |

**Jonas Krivickas** ( 1929 m. kovo 16 d. Šiauliuose – 2007 m. rugsėjo 13 d. Šiauliuose) – mokytojas, kraštotyrininkas, Šiaulių miesto garbės pilietis.

Biografija
----------

1950 m. Šiaulių mokytojų seminariją, mokėsi Šiaulių mokytojų institute, 1956 m. neakivaizdžiai baigė Vilniaus valstybinį pedagoginį institutą.

1950 m. Šiaulių V pradinės mokyklos vedėjas, baigęs mokytojų institutą pagal paskyrimą mokytojavo Varėnoje. 1962 m. grįžęs į gimtuosius Šiaulius, dirbo I mokykloje – internate vyr. auklėtoju, vėliau – direktoriaus pavaduotoju. Nuo 1967 m. Šiaulių Juliaus Janonio gimnazijos mokytojas. Už kūrybingumą, sąžiningą darbą 1972 m. jam suteiktas nusipelniusio mokytojo vardas, 1993 m. suteikta lietuvių kalbos ir literatūros mokytojo eksperto kvalifikacinė kategorija.

Nuo pirmųjų darbo gimnazijoje dienų pasinėrė į kraštotyros veiklą. Vadovavo moksleivių filologiniams darbams, mokyklos kraštotyros darbui, su moksleiviais dalyvavo kraštotyros ekspedicijose. J. Krivickas – gimnazijos metraštininkas, 1970 m. mokyklos istorijos muziejaus įkūrėjas. 1987 m. muziejui suteiktas Liaudies muziejaus vardas. Čia vyksta parodos, konkursai, seminarai mokyklos, miesto, apskrities mokiniams, mokytojams bei visuomenei. 1991 m. mokytojas parengė ir išleido Šiaulių Juliaus Janonio gimnazijos istorijos I, o 1997 m. – II dalį. Palaikė glaudžius ryšius su buvusiais gimnazijos auklėtiniais įvairiose pasaulio šalyse.

Daugelį metų dirbo tuometinio Šiaulių ekskursijų biuro ekskursijų vadovu, gidu. 1999 m. jam suteiktas aukščiausios kategorijos gido vardas. Ilgametis mokytojų ansamblio „Salduvė" narys.

Šiaulių kraštotyros draugijos Mikelio prizo laureatas, Lietuvos kraštotyros draugijos garbės narys, 2000 m. P. Bugailiškio premijos laureatas. 1997 m. apdovanotas Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino 4-ojo laipsnio ordinu ir Gedimino ordino medaliu.

Šiaulių miesto savivaldybės tarybos 2001 m. rugsėjo 20 d. sprendimu Nr.272 suteiktas Šiaulių Garbės piliečio vardas.

Bibliografija
-------------

* Res non verba – Šiaulių berniukų gimnazijos / Juliaus Janonio vidurines mokyklos 1891–1991 metų istorija, Kaunas, Šviesa, 1991 m.
* Šiaulių Juliaus Janonio vidurinės mokyklos istorija 1991–1996 m. Šiauliai, 1997 m.
* Žymesni mokytojai ir mokiniai – enciklopedinis žinynas, 2001 m.
* Praskriejo kaip vėjas, Saulės delta, 2006 m.
**Jūrinis klimatas** – vienas iš dviejų klimato tipų, kurio charakteristikos (temperatūra ir krituliai) daugiau priklauso nuo vandenynų poveikio nei nuo žemynų. Vandenynų ir žemynų šiluminė sąveika su atmosfera skiriasi dėl skirtingų termodinaminių savybių – šiluminės talpos, albedo ir kt.

Jūrinio klimato regionai pagal Köppen klimato klasifikaciją (Cfb, Cfc, Cwb, Cwc)
Jūriniam klimatui būdingas nedidelis (lyginant su žemyniniu klimatu) skirtumas tarp aukščiausios ir žemiausios temperatūros (temperatūros amplitudė), iki 20 °C; reikalingas ilgas 40 – 60 dienų laikotarpis pasiekti aukščiausias (vasarą) ir žemiausias (žiemą) temperatūras; didelis oro drėgnumas, debesuotumas ir kritulių kiekis; pavasaris paprastai vėsesnis nei ruduo. Skiriamas *ryškus jūrinis* klimatas, kai temperatūros amplitudė mažesnė nei 10 °C.

Lietuvos klimatas varijuoja tarp jūrinio ir žemyninio.

### Jūrinis vakarinis klimatas

Jūriniu vakariniu klimatu vadinamas jūrinis klimatas, vyraujantis vakarinėse visų žemynų vidutinių platumų pakrantėse, bei pietryčių Australijoje. Panašus klimatas taip pat būdingas atogrąžose – pakrančių aukštumose bei pavėjinėse kalnynų pusėse.

Pagal Köppen klimato klasifikaciją jūrinis klimatas paprastai atitinka *Cfb* arba *Cwb* kategorijas. Jūriniam klimatui būdingos palyginus šiltos žiemos, vėsios vasaros bei siauresnis metinių temperatūrų diapazonas nei būdingas kitiems panašių platumų klimatų tipams.

Kritulių kiekis gan pastovus ištisus metus, išskyrus kai kuriuos atogrąžų regionus, kuriems būdingos sausesnės žiemos, taip pat šiaurės vakarų pakrantę Šiaurės Amerikoje bei pietinę ir centrinę Čilės dalį, kur žiemos drėgnos ir sausos vasaros.

Temperatūrų charakteristikos skirtinguose regionuose skiriasi, šilčiausia vidutinė temperatūra neviršija 22 °C (pagal Köppen klimato klasifikaciją) ir bent 4 mėnesius vidutinė temperatūra yra aukštesnė nei 10 °C.

Šaltiniai
---------

Vikižodynas 

Laisvajame žodyne yra terminas **jūrinis klimatas**

1. ↑  Klimatologijos paskaitos, prof. dr. A. Bukantis[neveikianti nuoroda]
|  |
| --- |
| Suzy |
|  
Suzy 2014 m. |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Susana Guerra |
| Dar žinoma | Suzy |
| Gimė | 1980 m. sausio 24 d. (43 metai)  Figeira da Fosas, Portugalijos vėliava Portugalija |
| Veikla | dainininkė |
| Instrumentai | vokalas |

**Susana Guerra** (geriau žinoma sceniniu vardu **Suzy**; g. 1980 m. sausio 24 d. Figeira da Fose) – portugalų dainininkė. Du daina „Quero ser tua" atstovavo Portugalijai 2014 m. Eurovizijoje Kopenhagoje, Danijoje.

Biografija
----------

Susana Guerra gimė 1980 m. sausio 24 d. Portugalijos vakaruose įsikūrusiame Figeira da Foso mieste. Savo muzikinę karjerą pradėjo būdama 5 metų, dainavo vaikų grupėje „Onda Choc".

1999 metais su dainininke Anjos įrašė kalėdinę dainą „Nesta Noite Branca", kuri tapo dideliu hitu. 2002 m. išleido debiutinį albumą.

Išnašos
-------

1. ↑  „Portugal: Suzy Is Off To Copenhagen" (anglų). eurovoix.com. 2014-03-16.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Susana Guerra** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Suzy — „Quero Ser Tua" (video)

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Filipa Sousa  *„Vida minha"*** |  **Portugalijos atstovė Eurovizijoje**2014 | Po to:**Leonor Andrade  *„Há um mar que nos separa"*** |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Heracleum mantegazzianum** |
| --- |
| Sosnovskio barštisMantegacio barštis(*Heracleum mantegazzianum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Šeima: | Salieriniai  *( Apiaceae)* |
| Gentis: | Barštis  *( Heracleum)* |
| Rūšis: | Mantegacio barštis  *( Heracleum mantegazzianum)* |

 |
| Paplitimas EuropojePaplitimas Europoje |

**Mantegacio barštis** (*Heracleum mantegazzianum*) – salierinių (*Apiaceae*) šeimos žolinių augalų rūšis. Kilusi iš šiaurės vakarų Kaukazo, dabar paplitusi Vakarų ir Šiaurės Europoje, Čekijoje, Lenkijoje.

Tai labai stambus, vešlus augalas, užaugantis iki 6 m aukščio (didžiausias iš visų salierinių). Stiebas tvirtas, 5-10 cm skersmens, purpurinis arba su purpurinėmis gyslomis. Lapai iki 3 m skersmens, suskaidyti į 3-5 dalis. Žiedynas – sudėtinis skėtis, sudarytas iš 30-150 lankų. Žiedai balti, ant vieno augalo jų gali būti iki 80 tūkst. Žydi birželio-rugpjūčio mėnesiais. Mantegacio barštis panašus į Sosnovskio barštį, tik didesnis ir siauresniais lapais.

Mantegacio barštis – agresyvus invazinis augalas, piktžolė. XIX a. atvežtas į Didžiąją Britaniją kaip dekoratyvinis augalas, vėliau pradėtas auginti kitose Europos šalyse, JAV. Sparčiai plinta upių pakrantėse, šiukšlynuose, pakelėse. Nereiklus dirvai, augimo sąlygoms. Augalo sultys nuodingos, turi furanokumarinų, sukeliančių sunkius odos nudegimus.

* ŽiedynaiŽiedynai
* LapaiLapai
* Augavietė (Škotija)Augavietė (Škotija)
* Rudenį nudžiūvę barščiaiRudenį nudžiūvę barščiai
Alberto Ankerio autoportretas, 1908 m.
**Albertas Ankeris** (vok. *Albert Anker*, 1831−1910 m.) – XIX a. Šveicarijos realistinis tapytojas. Dėl šveicarų buities vaizdavimo jis Šveicarijoje yra mėgiamas ir vadinamas nacionaliniu tapytoju.

Biografija
----------

Albertas Ankeris gimė 1831 m. balandžio 1 d. Nešatelyje. Jis buvo antruoju iš trijų veterinaro Samuel Anker ir Marianne Elisabeth Gatschet šeimos vaikų. 1849 m. A. Ankeris persikėlė į Berną, gyveno pas dėdę, 1851 m. įstojo į Berno universitetą mokytis teologijos. Tais pačiais metais apsilankė Paryžiuje. 1852−1854 m. mokėsi Halės universitete teologijos, keliavo po Vokietiją. Grįžęs į Šveicariją pasirinko tapytojo kelią, tėvas sutiko su tokiu sūnaus pasirinkimu. Metų pabaigoje A. Ankeris persikėlė į Paryžių, mokėsi Šarlio Glero (1806−1874) studijoje, 1855 m. įstojo į Imperatoriškąją specialiąją dailės mokyklą, kurioje mokėsi bent iki 1860 m. Jis tapo Berno dailininkų draugijos nariu ir nuolat eksponavo savo paveikslus Berne, vasaras ir žiemas leisdavo Paryžiuje. 1859 m. jo paveikslas priimtas į kasmetinę oficialią Paryžiaus salono parodą, kurioje jis nuolat eksponuodavo po vieną ar du paveikslus iki 1885 m. 

Nuo 1860 m. dailininkas nuolat pradėjo eksponuoti savo paveikslus parodose Nešatelyje. 1861 m. keliavo po Italiją. 1864 m. A. Ankeris vedė Anna Ruefli (1835−1917) ir 1866 m. Paryžiaus salone buvo apdovanotas aukso medaliu. 1870−1874 m. dailininkas buvo Berno kantono tarybos nariu. 1878 m. apdovanotas Garbės legiono ordinu už indėlį į Pasaulinės parodos Šveicarijos paviljono organizavimą Paryžiuje. 1889 m. Paryžiaus pasaulinėje parodoje jis buvo apdovanotas bronzos medaliu už tapybą. 1900 m. Berno universitetas A. Ankeriui suteikė garbės daktaro laipsnį, išleistas jo 40 paveikslų reprodukcijų rinkinys. 1901 m. dailininkas patyrė širdies smūgį, kuris praktiškai paralyžiavo jo dešinę ranką. Albertas Ankeris mirė 1910 m. liepos 16 d. Inse, Berno kantone, kur palaidotas. Gyvenimo metu dailininkas kūrė fajanso dekorą.

Darbų galerija
--------------

* Alber Anker kūriniai chronologine tvarka

* „Rašymo pamoka", 1865 m. − aukso medalio laimėtoja Paryžiaus salone
* „Natiurmortas su kavinuku", 1877 m.
* „Senelio pasakojimai", 1884 m.
* „Mezganti mergaitė", 1888 m.

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Albert Anker** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Alberto Ankerio fondas Archyvuota kopija 2016-11-11 iš Wayback Machine projekto.
*Šis straipsnis apie karinį laipsnį. Apie jūreivus bendrai skaitykite straipsnyje Jūreivis.*
**Jūreivis** (angl. *seaman*; rus. *матрос*) – pirmasis daugelio valstybių karinių jūrų pajėgų karių laipsnis. Atitinka kitų ginkluotųjų pajėgų rūšių karių eilinį.

Kai kurių valstybių karinių jūrų pajėgose būna po keletą jūreivio laipsnių, pvz. jaunesnysis jūreivis, vyresnysis jūreivis, jūreivis naujokas, 1-osios, 2-osios, 3-iosios klasės jūreivis ir kt.

Lietuvos karinių jūrų pajėgų jūreivio antpetis

Lietuvos Karinės jūrų pajėgos
-----------------------------

Iki 2011 m. sausio 1 d. Lietuvos karinėse jūrų pajėgose buvo du jūreivio lygio laipsniai:

* *jūreivis* (NATO kodas OR-1)
* *grandinis* (NATO kodas OR-4)

Pagal naują įstatymo redakciją, galiojančią nuo 2011 m. sausio 1 d. Lietuvos karinėse jūrų pajėgose numatyti trys jūreivio lygio laipsniai (NATO kodai spėjami):

* jaunesnysis jūreivis (NATO kodas OR-1)
* jūreivis (NATO kodas OR-2)
* vyresnysis jūreivis (NATO kodas OR-3)

Grandinio laipsnis nuo 2011 m. sausio 1 d. priskirtas nebe jūreivių lygiui, o puskarininkių (anksčiau vadintam seržantų ir viršilų) lygiui.

Rusija ir TSRS
--------------

Iki 1917 m. Rusijos kariniame jūrų laivyne egzistavo du jūreivio laipsniai:

* antro laipsnio jūreivis (rus. *матрос 2-й статьи*) – laipsnis būdavo suteikiamas išsyk davus priesaiką;
* pirmo laipsnio jūreivis (rus. *матрос 1-й статьи*) – laipsnis būdavo suteikiamas ištarnavus daugiau kaip metus.

Po 1917 m. Tarybų Rusijos, vėliau TSRS kariniame jūrų laivyne jūreivio laipsnį pakeitė laipsnis *raudonlaivynietis* (rus. *краснофлотец*). 1946 m. laipsnis jūreivis (*матрос*) buvo atkurtas. TSRS egzistavo ir laipsnis *vyresnysis jūreivis*, atitikęs armijos grandinį (jefreitorių). Dabar laipsnis *vyresnysis jūreivis* egzistuoja Rusijos Federacijos kariniame laivyne. TSRS ir Rusijos Federacijoje egzistuoja ir laipsnio variantas *gvardijos jūreivis*, kurį turi gvardijos daliniuose ir gvardijos laivuose tarnaujantys jūreiviai.

* TSRS karinių jūrų pajėgų jūreivio antpetisTSRS karinių jūrų pajėgų jūreivio antpetis
* Rusijos Federacijos karinių jūrų pajėgų jūreivio antpetisRusijos Federacijos karinių jūrų pajėgų jūreivio antpetis

D. Britanijos jūreivio *able seaman* antpetis

D. Britanija
------------

D. Britanijos karališkajame laivyne šiuo metu egzistuoja du jūreivio laipsniai (abu priskiriami NATO rangui OR-2):

* *ordinary seaman* 'paprastas jūreivis' (kitaip *ordinary rate*)
* *able seaman* 'patirties turintis jūreivis' (kitaip *able rate*)

Šaltiniai
---------

1. 1 2  *Jūreivis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
Paminklas Pilėnų gynėjams Punios piliakalnio papėdėje
Margirio mirtis Pilėnuose. Dailininko Vladislovo Majeranovskio XIX a. paveikslas.
**Margiris** (m. 1336 m.) – legendinis Žemaičių kunigaikštis, Pilėnų gynėjas, aprašytas kronikininko Vygando Marburgiečio.

Kilmė
-----

Spėjama, kad kilęs iš Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Butvydo (kiti vardai Butivydas/Putavyras/Pukaveras, m. 1291 ar 1295 m.) šeimos. Jo broliai galėjo būti didieji kunigaikščiai Vytenis (valdė 1295–1316 m.), Gediminas (1316–1341 m.), Kijevo kunigaikštis Teodoras ir Polocko kunigaikštis Vainius.

Tai, jog Margiris buvo kilęs iš kilmingos šeimos, leidžia spėti kronikose aprašyta jo 1329 m. dvikova su Bohemijos karaliumi Jonu Liuksemburgiečiu. Jeigu Margiris kilme nebūtų lygus karaliui, dvikova būtų neįvykusi. Tačiau Margiris pažeidė dvikovos taisykles ir už tai turėjo sumokėti. Išpirką jis mokėjo Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Liudviko IV monetomis, pagrobtomis 1326 m. žygyje į Brandenburgo markgrafystės žemes.

Kronikos mini ir Margirio sūnų, kuris iškeliavo į Prancūziją ir ten vedė nežinomo vardo Klermono grafienę.

Kronikos
--------

Pasak Vygando Marburgiečio Pilėnų pilis stovėjo Trapėnų žemėje. Ją užpuolęs Vokiečių ordinas, tačiau lietuviai narsiai gynėsi, nors jėgos buvo nelygios. Tada „pagonys, <…>, nesitikėdami, kad galės išlaikyti pilį, sumetė į ugnį be galo didelius turtus ir patys išsižudė: sako, kad ten viena pagonė senutė kirviu šimtą jų užkapojo, o vėliau ir pati galvą susiskaldė".

Vėlesni autoriai pilies gynėjus ir jų žūtį dar labiau išaukštino. Albertas Vijūkas-Kojelavičius rašė: „Pilyje buvo keturi tūkstančiai karių, subėgusių ten vos išgirdus apie priešą su savo šeimynomis iš aplinkinių kaimų. Gynėjai ilgai kamavo priešą, kaudamiesi ne tik prie gynybinio pylimo, bet ir sėkmingai išsiverždami pro atvirus vartus ir užpuldami supančiuosius. Kai daugybė pilėnų žuvo, o dar daugiau buvo sužeista, kai sumažėjus gynėjui skaičiui, ėmė blėsti viltis apginti pilį, ypač dėl to, kad visaip – vienur pakasais, kitur taranais – susilpnintos sienos menkai jau besaugojo, griebtasi visiškai beviltiško sumanymo; nenorėdami pasiduoti priešui, jie nukreipė ginklus prieš save ir savo artimuosius. Sukrovę didžiulį laužą, į ugnį sumetė viską, ką priešas galėjo išgrobstyti. Jie išžudė ir sumetė į liepsnas žmonas, vaikus, visus, kurie nepajėgė ar dėl lyties, ar dėl amžiaus pakelti ginklo. Surengę saviškiams šitokį galą, patys prašėsi nukaujami viršininko, o šis paskutinis persismeigė kalaviju…"

Populiariojoje kultūroje
------------------------

* Vladislovas Sirokomlė. poema „Margiris".
* Vytautas Klova. opera „Pilėnai".
* Konstanty Gorski. Opera "Margier".

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gediminaičių genealogija Archyvuota kopija 2008-06-02 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑   Alvydas Nikžentaitis. Gediminas. Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1989 m.
3. ↑  A. Vijūkas-Kojelavičius. Lietuvos istorija. Kaunas, 1989 m.

Vikižodynas
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Jūratė Marija Burokaitė** |
| --- |
| Gimė | 1940 m. rugsėjo 20 d. (82 metai)Vilnius, Lietuva |
|  |
| Pareigos | Muzikologė |
|  |
| Išsilavinimas | Aukštasis |

**Jūratė Marija Burokaitė** (g. 1940 m. rugsėjo 20 d. Vilniuje) – muzikologė. Nuo 1976 m. – Lietuvos kompozitorių sąjungos narė, 1991–1995 m. ėjo Muzikologų sekcijos pirmininkės pareigas.
Muzikologės mokslinių tyrinėjimų sritį sudaro Lietuvos muzikinė kultūra, jos veikėjų kūryba ir veikla, muzika Vilniaus universitete (XVI–XX a.), muzikų laiškų palikimas ir kt.

Biografija
----------

1964 m. baigė Lietuvos valstybinę konservatoriją (Lietuvos muzikos ir teatro akademija), įgydama muzikos istorikės specialybę.

1964–1967 m. Klaipėdos muzikos technikume ir 1969–2003 m. M. K. Čiurlionio menų mokykloje dėstė muzikos istoriją ir literatūrą. Pastarojoje 1993 m. buvo suteiktas mokytojos ekspertės vardas.

1970–1980 m. Lietuvos kultūros ministerijos Meno reikalų valdyboje dirbo administracinį darbą, 1980–1986 m. Lietuvos kompozitorių sąjungoje.

1967–1970 m. Lietuvos literatūros ir meno archyvo vyr. mokslinė bendradarbė.

Pagrindinis J. Burokaitės muzikologijos darbų objektas – Lietuvos muzikinė kultūra, jos veikėjų kūryba ir veikla. Parengtos ir išleistos knygos „Mikas Petrauskas" ir „Jurgis Karnavičius" (straipsniai, sudarymas, paaiškinimai). Knygoje „Nikodemas Martinonis" parašyti straipsniai drauge su E. Martinoniene.

Muzikologė bendradarbiavo su „Muzikos enciklopedija", buvo jos Mokslinės redakcinės tarybos pirmininko pavaduotoja, rašo jai ir kitoms enciklopedijoms straipsnius. Dalyvauja Lietuvos kompozitorių sąjungos ir kitų organizacijų rengiamose konferencijose, skaito pranešimus.

Nuo 1976 m. Lietuvos kompozitorių sąjungos narė.

1991–1995 m. ėjo Muzikologų sekcijos pirmininkės pareigas.

Muzikologės mokslinių tyrinėjimų sritį sudaro Lietuvos muzikinė kultūra, jos veikėjų kūryba ir veikla, muzika Vilniaus universitete (XVI–XX a.), muzikų laiškų palikimas ir kt.

2003–2005 m. Vilniečių ainių klubo pirmininkė.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Albert Claude
**Alberas Klodas** (pranc. *Albert Claude* 1899 m. rugpjūčio 23 d. Longlieras prie Neufšato, Belgija – 1983 m. gegužės 22 d. Briuselis) – Belgijos biochemikas, Nobelio fiziologijos ir medicinos premijos laureatas.

Biografija
----------

Studijavo mediciną Lježo universitete, 1928 m. medicinos daktaras. 1928–1929 m. dirbo Berlyne ir Kaizerio Vilhelmo institute Daleme. Nuo 1929 dirbo Rokfelerio universitete Niujorke, nuo 1949 m. J. Bordet instituto Briuselyje direktorius, profesorius. Nuo 1971 m. dėstė Leuveno katalikų universitete, nuo 1972 m. universiteto Ląstelių biologijos ir onkologijos laboratorijos direktorius.

Mokslinė veikla
---------------

Patobulino ir pritaikė diferencinį centrifūgavimą tirti ląstelėms, išskyrė daug ribonukleorūgščių turinčias subląstelines daleles (Klodo mikrosoma). Nustatė, kad mitochondrijose vyksta oksidacijos reakcijos ir išsiskiria energija. Vienas pirmųjų 1940 m. panaudojo elektroninį mikroskopą ląstelėms tirti ir pirmasis padarė jų elektronogramas.

1974 m. jo veikla kartu su Kristianu de Duve ir Džordžu Palade įvertinta Nobelio fiziologijos ir medicinos premija.
Koordinatės: 55°26′54″š. pl. 24°02′11″r. ilg.﻿ / ﻿55.4482°š. pl. 24.0365°r. ilg.﻿ / 55.4482; 24.0365

|  Surviliškio Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Kauno |
| **Dekanatas** | Kėdainių |
| **Savivaldybė** | Kėdainių rajonas |
| **Gyvenvietė** | Surviliškis |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1791 m. |

 *Kitos reikšmės – Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia.*
**Surviliškio Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Surviliškio miestelyje, prie kelio  **195**  Kėdainiai–Krekenava–Panevėžys , Nevėžio dešiniajame krante. Turi baroko ir klasicizmo bruožų.

Švenčiami Šv. Jono Krikštytojo, Šv. Roko, Šv. Kryžiaus Išaukštinimo atlaidai.

Istorija
--------

Bažnyčia su varpine
Surviliškio dvaras 1505 m. dovanotas Žemaičių vyskupui. Tarp 1592 ir 1597 m. Surviliškyje buvo bažnyčia. Jai 1638 m. dovanotas Bučionių kaimas. Nuo 1777 m. veikė parapinė mokykla. Klebono Juozapo Žibarto rūpesčiu 1791 m. pastatyta nauja bažnyčia. Kapinėse 1800 m. pastatyta Surviliškio koplyčia.

Kunigas Leopoldas Urbanavičius apkaltintas sukilėlių rėmimu ir 1865 m. ištremtas į Tomsko guberniją. F. Semelevičiaus, klebonavusio Surviliškyje 1863–1891 m. iniciatyva bažnyčia suremontuota. 1921 m. perdažyta. 1908–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius.

Architektūra
------------

Bažnyčia turi baroko ir klasicizmo bruožų, medinė, kryžminio plano, su penkiais virš stogo iškilusiais bokšteliais. Šventorius apjuostas medinių statinių tvora su mūrinių stulpų vartais. Jame stovi medinė varpinė.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Surviliškio Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Parapijos puslapis
**Ona Strazdienė-Juknaitė** (1936 m. sausio 29 d. Lopaičiuose) – muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija
----------

Mokėsi Laukuvos vidurinėje mokykloje. Su šeima ištremta į Sibirą 1951–1956 m. gyveno Irkutsko srityje. Grįžusi į Lietuvą, 1956–1960 m. choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje (dėst. V. Uloza). 1977–1982 m. neakivaizdiniu būdu choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (vyr. dėst. A. Zaboro klasė).

1960–1985 m. Rietavo kultūros namų meno vadovė, mišriojo choro, solistų ir vokalinių ansamblių vadovė. Choras nuo 1965 m. visų respublikinių dainų švenčių ir 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventės Vilniuje dalyvis. Ne kartą dainavo Plungės rajono ir tarprajoniniuose festivaliuose Plateliuose, respublikiniuose ir zoniniuose konkursuose laimėjo pirmųjų ir kitų prizinių vietų, 1962 m. koncertavo Latvijoje. 1996 m. balandžio 27 d. Rietave koncertu pažymėtas kolektyvo kūrybinės veiklos 45-metis. Vokaliniai ansambliai ir solistai – respublikinių konkursų „Sidabriniai balsai" prizininkai.

1961–1963 m. O. Strazdienė vadovavo Rietavo žemės ūkio technikumo moksleivių mišriajam chorui.

Nuo 1972 m. Rietavo vaikų darželio muzikos vadovė, nuo 1977 m. Rietavo vidurinės mokyklos muzikos mokytoja ir choro vadovė. 1985–1993 m. Rietavo vaikų darželio muzikos mokytoja, nuo 1993 m. Rietavo katalikiškos mokyklos muzikos mokytoja ir moksleivių choro vadovė. Tęsia darbą ir su kultūros namų mišriuoju choru, kurį parengė 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje. Mokytoja diriguoja Plungės rajono dainų šventėse ir festivaliuose.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Elizabet Vižė-Lebren autoportretas, 1781 m.
**Elizabet Vižė Lebren** (pilniau, Marija Luiza Elizabet Vižė-Lebren, pranc. *Marie-Louise-Élisabeth Vigée-Lebrun*, 1755 m. balandžio 16 d. Paryžius – 1842 m. kovo 30 d. ten pat) – XVIII a. pb. ir XIX a. pr. Prancūzijos tapytoja, portretistė.

Biografija
----------

Elizabet Vižė gimė 1755 m. balandžio 16 d. Paryžiuje. Jos tėvas Luji Vižė buvo pastelinių portretų tapytojas ir mirė, kai dukteriai buvo 12 metų. Elizabet Vižė išsimokslino daugiausiai savarankiškai kopijuodama Paryžiuje buvusius dailės darbus. Ji tobulinosi pas menkai žinomus tapytojus Gabriel Briard (1725−1777) ir Pierre Davesne (veikė 1764−1796). 1776 m. ji ištekėjo už įtakingo Paryžiaus dailės kūrinių dilerio Žano Baptisto Pjero Lebreno (1748−1813). Pora susilaukė vienos dukters Žanos Julijos Luizos (1780−1819). 1778 m. Elizabet Vižė-Lebren buvo pakviesta nutapyti karalienės Marijos Antuanetės portretą. Tai buvo tapytojos sėkmė. Ji buvo priimta į karališkojo dvaro aplinką, su karaliene tapo draugėmis. Elizabet Vižė-Lebren nutapė daugiau nei 20 Marijos Antuanetės portretų. 

1782 m. su vyru Elizabet keliavo po Nyderlandus, susipažino su Rubenso kūryba, jos tapyboje didesnę reikšmę įgavo spalvos. 1783 m. ji buvo iškelta į Karališkosios tapybos ir skulptūros akademijos narius, eksponavo Akademijos Salone ir susilaukė didelio publikos susidomėjimo, nustelbė kitą tapytoją-moterį Adélaïde Labille Guiard (1749−1803). 1789 m. prasidėjus Didžiajai Prancūzijos revoliucijai tapytoja pasitraukė iš Paryžiaus ir 12 metų praleido kelionėse po Italiją, Vokietiją, Austriją, Rusiją ir Angliją tapydama karališkųjų ir turtingųjų giminių atstovų portretus. Po to, kai Napoleonas įkūrė Prancūzijos imperiją, Elizabet Vižė-Lebren 1805 m. grįžo į Paryžių. 1807-08 m. viešėjo Šveicarijoje. 1835 − 1837 m. buvo publikuoti 3 tomai jos atsiminimų knygos, pavadinimu *Souvenirs de ma vie*. Savo gyvenimo metu ji buvo garsia ir populiaria dailininke. Elizabet Vižė-Lebren mirė 1842 m. kovo 30 d. Paryžiuje. Palaidota Luvesjeno kapinėse. Ji nutapė apie 600 portretų ir 200 peizažų. Jos kūryba priskiriama vėlyvajam rokokui su klasicizmo apraiškomis.

Darbų galerija
--------------

* „Prancūzijos karalienė Marija Antuanetė" (1778, Meno istorijos muziejus, Viena) „Prancūzijos karalienė Marija Antuanetė" (1778, Meno istorijos muziejus, Viena)
* „Grafienė De Polinjak" (1782, Versalio rūmai) „Grafienė De Polinjak" (1782, Versalio rūmai)
* „Autoportretas su dukterimi" (1786, Luvras, Paryžius) „Autoportretas su dukterimi" (1786, Luvras, Paryžius)
* „Prancūzijos karalienė Marija Antuanetė su vaikais" (1787, Versalio rūmai) „Prancūzijos karalienė Marija Antuanetė su vaikais" (1787, Versalio rūmai)
* „Grafienė Skavronskaja" (1796, Luvras, Paryžius) „Grafienė Skavronskaja" (1796, Luvras, Paryžius)
* „Karolinė Bonapartė-Miurat su dukterimi" (1807, Versalio rūmai) „Karolinė Bonapartė-Miurat su dukterimi" (1807, Versalio rūmai)

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Élisabeth Vigée Le Brun** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Joseph Baillio, 2009
* Encyclopaedia Britannica
* wga.hu
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Rivasas*Rivas* |
| --- |
|        |
| *Miesto gatvė* |
|  |
| 

RivasasRivasas

11°26′0″ š. pl. 85°50′0″ v. ilg.﻿ / ﻿11.43333°š. pl. 85.83333°r. ilg.﻿ / 11.43333; 85.83333﻿ (Rivasas)Koordinatės: 11°26′0″ š. pl. 85°50′0″ v. ilg.﻿ / ﻿11.43333°š. pl. 85.83333°r. ilg.﻿ / 11.43333; 85.83333﻿ (Rivasas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5) |
|  |
| **Valstybė** | Nikaragvos vėliava Nikaragva |
| **Departamentas** | Rivaso departamentas |
|  |
| **Gyventojų** (2005) | 27 650  |
| **Altitudė** | 69 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Rivasas |

**Rivasas** (isp. *Rivas*) – miestas pietvakarių Nikaragvoje, Nikaragvos ežero pakrantėje. Departamento centras. Pro miestą eina Panamerikos plentas, yra vidaus vandenų uostas. Prekyba žemės ūkio produkcija (kukurūzai, cukranendrės, pupelės, bananai), pieno pramonė, turizmas.

Istorija
--------

Gyvenvietė įkurta XVIII a. ir pavadinta *Purísima Concepción de Rivas de Nicaragua*. Rivasas iškilo XIX a. kaip svarbus punktas prekybiniame kelyje tarp Ramiojo ir Atlanto vandenynų (prekyba ėjo San Chuano upe, Nikaragvos ežeru, o nuo Rivaso iki Ramiojo vandenyno kroviniai gabenti sausuma). 1835 m. gavo miesto statusą. Siekdami užvaldyti šį prekybinį kelią, amerikiečių flibustjerai, vadovaujami William Walker, 1855 m. atakavo Rivasą. Mūšiai dėl miesto tęsėsi iki 1857 m. kuomet jungtinės Centrinės Amerikos šalių pajėgos privertė piratus pasiduoti.
**Onarmach** (liet. *Pažanga*) – žurnalas, leistas 1934–1939 m. Panevėžyje karaimų kalba. Laikraštį leido jaunimo organizacija „Onarmach". Žurnale straipsnių autoriai analizavo savo bendruomenių situaciją, istoriją, kultūros palikimą, buvo spausdinama karaimų sukurta poezija, proza, moksliniai straipsniai, kasdienio gyvenimo įvykių aprašymai.

Istorija
--------

Išleisti trys žurnalo sąsiuviniai – 1934, 1938 ir 1939 metais. Oficialus žurnalo leidėjas buvo Lietuvos karaimų draugija, redaktorius Mykolas Tinfovičius (1912–1974). Pirmieji du žurnalo sąsiuviniai buvo padauginti šapirografu, trečiasis išspausdintas Panevėžio spaustuvėje „Vilnis". Dalis teksto – užrašai, pavadinimai buvo piešti ranka. Visi straipsniai su mažomis išimtimis karaimų kalba ir jai pritaikytais lietuviškais rašmenimis. Be redaktoriaus žurnalui rašė ir panevėžietis Danielius Čaprockis, poetas Jokūbas Maleckas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Panevėžio karaimai Archyvuota kopija 2014-11-13 iš Wayback Machine projekto.
| **Ingvar Carlsson** |
| --- |
| Ingvaras Karlsonas 1995 m.Ingvaras Karlsonas 1995 m. |
| **Karjera Pasaulio ralio čempionate** |
| Tautybė | Švedija švedas |
| Aktyvumas | 1974−1991 |
| Komanda (-os) | Datsun, Fiat, BMW, Mercedes, Mazda |
| Dalyvauta ralių | 42 |
| Čempionas | 0 |
| Pergalių | 2 |
| Podiumai     | 4 |
| Laimėta greičio ruožų | 56 |
| Taškai | 125 |
| Pirmas ralis | 1974 m. Portugalijos ralis |
| Pirma pergalė | 1989 m. Švedijos ralis |
| Paskutinė pergalė | 1989 m. Naujosios Zelandijos ralis |
| Paskutinis ralis | 1991 m. Australijos ralis |

**Ingvaras Karlsonas** (šved. *Ingvar Carlsson*; 1947 m. balandžio 2 d. Nykepingas, Švedija – 2009 spalio 28 d.) – buvęs švedų ralio pilotas, kuris 1989 m. laimėjo du Pasaulio ralio čempionato etapus.

Karjera
-------

Karlsonas savo ralio karjerą pradėjo 1960-ųjų pabaigoje, dalyvaudamas nacinaliniuose raliuose su Volvo PV544. Ingvaras Pasaulio ralio čempionato karjerą pradėjo 1974 m. dalyvaudamas Portugalijos ralyje su Datsun 260Z. Po to Didžiosios Britanijos ralyje ir 1975 m. Švedijos ralyje vairavo Abarth 124. Vėliau daug metų praleido už BMW vairo, o 1980 m. vairavo Mercedes. 1984 m. sėdo už galu varomos Mazda vairo. 1987 m. Mazda startavo A grupėje su Mazda 323 4WD automobiliu. Karlsonas iškovojo savo pirmąją Pasaulio ralio čempionato pergalę 1989 m. Švedijos ralyje, o vėliau, tais pačiais metais, antrąją pergalę Naujosios Zelandijos ralyje. 1991 m. Mazda nutraukė savo programą Pasaulio ralio čempionate ir Ingvaras Karlsonas nutraukė savo karjerą šiame čempionate.

Pasaulio ralio čempionato pergalės
----------------------------------

| Nr. | Ralis | Sezonas | Šturmanas | Automobilis |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Švedija 39-asis Švedijos ralis | 1989 | Per Carlsson | Mazda 323 4WD |
| 2 | Naujoji Zelandija 19-asis Naujosios Zelandijos ralis |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ingvar Carlsson 1947-2009 Archyvuota kopija 2011-07-28 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Ingvar Carlsson 1947-2009 Archyvuota kopija 2012-04-03 iš Wayback Machine projekto.