recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Romas Švedas** |
| --- |
| Gimė | 1970 m. birželio 14 d. (52 metai)Vilniuje |
| Sutuoktinis (-ė) | Giedrė Švedienė |
|  |
| Veikla | diplomatas, teisininkas, ekspertas |
|  |
| Alma mater | 1993 m. Vilniaus universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| 2003 m. Ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Riterio kryžius |

**Romas Švedas** (g. 1970 m. birželio 14 d. Vilniuje) – diplomatas, teisininkas, ekspertas.

Išsilavinimas
-------------

Nuo 1977 m. Romas Švedas mokėsi Vilniaus S. Nėries vidurinėje mokykloje, ją 1988 m. baigė. Nuo 1988 iki 1993 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete studijavo teisę, baigė vienpakopes vientisąsias teisės studijas, Švedui buvo suteiktas teisininko kvalifikacinis laipsnis.

Karjera
-------

Nuo 1992 iki 1993 m. Romas Švedas buvo LR tarptautinių ekonominių santykių ministerijos vyresnysis specialistas, 1993 m. LR LR užsienio reikalų ministerijos Prekybos skyriaus 3-iasis, vėliau – 2-asis sekretorius, nuo 1993 iki 1995 m. Prekybos skyriaus vedėjas, nuo 1995 m. iki 1999 m. LR Nuolatinės misijos prie JTO skyriaus Ženevoje (Šveicarija) patarėjas, nuo 1996 m. 1997 m. LR konsulato Ženevoje laikinai einantis konsulo pareigas, nuo 1997 m. iki 1999 m. LR konsulas, nuo 1999 m. iki 2003 m. LR URM Ekonomikos departamento direktorius, nuo 2003 m. iki 2007 m. LR nuolatinės atstovybės ES (Briuselis, Belgija) įgaliotasis ministras, LR nuolatinės atstovybės vadovo pavaduotojas (nemažai nuveikė, ES institucijose Briuselyje keliant Lietuvos energetikos nepriklausomybės problemas), nuo 2007 m. iki 2009 m. LR URM Ekonominio saugumo politikos departamento direktorius, nuo 2009 m. kovo 2 d. LR energetikos viceministras, nuo 2009 m. rugsėjo 4 d. „Leo LT" stebėtojų tarybos pirmininkas.

Romas Švedas vedęs; žmona Giedrė, ekonomistė, LR valstybės kontrolierė (LR valstybės kontrolė).
Vilniaus universiteto TSPMI dėstytojas.

Darbas grupėse, komisijose
--------------------------

Švedas buvo LRV ir Kazachstano Respublikos Vyriausybės dvišalės prekybinio ir ekonominio bendradarbiavimo komisijos narys nuo 2000 m. balandžio 19 d. komisijos Lietuvos ir Vakarų Europos elektros energetikos sistemų sujungimo koncepcijai įvertinti ir pasiūlymams dėl projekto įgyvendinimo teikti narys nuo 1999 m. gruodžio 6 d.; darbo grupės, dalyvaujančios bendros su Prancūzijos vyriausybinių įstaigų atstovais darbo grupės veikloje, kartu su jais rengiančios dvišalio bendradarbiavimo energetikos srityje veiklos planą bei prižiūrinčios jo įgyvendinimą, narys nuo 2007 m. gruodžio 10 d.; Nacionalinės energetikos strategijos įgyvendinimo programos priežiūros komisijos narys nuo 2008 m. liepos 11 d. iki 2008 m. gruodžio 10 d. darbo grupės klausimams, susijusiems su Energetinio saugumo centro steigimu, išnagrinėti vadovas nuo 2008 m. liepos 22 d.

Apdovanojimai
-------------

* Ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Riterio kryžius, 2003-02-19 d.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „R. Švedas tapo naujuoju „Leo LT" stebėtojų tarybos pirmininku" Rasa Lukaitytė, www.DELFI.lt, 2009 rugsėjo mėn. 4 d. 11:58
2. ↑  „Švedas – realiausias kandidatas į energetikos viceministrus" BNS, 2009-01-13 11:19
3. ↑  „Kas yra kas Lietuvoje"[neveikianti nuoroda] (straipsnio redagavimo data: 2008-02-28)
Petri tinklų trajektorija
**Petri tinklai** – viena iš keleto matematinio modeliavimo kalbų, skirta paskirstytųjų sistemų aprašymui. Petri tinklas yra orientuotas dvidalis grafas, kuriame mazgai atitinka perėjimus (t. y. įvykiai kurie gali įvykti – pažymėti stulpeliais) ir vietas (t. y. sąlygos – pažymėtos apskritimais). Briaunos parodo, kurios vietos yra išankstinės sąlygos ir/ar posąlygos. Petri tinklus išrado Carl Adam Petri 1939 m. rugpjūtį, būdamas 13 metų norėdamas apibūdinti cheminį procesą.

Kaip ir industrijos standartai tokie kaip UML diagramos, BPMN ir EPC, Petri tinklai suteikia galimybes žymėti pažingsninius procesus kaip pasirinkimas, kartojimas ir lygiagretus vykdymas. Kitaip nei minėti standartai, Petri tinklai turi tikslius vykdymo semantikos matematinius apibrėžimus su gerai išvystyta matematine procesų analizės teorija.

Baziniai Petri tinklai
----------------------

Petri tinklai susideda iš vietų, perėjimų ir rodyklių. Rodyklės rodo iš vietos į perėjimą ir atvirkščiai, bet niekados tarp vietų ar tarp perėjimų. Vietos, iš kurių rodyklė eina į perėjimą, vadinamos perėjimo įvesties vietomis; vietos į kurias eina rodyklės iš perėjimų – perėjimo išvesties vietomis.

Vietos gali turėti natūralų skaičių žymių. Žymių pasiskirstymas tinklo vietose yra vadinamas žymėjimu. Petri tinklo perėjimas gali suveikti bet kada kai žymė yra visų įvesties rodyklių pradžioje; kai ji suveikia, ji sunaudoja šias žymes ir perkelia žymes į išvesties rodyklės galą. Veikimas yra atominis, t. y. vientisas nenutraukiamas žingsnis.

Petri tinklų vykdymas yra nedeterministinis: kai keletas perėjimų yra įjungta tuo pačiu metu, bet kuris iš jų gali suveikti. Jeigu perėjimas yra įjungtas jis gali suveikti, bet nebūtinai. Viena žymė vienam perėjimui.

Kadangi veikimas yra nedeterministinis ir keletas žymių gali būti bet kur tinkle (netgi toje pačioje vietoje), Petri tinklai yra tinkami modeliuoti lygiagrečius paskirstytų sistemų elgesius.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Petri tinklai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Sąrašas:Petri tinklų įrankiai
| **Romas Sakadolskis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1947 m. gegužės 31 d.Fulda, Vokietija |
| Mirė | 2016 m. vasario 25 d. (68 metai)Niujorkas, JAV |
| Sutuoktinis (-ė) | Emilija Pakštaitė-Sakadolskienė |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | 1974 m. Merilando universitetas |

**Romualdas** (**Romas**) **Sakadolskis** (1947 m. gegužės 31 d. Fuldoje, Vokietija – 2016 m. vasario 25 d. Niujorke) – JAV ir Lietuvos žurnalistas, tarptautinės radijo stoties „Amerikos balsas" reporteris.

Biografija
----------

1968–1972 m. Čikagos lietuvių radijo programos „Margutis" diktorius, reporteris. 1971–1973 m. JAV lietuvių TV programos „Lietuviai televizijoje" darbuotojas. 1974 m. baigė Merilando universiteto (*University of Maryland at College Park*) RTV ir kino fakultetą.

1969–2004 m. dirbo radijo kompanijoje „Amerikos balsas" (*Voice of America*): 1973–1977 m. lietuvių redakcijos Vašingtone bendradarbis, 1977–1986 m. Čikagos biuro korespondentas, 1986–1995 m. lietuvių redakcijos vedėjas, 1995–2004 m. naujienų skyriaus redaktorius. Rengė reportažus iš JAV, Kanados, Europos, Pietų Amerikos, Australijos. 1987–1991 m. rengė laidas apie Lietuvos nepriklausomybės atkūrimą.

1993 m. Vilniaus universitete skaitė paskaitų ciklą „Radijo žurnalistikos pagrindai". 1994–1999 m. organizacijos Amerikos mokytojų pagalba Lietuvos mokyklai (*American Professional Partnership for Lithuanian Education*, *A.P.P.L.E.*) kursų lektorius. 2006–2012 m. VU Komunikacijos fakulteto Žurnalistikos instituto lektorius, 2012–2014 m. dėstytojas valandininkas. Bakalauro studijų programos studentams dėstė informacinę žurnalistiką ir interviu techniką. Nuo 2014 m. VDU Politikos mokslų ir diplomatijos fakulteto Viešosios komunikacijos katedros lektorius.

Mokslo interesai: žurnalistikos sociologija, žiniasklaidos atskaitingumas ir etika, medijų raštingumas.

1966 m. Pasaulio lietuvių jaunimo 1-ojo kongreso darbuotojas, 1972 m. 2-ojo kongreso pirmininkas. Nuo 1968 m. rašė JAV lietuvių spaudoje. Nuo 1968 m. organizacijos „Santaros-Šviesos federacija" narys. 1969–1972 m. JAV lietuvių bendruomenės Tarybos narys. 1975–1985 m. Lituanistikos seminaro komiteto narys. 1977–1979 m. žurnalo „Pasaulio lietuvis" redkolegijos narys. 1977–1981 m. Pasaulio lietuvių bendruomenės valdybos narys.

Nuo 1995 m. JAV žurnalistų draugijos (*Society of Professional Journalists*), nuo 2011 m. JAV žurnalistikos ir masinės komunikacijos švietimo draugijos (*Association for Education in Journalism and Mass Communication*) narys. Gži internetinio portalo, siekiančio aukštesnių žurnalistinės etikos standartų, draugijos narys. Visuomeninės organizacijos Piliečių Santalka tarybos narys. 2006–2009 m. Lietuvos nacionalinio radijo ir televizijos tarybos narys.

Įvertinimas
-----------

* 2000 m. DLK Gedimino 4 laipsnio ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 439 psl.
3. ↑  Mirė garsus žurnalistas Romas Sakadolskis, 2016-02-25
4. ↑
5. ↑

Nuorodos
--------

* Pasivaikščiojimai su Romu Sakadolskiu, 2014 m.
* In memoriam. Romas Sakadolskis: „Užaugau su mintimi, kad grįšiu į Lietuvą", 2016-02-25
| **Stanislovas Biržiškis** |
| --- |
| Gimė | 1900 m. lapkričio 19 d.Pailgotyje, Šilalės valsčius |
| Mirė | 1996 m. kovo 19 d. (95 metai)Kaune |
| Palaidotas (-a) | Karmėlavos kapinėse, Kauno raj. |
|  |
| Veikla | Lietuvos agronomas, pedagogas, etnografas, Šilalės politinis ir visuomenės veikėjas, poetas |
|  |
| Alma mater | Karaliaučiaus universitetas |

**Stanislovas Biržiškis** (1900 m. lapkričio 19 d. Pailgotyje, Šilalės valsčius – 1996 m. kovo 19 d. Kaune, palaidotas Karmėlavos kapinėse, Kauno raj.) – Lietuvos agronomas, pedagogas, etnografas, Šilalės politinis ir visuomenės veikėjas, poetas. Sūnus – Jonas Biržiškis, praeityje LR susisiekimo ministras.

Biografija
----------

Karaliaučiaus universitete studijavo gamtos mokslus, ūkininkavo tėviškėje, dirbo agronomu, mokytojavo Šilalėje, Rietave. 1938–1944 m. Šilalės valsčiaus viršaitis. 1949 m. su šeima ištremtas į Irkutsko sritį. Grįžo 1956 m. nuo 1961 m. gyveno Kaune.

Didžioji poetinės kūrybos dalis – tremties metais rašyti satyriniai sovietų valdžią išjuokiantys eilėraščiai; dažnai naudojama pasakėčios stilistika, Maironio „Jaunosios Lietuvos" eiliavimo maniera parašyta „Šuniška poema". Parašė atsiminimų.

Jo vardu pavadinta Pajūrio Stanislovo Biržiškio vidurinė mokykla.

Bibliografija
-------------

* Šilalės kraštas T. II, (Praeities pėdsakai), Vilnius, 1995 m.;
* Raudonas patefonas, 1995 m.;
* Gyvenimo pagairėse, 1995 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Dalia Satkauskytė. Biržiškis, Stanislovas[neveikianti nuoroda]
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Crotalus adamanteus** |
| --- |
| Rombinė barškuolė (Crotalus adamanteus)Rombinė barškuolė (*Crotalus adamanteus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Ropliai  *( Reptilia)* |
| Būrys: | Žvynaropliai  *( Squamata)* |
| Pobūris: | Gyvatės  *( Serpentes)* |
| Šeima: | Angys  *( Viperidae)* |
| Pošeimis: | Duobagalvės angys  *( Crotalinae)* |
| Gentis: | Barškuolės  *( Crotalus)* |
| Rūšis: | Rombinė barškuolė  *( Crotalus adamanteus)* |

 |
| Binomas |
| ***Crotalus adamanteus***Palisot de Beauvois, 1799 |

**Rombinė barškuolė** (*Crotalus adamanteus*) – barškuolių (*Crotalus*) genties gyvatė, priklausanti angių (*Viperidae*) šeimai, duobagalvių angių (*Crotalinae*) pošeimiui.

Aprašymas
---------

Tai pati stambiausia barškuolių genties gyvatė. Kūnas 1,8-2,4 m ilgio. Išilgai nugaros eina tamsiai rudų rombo pavidalo raštas su švesiai geltonu apvadu.

Paplitimas
----------

Paplitusi Floridoje ir į vakarus iki Naujojo Orleano. Gyvena miškuose, krūmynuose, vandens telkinių pakrantėse.

Mityba
------

Maitinasi graužikais, paukščiais ir jų kiaušiniais.

Rugpjūčio – rugsėjo mėn. patelė atveda 10-20 jauniklių, kurie yra iki 35 cm ilgio.

Šios gyvatės išskiria didžiausią nuodų kiekį – net iki 660 mg sausos masės.

Rombinė barškuolė

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Rombinė barškuolė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Vaiguvos dvaras** – dvaras, buvęs Vaiguvoje. Išlikęs dvaro svirnas

Istorija
--------

Dvarą XV a. įkūrė žemaičių seniūnas Mykolas Kęsgaila. Dvarą XV a. 2-ojoje pusėje valdė Žemaičių seniūnas J. Kęsgailaitis, vėliau sūnus Stanislovas, o 1498 m. Andrius Rukovičius. Jo laikais Vaiguvos dvaras turėjo duoti dešimtinę savo pajamų Kurtuvėnų bažnyčiai.

1531 m. Stanislovas Kęsgaila Vaiguvos dvarelį užrašė Kražių altarijai. Yra išlikęs Vaiguvos dvaro 1557 m. gegužės 16 d. inventorinis aprašymas ir įkainojimas. Tada Vaiguvą valdė Kristina Valentienė su dviem sūnumis. XIX a. Vaiguvos dvaras, kuriam priklausė 844 dešimtinės žemės, buvo Sirevičių nuosavybė.

Vaiguvos dvaras, vietinių gyventojų vadinamas Vaigos dvaru, kadaise buvęs žymios Šiukštų giminės nuosavybė. Kaip vieną paskutinių savininkių senieji gyventojai nurodo buvus Bobenskaitę. Šioji padovanojo dvarą vienuolynui.

Po vienuolyno uždarymo čia įkurti vaikų namai, sovietmečiu – prieglauda. Iš paties dvaro komplekso beveik nieko neišlikę. Dvarvietę žymi vien dar teberyški alėja bei ąžuolas, kadaise stovėjęs prie dvaro rūmų. Patys rūmai neišliko, sudegė apie 1975–1976 m. Tuo laikotarpiu juose veikė ligoninė. Tai buvo didelis, gražus dviejų aukštų medinis rūmas, prie kurio šliejosi kiti pastatai bei 100 ha žemės. Iš kitų pastatų išliko akmens mūro sandėlis. Vyskupo Pranciškaus Būčio atsiminimuose II tome rašoma, kad 1905 metais dvaras priklausė generolui Babianskiui, kuris Peterburge "tarnavo aukštame kariuomenės teisme". Generolas Babianskis pravedė Peterburgo lietuvių susirinkimą, kuris rinko atstovus į Vilniaus Didįjį lietuvių seimą. Anot, Pranciškaus Būčio : "Lenkai jį laikė savuoju žmogum, bet į šį susirinkimą jis atėjo, pareiškė esąs lietuvis ir lietuviškai patriotiškai kalbėjo".
**Romas Kašinskas** (g. 1938 m. rugpjūčio 1 d. Griebčiuose, Kybartų valsčius) – Lietuvos gydytojas otorinolaringologas, biomedicinos mokslų daktaras, Vilniaus universiteto Ausų, nosies, gerklės ir akių klinikos įkūrėjas.

Biografija
----------

1963 m. baigė Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą, 1969 m. medicinos mokslų kandidatas. 1973 m. baigė anglų kalbą ir literatūrą Vilniaus universiteto Filologijos fakultete.

Nuo 1968 m. Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto dėstytojas, nuo 1990 m. jo Ausų, nosies, gerklės ligų klinikos, nuo 1996 m. Akių ligų klinikos vedėjas, nuo 1978 m. docentas. 1990–2002 m. Ausų, nosies, gerklės ligų klinikos, 2002–2007 m. Ausų, nosies, gerklės ligų centro direktorius, Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto Ausų, nosies, gerklės ir akių ligų klinikos vedėjas.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinio darbo sritis – frontalinio sinusito, faringito, vazomotorinio rinito diagnostika ir gydymas. Paskelbė apie 60 mokslinių straipsnių. Sukūrė otorinolaringologų mokyklą, prisidėjo prie sveikatos reformos vykdymo Lietuvoje. Stažavo Vokietijoje, Danijoje.

Bibliografija
-------------

* Urgentinė chirurgija, monografija, su kitais, 1987 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Romas Kašinskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 544 psl.
**Izidorius Jonaitis** (1909 m. kovo 5 d. Paežeriai, Šeduvos valsčius – 1995 m. birželio 7 d. Sidnėjus) – Lietuvos ir Australijos lietuvių visuomenės veikėjas, inžinierius architektas.

Biografija
----------

1935 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1932 m. vienas Vytauto Didžiojo universiteto skautų korporacijos „Vytis" steigėjų, jos vadas. 1936 m. baigęs Karo mokyklą iki 1939 m. tarnavo karo aviacijoje. Vėliau dirbo Švietimo ministerijos Inžinerijos skyriuje Vilniuje. 1944 m. pasitraukė į Austriją, 1945–1949 m. gyveno karo pabėgėlių stovykloje Ravensburge (Vokietija), dėstė stovyklos lietuvių gimnazijoje ir Jungtinių Tautų pagalbos ir atkūrimo administracijos statybininkų kursuose. 1949 m. persikėlė į Australiją, apsigyveno Sidnėjuje. 1951–1971 m. dirbo Naujojo Pietų Velso valstijos architekto įstaigoje, suprojektavo ligoninių, kitų visuomeninės paskirties pastatų.

Nuo 1951 m. aktyviai dalyvavo Australijos lietuvių visuomeninėje veikloje. Pasaulinės lietuvių inžinierių ir architektų sąjungos Sidnėjaus skyriaus veikėjas, pirmininkas. Australijos lietuvių bendruomenės veikėjas, 1959–1960 m. ir 1963–1964 m. valdybos pirmininkas. 1960 m. jo pastangomis surengtos pirmosios Australijos lietuvių dienos. Skautų veikėjas, 1974–1981 m. lietuvių Akademinio skautų sąjūdžio atstovas Australijai, 1978–1984 m. Sidnėjaus skyriaus vadovas. Bendradarbiavo savaitraštyje „Mūsų pastogė".

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Viktoras Baltutis. *Izidorius Jonaitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 690 psl.
Geležies amžiaus laikų kirvis, rastas Gotlande.
**Barzdinis kirvis**, *skegoksas* (sen. skand. *skeggox*, iš *skegg* 'barzda' + *ox* 'kirvis') – kovos kirvis ar darbinis kirvis, kurio galvos jungiamoji dalis ties mova yra siaura, o į priekį platėja, sudarydama ilgą ašmenų liniją. Barzdinio kirvio galva turi labai didelę žemyn einančią skiautę (barzdą), kuri leidžia pailginti ašmenis. Dėl tokios konstrukcijos kirvio masė lieka nedidelė, o ilgi ašmenys daro plačias žaizdas nešarvuotiems ir silpnai šarvuotiems priešininkams. Prieš plokštinius ar vientisuosius šarvus šie kirviai mažiau efektyvūs.

Barzdiniai kirviai asocijuojasi su vikingų kultūra, aptinkami nuo VI a. Puikiu barzdinio kirvio valdymu pasižymėjo huskarlai.

Barzdinis kirvis efektyvus ir kaip darbo įrankis, kuriuo patogu tašyti, o suėmus kotą ties galva plačiais ašmenimis patogu drožti, jei ašmenys tinkamai išgaląsti. Barzdinio tipo kirvius medienos apdirbimui naudoja iki šiol.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Barzdinis kirvis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Two – handed skeggox bearded axe (rekonstrukcija)
* One – handed skeggox bearded axe

Iliustracijos:

* , ]
**Vaiduoklių medžioklė** – bendras terminas, apibūdinantis vaiduoklių paiešką ir tyrimus. Dažniausiai medžiotojų komandą sudaro 4–8 individai, renkantys vaiduoklių buvimo įrodymus, taip pat bandantys užmegzti su jais ryšį, prašyti palikti apsėstą vietą. Kiekvienas komandos narys paprastai turi skirtingas pareigas, pavyzdžiui, fotografuoja ar įrašinėja garsus. Vaiduoklių medžiotojai dažniausiai yra iškviečiami žmonių, manančių, kad jų name ar kitame objekte vaidenasi. Didelė dalis komandų dirba nemokamai, savo malonumui ar iš mokslinių interesų.

Vaiduoklių medžioklė yra tipiškas pseudomokslas. Medžiotojai elgesiu mėgdžioja mokslininkus, dažnai matuoja ir užrašinėja įvairius parametrus (temperatūra, elektromagnetiniai laukai), tarp kitų prietaisų naudoja infraraudonųjų spindulių bei naktinio filmavimo kameras, diktofonus įrašinėti tariamiems vaiduoklių balsams, kompiuterius. Tačiau jų tyrimų metodai nėra moksliniai, dažniausiai remiasi konfirmacijos klaida, kai bet koks aptiktas ne visai įprastas įvykis priskiriamas vaiduoklių veiklai, pavyzdžiui, netikėtai išsekusios fotoaparato baterijos. Diktofonu įrašyto baltojo triukšmo vėliau klausomasi ir stengiamasi jame rasti vaiduoklių balsų (*pareidolija*).

Kai kurios komandos naudoja ir visiškai nemokslinius metodus, į komandą pasikviečia mediumų ar ekstrasensų, tariamai kontaktuojančių su vaiduokliais. Tokia praktika laikoma kontroversiška ir tarp pačių vaiduoklių medžiotojų.

Manoma, kad pirmoji vaiduoklių tyrimų istorija aprašyta Plinijaus Jaunesniojo. Ji vyko maždaug 100-asiais mūsų eros metais, ir Plinijui atpasakojant jau buvo šimtmečio senumo. Vaiduoklių paieškos ypač paplito XIX amžiuje, populiarėjant spiritizmui ir mediumams, o mūsų laikais šią veiklą skatina populiariosios kultūros kūriniai, pavyzdžiui, filmai „Vaiduoklių medžiotojai" ar „Baltasis triukšmas".

Nuorodos
--------

* CSICOP (ang.) Archyvuota kopija 2006-11-15 iš Wayback Machine projekto.
* straipsnis Columbia News Service (ang.) Archyvuota kopija 2006-11-08 iš Wayback Machine projekto.
* Scaring up paranormal profits: straipsnis Business Week (ang.)
| **Romas Kilikauskas** |
| --- |
| Gimė | 1936 m. kovo 16 d. (87 metai)Jurbarkas |
|  |
| Veikla | Lietuvos politikas, JAV karininkas, JAV karo aviacijos pulkininkas |
|  |
| Alma mater | 
* Omahos universitetas,
* Mičigano universitetas

 |

**Romas Kilikauskas** (g. 1936 m. kovo 16 d. Jurbarkas) – Lietuvos politikas, JAV karininkas, JAV karo aviacijos pulkininkas.

Biografija
----------

1944 m. su tėvais pasitraukė į Vokietiją. 1954 m. apsigyveno JAV. Omahos universitete baigė ekonomiką ir vokiečių k. bakalauro laipsniu, Mičigano universitete vadybą magistro laipsniu, 1967 m. San Antonio Aviacijos karininkų akademiją (Teksaso valstija).

Kėlė kvalifikaciją ir tobulinosi 1968 m. Karo žvalgybos akademijoje Vašingtone, 1976 m. – Aviacijos pajėgų valdymo ir štabo akademijoje Montgomeryje, (Alabamos valstija), 1980 m. – Jungtinių pajėgų bendrojo štabo akademijoje Norfolke (Virdžinijos valstija), 1984 m. – Karo aviacijos akademijoje Montgomery, (Alabamos valstija), rusų kalbą studijavo JAV Valstybės departamento Užsienio tarnybos institute Vašingtone. 1987 m. pulkininkas

1967–1992 m. tarnavo JAV aviacijos žvalgyboje, 1980–1983 m. Pentagono analitikas, 1989–1992 m. – Pasaulinės įspėjimo sistemos centro (*Worldwide Indications and Warning Center*) direktorius, informuodavo Baltuosius rūmus, Krašto apsaugos ministeriją, Jungtinių pajėgų bendrąjį gynybos štabą. Per 1991 m. Persijos įlankos karą Tarptautinio karinės žvalgybos centro direktorius. 1992–1994 m. – JAV ambasados Vilniuje konsultantas kariniais klausiniais. 1997–1998 m. LR vidaus reikalų, 1999–2001 m. LR krašto apsaugos viceministras.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Romas Kilikauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 46 psl.
| **Izakas Golcbergas** |
| --- |
| Gimė | 1885 m.Kaunas, Rusijos imperija |
| Mirė | 1981 m. (~96 metai)Izraelis |
|  |
| Veikla | politikas, mokytojas |

**Izakas Golcbergas** (1885 m. Kaune – 1981 m. Izraelyje) – Lietuvos žydų kilmės Lietuvos politikas, mokytojas, 1923-1926 m. Lietuvos Seimo narys.

Biografija
----------

Gimė 1885 m. Kaune. 1921 m. baigė Charkovo universitetą, dirbo mokytoju Charkovo technologijos institute. 1923 m. pateko į Antrąjį Seimą, kai atsisakė net trys iš eilės pagal sąrašą ėję Tautinių mažumų rinkiminio bloko kandidatai ir pakeitė savo noru mandato atsisakiusį Sulimą Volfą. Dirbdamas II Seime priklausė žydų frakcijai, aktyviai dalyvavo, pasisakydavo ir reikšdavo savo nuomonę tautinių mažumų mokyklų ir švietimo klausimais. Atstovaudamas religingųjų žydų interesams taip pat aktyviai pasisakė dėl Skerdyklų ir mėsos priežiūros įstatymo projekto. 1925-1933 m. buvo Telšių žydų mergaičių gimnazijos „Javne" direktorius. Priklausė religingųjų žydų organizacijai „Achdut". 1933 m. išvyko gyventi į Palestiną. 1943 m. paskirtas religinio švietimo inspektoriumi. Susikūrus Izraelio valstybei dirbo švietimo ir mokslo ministerijoje, kandidatavo į Izraelio parlamentą. Mirė 1981 m. Izraelyje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Biografija
| **Romas Žmuidzinavičius** |
| --- |
| Gimė | 1952 m. liepos 21 d. (70 metų)Varėna, Lietuva |
|  |
| Veikla | Dailininkas. |

**Romas Žmuidzinavičius** (1952 m. liepos 21 d. Varėnoje, Lietuva) – Lietuvos dailininkas.

Biografija
----------

Gimė 1952 m. liepos 21 d. Varėnoje, tolimas garsaus dailininko Antano Žmuidzinavičiaus giminaitis. Pirmuosius piešinius pradėjo piešti būdamas apie devynerių metų amžiaus. 1966 m. įstojo į Vilniaus *I. Černiachovskio* dailės mokyklą. Vėliau studijavo Maskvos *Nadeždos Krupskajos* dailės universitete, kur jam dėstė tokie profesoriai kaip Augustinas Savickas ir Sofija Veiverytė.

Parodose ir pleneruose nuo 1978 m. dalyvaujančio dailininko paveikslai – tai tarsi gyvenime ir gamtoje nuolat besikartojantis virsmas: besikeičiantys metų laikai ir nuotaikos. Originalius R. Žmuidzinavičiaus peizažus ir sostinės ar Trakų Vokės motyvus galima pavadinti netradicine mistifikuota tapyba. Jie išsiskiria spalvų intensyvumu, sodriais potėpiais, kurie iškyla iš paveikslo plokštumos. Dailininkas yra ranką pridėjęs ir restauruojant Verkių rūmus, Šv. Jonų bažnyčią, Klaipėdos konservatorijos salę ir kitus objektus.

Nuo 2005 m. kartu su dailininku Ojaru Mašidlausku bei Trakų Vokės kultūros namų direktore Loreta Marcinkevičiene Trakų Vokės dvaro parke rengia tarptautinius dailininkų plenerus.

Nuorodos
--------

* Dailininko tinklalapis (rus.) Archyvuota kopija 2013-06-24 iš Wayback Machine projekto.;
* Vaizdinė medžiaga www.youtube.com;
* Trakų Vokės dvaro sodyboje – pleneras „Menas paveldui";
* A.Žmuidzinavičiaus giminaičio paletė kitokia;
* Paroda Archyvuota kopija 2011-06-06 iš Wayback Machine projekto.;

Šaltiniai
---------

1. ↑  A. Žmuidzinavičiaus giminaičio paletė kitokia
| Petrikaičių senosios kapinės |
| --- |
| Kapinių vaizdas iš pietvakarių pusės |
| 

Petrikaičių senosios kapinėsPetrikaičių senosios kapinės

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°50′41″š. pl. 21°17′21″r. ilg.﻿ / ﻿55.844718°š. pl. 21.289194°r. ilg.﻿ / 55.844718; 21.289194Koordinatės: 55°50′41″š. pl. 21°17′21″r. ilg.﻿ / ﻿55.844718°š. pl. 21.289194°r. ilg.﻿ / 55.844718; 21.289194 |

 |
| Vieta | Kretingos rajonas |
| Seniūnija | Žalgirio seniūnija |
| Plotas | 0,13 ha |
| Naudotas | XVI–XVIII a. |
| Žvalgytas | 1990, 1991 m. |
| Tirtas | 2011 m. |

**Petrikaičių senosios kapinės**, vadinamos **Maro kapeliais**, yra pietiniame Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, Petrikaičiuose (Žalgirio seniūnija), 0,21 km į pietus nuo kelio Toliai–Petreikiai, Degalo kairiajame krante.

Kapinės
-------

Įrengtos aukštumoje, stačiakampio plano, pailgos šiaurės vakarų - pietryčių kryptimi, 52 m ilgio, 26 m pločio. Jas juosia griovys ir žemių pylimas, ties kurio pietvakarinės dalies viduriu paliktas tarpas praėjimui. Palei pylimą ir kapinėse auga aukštos pušys. Pietvakarinėje dalyje yra du seni, baigiantys sunykti mediniai kryžiai.

Teritorijos plotas – 0,13 ha, perimetras – 151 m.

Istorija
--------

Veikė XVI–XVIII a. laidoti Petrikaičių gyventojai. Kapines uždarius, XIX a. – XX a. pradžioje buvo pakasami savižudžiai, nekrikštyti kūdikiai, kitatikiai. 1944 m. pabaigoje palaidotas Vokietijos kariuomenės karininkas, žuvęs netoliese traukdamasis motociklu nuo Sovietų armijos.

Kapinėse nuo seno stovėjo aukštas ąžuolinis kryžius. Kitas kryžius pastatytas prie vokiečių karininko kapo. Seniau kapinėse Petrikaičių gyventojai rinkdavosi gegužinių pamaldų.

Šalia senųjų Petrikaičių kaimo kapinių šiuo metu projektuojamos naujosios Kretingos miesto kapinės.

Tyrimai
-------

1990, 1991 m. žvalgė Julius Kanarskas. 1982 m. kartografvo Visasąjunginio aerofotogeodezinių tyrinėjimų instituto Vakarų filialas.

2011 m. tyrinėjo Vita Bukantaitė (Klaipėdos universitetas). Rasta XVII–XVIII a. kapų su įkapėmis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kretingos rajono kapinių apskaitos duomenys (1982 m. lauko darbai). – [Kaunas]: Visasąjunginio žemės ūkio aerofotogeodezinių tyrinėjimų instituto Vakarų filialas, [1983]. – L. 174, 193

* Julius Kanarskas. Petrikaičių kaimo kapinės (Žalgirio apyl. Kretingos raj.). – Kretinga, 1993. – Kretingos muziejaus mokslinis archyvas. – F. 4, b. 228
**Mindaugas Černiauskas** (g. 1942 m. rugpjūčio 1 d. Gruobliai, Kuktiškių valsčius, Ukmergės apskr.) – Lietuvos fotografas.

Biografija
----------

1948 m. kartu su tėvais ištremtas į Igarką (Rusija, Krasnojarsko kraštas) Brolis Algimantas Černiauskas. 1960 m. grįžo į Lietuvą, kurį laiką gyveno nelegaliai. 1965 m. baigė kino mechanikų kursus, 1973 m. – Maskvos universitetą, įgijo fotografo specialybę. Gyvena Giedraičiuose, ūkininkauja.

Kūryba
------

Kartu su broliu tapo žinomi nuo 1977 m. kai pradėjo fotografuoti Lietuvos kaimų žmones. Sudaro fotografijų ciklus. Svarbiausi:

* Kaimo žmonės, nuo 1978 m.
* Peizažai, nuo 1980 m.
* Žiemos žydėjimas, 1979–1984 m.

**Individualios parodos:**

* Kaunas, 1988 m.
* Vilnius, 1989 m.
* Lemontas, JAV, 1991 m.
* Paryžius, 1992 m.
* Montpeljė, Prancūzija, 1996 m.
* Berlynas, 1997 m.

Parodose pelnė daugiau, kaip 30 apdovanojimų. Nuo 1994 m. Tarptautinės meninės fotografijos federacijos menininkas fotografas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Fotografijų ir keramikos paroda Seime
2. ↑  Stanislovas Žvirgždas. *Mindaugas Černiauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 315 psl.
| Berno kantonasvok. *Kanton Bern*pranc. *Canton de Berne* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Berno kantono vėliava | Berno kantono herbas |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Šveicarijos vėliava Šveicarija |
| **Administracinis centras** | Bernas |
| **Rajonų skaičius** | 26 |
| **Oficialios kalbos** | Vokiečių, Prancūzų |
|  |
| **Gyventojų** (2018 gruodis) | 1 034 977 |
| **Plotas** | 5 959,59 km² |
| **Tankumas** (2018 gruodis) | 174 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | CH-BE |
|  |
| **Tinklalapis** | be.ch |
|  **Vikiteka** | Berno kantonasVikiteka |

Ešineno ežeras, Berno kantonas
**Berno kantonas** (vok. *Kanton Bern*, pranc. *Canton de Berne*) – kantonas Šveicarijos vidurio vakaruose, antras pagal plotą (po Graubiundeno) ir gyventojų skaičių (po Ciūricho) šalyje. Administracinis centras – Bernas. Oficialios kalbos – vokiečių ir prancūzų.

Geografija
----------

Pietryčiuose yra Berno Alpių dalis (aukščiausios viršūnės – Finsterarhornas, 4274 m, Jungfrau, 4158 m), ~260 km² plotą užima ledynai, viduryje – tankiai gyvenamas Šveicarijos plokščiakalnis (vyraujantis aukštis 400–800 m), šiaurės vakaruose – Juros kalnai. Svarbiausios upės – Arė, Emė, didžiausi ežerai – Bylis, Tūnas, Briencas, Nešatelis.

Ekonomika
---------

Laikrodžių, mašinų gamyba, elektrotechnikos, tekstilės, maisto (pieno, sūrių) pramonė, medžio ir metalo apdirbimas. Amatai (puodininkystė). Įrengta nemažai hidroelektrinių, veikia Mulebergo atominė elektrinė. Auginami kviečiai, cukriniai runkeliai, pašariniai augalai. Vynuogininkystė (ypač prie Bilio ir Tūno ežerų). Emės, Simės, Zanės upių slėniuose, Berno Alpėse verčiamasi pienine gyvulininkyste. Berno kantonas taip pat yra svarbus turizmo, alpinizmo, žiemos sporto regionas. Kurortai – Interlakenas, Tūnas, Meiringenas, Grindelvaldas, Miurenas, Kanderstegas, Gštadas, Adelbodenas. Svarbiausias geležinkelis-Bernas-Milanas (Italija); Berno Alpėse jis eina Liočbergo tuneliu.

Istorija
--------

Kantono teritoriją sudaro sritys, kurias XIV–XVI a. prisijungė kantono centras Bernas. Galioja 1893 m. konstitucija. Pagal 1978 m. rugsėjo referendumą, nuo vokiškai kalbančiojo Berno kantono 1979 m. atskirtas Jura kantonas, kuriame vyrauja prancūzakalbiai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Berno kantonas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003


|  |  |
| --- | --- |
| **Šveicarijos kantonai** |  |
| Apencelis-Auserodenas | Apencelis-Inerodenas | Argau | Bazelis (miestas) | Bazelis (sritis) | Bernas | Ciurichas | Cugas | Fribūras | Glarusas | Graubiundenas | Jura | Liucerna | Nešatelis | Nidvaldenas | Obvaldenas | Sankt Galenas | Šafhauzenas | Švicas | Tičinas | Turgau | Uris | Valė | Vo | Zoloturnas | Ženeva |
**Valentinas Klevas** (g. 1950 m. liepos 12 d. Kaune) – Lietuvos ekonomistas, habilituotas socialinių mokslų daktaras, profesorius.

Biografija
----------

Mokėsi Kauno VII-joje vidurinėje (Šančių) mokykloje. Baigė mokyklą 1967 m. 1973 m. baigė Vilniaus universiteto pramonės ekonomikos fakultetą. 1990 -ais apsigynė socialinių mokslų daktaro disertaciją. 2000 m. apsigynė habilituoto socialinių mokslų daktaro disertaciją.

1973–1990 m. dirbo Lietuvos energetikos instituto Kompleksinių energetikos tyrimų laboratorijoje, nuo 1993 m. iki 2020 m. Regionų energetikos plėtros laboratorijos ir Atsinaujinančių išteklių ir efektyvios energetikos laboratorijos vyriausiasis mokslo darbuotojas. Nuo 2003 m. Kauno technologijos universiteto dėstytojas, nuo 2005 m.iki 2016 m. profesorius. 2016 m. KTU senatas suteikė profesoriaus vardą. 

Vydūno draugijos narys.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinių tyrimų pagrindinė sritis – energetikos ekonomika: regionų energetikos plėtra, energetikos plėtros gairės ir valdymo problemos, šilumos tiekimo strategija, efektyvus energijos vartojimas. Vadovavo apie 20 Lietuvos mokslinių programų ir projektų vykdymui Lietuvoje. Dalyvavo apie 20 energetikos srities tarptautinių projektų. Tarptautinių projektų BACCHUS (2001–2003 m.), RUSE (nuo 2004 m.), SEIPLED (nuo 2006 m.) darbo grupių vadovas. Tarptautinėse konferencijose skaitė pranešimus ir dalyvavo tarptautinių projektų aptarimuose 18 šalių.

Bibliografija
-------------

* Energijos tausojimo valstybinės politikos įvadas, monografija, 1998 m
* .Lietuvos energetikos ekonomikos pagrindai, monografija, 2006 m.
* Energetikos ekonomikos pagrindai, mokomoji knyga, 2011 m.
* Justification of long – term economic policy of renewable energy sources, monografija, Nova Science Publishers, New York, 2015 m.
* Pitagoro štabas -pjesių knyga, Naujasis lankas, 2020 m.
* The Paradigma of Harmonious Progress in Energy, Cambridge Scholars Publishing, 2020 m

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Valentinas Klevas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 262 psl.
| **Valentina Vladimirovna Tereškova** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1937 m. kovo 6 d. (86 metai)Jaroslavlio sritis |
| Tautybė | rusė |
| Sutuoktinis (-ė) | Andrijanas Nikolajevas (1963-1982), Julijus Šapošnikovas (m. 1999) |
|  |
| Veikla | Tarybų Sąjungos kosmonautė ir parašiutininkė. Pirmoji pasaulyje moteris skridusi į kosmosą. |
| Pareigos | profesorė, generolas majoras |
|  |
| Išsilavinimas | N. Žukovskio Karo aviacijos akademija (1969 m.) |
|  |
|  **Vikiteka** | Valentina Tereškova |

**Valentina Vladimirovna Tereškova** (g. 1937 m. kovo 6 d. Jaroslavlio regione) – Tarybų Sąjungos kosmonautė ir parašiutininkė. Pirmoji pasaulyje moteris, skridusi į kosmosą. Ji sėkmingai 1963 m. birželio 16–19 dienomis įvykdė trijų dienų orbitinį skrydį tarybiniu kosminiu laivu Vostok 6. Skrydžio metu buvo tiriama nesvarumo būklė.

Biografija
----------

Gimė 1937 m. Jaroslavlio srityje, buvusioje TSRS (dabar Rusija). Būdama 18 metų pradėjo dirbti tekstilės fabrike. 1961 m. įstojo į parašiutininkų būrelį. Tais pačiais metais TSRS prasidėjo moterų siuntimo į kosmosą programa, kurioje Tereškova buvo patvirtinta kosmonaute. Sprendimas siųsti moterį į kosmosą buvo TSRS ir JAV kosminių varžybų išdava. Tokiu būdu TSRS ministras pirmininkas Nikita Chruščiovas parodė Jungtinėms Amerikos Valstijoms, kad TSRS pirmauja kosminėse varžybose.

Skrydis į kosmosą buvo griežtai slepiamas. Tereškova prieš galutinį pasiruošimą pasakė motinai, kad vyksta į parašiutininkų stovyklą. Motina apie skrydį sužinojo tik kai tai pranešė radijas. Pasiruošimo skrydžiui grupėje dalyvavo daugiau moterų, kurių pavardės iki 1980 m. nebuvo skelbiamos, tačiau į kosmosą skrido tik Valentina Tereškova. Visoms dalyvavusioms programoje moterims buvo suteikti karinių oro pajėgų leitenanto kariniai laipsniai. 1963 m. birželio 16 d. Valentina Tereškova pakilo į kosmosą raketa Vostok 6, dvi dienos po to kai buvo paleistas Vostok 5 su Valerijum Bykovskiu. Tereškovos šaukinys buvo *Чайка* (Žuvėdra). Abu kosminiai laivai praskriejo vienas nuo kito 5 kilometrų atstumu. Kosmonautai buvo užmezgę trumpalaikį radijo ryšį. Nusileidžiant, kaip ir visuose Vostok tipo kosminiuose laivuose, 6000 metrų aukštyje kosmonautė buvo katapultuota iš kapsulės ir nusileido parašiutu 1963 m. birželio 19 d. 620 km nuo Karagandos, Altajaus krašte. Kosmose ji praleido 70 valandų ir 50 minučių ir apsisuko aplink žemę 48 kartus. Po skrydžio Tereškovai suteiktas Lenino ordinas ir Tarybų Sąjungos didvyrės vardas. Vėliau ji buvo Tarybinių moterų komiteto prezidente ir TSRS parlamento ir prezidiumo nare.

Tereškova buvo treniruojama Voschod misijai, su išėjimu į atvirą kosmosą, bet ji neįvyko. 1969 m. moterų kosmonaučių programa buvo nutraukta. Programa atnaujinta 1982 m.

Šeima
-----

1963 m. lapkritį Tereškova ištekėjo už kosmonauto. 1964 m. susilaukė dukters Jelenos, kuri buvo pirmas abiejų tėvų pabuvojusių kosmose vaikas.

Nuorodos
--------

* Valentina Vladimirovna Tereshkova (1937-) Archyvuota kopija 2009-04-29 iš Wayback Machine projekto.
| **Izabelė Motekaitienė** |
| --- |
| Gimė | 1909 m. rugpjūčio 6 d.Geisteriškiai, Bartninkų valsčius, Vilkaviškio apskritis |
| Mirė | 1985 m. rugsėjo 28 d. (76 metai)Čikaga |
| Vaikai | Manigirdas Motekaitis ir Ramūnas Motekaitis |
|  |
| Veikla | dainininkė (dramatinis sopranas), pedagogė |
|  |
| Alma mater | Vytauto Didžiojo universitetas |

**Izabelė Motekaitienė-Blauzdžiūnaitė** (1909 m. rugpjūčio 6 d. Geisteriškiuose, Bartninkų valsčiuje,  Vilkaviškio apskrityje – 1985 m. rugsėjo 28 d. Čikagoje) – Lietuvos dainininkė (dramatinis sopranas), pedagogė.

Biografija
----------

Sūnūs Manigirdas Motekaitis ir a+a Ramūnas Motekaitis. 1930–1937 m. studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultete. 1934–1937 m. redagavo žurnalą „Naujoji vaidilutė". Parašė straipsnių, eilėraščių, novelių. Baigė Kauno konservatoriją, dainuoti mokėsi pas O. Marinį, N. Karnavičienę. 1942 m. debiutavo Kauno didžiajame teatre (Džiuzepė Verdis. Aida), 1942–1944 m. dainavo operoje, radiofone, surengė solo koncertų didesniuose miestuose. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1944–1949 m. su Lietuvos operos solistų trupe surengė apie 300 koncertų Vokietijoje, 23 – Didžiojoje Britanijoje; atliko programą Hamburgo radiofone. 1949 m. atvyko į JAV. Koncertavo JAV ir Kanadoje. 1950 m. „Great Northern" teatre Čikagoje sukūrė Leonoros vaidmenį D. Verdžio operoje „Trubadūras". 1952 m. Chicago Tribune muzikos festivalyje laimėjo premiją. Turėjo savo dainavimo studiją, koncertavo. Surengė religinės muzikos koncertų tėvų jėzuitų koplyčioje. Čikagos lietuvių operai į lietuvių kalbą išvertė libretų. Į plokšteles su A. Kalvaityte įdainavo Kalėdų giesmių ir duetų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Izabelė Motekaitienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 515 psl.
| **Valentinas Borisovičius Ivanovasrus. *Валенти́н Бори́сович Ивано́в*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1941 m. balandžio 28 d. (82 metai)Balašovas, Saratovo sritis, Rusija |
| Mirė | 2016 m. sausio 27 d. (74 metai)Maskva |
|  |
| Veikla | rusų energetikas, politikas, Rusijos energetikos viceministras |
|  |
| Alma mater | 1963 m. Kuibyševo (dabar - Samaros) politechnikos institutas |

**Valentinas Borisovičius Ivanovas** (rus. *Валенти́н Бори́сович Ивано́в*; 1941 m. balandžio 28 d. Balašovas, Saratovo sritis, Rusija – 2016 m. sausio 27 d. Maskva) – rusų energetikas, politikas, Rusijos energetikos viceministras.

Biografija
----------

1963 m. Kuibyševo (dabar – Samaros) politechnikos instituto Automatikos ir telemechanikos fakultete baigė inžinerijos studijas, įgijo inžinieriaus – elektriko specialybę. Apgynė technikos mokslų disertaciją, buvo vyresnysis mokslo darbuotojas, Technologijos mokslų akademijos narys – korespondentas.

Nuo 1963 m. Branduolinių reaktorių mokslinio tyrimo instituto inžinierius, laboratorijos, vėliau – skyriaus viršininkas, direktoriaus pavaduotojas, direktorius. Nuo 1998 iki 2002 m. Rusijos federalinės atominės energetikos agentūros direktoriaus pirmasis pavaduotojas.

Šaltiniai
---------

Biografija **(**rus.**)**
| Mineikiškių piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Mineikiškių piliakalnisMineikiškių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°42′01″ š. pl. 26°07′29″ r. ilg.﻿ / ﻿55.70028°š. pl. 26.12472°r. ilg.﻿ / 55.70028; 26.12472Koordinatės: 55°42′01″ š. pl. 26°07′29″ r. ilg.﻿ / ﻿55.70028°š. pl. 26.12472°r. ilg.﻿ / 55.70028; 26.12472 |

 |
| Vieta | Zarasų rajonas |
| Seniūnija | Zarasų seniūnija |
| Aukštis | 16 m |
| Plotas | 50x50 |
| Naudotas | I tūkstantmetis pr. m. e. – I tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1949, 1972 |
| Registro Nr. | AR1495 / A1006P / 5705 |

**Mineikiškių piliakalnis** – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 5705; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1495; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A1006P) Zarasų rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurę nuo Mineikiškių, Zarasų seniūnija. Pasiekiamas iš plento A6 Zarasai – Utena Babrinėje pasukus į dešinę šiaurėn link Avilių, pervažiavus kanalą Nadūnuose, ant kalvos pasukus į kairę pietuosna, pavažiavus 750 m lauko keliuku, už kanalo pasukus į kairę rytų kryptimi, už 500 m yra priekyje, už kanalo.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, Nikajaus kairiajame krante. Aikštelė apvali, 50 m skersmens. ŠR šlaite, 3 m žemiau aikštelės yra 10 m pločio terasa. Šlaitai vidutinio statumo, 16 m aukščio, viršutinėje apie 6 m aukščio dalyje buvę pastatinti.

Piliakalnis labai apardytas arimų. Aikštelės šiauriniame krašte iškastas apkasas. Apie 1975 m. jis apsodintas eglėmis ir pušimis.

Tyrimai
-------

1949 m. ir 1972 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Aikštelėje rasta akmeninių įtveriamųjų ir su skyle kotui kirvių, kaulinių įrankių, brūkšniuotos ir lygios keramikos. Radinius saugo Rokiškio krašto muziejus. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. – I tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 38000 m². Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 1432000 m².

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Narkyčių piliakalnis 10 km | Avilių piliakalnis 5 km | Liaudiškių piliakalnis 11 km |  |
| Gasių piliakalnis 15 km |  | Asavytų piliakalnis 0,4 km |
| Degučių piliakalnis 7 km | Salako piliakalnis 14 km | Bielkaučiznos piliakalnis 6 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 109 (Nr. 445).

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.212
* Lietuvos piliakalniai: atlasas. Vilnius, 2005, t. 3, p. 416–417.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Mineikiškės
| **Izaokas Trakietis** |
| --- |
| Gimė | 1533 m.Trakai, Lietuvos Didžioji kunigaikštystė |
| Mirė | 1594 m. (~61 metai) |
|  |
| Veikla | Mokytojas, teologas, filosofas |

**Izaokas Trakietis** (1533 m. Trakuose, Lietuvos Didžioji kunigaikštystė – 1594 m.) – Lietuvos karaimų kilmės mokytojas, teologas, filosofas. Europoje žinomas kaip 1593 m. parašyto poleminio kūrinio *Tikėjimo stiprinimas* autorius. Parašė veikalą, nagrinėjantį Senąjį Testamentą – pagrindinį karaimų religijos tekstą. Taip Lietuvoje XVI a. antrojoje pusėje buvo padėti pagrindai Biblijos studijoms, vertimui ir interpretavimui. Parašė didaktinį eilėraštį *Kai lietus nuplaus* (Jamhur juvsa), kur visi žodžiai prasideda raide *j*.

Kūrinyje *Tikėjimo stiprinimas* pateikė Karaimų nuomonę ir net savarankišką krikščionių ir jų religijos vertinimo koncepciją. Tai vienintelis žinomas LDK sukurtas ir iš čia paskleistas anlikrikščioniškos religinės polemikos veikalas. Jį sudaro dvi viena kitą papildančios dalys. Pirma – poleminė, sudaryta klausimų ir atsakymų forma bei skirta mozaizmui ginti nuo krikščionių priekaištų ar jų teiginių interpretacijai. Antra – kritiška krikščionybės dogmų analizė remiantis Naujuoju Testamentu. Izaokas Trakietis perėmė reformatų polemikos su žydais taktiką.

Literatūra
----------

* WGraetz, Heinrich, History of Jews, The Jewish Publication Society of America, Philadelphia, 1894, vol. IV.
* Ben-Sasson, H. H. ed. A History of the Jewish People, English translation, Cambridge, Massachusetts, 1976. ISBN 0-674-39731-2
* Nemoy, Leon, "Troki, Isaac ben Abraham, "in Encyclopaedia Judaica, Second Edition, Farmington Hills, Michigan, 2007, vol. 20, pp. 155–156. ISBN 978-0-02-865948-0

Šaltiniai
---------

1. ↑  Reformacija Lietuvoje (II) Archyvuota kopija 2014-10-06 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  LIETUVOS KARAIMAI. ISTORIJA. KALBA. KULTŪRA IR PAPROČIAI Archyvuota kopija 2014-10-06 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  JIE/SVETIMI APIE MUS/SAVUS. SUGYVENIMO LIETUVOS DIDŽIOSIOS KUNIGAIKŠTIJOS VISUOMENĖJE REALIJOS

Nuorodos
--------

* Gyvenimo būdas ir veikla
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai reikia daugiau nuorodų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai įrašydami tinkamas išnašas ar nuorodas į šaltinius. |

| Izernijait. *Isernia* |
| --- |
| *Senamiesčio gatvelė iš Šv. Petro vartai* |
|  |
| 

IzernijaIzernija

41°36′10″ š. pl. 14°14′23″ r. ilg.﻿ / ﻿41.60278°š. pl. 14.23972°r. ilg.﻿ / 41.60278; 14.23972﻿ (Izernija)Koordinatės: 41°36′10″ š. pl. 14°14′23″ r. ilg.﻿ / ﻿41.60278°š. pl. 14.23972°r. ilg.﻿ / 41.60278; 14.23972﻿ (Izernija) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Italijos vėliava Italija |
| **Regionas** | Molizė Molizė |
| **Provincija** | Izernijos provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 20 863  |

**Izernija** (it. *Isernia*) – miestas pietų Italijoje, Molizės regione; Izernijos provincijos sostinė. 2021 m. duomenimis, mieste gyveno daugiau nei 20 tūkst. žmonių. Miestą supančiose kalvose gausu vynuogynų; gaminamas raudonas, baltas ir rožinis *Pentro di Isernia* – itališkas DOC vynas.

Istorija
--------

Pirmą kartą istorijoje paminėtas 295 m. pr. m. e. tuo metu Vulturno slėnį užgrobė romėnai. Iki tol čia gyvenusios samnitų gentys buvo pavergtos. Gyvenvietėje įsikūrė romėnų kolonistai, kurie pripažino Romos viešpatavimą. Ši kolonija minima 209 m. pr. m. e. kaip viena iš aštuoniolikos, kuri liko ištikima Romai sunkiausiu Antrojo Pūnų karo laikotarpiu. Vėlesniais metais čia būta tvirtovės ir joje buvo laikoma įgula. Iš tų laikų išliko akvedukas ir romėniško tilto liekanos.

Po Vakarų Romos imperijos žlugimo miestą užpuolė ir sunaikino saracėnai (800 m.), o vėliau (1199 m.) užėmė ir nusiaubė Molizės grafas Markvardas iš Anveilerio. 1223 m. padegė Frydricho II kariai.

1519 m. Šventosios Romos imperatorius Karolis V išlaisvino Izerniją iš feodalinės vergijos ir jis tapo Neapolio karalystės miestu.

847, 1349, 1456 ir 1805 m. Izernija nukentėjo nuo žemės drebėjimų.

1943 m. rugsėjo 10 d. rytą, per Antrąjį pasaulinį karą, amerikiečių lėktuvai atliko antskrydį ir subombardavo miestą. Amerikiečiai vėliau ne kartą atakavo tiltus, kurie buvo gyvybiškai svarbūs vokiečiams traukiantis.

1970 m. Izernija tapo to paties pavadinimo provincijos, sukurtos iš dalies Kampobaso provincijos, sostine.

Įžymūs žmonės
-------------

* Daniela Sabatino – atstovavo Italijos nacionalinei moterų rinktinei; rungtyniavo „Isernia Donna" klube (2001–2002 m.)

Sportas
-------

* Isernia FC (Città di Isernia) – futbolo klubas.
* Isernia Donna – moterų futbolo ekipa.
* Stadio Mario Lancellotta – stadionas, kuris talpina 5 tūkst. žiūrovų.
* FVC „Effesport Isernia" – moterų tinklinio komanda.
* ASD „Globo Basket" – krepšinio sporto asociacija.

Išnašos
-------

1. ↑  SOCCERWAY
2. ↑  Isernia Calcio
3. ↑  Transfermarkt
4. ↑  Globalsportsarchive
5. ↑  Stadio Mario Lancellotta

Nuorodos
--------

* Isernia (miesto svetainė)
* molisediscovery svetainė Archyvuota kopija 2021-02-27 iš Wayback Machine projekto.
**Valentinas Kiparskis** (suom. *Valentin Kiparsky*, rus. *Валентин Юлиус Александр Кипарский*, 1904 m. liepos 4 d. Sankt Peterburgas – 1983 m. gegužės 18 d. Helsinkis) –Livonijos (Baltijos vokiečių) kilmės Suomijos kalbininkas slavistas, baltistas.

Biografija
----------

1926-1932 m. studijavo Helsinkio ir Prahos, 1935-1938 m. Latvijos, Karaliaučiaus universitete. 1934 m. daktaras. Suomijos mokslų akademijos garbės narys.

Nuo 1938 m. dėstė Helsinkio universitete, 1947-1958 m. ir 1963-1974 m. šio universiteto, 1958–1963 m. Berlyno laisvojo universiteto profesorius.

Sūnus kalbininkas Paulis Kiparskis.

Mokslinė veikla
---------------

Daugiausia tyrė slavų kalbas, baltų, germanų ir finougrų kalbų santykius. Baltų kalbotyrai reikšmingas veikalas – „Kuršių klausimas", kuriame teigė kuršių kalbą buvus artimą latvių kalbai. Paskelbė straipsnių iš prūsų kalbos, Baltijos tautų kalbų kontaktų, lietuvių literatūros ir kitų.

1938 m. lankėsi Lietuvoje – Kaune, Palangoje. Bendradarbiavo lietuvių spaudoje.

Bibliografija
-------------

* Bendrieji slavų kalbų germanizmai (*Die gemeinslavischen Lehnwörter aus dem Germanischen*), 1934 m.
* Svetimi elementai Baltijos vokiečių kalboje (*Fremdes im Baltendeutsch*), 1936 m.
* Rusų rašomosios kalbos žodžio kirtis (*Der Wortakzent der russischen Schriftsprache*), 1962 m.
* Rusų kalbos istorinė gramatika (*Russische historische Grammatik*), 3 t. 1963-1975 m.
* Kuršių klausimas (*Die Kurenfrage*), 1939 m.

Literatūra
----------

* Algirdas Sabaliauskas. Lietuvių kalbos tyrinėjimo istorija, d. 2, Vilnius, 1982 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Sabaliauskas. *Valentin Kiparsky*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 130 psl.