recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Arvydas Juozapas Janavičius** |
| --- |
| Profesorius, Habilituotas Mokslų Daktaras |
| Gimė | 1939 m. balandžio 27 d.Ukmergėje |
| Mirė | 2022 m. lapkričio 24 d. (83 metai)Šiauliai |
| Palaidotas (-a) | Donelaičio kapinės |
| Profesorius, Habilituotas Mokslų Daktaras |
|  |
| Veikla | fizikas atomininkas, Šiaulių miesto politinis ir visuomenės veikėjas |
| Partija | 
* 2002 m. Nacionaldemokratų partija,
* 2004 m. Respublikonų partija,
* 2007 m. Lietuvos kelias

 |
|  |
| Alma mater | 1962 m. Vilniaus universitetas |

**Arvydas Juozapas Janavičius** (1939 m. balandžio 27 d. Ukmergėje – 2022 m. lapkričio 24 d. Šiauliuose) – fizikas atomininkas, Šiaulių miesto politinis ir visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1962 m. baigė Vilniaus universitetą. 1971 m. apgynė daktaro disertaciją, 1974 m. gavo docento vardą. 1999 m. apsigynė habilituoto daktaro disertacija „Kai kurie metodai ir modeliai kvantinėje mechanikoje ir netiesinėje difuzijoje". Tais pačiais metais išrinktas ir Šiaulių universiteto Fizikos katedros profesoriumi.

2002 m. Lietuvos Nacionaldemokratų partijos narys, 2004 m. rinkimuose atstovavo Respublikonų partiją, 2007 m. Tautinę partiją Lietuvos kelias. 2003–2007 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  *Mirė Profesorius Arvydas Juozapas Janavičius*, Etaplius, 2022-11-25. Nuoroda tikrinta 2022-11-26.
2. ↑  *Arvydas Juozapas JANAVIČIUS*. Vrk.lt. Nuoroda tikrinta 2022-11-26.
|-
|   
Prinokęs pomidoras
|-
! Mokslinė klasifikacija
|-
|

{{

Bendri duomenys
---------------

Daržinis augalas, vedantis raudonos (yra veislių vedančių geltonos, juodos) spalvos, mėsingus, sultingus uogos tipo vaisius.

Nors biologine prasme pomidorai yra vaisiai, kasdieniniame kontekste priskiriami daržovėms.

Pomidorų vaisiai naudojami garnyrams, salotoms, mišrainėms, konservuojami, naudojami gaminant pomidorų kečupą.

Pomidorų tėvynė – Pietų Amerika, Andų aukštikalnės. Pradžioje jie auginti Senovės Peru civilizacijų, vėliau pateko į Mezoameriką. Actekai juos vadino nah. *tomatl* – „išsipūtusiais vaisiais". Šiuo žodžiu pomidorai dabar vadinami daugelyje pasaulio kalbų. Kas pomidorus atgabeno į Europą nėra žinoma – vieni sako, kad Kortesas, kiti – kad Kolumbas. Europos literatūroje pirmą kartą minimi 1544 m. botaniniame žinyne, kur vadinami *pomo d’oro* (italų kalba – „auksinis obuolys"). Iš šio žodžio kilo lietuviškas žodis pomidoras. Palaipsniui pomidorai pradėti auginti visame pasaulyje, išvesta įvairių veislių – nuo nedidelių uoginių pomidorų (panašių į augintus Meksikoje) iki sveriančių virš 0,5 kg.

Pagrindinės veislės
-------------------

* Jaučio širdis – stambūs, masyvūs vaisiai;
* Slyviniai pomidorai
* Uoginiai arba vyšniniai pomidorai – maži, saldūs;
* ir kt.
* Maži vyšniniai pomidorai Korėjoje.Maži vyšniniai pomidorai Korėjoje.
* Neprinokęs pomidorasNeprinokęs pomidoras
* Auginami pomidoraiAuginami pomidorai
* Pomidorų šakelėPomidorų šakelė

Maistinė / energetinė vertė
---------------------------

100 gramų pomidoro yra: 18 kalorijų, 0,2 g riebalų (iš jų 0 g sočiųjų), 3,9 g angliavandenių (iš jų 1,2 g pluoštinių ir 2,6 g cukrus) ir 0,9 g baltymų.

Produkcija
----------



| Tūkstančiai tonų (2008 m.) |
| --- |
|  Kinija | 33911 |
|  JAV | 13718 |
|  Turkija | 10985 |
|  Indija | 10303 |
|  Egiptas | 9204 |
|  Italija | 5976 |
|  Iranas | 4826 |
|  Ispanija | 3922 |
|  Brazilija | 3867 |
|  Meksika | 2936 |
|  |
|  Lietuva | 1,3 |

Literatūra
----------

* Pomidorų patiekalai (vertėja Jurgita Paulauskaitė). – Vilnius: Ekspress leidyba, 2009. – 94 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-727-55-2

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pomidoras** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Maistinės / energetinės vertės


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RPagrindinės daržovės |
| --- |
|  |
| 
Agurkas · Ankštinės (pupa – pupelė – žirnis) · Baklažanas · Bulvė · Burokas · Lapinės (brokolis – kopūstas – salota) · Moliūgas · Morka · Poras · Prieskoninės · Česnakas · Svogūnas · Ridikas |

 |
**Gintaras Chomentauskas** (g. 1957 m. liepos 27 d. Klaipėdoje) – Lietuvos psichologas, psichoterapeutas, socialinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

1980 m. baigė Vilniaus universitetą, 1985 m. – Maskvos M.Lomonosovo universiteto aspirantūrą. - 1992 m. baigė Kalifornijos šeimos studijų centro šeimos ir santuokos psichoterapijos magistratūrą - 1985 m. psichologijos mokslų daktaras.

1980–1985 m. dirbo Pedagogikos Mokslo tyrimo institute, 1985–1993 m. dėstė Vilniaus pedagoginiame universitete, 1993–2001 m. Vilniaus universitete, nuo 1988 m. docentas. 1991–1992 m. Kalifornijos šeimos studijų centro (North Holivude) vizituojantis profesorius. Nuo 1991 m. Žmogaus studijų centro prezidentas, žurnalo „Psichologija tau" redaktorius, nuo 2010 m. Psichologijos akademijos rektorius. 2002 m. Lietuvos grupinės psichoterapijos asociacijos prezidentas. 2014 – dabar Lietuvos taikomosios psichologijos asociacijos prezidentas.

Bibliografija
-------------

* Šeimos piešimo taikymas vaiko psichologiniuose tyrimuose, 1983 m.
* Šeima vaiko akimis, rusų kalba, ispanų kalba, 1989 m.
* Praktinės psichologijos pagrindai, 1996 m.
* Komandos formavimas, 2001 m.
* Profesionalios derybos, 2001 m.
* Kaip sukurti pozityvią darbo vietą, 2002 m.
* Psichologinė parama aukoms ir liudytojams bei jų apsauga teismo procese, 2015 m.
* Savanorio vadovas: kaip teikti paramą nukentėjusiesiems ir liudytojams teisme, 2016 m.
* Smurtas artimoje aplinkoje. Atpažinimas, pagalba, prevencija. 2017 m.
* Šeima vaiko akimis, 2019 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Gintaras Chomentauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 85 psl.
| Monis |
| --- |
| Monis prie DaugirdiškiųMonis prie DaugirdiškiųMonis prie Daugirdiškių |
| Vieta | Elektrėnų sav. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 1,011 km² |
| Kranto linijos ilgis | 7,8 km |
| Kilmė | ledyninis |
| Vidutinis gylis | 13,2 m |
| Didžiausias gylis | 33,0 m |
| Įteka | bevardis upelis |
| Išteka | bevardis upelis |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Monis

  |
| **Koordinatės** |  54°38′55″ š. pl. 24°45′25″ r. ilg.﻿ / ﻿54.64861°š. pl. 24.75694°r. ilg.﻿ / 54.64861; 24.75694Koordinatės: 54°38′55″ š. pl. 24°45′25″ r. ilg.﻿ / ﻿54.64861°š. pl. 24.75694°r. ilg.﻿ / 54.64861; 24.75694 |

**Monis** arba **Daugirdiškių ežeras** – ežeras vidurio Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje, apie 6 km į rytus nuo Semeliškių, prie Daugirdiškių kaimo. Ilgis šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi 1,8 km, plotis iki 0,93 km. Altitudė 149,5 m. Ežeras rininis, gilus (iki 33 m). Kranto linija labai vingiuota, jos ilgis iki 7,8 km. Krantai aukšti, statūs, vietomis ardomi, daugiausia apaugę medžiais. Iš rytų prieina Daugirdiškių miškas. Į ežerą įsiterpia du pusiasaliai, yra 2 mišku apaugusios salos (0,66 ha ir 0,03 ha). Vienas iš pusiasalių (pietvakarinis) yra saugomas valstybės, nes jame yra likę Daugirdiškių dvaro griuvėsiai.

Ežero atabradas siauras, padengtas smėliu. Dugne – sapropelingas molis. Rytuose įteka upelis iš Monaičio ežero, vakaruose išteka Luknios intakas (Strėvos baseinas).

Monyje sugaunamos lydekos, ešeriai, karšiai, lynai, seliavos ir kt.

Ežero pakrantėse įsikūrę Daugirdiškių, Subartėnų, Užkryžių kaimai, veikia poilsiavietės. Įkurtos 2 kaimo turizmo sodybos. Pietvakarine pakrante eina kelias Nr.4709 (Trakai – Padvarionys – Semeliškės) ir tuo keliu eina riba su Trakų rajonu.

Ežerėvardis *Mónis* neaiškios kilmės. Gali būti susijęs su žodžiais *monas, monai* („kerai, burtai, šmėkla"), nors galbūt sietinas su ide. *\*mā-nō-, mā-ni-* („drėgnas, šlapias").

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Monis*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 142
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 219–220
| **Karlas Lybknechtas vok. *Karl Liebknecht*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1871 m. rugpjūčio 13 d.Leipcigas |
| Mirė | 1919 m. sausio 15 d. (47 metai)Berlynas |
| Tėvai | Vilhelmas Lybknechtas |
|  |
| Veikla | Vokietijos politikas socialdemokratas |
|  |
| Alma mater | Leipcigo universitetasBerlyno universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Karl Liebknecht |

**Karlas Lybknechtas** (vok. *Karl Liebknecht*; 1871 m. rugpjūčio 13 d. Leipcigas – 1919 m. sausio 15 d. Berlynas) – Vokietijos politikas socialdemokratas.

Biografija
----------

Tėvas Vokietijos socialdemokratų partijos kūrėjas Vilhelmas Lybknechtas. Studijavo teisę ir politinę ekonomiją Leipcigo ir Berlyno universitetuose.

Nuo 1900 m. Vokietijos socialdemokratų partijos narys, aktyvus II internacionalo veikėjas. 1907–1908 m. kalintas dėl straipsnių prieš Vokietijos militarizmą. Dar būdamas kalėjime 1908 m. tapo Prūsijos landtago deputatu. Nuo 1912 m. Reichstago deputatas; nepritarė Vokietijos dalyvavimui Pirmajame pasauliniame kare, pasisakė prieš karo kreditus. Socialdemokratų partijoje su Roza Liuksemburg įkūrė radikalią Spartako sąjungą, straipsniuose Spartako (*Spartacus*) slapyvardžiu kvietė į revoliucinę kovą prieš vyriausybę, už karo pabaigą. 1916 m. pašalintas iš socialdemokratų partijos. Tais pačiais metais suimtas. 1918 m. spalio mėn. amnestuotas.

Oponavo 1918 m. lapkričio mėn. sudarytai socialdemokratų vyriausybei, kvietė sukilti. 1919 m. sausio 1 d. su kitais įkūrė Vokietijos komunistų partiją. 1919 m. sausio mėn. Berlyne prasidėjęs Spartakininkų sukilimas buvo nesėkmingas. Jis ir Roza Liuksemburg vyriausybės pusėje kovojusių savanorių suimti ir nušauti kaip neva bandantys pabėgti.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Karlas Lybknechtas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 116 psl.
|  |
| --- |
| 11 12 13 14 15 **16** 17 18 19 20 21 |
|   0 10 20 30 40 50 60 70 80 90 100  |
| **Kiekinis skaitvardis** | šešiolika |
| **Kelintinis skaitvardis** | šešioliktas |
| **Daugikliais** | {\displaystyle 2^{4}\,\!} |
| **Dalikliai** | 1, 2, 4, 8, 16 |
| **Romėniškas skaičius** | XVI |
| **Dvejetainis** | 10000 |
| **Aštuntainis** | 20 |
| **Dvyliktainis** | 14 |
| **Šešioliktainis** | 10 |
| **Jūrinis vėliavėlės signalas** |  |

**16 (šešiolika)** – natūralusis skaičius, einantis tarp 15 ir 17.


  

Chemijoje – sieros atominis numeris

Matematikoje
------------

* Skaičiaus 4 kvadratas, kvadratinis skaičius.
* Skaičiaus 2 ketvirtasis laipsnis

Chemijoje
---------

16 yra sieros atominis skaičius. 

Apytikslė deguonies atominė masė lygi šešiolikai.

Šešioliktainė skaičiavimo sistema
---------------------------------

Programavime labai paplitusi šešioliktainė skaičiavimo sistema, kur papildomi skaitmenys žymimi raidėmis (10 = A, 11 = B, 12 = C, 13 = D, 14 = E, 15 = F). Pagrindinis jos privalumas – iš šešioliktainės sistemos nesunku net ir mintinai versti į dvejetainę ir atgal (keturi dvejetainės sistemos skaitmenys atitinka vieną šešioliktainės sistemos skaitmenį).

Kad šešioliktaine sistema užrašytą skaičių būtų galima atskirti nuo dešimtaine sistema užrašyto, jis ženklinamas pagal specialias taisykles. Egzistuoja keli šešioliktainių skaičių žymėjimo būdai:

* Skaičiaus pabaigoje prirašomas indeksas, pvz. 123A**(16)**.
* Skaičiaus pradžioje prirašoma *0x*. Pavyzdžiui, šešioliktainis skaičius 0x11 lygus dešimtainiam 17. Šis žymėjimas naudojamas C ir Java programavimo kalbose.
* Skaičiaus pabaigoje prirašoma raidė H (angl. *hexadecimal*). Papildomai, jei skaičiaus pirmasis skaitmuo yra raidė, jo pradžioje prirašomas nulis. Pavyzdžiui, skaičius C9 užrašomas kai 0C9H.
* Skaičiaus pradžioje prirašoma $ (naudojama Pascal kalboje) arba & (naudojama kai kuriose BASIC kalbose).

Skaitmeninėje elektronikoje
---------------------------

Daugelis elektroninių skaitiklių turi keturis trigerius ir yra skirti skaičiuoti būtent iki šešiolikos. Jei reikia, papildomų loginių elementų pagalba jų pagrindu sukonstruojami ir tik iki dešimties skaičiuojantys skaitikliai (suskaičiavus maksimalią reikšmę, pradedama nuo nulio).

Šaltiniai
---------

1. ↑  „A001694 - OEIS". *oeis.org*. Nuoroda tikrinta 2024-02-01.
**Kragujevaco „Zastava"**|  |
| **Pavadinimas** | ФК Застава Крагуевац |
| **Įkurtas** | 1973 m. |
| **Stadionas** | Kragujevacas |
| **Lyga** |  |
|  |  |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| 




**Apranga  namie**
 | 




**Apranga  svečiuose**
 |

 |

**Kragujevaco „Zastava"** – Serbijos futbolo klubas iš Kragujevaco. Įkurtas prie ginklų gamyklos.

Istorija
--------

Įkurtas 1973 m. Kragujevace prie ginklų gamyklos.

1992–1993 m. sezone pateko į Jugoslavijos taurės turnyro pusfinalį. Iš tolimesnės kovos „Zastavos" klubą eliminavo garsusis ir tituluotasis „Partizan". Pralaimėta bendru dviejų rungtynių rezultatu 0:6.

1992–1994 ir 1996–1998 m. rungtyniavo Jugoslavijos Antrojoje lygoje. Vėliau, iškrito į žemesnį divizioną.

Dalyvavo 2000–2001 m. Jugoslavijos Antrojoje lygoje, bet joje ilgam įsitvirtinti nepavyko.

Pastaraisiais metais rungtyniavo Kragujevaco regioninėje lygoje, kuri vadinama Kragujevaco Pirmąja lyga.

Pasiekimai
----------

* Serbijos ir Juodkalnijos futbolo taurės pusfinalis (1993 m.)

Emblema
-------

* 
*

Apranga
-------

Sportinės aprangos pokyčiai.
* Namuose žaidžia raudona apranga.

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 




**nežinomi metai**
 | 




**nežinomi metai**
 | 




**nežinomi metai**
 | 




**nežinomi metai**
 | 




**nežinomi metai**
 | 




**nežinomi metai**
 |

Žinomesni žaidėjai
------------------

nacionalinių rinktinių žaidėjai
* Bosnija ir Hercegovina Đorđe Kamber
* Juodkalnija Vladimir Božović

Išnašos
-------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑  „Zastava Kragujevac". National Football Teams. Nuoroda tikrinta 21 June 2021.

Nuorodos
--------

* SOFASCORE
* srbijasport.net

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RSerbija Serbijos futbolo sezonai |
| --- |
|  |
| 
2006–2007 · 2007–2008 · 2008–2009 · 2009–2010 · 2010–2011 · 2011–2012 · 2012–2013 · 2013–2014 · 2014–2015 · 2015–2016 · 2016–2017 · 2017–2018 · 2018–2019 · 2019–2020 · 2020–2021 · 2021–2022 · 2022–2023 · 2023–2024 · |

 |
Koordinatės: 54°44′19″ š. pl. 24°35′18″ r. ilg.﻿ / ﻿54.73861°š. pl. 24.58833°r. ilg.﻿ / 54.73861; 24.58833

| Aujėdas |
| --- |
| AujėdasAujėdasAujėdas |
| Vieta | Elektrėnų sav. Lietuva |
| Plotas | 0,362 km² |
| Kranto linijos ilgis | 4,54 km |
| Didžiausias gylis | 6,5 m |
| Įteka | Spengla, S-2, 3 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Spengla |

**Aujėdas** – ežeras Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybės vakaruose, 2 km į pietvakarius nuo Kietaviškių. Ilgis rytų-vakarų kryptimi 1,55 km, plotis – iki 0,51 km. Rytuose išsišakoja į dvi atšakas. Gylis siekia 6,5 m. Altitudė 98,3 m. Krantai aukšti, statūs, tik pietinis krantas žemas ir pelkėtas, apaugęs medžiais ir krūmynais. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. Ežeru iš pietvakarių į šiaurės rytus prateka Spengla (Strėvos intakas).

Prie Aujėdo įsikūrę Kloninių Jagelonių, Kareivonių ir Šuolių kaimai.

Ežerėvardį *Aujė̃das* bandoma sieti su ide. *\*av-* „šaltinis, srovė, srautas", iš jo kilusiu latv. *avuots* „šaltinis".

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Stanaitis. *Aujėdas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 130
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 52
| Karkluojė |
| --- |
|  Karkluojės upė |
| **Ilgis** | 22 km |
| **Baseino plotas** | 41 km² |
| **Vidutinis debitas** | 0,53 m³/s |
| **Ištakos** | Vieštovėnų miškas |
| **Žiotys** | Alantas |
| **Šalys** | Lietuva |

Karkluojė prie Kupšių
**Karkluojė** – upė Plungės ir Kretingos rajono savivaldybių teritorijoje, Minijos baseine, Alanto dešinysis intakas. Upės kodas LT117010469.

Geografija
----------

Prasideda į pietus nuo Vieštovėnų, miške, 3 km į šiaurės rytus nuo Kulių. Teka į šiaurės vakarus. Įteka į Alantą 7 km nuo jo žiočių, ties Gaudučiais.

Įteka keli bevardžiai upeliukai ir melioracijos kanalai.

Gyvenvietės: Mažiavos, Eitučiai (viensėdis), Mamiai, Gaudučiai.

Hidrologija
-----------

Ilgis 22 km, baseino plotas 41 km². Vaga nuo ištakos iki Eitučių reguliuota, plotis 5-8 m, gylis 0,2-0,5 m. Vidutinis nuolydis 2,90 m/km. Srovės greitis 0,1 m/s. Vidutinis debitas 0,53 m³/s. 

Santaka su Alantu

Etimologija
-----------

Upėvardis kildinamas nuo augalo pavadinimo *karklas* (taip pat *karkla, karklytė* – „karklų priaugusi vieta").

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Karkluojė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 449 psl.
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
| **Algirdas Žukas** |
| --- |
| Gimė | 1942 m. kovo 11 d.Remeikiuose, Anykščių rajonas |
| Mirė | 2020 m. vasario 8 d. (77 metai) |
| Sutuoktinis (-ė) | Emilija |
| Vaikai | Audrius |
|  |
| Veikla | Lietuvos agronomas, Utenos rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Lietuvos demokratinė darbo partijaLietuvos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | Lietuvos žemės ūkio akademija |

**Algirdas Žukas** (g. 1942 m. kovo 11 d. Remeikiuose, Anykščių rajonas) – Lietuvos agronomas, Utenos rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1951–1962 m. mokėsi Skiemonių vidurinėje mokykloje, 1968 m. neakivaizdžiai baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, mokslinis agronomas.

1962–1970 m. Utenos raj. Klovinių kolūkio vyriausiasis agronomas, 1970–1991 m. Biliakiemio kolūkio pirmininkas, 1991–1992 m. Biliakiemio žemės ūkio įmonės administracijos vadovas, 1992–1995 m. žemės ūkio bendrovės „Biliakiemis" valdybos pirmininkas.

1995–1997 m. Utenos apskrities viršininko administracijos valdytojo pavaduotojas. 1998–2000 m. UAB Draudimo kompanija „Lindra" Utenos filialo direktorius. 2000–2013 m. Utenos seniūnijos seniūnas.

1990–1995 m. Utenos rajono tarybos deputatas, 1995 m. 1997–2000 m. 2003 m. 2007 m. 2011 m. ir 2013–2019 m. Utenos rajono savivaldybės tarybos narys.

Pirmasis rajone pradėjo kurti bendruomenių centrus, į didžiausius pastatus sukeldamas svarbiausias kaimo įstaigas. Mokyklų pastatuose įsikūrė bibliotekos, kultūros namuose, kurie stovėdavo pustuščiai – pradinės mokyklos, vaikų darželiai ir kt. Knygų apie Utenos seniūnijos istoriją „Visiškai atvirai" (sudarytoja Genovaitė Šnurova) iniciatorius.

Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Utenos rajono skyriaus narys.

Utenos seniūnijos ir Pačkėnų krašto bendruomenės narys. Sutuoktinė Emilija, sūnus Audrius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-03-05 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑
3. ↑  Algirdas ŽUKAS. Anykštėnų biografijų žinynas
| Gackų ežeras |
| --- |
|  |
| Vieta | Elektrėnų sav. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,295 km² |
| Kranto linijos ilgis | 2,84 km |
| Įteka | Dubreika, bevardis upelis |
| Išteka | Dubreika |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Gackų ežeras

  |
| **Koordinatės** |  54°41′38.85″ š. pl. 24°40′10.3″ r. ilg.﻿ / ﻿54.6941250°š. pl. 24.669528°r. ilg.﻿ / 54.6941250; 24.669528Koordinatės: 54°41′38.85″ š. pl. 24°40′10.3″ r. ilg.﻿ / ﻿54.6941250°š. pl. 24.669528°r. ilg.﻿ / 54.6941250; 24.669528 |

**Gackų ežeras** – ežeras Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Pastrėvio, į rytus nuo kelio  **221**  Vievis–Aukštadvaris . Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,78 km, plotis – iki 0,63 km. Altitudė 96,9 m. Krantai vietomis žemi, pelkėti, vietomis aukštoki ir sausi. Rytinė ir pietinė pakrantės apaugę miškeliais. Ežeras priklauso Nemuno mažųjų intakų baseinui, pro jį iš rytų į vakarus prateka Strėvos dešinysis intakas Dubreika.

Į rytus įsikūrę Pakalnių ir Bradatiškių kaimai. Pietinėje pakrantėje yra paplūdimys.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gackų ežeras
Koordinatės: 54°44′8″ š. pl. 24°53′39″ r. ilg.﻿ / ﻿54.73556°š. pl. 24.89417°r. ilg.﻿ / 54.73556; 24.89417

| Dekis |
| --- |
|  |
| Vieta | Elektrėnų sav. Lietuva |
| Plotas | 0,213 km² |
| Kranto linijos ilgis | 2,04 km |
| Didžiausias gylis | 8 m |
| Įteka | Bražuolė, bevardis upelis |
| Išteka | Bražuolė |

**Dekis** – ežeras Lietuvoje, Elektrėnų savivaldybėje, 6 km į pietryčius nuo Vievio. Ežeras ovalios formos: ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,64 km, plotis iki 0,47 km. Altitudė 112 m. Giliausia vieta siekia 8 m. Krantai žemi, pelkėti, tik šiaurinis sausas. Iš rytų ir pietų prieina Vievio miškas. Ežeru iš pietų į šiaurės vakarus prateka Neries intakas Bražuolė.

Spėjama, kad ežerėvardžio pirminė lytis – *\*Degis* (šis būtų susijęs su „degiu, degimu, išdegusia vieta").

Dekio ežeras apie 1865-1872 m.
Prie Dekio šiaurinio kranto įsikūręs Vilūniškių kaimas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 84
2. ↑  *Dekis*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 405
*Šis straipsnis apie revoliucionierių. Apie imtynininką skaitykite straipsnyje Karl Pojello.*

| **Karolis Požėla** |
| --- |
|  |
| Karolis Požėla. TSRS pašto ženklas |
| Gimė | 1896 m. vasario 29 d.Bardiškiai, Pakruojo valsčius |
| Mirė | 1926 m. gruodžio 27 d. (30 metų)Kaunas |
| Palaidotas (-a) | Aukštųjų Šančių karių kapinėse |
| Sutuoktinis (-ė) | Eugenija Tautkaitė |
| Vaikai | Juras Požela |
|  |
| Veikla | revoliucionierius, žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Tartu universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Karolis Požėla |

**Karolis Požėla** (1896 m. vasario 29 d. Bardiškiuose, Pakruojo valsčius – 1926 m. gruodžio 27 d. Kaune) – revoliucionierius, vienas iš Lietuvos komunistų partijos įkūrėjų, vienas iš „Keturių komunarų".

Požėlų sodyba Bardiškiuose
„Keturi komunarai" Grūto parke

Biografija
----------

Gimė valstiečių šeimoje. 1906–1915 m. mokėsi Mintaujos gimnazijoje. 1915–1917 m. Tartu universitete studijavo mediciną. 1916 m. tapo Rusijos socialdemokratų darbininkų partijos (bolševikų) nariu, 1916–1917 m. dirbo bolševikų pogrindinėje spaustuvėje.

1918 m. kovo mėn. grįžo į Lietuvą, Diržių ir Bardiškių kaimuose įkūrė komunistų kuopelę, dirbo propagandinį darbą. Dalyvavo LKP(b) pirmajame suvažiavime, buvo išrinktas LKP(b) Šiaulių rajono komiteto nariu. Vienas Raudonosios armijos Žemaičių pulko ir 1919 m. sausio 8 d. sukilimo Šiauliuose organizatorių.

1919 m. galutinai žlugus Litbelui persikėlė į Raseinius, 1919 m. birželio mėn. – 1920 m. balandžio mėn. Raseiniuose dirbo laikraščio „Tiesa" redaktoriumi. 1920 m. balandžio mėn. Kaune įkūrė pogrindinę spaustuvę „Spartakas". Su kitais 1921 m. įkūrė legalią knygų leidyklą „Šviesa", kuri veikė iki 1923 m. 1920–1926 m. su kitais pogrindyje redagavo laikraščius „Kareivių tiesa", „Darbininkų gyvenimas". 1926 m. redagavo LKP savaitraštį „Darbininkų atstovas", dirbo žurnalo „Vilnis" redakcijoje.  Pasirašinėjo slapyvardžiais *Adolfas*, *M. Petrauskas*, *K. Šiaulietis* ir kt.

Nuo 1921 m. LKP(b) CK narys, nuo 1923 m. pirmininkas. Penktojo Kominterno kongreso delegatas. 1921–1926 m. šešis kartus kalintas Lietuvoje, Latvijoje ir Lenkijoje.

Po 1926 m. gruodžio 16 d. perversmo kartu su Juozu Greifenbergeriu, Kaziu Giedriu ir Rapolu Čarnu uždarytas į Kauno kalėjimą. Apkaltintas komunistinio perversmo organizavimu, karo tribunolo nuteistas mirti ir 1926 m. gruodžio 26 d. sušaudytas Kauno VI forte.

Sūnus Juras Požela (1925–2014) – fizikas, akademikas, mokslo ir politikos veikėjas.

Atminimo įamžinimas
-------------------

Sovietmečiu Karolio Požėlos vardu buvo pavadinta spaustuvė Kaune, gatvės miestuose, kolūkiai. 1965 m. Bardiškiuose buvo atidarytas memorialinis muziejus. 1971 m. Pakruojyje buvo atidengtas paminklas.

| Partijos politinės pareigos |
| --- |
| Prieš tai:**Vincas Mickevičius-Kapsukas** | **LKP CK pirmasis sekretorius**1920 - 1926 | Po to:**Antanas Sniečkus** |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 397 psl.
| **Kazimieras Aloyzas Matulaitis** |
| --- |
| Gimė | 1894 m. spalio 19 d.Bitikai, Sasnavos valsčius, Marijampolės apskritis |
| Mirė | 1976 m. lapkričio 17 d. (82 metai)Londonas |
|  |
| Veikla | kunigas, marijonas, žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Fribūro universitetas |

**Kazimieras Aloyzas Matulaitis** (1894 m. spalio 19 d. Bitikai, Sasnavos valsčius, Marijampolės apskritis – 1976 m. lapkričio 17 d. Londonas) – Lietuvos kunigas, marijonas, žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

Baigė Seinų kunigų seminariją. 1920-1923 m. Fribūro universitete (Šveicarija) studijavo filosofiją, istoriją ir pedagogiką, filosofijos daktaras.

1941-1946 m. Londono Šv. Kazimiero parapijos kunigas.

Spaudoje pradėjo bendradarbiauti 1912 m. 1924 m. ir 1926-1927 m. Čikagoje dienraščio Draugas vyriausias redaktorius, 1927-1931 m. – administratorius, 1932-1933 m. Marijampolėje – žurnalo „Šaltinis" redaktorius.  1947 m. Čikagoje įsteigė Lietuviškos knygos klubą.

Bibliografija
-------------

* *Londono lietuviai*, monografija 1939 m.
* *Arkiv. Jurgio Matulaičio užrašai*, 1953 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 316 psl.
| **Kazimieras Pūras** |
| --- |
| Gimė | 1926 m. kovo 28 d.Kiemėnai, Saločių valsčius |
| Mirė | 2023 m. vasario 6 d. (96 metai)Vilnius |
| Palaidotas (-a) | Antakalnio kapinėse |
| Sutuoktinis (-ė) | Eugenija |
| Vaikai | Dainius Pūras |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius, vertėjas |
|  |
| Alma mater | 1953 m. Vilniaus universitetas |

**Kazimieras Pūras** (1926 m. kovo 28 d. Kiemėnuose, Saločių valsčiuje – 2023 m. vasario 6 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, vertėjas.

Biografija
----------

Baigęs Pasvalio gimnaziją, 1948–1953 m. Vilniaus universitete studijavo anglų kalbą ir literatūrą.

1953–1992 m. Lietuvos radijo ir televizijos reporteris, redaktorius, scenaristas, leidinio „Radijo laikraštis" redaktorius, 1960–1968 m. vadovavo televizijos informacijos bei meninių laidų redakcijoms. 1968–1988 m. kūrybinio susivienijimo „Lietuvos telefilmas" scenarijų redkolegijos vyriausias redaktorius. Sukūrė originalių radijo ir televizijos žurnalistikos bei dramaturgijos darbų – radijo pjesę „Laimingoji sala" (past. 1963 m.), 1966–1969 m. – scenarijus „Literatūrinių herojų klubo" ekranizacijoms, portretinėms apybraižoms apie S. Nėrį, V. Mykolaitį-Putiną, A. Miškinį, dokumentiniams filmams „Labas rytas", „Kai žemė degė", „Vilnius" (su K. Musnicku) ir kt. Rašė radijo ir televizijos bei dramaturgijos klausimais. Išspausdino eilėraščių, apsakymų, apybraižų.

Žurnalistikos disciplinas dėstė Vilniaus universitete. Nuo 1990 m. leidiniuose „Respublika", „Literatūra ir menas", „Pozicija", „Vakarinės naujienos", „7 meno dienos", „Apžvalga", „Lithuanian Weekly", „Lietuvos aidas" paskelbė publikacijų politinio, visuomeninio, kultūrinio gyvenimo klausimais.

Iš anglų kalbos išvertė grožinės literatūros, mokslo populiarinimo knygų.

Nuo 1957 m. buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos ir Lietuvos kinematografininkų sąjungos narys.

Bibliografija
-------------

* *Saulėlydžių kloniuos: Eilėraščiai ir vertimai*, 1996 m.
* *Paribio žemės varpai*, dokumentinė apybraiža, 1997 m.
* *Kazimieras Pūras: bibliografija: 1946–2001*: 75-osioms gimimo metinėms / Pasvalio Mariaus Katiliškio viešoji biblioteka; Vilniaus pasvaliečių bendrija; parengė B. Lapinskaitė. – Vilnius: Pasvalys, 2002.
* *Kur žiojėja smegduobėlės*: Eilėraščiai vaikams, 2001 m.
* *Kiemėnai*: Kaimo istorinė apybraiža, 2004, 2010 m.
* *Gyvenimas kitiems*: Mokytojai Eugenijai Pūrienei atminti, 2008 m.
* *Dienų palydos*: eilėraščiai, 2011 m.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Į Anapilį išėjo žinomas žurnalistas, poetas, scenaristas Kazimieras Pūras. 15min.lt. 2023-02-06. Nuoroda tikrinta 2023-02-06.
2. ↑  Domas Šniukas. Kazimieras Pūras. Visuotinė lietuvių enciklopedija. 2018-09-24. Nuoroda tikrinta 2023-02-06.
3. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 407 psl.
| **Kazimieras Strazdas** |
| --- |
| Gimė | 1864 m. spalio 6 d.Strazdai, Utenos valsčius |
| Mirė | 1943 m. rugsėjo 23 d. (78 metai)Kaunas |
|  |
| Veikla | liaudies švietėjas, knygnešys, spaustuvininkas |

**Kazimieras Strazdas** (1864 m. spalio 6 d. Strazduose, Utenos valsčius – 1943 m. rugsėjo 23 d. Kaune) – Lietuvos liaudies švietėjas, knygnešys, spaustuvininkas.

Biografija
----------

Savamokslis. 1876–1881 m. daraktoriavo. 1883–1901 m. vargonininkavo ir su kunigu S. Gimžausku platino uždraustą lietuvišką spaudą Vilniaus krašte. 1901 m. persikėlė į Vilnių, 1913 m. su sūnumi J. Strazdu ir A. Vėgėle įsteigė „K. Strazdo ir A. Vėgelės spaustuvę", spausdino lietuviškas knygas ir periodinius leidinius. Leido ir redagavo leidinius „Medicina ir gamta", „Teatras", „Žemdirbys".

1922 m. pasirašęs „Vilniaus garsas" atsakomuoju redaktoriumi, buvo lenkų valdžios kalintas Lukiškėse. Slapčia išvykęs į Kauną, dirbo „Švyturio" bei „Spindulio spaustuvėse". Bendradarbiavo leidiniuose „Vilniaus žinios", „Vilniaus garsas", „Lietuvos aidas" ir kt.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 475 psl.
| Mainia |
| --- |
| Vieta | Alytaus raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,182 km² |
| Kranto linijos ilgis | 2,28 km |
| Kilmė | ledyninis |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Mainia

  |
| **Koordinatės** |  54°22′35″ š. pl. 24°17′53″ r. ilg.﻿ / ﻿54.37639°š. pl. 24.29806°r. ilg.﻿ / 54.37639; 24.29806Koordinatės: 54°22′35″ š. pl. 24°17′53″ r. ilg.﻿ / ﻿54.37639°š. pl. 24.29806°r. ilg.﻿ / 54.37639; 24.29806 |

**Mainia** – ežeras pietų Lietuvoje, Alytaus rajone, apie 3 km į šiaurės vakarus nuo Daugų. Ežeras netaisyklingos formos, per vidurį susmauktas. Ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius yra 0,66 km, plotis iki 0,5 km. Altitudė 153,1 m. Būdingi statūs, sausi, tvirti krantai, iš pietvakarių supa Daugų miškas. Pietinėje pakrantėje plyti ~ 7 ha dydžio Baronapievio pelkė. Ežeras nenutekantis, priklauso Abistos upės baseinui.

Greta Mainios ežero įsikūrę Slavinčiškių ir Daugų kaimai. Rytine pakrante eina kelias  **1124**  Daugai–Rodžia .

Ežerėvardis *Máinia*, matyt, archajiškas ir siejamas su latv. *maiņa* („pelkė"), air. *mōin* („pelkė, liūnas, durpynas"), taip pat galimai su Vokietijos vandenvardžiu *Main*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  maps.lt duomenys
2. ↑  *Mainia*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 676
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 201
| **Gintaras Tomkus** |
| --- |
| Gimė | 1960 m. lapkričio 16 d. (63 metai)Klaipėda |
| Sutuoktinis (-ė) | Sonata |
| Vaikai | Gabija (g. 1993 m.), Tautvydas (g. 1996 m.) |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Gintaras Tomkus** (g. 1960 m. lapkričio 16 d. Klaipėdoje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

1966–1978 m. mokėsi Klaipėdos K. Donelaičio vidurinėje mokykloje, 1978–1979 m. – Vilniaus 31-ojoje technikos mokykloje. Dvejus metus Vilniaus universitete studijavo žurnalistiką, tarnavo TSRS kariuomenėje, dirbo Klaipėdos kraštotyros muziejuje. 2000 m. baigė Vilniaus universiteto Komunikacijos fakultetą.

1985–1988 m. dienraščio „Tarybinė Klaipėda" atsakingojo sekretoriaus pavaduotojas, 1988–1990 m. laikraščio „Mažoji Lietuva" redaktorius. Nuo 1990 m. dienraščio „Vakarų ekspresas" bei „Naujasis Vakarų ekspresas" vyriausiasis redaktorius, UAB „Mažoji Lietuva" prezidentas,  vėliau UAB „Brolių Tomkų leidyba" direktorius. Klaipėdos „Rotary" klubo narys.

Šeima
-----

Brolis Vitas Tomkus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 523 psl.
| **Gintautas Petras Judickas** |
| --- |
|  |
| Vilniaus geležinkelio stotis, 1995 m. |
| Gimė | 1944 m. rugpjūčio 7 d.Anglininkai, Prienų valsčius |
| Mirė | 2005 m. vasario 8 d. (60 metų)Vilnius, Lietuva |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Gintautas Petras Judickas** (1944 m. rugpjūčio 7 d. Anglininkuose, Prienų valsčius – 2005 m. vasario 8 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

Baigęs Aukštadvario žemės ūkio technikumą ir gavęs agronomo diplomą, studijavo žurnalistiką Vilniaus universitete. 1977 m. baigė Vilniaus aukštąją partinę mokyklą.

Žurnalistinę veiklą pradėjo 1970 m. Varėnos rajono laikraščio „Raudonoji vėliava" redakcijoje. 1977–1981 m. dirbo Šakių rajono laikraščio „Draugas" redaktorius, 1981–1991 m. – laikraščių ir žurnalų susivienijimo „Periodika" direktoriaus pavaduotojas ir vyriausias redaktorius. 1991–1993 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos leidyklos „Žurnalistika" direktorius, nuo 1993 m. – įmonės „Lietuvos geležinkeliai" Informacijos ir leidybos centro viršininkas.

Nuo 1987 m. rūpinosi knygų leidyba: tremtinių poezijos knygos „Benamiai" (išl. 1989 m.) vyr. redaktorius. Organizavo žurnalo „Nemunas" knygų serijos, „Žurnalisto bibliotekos", almanachų „Baltija", „Varpai", „Atodangos", tremtinių atsiminimų serijos „Amžino įšalo žemėje" leidybą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 193 psl.
| **Gražvydas Juozas Lazauskas** |
| --- |
| Gimė | 1914 m. sausio 19 d.Pašeimeniai, Bartninkų valsčius |
| Mirė | 2003 m. balandžio 3 d. (89 metai)Adisonas, Ilinojaus valstija |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Gražvydas Juozas Lazauskas** (1914 m. sausio 19 d. Pašeimeniai, Bartninkų valsčius – 2003 m. balandžio 3 d. Adisonas, Ilinojaus valstija) – Lietuvos spaudos darbuotojas.

Biografija
----------

1935 m. baigė Kauno aukštesniąją technikos mokyklą. 1942 m. įgijo inžinieriaus specialybę. 1935–1944 m. dirbo fabrikuose „Drobė" ir „Liteksas". 1945 m. pasitraukė į Vokietiją, 1946–1948 m. dėstė Viurcburgo stovyklos Suaugusiųjų švietimo institute, 1948 m. Šveinfurto stovyklos mechaninių dirbtuvių vedėjas. Redagavo Vokietijoje leidžiamus leidinius 1946 m. – „Inžinieriaus kelias", 1946–1948 m. „Technikos pasaulis".

1949 m. apsigyveno JAV, dirbo kilimų projektuotoju Čikagos bendrovėje „Olson Rug". 1953–1964 m. ir 1967–1969 m. žurnalo „Sėja" redaktorius. Nuo 1976 m. redagavo savaitraštį „Sandara" (Čikaga), žurnalo „Technikos žodis" vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas.

Priklausė valstiečių liaudininkų partijai. Amerikos lietuvių tautinės sandaros generalinis sekretorius, Tarybos atstovas, pirmininkas, prezidentas, Tėvynės mylėtojų draugijos, Susivienijimo lietuvių Amerikoje narys.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 267 psl.
2. ↑  *Gražvydas Juozas Lazauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 636 psl.
*Šis straipsnis apie Lietuvos upę. Apie ežerą Pagėgių savivaldybėje skaitykite straipsnyje Gėgė (ežeras).*

| Gėgė |
| --- |
| Gėgė nuo tilto kelyje  4230  Pagėgiai–Plaušvariai Gėgė nuo tilto kelyje  **4230**  Pagėgiai–Plaušvariai  |
| **Ilgis** | 24,9 km |
| **Nuolydis** | 12 cm/km |
| **Baseino plotas** | 445,4 km² |
| **Vidutinis debitas** | 4,67 m³/s |
| **Ištakos** | Velnežeris |
| **Žiotys** | Rusnė (upė) |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Gėgė |

**Gėgė** – upė Pagėgių savivaldybės teritorijoje, Nemuno deltoje, Nemuno šakos Rusnės deš. intakas.

Gėgė išteka iš Velnežerio ežero, esančio 2 km į pietus nuo Pagėgių, ir teka ta pačia kryptimi, kaip ir Rusnė, į šiaurės vakarus; atstumas tarp upių nuo 1 iki 3 km. Gėgė teka pro Nausėdžius, Vičius, Kucius, Šilgalius ir ties Berštininkais pasuka į vakarus, teka pro Plaškius ir ties Pageldynais įteka į Rusnę, 38 km nuo Nemuno žiočių. Upės vaga labai vingiuota ir tik tarp Šilgalių ir Plaškių reguliuota. Per didelius potvynius Gėgę užlieja Rusnės vanduo.

Patvinusi Gėgė (į Nemuno pusę)
Visas Gėgės plotas – 110,5 ha, vagos plotis 6–15 m, prie žiočių – 50 m, gylis 1,2-1,8 m, vidutinis nuolydis 0,12 m/km, srovės greitis 0,1 m/s, vidutinis nuolydis 19 cm/km.

Gėgės baseinas yra labai kanalizuotas; jame daug salpinių ežerėlių. Tarp jų net 19 didesnių kaip 0,5 ha. Didžiausi Velnežeris (Pagėgių ež. 33 ha) ir Kurmežeris (8 ha).

Gėgė mėgiama žvejų mėgėjų. Ji turtinga lydekų, ešerių, raudžių, kuojų, plakių ir kt. žuvų.

Intakai:

* kairysis – Užlenkė (nuo žiočių 20,2 km)
* dešinysis – Kamona (8,9), Vilka (14,9), G-4 (17,5).

Pavadinimo kilmė
----------------

Upėvardžio kilmė neaiški. Vienas iš siūlymų nuo žodžio *gėgė* („gegutė"), kitas – nuo *gegis* („miškas, gojus").

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Gėgė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 483 psl.
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
Senovės romėnų hipodromas dabartinėje Turkijoje
Rašės hipodromas, Utenos r.
**Hipodromas** (gr. ἱππόδρομος) – kompleksas įrenginių, skirtas žirgų sporto varžyboms, bandymams ir treniruotėms rengti. Hipodrome būna įrengti du arba trys 1600–2400 m ilgio, elipsės formos bėgimo takai, tribūnos žiūrovams, prie jų – aikštelė žirgams išvesti ir balnoti, teisėjų pakyla. Šalia hipodromų įrengiami uždari treniruočių maniežai, arklidės, veterinarijos priežiūros įstaigos. Hipodromuose dirbantis personalas treniruoja arklius, vertina jų darbingumą, rengia lenktynes.

Lietuva
-------

Lietuvoje hipodromų funkcijas iš dalies atlieka žirgynai. 

Vienas žinomesnių hipodromų yra Dusetų hipodromas Zarasų rajone, Dusetose. Čia rengiamos Sartų lenktynės. Kiti hipodromai: Lazdijų hipodromas, Raseinių hipodromas, Utenos hipodromas, Vazgaikiemio hipodromas (Prienų r.), Vilniaus žirgyno hipodromas, Ukmergės hipodromas, Raudondvario hipodromas (Kauno r.), Margavos hipodromas (Kauno r.), Niūronių hipodromas (Anykščių r.).

Nebeveikiantys hipodromai: Butrimonių hipodromas (Alytaus r.), Tauragės hipodromas, Šeduvos hipodromas (Radviliškio r.), Krakių hipodromas (Kėdainių r.).

Istorija
--------

Pirmieji hipodromai minimi Homero Iliadoje. Seniausias žinomas hipodromas buvo įrengtas Olimpijoje, kur nuo 680 m. pr. m. e. Olimpinių žaidynių metu vyko keturkinkių dviračių vežimų lenktynės. Žymiausias ir didžiausias Antikos laikų hipodromas buvo pastatytas Konstantinopolyje valdant Romos imperatoriui Konstantinui I. Jame vyko žirgų ir vadeliotojų varžybos, tilpo 80000 žiūrovų, hipodromą puošė daugybė meno kūrinių.

Senovinis lietuviškas jodyklos, vietos kur išjodinėjami jauni žirgai, pavadinimas buvo grįžulas. Pagal jį pavadintas žvaigždynas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Hipodromas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 577-578 psl.
2. ↑  Libertas Klimka (2009). Apie lietuviškąjį žvaigždžių vardyną. Acta humanitarica universitatis Saulensis. T. 8 (2009). 18−27.
ISSN 1822-7309



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Hipodromas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Hitachi, Ltd.  
株式会社日立製作所|  |
| Forma | Akcinė bendrovė |
| Įkurta | 1910 m. |
| Centrinė būstinė | Čijoda, Tokijas, Japonija |
| Produkcija | elektrinės, pramonės įranga, automobilių įranga, informacinės sistemos, elektronika, finansinės paslaugos, statybų įranga |
| Pajamos | $112,40 mlrd. USD (2011 m.) |
| Darbuotojų | 372 000 (2011 m.) |
| Tinklalapis | Hitachi |

**Hitachi, Ltd.** (jap. 株式会社日立製作所 = *Kabushiki-gaisha Hitachi Seisakusho*) − Japonijos tarptautinis konglomeratas. Vienas didžiausių Japonijos ir pasaulio elektrotechnikos, elektronikos, jėgainių, statybinių mechanizmų gamintojas, taip pat užsiima kompiuterių ir automobilių komponentų, informacinių technologijų kūrimu ir gamyba. 

„Hitachi, Ltd." būstinė Tokijuje

Istorija
--------

„Hitachi" kompanija įkurta 1910 m. kaip elektros prietaisų taisykla Hitachi Works. Kiek vėliau kompanija pradėjo ir elektros prietaisų gamybą. Nuo 1920 m. kompanijos centrinė būstinė veikia Tokijuje. Kompanija 1924 m. pagamino pirmąjį Japonijoje elektrovežį, o 1932 m. − šaldytuvą. 1974 m. kompanija pagamino pirmąją kompiuterių seriją, 1984 m. pradėjo masinę kompiuterių atminties gamybą. 2000 m. kompanija sukūrė pirmąją pasaulyje DVD formato vaizdo kamerą. „Hitachi" veiklą vysto Amerikoje, Europoje, Azijoje ir Australijoje. Kompanijos padaliniai gamina variklius, lokomotyvus, kompiuterių kietuosius diskus, oro kondicionierius, ekskavatorius, kranus, vėjo generatorius, teikia finansines paslaugas, logistikos, nuosavybės valdymo, išteklių perkėlimo paslaugas Šiuo metu Hitachi, Ltd. kompanija yra diversifikuota į 11 stambių padalinių, kuriems pavaldžios apie 1100 įmonių visame pasaulyje.

Veikla Lietuvoje
----------------

2011 m. liepos 14 d. Lietuvos Koncesijos konkurso komisija dėl Strateginio investuotojo į Visagino atominę elektrinę strateginiu investuotoju atrinko Hitachi Ltd. kartu su Hitachi-GE Nuclear Energy Ltd. „Hitachi" pasiūlymo dalį sudaro pažangiojo verdančio vandens reaktoriaus (ABWR) technologijos tiekimas naujajai elektrinei. 2011 m. gruodžio 23 d. Lietuva ir Hitachi Ltd. pasirašė susitarimą dėl esminių Visagino AE Koncesijos sutarties sąlygų, kuris apibrėžia pagrindinius planuojamos pasirašyti sutarties principus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Hitachi Ltd.*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 591 psl.
2. ↑   Lietuvos pasirinktas strateginis investuotojas į naują AE – „Hitachi"

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Hitachi, Ltd.** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Humbolto srovė** arba **Peru srovė** – šaltoji jūrų srovė Ramiajame vandenyne. Driekiasi palei vakarinį Pietų Amerikos krantą, nuo pietų Čilės iki pusiaujo. Srovės greitis 0,9 km/h, debitas 15-20 mln. m³/s. Būdinga temperatūra 15-20 °C. Srovė užsibaigia ties 4° p.pl. susilieja su Pietų Pasatų srove.

Ši srovė daro milžinišką įtaką Pietų Amerikos vakarų klimatui: pakrantėje vyrauja labai sausas klimatas, plyti dykumos (jų tarpe sausiausia pasaulyje Atakamos dykuma), prie jūros dažnai formuojasi tirštas rūkas.

Dėl didelio deguonies kiekio srovės vandenyje, joje veisiasi gausybė žuvies, dėl to Čilė su Peru sugauna apie 18-20 % pasaulio žuvies produkcijos.

El Ninjo reiškinio metu Humbolto srovė susilpnėja ir visiškai sustoja.

Srovė pavadinta vokiečių mokslininko Aleksandro fon Humbolto garbei.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Peru srovė, Humboldto srovė (Humbolto srovė))*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 692 psl.
Ibn Batuta

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ibn Batuta** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

**Ibn Batuta** (arab. أبو عبد الله محمد ابن عبد الله اللواتي الطنجي بن بطوطة‎, angl. *Abu Abdullah Muhammad Ibn Abdullah Al Lawati Al Tanji Ibn Battuta* 1304 m. Vasario 24 Tanžeras – 1368 m. ar 1369 m.) – Viduramžių Maroko berberų keliautojas. Keliavo 29 metus, buvo apkeliavęs beveik visą islamo pasaulį.

Gimė išsilavinusioje šeimoje. 1335 m. iškeliavo į Meką. Ši kelionė truko 16 mėnesių, bet Maroko jis nematė dar 24 metus. 1354 m. grįžus iš kelionės po vakarų Afriką, sultonui pasiūlius, jo kelionės pradėtos užrašinėti. Mažai kas žinoma apie Ibn Batutos gyvenimą po knygos baigimo 1355 m.

Knyga
-----

Kelionės buvo aprašytos knygoje vadinamoje arab. تحفة النظار في غرائب الأمصار وعجائب الأسفار, angl. *A Gift to Those Who Contemplate the Wonders of Cities and the Marvels of Travelling* arba tiesiog *"Kelionė"*. Knyga yra vienintelis šaltinis apie Ibn Batutos keliones. Joje aprašomos kelionės po šiaurės ir vakarų Afriką, rytų ir pietų Europą, artimuosius rytus, centrinę Aziją, Kiniją, Indiją ir pietryčių Aziją. Bendras ilgis – ~120 700 km, smarkiai pranoksta Marko Polo kelią.

Nėra nuorodų, leidžiančių manyti, kad Ibn Batuta būtų užsirašinėjęs keliaudamas, tad 29 metus trukusias keliones turėjo atpasakoti iš atminties, remtis kitais šaltiniais. Damasko, Mekos, Medinos, daugelio Palestinos vietų aprašymai aiškiai nukopijuoti iš kitų šaltinių.

Vakarų orientalistai netiki, kad Ibn Batuta aplankė visas aprašytas vietas, teigia, kad Ibn Batuta rėmėsi kitų keliautojų pasakojimais. Mažai tikėtina, kad Ibn Batuta keliavo Volga aukštyn pas Bulgarus, abejojama dėl jo kelionių į Saną, iš Balcho į Bistamą, aplink Anatoliją ir į Kiniją. Nors vietomis istorijos atrodo išgalvotos, knyga pateikia vertingų daugelio vietovių XIV a aprašymų.

Daugelį amžių knyga buvo mažai žinoma net islamo pasaulyje. XIX a pradžioje rastos ir į vokiečių ir anglų kalbas išverstos teksto santraukos. 1830 m. prancūzų pajėgos Alžyre rado pilnesnius manuskriptus. Jie buvo parvežti į Paryžių, Prancūzijos nacionalinę biblioteką ir išstudijuoti mokslininkų. 1853 m. pradėta leisti keturių tomų knygų serija sudaryta iš arabiško teksto, išsamių komentarų ir prancūziško vertimo. Šis tekstas dabar išverstas į daugelį kalbų, Ibn Batuta išgarsėjo.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kęstutis Švedas. Ibn Battuta (Ibn Baṭṭūṭah, Ibn Batuta), tikr. Abū ‘Abd Allāh Muḥammad Ibn ‘Abd Allāh Al‑Lawātī Aṭ‑Ṭanjī Ibn Baṭṭūṭah*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 716 psl.
| **Ignas Šlapelis** |
| --- |
| Gimė | 1881 m. sausio 3 d.Bugailiškiai, Šimonių valsčius |
| Mirė | 1955 m. birželio 3 d. (74 metai)Čikaga |
| Sutuoktinis (-ė) | Laura Karūžaitė-Šlapelienė |
|  |
| Veikla | dailėtyrininkas, meno istorikas, dailininkas |
|  |
| Alma mater | Krokuvos dailės akademija |

**Ignas Šlapelis** (1881 m. sausio 31 d. Bugailiškiai, Šimonių valsčius – 1955 m. birželio 3 d. Čikaga) – Lietuvos dailėtyrininkas, meno istorikas, dailininkas.

Biografija
----------

Mokėsi Liepojos gimnazijoje, 1899–1904 m. Žemaičių kunigų seminarijoje Kaune. 1904–1905 m. Krokuvoje, Paryžiuje, 1907 m. Florencijoje ir 1908 m. Romoje studijavo meną.

1910 m. iš studijų Vakarų Europoje grįžo į Lietuvą, bet netrukus buvo mobilizuotas Rusijos imperijos kariuomenėn, tarnavo Sevastopolyje, Kryme. Grįžęs į Lietuvą dalyvavo Lietuvių dailės parodose. 1914 m. kaip atsargos karininkas mobilizuotas ir išsiųstas į frontą, sužeistas. Grįžęs nuo 1921 m. mokytojavo Kauno Saulės mokytojų seminarijoje ir Aukštesniuosiuose piešimo kursuose. Nuo 1922 m. Kauno meno mokyklos mokytojas, čia dėstė meno istoriją, kultūros istoriją ir meno filosofiją. 1929–1940 m. Kauno meno mokyklos direktorius.

1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1948 m. apsigyveno Čikagoje.

Studijuodamas Krokuvos dailės akademijoje, priklausė „Rūtos" draugijai. 1926 m. buvo Lietuvos dailės draugijos meno turtų globėjas. Iš viso nutapė daugiau nei 200 paveikslų. Nuo 1925 m. dalyvaudavo lietuvių dailės parodose. Nuo 1935 m. Lietuvos dailininkų draugijos narys.

Bendradarbiavo leidiniuose „Aušrinė", „Švietimo darbas", „Lietuva", „Lietuvaitė", „Lietuva ir lietuviai", „Logos", „Židinys", „Iliustruotoji Lietuva", „Bangos", „Literatūros naujienos", „Muzikos menas", „Pradai ir žygiai", „XX amžius" ir kt. 

Išvertė M. Montesori „Mokslinės pedagogikos metodas, pritaikytas vaikų aklėjimui „vaiko namuose"" (1927 m.). Paruošė „Dvylika M. K. Čiurlionio paveikslų – Zodijako ženklai" (1927 m.), kartu su P. Galaune – „M. K. Čiurlionio kūrinių katalogą" (1927 m.).

Bibliografija
-------------

* *Meno istorijos matmenys*, 1930 m.
* *Rymo Katalikų Bažnyčios meno istorija*, 1935 m.
* *Apie Lietuvos meną*, 1935 m.
* *Juozas Pautienius*, 1955 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ignas Šlapelis. Kupiškio rajono savivaldybės viešoji biblioteka[neveikianti nuoroda]
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 398 ir kt. psl.
Ikonostasas Ugličiaus katedroje
**Ikonostasas** (gr. εiκών 'atvaizdas' + gr. στάση 'stovėjimo vieta') – medinė, dekoruota ikonomis cerkvės pertvara, skirianti altorių nuo likusios cerkvės erdvės. Ikonostaso pirmtakas – ankstyvosios krikščionybės bažnyčiose įrengtos akmens pertvaros. Jos X–XI a. Bizantijoje imtos pradėtos puošti ikonomis, karnizais, gausiai dekoruotos. Pagal Bizaniškąjį pavyzdį, XIV–XV a. ikonostasai ėmė plisti ir Rusijos stačiatikių cerkvėse. Rusiškajame ikonostase buvo treji vartai, vedantys į altorių: karališkieji (centriniai) ir diakonų (kairieji ir dešinieji). Karališkieji vartai atidaromi tik pamaldų metu. Pro šiuo vartus gali eiti tik dvasininkai apeigų metu.

Ikonostasus puošė 3-5 eilės ikonų, išdėstytų pagal ikonografinį kanoną. XVII a. cerkvėse kartais buvo įrengiamos dar dvi ikonų eilės. Ikonostasą užbaigia kryžius arba Jėzaus Kristaus nukryžiavimo ikona.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Ikonostasas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 759 psl.