recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Livija Majoresku–Dimšienė**, rumun. *Livia Maiorescu–Dymsza* (1863 m. kovo 28 d. Jasuose – 1946 m. rugpjūčio 26 d. Kimpulunge, Ardžešo apskrityje) – Rumunijos vertėja, Lietuvos dvarininkė.

Biografija
----------

Gimė žinomo Rumunijos literato, vėliau tapusio šalies Ministru pirmininku, Titu Maiorescu šeimoje. Pirminį išsilavinimą Livija įgijo šeimoje. Matyt ne be tėvo įtakos, domėjosi muzika ir literatūra – skambino pianinu ir sporadiškai dalyvavo Bukarešto literatų susivienijimo „Junimia" veikloje, į rumunų kalbą vertė užsienio autorių kūrinius. Vertimus, pasirašytus *L* arba *LM* inicialais, spausdino literatūros žurnale „Convorbiri literare" (liet. *Literatūriniai pokalbiai*). Jos vertimų kalbą kritikai vertino kaip sklandžią, bet turėjo priekaištų netobulai sakinių konstrukcijai. Labiausiai pavyko Mite Kremnitz (slp. *George Allan*) kūrinio „Menininko charakteris" vertimas, išspausdintas 1880 m. Buvo išleisti jos versti Elisabeth of Wied (slp. *Carmen Sylva*) kūriniai: „Novele ir eskizai" (1895 m. ir 1902 m. leidimai), taip pat romanas „Beldžiasi į duris" (1887 m.). Be to, L.Majoresku išvertė ir Marko Tveno novelių rinkinį (pasirodė Bukarešte 1902 m.).

Gyvendama Berlyno pensionate susipažino ir apsivedė su geležinkelio inžinieriumi Eugenijumi Dimša (lenk. *Eugeniusz Dymša*, 1853–1918 m.). Sutuoktinis buvo kilęs iš Lietuvos bajorų, jauna šeima pervažiavo gyventi į Ilzenbergo dvarą Rokiškio krašte. Gimė dukterys Janina Klara (1894–1991 m.), Livija (1899–1970 m.) ir Eugenija (1902–1905 m.). Kai 1918 m. mirė vyras, Livija Majoresku–Dimšienė turėjo perimti dvaro valdymą į savo rankas (faktiškai nuo 1920 m.). Raudonajai armijai užėmus Lietuvą ir šalį įjungus į TSRS sudėtį, valdos buvo nacionalizuotos. 

Po klajonių Livija Majoresku–Dimšienė 1941 m. vėl atsidūrė Rumunijoje, kur, pasibaigus Antrajam pasauliniam karui, mirė. Palaidota Bukarešto garsiosiose Bellu kapinėse, šalia savo tėvo. Vyriausioji duktė Janina Klara 1924 m. Klaipėdoje ištekėjo už Kurtuvėnų dvarininko St.E.Pš.Pliaterio-Zyberko, pokaryje kartu su seserimi Livija apsigyveno Lenkijoje.

Atminimo įamžinimas
-------------------

Rumunijos ambasadoriaus Lietuvoje Dano Adriano Balanesku (rumun. *Dan Adrian Balanescu*) iniciatyva nuspręsta Rokiškyje surengti koncertų ciklą, skirtą L.Majoresku–Dimšienei prisiminti. Pirmoji 2014 m. rudenį koncertavo žinoma rumunų pianistė Alexandra Dariescu.

Šaltiniai
---------

* Livia Maiorescu-Dymsza[neveikianti nuoroda]
* Era o bogăție de idei  Archyvuota kopija 2018-03-15 iš Wayback Machine projekto.
* Bajorai Dimšos ir Majoresku
* Liwia Maiorescu
* Rokiškis taps kultūros tiltu tarp Lietuvos ir Rumunijos
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| KK198 |
| --- |
| **Jurbarkas-Skaudvilė** |
|  |
|  |
|  |
| Valstybės | Lietuva Lietuva |
| Ilgis | 41,03 km |
| Pradžia | Jurbarkas |
| Pabaiga | Skaudvilė |
| Apskritys | Tauragės |
| Miestai | Jurbarkas, Skaudvilė |
|  |
| Krašto kelias 198 Skaudvilėje |

**KK198** – krašto kelias, jungiantis Jurbarką ir Skaudvilę. Kelio ilgis – 41,03 kilometro. Šiame krašto kelyje „juodųjų dėmių" nėra.

Kelias netoli Jurbarko, prie Dainių

Maršrutas
---------

Kelias prasideda Jurbarke, Eržvilko gatvėje. Eina Jurbarko ir Tauragės rajonuose. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Jurbarkai, Žindaičiai, Vilniškiai, Eržvilkas, Varlaukis, Lybiškiai, Petkaičiai. Baigiasi Skaudvilėje, sankryžoje su Tauragės gatve. Rauktiškių kaime kelias kerta Antvardės upę, už 2 km į šiaurę – Mituvą, Vilniškių kaime kerta Vidaują, vakarų Eržvilke – Šaltuoną, Varlaukyje – Šešuvį ir Upyną, Petkaičiuose – Trišiūkštę. Lybiškiuose kelią kerta geležinkelis Tauragė – Radviliškis.

v • a • r **Lietuvos Respublikos krašto keliai** 

101 - 102 - 103 - 104 - 105 - 106 - 107 - 108 - 109 - 110 - 111 - 112 - 113 - 114 - 115 - 116 - 117 - 118 - 119 - 120 - 121 - 122 - 123 - 124 - 125 - 126 - 127 - 128 - 129 - 130 - 131 - 132 - 133 - 134 - 135 - 136 - 137 - 138 - 139 - 140 -141 - 142 - 143 - 144 - 145 - 146 - 147 - 148 - 149 - 150 - 151 - 152 - 153- 154 - 155 - 156 - 157 - 158 - 159 - 160 - 161 - 162 - 163 - 164 - 165 - 166 - 167 - 168 - 169 - 170 - 171 - 172 - 173 - 174 - 175 - 176 - 177 - 178 - 179 - 180 - 181 - 182 - 183 - 184 - 185 - 186 - 187 - 188 - 189 - 190 - 191 - 192 - 193 - 194 -195 - 196 - 197 - 198 - 199 -
200 - 201 - 202 - 203 - 204 - 205 - 206 - 207 - 208 - 209 - 210 - 211 - 212 - 213 - 214 - 215 - 216 - 217 - 218 - 219 - 220 - 221 - 222 - 223 - 224 - 225 - 226 - 227 - 228 - 229 - 230 - 231 - 232
Antanas Deksnys  
(apie 1941-1942 m. JAV)
**Antanas Deksnys** (1867 m. lapkričio 25 d. Butėniškyje (dab. Rokiškio raj.) – 1949 m. birželio 28 d. East St. Louis (JAV)) – katalikų kunigas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Augo religingoje šeimoje, brolis Juozapas taip pat tapo kunigu. Antanas Deksnys, baigęs Vilniaus kunigų seminariją, 1894–1900 m. tarnavo vikaru Vilniaus katedroje. 1900 m. paskirtas Hruzdovo Oborek (prie Lydos) bažnyčios klebonu, o 1902 m. – laikinuoju Semeliškių Šv. Lauryno bažnyčios administratoriumi. 1902–1909 m. buvo Pivašiūnų Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčios klebonu. Turėjo gražų balsą, kartais pasikviesdavo kaimynystėje gyvenusį Kiprą Petrauską, tada bažnyčioje parapijiečiai girdėdavo dviejų tenorų atliekamas giesmes. 1906 m. buvo Trakų apskrities rinkiku – specialios komisijos, renkančios deputatą į Pirmąją Rusijos dūmą, nariu. 1907 m. vienai stačiatikių šeimai slapta suteikė religinius patarnavimus, vėliau šis įvykis iškilo į viešumą. Vengdamas bausmės, iš Austrijos-Vengrijos uosto Triesto 1909 m. emigravo į Ameriką. 

Jungtinėse Amerikos Valstijose aktyviai įsijungė į tautiečių religinį gyvenimą: Uticoje (Niujorko valstija) įkūrė lietuvių parapiją, Kewanee miestelyje taip pat suorganizavo lietuvių parapiją ir pastatė bažnyčią. 1918–1925 m. klebonavo Grand Rapids mieste (Mičigano valstija), kur pastatė bažnyčią ir praplėtė parapijinę mokyklą. Priėmė JAV pilietybę. 

1934 m. grižo į Lietuvą. Paskirtas Želvos Šv. Ignaco Lojolos bažnyčios klebonu, 1937 m. perkeltas klebonauti į Pivašiūnų bažnyčią. Kai 1940 m. Raudonajai armijai užėmė Lietuvą, kaip JAV pilietis privalėjo išvykti iš šalies. Išplaukė į Ameriką, Čikagoje apsigyveno pas sūnėną kunigą Antaną Deksnį (1906–1999). Vėliau kartu su giminaičiu kunigu persikėlė į East St. Louis miestą, kur ir mirė. Palaidotas Lietuvių Šv. Kazimiero kapinėse Čikagoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rokiškio rajono įžymių datų kalendorius 2012 Archyvuota kopija 2014-11-29 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Rinkimai į Pirmąją Rusijos Dūmą: litwina, nie litwomana // Voruta, 2010-01-10 Archyvuota kopija 2018-04-15 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Paimta iš knygos: Bronius Kviklys „Lietuvos bažnyčios" 6d.
4. ↑  Rinkimai į Pirmąją Rusijos Dūmą: litwina, nie litwomana (Voruta, 2010-01-10) Archyvuota kopija 2018-04-15 iš Wayback Machine projekto.
5. ↑  Paimta iš knygos: Bronius Kviklys „Lietuvos bažnyčios" 6d.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Kaimo gyvenvietė** (rus. *Сельское поселение*) – vienas iš Rusijos municipalinių darinių, jungiantis bendroje kaimiškojoje teritorijoje esančias vieną ar kelias gyvenamąsias vietoves: gyvenvietes, kaimus, kišlakus, aūlus ir kt.

Statusas
--------

Kaimo gyvenvietės statusas numatytas 2003 m. įstatyme „Apie Rusijos Federacijos vietinės savivaldos bendruosius principus" ir įvestas vykdant 2008 m. municipalinę reformą. Į kaimo gyvenvietę gali įeiti tik viena kaimo gyvenamoji vietovė su 1000 gyventojų; tankiai apgyvendintose teritorijose – su 3000 gyventojų, arba kelios gyvenamosios vietovės su mažiau kaip 1000 gyventojų; tankiai apgyvendintose teritorijose – su mažiau kaip 3000 gyventojų.

Kaimo gyvenvietė turi savo administracinį centrą, kuris parenkamas atsižvelgiant į vietos tradicijas ir susiklosčiusią socialinę infrastruktūrą. Be to, administracinis centras turi būti nutolęs ne daugiau, negu gali būti pasiekiamas pėsčiomis (su grįžimu atgal) per vieną darbo dieną. Kaimo gyvenvietės statusą suteikia Rusijos Federacijos subjektai.

Kaimo gyvenvietė įeina į municipalinio rajono sudėtį.

Kaimo gyvenvietės gyventojai vietos savivaldą įgyvendina tiesiogiai ar per renkamus vietinės valdžios organus.

2010 m. sausio 1 d. Rusijos Federacijoje buvo 19 591 kaimo gyvenvietės statusą turintis municipalinis darinys.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| KK191 |
| --- |
| **Paliūniškis-Vabalninkas** |
|  |
|  |
|  |
| Valstybės | Lietuva Lietuva |
| Ilgis | 33,21 km |
| Pradžia | Paliūniškis |
| Pabaiga | Vabalninkas |
| Apskritys | Panevėžio |
| Miestai | Vabalninkas |
|  |
| Krašto kelias 191 Biržų rajono pakraštyje, ties įvažiavimu į Žaliąją girią |

**KK191** – krašto kelias, jungiantis Paliūniškį ir Vabalninką. Kelio ilgis – 33,21 kilometro. Šiame krašto kelyje „juodųjų dėmių" nėra.

Maršrutas
---------

Kelias prasideda Paliūniškyje, kai atsišakoja nuo  **122**  Daugpilis–Kupiškis–Panevėžys . Eina Panevėžio ir Biržų rajonuose. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Likpetriai, Stumbriškis, Putauskai, Zaprutiškiai. Baigiasi Vabalninke, sankryžoje su  **124**  Kupiškis–Vabalninkas–Biržai . Šiauriau Paliūniškyje kelias kerta Lėvens upę, prie Stumbriškio – Pyvesą.

v • a • r **Lietuvos Respublikos krašto keliai** 

101 - 102 - 103 - 104 - 105 - 106 - 107 - 108 - 109 - 110 - 111 - 112 - 113 - 114 - 115 - 116 - 117 - 118 - 119 - 120 - 121 - 122 - 123 - 124 - 125 - 126 - 127 - 128 - 129 - 130 - 131 - 132 - 133 - 134 - 135 - 136 - 137 - 138 - 139 - 140 -141 - 142 - 143 - 144 - 145 - 146 - 147 - 148 - 149 - 150 - 151 - 152 - 153- 154 - 155 - 156 - 157 - 158 - 159 - 160 - 161 - 162 - 163 - 164 - 165 - 166 - 167 - 168 - 169 - 170 - 171 - 172 - 173 - 174 - 175 - 176 - 177 - 178 - 179 - 180 - 181 - 182 - 183 - 184 - 185 - 186 - 187 - 188 - 189 - 190 - 191 - 192 - 193 - 194 -195 - 196 - 197 - 198 - 199 -
200 - 201 - 202 - 203 - 204 - 205 - 206 - 207 - 208 - 209 - 210 - 211 - 212 - 213 - 214 - 215 - 216 - 217 - 218 - 219 - 220 - 221 - 222 - 223 - 224 - 225 - 226 - 227 - 228 - 229 - 230 - 231 - 232
| **Antanas Dilys** |
| --- |
| Gimė | 1923 m. kovo 19 d.Švenčionėliai |
| Mirė | 2019 m. sausio 11 d. (95 metai)Vilnius |
| Palaidotas (-a) | Bernardinų kapinėse |
|  |
| Veikla | kunigas |

**Antanas Dilys** (1923 m. kovo 19 d. Švenčionėliuose – 2019 m. sausio 11 d. Vilniuje) – kunigas.

Biografija
----------

Gimė 1923 m. Švenčionėliuose, tėvas buvo lietuvis, dirbęs Švenčionėlių Šv. Edvardo bažnyčioje, motina dirbo mokytoja lenkų mokykloje. Baigęs mokyklą įstojo į Vilniaus Šv. Juozapo kunigų seminariją. 1946 m. birželį įšventintas į kunigus. 1949 m. lapkričio 26 d. sulaikytus sovietų saugumo, pusę metų praleido kalėjime Vilniuje. Nuteistas 25 metams lagerio už žmonių skatinimą neiti į kolūkius ir pagalbą partizanams. Ištremtas į Karagandą, dirbo lentpjūvėje. Po Stalino mirties bausmė sumažinta iki 10 metų ir ištremtas į Vorkutą, kur dirbo statybose. 1956 m. rugpjūčio 23 d. grįžo į Vilnių, kur dirbo įvairiose Vilniaus parapijose, ilgiausiai 15 metų dirbo Vilniaus Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčioje. 1990–2000 m. dirbo Riešės Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčioje. Nuo 2008 m. buvo Vilniaus Šventosios Dvasios bažnyčios parapijos rezidentas.

Nuorodos
--------

* Interviu (lenk.)
* Biografija (lenk.) Archyvuota kopija 2014-08-09 iš Wayback Machine projekto.

Literatūra
----------

* Hanna Smuga, Tysiąc mszy w barakach, "Gazeta Polska" nr 36(789) z 3 września 2008, s. 16-17.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Riešės seniūnija Archyvuota kopija 2014-08-08 iš Wayback Machine projekto.
| **Antanas Brundza** |
| --- |
| Gimė | 1838 m. birželio 17 d.Talkiškės netoli Paežerių |
| Mirė | 1892 m. (~54 metai)Kronštatas netoli Sankt Peterburgo |
|  |
| Veikla | Lietuvos kunigas, knygnešių organizatorius. |

**Antanas Brundza** (1838 m. birželio 17 d. Talkiškės netoli Paežerių – 1892 m. Kronštatas netoli Sankt Peterburgo) – Lietuvos kunigas, knygnešių organizatorius.

Biografija
----------

Mokėsi Marijampolės apskrities mokykloje. 1862 m. baigė Seinų kunigų seminariją. Varniuose vyskupas Motiejus Valančius įšventino kunigu, paskyrė Berznyko Švč. M. Marijos Dangun Ėmimo bažnyčios vikaru. Po kiek laiko perkeltas į Adamonis, o vėliau į Keturvalakius. Rėmė 1863 m. sukilėlius, dėl to 1864 m. pr. pabėgo į Prūsiją, gyveno Tilžėje. 1867 m. paskirtas Ropkojų filijos (prie Pagėgių) filialistu. Čia gyveno ir dalis M. Valančiaus sutelktos pirmosios knygnešių draugijos narių. Nuo 1867 m. su pagalbininkais rūpinosi M. Valančiaus rankraščių gabenimu į Mažąją Lietuvą ir išspausdintų knygų platinimu bei persiuntimu į Kauno guberniją. 1870 m. Vokietijos žandarų suimtas ir perduotas Rusijos Policijai. Jį, kaip ir 1863 m. sukilėlius, kvotė Vilniaus politinių bylų tardymo komisija. 1871 m. ištremtas į Mezenę (Archangelsko gubernija), 1877 m. – į Temnikovą (Tambovo gubernija). 1882 m. paleistas be teisės grįžti į Lenkijos karalystę ir Šiaurės vakarų kraštą; gyveno Kronštate. Jo pavardė įrašyta Knygnešių sienelėje Kaune.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Merkys. *Antanas Brundza*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 530 psl.

Nuorodos
--------

* Knygnešys Antanas Brundza
| Maikuru |
| --- |
| **Ilgis** | 610 km |
| **Vidutinis debitas** | 115 m³/s |
| **Ištakos** | Gvianos plokščiakalnis |
| **Žiotys** | Didysis Monte Alegrės ežeras/Amazonė |
| **Šalys** | Brazilijos vėliava Brazilija |

**Maikuru** (port. *Rio Maicuru*) – upė šiaurinėje Brazilijoje, Paros valstijoje; kairysis Amazonės intakas. Prasideda Monte Alegrės savivaldybės šiaurėje, Rytų Paru indėnų teritorijoje. Teka į pietus. Žemupyje meandruoja, keliomis protakomis įteka į Didįjį Monte Alegrės ežerą, kuris, savo ruožtu, jungiasi su Amazone.

Didžiausias intakas – Ipišuna Grandė.

Maikuru priskiriama prie tamsiavandenių Amazonijos upių. Prie upės įsteigtas Maikuru biologinis rezervatas. Žemupyje įsikūrusios Kausu, San Diogo, Kurasu gyvenvietės.

Šaltiniai
---------

1. ↑  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.
2. ↑  Amazon Basin: Station: Arapari, UNH/GRDC
**Antanas Bistrickas** (1900 m. sausio 24 d. Kauliniai, Radviliškio valsčius – 1971 m. balandžio 4 d. Kaunas) – Lietuvos statybos inžinierius, architektas.

Biografija
----------

1932 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą, 1936–1938 m. stažavo Vienos aukštojoje technikos mokykloje.

1933–1950 m. Vytauto Didžiojo universiteto (nuo 1946 m. Kauno universitetas) dėstytojas, nuo 1939 m. docentas. 1944–1946 m. Statybos fakulteto dekanas, 1945–1947 m. Statybinių konstrukcijų katedros vedėjas, 1947–1948 m. prorektorius. Nuo 1950 m. dėstė Kauno politechnikos institute.

Iš naujo apskaičiavo Vilniaus Žaliojo tilto laikomąją galią. Projektavo įvairius pastatus, dažniausiai jų statybines konstrukcijas, kai kurių ir architektūrinę dalį, vykdė jų statybos techninę priežiūrą, vadovavo statyboms. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

Svarbesni pastatai
------------------

* „Pavasarininkų" namai ir Kauno Šv. Antano Paduviečio bažnyčia, Kaunas
* Saleziečių kolegijos rūmai, Vytėnai, dab. Jurbarko rajono savivaldybė
* Griškabūdžio bažnyčios varpinė
* Veiverių bažnyčios bokštas ir priestatas, dab. Prienų rajono savivaldybė

Bibliografija
-------------

* Medinių konstrukcijų elementai, 1954 m.
* Medinės konstrukcijos. 1958 m.
* Pastatų konstrukcijos, su kt. d. 1 1962 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algimantas Nakas. *Antanas Bistrickas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 247 psl.
2. ↑   Archyvuota kopija 2017-10-16 iš Wayback Machine projekto. Bistrickas Antanas
Romėnų moneta, kurios reverse pavaizduoti ietis *hasta*, kvestoriaus kėdė ir fiskas
**Fiskas** (lot. *fiscus* 'pintinė, kapšas') – Romos imperatoriaus iždas. Viešasis iždas vadinosi *aerariumas*.

Romos respublikos laikais valstybės iždas buvo vieningas ir jis vadinosi *aerariumas*. Formuojantis imperatoriaus valdžiai provincijos buvo padalintos tarp Senato, kaip senosios respublikos atstovo, ir imperatoriaus. Kartu buvo padalintos ir viešosios pajamos bei išlaidos. Senato iždas išlaikė pavadinimą *aerariumas*, o imperatoriaus iždas ėmė vadinti *fiskas*. Žodžiu lot. *fiscus* buvo vadinama vytelių pintinė, kurioje romėnai laikydavo ir nešiodavo dideles sumas pinigų. Asmeninės imperatoriaus lėšos buvo nesusijusios su fisku.

Fisko pajamos buvo:

* mokesčiai, kuriuos surinkdavo iš imperinių Romos provincijų,
* niekieno dvarų pajamos,
* konfiskuotas turtas (pvz. dėl savo padaryto nusikaltimo nusižudžiusių asmenų turtas, pinigų klastotojų turtas ir kt).
* numatyta rastų lobių dalis,

ir kt.
Fisko išlaidos buvo:

* išlaidos armijai ir laivynui, kariniams reikmenims
* valdininkų algos
* užmokestis už grūdus Romai
* išlaidos pašto sistemai
* išlaidos viešiesiems statiniams išlaikyti.

Fisko kaip imperatoriaus iždo egzistavimas rodo, kad ankstyvojoje Romos imperijoje egzistavo valdžių pasiskirstymas tarp imperatoriaus dvaro ir Senato. Vėliau imperatorius ėmė įgauti vis didesnę valdžią imperijoje, kartu didėjo ir fisko dydis. Galų gale fiskas ėmė reikšti visos valstybės iždą (kaip kad tai reiškė *aerariumas* respublikos laikais). Kada fiskas susiliejo su aerariumu nėra žinoma, bet Adriano laikais jie dar buvo skirtingi. Susiliejus abiem iždams žodžiai *fiskas* ir *aerariumas* ėmė reikšti tą patį – imperatoriaus iždą, kuris buvo vienintelis valstybės iždas. Kol šie iždai buvo atskiri, jiems galiojo skirtingos teisės dalys – aerariumui *jus populi*, o fiskui – *jus fisci*.

Pirmaisiais metais fiskui vadovavo racionalis, kuris pradžioje būdavo atleistinis, nes Augustas pageidavo, kad šias pareigas vykdytų tarnas, nesusijęs su tradicinės visuomenės klasių reikalavimais. Vėlesniais metais korupcija ir prasta atleistinių reputacija privertė rinktis patikimesnius fisko administratorius. Nuo Adriano laikų (117–138) visi racionaliai būdavo parenkami iš ekvitų, ir ši tvarka išsilaikė iki Diokleciano laikų.
  
Vėliau fiską tvarkė valdininkai, vadinti prokuratoriais, advokatais, patronais ir prefektais. Imperatorius Nerva įsteigė *fisko pretoriaus* (lot. *praetor fiscalis*) pareigybę, šis pretorius administravo teisę, susijusią su fisku. Asmeninį imperatoriaus turtą (patrimoniumą) tvarkydavo *cezario prokuratorius* (lot. *procurator Caesaris*).

Nuorodos
--------

1. 1 2  Fiscus Archyvuota kopija 2010-12-03 iš Wayback Machine projekto. In: Seyffert O. (1894) Dictionary of Classical Antiquities

* Fiscus In: Smith W. (1870) Dictionary of Greek and Roman Antiquities
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Zambijos vėliava
Šiaurės Rodezijos vėliava 1923–1964 metais
**Zambijos vėliava** buvo įteisinta 1964 metų spalio 24 dieną, šaliai atgavus nepriklausomybę iš Didžiosios Britanijos. Dabartinei Zambijai būnant Britanijos kolonija (Šiaurės Rodezija), kaip ir daugelis kitų kolonijų, jos vėliavą sudarė tradicinis, tuo metų kolonijose patvirtintas formatas – mėlynos (dar raudonos bei žydros) spalvos fonas su kairės pusės viršutiniame kampe esančia Didžiosios britanojos vėliava.

Zambijos vėliavos pagrindas yra žalios spalvos fonas, simbolizuojantis gamtą bei žemės ūkį, su dešiniajame šone esančiais simboliais: viršutiniame dešiniajame – oranžinės spalvos erelis, simbolizuojantis tautos kilimą, problemų sprendimą; bei apatinėje dešiniojoje pusėje esančios vertikalios spalvos: raudona, juoda, oranžinė. Raudona simbolizuoja kovą už laisvę; juoda – Zambijos žmones, oranžinė – šalies gamtinius resursus, daugiausia varį.

1996 metais buvo atliktos tam tikros nedidelės vėliavos modifikacijos.

**Afrikos valstybių vėliavos**

|  |
| --- |
| Alžyras · Angola · Beninas · Bisau Gvinėja · Botsvana · Burkina Fasas · Burundis · CAR · Čadas · Dramblio Kaulo Krantas · Džibutis · Egiptas · Eritrėja · Etiopija · Gabonas · Gambija · Gana · Gvinėja · Kamerūnas · Kenija · Komorai · Kongas · Kongo DR · Lesotas · Liberija · Libija · Madagaskaras · Malavis · Malis · Marokas · Mauricijus · Mauritanija · Mozambikas · Namibija · Nigerija · Nigeris · Pietų Afrika · Pusiaujo Gvinėja · Pietų Sudanas · Ruanda · San Tomė ir Prinsipė · Seišeliai · Senegalas · Siera Leonė · Somalis · Sudanas · Svazilandas · Tanzanija · Togas · Tunisas · Uganda · Vakarų Sachara · Zambija · Zimbabvė · Žaliasis Kyšulys
Britų Teritorijos Indijos vandenyne · Majotas · Reunjonas · Šv. Elena |
| **Valstybių atributika:** Valstybinių vėliavų galerija · Herbai |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Eritrocitų nusėdimo greitis**, arba **ENG** – eritrocitų nusėdimo ant mėgintuvėlio dugno savybė, galinti parodyti ligą. Sveiko žmogaus ENG yra 4-10 mm (naujagimių – 2 mm) per valandą. Eritrocitų nusėdimas priklauso ir nuo pačių eritrocitų, ir nuo plazmos savybių (dažniausiai uždegimo ir kitų ligų metu ENG padidėja).
Eritrocitai nusėda per keletą fazių. Pirmoji - svarbiausia - eritrocitų agregacija. Jos metu eritrocitai sulimpa į krūveles. Tam turi įtakos teigiamai įkrauti stambiamolekuliniai baltymai. Antroji fazė - sedimentacija. Jos metu įveikę kraujo plazmos pasipriešinimo srovę eritrocitai nugrimzta į mėgintuvėlio dugną. Trečiosio fazės metu vyksa ląstelių sulipimas. Normaliomis sąlygomis albuminai (neigiamai įkrauti baltymai) stabdo eritrocitų nusėdimą. Tai vadinama suspendijos stabilizavimu.

ENG pagreitėja esant anemijai, o sulėtėja dėl policitemijos. Įšvirkštus į kraują hipertoninio tirpalo, eritrocitai netenka vandens, raukšlėjasi, jų tankis didėja ir nusėdimas greitėja. Esant, kraujotakos nepakankamumui, eritrocitai absorbuoja vandenį, ir jų ENG lėtėja. ENG greitėjimas susijęs ir su fibrinogeno koncentracijos kraujyje padidėjimu, nes eritrocitai jį absorbuoja, dėl to mažėja jų paviršiaus krūvis. Taip būna sergant uždegimu, infekcinėmis ligomis. Cholesterolis eritrocitų nusėdimą greitina, o lecitinas – lėtina. Fiziologiškai ENG padidėja sunkiai fiziškai dirbant ir antroje nėštumo pusėje.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Antanas Dailidė** (1888 m. gruodžio 19 d. Barandų kaime, Sintautų valsčius, Šakių apskritis – 1949 m. kovo 31 d. Kudirkos Naumiestyje) – Romos katalikų kunigas, kanauninkas, publicistas.

Biografija
----------

1904 m. baigė Marijampolės gimnaziją, o 1909 m. – Seinų kunigų seminariją. Studijavo Šveicarijoje: Fribūro universitete įgijo teologijos licenziato laipsnį. 1911 m. gegužės 7 d. įšventintas kunigu. Grajevo, vėliau Virbalio bažnyčios vikaras. 1921-1926 m. lietuvių kalbos mokytojas ir kapelionas Marijampolės valstybinėje gimnazijoje, 1922-1926 m. – šios gimnazijos vicedirektorius. Nuo 1926 m. buvo Vilkaviškio kapitulos kanauninkas, Vilkaviškio kunigų seminarijos vicerektorius, o nuo 1944 m. – Kudirkos Naumiesčio Šv. Kryžiaus Atradimo bažnyčios klebonas.

Nuo 1907 m. *A. Jonučio* ir *A. Lakūnėlio* slapyvardžiu bendradarbiavo „Šaltinyje", „Ateityje", „Draugystėje", „Viltyje". Tolimas poeto Prano Vaičaičio giminaitis.
**Johannas Benediktas Balduinas Slevogtas (Zlefogtas)** (vok. *Johann Benedikt Balduin Slevogt*; 1847 m. rugpjūčio 17 d. Kelmėje, Kauno gubernija, Rusijos imperija – 1910 m. gruodžio 19 d. Batoje (latv. *Bāta*, vok. *Bathen* – išnykęs dvaras prie Vainiaudos), Kuršo gubernija, Rusijos imperija) – liuteronų dvasininkas ir lepidopterologas.

Biografija
----------

Vaikystę praleido Liepojoje, kurioje tėvas dirbo laivų projektuotoju. Baigęs miesto Nikolajaus gimnaziją, 1868–70 m. dirbo namų mokytoju Verpenos dvare. Studijavo teologiją Dorpato universitete, kurį 
1875 m. baigė kandidato laipsniu. 

Vienerius metus stažavosi Sankt Peterburgo evangelikų konsistorijoje pas pastorių Fehrmanną. Vėliau praktikavosi pas pastorių Jiurgenseną Charkove, kartu dirbdamas religijos pradmenų mokytoju vietinėje parapijinėje mokykloje. 1877–1878 m. mokytojavo Skaistkalnėje, po to Semgalėje (prie Jelgavos) tarnavo adjunktu pas pastorių Konradi. 1880 m. buvo paskirtas Codės (prie Bauskės) bažnyčios pastoriumi, šioje vietovėje sielovados veiklą vystė dvejus metus. Galiausiai su šeima apsigyveno Batoje, kur aptarnavo mažytę evangelikų parapiją. Kartu su žmona užaugino keturis sūnus (vienintelė duktė mirė kūdikystėje).

Dar vaikystėje domėjosi drugiais, buvo surinkęs jų kolekciją. Moksliškai vabzdžius pradėjo tyrinėti nuo 1894 m. Savo tyrimų rezultatus skelbė „Societas Entomologica", „Insektenbörse", „Horae Societatis Entomologicae Rossicae", „Zeitschrift f. wiss. Insektenbiologie" ir kt. žurnaluose. Apie Baltijos kraštų – Estijos, Latvijos, Rytprūsių ir Lietuvos – makrodrugius išspausdino du stambius darbus (tai buvo ir vieni pirmųjų lietuviškų drugių tyrimai). Neturėdamas po ranka mokslinės literatūros ir biologinio išsilavinimo, savo darbuose neišvengė klaidų, už ką buvo kritikuojamas. Tai nesutrukdė jam įstoti į *Rusijos entomologų draugiją* Sankt Peterburge ir tapti *Entomologų ratelio* Karaliaučiuje nariu korespondentu.

Bibliografija
-------------

* Die Großschmetterlinge Kurlands mit Berücksichtigung Kownos, Livlands und Estlands. – Mitau: 1902
* Die Großfalter (Macrolepidoptera) Kurlands, Livlands, Estlands u. Ostpreußens mit besonderer Berücksichtigung ihrer Biologie u. Verbreitung. – Riga: Häcker, 1910

Šaltiniai
---------

* Slevogt, Johann Benedikt Balduin // Baltisches Biographisches Lexikon digital[neveikianti nuoroda]
* Neues vom Tage. (Nekrologas) // Deutsche Entomologische National-Bibliothek Nr. 4. / Berlin, den 15. Februar 1911, S. 31-32
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Eritrocitozė** – eritrocitų padaugėjimas kraujo tūrio vienete. Dažniausiai kartu padaugėja ir hemaglobino. Normaliai vyrai turi 4,5-5,5 mln/ml eritrocitų ir 140-160 g/l hemoglobino, moterys – 3,5-4,5 mln/ml eritorcitų ir 120-140 g/l hemoglobino. Skiriamos dvi eritorcitozės formos:

* **Absoliuti eritrocitozė** – eritrocitų ir hemoglobino pagausėjimas kraujo tūrio vienete. Ji atsiranda sustiprėjus eritropoezijai kai sutrinka neurohumoralinė eritropoezės reguliacija, padidėjus simpatinės nervų sistems tonusui, taip pat esant skydliaukės, hipofizės, antinksčių hiperfunkcijai.

Dažniausiai ši eritrocitozė atsiranda dėl kvėpavimo ir kraujotakos nepakankamumo, hemoglobino funkcijos sutrikimo ir kt. Absoliuti eritrocitozė gali būti ir įgimta, kai būna hemoglobino molekulės globino defektai. Esant absoliučiai eritrocitozei padaugėja cirkuliuojančio kraujo (policiteminė hipervolemija), padidėja kraujo klampumas, sulėtėja kraujotaka, pakyla arterinis kraujospūdis, pasunkėja širdies darbas ir kt.

* **Santykinė eritrocitozė** – kraujo plazmos kiekio sumažėjimas dėl organizmo skysčių pusiausvyros sutrikimo (vėmimo, viduriavimo, nudegimų). Jos metu bendras eritrocitų kiekis nepakinta.
| **Antanas Briedelis** |
| --- |
| Gimė | 1913 m. gruodžio 30 d.Vaišvilaičiai, Naujamiesčio valsčius |
| Mirė | 2005 m. kovo 11 d. (91 metai) |
|  |
| Veikla | Lietuvos inžinierius mechanikas durpininkas, technologijos mokslų daktaras. |

**Antanas Briedelis** (1913 m. gruodžio 30 d. Vaišvilaičiai, Naujamiesčio valsčius – 2005 m. kovo 11 d.) – Lietuvos inžinierius mechanikas durpininkas, technologijos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1943 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1962 m. technikos mokslų kandidatas.

1946–1961 m. Durpių pramonės valdybos prie LTSR Ministrų Tarybos vyr. inžinierius, valdybos viršininko pavaduotojas. 1961–1992 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytojas, 1963–1989 m. – Kompleksinio durpių panaudojimo probleminės laboratorijos mokslinis vadovas, 1965–1989 m. Durpininkystės katedros vedėjas, 1966–1977 m. Mechanikos fakulteto dekanas; nuo 1976 m. profesorius.

Mokslinė veikla
---------------

Svarbiausi darbai apie durpynus, durpių gavybą, durpių mašinas, durpių gaminius. 6 išradimų iš grunto mechaninių savybių tyrimo ir durpių hidrolizės autorius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Antanas Briedelis (1913)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 481 psl.
| Ulan Majorato valsčiuslenk. *Gmina Ulan-Majorat* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Lenkijos vėliava Lenkija |
| **Vaivadija** | Liublino vaivadija Liublino vaivadija |
| **Apskritis** | Palenkės Radzynio apskritis |
| **Administracinis centras** | Ulan Majoratas |
|  |
| **Gyventojų** (2004) | 6 102 |
| **Plotas** | 107,77 km² |
| **Tankumas** (2004) | 57 žm./km² |
|  |
| **Pašto kodas** | PL 21-307 |

**Ulan Majorato valsčius** (lenk. *Gmina Ulan-Majorat*) – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Palenkės Radzynio apskrityje. Centras – Ulan Majoratas. Ribojasi su Lukuvo, Borkų, Konkolevnicos, Palenkės Radzino ir Vojceškuvo valsčiais.

Paviršiaus struktūra
--------------------

Pagal 2002 m. duomenis valsčiaus plotas yra 107,77 km², iš kurių:

* ariama žemė: 83 %
* miškai: 10 %
* vandens telkiniai ir pastatai: 7 %

Valsčius sudaro 11,17 % apskrities teritorijos.

Gyventojai
----------

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

| Aprašymas | Bendrai | Moterys | Vyrai |
| --- | --- | --- | --- |
| Gyventojai | **6 102** | 100 % | 2 977 | 48,8 % | 3 125 | 51,2 % |
| Gyventojų tankumas(Gyv./km²) | 56,6 | 27,6 | 29 |

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Domaševnica, Gonsorai, Kempkai, Klembuvas, Kolonija Domaševnica, Kolonija Domaševska, Paskudai, Rozvaduvas, Sentkai, Skžiševas, Sobolė, Stanislavuvas, Stokas, Ulan Dužai, Ulan Malai, Ulan Majoratas, Viežchovinai, Zakževas, Zažec Ulanskai ir Žilkai.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑   Archyvuota kopija 2012-02-11 iš Wayback Machine projekto.


|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RPalenkės Radzynio apskrities valsčiai |
| --- |
|  |
| 
Palenkės Radzynis • Palenkės Radzynio valsčius • Borkų valsčius • Čemiernikų valsčius • Konkolevnicos valsčius • Palenkės Komaruvkos valsčius • Ulan Majorato valsčius • Vohino valsčius  |  |

 |
Fiorentinos slėnis (centre). Tolumoje kairėje - Marmolada, dešinėje - Sela
Fiorentinos slėnis iš apačios į viršų. Priekyje dešiniau - Pelmas
**Fiorentinos slėnis** (it. *Val Fiorentina*) yra Dolomitų kalnų slėnis Beluno provincijoje, Italijoje. Slėnio teritorija padalinta tarp Selva di Cadore ir Colle Santa Lucia savivaldybių.

Keliolikos kilometrų ilgio slėniu, kuriuo eina 251 kelias, teka to paties pavadinimo upelis, įtekantis į Cordevole upę šiauriau nuo Alleghe miestelio. Slėnio apačioje pirmoji svarbi gyvenvietė yra Selva. Colle Santa Lucia yra šiek tiek aukščiau nuo upelio ir sunku pasakyti ar priklauso slėniui ar ne, tuo labiau, kad iki administracinių pakeitimų prieš šimtą metų ši gyvenvietė visada laikyta Pietų Tirolio dalimi. Dar aukščiau slėnyje už Pescul miestelio yra svarbiausias turistinis centras Santa Fosca. Slėnis baigiasi Pelmo papėdėje, tačiau per Staulanzos perėją susisiekia su Zoldo slėniu.

Slėnio kraštovaizdyje dominuoja Pelmas (3168 m, rytuose) ir Civeta (3220 m, pietryčiuose), tačiau aiškiai matoma ir vakarinė Marmolados (3342 m) dalis su Marmolados ledynu. Šiaurėje slėnį supa stačios viršūnės (monte Cernera, Spiz del Corvo), kurios užstoja Mondevalio plynaukštę.

Gyventojai kalba ladinų kalba.

Slėnio pavadinimas kilęs nuo vietovardžio *Ferentino*, kuris primena, jog slėnyje būta geležies kasyklų, veikusių iki 1753 m.

Istorija
--------

Priešistoriniais laikais slėnis buvo dengiamas miškų, jokių pievų ir dirbamų laukų čia nebūta. Miškais tekėjo ledynų maitinami upokšniai (Fiorentina, Codalonga, Cordon, Loschiesuoi ir kt.), į kuriuos vasarą užklysdavo medžiotojai. Pirmieji nuolatiniai gyventojai slėnyje atsirado I tūkstantmečio pr. m. e. pabaigoje. Tai buvo neolito ir eneolito piemenys. Prie piemenų ir medžiotojų vėlyvuosiuose viduramžiuose prisidėjo medkirčiai ir gamtinių išteklių (švino ir geležies) ieškotojai. Atvykėliai iš Boite slėnio iš pradžių kūrė sezonines, o vėliau nuolatines gyvenvietes.

Nuo XIII a. prie žemdirbystės, miškininkystės ir ganyklinės gyvulininkystės slėnyje atsirado ir amatai, bei geležies gavyba. Tai paskatino imigraciją ir naujas veiklas - medžio anglies degimą ir juodąją metalurgiją.

Paskutiniaisiais šimtmečiais, nutrūkus kalnakasybai, slėnio ūkis smuko, daug gyventojų išvyko, o liko tik žemės ūkio ir miškininkystės veikla. Nuo XX a. 6-ojo dešimtmečio išaugo turizmo reikšmė.

Taip pat skaitykite
-------------------

Rifugio Città di Fiume

Nuorodos
--------

1. ↑  Slėnio istorija Archyvuota kopija 2009-08-12 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Šiame straipsnyje pateikiama **Zambijos transporto** sistemos apžvalga.

Kadangi šalis neturi priėjimo prie vandens, Zambijoje naudojami tik sausumos ir oro keliai.

Geležinkeliai
-------------

Geležinkelių sistemą šalyje sudaro daugiau negu 2 tūkst. km kelių. Dauguma kelių yra 1 067 mm pločio. Traukiniais galima pasiekti:

* Kongo Demokratinė Respublika Kongo Demokratinę Respubliką
* Tanzanija Tanzaniją
* Malavis Malavį
* Zimbabvė Zimbabvę

Sausumos keliai
---------------

Šalyje iš viso yra 91 440 km sausumos kelių tinklas, iš jų 20 117 km – asfaltuoti. (2017 m.)

Oro uostai
----------

Iš viso šalyje yra 88 oro uostai, iš jų didžiausias – Lusakos, iš ten galima pasiekti 8 kryptis.

Vamzdynai
---------

Šalyje yra nutiesti 771 km ilgio vamzdynai naftai tiekti.

v • a • r **Afrikos šalių transportas** 

Alžyras • Angola • Beninas • Bisau Gvinėja • Botsvana • Burkina Fasas • Burundis • CAR • Čadas • Dramblio Kaulo Krantas • Džibutis • Egiptas • Eritrėja • Etiopija • Gabonas • Gambija • Gana • Gvinėja • Kamerūnas • Kenija • Komorai • Kongas • Kongo DR • Lesotas • Liberija • Libija • Madagaskaras • Malavis • Malis • Marokas • Mauricijus • Mauritanija • Mozambikas • Namibija • Nigerija • Nigeris • Pietų Afrika • Pusiaujo Gvinėja • Ruanda • San Tomė ir Prinsipė • Seišeliai • Senegalas • Siera Leonė • Somalis • Sudanas • Svazilandas • Tanzanija • Togas • Tunisas • Uganda • Vakarų Sachara • Zambija • Zimbabvė • Žaliasis Kyšulys  
  
Britų Teritorijos Indijos vandenyne • Majotas • Reunjonas • Šv. Elena
| **Antanas Endziulaitis** |
| --- |
| Gimė | 1895 m. lapkričio 17 d.Gaisrių k. Antanavo valsčius, Marijampolės apskr. |
| Mirė | 1942 m. gruodžio 10 d. (47 metai)Sverdlovske, dab. Jekaterinburgas |
|  |
| Veikla | teisininkas, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 1926–1929 m. Lietuvių krikščionių demokratų partija |
|  |
| Alma mater | 1924 m. Lietuvos universitetas |

**Antanas Endziulaitis** (1895 m. lapkričio 17 d. Gaisrių k. Antanavo valsčius, Marijampolės apskr. – 1942 m. gruodžio 10 d. Sverdlovske, dab. Jekaterinburgas) – teisininkas, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1918 m. Jaroslavlyje baigė Marijampolės gimnaziją. 1919 m. baigė Kauno karo mokyklą. 1924 m. baigė Lietuvos universiteto Teisės fakultetą.

1915–1918 m. Jaroslavlyje dirbo Lietuvių draugijoje nukentėjusiems dėl karo šelpti. 1918 m. išrinktas Marijampolės miesto tarybos nariu. Nuo 1918 m. gruodžio dirbo Spaudos biure prie Ministrų kabineto, 1919 m. Kauno karo mokyklos vyriausiojo instruktoriaus padėjėjas. Vėliau Ministrų kabineto Spaudos biure vadovavo propagandos skyriui, dirbo Krašto apsaugos ministerijos švietimo skyriuje, ministro adjutantu, Žemės fondo departamento direktoriumi. Buvo Žemės reformos valdybos narys.

1925 m. vasario 4 d. – 1925 m. rugsėjo 25 d. XI Vytauto Petrulio ir iki 1926 m. birželio 15 d. XII Leono Bistro Ministrų kabinetuose – vidaus reikalų ministras. 1926–1927 m. III Seimo narys.

1926–1929 m. Lietuvių krikščionių demokratų partijos centro komiteto narys. Bendradarbiavo spaudoje. Vertėsi advokato praktika. 1941 m. tarybų valdžios ištremtas prie Uralo, o 1942 m. sušaudytas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Banevičius. *111 Lietuvos valstybės 1918–1940 politikos veikėjų: enciklopedinis žinynas.* Vilnius: Knyga, 1991, 56 p. ISBN 5-89942-585-7.
2. ↑  Audrius Abromaitis, Kazimieras Tamašauskas. *Antanas Endziulaitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 507 psl.
| Amsterdam Arena |
| --- |
|  |
| Vieta | Amsterdamas, Nyderlandai |
| Atidarytas | 1996 m. rugpjūčio 14 d. |
| Savininkas | Amsterdamo miestas |
| Paviršius | Žolė |
| Talpa | 52 342 sėdimos vietos |
| Lauko matmenys | 105 x 68 metrai |
| Nuomininkai | AFC Ajax(1996 m. iki šių dienų) |

**Amsterdam Arena** yra stadionas Amsterdame, Nyderlanduose. Tai didžiausias šalies stadionas, pastatytas 1993–1996 m. Naudojamas futbolo, amerikietiškojo futbolo varžyboms, koncertams ir kitiems renginiams. Oficialiai atidarytas 1996 m. rugpjūčio 14 d. Jo talpa – 52 342 žiūrovai futbolo varžybų metu. Stadionas turi penkių žvaigždučių UEFA sertifikatą. Nuo 1996 m. namų rungtynes žaidžia Eredivisie klubas AFC Ajax, taip nuo 1996 iki 2007 m. žaidė amerikietiškojo futbolo klubas *Admirals*. Stadione vyko 2013 m. UEFA Europos lygos finalas.

Stadione vyko kelios Euro 2000 varžybos. Vyko ir tokių atlikėjų kaip Celine Dion, Madonna, Michael Jackson, André Hazes ir The Rolling Stones muzikos renginiai.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Johan Cruyff Arena** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali stadiono svetainė

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • REuro 2000 stadionai |
| --- |
|  |
| Belgija Belgija | 
Jan Breydel stadionas (Briugė) · King Baudouin Stadium (Briuselis) · Stade du Pays de Charleroi (Šarlerua) · Stade Maurice Dufrasne (Lježas) |
|  |
| Nyderlandai Nyderlandai | 
Amsterdam Arena (Amsterdamas) · GelreDome (Arnhemas) · Philips Stadion (Eindhovenas) · Feijenoord stadionas (Roterdamas) |

 |
Civilinės metrikacijos įstaigos (vok. *Standesamt*) iškaba (Vokietija, Nordrhein-Westfalen)
**Civilinės metrikacijos įstaiga** – civilinės būklės aktus registruojanti (civilinės metrikacijos) įstaiga.
Lietuvoje tai yra savivaldybės administracijos struktūrinis padalinys, kuriam pavesta vykdyti santuokos sudarymo, civilinės būklės aktų duomenų pateikimo Gyventojų registrui ir kitas nustatytas funkcijas. Pažymėtina, kad metrikacijos funkcijas Lietuvoje atlieka ir seniūnai bei konsulinės įstaigos.

Funkcijos
---------

Miestų ir rajonų civilinės metrikacijos įstaigos Lietuvoje registruoja gimimą, tėvystės pripažinimą, tėvystės nustatymą, santuokos sudarymą, santuokos nutraukimą, įvaikinimą, vardo, pavardės, tautybės pakeitimą ir mirtį.

Civilinės būklės aktai Lietuvoje registruojami, atkuriami, keičiami, papildomi ir ištaisomi, laikantis Civilinės metrikacijos taisyklių, kurias tvirtina LR teisingumo ministras.

Civilinės metrikacijos įstaigose registruojant civilinės būklės aktus, taip pat ištaisant ir keičiant aktų įrašus, valstybės rinkliava imama įstatymų nustatyta tvarka.[1]

Šaltiniai
---------

1. ↑  LR civilinis kodeksas (Statusas: Aktuali 2016-01-01)
| **Tamara Gaitanži-Blažienė** |
| --- |
| Gimė | 1945 m. balandžio 21 d. (78 metai)Manheimas, Vokietija |
|  |
| Veikla | choro dirigentė ir kompozitorė |

**Tamara Gaitanži-Blažienė** (g. 1945 m. balandžio 21 d. Manheime, Vokietija) – Lietuvos choro dirigentė ir kompozitorė.

Biografija
----------

1963–1965 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikume (dėst. B. Piekarskis), 1965–1970 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. K. Griauzdės klasė), kompoziciją studijavo pas F. Bajorą ir prof. J. Juzeliūną.

Dirbti pradėjo dar studijuodama. 1964–1965 m. buvo Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikumo koncertmeisterė, 1967–1969 m. Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto akademinio choro chormeistere – koncertmeistere, 1968–1970 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto akademinio choro „Gabija" chormeisterė – koncert – meisterė, 1969–1970 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos Choro dirigavimo katedros koncertmeisterė, 1970–1971 m. Rokiškio kultūros mokyklos choro dirigavimo dėstytoja, 1971–1972 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos Choro dirigavimo katedros koncertmeisterė.

Nuo 1972 m. Lietuvos aklųjų draugijos kamerinio mišriojo choro (vėliau choras „Vilnius") dirigentė. Jos diriguojamas choras padarė įrašų Lietuvos radijui, išleido plokštelę (1975). 1984–1986 m. buvo Vilniaus vyrų choro „Vytis" chormeisterė.

Nuo 1992 m. Vilniaus evangelikų reformatų bažnyčios choro vadovė. Lietuvos radijui įrašė giesmių, išleido gedulingų giesmių kasetę. 1994–1996 m. su choru vedė tarptautinius ekumeninius bažnytinės muzikos seminarus Nidoje. Dalyvavo dainų švenčių konkursų vertinimo komisijose, yra Lietuvos evangeliškų bažnyčių muzikų sandraugos valdybos narė ir choro vadovė.

Nuo 1996 m. Vilniaus muzikos mokyklos „Lyra" aklųjų ir silpnaregių chorinio dainavimo mokytoja. Kaip kompozitorė daugiau reiškiasi vokalinėje chorinėje muzikoje.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. – Vilnius, 1999.
| Ist Londonasangl. *East London* |
| --- |
| *Miesto rotušė* |
|  |
| 

Ist LondonasIst Londonas

33°0′0″ p. pl. 27°54′0″ r. ilg.﻿ / ﻿33.00000°š. pl. 27.90000°r. ilg.﻿ / 33.00000; 27.90000﻿ (Ist Londonas)Koordinatės: 33°0′0″ p. pl. 27°54′0″ r. ilg.﻿ / ﻿33.00000°š. pl. 27.90000°r. ilg.﻿ / 33.00000; 27.90000﻿ (Ist Londonas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Pietų Afrikos Respublikos vėliava Pietų Afrikos Respublika |
| **Provincija** | Rytų Kapas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1847 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2011) | 267 007  |
|  |
| **Tinklalapis** |  |

**Ist Londonas** (angl. *East London*, afr. *Oos-Londen* – 'Rytų Londonas'; kosų k.: *Imonti*) – miestas Pietų Afrikos Respublikos pietvakariuose, Rytų Kapo provincijoje. Išsidėstęs Indijos vandenyno pakrantėje, tarp Bafalo ir Nahūno upių. Tai vienintelis šalyje upių uostas (išvežama vilna, odos, vaisiai). 250 tūkst. gyventojų, o aglomeracijoje – virš 700 tūkst.

1847 m. dabartinėje miesto vietoje britai įkūrė Glamorgano fortą. Aplink jį esančios gyvenvietės pradėjo augti, o 1914 m. sujungtos į Ist Londono miestą.

Ist Londono uostas nuo 2021 m. vasario 23 d. oficialiai vadinamas Karaliaus Falo orouostu (*King Phalo Airport*) – tai didžiausias šalyje medienos eksporto uostas. Iš šalia esančio oro uosto vyksta skrydžiai į didžiuosius šalies miestus. Automobilių, tekstilės, maisto, medienos apdirbimo, farmacijos pramonė. Žvejyba.

Miestas garsėja savo paplūdymiais. Yra keletas muziejų, dailės galerija, zoologijos sodas, akvariumas. Miesto muziejuje yra saugoma išlikusi priešistorinė žuvis – latimerija. Ist Londonas – visos šalies serfingo centras.

Šaltiniai
---------

1. 
2. ↑
3. ↑  businessinsider.co.za / Two SA airports – and Port Elizabeth – just got official new names | Feb 23, 2021
4. ↑  *East London (Ist Lòndonas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004
5. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 176

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
* Turizmas
* Miesto pramonė
* Wikitravel:East London
**Vaizdo stabilizavimas** (angl. *image stabilization, IS*) – metodas fotografuojant gauti aiškų, ryškų vaizdą nepalankiomis aplinkos sąlygomis, nenaudojant blykstės ar stovo. Dėl šios funkcijos išvengiama vadinamojo „šokinėjančio vaizdo" efekto.

Fotoaparatuose naudojamos trys stabilizavimo rūšys. Dažniausiai yra *skaitmeninis stabilizavimas* (pvz. „Samsung VP D363"), tačiau kai kurie modeliai naudoja *optinį stabilizavimą* (tam reikalinga speciali objektyvo konstrukcija, dėl kurios neįmanomi virpesiai) arba *elektroninį*.

Skaitmeninė vaizdo stabilizacija
--------------------------------

Plačiausiai naudojama video kamerose. Ši technika atrenka ir pakeičia elektroninį vaizdą video kadruose taip, kad judesys būtų pašalintas, neutralizuotas. Tam naudojami pikseliai, esantys už vizualiai matomo kadro rėmų, taip leidžiant slopinti virpesius ir pagerinti stabilaus kadro kokybę. Taip padidinamas išlaikymas (*exposure*) nesuliejant vaizdo.
Skaitmeninis stabilizavimas beveik nekenkia vaizdo kokybei ir nedidina triukšmo lygio (*noise level*).

Kai kurie video kamerų gamintojai aprašymuose rašo, kad jų įrenginys turi „skaitmeninę vaizdo stabilizacijos sistemą", tačiau neretai kamera yra labai jautri su trumpu išlaikymu (*exposure*), kuris lemia mažesnį vaizdo suliejimą esant judesiui, tačiau sukuria didesnį triukšmą.

Skaitmeninės vaizdo stabilizacijos pavyzdys.

Elektroninė vaizdo stabilizacija
--------------------------------

Elektroninė vaizdo stabilizacija (angl. *electronic image stabilization, EIS*) naudoja elektroninį vaizdo apdorojimą, kad būtų užtikrintas stabilumas. Jei įrenginio jutikliai aptinka kameros sudrebėjimą, EIS truputį pakreipia vaizdą taip, kad jis liktų toje pačioje CCD pozicijoje.
Elektroninis vaizdo stabilizavimas gali sumažinti kadro rezoliuciją.

Optinė vaizdo stabilizacija
---------------------------

Optinė vaizdo stabilizacija (angl. *image stabilization; vibration reduction; anti-shake*) – fotoaparatuose bei videokamerose naudojamas metodas, kai specialus mechanizmas įrašomą vaizdą stabilizuoja keisdamas optinį atstumą tarp lęšio ir vaizdo jutiklio.

Pats optinis stabilizavimas dažniausiai įdiegiamas objektyvuose – būtent tokia versija parodyta pirmame video. Egzistuoja atskira aparatinių stabilizatorių modifikacija, kurie integruojami pačiuose fotoaparatuose, tačiau tokiu atveju judinamas ne lęšis, o pats vaizdo jutiklis. Pirmuoju atveju stabilizatorius gali būti priderinamas prie konkretaus objektyvo ypatumų, tačiau ženkliai padidėja objektyvo kaina; antruoju atveju stabilizatorius yra universalus ir tinkamas daugumai objektyvų, tačiau ne visada leidžia įvertinti atskirų objektyvų modelių konstrukcinius ypatumus.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Steadicam

Nuorodos
--------

* efoto.lt
* en.wikipedia.org Image stabilization
* Kaip veikia optiniai vaizdo stabilizatoriai?