recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Napoleonas Orda. Krėvos pilis
**Krėvos pilis** – viena ankstyviausių senovės Lietuvos mūro pilių prie Krėvos miestelio (dab. Baltarusija, Gardino sritis, Smurgainių rajonas).

Istorija
--------

XIII a. antroje pusėje pilis buvo medinė, XIV a. pradžioje, manoma, Lietuvos didysis kunigaikštis Gediminas pastatė aptvarinę (gardinio tipo) su dviem bokštais ir dvejais vartais mūrinę pilį.

1338–1345 m. pilį valdė kunigaikštis Algirdas, vėliau – Jogaila, 1387–1391 m. jo brolis Vygandas. 1392 m. pilis atiteko Lietuvos didžiajam kunigaikščiui Vytautui.

Pilyje 1382 m. kalintas Lietuvos didysis kunigaikštis Kęstutis ir jo sūnus Vytautas. Vytautas iš pilies pabėgo, o Kęstutis rugpjūčio 15 d. buvo nužudytas. 1385 m. joje sudaryta Krėvos sutartis. 1433 m. rugpjūčio mėn. pilį užėmė Švitrigailos šalininkų kariuomenė. 1503–1506 m. ją puolė Krymo totoriai, 1519 m. buvo užėmusi Maskvos kariuomenė.

XIX a. pradžioje pilis apleista, per Pirmąjį pasaulinį karą sugriauta. 1893 m. pilį tyrinėjo Fiodoras Pokrovskis. 1929–1930 m. tarpukariu kraštą valdant Lenkijai, pilies griuvėsiai konservuoti.

Architektūra
------------

Krėvos pilies griuvėsių planas, 1942
Pilis statyta lomoje, dviejų nedidelių upelių santakoje, netaisyklingo keturkampio plano kaip uždaras gynybinis ir gyvenamasis kompleksas. Pilies sienos mūrytos iš lauko akmenų ir plytų. Manoma, jos buvusios 10–12 m (išliko 8 m) aukščio, 85 x 108,5 x 71,6 x 97,2 m ilgio, 2,5-2,8 m pločio. Pilies bokštai buvo keturkampiai. Pietrytiniame kampe buvo mažasis, šiaurės vakarų kampe - didysis.

Didysis bokštas, 4 aukštų, 19 x 19 m dydžio, mūrytas kartu su sienomis išorinėje aptvaro pusėje, buvo skirtas flanginei gynybai. Jame gyveno kunigaikštis, rūsiuose buvo kalėjimas. Bokšto sienas skaidė šaudymo angos, maži langeliai ir dideli gyvenamųjų patalpų smailiaarkiai langai su profiliuotų plytų apvadais.

Antrasis bokštas buvo vidiniame aptvaro kampe. Šiaurinėje sienoje buvo vartai, kuriuos ginta iš langinio šiaurės vakarų bokšto. Kiti smailėjantys arkiniai vartai buvo vakarinėje sienoje. Pilies aptvaro sienų viršuje buvo siauros šaudymo angos. Aptvaro viduje statyti mediniai pastatai.

* Pilis XIX a. Fotografas nežinomasPilis XIX a. Fotografas nežinomas
* Krėvos pilies griuvėsiai. Šiuolaikinis vaizdasKrėvos pilies griuvėsiai. Šiuolaikinis vaizdas
* 20202020
* 20202020
* 20202020

Krėvos pilies panorama

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Krėvos pilis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 28 psl.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Krėvos pilis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Krėvos svetainė
* Nuotraukos Archyvuota kopija 2012-12-19 iš Wayback Machine projekto.
|  |
| --- |
| Antonio Zepeda |
|  |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Antonio Zepeda |
| Gimė | 1946 m. (~77 metai)Meksika Meksikas, Meksika |
| Žanrai | etninė muzika |
| Veikla | atlikėjas, etnomuzikologas, folkloristas |
| Aktyvumo metai | 1967- |

**Antonijus Sepeda** (*Antonio Zepeda*; g. 1946 m.) – Meksikos etninės muzikos atlikėjas, etnomuzikologas, tyrinėjantis ir grojantis ikikolumbinių Meksikos tautų muziką.

Sepeda vaikystėje dainavo bažnytiniame chore, vėliau mokėsi šokių, pantomimos, pradėjo tapyti. Baigė architektūros studijas Meksikos nacionaliniame autonominiame universitete, vėliau ten pat studijavo teatrą. Antonijaus Sepedos pažintis su folkloristu Viktoru Fosadu jį sudomino ikikolumbinių laikų muzika.

1967 m. Sepeda surengė savo pirmąjį koncertą, vėliau grojo ne tik Meksikoje, bet ir JAV, Europoje. 1975 m. išvyko į Niujorką, kur grojo laisvojo džiazo grupėje „Astracarnaval". 1978 m. jis grįžo į Meksiką ir pradėjo keliones po indėnų bendruomenes ieškodamas atlikėjų 1979 m. Nacionalinio antropologijos muziejaus organizuojamam pirmajam vietinių tautų muzikos festivaliui. Sepeda pradėjo rinkti Meksikos tautų folklorą, aprašinėti tradicijas. 1981–1982 m. jis Meksikos nacionalinei televizijai parengė 19 serijų ciklą apie Oachakos valstijos tautų papročius. Nuo 1981 m. Sepeda pradėjo leisti savo muzikinius albumus.

1986 m. Antonijus Sepeda įrašė bendrą albumą su kitu žymiu Meksikos atlikėju Chorche Rejesu. 1990 m. sukūrė muziką filmui „Retorno a Aztlán", taip pat bendradarbiavo su televizijomis BBC, CBS, WDR ir kt. Jis skaito paskaitas universitetuose, mokyklose, muziejuose apie muzikos reikšmę ikikolumbinėse kultūrose, senuosius muzikos instrumentus.

Diskografija
------------

* *Templo Mayor* (1981 m.)
* *El rostro de la muerte entre los Nahuas* (1984 m.)
* *Eco – Música* (1984 m.)
* *Astrocarnaval* (1985 m.)
* *Corazón del sol* (1986 m.)
* *La región del misterio* (1986 m.)
* *A la izquierda del colibrí* (1986 m. su Jorge Reyes)
* *Retorno a Aztlán* (1990 m.)
* *Amerindia* (1993 m.)
* *Espejo de la noche* (1993 m.)
* *Paisajes* (1993 m.)
* *Música virreinal mexicana* (1993 m.)
* *Brujos de Aguatierra* (1997 m.)
* *La música de los espíritus* (2000 m.)
* *Los sonidos del pasado* (2001 m.)
* *Nature* (2002 m.)

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2011-11-24 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Antonio Zepeda svetainėje Last.fm
* A. Sepeda groja indėniška fleita
**Lenkijos lietuvių etninės kultūros draugija** (lenk. *Stowarzyszenie Litewskiej Kultury Etnicznej w Polsce*) – Lenkijos lietuvių kultūrinė ir visuomeninė organizacija, įkurta 1997 m. Lenkijos lietuvių bendruomenės konfederuota narė. Centras Punske.

Veikla
------

Puoselėja lietuvių etninę kultūrą, papročius ir tradicijas, rengia lietuvių kalendorines etnines šventes, vakarones, paskaitas. Draugijos nariai Lenkijos lietuvių žurnale „Aušra" išspausdino straipsnių apie lietuvių etnografiją. Draugija kasmet rengia Velykų meno konkursą, Joninių šventę prie Seinų ežero, organizuoja kraštotyros ekspedicijas, Punske įsteigė galeriją – muziejų „Senoji klebonija". Prie draugijos veikia folkloro ansambliai „Alna", „Gimtinė", „Šalcinėlis", kurie kasmet dalyvauja Vilniaus etninės muzikos festivalyje „Skamba, skamba kankliai".
Draugija išleido lietuvių tautosakos rinkinius:

* Punsko, Seinų krašto vestuvinės dainos, 1994 m.
* Punsko ir Seinų krašto vestuviniai papročiai, 1995 m.

Draugijos steigėja ir pirmininkė nuo 1997 m. Aldona Vaicekauskienė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kazimieras Garšva. *Lenkijos lietuvių etninės kultūros draugija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 787 psl.

Nuorodos
--------

* Lenkijos lietuvių etninės kultūros draugijos svetainė Archyvuota kopija 2009-02-24 iš Wayback Machine projekto.
* Aldona Vaicekauskienė apie draugijos veiklą Archyvuota kopija 2009-01-30 iš Wayback Machine projekto.
* Draugijos veikla 2007 m.
* Aldonas Vaicekauskienė, Romualdas Vitkauskas. Lenkijos lietuvių etninės kultūros draugija
Antonijo Polajuolo portretas (1568 m. iliustracija Giorgio Vasari „Le Vite")
**Antonijas Polajuolas** (it. *Antonio del Pollaiolo* arba *Antonio del Pollaiuolo*, tikr. *Antonio Benci*, apie 1432 – 1496 m. vasario 4 d.) – italų XV a. ankstyvojo renesanso tapytojas, grafikas, skulptorius ir auksakalys iš Florencijos.

Biografija
----------

Antonijas Polajuolas gimė apie 1432 m. Florencijoje paukštininko Antonio Benci šeimoje. Jis ir šiek tiek jaunesnis jo brolis Piero vėliau prisiėmė pravardę nuo tėvo verslo − prekybos naminiais paukščiais. Spėjama, kad jis mokėsi auksakalio amato pas Lorenzo Ghiberti sūnų Vittore, o jo brolis Piero − tapybos pas Andrea del Castagno. Nuo 1457 m. jis buvo įtrauktas į Šv. Jono baptisterijos dekoravimo darbus. Apie 1470 m. broliai atidarė nuosavas dirbtuves Florencijoje. Daugeliu atveju jie dirbdavo kartu ir sunku išskirti vieno kurio iš jų darbą. Antonio Polajuolo įnašas spėjamas iš jam priskiriamos bronzinės to meto skulptūros „Herkulis nugali Antėją" (Bargello muziejuje) ir vienintelės išlikusios graviūros „Dešimties nuogų vyrų mūšis", atspausdintos apie 1470-ųjų viduryje Francesco Squarcione dirbtuvėse Padujoje. Antonijas vaizdavo įsiręžusių ir įsitempusių vyrų kūnus. Spėjama, kad tokį realistinį vaizdavimą Antonijas galėjo pasiekti tik studijuodamas raumenis kūnų skrodimo metu. Jo rankai priskiriami maži paveikslai „Herkulis nugali Antėją" ir „Herkulis ir hidra" Uficių galerijoje.

1472 m. Antonijas Polajuolas įstojo į Florencijos Šv. Luko dailininkų gildiją. Daugelį dirbinių jam užsakinėjo to meto įtakingiausia Florencijos Medičių giminė. Su broliu Piero Antonijas dirbo San Miniato ir Santissima Annunziata bažnyčiose ties tapybos darbais (pastarasis, vaizduojantis Šv. Sebastijoną, yra Londono nacionalinėje galerijoje). 1484 m. Antonijas, kartu su broliu Piero, atvyko į Romą darbams ties popiežiaus Siksto IV kapu, ant kurio Antonijas iškalė savo autografą. 1492 m. Antonijas pradėjo darbus ties popiežiaus Inocento VIII kapu, kurie užtruko iki skulptoriaus mirties 1498 m. Šiame kape pirmąkart buvo iškaltas sėdinčio popiežiaus portretas − modelis, kuris tapo įprastu daugelyje vėlesnių popiežių kapų. Abu Antonijo Polajuolo popiežių kapai yra Šv. Petro bazilikoje. Spėjama, kad Antonijas Polajuolas galėjo būti nukalęs Romulo ir Remo skulptūras pagarsėjusiai statulai „Kapitolijaus vilkė". Dailininkas ir skulptorius mirė 1498 vasario 4 d. Palaidotas šalia kiek anksčiau mirusio brolio Piero San Pietro in Vincoli bažnyčioje Romoje.

Darbų galerija
--------------

* „Dešimties nuogų vyrų mūšis" (graviūra)
* „Herkulis ir hidra" (Uficių galerija)
* Popiežiaus Siksto IV kapas (Šv. Petro bazilika)
* Popiežiaus Inocento VIII kapas (Šv. Petro bazilika)

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Antonio del Pollaiolo** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Antonio del Pollaiolo WGA tinklalapyje
* Antonio del Pollaiolo Mediči-Rikardi rūmų muziejaus tinklalapyje
* Antonio del Pollaiolo biografija Giorgio Vasari „Le Vite" (anglų k.) Archyvuota kopija 2012-04-18 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 56°11′25″š. pl. 21°18′56″r. ilg.﻿ / ﻿56.1902°š. pl. 21.3155°r. ilg.﻿ / 56.1902; 21.3155


|  |
| --- |
| **Lenkimų Simono Daukanto pagrindinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Lenkimų Simono Daukanto pagrindinė mokykla herbas|center|100px]] |
|  |
| **Adresas** | S. Daukanto g. 55, Lenkimai |
| **Direktorius(-ė)** | Alfonsas Palšys |
| **Mokinių skaičius** | 118 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 19 |

**Skuodo rajono Lenkimų Simono Daukanto pagrindinė mokykla** – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Lenkimuose (Skuodo raj.), S. Daukanto g. 55, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190893577. Steigėjas Skuodo rajono savivaldybės taryba. Dabar tai Skuodo Bartuvos progimnazijos skyrius.

Istorija
--------

Mokykla 2019 m. prijungta prie Skuodo Bartuvos progimnazijos kaip skyrius.

Direktoriai
-----------

* 1971 m. Emilija Liebienė
* Alfonsas Palšys

Nuorodos
--------

1. ↑  Skuodo Bartuvos progimnazijos Lenkimų Simono Daukanto mokyklos-daugiafunkcio centro skyrius. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-06-16).
2. ↑  Skuodo rajono Lenkimų Simono Daukanto mokykla-daugiafunkcis centras. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-06-16).
| **Smendis** |
| --- |
| Egipto faraonas |
|  |
| Tanyje rasta Smendžio kanopa |
| Dvidešimt pirmoji Egipto dinastija |
| Tautybė | Egiptietis |
| Egipto faraonas |
| Valdė | apie 1070–1044 m. pr. m. e. |
| Įpėdinis | Amenemnisu |
|  |
|  **Vikiteka** | Smendis |

**Smendis** (Nesbenebdedas, valdė apie 1070–1044 m. pr. m. e.) – dvidešimt pirmosios dinastijos Senovės Egipto valdovas. 

Smendis buvo pirmasis 21-osios dinastijos faraonas ir savo sostinę ikūrė Tanyje. Smendžio vardą jam suteikė graikai, tikrasis gimimo vardas buvo *Nes-ba-neb-djed*. Jis su žmona jau buvo paminėtas Ramzio XI laikais valdęs Tanyje ir buvęs svarbus asmuo, galbūt konkuravęs savo įtaka su Ramziu XI, kurio sostinė Piramzis buvo tik apie 20 km atstumu nuo Tanio. Smendžio valdžios legitimumą galėjo paremti žmona Tentamon, kuri tikriausiai turėjo giminystės ryšių su prieš tai valdžiusia dinastija. Smendžio kilmė neaiški, jis tikriausiai turėjo giminystės ryšių su šalies pietuose faktinę valdžią turėjusiu generolu Herihoru. 

Po Ramzio XI mirties Egipte prasidėjo Trečiasis Egipto tarpuvaldis, kai centrinė faraono valdžia pakriko ir didžiausią įtaką šalies gyvenime įgijo Amono žyniai, kurie, panašu, pripažino Smendžio faraono statusą. Tačiau faraonas tikriausiai niekuomet nevaldė viso Egipto ir faktinė pietinės šalies dalies su Tėbų miestu kontrolė priklausė Amono žyniams. Kiek vėliau Tėbuose iškilo žynys Pinedžemas I, kuris prisiėmė faraono titulus, ir šalį valdė du faraonai. Manetonas Smendžiui priskyrė 26 metų valdymą. Smendis tikriausiai buvo palaidotas Tanyje, kur rasta jo įkapių objektų. Jo įpėdiniu tapo Amenemnisu, kuris galėjo būti Herihoro, o gal Smendžio, sūnus.

Literatūra
----------

* Encyclopaedia Britannica, 2008 10 23
* touregypt.net
| Vobašas |
| --- |
|  Vobašas ties Atika (Indiana) |
| **Ilgis** | 810 km |
| **Baseino plotas** | 103 500 km² |
| **Vidutinis debitas** | 1001 m³/s |
| **Ištakos** | Fort Rekoverio apylinkės, Ohajas |
| **Žiotys** | Ohajas |
| **Šalys** | JAV |
|  |
|  **Vikiteka** | Vobašas |

**Vobašas** (angl. *Wabash River*) – upė Jungtinėse Amerikos Valstijose, daugiausia Indianos ir Ilinojaus valstijose; Ohajo dešinysis intakas. Prasideda pačiuose Ohajo valstijos vakaruose, Fort Rekoverio apylinkėse. Toliau teka į vakarus, pietvakarius per Indianą, smarkiai vinguriuoja. Vidurupyje pasuka į pietus ir iki pat žiočių sudaro Indianos–Ilinojaus ribą. Įteka į Ohajų Šaunitauno apylinkėse, ties Ilinojaus, Indianos ir Kentukio sienų sandūra.

Upės baseinas
Didžiausi intakai: Salamonis, Misisineva, Sugar Krikas, Baltoji upė, Patoka (kairieji), Ungurių upė, Tipekanu, Cinoberio upė, Embra, Mažasis Vobašas (dešinieji).

Upės pavadinimas kilo iš majamių-ilinojų žodžio *waapaahšiiki* ('baltaspindė') ir į anglų kalbą pateko per prancūzus (pranc. *Ouabache*). XVIII a. per upę ėjo svarbus prancūzų prekybinis kelias (dėl to pradžioje Ohajas laikytas Vobašo intaku). XIX a. upė sujungta su Didžiųjų ežerų baseinu per Vobašo ir Erio kanalą (XIX a. pab. apleistas). 1897 m. upė patvenkta Grand Rapidso užtvanka.

Didesni miestai prie Vobašo: Lafajetas, Vest Lafajetas, Tere Hotas (Indiana), Maunt Karmelas (Ilinojus).

Šaltiniai
---------

1. ↑
| **Jonas Milerius** |
| --- |
| Gimė | 1949 m. balandžio 1 d. (74 metai)Krasnojarsko kraštas |
| Tautybė | Lietuvis |
| Sutuoktinis (-ė) | Sofija |
| Vaikai | sūnūs Žilvinas, Nerijus, Jonas |
|  |
| Veikla | Lietuvos inžinierius, valstybės tarnautojas |
| Pareigos | Seimo kancleris |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Sausio 13-osios atminimo medalis, Ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Riterio kryžius |

**Jonas Milerius** (g. 1949 m. balandžio 1 d. Krasnojarsko krašte) – lietuvių inžinierius, informatikas, valstybės tarnautojas. Lietuvos Respublikos Seimo kancleris (nuo 2006 m.).

Biografija
----------

Gimė traukinyje, šeimą iš Geldėnų vežant į tremtį. 1958 m. pavasarį su tėvais grįžo į Lietuvą, 1969 m. baigė Skuodo raj. Barstyčių vidurinę mokyklą. 1974 m. baigęs Vilniaus universiteto Matematikos-mechanikos fakultetą pradėjo dirbti Vilniaus automatizuotų valdymo sistemų projektavimo konstravimo biure inžinieriumi, 1977–1989 m. buvo projekto vyriausiasis konstruktorius, vėliau – susivienijimo SIGMA vyr. inžinieriumi.

1990 m. įtrauktas į darbo grupę prie Lietuvos Respublikos valstybinės delegacijos tarpvalstybinėms deryboms su TSRS. Sausio įvykių metu Aukščiausioje Taryboje aptarnavo kompiuterinę įrangą, sistemino informaciją, platino iš užsienio atvykusiems žurnalistams vaizdo medžiagą, fotonuotraukas apie tų dienų įvykius.

Nuo 1991 m. gruodžio mėn. – Seimo Kompiuterinių duomenų tvarkymo skyriaus vedėjo pavaduotojas, nuo 1995 m. gruodžio mėn. – šio skyriaus vedėjas. 1998–2009 m. buvo Seimo kanceliarijos Informacijos technologijų skyriaus vedėjas, departamento direktorius.

2009 m. lapkričio 5 d. paskirtas Seimo kancleriu penkerių metų kadencijai.

J. Milerius apdovanotas Sausio 13-osios atminimo medaliu, ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Riterio kryžiumi. 2010 m. žurnalo „Veidas" organizuojamuose rinkimuose jis buvo išrinktas „Metų valstybės tarnautoju"

Kartu su žmona Sofija užaugino tris sūnus – Žilviną, Nerijų ir Joną.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Seimo kancleris Jonas Milerius (lrs.lt inf.)
2. ↑  J.Milerius tapo Seimo kancleriu (delfi.lt inf.)
3. ↑  Laimingas ne tas, kuris daug turi, o tas, kuriam užtenka (veidas.lt inf.)
Šiuolaikinis smigis smiginiui žaisti
**Smigis** (angl. *dart*) – trumpa strėlė, skirta svaidyti ranka. Paprastai priekis su antgaliu ir pasunkintas, o galas – plunksnotas.

Europoje smigiai buvo naudojami retai. Romėniški smigiai vadinosi *plumbatos*, juos naudojo Romos legionieriai kaip papildomą ginklą. Ypatingus sunkius smigius naudojo makedoniečių kariuomenė – jie būdavo svaidomi ne ranka, o naudojant *kestrą* – specialią svaidyklę.

Lietuviškas terminas *smigis* nesutampa su anglišku *dart*. Angliškasis *dart* reiškia bet kokius smailius plunksnotus strėlės tipo šaudmenis (bet ne lankų ar arbaletų strėles) – pradedant nuo masyvių balistų strėlių ir baigiant mažutėmis sarbakanų strėlytėmis.

Šiais laikais smigiai naudojami pramogai ar sportuoti, paprastai žaisti smiginį.

Nuorodos
--------

* How to Make a Late Roman Plumbata
* ARMAMENTARIUM ROMANUM. PLUMBATAE Archyvuota kopija 2007-09-27 iš Wayback Machine projekto.
* John Conyard. GUIDELINES FOR THE GENERAL USE OF PLUMBATAE Archyvuota kopija 2007-10-07 iš Wayback Machine projekto.

Iliustracijos

* Plumbata
*
|  Bikolai |
| --- |
|  |
| Gyventojų skaičius | 5,9 mln. |
| Populiacija šalyse | Filipinai (Bikolo pusiasalis, Manila) |
| Kalba (-os) | bikolų, tagalų, anglų, masbatų |
| Religijos | katalikybė |
| Giminingos etninės grupės | bisajai, tagalai, kiti filipiniečiai |

**Bikolai** (*bikolano*) – Pietryčių Azijos tauta. Gyvena Filipinuose (Lusono salos pietrytinėje dalyje ir gretimose salose). XX a. pab. išviso ~4 mln. žmonių. Kilme ir kultūra artimi tagalams. Kalba bikolų kalba (priklauso malajų-polineziečių kalboms), taip pat anglų, ispanų, tagalų kalbomis. Tikinčiųjų dauguma katalikai. Pagrindiniai tradiciniai verslai: žemdirbystė (ryžiai, kokospalmės, cukranendrės, kanapės), žvejyba, kopros gamyba. XX a. pab. dar dauguma bikolų dirbo kokoso palmių plantacijose ir kasybos įmonėse. Amatai: puodininkystė, pynimas. XX a. pab. dar buvo išlikusi daugpatystė, išpirka už nuotaką. Gausus folkloras, turi savo literatūrą, epą *Ibalonas*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Bikolai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002
Antonio Berni
**Delesio Antonio Berni** (1905 m. gegužės 15 d. Rosarijas – 1981 m. balandžio 12 d. Buenos Airės) – italų kilmės Argentinos tapytojas, grafikas; neorealizmo Argentinos dailėje pradininkas.

1926–1931 m. mokėsi Argentinos, Ispanijos, Italijos, Prancūzijos dailės mokyklose; buvo italų dailininko Giorgio de Chirico, meksikiečių dailininko David Alfaro Siqueiros mokinys. Argentinos nacionalinės dailės akademijos Buenos Airėse profesorius. Sukūrė paveikslų („Pasaulyje vidurnaktis", „Po 1930", „Medkirčiai"), sienų tapybos kompozicijų (Nacionaliniame teatre, Argentinos paviljone Pasaulinėje parodoje Niujorke, Taikos galerijose Buenos Airėse), grafikos ciklų, iliustracijų. Kūryboje derino Meksikos profesionaliosios dailės ir Argentinos indėnų genčių meno bruožus, plėtojo istorinių kovų už laisvę, buitinę tematiką. Kūriniai patosiški, dinamiškos kompozicijos, apibendrintų, ekspresyvių formų.

Išnašos
-------

1. ↑  *Antonio Berni*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
| Čerčilis |
| --- |
| Čerčilio upė ties Hapi Valiu-Gus Bėjumi Čerčilio upė ties Hapi Valiu-Gus Bėjumi |
| **Ilgis** | 856 km |
| **Baseino plotas** | 79 800 km² |
| **Vidutinis debitas** | 7000 m³/s |
| **Ištakos** | Smalvudo tvenkinys |
| **Žiotys** | Atlanto vandenynas |
| **Šalys** | Kanados vėliava Kanada |

**Čerčilis** (pranc. *Le fleuve Churchill*, angl. *Churchill River*) – upė šiaurės rytų Kanadoje, Niufaundlando ir Labradoro provincijoje, Labradoro pusiasalio rytuose. Prasideda ežeryne, pusiasalio centrinėje dalyje. Teka Kanados skydu į rytus, prateka Melvilio ežerą ir įteka į Atlanto vandenyno Hamiltono įlanką. Upė slenkstėta, gausu krioklių (Čerčilio, Porkjupaino ir kt.). Užšalusi lapkričio–gegužės mėnesiais. Įrengta hidroelektrinė.

Iki 1965 m. Čerčilis vadinosi **Hamiltono upe** (*Hamilton River*).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983.
*Apie laidų vedėją ir grupės ŽAS narį, pseudonimu Bilas žiūrėkite: **Gidonas Šapiro***.
Ilgakotis bilas
**Bilas** (angl. *bill*) – ilgakotis anglosaksų pėstininkų ginklas, naudotas X–XVI a.

Bilas buvo nacionalinis anglų ginklas, bet jį naudojo ir kitur, juos gana plačiai naudojo ir Italijoje. Bilas atsirado iš ilgakočio genėjimo peilio, skirto medžių šakelėms pjaustyti.

Pirmųjų bilų geležtinės galvos buvo vienodo pločio, gana ilgos, kabliškai užlenktais galais, su ašmenimis įlenktajame krašte.   

Vėlesnių bilų galva turėdavo vieną ar kelis spygliškus iškyšulius, todėl supanašėjo su gizarmomis, kurios taip pat atsiradusios iš genėjimo peilio ant ilgo koto. Kitas artimas ginklas – alebarda.

Angliški bilai būdavo palyginti trumpi, su plačiomis kertamosiomis galvomis, tuo tarpu itališkieji bilai būdavo ilgais spygliais.
Anglai skirdavo tris bilų rūšis – *juoduosius* (*black bill*), *ruduosius* (*brown bill*) ir *miškinius bilus* (*forest bill*), tačiau šiuo metu neaišku, kokie esminiai jų skirtumai.

Einant laikui bilų pavadinimas imtas naudoti įvairiems ilgakočiams ginklams, todėl dabar vien iš pavadinimo sunku pasakyti koks ginklas vadinamas *bilu*.

Nuorodos
--------

* Su vėlyvuoju gizarmišku bilu (nuotrauka)
* gizarmiškas bilas Archyvuota kopija 2007-09-28 iš Wayback Machine projekto. (nuotrauka)
* Kairysis karys su alebardišku bilu) Archyvuota kopija 2007-06-26 iš Wayback Machine projekto.
* Ilgakočių ginklų rinkinys. Archyvuota kopija 2007-08-10 iš Wayback Machine projekto. C ir G – bilai]
**Antonis Moras van Daschorstas** (ol. *Antonis (Anthonis) Mor van Dashorst*, apie 1519-20 m. – 1576 m. balandžio 17 d. Antverpenas) – XVI a. Nyderlandų renesanso laikotarpio portretistas.

Biografija
----------

Antonis Moras gimė apie 1519−1520 m. Jis buvo kilęs iš Utrechto ir mokėsi pas Janą van Skorelį. 1547 m. jis registruotas Antverpeno Šv. Luko vardo tapytojų gildijoje. 1549 m. jis tarnavo tapytoju Araso vyskupui ir vėliau kardinolui Perrenot de Granvelle, kuris buvo susijęs su Habsburgų dvaru. Moro vienais ankstyviausių portretų yra vyskupo ir Albos kunigaikščio portretai. Gali būti, kad Moras kartu su vyskupu 1548 m. keliavo į Augsburgą, kur galėjo susipažinti su ten tuo metu dirbusio Ticiano kūriniais ir buvo jo paveiktas. Tikriausiai Augsburge Moras buvo vyskupo rekomenduotas būsimam Ispanijos karaliui Pilypui II. Kelis sekančius metus Antonis Moras keliavo į Ispaniją, Portugaliją ir Italiją tapydamas Habsburgų giminės atstovų portretus. Anglijos karalienės Marijos Tiudor portretas yra datuotas 1554 m. ir tikriausiai sukurtas Anglijoje Marijos ir Pilypo vestuvių proga. Antonio Moro nuolatinė gyvenamoji vieta buvo Utrechtas, kartu jis dažnai lankėsi Amsterdame ir Briuselyje. 1559-61 m. jis buvojo Ispanijoje. Gyvenimo gale, tikriausiai apie 1573 m. Antonis Moras persikėlė į Antverpeną, kur mirė 1576 m. balandžio 17 d. Jis buvo vedęs ir turėjo sūnų, bei dvi dukteris. Antonio Moro žinomiausiu mokiniu buvo ispanų portretistas Alonsas Sančesas Koeljas.

Darbų galerija
--------------

* „Pilypo II portretas" (apie 1549-50, Bilbao vaizduojamojo meno muziejus)
* „Dama su brangakmeniu" (1552, Prado muziejus, Madridas)
* „Anglijos karalienė Marija I Tiudor" (1554, Prado muziejus, Madridas)
* „Vilhelmas I Nasau" (1555, Senųjų meistrų paveikslų galerija, Kaselis)
* „Thomas Gresham portretas" (apie 1560, Amsterdamo valstybinis muziejus)

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Antonis Mor** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Vašingtono dailės galerijos informacija
* Katalikų enciklopedija
* wga.hu tinklalapis
* museothyssen.org
|  |
| --- |
| Aleksander Walmann |
|  
Aleksander Walmann 2017 m. |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Aleksander Walmann Åsgården |
| Gimė | 1986 m. sausio 12 d. (37 metai)Pošgriūnas, Norvegijos vėliava Norvegija |
| Kilmė | Oslas, Norvegijos vėliava Norvegija |
| Žanrai | folk, hip-hop, electronica, EDM, house |
| Veikla | dainininkas, dainų autorius |
| Aktyvumo metai | 2011–dabar |
| Svetainė | aleksanderwalmann.com |

**Aleksander Walmann Åsgården** (g. 1986 m. sausio 12 d. Pošgriūne), geriau žinomas kaip **Aleksander Walmann** – Norvegijos dainininkas ir dainų autorius.

Aleksander Walmann gimtinėje išgarsėjo, kai 2012 metais sudalyvavo aklosiose realybės šou „Balsas" atrankose. Po sėkmingo dalyvavimo televizijos projekte, kur dainininkas liko antras, prasidėjo gausybė bendradarbiavimų su vietiniais kompozitoriais ir atlikėjais. Pirmą savo kūrybos dainą „Don't Let Go" įrašė 2011 metais, pagerbiant teroro išpuolio Norvegijoje aukas.

2017 m. su JOWST Aleksander Walmann laimėjo nacionalinę atranką ir atstovavo Norvegijai „Eurovizijos" dainų konkurse su daina „Grab the Moment". Finale atstovai su 158 taškais užėmė 10-ą vietą.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Aleksander Walmann** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2017-05-12 iš Wayback Machine projekto.

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Agnete Johnsen  *„Icebreaker"*** |  **Norvegijos atstovas Eurovizijoje(su JOWST)**2017 | Po to:**–** |
**Antonino maras**, dar vadinama **Galeno maras** – 165–180 m. Romos imperijoje vykusi pandemija, kurią į Romą atnešė iš karų Artimuosiuose Rytuose grįžę legionai. Pandemija vadinama pagal tuometinio imperatoriaus Marko Aurelijaus Antonino pavardę, arba Galeno pandemija – pagal ją aprašiusį romėnų gydytoją Klaudijų Galeną. Istorikai mano, kad tai galėjo būti arba raupų, arba tymų pandemija, tačiau tvirtai konkreti liga nėra žinoma. 2010 m. publikuotas tyrimas nustatė, kad tymai greičiausiai išsivystė vėliau, nei 500-ieji mūsų eros metai, keliais šimtais metų vėliau už Antonino pandemiją, todėl labiau tikėtina jos liga yra raupai. Pasak romėnų istoriko Kasijaus Diono, liga per dieną nusinešdavo apie du tūkstančius gyvybių, o nuo jos mirdavo apie ketvirtadalis apsikrėtusiųjų. Apytiksliai paskaičiuota, kad nuo Antonino pandemijos galėjo mirti apie 5 milijonus žmonių. Liga išplito į galų ir germanų žemes, net šiauriau Reino. V a. ispanų kunigas ir istorikas Orosijus rašė, kad dėl epidemijos ištisi Italijos ir pietinės Europos kaimai tapo nebegyvenami.

Svarbiausias to laikmečio šaltinis yra gydytojo Klaudijaus Galeno užrašai. Galenas prižiūrėjo imperatorius Marką Aurelijų bei Lucijų Verą, 168–169 m. žiemą buvo su kariais Akvilėjoje ten prasidėjus ligos protrūkiui. Jis aprašė pandemiją traktate *Methodus Medendi*, taip pat daug sykių minėjo kituose savo raštuose. Galenas minėjo šiuos simptomus: karščiavimą, viduriavimą, faringitą, devintą ligos dieną prasidedantį odos trūkinėjimą – kartais su pūliavimu, kartais be.

Antonino pandemija labai susilpnino romėnų armiją ir apsunkino gynybą nuo germanų įsiveržimų (markomanų karai).

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑   Archyvuota kopija 2017-08-06 iš Wayback Machine projekto.
| **Aleksandra Briedėlatv. *Aleksandra Briede*** |
| --- |
| Gimė | 1901 m. liepos 25 d.Liepoja |
| Mirė | 1992 m. gegužės 31 d. (90 metų)Ryga |
|  |
| Veikla | latvių skulptorė |
|  |
| Alma mater | Latvijos dailės akademija |

**Aleksandra Briedė** (latv. *Aleksandra Briedis, Aleksandra Briede*, iki 1938 m. *Kalniņa*, 1901 m. liepos 25 d. Liepoja – 1992 m. gegužės 3 d. Ryga) – latvių skulptorė.

Biografija
----------

1931 m. baigė Latvijos dailės akademiją.

Sukūrė skulptūrinių portretų (Andrejis Upytis, 1950 m. Jānis Rainis, 1956 m.), dekoratyvinių kompozicijų, dažniausiai vaizduojančių žmogų („Daina" 1939 m. Žrejelė 1963 m. „Taikos gėlė" 1965 m.), antkapinių paminklų, statulų, paminklų projektų (J. Rainio, 1957 m.). Kūriniai apibendrintų, kompaktiškų, plastiškai, švelniai modeliuotų formų, emocingi, poetiški.

Literatūra
----------

* Aleksandra Briede, Latvijas valsts izd. 1964.

Nuorodos
--------

* Aleksandra Briedė. Virtualus muziejus Archyvuota kopija 2009-11-13 iš Wayback Machine projekto.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lijana Šatavičiūtė. *Aleksandra Briedė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 481 psl.
| Trakų vartai |
| --- |
| Trakų vartai apie 1785 m. (paveikslo autorius Pranciškus Smuglevičius |
| Vieta | Vilnius |
| Naudotas | po 1503 m. |

**Trakų vartai** buvo sudėtinė Vilniaus gynybinės sienos dalis.

Vartų istorija
--------------

Trakų vartai minimi LDK kunigaikščio Aleksandro I privilegijoje.

Trakų vartai buvo pastatyti už Pranciškonų bažnyčios prie kelio į Trakus ir Kauną prie dabartinių Pylimo ir Trakų gatvių sankryžos.

Trakų vartus yra pavaizdavęs Tomašas Makovskis 1600 m. Vilniaus panoramoje, taip pat Pranciškus Smuglevičius savo piešinyje. Smuglevičiaus piešinyje, Trakų vartai pavaizduoti dviejų kondignacijų, barokiniai. Lango apvadai ornamentuoti, karnyzai suskaidyti. Vartai turėjo nedaug šaudymo angų, todėl jų funkcija veikiau buvo reprezentacinė negu gynybinė. Iš abiejų vartų pusių ėjo gynybinė siena, kurioje šaudymo plyšiai jau įrengti tankiai. Vartų stogas dvišlaitis. Trakų vartus puošė šventųjų paveikslai.

Nuorodos
--------

1. 1 2  A.Juškevičius, J.Maceika. Vilnius ir jo apylinkės. (1937 m.), perleista Vilnius: Mintis, 1991. ISBN 5-417-00366-2.
2. 1 2  Adolfas Šapoka. Raštai. T. 1. Vilniaus istorija. Vilnius: Edukologija, 2013. ISBN – 978-9955-20-850-1.
3. ↑  A.Šapoka. Didžiosios XVI amžiaus statybos Vilniuje. Mėnesinis kultūros žurnalas „Aidai", 1960, Nr. 4 (129).
4. ↑  Vladas Drėma. Dingęs Vilnius. Vilnius: Versus Aureus, 2013. ISBN 978-9955-34-401-8.
| **Aleksander Brückner** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1856 m. sausio 29 d.Berežanai, Austrijos imperija |
| Mirė | 1939 m. gegužės 24 d. (83 metai)Berlynas, Vokietijos Reichas |
|  |
| Veikla | kalbininkas |
| Pareigos | profesorius |
|  |
| Alma mater | Lvovo universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Lenkijos Atgimimo ordinas Akademinis lauras |
| Parašas |
|  |

**Aleksanderis Briukneris** (lenk. *Aleksander Brückner*, 1856 m. sausio 29 d. Berežanai, Austrijos imperija – 1939 m. gegužės 24 d. Berlynas, Vokietijos Reichas) – lenkų literatūros istorikas ir kalbininkas, Krokuvos (1888), Sankt Peterburgo (1890), Čekijos, Bulgarijos, Serbijos mokslų akademijos narys.

Biografija
----------

1875 m. baigė Lvovo universitetą, jame studijavo klasikines, indoeuropiečių ir slavų kalbas. 1876 m. Vienos universitete apgynė disertaciją „Lietuvių–slavų tyrimai. Slaviška leksika lietuvių kalboje".1876–1878 Leipcigo ir Berlyno universitetuose studijavo slavistiką. 1878–1881 m. Lvovo universitete ėjo privatdocento pareigas, dėstė slavų kalbų gramatiką. Nuo 1881 m. Berlyno universitete ėjo slavų kalbų profesoriaus pareigas. Mokslinių interesų sritys: etimologija ir toponimika, lituanistika, etnografija, rusų literatūros ir folkloro istorija. Vienas pirmųjų tyrė lietuvių mitologiją, parašė studiją apie baltų ir slavų kalbų tyrinėjimo istoriją, M. Petkevičiaus katekizmą. Lietuvių ir slavų santykių, jų istorijos klausimais ne visada buvo objektyvus.

Drauge su kitais žinomais Europos mokslininkais rašė ir redagavo straipsnius ketvirtajam P. D. Šantelio de la Sosė leidimui „Religijos istorijos vadovas".

1913 m. A. Briukneris knygoje „Die Wahrheit über die Slavenapostel" rašė, kad slavų šventieji Kirilas ir Metodijus darbavosi tik Bizantijos naudai ir visų mažiausiai galvojo apie slavus. Brolių iš Salonikų veikla, jo nuomone, slavams padarė didelę žalą, nes nemažą slavų dalį atskyrė nuo palankios Vakarų (katalikiškos) civilizacijos įtakos.

Išnašos
-------

1. ↑  Grzegorz Rąkowski. *Przewodnik krajoznawczo-historyczny po Ukrainie Zachodniej. Część II: Podole*. Oficyna Wydawnicza «Rewasz», 2006. Strona 352.
2. 1 2 3  A. Sabaliauskas, redaktorė T. Paulauskytė (2018-09-12, red. 2021-07-22). „Aleksander Brückner". VLE. Nuoroda tikrinta 2022-02-21.
3. ↑  *Бернштейн С. Б.* Константин-Философ и Мефодий. Начальные главы из истории славянской письменности // М.: Издательство Московского университета, 1984. С. 8

Bibliografija
-------------

* A. Briuknerio bibliografija
| **Cortinarius collinitus** |
| --- |
| Melsvakotis nuosėdis |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Nuosėdiniai  *( Cortinariaceae)* |
| Gentis: | Nuosėdis  *( Cortinarius)* |
| Rūšis: | Melsvakotis nuosėdis  *( Cortinarius collinitus)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Melsvakotis nuosėdis** (*Cortinarius collinitus*) – nuosėdžių (*Cortinarius*) genties grybų rūšis.

Vaisiakūniai dideli. Kepurėlė 5-10 (12) cm skersmens, iš pradžių varpelio formos, kūgiška, iškili, senesnių paplokščia, su buku gūbreliu, lygi, gleivėta, ypač lipni drėgnu oru, blizganti, gelsva, oranžiškai ruda. Lakšteliai violetiniai, vėliau geltonai rudi, rudi, priaugtiniai. Kotas 5-14 cm ilgio, 1-2 cm storio, gleivėtas, melsvas, su skersiniais netaisyklingais dryžiais, verpstiškas, pagrindas smailus, melsvai rudas, su keliais rudais, plaušingais apvadais. Trama gelsva, storoka, be ypatingo kvapo ir skonio.

Auga rugpjūčio–spalio mėnesiais spygliuočių miškuose, ypač eglynuose, kartais lapuočių miškuose. IV kategorijos valgomas grybas. Lietuvoje dažnas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vincentas Urbonas. *Grybai*. Vilnius: Mokslas, 1986. p. 136.
| **Aleksander Marek Szczygło** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1963 m. spalio 27 d.Jezioranai, Lenkija |
| Mirė | 2010 m. balandžio 10 d. (46 metai)Smolenskas |
|  |
| Veikla | lenkų teisininkas, politinis veikėjas, nuo 2009 m. Nacionalinio saugumo biuro vedėjas |
| Partija | 2001 m. Teisė ir teisingumas |
|  |
| Alma mater | 1990 m. baigė Gdansko universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Aleksander Szczygło |

**Aleksandras Ščigla** (lenk. *Aleksander Marek Szczygło*, 1963 m. spalio 27 d. Jezioranai, Lenkija – 2010 m. balandžio 10 d. prie Smolensko) – lenkų teisininkas, politinis veikėjas, nuo 2009 m. Nacionalinio saugumo biuro vedėjas.

Biografija
----------

1990 m. baigė Gdansko universiteto Teisės fakultetą.

1990–1991 m. senatoriaus Lecho Kaczyńskio padėjėjas ir Solidarumo Krašto komisijos teisininkas. 1991–1992 m. Nacionalinio saugumo biuro teisinis specialistas. 1992–1995 m. Aukščiausiųjų kontrolės rūmų pirmininko kabineto vedėjas. 1997 m. Valstybinės darbo inspekcijos vedėjo patarėjas. 1997–2000 m. Europos integracijos komiteto valdybos Informacjios departamento direktorius. 2001 m. PKO BP banko prezidento patarėjas.

Nuo 2001 m. Teisės ir teisingumo partijos veikėjas. 2001–2005 m. 2005–2006 m. ir 2007–2009 m. Lenkijos seimo narys, išrinktas pagal Teisės ir teisingumo sąrašą.

2005–2006 m. Gynybos ministerijos valstybės sekretorius, nuo 2006 m. iki 2007 m. Lenkijos prezidento kancelarijos vedėjas, 2007 m. Lenkijos gynybos ministras, nuo 2009 m. sausio 15 d. Nacionalinio saugumo biuro vedėjas.

Žuvo 2010 m. balandžio 10 d. Smolensko aviakatastrofos metu.

Nuorodos
--------

* Biografija (lenkų k.).

  

  

  

  

  

  


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Radoslavas Sikorskis** | **Lenkijos Nacionalinės gynybos ministras**2007 m. vasario - rugsėjo mėn.   | Po to:**Bogdanas Klichas** |
| Prieš tai:**Vladislavas Stasiakas** | **Lenkijos Nacionalinio saugumo biuro vadovas**nuo 2009 - 2010 m.   | Po to:**Stanislavas Koziejus** |
**Trakų rajono taryba** – Trakų rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1990 m. kovo 24 d. pakartotinis balsavimas (II turas) – balandžio 7 d. Pilnas pavadinimas – **Trakų rajono Liaudies deputatų taryba**, nuo 1990 m. balandžio mėn. *Trakų rajono taryba*.

Teisinis pagrindas
------------------

Vietos savivaldos pagrindų įstatymu, priimtu 1990 m. vasario 12 d. savivaldybės suskirstytos į žemesniosios pakopos savivaldybes – apylinkės, gyvenvietės (valsčiai), rajono (apskrities) miestai ir aukštesniosios pakopos savivaldybes – rajonai, apskritys, respublikos miestai. Trakų rajonui priskirtas aukštesniosios pakopos savivaldybės statusas. Savivaldybių teises kiek suvaržė 1993 m. spalio 12 d. Seimo priimtos įstatymo pataisos.

Rinkimai, vadovaujantis Lietuvos TRS Aukščiausiosios Tarybos 1989 m. gruodžio 7 d. priimtu „Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Vietinių liaudies deputatų tarybų rinkimų įstatymu" vyko pagal mažoritarinę sistemą. Kandidatus kelti galėjo renkamos tarybos teritorijoje esančių visuomeninių, politinių organizacijų, visuomeninių judėjimų rajonų ir miestų organai, taip pat ne mažiau, kaip 50 darbo ar gyvenamosios vietos piliečių susirinkimas. Tai buvo pirmieji laisvi ir demokratiški rinkimai po 1925 m. savivaldybių tarybų rinkimų.

Tarybos deputatai
-----------------

* Valentinas Baltrūnas
* Henrik Jankovski
* Egidijus Kontrimas
* Vytas Rukšėnas
* Viktoras Valiušis

Veikla
------

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2012-12-25 iš Wayback Machine projekto.
| **Lepista personata**Apsauga: 4(I) – Nenustatyta |
| --- |
| Melsvakotė stirnabudė (*Lepista personata*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Baltikiniai  *( Tricholomataceae)* |
| Gentis: | Stirnabudė  *( Lepista)* |
| Rūšis: | Melsvakotė stirnabudė  *( Lepista personata)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Melsvakotė stirnabudė** (lot. *Lepista personata*) – baltikinių (*Tricholomataceae*) šeimos, stirnabudžių (*Lepista*) genties grybų rūšis, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

* **Augimo vieta**

Žolėti miškai, pievos, pamiškės.

* **Augimo laikas**

Vasara, ruduo.

* **Pagrindiniai požymiai**

Kotas melsvas, violetinis.

Vaisiakūniai vidutinio dydžio, dideli. Kepurėlė 5–10 (15) cm skersmens, netaisyklingai paplokščia, matinė pilkšvai rusva, mėsinga. Lakšteliai tankūs, platūs, šviesiai pilki, priaugtiniai. Kotas 3–8 (10)×1–3 cm, kietas, plaušuotas, šviesiai violetinis, melsvas, pilkai melsvas, tvirtai suaugęs su substratu. Trama stora, balta, balsva, nemalonaus skonio ir kvapo. Sporos 6–8×4–5 μm.

**Būdingi požymiai:** atvirų, žolėtų krūmokšnių, ganyklų grybas, sporos dygliuotos.

Auga vasarą, rudenį, pavieniui, grupėmis. Valgomas, vertingas grybas. Saugomas.

Literatūra
----------

**Lietuvos grybų atlasas**, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 122 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Melsvakotė stirnabudė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Robert Biswas-Diener** yra amerikietis psichologas, mokslininkas ir knygų autorius. Jo tėvas yra Ed Diener, vienas pozityviosios psichologijos pirmųjų ir svarbiausių mokslininkų.
Robert Biswas-Diener tyrimai daugiausia nagrinėja laimės ir pajamų ryšį, kultūrinių ypatybių ir laimės ryšį, asmenines stiprybes ir pozityviosios psichologijos ugdomąjį vadovavimą. Savo tyrimus jis atliko įvairiose pasaulio šalyse, tarp jų Indijoje, Grenlandijoje, Izraelije, Kenijoje ir Ispanijoje. Dėl tyrimų metu aplankytų daugybės egzotiškų šalių jis buvo pavadintas „pozityviosios psichologijos Indiana Džounsu".
Dr. Biswas-Diener yra daugybės straipsnių ir knygų autorius. Jis yra leidinių *Journal of Happiness Studies* ir *Journal of Positive Psychology* valdybų narys. Dr. Biswas-Diener taip yra vienas „The strengths project", labdaringo pozityviosios psichologijos projekto, įkūrėjų.

Knygos
------

Biswas-Diener, R. (Ed). Positive psychology as a mechanism for social change.  

Biswas-Diener, Robert. (2010) Practicing Positive Psychology Coaching: Assessment, Diagnosis, and Intervention.  

Linley, A. Willars, J. & Biswas-Diener, R. (2010). The strengths book: Be confident, be successful, and enjoy better relationships by realising the best of you.  

Diener, Ed. and Biswas-Diener, Robert. (2008) Happiness: Unlocking the mysteries of psychologycal wealth.  

Biswas-Diener, R. and Ben Dean (2007) Positive Psychology Coaching (2007)

Išnašos
-------

1. 1 2   Archyvuota kopija 2010-03-07 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑
3. ↑   Archyvuota kopija 2010-05-27 iš Wayback Machine projekto.

Išoriniai šaltiniai
-------------------

* CAPPEU.com Archyvuota kopija 2012-10-15 iš Wayback Machine projekto.
| **Aleksandra Bortič** |
| --- |
| Gimimo vardas | Aleksandra Bortič |
| Visas vardas | Aleksandra Bortič |
| Gimė | 1994 m. rugsėjo 24 d. (28 metai)Svetlahorskas, Baltarusija |
| Gyven. vieta | nežinoma |
| Tautybė | Rusė, baltarusė |
| Pilietybė |  Rusija Baltarusija |
|  |
| Sritis | Teatras, kinas, TV |
| Pareigos | Aktorė |

**Aleksandra Bortič** (rus. *Александра Николаевна Бортич*, g. 1994 m. rugsėjo 24 d. Svetlahorske) – baltarusių kilmės Rusijos aktorė. Žinoma dėl vaidmenų filmuose „Bedvasis 2" (2015), „Vikingas" (2016) ir „Aš metu svorį" (2018).

Biografija
----------

Gimė Svietlahorske, Gomelio srityje, Baltarusijoje. Jos tėvai išsiskyrė, kai buvo labai maža. Su mama persikėlė į Gardino miestą, o baigė mokyklą Maskvoje. Vaikystėje ji mokėsi muzikos mokykloje, grojo įvairiais instrumentais, ypač saksofonu.

Dešimtoje klasėje nuėjo į teatro studiją Pionierių rūmuose. Norėjo tapti aktore, tačiau nepavyko įstoti į teatro institutą. Studijavo pedagoginiame universitete, tačiau netrukus metė studijas. Beveik metus dirbo padavėja bare ir dalyvavo atrankose dėl vaidmenų įvairiuose televizijos serialuose.

Aktorė susilaukė dėmesio po to, kai įkūnijo vaidemis seriale Merginos (rus. *Деффчонки*) ir filme „Pašauk mane vardu" (2014 m.)

Ji vaidino 2015 m. Anos Melikian filme „Apie meilę", kuris jai suteikė didesnį visuomenės pripažinimą. 

Tais pačiais metais vaidino filme „Nepagaunamasis" (2015), o jame teko nuogai jodinėti ant žirgo po Maskvą.

2016 m. vaidino Rognedą istoriniame veiksmo filme „Vikingas", seriale „Policininkas iš Rubliovkos", bei seriale „Šakalas" (2016).

2018 m. atliko pagrindinį vaidmenį komedijoje „Aš metu svorį".

O 2021 m. pasirodė Seržo Tankiano muzikiniame vaizdo klipe „Elasticity".

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑  интервью с Александрой Бортич
7. ↑
8. ↑  А. Бортич поправилась на 20 килограммов ради роли
9. ↑

Nuorodos
--------

* IMDB profilis
* kino-teatr.ru
* kinopoisk.ru
| Tramalkas |
| --- |
| **Ilgis** | 6,4 km |
| **Baseino plotas** | 15 km² |
| **Ištakos** | Virgainiai |
| **Žiotys** | Šešuvis |
| **Šalys** | Lietuva |

**Tramalkas** – upelis pietryčių Žemaitijoje, vakarinėje Raseinių rajono savivaldybės teritorijos dalyje, kairysis Šešuvies intakas.

Valstybinės reikšmės vandens telkinys. Vandentakio kodas 16010754.

Geografija
----------

Ištakos yra Virgainių kaimo pietvakariniame pakraštyje, 0,91 km į šiaurės rytus nuo geležinkelio Pagėgiai–Radviliškis tilto per autostradą  **A1**  Vilnius–Kaunas–Klaipėda . Teka atvira vietove, pietvakarių kryptimi. Iki Vailabų kaimo vaga ištiesinta, paversta melioracijos kanalu. Nuo Vailabų tvenkinio vaga natūrali, vingiuota, pakrantės apaugusios medžiais. Į Šešuvį įteka Vailabų kaimo pietvakariniame pakraštyje, ties Raseinių ir Jurbarko rajonų savivaldybių teritorijų riba, 81 km nuo jos žiočių.

IntakaiKaivadys (dešinysis), Kervėkštas (kairysis).
TvenkiniaiVailabių tvenkinys.
GyvenvietėsVirgainiai, Yliai, Aleknai, Kanopėnai, Pavailabys, Vailabai.
Kultūros paveldasKairiajame krante, Kanopėnuose yra rašytojo Simono Stanevičiaus sodyba-muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos Respublikos upių ir tvenkinių klasifikatorius
2. ↑  Simono Stanevičiaus sodyba-memorialinis muziejus. – Kultūros vertybių registras, u. k. 532[neveikianti nuoroda]

Nuorodos
--------

* Gamtos katalogas
Dobermanas
Nykštukinis pinčeris
**Pinčeriai** (vok. *Pinscher*) – tarnybinių ir dekoratyvinių šunų veislių grupė, kurią sudaro dobermanai, trumpaplaukiai, šiurkščiaplaukiai ir nykštukiniai pinčeriai.

Šie aukšti terjerai buvo universalūs ūkininko šunys, kilę iš Vokietijos maždaug XVIII amžiuje. Jie naikindavo graužikus, saugodavo ir varydavo galvijus, sargaudavo. Iš jų kilo nykštukiniai pinčeriai, kurie dalyvavo išvedant dobermanus.

Pinčeriai elegantiški, dailūs, vidutinio kūno sudėjimo, gerai tinka auginti bute, tačiau tai gana reta veislių grupė. Šie šunys guvūs, supratingi, gan lankstūs, pakankamai lengvai dresuojami, bet turi būti tinkama motyvacija. Pinčeriai, kaip ir terjerai, linkę įsitraukti į rietenas su kitais šunimis, todėl juos reikia griežtai auklėti.

Anksčiau pinčeriai buvo skirstomi į švelniaplaukius (trumpaplaukius) ir šiurkščiaplaukius. Tik 1892 m. šiurkščiaplaukiai pinčeriai pavadinti šnauceriais (mitelšnauceriais).

Išvaizda
--------

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

  

Trumpaplaukis, vidutinio ūgio, elegantiškas, tvirtai sudėtas šuo. Jis stiprus kaip šnauceris. Kadangi yra trumpaplaukis, judant labai gerai matosi išraiškingi raumenys.

Reikšmingos proporcijos:

* Ūgio ir aukščio santykis turi būti kuo artimesnis vienetui - panašus į kvadrato formą.
* Galvos ilgis (matuojant nuo nosies galiuko iki pakaušio) turi atitikti pusę viršutinės linijos, einančios nuo gugos iki uodegos pradžios.
* Kaklas: kilniai, didingai išlenktas, ne per trumpas.
* Kūnas: viršutinė linija: lengvas nuožulnumas nuo gugos link užpakalinės dalies.
* Guga: aukščiausia viršutinės linijos dalis.
* Nugara: stipri, trumpa ir įsitempusi.
* Stuburas: truputį išlenktas, nežymus perėjimas link uodegos.
* Uodega: natūrali.
* Ūgis: patinų ir patelių 45–50 cm.
* Svoris: patinų ir patelių 14–20 kg.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Šis straipsnis aprašo **Fidžio tarptautinius santykius**

Fidžyje dažnai kildavo kariniai sukilimai prieš valdžią. Paskutiniai tokie sukilimai vyko 1987, 2000 ir 2006 m. Dažiausiai dėl tokių priežasčių Fidžis dažnai būdavo pašalinamas iš Tautų Sandraugos. Kaip tik po paskutinio 2006 m. sukilimo ir 2001 m. šalies parlamento rinkimų, kurie buvo paskelbti surengti ne pagal konstituciją, Fidžis buvo pašalintas iš Tautų Sandraugos. Nepaisant to, kaimyninės salos ir šalys palaiko glaudžius ryšius su Fidžiu ir viešai nepasako savo pozicijos Fidžio pašalinimo iš sandraugos klausimu.

1970 m. spalio 13 d. Fidžis tapo 123-ia Jungtinių Tautų nare ir nuo to laiko aktyviai dalyvauja JT veikloje. Fidžio karinės pajėgos dalyvauja JT taikos palaikymo misijose, ypač Artimuosiuose Rytuose. 

Nuo savo nepriklausomybės paskelbimo Fidžis dažnai būdavo regiono lyderis. Vieną pagrindinį vaidmenį Fidžis atliko Ramiojo vandenyno salų forumo sukūrime. Tačiau 2009 m. liepos 13 d. Fidžis kaip tik iš šio forumo buvo pašalintas.

Nuo 2005 m. Fidžiui dažnai kildavo viešų nesutarimų dėl paskutinių rinkimų, kurie taip pat vadinami nedemokratiškais, su Australija, Naujoji Zelandija, JAV, Kinija ir Vanuatu.

2005 m. lapkričio mėnesį Europos Sąjunga paskelbė, kad sieks padėti Fidžio mokykloms įsirengti vandens tiekimą ir telefono linijas.