recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Viktoras Burokevičius** (1898 m. rugsėjo 24 d. Jakiškiuose, Pajevonio valsčius – 1923 m. sausio 15 d. Klaipėdoje) – Lietuvos kariuomenės karininkas.

Biografija
----------

1919 m. įstojo savanoriu į Lietuvos kariuomenės artilerijos pulką, dalyvavo nepriklausomybės kovose su Raudonąja armija ir Lenkijos kariuomenės daliniais ties Žiežmariais, Augustavu ir kitur. 1919 m. gruodžio mėn. baigė Kauno karo mokyklą. Nuo 1920 m. gruodžio mėn. Aštuntojo pėstininkų pulko kuopos vadas, leitenantas.

1923 m. sausio 15 d. per Klaipėdos sukilimą su kuopa prasiveržė per visą miestą iki prancūzų komisaro prefektūros. Čia buvo nukautas. Nors jis žuvo, prefektūra buvo užimta, prancūzai pasidavė. Palaidotas Kėdainių miesto Dotnuvos g. kapinėse .

Įvertinimas
-----------

* 1923 m. Vyčio kryžiaus 5 laipsnio ordinas (po mirties)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Zabielskas. *Viktoras Burokevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 646 psl.
2. ↑  LR Krašto apsaugos ministerijos 2003 m. „Lietuvos karių, partizanų ir šaulių kapai. Atlasas 1919–1940"
| **Aldona Ona Kalitytė** |
| --- |
| Gimė | 1927 m. liepos 2 d. (96 metai)Melničynė, Antalieptės valsčius |
|  |
| Veikla | Lietuvos restauratorė, pirmoji profesionali sienų tapybos restauratorė. |

**Aldona Ona Kalitytė** (g. 1927 m. liepos 2 d. Melničynė, Antalieptės valsčius) – Lietuvos restauratorė, pirmoji profesionali sienų tapybos restauratorė.

Biografija
----------

1958 baigė Lietuvos dailės institutą. Dirbo dekoratore Lietuvos operos ir baleto teatre, restauratore Lietuvos dailės muziejuje. Stažavo Maskvoje, Leningrade, Kijeve, Lenkijoje, įgijo monumentaliosios tapybos restauratorės specialybę, nuo 1970 m. aukščiausios kvalifikacijos restauratorė. Dirbo Varšuvos, Krokuvos, Torunės, Gdansko meno akademijose, dailės paminklų restauravimo dirbtuvėse. 

Dalyvavo restauravimo darbuose Lenkijoje ir Lietuvoje (Vilniaus universiteto, Pažaislio bažnyčios ir vienuolyno ansambliai, Kėdainių evangelikų liuteronų bažnyčia, Kauno rotušė, Verkių rūmai Vilniuje, Zapyškio Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia). Vienas svarbiausių restauruotų darbų – Šv. Stanislovo Kostkos koplyčios kupolo ir sienų tapyba Šv. Jonų bažnyčioje Vilniuje. Nutapė paveikslų, daugiausia portretų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Balys Pakštas. *Aldona Ona Kalitytė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 210 psl.
| **Antanas Dibisteris** |
| --- |
| Gimė | 1904 m. birželio 12 d.Gribžėnai, Gargždų vls. Telšių aps. Kauno gub. |
| Mirė | 1941 m. birželio 25 d. (37 metai)Rainiai, Telšių vls. Telšių aps. |
| Tėvas | Juozas Dibisteris |
| Sutuoktinis (-ė) | Paulina Velžaitė-Dibisterienė |
| Vaikai | Nijolė (1935 m.),Aldona (1939 m.) |
|  |
| Veikla | Lietuvos pedagogas, karininkas, Rainių kankinys |
| Organizacijos | Alsėdžių, Virkšų, Kartenos pradinės mokyklos |
| Pareigos | Mokytojas, mokyklos vedėjas |
| Partija | Lietuvių tautininkų sąjunga |
|  |
| Alma mater | Telšių mokytojų seminarija, 1929 m. |

**Antanas Dibisteris** (1904 m. birželio 12 d. Gribžėnų k. Gargždų vls. Telšių aps. Kauno gub. – 1941 m. birželio 24 – 25 d. Rainių k. Telšių vls. Telšių aps.) – Lietuvos pedagogas, atsargos karininkas, visuomenės veikėjas, Rainių kankinys.

Biografija
----------

Mokėsi Kvietinių pradžios mokykloje, Kretingos progimnazijoje ir Telšių mokytojų seminarijoje, kurią baigė 1929 m. Nuo 1928 m. mokytojavo Alsėdžių ir Virkšų pradžios mokyklose, tarnavo Lietuvos kariuomenėje, baigė kariūnų aspirantų kursus ir gavo atsargos leitenanto laipsnį.

Nuo 1933 m. rugsėjo 1 d. Kartenos pradžios mokyklos vedėjas. Vyriausybei priėmus nutarimą dėl privalomo šešiamečio pradinio išsilavinimo, jam teko 1937–1938 m. Kartenoje komplektuoti šešių skyrių pradinę mokyklą, imtis metodininko veiklos – kasmet organizuoti Kartenos valsčiaus mokytojų konferencijas, kurių metu pedagogai dalinosi darbo patirtimi, vesdavo parodomąsias pamokas.

1940 m. liepos 12–13 d. naktį suimtas, kalintas NKVD pasienio kariuomenės brigados Kretingos areštinėje, 1941 m. vasario 20 d. perkeltas į Telšių kalėjimą, 1941 m. birželio 24–25 d. naktį nukankintas Rainių miške netoli Telšių.

### Šeima

1934 m. vedė mokytoją Pauliną Velžaitę.

Dukros:
Nijolė Visockienė (g. 1935 m.);
Aldona Leonienė (g. 1939 m.).

### Visuomeninė veikla

Vytauto Didžiojo 500-ųjų mirties metinių minėjimo komiteto Alsėdžių skyriaus valdybos pirmininkas (1930 m.), Alsėdžių ir Kartenos valsčių pradinių mokyklų moksleivių sporto ir dainų švenčių ir kitų renginių organizatorius, Kartenos suaugusiųjų saviveiklos vakarų režisierius, Kartenos šaulių būrio vadas, tautininkų sąjungos narys, lietuvių tautinio jaunimo sąjungos „Jaunoji Lietuva" Kartenos apylinkės vadas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuviai tautininkai – komunistų kankiniai, Čikaga, 1988. - P. 40

* Žemaičių kankiniai, Vilnius, 1991. – P. 46–47.
* Juozas Viluckas. Mokytojas Antanas Dibisteris // Švyturys (Kretinga) – 1990, gruodžio 15. – Nr. 101. – P. 2
* Bronė Butkuvienė. Jų kaltė – meilė Tėvynei // Švyturys (Kretinga) – 1994, birželio 11. – Nr. 47. – P. 2–3.
| ***Paskutinis gundymas*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | The Last Seduction |
| Kilmės šalis |  JAV |
| Režisierius | John Dahl |
| Metai | 1994 |
| Žanras | trileris |
| Trukmė | 110 min. |
| Kalba | anglų |
| Pajamos | 5,8 mln. JAV dolerių |
| **IMDb įrašas** |

**Paskutinis gundymas** (angl. *The Last Seduction*) – 1994 m. JAV sukurtas trileris. Filmo režisierius John Dahl, pagrindinius vaidmenis atliko Linda Fiorentino, Peter Berg ir Bill Pullman.

Interneto svetainėje „Rotten Tomatoes" vertinamas 94 % teigiamų atsiliepimų.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Bridžita Gregori, valdinga ir savimi pasitikinti moteris, dirba telefoninio marketingo kompanijoje Niujorke vadybininke, o jos vyras Klėjus, besimokantis tapti gydytoju, yra paskendęs skolose. Kad gauti pinigų, jis parduoda medicininį kokainą narkotikų prekeiviams ir taip gauna 700 tūkst. dolerių grynaisiais. Grįžęs namo jis džiaugiasi Bridžitai, jog dabar galės padengti skolas, tačiau kol jis maudosi duše, ši čiumpa pinigus ir pabėga.

Bridžita stabteli nedideliame Bestono miestelyje netoli Bafalo. Čia bare ją bando vilioti jaunuolis vardu Maikas. Planavusi vykti į Čikagą, Bridžita nusprendžia kuriam laikui čia apsistoti. Pasivadinusi kitu vardu, Bridžita randa sau darbą ir užmezga romaną su Maiku. Pastarasis, niekada anksčiau nesutikęs tokios moters kaip Bridžita, netrunka dėl jos visiškai pamesti galvą. Nors jų santykiai komplikuoti ir mergina kažką akivaizdžiai slepia, Maikas negali atsispirti jos kerams. Kai Klėjui galiausiai pavyksta rasti Bridžitą, ši sukuria planą kaip Maiko pagalba atsikratyti buvusio vyro.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Linda Fiorentino – Bridžita
* Peter Berg – Maikas
* Bill Pullmann – Klėjus
* Bill Nunn – Harlanas

Pagrindiniai apdovanojimai
--------------------------

* BAFTA (nominacija) – geriausia aktorė (L. Fiorentio)
* Edgar Allan Poe Apdovanojimas (nominacija) – geriausias filmas

Susiję straipsniai
------------------

* Paskutinis gundymas II

Šaltiniai
---------

1. ↑  Maslin, Janet (1994-10-26). „THE LAST SEDUCTION; A Femme Fatale Who Lives Up To the Description". *The New York Times*. Nuoroda tikrinta 2012-03-08.
2. ↑  „The Last Seduction". *rottentomatoes.com*. Nuoroda tikrinta 2021-07-10.
| **Pjetras Umbertas Dinisit. *Pietro Umberto Dini*** |
| --- |
|  |
| Pietro Umberto Dini |
| Gimė | 1960 m. lapkričio 5 d. (62 metai)Pjetrasanta, Toskana, Italija Italija |
|  |
| Veikla | italų kalbininkas, baltistas. |

**Pjetras Umbertas Dinis** (it. *Pietro Umberto Dini*, g. 1960 m. lapkričio 5 d. Pjetrasanta, Toskana, Italija) – italų kalbininkas, baltistas.

Biografija
----------

1980-1984 m. studijavo Pizos ir 1983-1984 m. Vilniaus universitetuose. 1986-1987 m. stažavo Jogailos universitete.

1988-1995 m. dėstė Potenzos Basilikatos, 1997 m. – Oslo universitete. Nuo 1998 m. Pizos universiteto profesorius.

Mokslinė veikla
---------------

Tiria baltų kalbas, jų raidą, baltų kultūrą. Parašė monografiją „Martyno Mažvydo Šv. Ambraziejaus giesmė" (1994 m.), išleido lietuvių raštijos paminklą (Lysius H. J. „Mažasis katekizmas", 1993 m.), paskelbė baltų kalbų istorijos studiją (1993 m.). Parengė informacines knygas „Baltijos žiedas" (1991 m.), „Baltijos respublikos" (1994 m.), lietuvių poezijos antologiją „Žemininkų ilgesys" (1989 m.) ir baltų mitologijos antologiją (su N. Michailovu, 1995 m.), baltų mitologijos bibliografiją (su N. Michailovu, 1997 m.). Su N. Michailovu 1995 m. įkūrė ir redaguoja italų baltistikos žurnalą „Res Balticae". Svarbiausias veikalas – „Baltų kalbos" (italų kalba 1997 m. lietuvių ir latvių kalba 2000 m. rusų kalba 2001 m.). Į italų kalbą išvertė lietuvių ir latvių grožinės literatūros kūrinių, parašė straipsnių apie lietuvių literatūrą, lietuvių ir italų kultūrinius ryšius, Italijos baltistiką.

Įvertinimas
-----------

* 2002 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžius
* 2005 m. Vilniaus universiteto garbės daktaras

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Sabaliauskas. *Pjetras Umbertas Dinis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 783 psl.
2. ↑  Pietras Umbertas Dinis - Vilniaus universiteto garbės daktaras. Mokslo Lietuva. 2005 m. spalio 6-19 d. Nr 17 (329)[neveikianti nuoroda]
Koordinatės: 55°20′15″š. pl. 22°36′18″r. ilg.﻿ / ﻿55.3375°š. pl. 22.6050°r. ilg.﻿ / 55.3375; 22.6050

|  |
| --- |
|    **Lybiškių geležinkelio stotelė** |
| **Adresas** | Ožnugariai |
| **Atidaryta** | 1916 m. |
| **Uždaryta** | 2001 m. |
| **Žemėlapiai** | Retromap.ru |
| **Nuotraukos** | Railwayz.info |
| 


 |
| 

| Aplinkinės stotys ir stotelės |
| --- |
| Paaiškinimai |
| 

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 | km |  |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | ↑ KUTIŠKIAI ↑ |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  |  |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | *Nemakščiai* |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 | 10,6 |  |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | *Varlaukis* |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 | 4,1 |  |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | ***Lybiškiai*** |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 | 6,3 |  |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | *Batakiai* |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 | 7,2 |  |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | *Juodpetriai* |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  |  |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | ↓ PAGĖGIAI ↓ |
|  |  |  |  |  |  |  |

 |

 |

**Lybiškių geležinkelio stotelė** – buvusi stotis Ožnugarių kaime (Tauragės rajonas), 5 km į vakarus nuo Lybiškių kaimo, prie Radviliškio–Pagėgių geležinkelio.

Istorija
--------

Stotelė įkurta 1916 m. kai buvo nutiestas Lauksargių–Radviliškio geležinkelis. Nutiesus geležinkelį Lybiškiuose, 1933 m. buvo įrengtos dvi stotys, kurių pavadinimas neatitiko jų geografinės vietos. Lybiškių stotelė buvo į vakarus nuo kaimo, prie Ožnugarių, o pačiuose Lybiškiuose stotis pavadinta Varlaukio bažnytkaimio vardu – Varlaukio GS.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Архангельский А. С. Архангельский В. А. Железнодорожные станции СССР (справочник). – Москва, Транспорт, 1981.
2. ↑  Varlaukio geležinkelio stočiai – 90 metų. 2023-05-04, Jurbarkosviesa.lt (tikrinta 2023-10-04).
| **Vladimiras Lunia** |
| --- |
| Gimė | 1906 m. birželio 22 d.Šilalė |
| Mirė | 1992 m. lapkričio 15 d. (86 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | karininkas |
| Partija | 1944 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1943 m. Frunzės karo akademija |

**Vladimiras Lunia** (1906 m. birželio 22 d. Šilalėje – 1992 m. lapkričio 15 d. Vilniuje) – sovietinis karininkas, pulkininkas.

Biografija
----------

1927 m. baigė Tauragės mokytojų seminariją. Nuo 1930 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje. 1932 m. baigė Kauno karo mokyklą.

Sovietams okupavus Lietuvą, 1940 m. lapkričio mėn. paskirtas 29-ojo teritorinio šaulių korpuso štabo viršininko adjutantu, vėliau – Vilniaus pėstininkų karo mokyklos mokymo dalies vedėju. 1941 m. birželio 22 d. prasidėjus SSRS-Vokietijos karui su mokykla atsitraukiant dalyvavo kautynėse prieš vokiečius, pasitraukė į Novokuznecką. Nuo 1942 m. pradžios 16-osios lietuviškosios divizijos diviziono vadas, vėliau – pulko vado pavaduotojas. 1943 m. baigęs Frunzės karo akademijos (Maskva) kursus, paskirtas tos divizijos štabo operatyvinio skyriaus viršininku, 1944 m. – 156-ojo šaulių pulko vadu. 1944 m. vasario mėn. su kitais 23 buvusios Lietuvos kariuomenės karininkais pasirašė kreipimąsi į Lietuvoje likusius karininkus, raginantį nesipriešinti artėjančiai SSRS kariuomenei. 1945 m. pulkininkas.

Po karo buvo SSRS kariuomenės pulko vadas, divizijos vado pavaduotojas. 1956–1961 m. Vilniaus universiteto Karinės katedros dėstytojas. 1961–1982 m. LSSR Ministrų tarybos referentas, vyr. referentas.

Įvertinimas
-----------

* 1976 m. LTSR nusipelnęs kultūros švietimo darbuotojas

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vladimiras Lunia*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 665
2. ↑  Vytautas Zabielskas. *Vladimiras Lunia*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 699 psl.
| **Klemensas Vaitekūnas** |
| --- |
| Gimė | 1888 m. birželio 15 d.Rusija Vaineikiai, Joniškio valsčius, Šiaulių apskritis, Rusijos imperija |
| Mirė | 1943 m. lapkričio 17 d. (55 metai)Rusija Altajaus kraštas |
| Steigiamojo Seimo atstovas |
|  |
| Veikla | Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Lietuvos krikščionių demokratų partija  Lietuvos ūkininkų sąjunga |
|  |
| Alma mater | Tartu universitetas |

**Klemensas Vaitekūnas** (1888 m. birželio 15 d. Vaineikiai, Joniškio valsčius, Šiaulių apskritis, Rusijos imperija – 1943 m. lapkričio 17 d. Altajaus kraštas) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Pradinį išsilavinimą įgijo latvių liaudies mokykloje. Baigė Mintaujos gimnaziją ir 1910 m. išlaikė brandos egzaminus. Mokėsi kunigų seminarijoje, tačiau kunigo šventinimų atsisakė. 1915–1917 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje. 1917 m. baigė Tartu universiteto medicinos fakultetą.

1919 m. išrinktas Joniškio valsčiaus tarybos pirmininku. 1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas V (Panevėžio) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos ūkininkų sąjungos frakcijai, įėjusiai į Lietuvos krikščionių demokratų partijos bloką. Mažojo Seimo metu grįžo į kariuomenę. Steigiamojo Seimo kadencijai pasibaigus tarnavo gydytoju Lietuvos kariuomenėje,  1925–1941 m. birželio mėn. Šiaulių apskrities gydytojas, taip pat turėjo rentgeno kabinetą Joniškyje, kur darydavo nedideles operacijas, gydydavo kaulų lūžimus. 1938 m. su žmona atstovavo Lietuvai Helsinkyje vykusiame Rotary suvažiavime.

1941 m. birželio 14 d. suimtas ir ištremtas į Altajaus kraštą.

Literatūra
----------

* Vaitekūnas Klemensas, Trumpos Steigiamojo Seimo narių biografijos su atvaizdais, Klaipėda, 1924, p. 64.
* Veilentienė A. Vaitekūnas Klemensas, Lietuvos Steigiamojo Seimo (1920–1922 metų) narių biografinis žodynas, sud. A. Ragauskas, M. Tamošaitis, Vilnius, 2006, p. 414–416.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žydrūnas Mačiukas. Steigiamojo Seimo atstovai. Seimas
2. ↑  Kazimieras Knizikevičius. Šiaulių krašto medicinos istorija. Šiauliai, Saulės delta, 2006 m. p. 69, 75, 82.
| **Amelia Earhart** |
| --- |
|  |
| Visas vardas | Amelia Mary Earhart |
| Gimė | 1897 m. liepos 24 d.Atkisonas, Kanzasas, JAV |
| Mirė | 1939  m. sausio 5 d. (41 metai)Houlando salos apylinkės, Ramusis vandenynas (spėjama) |
|  |
| Veikla | aviatorė, rašytoja |
|  |
| Žinomas (-a) už | pasiekusi daug aviacijos rekordų; tapo pirmąja moterimi, perskridusia Atlanto vandenyną |

**Amelija Erhart** (angl. *Amelia Mary Earhart*, g. 1897 m. liepos 24 d. dingo 1937 m. liepos 2 d. paskelbta mirusi 1939 m. sausio 5 d.) – JAV aviatorė, rašytoja, aktyvistė.

Biografija
----------

A. Erhart gimė ir augo Atkisone, Kanzaso valstijoje, vėliau gyveno Di Moine, Ajovoje. Nuo pat mažens mergina domėjosi nuotykiais ir kelionėmis, o nuo 20 m. amžiaus jau mokėsi pilotuoti lėktuvus.

1928 m. birželio 17–18 dienomis A. Erhart tapo pirmąja moterimi įveikusia Atlantą, kai buvo lėktuvo, kurį pilotavo Wilmer Stultz, keleivė. Po šio įvykio ji iš karto tapo žinoma visame pasaulyje. Vėliau, 1932 m. gegužę, ji perskrido Atlantą ir viena, tai padariusi Lockheed Vega lėktuvu.

1935 m. A. Erhart Perdiu universitete pradėjo mokyti studentes aeronautikos inžinderijos. Dėl savo žinomumo ir įtakos A. Erhart buvo lyginama su Čarlzu Lindbergu. Taip pat A. Erhart palaikė draugiškus santykius su tuometine pirmąja ponia Eleonora Ruzvelt, su kuria kovojo už moterų teises.

A. Erhart pagerino eilę kitų aviacijos rekordų, buvo viena pirmųjų komercinės aviacijos propaguotojų, parašė bestseleriais tapusias knygas apie aviaciją, buvo viena iš moterų aviacijos organizacijos „The Ninety-Nines" įkūrėjų, 1931–1933 m. vadovavo šiai organizacijai.

1937 m. A. Erhart suplanavo savo kelionę aplink pasaulį ir siekė tapti pirmąja moterimi, apskridusia Žemę. Ji skrydį atliko su Lockheed Model 10 Electra orlaiviu ir kartu su šturmanu Fred Noonan. Paskutinės maršruto atkarpos metu, 1937 m. liepos 2 d. Houlando salos apylinkėse Erhart lėktuvas išsiuntė paskutinį signalą. Lėktuvas dingo. Nepaisant plataus masto paieškų, jokių orlaivio ar pilotų pėdsakų nebuvo aptikta. Praėjus beveik metams ir 6 mėnesiams A. Erhart buvo paskelbta mirusia. Labiausiai tikėtina, kad lėktuvui pritrūko degalų, ir jis sudužo. Iškelta ir kitų teorijų: jog lakūnė ir šturmanas pasiekė Gardnerio salą, bet joje mirė, kad buvo pagrobti japonų, ir kt.

1968 m. A. Erhart buvo įtraukta į nacionalinį aviacijos šlovės muziejų, o 1973 m. – nacionalinį moterų šlovės muziejų.

Išnašos
-------

1. ↑  Morey, 1995, p. 11
2. ↑  AMELIA EARHART
3. ↑  Oakes, 1985
4. ↑  Ferdinando, Lisa. "Clinton Celebrates Pioneer Aviatrix Amelia Earhart. "Archyvuota kopija 2012-06-14 iš Wayback Machine projekto. *Voice of America*, 2012-03-19.
5. ↑  „Past Presidents of the Ninety-Nines". Ninety Nines website.
6. ↑  Strippel, Richard G. (November 1995). „Researching Amelia: A detailed summary for the serious researcher into the disappearance of Amelia Earhart". *Air Classics*. 31 (11).

Šaltiniai
---------

* Morey, Eileen (1995). *Amelia Earhart*. San Diego, CA: Lucent Books. ISBN 978-1-56006-065-9.
* Oakes, Claudia M. (1985). *United States women in aviation, 1930–1939*. Smithsonian Institution Press. ISBN 978-0-87474-709-6.
Trakų IV a. pr. m. e. ir anksčiau naudoti chalkidiniai šalmai
**Chalkidinis šalmas** (angl. *Chalcidian helmet*; rus. *халкидский шлем*) – senovės Graikijos lengvo šalmo tipas.

Chalkidinis šalmas vizualiai padalintas į dvi dalis – apvalaus kupolo pavidalo viršutinę dalį ir apatinę dalį, dengiančią kaktos apačią, galvos šonus ir pakaušį. Riba tarp dalių paprastai būna iškilas rumbas, einantis aplink visą šalmą.
  
Chalkidinis šalmas neturi antnosio ar turi jį labai mažą, todėl dėvint šį šalmą matomumas geresnis, negu dėvint korintinį šalmą, turintį antnosį. Ausų srityje yra didelės figūrinės išpjovos (atakuojant iš priekio pataikyti į tas išpjovas sunku), kurios apatinę šalmo dalį padalina į pakaušinę skiautę ir dvi skruostines skiautes. Skruostinės skiautės netvirtos, todėl nuo stipraus smūgio linksta. Vėlesniuose šalmuose šias skiautes ėmė tvirtinti ant vyrių (vėliau antskruosčius su vyriais perėmė romėniški šalmai). Skruostinės skiautės plačios stačiakampės ar suapvalintos, priekinis jų kraštas dažnai banguotas.

Chalkidinis šalmas sverdavo iki 1 kg, tad lengvesnis už korintinį šalmą. Italijoje chalkidinius šalmus naudojo samnitai, etruskai, graikai. Chalkidiniai šalmai atsirado VI a.p.m.e. o III a. p.m.e juos išstūmė paprastesni trakiniai šalmai ir pilosai. Chalkidinių šalmų palikuonimis galima laikyti romėnų pėstininkų šalmus, tik šie buvo daromi iš geležies.

Šalmo pavadinimo kilmė neaiški. Viena hipotezė teigia, kad šiuos šalmus VI a. pr. m. e. antroje pusėje ėmė gaminti išeiviai iš Chalkio miesto Graikijos Eubojos saloje, įsikūrę Sicilijoje ir Italijos pietuose. Be to, gr. χαλκός reiškia 'varis'. Antra hipotezė teigia, kad šalmas taip pavadintas dėl to, kad tokių šalmų atvaizdai dažnai aptinkami ant chalkidinių vazų.

Nuorodos
--------

* Greek arms and armour: Classical and Hellenistic Armour Archyvuota kopija 2007-09-11 iš Wayback Machine projekto.
* Chalcidian tinned bronze helmet Archyvuota kopija 2007-09-27 iš Wayback Machine projekto.
* A Chalcidian helmet, 5th century B.C. Archyvuota kopija 2007-09-27 iš Wayback Machine projekto.
* A Chalcidian helmet, 5th/4th century B.C. Archyvuota kopija 2007-09-27 iš Wayback Machine projekto.
* Chalcidian silver mounted bronze helmet Archyvuota kopija 2007-09-27 iš Wayback Machine projekto.
* Chalcidian bronze helmet Archyvuota kopija 2007-09-27 iš Wayback Machine projekto.
* Chalkidinių šalmų nuotraukos:  Archyvuota kopija 2007-09-29 iš Wayback Machine projekto. ,
**Pranas Žebriūnas (Žebrauskas)** (1901 m. gegužės 20 d. Telšių aps. Alsėdžių vlsč. Paežerių kaime – 1981 m. balandžio 11 d. Vilniuje) – Lietuvos kariuomenės karininkas.

Biografija
----------

Baigęs Skuodo progimnaziją nuo 1921 m. mokėsi Karo mokykloje Kaune, su kitais kariūnais dalyvavo Klaipėdos sukilime. Po mokyklos baigimo 1923 m. suteiktas pėstininkų leitenanto laipsnis. 

Tarnavo Penktajame pėstininkų Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Kęstučio pulke Aukštojoje Panemunėje.
1925–1927 m. dirbo Lietuvos šaulių sąjungoje (toliau LŠS) Kaune, 1927–1930 m. skiriamas LŠS IV rinktinės vadu Tauragėje, kartu dėstė kūno kultūros ir karinio rengimo disciplinas Tauragės aukštesniojoje komercijos mokykloje. 1928 m. suteiktas vyr. leitenanto laipsnis. 1930–1933 m. grįžo į darbą LŠS Kaune. Vėliau tarnavo Lietuvos Kariuomenės Generaliniame štabe, 1935 m. suteiktas kapitono laipsnis. 1939 m. Valstybinėje egzaminų komisijoje prie Švietimo ministerijos įgijo brandos atestatą.

1940 m. spalio 9 d. iš kariuomenės atleistas, kurį laiką Telšių apskrities savivaldybėje dirbo draudimo inspektoriumi. Dalyvavo Birželio sukilime, vėliau Telšių komendantūroje tarnavo raštvedžiu. Po to dirbo Telšių apsk. savivaldybės administracijoje. Nuo 1944 m. kovo mėn. – Vietinės rinktinės Telšių apsk. komendantūros raštvedys. 

Pokaryje trumpai mokytojavo Telšių gimnazijoje. 1945 m. sausio 6 d. sovietinių organų suimtas ir nuteistas dešimčiai metų lagerio bei penkeriems metams tremties. Kalėjo *Vorkutlage* ir *Minlage*, Komijoje. Nuo 1954 m. buvo tremtyje Intoje, vėliau grįžo į Lietuvą.

Sūnus Arūnas – žinomas Lietuvos kinematografininkas.

Įvertinimas
-----------

* Gedimino 4 laipsnio ordinas (1937 m.)
* Lietuvos nepriklausomybės medalis (1930 m.)
* Klaipėdos išvadavimo bronzos medalis

Šaltiniai
---------

* Algirdas Ažubalis, Diana Builienė, Rolanda Kazlauskaitė–Markelienė. *Valstybinė kalba Lietuvos kariuomenėje (1918–1940 m.)* – Vilnius: Generolo Jono Žemaičio Lietuvos karo akademija, 2010 psl. 177-178 Archyvuota kopija 2018-03-17 iš Wayback Machine projekto.
| Buros kultūra |
| --- |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  | **XII a. pr. m. e. – XIII a.** | → |

 |  |
|  |
| **Dab. valstybės** | pietryčių Burkina Fasas, pietvakarių Nigeris |
| **Ist. regionas** | Vakarų Sahelis |
| **Gyvenvietės** | Bura |
|  |
| **Amžius** | Geležies amžius |
|  |

**Buros kultūra** – Afrikos geležies amžiaus archeologinė kultūra, klestėjusi Nigerio upės baseino atkarpoje, dabartiniame pietryčių Burkina Fase ir pietvakarių Nigeryje iki XIII a. Pavadinta Buros archeologinės vietovės (Nigerio Tilaberio regionas, Teros departamentas) vardu. Vėlyvasis jos laikotarpis, prasidėjęs III a. vadinamas **Buros-Asindos kultūra**.

Bruožai
-------

Kultūra buvo atrasta 1975 m. o pirmieji archeologiniai kasinėjimai atlikti 1983 m. Dėl negausių archeologinių tyrimų kultūra vis dar lieka mažai žinoma ir apgaubta paslapčių. Kultūra klestėjo panašiu laikotarpiu kaip ir kitos Afrikos geležies amžiaus kultūros Nigerio baseine: Nok kultūra ir Sao civilizacija (rytuose) bei Uagadu (vakaruose). Tačiau šių kultūrų tarpusavio ryšiai nėra iki galo nustatyti.

Kultūros gyventojai buvo žemdirbiai ir mokėjo apdirbti geležį. Buros archeologinėje vietovėje (įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo kandidatų sąrašą) randami nekropoliai su pilkapiais bei religiniais statiniais. Žymiausi kultūros radiniai – terakotos artefaktai: indai, šukės, žmonių figūros, galvos. Randama ir akmens dirbinių. UNESCO teigimu, čia aptinkamos seniausios Afrikoje molinės raitelių statulėlės.

Kultūros dirbiniams būdinga savita stilistika, abstracija, supaprastintos formos. Dėl šių išskirtinių bruožų jie tapo populiarūs tarp kolekcionierių, kas paskatino neteisėtus kasinėjimus bei vagystes archeologinėse vietovėse.

II tūkst. I pusėje į Buros kultūros teritorijas migravo mosių pirmtakai. Jie buvusioje kultūros teritorijoje suformavo Gurmos valstybę. Nauja Mosių valstybių kultūra išstūmė senąją Buros kultūrą, ir ši nunyko.

Nuorodos
--------

* Duncan E. Miller and N.J. Van Der Merwe, 'Early Metal Working in Sub Saharan Africa' *Journal of African History* 35 (1994) 1-36
* Minze Stuiver and N.J. Van Der Merwe, 'Radiocarbon Chronology of the Iron Age in Sub-Saharan Africa' *Current Anthropology* 1968.
* Buros kultūros artefaktai Hamilio galerijoje Archyvuota kopija 2012-10-02 iš Wayback Machine projekto.
* Buros kultūros artefaktai Barakato galerijoje
| Stadion Crvena Zvezda |
| --- |
| Marakana |
|  |
| Vieta | Belgradas, Serbija |
| Atidarytas | 1963 m. rugsėjo 1 d. |
| Savininkas | FK Crvena Zvezda |
| Paviršius | Žolė |
| Talpa | 55 538 sėdimos vietos |
| Lauko matmenys | 100 x 68 metrai |
| Nuomininkai | FK Crvena Zvezda |

**Stadion Crvena Zvezda** (serb. *Стадион Црвена Звезда*) yra įvairios paskirties stadionas Belgrade, Serbijoje. Daugiausiai naudojamas futbolo varžyboms. Atidarytas 1963 m. Jame namų varžybas žaidžia FK Crvena Zvezda. Stadionas pilnai dengtas, talpina 55 538 žiūrovus.

Istorija
--------

Šioje vietoje pirmasis futbolo stadionas buvo pastatytas 1927 m. Jame žaidė SK Jugoslavija. Daugiafunkcinis stadionas, talpinęs 30 000 žiūrovų, turėjo futbolo aikštę, bėgimo takelius ir treniruotėms skirtas patalpas.

### Marakana

Po trejų metų konstrukcijos oficialiai atidarytas 1963 m. rugsėjo 1 d. Atidarymo dieną buvo sužaistos Jugoslavijos futbolo čempionato varžybos prieš HNK Rijeka. Šeimininkai rungtynes laimėjo rezultatu 2–1, stebint 55 000 žiūrovų. Didžiausias derbio žiūrovų skaičius (74 000 žiūrovai) susirinko tų pačių metų rudenį, rungtynėse prieš FK Partizan. Po metų, kai stadionas buvo visiškai užbaigtas, vietų skaičius padidėjo iki 110 000. Stadionas neoficialiai gavo *Marakanos* vardą (kaip ir garsaus Brazilijoje esančio stadiono vardas). Pirmą oficialų įvartį pelnė *Trifun Mihajlovic* jaunių varžybose tarp *Crvena Zvezda* ir *Jedinstvo* klubų. Remiantis parduotų bilietų skaičiumi, 1975 m. balandžio 23 d. į 1974–1975 m. UEFA taurių taurės pusfinalio rungtynes prieš Vengrijos Ferencvárosi TC oficialiai susirinko 96 070 žiūrovų, bet stadionas buvo užpildytas maksimaliai iki 110 000 žiūrovų.

Paskutiniajame XX a. dešimtmetyje dėl UEFA saugumo reikalavimų stovimas vietas pakeitė sėdimos. Vietų skaičius sumažėjo iki 60 000. 2008 m. atlikta stadiono renovacija.

Galerija
--------

* 
* 
* 
* 2006 m. spalio 7 d. rungtynės tarp Serbijos ir Belgijos rinktinių.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Crvena Zvezdos stadionas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Stadiono nuotraukos
| **Clement Greenberg** |
| --- |
| Gimė | 1909 m. sausio 16 d.Niujorkas, Niujorkas, JAV |
| Mirė | 1994 m. gegužės 7 d. (85 metai)Niujorkas, Niujorkas, JAV |
|  |
| Veikla | dailės kritikas ir teoretikas |

**Klementas Grinbergas** (angl. *Clement Greenberg*; 1909 m. sausio 16 d. – 1994 m. gegužės 7 d.) – JAV dailės kritikas ir teoretikas, susijęs su abstrakčiojo meno judėjimu JAV, ypatingai daug rašęs apie abstraktųjį ekspresionizmą ir palaikęs glaudžius ryšius su šios srovės tapytoju Jackson Pollock.

Biografija
----------

K. Greenberg buvo Sirakūzų universiteto auklėtinis. 1930 m. baigęs universitetą, nuo 1936 m. dirbo Niujorko muitinėje. XX a. 5-ajame deš. dirbo leidinių „Partisan Review", „Contemporary Jewish Record" (redaktorius) ir „The Nation" (dailės kritikas) redakcijose. 1964 m. Los Andžele surengė parodą „Potapybinė abstrakcija". Skleidė modernizmo idėjas, nepritarė kapitalizmo ir komercializuotos popkultūros įtakai menui, neigiamai vertino popartą, konceptualųjį meną, kičą siejo su totalitariniais režimais.

Avant-Garde & Kitsch
--------------------

Pirmą kartą prisistatęs viešumoje savo rašiniu *Avant-Garde & Kitsch*, 1939 m. išleistu žurnale „Partisan Review". Šiame straipsnyje C. Greenberg teigė, jog avangardo ir modernizmo menas padeda priešintis kultūrą niveliuojančioms kapitalizmo jėgoms. Vokiškos kilmės žodis *kičas* tekste pritaikomas pastarųjų kapitalizmo procesų apibūdinimui. Taip pat išreiškė nuomonę dėl modernistinio meno judėjimų sunaikinimo Nacistinėje Vokietijoje ir Tarybų Sąjungoje ir naujų, valstybės sankcionuotų, Arijų ir Socialistinio realizmo stilių sukūrimo.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Clement Greenberg*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005

Nuorodos
--------

* Clement Greenberg
| Sardanapalo mirtis |
| --- |
| 300px| |
| Menininkas | Eženas Delakrua |
| Metai | 1827 |
| Meno kryptis | Romantizmas |
| Medžiagos, technika | aliejinis paveikslas, drobė |
| Matmenys | 392 cm × 496 cm |
| Miestas (vieta) | Paryžius, Prancūzija |
| Muziejus | Luvras |

**Sardanapalo mirtis** – vienas žymiausių prancūzų XIX a. dailininko-romantiko Eženo Delakrua (1798–1863) paveikslų. Sukurtas 1827 m. ir yra Luvro muziejuje Paryžiuje.

Apie paveikslą
--------------

Paveikslas paremtas graikų rašytojo Ktesijaus (IV a. pr. m. e.) pasakojimu veikale „*Persika*". Veikalas neišliko, žinomas iš nuorašų, citatų. Anot Ktesijaus, Sardanapalas buvo paskutinis Asirijos karalius, Semiramidės palikuonis. Tai buvo tironas, atsidavęs žemiškiesiems malonumams, prieš kurį sukilo jo paties valdiniai. Sukilėliai apsupo Sardanapalo rūmus Ninevijoje. Karalius pasirinko savižudybę, bet prieš tai liepė rūmų tarnams ir eunuchams sunaikinti visą savo turtą ir išžudyti suguloves. Asirijos kronikose neminimas toks karalius Sardanapalas, kuris turėjo gyventi VII a. pr. m. e. Ši istorija laikoma fikcine, nors gal ir atliepia kai kuriuos to meto Asirijos politinius įvykius. Tuo metu, kai Delakrua tapė pagal šį siužetą, nebuvo patvirtintų duomenų, rodančių istorijos prasimanėliškumą, todėl paveikslas priskiriamas istoriniam žanrui.

Tiesioginiu paveikslo įkvėpimo šaltiniu yra anglų poeto Bairono drama „Sardanapalas", išleista 1821 m. Joje Sardanapalas vaizduojamas apsuptas sukilėlių savo rūmuose ir, nenorėdamas pasiduoti, įsakęs save, savo konkubinę Myrą ir visą turtą tarnams padegti. Delakrua paveiksle siužeto dramatiškumas dar labiau sustiprintas: paveiksle vaizduojamas keleto Sardanapalo sugulovių nužudymas. Nužudomi taip pat mėgstamiausi karaliaus žirgai ir šunys. Pats karalius vaizduojamas gulintis baltais drabužiais milžiniškoje kraujo spalvos audinio prabangioje lovoje, abejingas viskam, kas vyksta aplinkui. Jo konkubinė Myra yra prie karaliaus kojų. Brangenybės pabirusios aplinkui. Paveikslo sceną supa degančių, rūkstančių rūmų ir miesto detalės. Tarp paveikslo įkvėpimo šaltinių: antikinio rašytojo Diodoro Siciliečio raštai, Viktoro Hugo ir Rosinio kūriniai, etruskų skulptūros, persų miniatiūros, indiški kostiumai. Paveikslo moteriškų figūrų vaizdavimas atliepia Rubenso ir Koredžo kūrybą, scenos kompozicijoje galima įžvelgti Teodoro Žeriko, Antuano Žano Gro, Pjero Gereno ir Tintoreto scenų dinamiškumą. Tarp Sardanapalo figūros įkvėpimo šaltinių − Heraklitas Rafaelio freskoje „Atėnų mokykla", Mikelandželo skulptūra, Rembranto Jeremijo figūra paveiksle „Jeruzalės sunaikinimas".

Išnašos
-------

1. ↑  Luvro muziejus

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Sardanapalo mirtis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* wga.hu
* smarthistory[neveikianti nuoroda]
* independent.co.uk Archyvuota kopija 2014-04-30 iš Wayback Machine projekto.
Osteotomija
**Osteotomija** (*osteo*- + sen. gr. *tome* - 'perpjovimas, perkirtimas') – chirurginė operacija, kurios metu kaulas pjaunamas, siekiant jį sutrumpinti, pailginti arba pakeisti jo išsidėstymą. Kartais atliekama norint ištaisyti *hallux valgus* arba ištiesinti kaulą, kuris kreivai sugijo po lūžio. Jis taip pat naudojamas koreguoti *coxa vara*, *genu valgum* ir *genu varum*. Operacija dažnai atliekama taikant bendrąją anesteziją, tačiau kai kada gali būti taikoma ir vietinė anestezija.

Osteotomija yra vienas iš būdų sumažinti artrito, ypač klubo ir kelio, skausmą.

Išnašos
-------

1. ↑  *Osteotomy*, Healthline. Nuoroda tikrinta 2022-07-01.
2. ↑  Frederic Shapiro. Pediatric Orthopedic Deformities, Volume 1: Pathobiology and Treatment of Dysplasias, Physeal Fractures, Length Discrepancies, and Epiphyseal and Joint Disorders. Springer, 2015, p. 319.
3. ↑  *What Is Osteotomy*?. WebMD. Nuoroda tikrinta 2022-07-01.
4. ↑  *Corrective Osteotomy: Hip & Knee*. University of Utah Health. Nuoroda tikrinta 2022-07-01.
Sabiha Gökçen dešinėje
**Sabiha Gökçen** 1913 m. kovo 22 d. Bursoje – m. 2001 m. kovo 22 d. Ankaroje) – pirmoji Turkijos ir pirmoji pasaulyje karo lakūnė. Viena iš aštuonių Mustafos Kemalio Atatiurko įvaikintų vaikų.

Pagal turkų šaltinius ir intervių su Sabiha Gökçen manoma, kad jos tėvai Mustafa İzzet Bey ir Hayriye Hanım – etniniai bosniai, tačiau kiti šaltiniai teigia, kad tėvai bovo armėnųkilmės.

Mokėsi lakūno specialybės TSRS. Skraidė 22 skirtingų tipų lėktuvais. Ore praleido daugiau nei 8 000 valandų. Apie 32 valandas praleido kovose ir bombardavimuose.

Jos vardu pavadintas tarptautinis oro uostas šalia Stambulo (*Sabiha Gökçen International Airport*).

Vienintelė pilotė, kuri pateko į JAV karinių oro pajėgų sudarytą 20 geriausių XX a. lakūnų sąrašą (*The 20 Greatest Aviators in History*).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Hürriyet Archyvuota kopija 2015-04-02 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  CNN Turk Archyvuota kopija 2008-01-18 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Hans-Lukas Kieser, "Verlierer der postosmanischen Ordnung", (Enteignet – Vertrieben – Ermordet, Beiträge zur Genozidforschung, Chronos Verlag, 2004, Zürich]
Giltinė su dalgiu artinasi prie žmogaus
Giltinė. Skulptūra Vilniaus Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčioje

**Giltinė** – mirties deivė, numarinanti žmones. Ją mini M. Pretorijus kartu su pykčio ir nelaimės dievais. Ji priklauso pačioms seniausioms deivėms. Giltinės vardas kilęs iš žodžių „gelti", „geluonis", „geltonis". Giltinė žudo geldama liežuviu.

Vaizduojama senyva, negraži moteris su ilga mėlyna nosimi ir veidu bei ilgu liežuviu, kuris pilnas nuodų. Pasakojama, kad Giltinė buvusi linkusi bendrauti, jauna ir graži. Tačiau kai ji klasta uždaroma į karstą ir praguli ten septynerius metus, tampa sudžiūvusia ir bjauria.

Giltinė – deivės Laimos sesuo. Jų abiejų veikla susieta su žmogumi bei su viso gyvojo pasaulio pradžia ir pabaiga. Jei Laima siejosi su gyvenimo pradžia, tai Giltinė – su pabaiga. Pagrindinė Giltinės funkcija buvo stebėti, kada žmogui ateina laikas mirti, o atėjus tam laikui, žmogų numarinti.

Giltinei artimos Maro deivės, o jos tarnaitė buvusi Magyla. Senovės lietuvių mitologijoje Giltinė buvo dar vaizduojama kaip tyli, labai liesa moteris baltais drabužiais, folklore minima, kad kadaise ji buvusi tokia pat graži, kaip ir Laima, bet vienąkart pakliuvusi bėdon (pagal vienus šaltinius – uždaryta karste) ir per tą laiką labai pasikeitusi.

Liaudies padavimuose dažnai minima, kaip žmogus, norėdamas nutolinti besiartinančią mirtį, įvairių gudrybių pagalba stengdavosi ją apgauti – nukirpti Giltinei jos ilgus nagus ar dvišaką liežuvį. Verta pastebėti, kad dalis šių vaizdinių, kaip ir vėlesnis Giltinės vaizdavimas su dalgiu rankoje ir griaučių pavidalu, į Lietuvą atėjo iš krikščionybės. Vėlinių metu senovėje kai kuriose vietose Giltinė būdavo paminima, kepant tam tikrus paplotėlius, vėliau išdalinamus elgetoms, kad šie melstųsi už išėjusiuosius Anapilin.

Šiuolaikinė Giltinės samprata
-----------------------------

Giltinė vaizduojama kaip pati mirtis, kurios prisilietimas atima gyvastį. Vaizduojama figūra juodu apsiaustu su gaubtu, laikanti dalgį. Dažniausiai veido bruožai nematomi, kartais vietoje veido vaizduojama kaukolė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Giltinė. Mitologijos enciklopedija, 2 tomas. – Vilnius: Vaga, 1999. – 280 p.
| **Ona Leonaitė-Kairienė** |
| --- |
| Gimė | 1898 m. gruodžio 14 d.Samarkandas, Uzbekija |
| Mirė | 1958 m. birželio 11 d. (59 metai)Kaunas |
| Palaidotas (-a) | Petrašiūnų kapinėse |
| Tėvas | Petras Leonas |
| Motina | Celina Leonienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Steponas Kairys |
|  |
| Veikla | advokatė, redaktorė |
| Partija | 1923 m. Lietuvos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | 1927 m. Lietuvos universitetas |

**Ona Leonaitė-Kairienė** (1898 m. gruodžio 14 d. Samarkande, Uzbekija – 1958 m. birželio 11 d. Kaune) – Lietuvos advokatė, redaktorė. Stepono Kairio žmona.

Biografija
----------

Gimė Samarkande, kur jos tėvai dėl politinių sąlygų buvo priversti gyventi. 1906 m. su tėvais grįžo į Lietuvą ir apsigyveno Kaune, mokėsi gimnazijoje. 1914 m. persikėlė į Vilnių, po metų su tėvais evakavosi į Maskvą. 1916 m. baigė Maskvos gimnaziją.

1918 m. gegužės mėn. su tėvais grįžo į Lietuvą. 1918 m. Valstybės Tarybos raštinės darbuotoja. 1920 m. pradėjo studijuoti Ciuricho ir Berlyno universitetuose, 1927 m. baigė teisės studijas Lietuvos universitete.

1923 m. spalio 17 d. susituokė su inžinieriumi Steponu Kairiu, kuris dažnai lankydavosi Vokietijos sostinėje, ir buvo ištikima jo bendražygė iki pat 1944 m.

1923 m. atstovavo LSDP Antrojo Internacionalo kongrese Hamburge. Nuo 1929 m. advokatavo ir dirbo organizacijoje politiniams kaliniams ir emigrantams šelpti. 1930 m. dalyvavo SI kongrese Vienoje. Bendradarbiavo „Socialdemokrate". 1934 m. redagavo „Darbo visuomenę" (išėjo 14 numerių, Nr. 2 konfiskuotas). 1938 m. „Minties" atsakingoji redaktorė, 1939–1940 m. redaktorė.

### Okupacijų metai

1944 m. balandžio mėn. vokiečių Gestapui išaiškinus VLIK'o sudėtį, organizacijos pirmininkas S. Kairys turėjo paskubomis apleisti namus ir pasitraukti iš Kauno. Bandydami surasti jos vyrą, 1944 m. gegužės mėn. gestapininkai suėmė Oną Kairienę ir išlaikė ją savo rūsiuose dvi savaites.

Nors ir turėjo galimybę pasitraukti į Vakarus artėjant frontui, tačiau O. Kairienė liko Lietuvoje, tikėdamasi, kad jos vyras greitai grįš į laisvą kraštą. Be to, sprendimą nulėmė pareigos jausmas invalidui broliui Vytautui. Pradžioje bolševikai O. Kairienės nelietė, net davė jai darbą Botanikos sode. Bet 1948 m. vasarą ji buvo suimta ir su broliu ištremta dešimčiai metų į Irkutsko srities Taljano ir Skoropadlės kaimą, kur jai leista mokyti vaikus vokiečių kalbos vidurinėje mokykloje.

Po aštuonerių metų tremties, 1956 m. birželio mėn. gavo leidimą grįžti į Lietuvą. Abu su broliu grįžo invalidais, gavo darbo senoje vietoje, nors ir už nedidelį atlyginimą. Nepritekliai priveikė – 1957 m. pradžioje ją ištiko pirmasis kraujo išsiliejimas į smegenis. Draugų ir medikų pagalba ji vėl pakilo, tačiau prasidėjo kitos ligos, o 1958 m. birželio 10 d. ją ištiko naujas priepuolis, po kurio ji sekančią dieną mirė. Giminių ir artimųjų palydėta, birželio 13 d. palaidota Petrašiūnų kapinėse, kur, grįžusi iš Sibiro, ji buvo dar suskubusi perkelti savo tėvų palaikus.

„Mirtis man poilsis saldus didybėj savo galingoj" – rašė ji saviesiems į JAV, atsigavusi po pirmojo priepuolio.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2011-11-17 iš Wayback Machine projekto.
| **Povilas Urbšys** |
| --- |
| Gimė | 1962 m. rugsėjo 2 d. (60 metų)Panevėžyje |
| Sutuoktinis (-ė) | Jūratė |
| Vaikai | Laurynas ir Dominykas |
|  |
| Partija | 2022 m. Demokratų sąjunga „Vardan Lietuvos" |
|  |
| Išsilavinimas | Aukštasis |
| Alma mater | Vilniaus pedagoginis universitetas |

**Povilas Urbšys** (g. 1962 m. rugsėjo 2 d. Panevėžyje) – Lietuvos politikas, buvęs STT Panevėžio valdybos viršininkas.

Biografija
----------

1980 m. baigė Panevėžio 7-ąją vidurinę mokyklą. 1995 m. Vilniaus pedagoginiame universitete įgijo istorijos, politologijos ir visuomenės mokslo mokytojo specialybę. 

1988 m. tapo Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio tarybos Istorinės atminties grupės nariu. 1990 m. paskirtas dirbti Panevėžio apygardos kultūros paveldo inspekcijos viršininku. 1991 m. sausio ir rugpjūčio mėnesiais buvo vienas iš Aukščiausios Tarybos gynėjų. 1992 m. gavo pasiūlymą dirbti Nacionalinėje saugumo tarnyboje (dabartinis VSD), o 1994 m. pradėjo dirbti Dokumentų apsaugos tarnyboje prie Finansų ministerijos. 1997 m. buvo pakviestas dirbti į Specialiųjų tyrimų tarnybą, vadovauti Panevėžio padaliniui. Šiose pareigose dirbo iki 2012 m. balandžio mėnesio. 

2012–2020 m. Lietuvos Respublikos Seimo narys, dirbo Valstybės valdymo ir savivaldybių komitete. 2012–2016 m. ir 2018–2020 m. buvo Mišrios grupės narys, 2016–2018 m. Lietuvos valstiečių ir žaliųjų sąjungos frakcijos narys. Nuo 2020 m. Panevėžio miesto savivaldybės tarybos narys.

Apdovanojimai
-------------

* 2003 m. vasario 12 d. apdovanotas Lietuvos Respublikos pakvietimo į NATO progos atminimo ženklu;
* 2005 m. liepos 6 d. apdovanotas Vyčio Kryžiaus ordino Riterio kryžiumi, Lietuvos karaliaus Mindaugo karūnavimo dienos proga;
* 2009 m. rugpjūčio 23 d. (minint Baltijos kelio 20-metį) apdovanotas Baltijos asamblėjos medaliu.

Juozo Urbšio Sodyba
-------------------

2008 metais Povilas Urbšys padovanojo valstybei savo asmeninį turtą – įsigytą, senelio brolio, paskutinio tarpukario nepriklausomos Lietuvos užsienio reikalų ministro Juozo Urbšio, sodybą. Šiuo metu restauruotoje sodyboje yra įkurtas Juozo Urbšio visuomeninės minties ir kultūros centro muziejus.

Nuorodos ir šaltiniai
---------------------

* Asmeninė svetainė Archyvuota kopija 2013-04-23 iš Wayback Machine projekto.
* Pilietinis judėjimas KARTU
* Juozo Urbšio Sodyba
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| Rohinjų kalba*Ruáingga*رُاَࣺينڠَ |
| Kalbama | Mianmaras (Rachinas), Bangladešas |
| Kalbančiųjų skaičius | ~1,8 mln. |
| Kilmė | indoeuropiečių indoiranėnų  indoarijų   magadhi    asamų-bengalų     **rohinjų** |
| Rašto sistemos | arabų raštas (hanifi), lotynų |
| Kalbos kodai |
| ISO 639-3 | rhg |
| Geografinis paplitimas |
|  |

**Rohinjų kalba** (*Ruáingga*, رُاَࣺينڠَ) – indoeuropiečių kalba, priklausanti indoarijų kalbų grupei, bengalų–asamų pogrupiui. Vartojama rohinjų tautybės žmonių, gyvenančių daugiausia šiaurės vakarų Mianmare (Rachinų valstija) bei kaimyninėse Bangladešo vietose (Čitagongo srityje). Kalbančiųjų skaičius – apie 1,8 mln. žmonių.

Rohinjų kalba paprastai buvo užrašoma arabišku raštu – tiek arabiškais ženklais, tiek pasiskolintais iš urdu kalbos. Taip pat XIX a. naudota tyčia rohinjų kalbai sukurta arabų rašto atmaina – hanifi. Taip pat sukurta lotyniška rohinjų abėcėlė.

Rohinjų kalba artima bengalų kalbos Čitagongo tarmei. Raštingumas šia kalba labai mažas. Priklausomai nuo vietovės (slėnio) kalba įvairuoja, bet jų tarpusavio suprantamumas nežinomas.

Dėl to, kad rohinjai musulmonai, kalboje gausu arabiškų ir persiškų skolinių, taip pat skolinių iš aplinkinių neindoeuropietiškų kalbų.

Kalbai būdinga žodžių tvarka – SOV (veiksnys – papildinys – tarinys). Daiktavardžių vienaskaita ir daugiskaita reiškiama artikeliais. Veiksmažodžių kaitymas panašus į kitų šiuolaikinių indoarijų kalbų – turi 3 asmenis, 2 skaičius, sudėtingą laikų sistemą.

Nuorodos
--------

* rhg Duomenys apie kodu „rhg" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*
*Kitos reikšmės – Antantė (reikšmės).*

|  |
| --- |
| Antantė |
|  
Antantė ir Trilypė sąjunga 1914 m. |
| Tipas | Karinė sąjunga |
| Įkurta | 1907 m. |
| Panaikinta | 1917 m. |
| Narystė | Didžiosios Britanijos vėliava Didžioji BritanijaTrečiosios Prancūzijos Respublikos vėliava PrancūzijaRusijos imperijos vėliava Rusija |

**Antantė** (pranc. *entente* – ‘santarvė’), arba **Trilypė santarvė** (angl. *Triple Entente*, pranc. *Triple-Entente*, rus. *Антанта*) – Didžiosios Britanijos, Prancūzijos ir Rusijos politinis ir karinis blokas. Sudarytas kaip atsvara Trilypei sąjungai, kuriai priklausė Vokietija, Austrija-Vengrija ir Italija. Santarvės sutartis remiasi trimis sutartimis: 1893–1894 m. Prancūzijos-Rusijos, 1904 m. Prancūzijos-Didžiosios Britanijos, 1907 m. Didžiosios Britanijos-Rusijos. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui pertvarkyta į Antantę. Kovojo su Centrinėmis valstybėmis – Vokietija, Austrija-Vengrija, Osmanų imperija, Bulgarija. Italija į Antantę perėjo 1915 m. gegužę.

Išnašos
-------

1. ↑  *Antantė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2023-04-03.
| **Tautvydas Kontrimavičius** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1964 m. gegužės 31 d. (59 metai)Kamisarava, Anykščių raj. |
| Sutuoktinis (-ė) | Lidija Motiejūnaitė-Kontrimavičienė |
| Vaikai | Andrius, Julius |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius, kraštotyrininkas |
| Sritis | žurnalistika, kraštotyra |
| Organizacijos | Anykščių rajono taryba 1990–1995 m. |
| Pareigos | Tarybos narys |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universiteto Istorijos fakultetas |

**Tautvydas Kontrimavičius** (1964 m. gegužės 31 d. Kamisaravoje, Anykščių raj.) – žurnalistas, redaktorius, kultūros organizatorius, kraštotyrininkas.

Biografija
----------

1982 m. aukso medaliu baigė Anykščių 2-ąją vidurinę mokyklą. 1982–1983 m. studijavo Vilniaus universiteto Istorijos fakultete žurnalistiką, buvo pašauktas į privalomąją karinę tarnybą sovietinėje kariuomenėje. Po tarnybos tęsė studijas neakivaizdžiai, žurnalisto diplomą gavo 1988 m.

1985 m. pradėjo dirbti Anykščių rajono laikraštyje „Kolektyvinis darbas" (nuo 1990 m. – „Anykšta"). 1990–1991 m. buvo leidinio redaktorius. 1992–1993 m. dirbo korespondentu regioniniame laikraštyje „Aukštaitijos rytas" (vėliau – „Panevėžio rytas"). 1993–2010 m. buvo dienraščio „Lietuvos rytas" korespondentas Anykščiuose, vėliau Utenos apskrityje.

Nuo 2010 m. T. Kontrimavičius bendradarbiauja su Anykščių A. Baranausko ir A. Žukausko-Vienuolio memorialiniu muziejumi, yra šios įstaigos kuratorius.

Nuo 1993 m. T. Kontrimavičius taip pat yra individualios įmonės firmos „Prevencija" (antspaudų gamyba, paslaugos verslui) savininkas.

1990–1995 m. buvo išrinktas į Anykščių rajono tarybą, buvo jauniausias tos kadencijos tarybos narys.

Veikla
------

T. Kontrimavičius sudarė ir išleido eilę informacinių leidinių apie Anykščius ir kraštiečius. Yra aktyvus kelių visuomeninių ir Anykščių rajono savivaldybės tarybų, komisijų narys: kultūros taryboje, turizmo komisijoje, A. Baranausko literatūrinės premijos skyrimo komisijoje, rajono Garbės piliečio vardo suteikimo komisijoje. Jis buvo vienas iš projekto „Anykščiai – Lietuvos kultūros sostinė 2012" rengėjų ir organizatorių, šio projekto komunikacijos grupės narys. Bendradarbiauja Pasaulio anykštėnų bendrijoje: yra pirmininko pavaduotojas, interneto svetainės *anykstenai.lt* administratorius, pusmetinio almanacho „Pasaulio anykštėnas" redaktorius. Vadovauja Anykščių Teresės Mikeliūnaitės kraštotyros draugijai.

Pasiekimai
----------

* Lietuvos žurnalistų sąjungos ir „Achemos grupės" kūrybinio konkurso nugalėtojas (2006 m.),
* Lietuvos žurnalistų sąjungos ir Nacionalinės žurnalistų kūrėjų asociacijos konkurso laureatas (2006 m.),
* Pasaulio anykštėnų bendrijos medalis (2007 m.),
* Maironio lietuvių literatūros muziejaus konkurso „Rašytojų memorialinės vietos Kaune" diplomas (2011 m.),
* Anykščių rajono Teresės Mikeliūnaitės kultūros premijos laureatas (2013 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑

Nuorodos
--------

* T. Kontrimavičius Anykštėnų biografijų žinyne
* Įžymiausi Traupio krašto žmonės