recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Kašučių I akmuo su dubenėliais |
| --- |
|  |
| 

Kašučių I akmuo su dubenėliaisKašučių I akmuo su dubenėliais

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°00′02″š. pl. 21°19′07″r. ilg.﻿ / ﻿56.000501°š. pl. 21.318704°r. ilg.﻿ / 56.000501; 21.318704Koordinatės: 56°00′02″š. pl. 21°19′07″r. ilg.﻿ / ﻿56.000501°š. pl. 21.318704°r. ilg.﻿ / 56.000501; 21.318704 |

 |
| Vieta | Kretingos rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Darbėnų seniūnija |
| Aukštis | 0,5 m |
| Plotas | 2,65 x 1,25 |
| Žvalgytas | 2012 m. |
| Registro Nr. | u. k. 12304 |

**Kašučių I akmuo su dubenėliais** (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas 12304) – apeiginis akmuo centrinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Kašučiuose, 0,985 km į šiaurės rytus nuo kelio  **2306**  Kūlupėnai–Darbėnai , Akmenos kairiajame krante.

Akmuo
-----

Akmuo yra pilkšvai rudos spalvos stambiagrūdis granitas, netaisyklingo stačiakampio pavidalo, pailgas šiaurės – pietų kryptimi, apie 2,65 m ilgio, 1,25 m pločio ir iki 0,5 m aukščio. Paviršius plokščias, gana lygus, žemėja į galus. Jame, daugiausia centrinėje ir šiaurinėje dalyje, išgludinta 13 dubenėlių, kurie apie 4–5,5 cm skersmens ir 0,5–1 cm gylio.

Akmens teritorijos plotas – 6 m². Jis patenka į valstybės saugomo registrinio kultūros paveldo objekto – Kašučių senovės žemdirbystės vietos šiaurinį pakraštį.

0,2 km į šiaurės vakarus yra Kašučių (Dubašių) kapinynas, 0,245 km į šiaurės rytus – III akmuo su dubenėliais, 45 m į rytus – II akmuo su dubenėliais.

Tyrimai
-------

Akmenį 2012 m. surado Tartu universiteto profesorius Valteris Langas, dalyvavęs Vilniaus universiteto vykdytuose archeologiniuose Kašučių senovės žemdirbystės vietos tyrinėjimuose (vadovė Rėda Nemickienė).

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Kašučių senovės žemdirbystės vieta". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2015-08-16.
2. ↑  Rėda Nemickienė, Algimantas Merkevičius, Julius Kanarskas, Valter Lang. Kašučių senųjų laukų tyrimai. – Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 2012 metais. – Vilnius, 2013. – P. 575

Nuorodos
--------

* Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 2012 metais
| Kaštaunalių kapinynas |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Kaštaunalių kapinynasKaštaunalių kapinynas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°35′40″ š. pl. 22°12′50″ r. ilg.﻿ / ﻿55.59444°š. pl. 22.21389°r. ilg.﻿ / 55.59444; 22.21389Koordinatės: 55°35′40″ š. pl. 22°12′50″ r. ilg.﻿ / ﻿55.59444°š. pl. 22.21389°r. ilg.﻿ / 55.59444; 22.21389 |

 |
| Vieta | Šilalės rajonas |
| Seniūnija | Laukuvos seniūnija |
| Naudotas | VII a. – VIII a. |
| Žvalgytas | 1974 |
| Tirtas | 1975 m. |

**Kaštaunalių kapinynas** – kapinynas Šilalės rajono savivaldybės teritorijoje, prie Kaštaunalių (Laukuvos seniūnija) kaimo, vadinamame Pakapės lauke. Kultūros vertybės kodas A714 P.

Tyrimai
-------

Kasant bulviarūsius buvo randama žmonių griaučių, žalvarinių apyrankių, geležinių ietigalių, tie radiniai neišliko. 1974 m. Kultūros paminklų apsaugos ir kraštotyros draugijos Šilutės skyrius (tyrimų vadovas V. Statkevičius) ištyrė 30 m² plotą, rado 4 kapus. 1975 m. Istorijos instituto archeologai (vadovė Laima Vaitkunskienė) ištyrė 220 m² plotą. Rasti 36 kapai, datuojami VII a. – VIII a. kuriuose mirusieji vyrai laidoti galvomis į šiaurės rytus, moterys – į pietvakarius mediniuose karstuose su įkapėmis. Per tyrimus surinkta apie 140 įkapių: darbo įrankių, ginklų, gintarinių karoliukų (manoma, amuletai), žalvariu kaustytų geriamųjų ragų, apgalvių audeklo liekanų, žalvariu puoštų diržų. Laidojant diduomenės vyrus, aukoti žirgai, jų nukirstų galvų kaukolių rasta šalia mirusiojo palaikų. Kapinyne išliko ir vėlesnių kapų: rasta atsitiktinių IX a. – XI a. dirbinių. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Laima Vaitkunskienė. *Kaštaunalių kapinynas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 546 psl.

* Laima Vaitkunskienė. Kaštaunalių plokštinis kapinynas. Lietuvos archeologija, Vilnius, 1984. T. 3, p. 79–93.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Kaprivio regionas |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Namibijos vėliava Namibija |
| **Administracinis centras** | Katima Mulilas |
| **Apygardų skaičius** | 6 |
|  |
| **Gyventojų** () | 90 422 |
| **Plotas** | 19 532 km² |
| **Tankumas** () | 5 žm./km² |

**Kaprivio regionas** – vienas iš 13-os Namibijos regionų, esantis šalies rytinėje dalyje, Kaprivio ruožo teritorijoje. Administracinis centras – Katima Mulilas. Plotas 19 532 km². Gyventojų – 90 422. Gyventojų tankumas – 4,62/km².

Regiono pavadinimas kilęs nuo Kaprivio ruožo. Regionas skirstomas į 6-ias apygardas. Vakaruose Kaprivio regionas ribojasi su Okavango regionu, šiaurėje – Zambija, šiaurės vakaruose – Angola, pietuose – Botsvana.

|  |  |
| --- | --- |
| **Namibijos regionai** |  |
| Chomasas | Erongas | Hardapas | Kaprivis | Karasas | Kunenė | Očozondžupa | Okavangas | Ohangvena | Omahekė | Omusatis | Ošana | Ošikotas |
| **Jaroslavas Potockis** |
| --- |
|  |
| Potockiai |
| Herbas „Pilava" |
| Herbas „Pilava" |
|  |
| Tėvas | Stanislovas Feliksas Potockis |
| Motina | Žozefina Amalija Mnišek |

Grafas **Jaroslavas Stanislavovičius Potockis** (1784–1838) – Rusijos imperijos kariuomenės generolas-majoras (1816 m.), nuo 1830 m. gofmaršalas.

Biografija
----------

Lenkijos magnatų Potockių giminės atstovas, herbo „Piliawa" savininkas. Karūnos artilerijos generolo ir Targovicos konfederacijos maršalo Stanislovo Felikso Potockio (1752–1805) antrasis sūnus nuo antros santuokos su Žozefina Amelija Mnišek (1754–1798).

Buvo mokytas namų sąlygomis. 1810 m. buvo paskirtas imperatoriaus rūmų kamerjunkeriu ir kelių susisiekimo inžinierių korpuso papulkininkiu, po to gyveno užsienyje.

1812 m. pabaigoje Jaroslavas Potockis grįžo į Rusiją ir po to buvo vienu iš kelių susisiekimo inžinierių korpuso vadovaujančių direktorių.

1813 m. gegužės 16 d. jis pulkininko laipsnyje perėjo į Rusijos karinę tarnybą. 1814 m. balandžio 4 d. buvo paskirtas imperatoriaus Aleksandro Pavlovičiaus fligeladjutantu.

1816 m. rugpjūčio 30 d. grafas Jaroslavas Potockis gavo generolo-majoro laipsnį. 1830 m. sausį buvo paskirtas imperatoriaus rūmų gofmaršalu.

Šeima ir vaikai
---------------

Buvo vedęs Mariją Rževuską (1786–?), Karūnos armijos generolo-majoro ir Karūnos lauko etmono Severino Rževuskio (1743–1811) ir Konstancijos Liubomirskos (1763–1840) dukterį. Santuokoje gimė du sūnūs, kurių palikuonys dabar gyvena JAV ir Krokuvoje. (Tai vieninteliai Stanislovo linijos tęsėjai).

Ordinai ir apdovanojimai
------------------------

* Švento Joano Jerusalimo ordinas
* Švento Vladimiro 3-iojo laipsnio ordinas (1812)
* Šventos Anos 1-ojo laipsnio ordinas (1831)
* Prūsijos ordinas „Pour le Mérite" (1814)

Literatūra
----------

* В. И. Федорченко «Свита Российских императоров». Книга 2. Стр. 199–200. Москва. 2005.
* А. В. Кибовский «Сабир де Рибас. Атрибуция портрета генерал-майора Корпуса инженеров путей сообщения И. И. Сабира». Журнал «Старый цейхгауз». № 40-41. Москва. 2011.
| Žutautų Medsėdžių senosios kapinės |
| --- |
| Kapinių koplytstulpis |
| 

Žutautų Medsėdžių senosios kapinėsŽutautų Medsėdžių senosios kapinės

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°49′52″š. pl. 21°30′05″r. ilg.﻿ / ﻿55.83112°š. pl. 21.50147°r. ilg.﻿ / 55.83112; 21.50147Koordinatės: 55°49′52″š. pl. 21°30′05″r. ilg.﻿ / ﻿55.83112°š. pl. 21.50147°r. ilg.﻿ / 55.83112; 21.50147 |

 |
| Vieta | Kretingos rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Žalgirio seniūnija |
| Plotas | 0,02 ha |
| Naudotas | XVII–XIX a. |

**Žutautų Medsėdžių senosios kapinės**, vad. **Maro kapinėmis**, yra pietrytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Žutautų Medsėdžiuose (Žalgirio seniūnija), 2,8 km į pietryčius nuo Žutautų kaimo ir 1,8 km į rytus nuo kelio Kartena–Mikoliškiai. Saugotinas kultūros paveldo objektas.

Paminklas Žutautų Medsėdžių kaimui atminti

Kapinės
-------

Įrengtos lygioje vietoje, netaisyklingo stačiakampio plano, 15×15 m dydžio. Laidojimo žymių nesimato. Paviršius nelygus, žemėja į pietvakarius. Pakraštyje viena eile auga seni lapuočiai medžiai. Viduryje yra keli medžiai, stovi koplytstulpis, į vakarus nuo jo – paminklinis akmuo.

Teritorijos plotas – 0,02 ha, perimetras – 60 m.c

Koplytstulpis su Marijos Maloningosios skulptūra
### Koplytstulpis

Medinis, su plokščia, stačiakampe, atvira iš priekio koplytėle dvišlaičiu stogeliu, virš kurio kyla kaltinis kryželis. Koplytėlė puošta pridėtiniais stilizuoto augalinio motyvo ornamentais. Aukštis – 2,21 m.

### Paminklinis akmuo

Paminklas rausvo, statmenai pastatyto granito, kurio priekyje yra šlifuota plokštuma su iškalinėtu Nukryžiuotojo siluetu ir užrašu: „Čia buvo / Žutautų Medsėdžių / 16 sodybų kaimas / Stalinizmo pasekėjų sunaikintas 1944 – 1978 / Pastatytas maro kapinėse 1990". Aukštis apie 2,5 m. 

Senosios Marijos Maloningosios ir Šv. Roko skulptūros

Istorija
--------

Veikė XVII–XIX a. Vadinamos Maro kapinėmis, pasakojama, kad jose palaidoti nuo maro mirę Žutautų Medsėdžių gyventojai. 

Kapinėse nuo seno stovėjo keli ąžuoliniai kryžiai, XX a. pradžioje pastatytas koplytstulpis su Švč. Marijos Maloningosios ir Šv. Roko skulptūromis (registrinis kultūros paveldo objektas). Seniau kapines juosė statinių tvora, palei kurią pakraščiuose XX a. I pusėje pasodinti medžiai.

1990 m. buvusių gyventojų lėšomis pastatytas paminklinis akmuo sovietmečiu sunaikintam Žutautų Medsėdžių kaimui atminti.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašas. - Vilnius, 1993, p. 319

* Julius Kanarskas. Žutautų Medsėdžių kaimo kapinės (Žalgirio apyl. Kretingos raj.). – Kretinga, 1993 m. – Kretingos muziejaus mokslinis archyvas. – F. 4. – B. 263. – L. 4-7, 14, 16

Nuorodos
--------

* Kultūros vertybių registras: Koplytstulpis su ornamentuotu kryželiu, Marijos Maloningosios ir šv. Roko skulptūromis
| Žuvintė |
| --- |
| Medinė buvusio tilto atrama upelio vagoje Medinė buvusio tilto atrama upelio vagoje |
| **Ilgis** | 9,2 km |
| **Baseino plotas** | 60,4 km² |
| **Ištakos** | Žuvinčių ežeras (ties Žuvinčiais Širvintų raj.) |
| **Žiotys** | Šventoji |
| **Šalys** | Lietuva |

**Žuvintė** – nedidelė upė, tekanti Ukmergės ir Širvintų rajonuose, Šventosios kairysis intakas, 9,2 km ilgio. Įteka į Šventąją kairiajame krante 25,1 km atstumu nuo jos žiočių, ties Sukiniais. Priklauso Šventosios upės baseinui.

Prasideda Žuvinčių ežere Ukmergės ir Širvintų rajonų paribyje. Aukštupyje teka per dirbamus laukus sureguliuota vaga. Prie Svietiškio kerta kelią  **4809**  Lokėnai–Vepriai–Gelvonai  ir toliau vingiuoja vaizdingomis pamiškėmis ir miškais natūralia raizgyta vaga, abipus kurios driekiasi valstybinis Žuvintės kraštovaizdžio draustinis, įsteigtas saugoti upelio gilaus erozinio slėnio kraštovaizdį.

Žuvintė turi du žymesnius intakus – Gumbrę ir Sugedą (dešinieji).

Netoli santakos su Šventąja ir Sugedos intaku upelio dešiniajame krante yra gamtos paminklas – „verdantis", geizerinio tipo Žuvintės šaltinis. Netoli stūkso vienas didžiausių Ukmergės rajone Sukinių piliakalnis, yra veikiančios rusų sentikių kapinaitės. Ties miško supamu piliakalniu upelyje būta tilto – vagoje riogso išlikusi medinė atrama.

Prie Žuvintės įsikūrusios gyvenvietės: Žuvinčiai, Svietiškis, Apušynai, Vairopka, Praniai, Sukiniai.

Etimologija
-----------

Upėvardis kildinamas su gyvūno pavadinimo *žuvis*.

Nuorodos
--------

1. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.

* Sąrašas:Šventosios intakai
* Žuvintė *Gamtos kataloge*
* LR upių klasifikatorius
Koordinatės: 55°56′50″š. pl. 25°35′21″r. ilg.﻿ / ﻿55.947263°š. pl. 25.589247°r. ilg.﻿ / 55.947263; 25.589247

**Rokiškio autobusų stotis** stovi Rokiškyje, Panevėžio g. 1. Aptarnauja maršrutinių autobusų keleivius, kontroliuoja autobusų judėjimo laiką, teikia bagažo saugojimo paslaugas. Naujoji autobusų stotis įrengta 2015 m. Ją administruoja UAB „Rokiškio autobusų parkas", kurio 46 autobusai aptarnauja 3 miesto, 30 priemiesčio ir 9 tolimojo susisiekimo maršrutus (2018 m. duom.).

Autobusų stotis užima 350 m² plotą. Joje yra aštuoni dengti peronai: vienas – atvykimo ir septyni – išvykimo. Stoties pastate įsikūrusios laukimo salė, bilietų pardavimo kasa, siuntų skyrius, dispečerinė, vairuotojų poilsio ir sanitarinės patalpos. Tame pačiame pastate veikia prekybos centras, šalia įrengta automobilių stovėjimo aikštelė. Stoties infrastruktūra pritaikyta keleiviams su negalia.

Istorija
--------

1959 m. Rokiškyje keleivius vežė 3 autobusai KAG-3. 1960 m. atidaryta 12 naujų autobusų maršrutų, iš jų 4 tarpmiestiniai, kuriais važiavo 18 autobusų.

Viena pirmųjų stočių veikė pagrindinėje aikštėje prie Rokiškio bažnyčios. 1982 m. stotis iš centro iškelta į Panevėžio gatvę miesto pietinėje dalyje. Jos plotas sudarė 450 m², o 189 m² užėmė laukimo salė, turėjo 14 autobusų išvykimo aikštelių. Pagal tipinį projektą pastatyta autobusų stotis pastaruoju metu tapo našta 100 proc. šios bendrovės akcijų valdančiai Rokiškio rajono savivaldybei: važiuojančiųjų autobusais sumažėjo, kainavo apšildyti per didelę laukimo salę ir kt. Kadangi stotis jau atrodė prastai, reikalavo kapitalinio remonto, dar 2008 m. nuspręsta statyti naują. Projekto įgyendinimas prasidėjo 2012 m. Dalis autobusų stoties sklypo buvo perduota investuotojui, kuris mainais suprojektavo ir 2014 m. nugriovęs senąjį ėmė statyti naują pastatą. 2015 m. duris atvėrė nauja Rokiškio autobusų stotis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Naujoji Rokiškio autobusų stotis Archyvuota kopija 2018-12-22 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Duris atvėrė neįgaliesiems pritaikyta Rokiškio autobusų stotis[neveikianti nuoroda]

Nuorodos
--------

* UAB „Rokiškio autobusų parkas" internetinė svetainė
* Rokiškio autobusų stotis miesto aikštėje prie bažnyčios (nuotrauka)

[
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Laukinė žiurkė
**Rodenticidai** – pesticidų grupė, nuodai graužikams. Graužikus sunku naikinti dėl jų maitinimosi įpročių, nes prieš pilnai suėsdami rastą maistą, jie išbando mažą kasnelį, įsitikindami, kad tai nesukelia sutrikimų. Todėl efektyvus rodenticidas turi būti beskonis, bekvapis, mirtinos dozės bei uždelsto veikimo.

Nuodai
------

Naudojama didelė įvairovė graužikų nuodų: antikoaguliantai, metalų fosfidai, kalciferolio (vitamino D) junginiai ir kt.

Antikoaguliantai stabdo kraujo krešėjimą, blokuodami vitamino K ciklą; priklausomai nuo antikoaguliantų tipo, graužikai miršta per kelias dienas ar savaites.

Fosfidai nunuodija gyvūną per 1 − 3 dienas – fosfidams reaguojant su organizmo virškinamojo trakto rūgštimis, susidaro nuodingos fosfino dujos. Paprastai naudojamas cinko fosfidas: tokie nuodai turi stiprų česnako kvapą ir atbaido kitus žinduolius, tačiau neatbaido paukščių.

Kalciferoliai sutrikdo kalcio ir fosfatų pusiausvyrą organizme, graužikuose nuodai sukelia hiperkalcemiją ir mirtis ateina per kelias dienas ar savaites. Kalciferolio ir antikoagulianto naudojimas kartu turi sinergetinių savybių, gaunamas ypatingai veiksmingas nuodas.

Visos šios grupės nuodų gali būti papildomos įvairiomis kitomis nuodų veiksmingumą didinančiomis medžiagomis.

Grėsmė kitiems gyvūnams
-----------------------

Kai kurie nuodai (antikoaguliantai, kalciferoliai ir šių junginiai) kelia grėsmę ir kitiems gyvūnams, neretai apsinuodija paukščiai, šunys, katės, bei kartais žmonės. Įtarus apsinuodijimą šiomis medžiagomis, svarbu nedelsiant kreiptis gydytojų pagalbos, įtarus augintinio apsinuodijimą – skubios veterinaro pagalbos. Kaip priešnuodis antikoaguliantams naudojamas vitaminas K, kalciferoliams – hormonas kalcitoninas, gali būti taikomas kraujo perpylimas. Gydymą pradėjus vėliau nei parą po apsinuodijimo, augintinio išgyvenimo šansai maži (tuo tarpu dėl nuodų uždelsto veikimo, pastebimi apsinuodijimo požymiai pasireiškia tik po 18 - 36 valandų).
| Kaškadarja |
| --- |
| Kaškadarja ties Kitabu Kaškadarja ties Kitabu |
| **Ilgis** | 378 km |
| **Baseino plotas** | 8780 km² |
| **Vidutinis debitas** | 25 m³/s |
| **Ištakos** | Gisaro kalnagūbris, Zeravšano kalnagūbris |
| **Žiotys** | Karšio stepė |
| **Šalys** | Uzbekija |

**Kaškadarja** (uzb. *Qashqadaryo*), aukštupyje – **Šingasojus**, žemupyje – **Majmanakdarja** – upė centriniame Uzbekistane, Kaškadarjos srityje. Prasideda vakarinėse Zeravšano kalnagūbrio ir Gisaro kalnagūbrio pašlaitėse. Teka į vakarus Kaškadarjos slėniu. Užsibaigia Karšio stepėje.

Intakai: Aksu, Tanchazdarja, Jakabagdarja, Guzardarja. Karšio kanalu jungiasi su Amudarja, Eskianchoro kanalu – su Zeravšanu. Užtvenkta Čimkurgano užtvanka. Prie Kaškadarjos įsikūrę miestai: Čirakčis, Karšis, Kasanas, Mubarekas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 204
| Kašučių akmuo su dubeniu |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Kašučių akmuo su dubeniuKašučių akmuo su dubeniu

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°59′49″š. pl. 21°18′38″r. ilg.﻿ / ﻿55.997078°š. pl. 21.310426°r. ilg.﻿ / 55.997078; 21.310426Koordinatės: 55°59′49″š. pl. 21°18′38″r. ilg.﻿ / ﻿55.997078°š. pl. 21.310426°r. ilg.﻿ / 55.997078; 21.310426 |

 |
| Vieta | Kretingos rajonas |
| Seniūnija | Darbėnų seniūnija |
| Aukštis | 1,05 m |
| Plotas | 2,36×2,15 m |
| Žvalgytas | 1967, 1974 m. |

**Kašučių akmuo su dubeniu** – buvęs mitologinis akmuo centrinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Kašučiuose, 0,4 km į šiaurę nuo kelio Darbėnai–Kūlupėnai, dešiniajame Akmenos krante.

Akmuo
-----

Dubenėtas akmuo buvęs masyvus, 2,36 m ilgio, 2,15 m pločio, 1,05 m aukščio. Pietų dalyje šonai statmenai aptašyti, siekiant jį suapvalinti. Rytų pusėje buvo iškaltas šiaurės - pietų kryptimi pailgas, 72 cm ilgio, nuo 45 cm šiaurės dalyje iki 65 cm pietų dalyje pločio, 18 cm gylio dubuo. Šalia dubens, palei vakarų pakraštį ėjo 52 cm ilgio, iki 25 cm pločio, 8 cm gylio griovelis.

0,65 km į šiaurės rytus yra Kašučių kapinynas.

Istorija
--------

Gulėjo apie 150 m į vakarus nuo Akmenos upės, aukštumoje, esančioje į pietus nuo Kašučių ežero. Tarp 1974–1980 m. melioratorių išvilktas ir suskaldytas.

1967 m. akmenį išaiškino, 1974 m. žvalgė Ignas Jablonskis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Julius Kanarskas. Kretingos rajono akmenys, 1989. - Kretingos muziejaus mokslinis archyvas. - F. 4, b. 138. - L. 19–20
2. ↑  Vykintas Vaitkevičius. Senosios Lietuvos šventvietės: Žemaitija. - Vilnius: Diemedis, 1998. - P. 77
3. ↑  Lietuvos istorijos instituto rankraštynas. F. 1, b. 396. L. 7–8
Vaizdas:German (Prussian) Model 1850 1887.jpgPrūsiškas 1850 m. modelio vienšūvis kasulinis 15,17 mm kalibro pistoletas. Naudotas Prūsijos, Bavarijos ir kitų Vokietijos valstybių kariuomenės 1850-1875 m.
Kišeninis kapsulinis pistoletas
**Kapsulinis ginklas** – per vamzdžio laibgalį užtaisomas šaulio ginklas (pistoletas ar šautuvas), kuris iššaunamas daužikliui smogus į atskirą kapsulę.

Atskirosios kapsulės buvo išrastos apie 1830 m. Jų išradimas išsprendė svarbią ginklų, užtaisomų per vamzdžio laibgalį, techninę problemą – šie ginklai buvo nepatikimi, nes labai priklausė nuo oro. Nuo drėgno oro atidrėkdavo parakas ant lentynėlės, ir titnaginio skeltuvo kibirkštis nepadegdavo atidrėkusio parako. Be to, vėjas lentynėlės paraką nupūsdavo ar lietus nuplaudavo.

Išradus kapsules daug titnaginių šautuvų ir pistoletų buvo perdaryti į kapsulinius. Kapsuliniuose ginkluose kapsulę užmaudavo ant specialaus vamzdelio vamzdžio storgalyje. Nuspaudus nuleistuką daužiklis smogia į kapsulę, nuo smūgio sprogsta kapsulėje esantis užtaisas ir padega vamzdyje esantį paraką. Tokias kapsules gamina ir šiais laikais (mažas pistoletams ir dideles šautuvams), jos skirtos mėgėjams, šaudantiems senoviniais ir naujadarais kapsuliniais ginklais.

Kapsuliniai ginklai irgi turėjo savo techninę problemą – mūšio įkarštyje ar jojant būdavo sunku užtaisyti ginklą, nes mažą kapsulę sunku sučiupinėti. Todėl kai kurie šaudmenų gamintojai tą problemą sprendė kapsules įtaisydami popierinėje juostelėje (panašioje į žaislinių pistoletų pistonų juosteles) ar diske. Kiti kapsuliniai ginklai turėjo specialias dėtuves kapsulėms, iš kurių kapsulės pačios patekdavo į šūvio vietą.

Apie 1850 m. kapsules ėmė įtaisinėti šovinių tūtelėse, todėl kapsuliniai ginklai ėmė nykti. Dabar juos naudoja tik ginklų mėgėjai ir istorijos mėgėjai rekonstruktoriai.

* Prancūziškas kapsulinis 1842 m. modelio kavalerijos pistoletas
* Prancūziškas kapsulinis 1837 m. modelio jūros pėstininkų pistoletas

Nuorodos
--------

* The Flintlock’s Replacement: Percussion Cap
* Percussion Cap Archyvuota kopija 2007-10-19 iš Wayback Machine projekto. (su animacija)
* Mariette Pepperbox Pistol (daugiavamzdis kapsulinis pistoletas)
* Muzzle Loading Pistols. A Basic Club Guide to Safety and Use Archyvuota kopija 2008-05-15 iš Wayback Machine projekto. (iliustruota, apie saugų kapsulinių pistoletų naudojimą)
* Civil War Percussion Cap Box (JAV pilietinio karo laikų diržo dėklas kapsulėms)
* 1856 m. kapsulinis kavalerijos karabinas (nuotrauka) Archyvuota kopija 2010-11-27 iš Wayback Machine projekto.
*Kitos reikšmės – Senamiesčio mokykla.*
Koordinatės: 55°58′05″š. pl. 25°35′19″r. ilg.﻿ / ﻿55.968084°š. pl. 25.588556°r. ilg.﻿ / 55.968084; 25.588556


|  |
| --- |
| **Rokiškio Senamiesčio progimnazija** |
| Rokiškio Senamiesčio progimnazija herbas |
|  |
| **Adresas** | Rokiškis |
| **Direktorius(-ė)** |  |
| **Mokinių skaičius** | 489 |
| **Įkūrimo data** | 2012 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** |  |

**Rokiškio Senamiesčio progimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Rokiškyje, Biliūno g. 2, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190248822. Steigėjas Rokiškio rajono savivaldybės taryba.

Veikia ikimokyklinio ir pradinio ugdymo skyrius, esantis Laibgaliuose, Ateities g. 5.

Istorija
--------

2001 m. Rokiškio 2–oji vidurinė mokykla buvo reorganizuota į Rokiškio Senamiesčio pradinę mokyklą. 2011 m. po miesto mokyklų tinklo reorganizacijos Rokiškio Juozo Tumo–Vaižganto vidurinės mokyklos 5-8 klasės buvo prijungtos prie Senamiesčio pradinės mokyklos ir sukurtas naujas darinys - Rokiškio Senamiesčio pagrindinė mokykla. 2012 m. mokykla reorganizuota į Rokiškio Senamiesčio progimnaziją.

Šaltiniai
---------

1. ↑

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
* Apie mokyklą (*aikos.lt*)[neveikianti nuoroda]
Muztag Atos kalnas Kašgaro kalnagūbryje
**Kašgaro kalnagūbris** – kalnų grandinė Kinijos vakaruose, Sindziange, ties Kunluno kalnų sistemos šiaurės vakariniu pakraščiu. Driekiasi tarp Giozdarjos ir Taškurgano upių. Iškyla iki 7719 m (Kongurtago kalnas), ilgis apie 100 km, būdingas aukštis 5000–6000 m. Kalnagūbris sudarytas iš kristalinių uolienų (gneisų, granitų, kvarcitų), suskaidytas gilių tarpeklių. Aukštikalnėse slūgso ledynai (bendras plotas ~600 km²). Vyrauja kalnų stepės, papėdėse – pusdykumės ir dykumos, upių slėniuose – tugajų sąžalynai.

Rytinėje Kašgaro kalnagūbrio papėdėje įsikūrę Kašgaro ir Jarkanto miestai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 203
2. ↑  *Kašgaro kalnagūbris*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
Kaprio salotos
**Kaprio salotos** (it. *Insalata Caprese*) – lengvas itališkas patiekalas, vienas iš antipasto užkandžių rūšių, kuris susideda iš pomidorų, mocarelos, alyvuogių aliejaus ir baziliko. Šio patiekalo pavadinimas kilęs nuo Kaprio salos (Italija). Dėl raudonos−baltos−žalios spalvų, kurios atkartoja Italijos vėliavą, šios salotos tapo vienu iš nacionalinių Italijos patiekalų.

Kaprio salotos lengvai gaminamos − ratu išdėstoma griežinėliais supjaustyta mocarela, pomidorai ir baziliko lapeliai. Ant viršaus užbarstoma druskos ir juodųjų pipirų ir pašlakstoma alyvuogių aliejumi. Tradiciniame recepte turi būti naudojama mocarela iš vandeninio buivolo pieno, aukščiausios rūšies pomidorai − „Jaučio širdis", o alyvuogių aliejus turi būti šalto spaudimo. Šios salotos paprastai patiekiamos su šviežia duona.

Šaltiniai
---------

1. ↑  The Joy of Cooking (75th Anniversary Edition), ISBN 0-02-604570-2, 169 psl.



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kaprio salotos** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Jaroslavas Rimkus** (1888 m. lapkričio 11 d. Lipske, Lenkija – 1976 m. rugpjūčio 7 d. Bazilionuose, Šiaulių raj.) – pedagogas, dailininkas, etnografas, publicistas, visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1899–1907 m. mokėsi Šiaulių gimnazijoje. 1915 m. baigė Peterburgo universitetą.

1918–1934 m. mokytojavo Šiaulių gimnazijoje. 1949 m. su šeima ištremtas į Sibirą, 1951 m. Irkutske nuteistas 10-čiai metų lagerio. 1958 m. grįžo į Lietuvą.

Sūnus menotyrininkas Vytenis Rimkus.

Kūryba
------

Dar prieš Pirmąjį pasaulinį karą pradėjo spausdinti straipsnius pedagogikos, ekologijos, visuomeninio gyvenimo klausimais laikraščiuose ir žurnaluose „Viltis", „Lietuvos mokykla", „Naujoji Romuva" ir kt.

Pasižymėjo kaip dailininkas mėgėjas. 1922 m. išleido karikatūrų albumą „Vokiečių okupacija Lietuvoje 1915–1919 m.", pasirašęs slapyvardžiu *J. Šilietis*. Po tremties paskelbė atsiminimų, straipsnių iš kultūros istorijos (apie Antaną Purėną, Kazimierą Būgą ir kt.).

Paliko rankraščių:

* Šimtametė Šiaulių gimnazijos istorija,
* Nepriklausomos Lietuvos knygnešio atsiminimas,
* Iš Bazilionų senovės ir kt.

Literatūra
----------

* Vytenis Rimkus. *Jaroslavas Rimkus – dailininkas, pedagogas, visuomenininkas*. Šiauliai: Saulės delta, 2012.
**Arūnas Vinčiūnas** (g. 1967 m. birželio 8 d. Rudnios kaime, Varėnos rajone) – lietuvių diplomatas.

Biografija
----------

1985 m. baigė Biržų rajono Vabalninko vidurinę mokyklą, 1992 m. – Vilniaus universitetą.

1991–1992 m. buvo Lietuvos užsienio reikalų ministerijos Ekonominės analizės skyriaus III sekretorius, 1992–1996 m. – Lietuvos ambasados Latvijoje I sekretorius, patarėjas.

1996–2000 m. dirbo URM Ekonomikos departamento Regioninės ekonominės analizės skyriaus vedėjas, 2000–2003 m. – Lietuvos ambasados Ispanijoje patarėjas. 2004–2006 m. vadovavo URM Rusijos skyriui, vėliau iki 2008 m. – URM Rytų kaimynystės politikos departamentui..

2008 m. liepos mėn. paskirtas nepaprastastuoju ir įgaliotuoju ambasadoriumi Bulgarijos Respublikoje. 2009 m. spalio mėn. atšauktas ir paskirtas ambasadoriumi ypatingiems pavedimams Lietuvos nuolatinėje atstovybėje prie ES. Nuo 2010 metų spalio Lietuvos atstovas ES Nuolatinių Atstovų komitete (COREPER I)..

Šaltiniai
---------

1. ↑  Arūnas Vinčiūnas[neveikianti nuoroda] (Tūkstanmečio žmonės)
2. ↑  Siūloma atšaukti ambasadorių Bulgarijoje (Diena.lt)
| **Arūnas Vasiliauskas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1942 m. kovo 26 d. (81 metai)Panevėžyje |
| Sutuoktinis (-ė) | Rima |
| Vaikai | Ugnius, Edvinas |
|  |
| Veikla | dailininkas, tapytojas, akvarelistas, etnografas, Šiaulių miesto politinis ir visuomenės veikėjas |
| Partija | Lietuvos centro sąjunga |
|  |
| Alma mater | Šiaulių pedagoginis institutas |
|  |
|  **Vikiteka** | Arūnas Vasiliauskas (1942) |

**Arūnas Vasiliauskas** (g. 1942 m. kovo 26 d. Rozalime, Pakruojo rajone) – dailininkas, tapytojas, akvarelistas, etnografas, Šiaulių miesto savivaldybės politinis ir visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Pradėjo mokytis Panevėžio dailės mokykloje, 1974 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą, dailės teorijos studijas tęsė A. Gerceno pedagoginiame universitete Leningrade.

1974 m. Šiaulių pedagoginio instituto dėstytojas, vėliau dar ir Šiaulių vaikų dailės mokyklos dėstytojas, Šiaulių Aušros muziejaus dailininkas, Šiaulių universiteto dėstytojas.

1993–2003 m. Lietuvos centro sąjungos narys. 1990–1995 m. Šiaulių savivaldybės tarybos deputatas. 1995-1997 m. ir 1997–2000 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys.

Lietuvos dailininkų sąjungos Šiaulių skyriaus pirmininkas. Moka rusų, prancūzų kalbas. Žmona Rima, vaikai Ugnius, Edvinas.

Šiaulių "LIONS" klubo narys. Vadovavo Valstybiniam Šiaulių dramos teatrui. Dėstė Šiaulių konservatorijoje (dabar Šiaulių Sauliaus Sondeckio menų gimnazija). Vienas iš Šiaulių berniukų choro „Dagilėlis" steigimo iniciatorių.

Kūryba
------

Mama Jadvyga gimtajame Rozalime ir gerokai toliau garsėjo savo siuvinėjimais. Moterų siuvinėtojų buvo ir daugiau, tačiau siuvinių trūkumas buvo piešiniai, o ponia Jadvyga gebėjo išsiuvinėti įvairiausius vaizdelius. Tėtis Konstantinas, pašto viršininkas, gamtos žmogus, pavasarį klausdavo jaunojo Arūno: Ar girdi kaip sprogsta medžiai?. „Kiek išminties turėjo senieji žmonės, kaip jautė grožį", – šiandien stebisi dailininkas ir prisimena, pavyzdžiui, kaip gražiai jie apsodindavo savo vienkiemius. Tarp pirmųjų savo mokytojų Arūnas mini profesorių Vytenį Rimkų ir dailininką Antaną Krištopaitį, įvedusius jį į didžiosios dailės pasaulį. Pas A. Krištopaitį jis pirmą kartą išvydo S. Dali reprodukcijas, išgirdo (o buvo dar gilus sovietmetis), kad „Paryžiaus salonai" nėra blogi dalykai. Vėliau su Antanu Krištopaičiu kartu buvo surengę kelias parodas, kūrė teatro dekoracijas.

Paskelbė kelias studijas apie lietuvių kryždirbystę. Personalinės parodos 1982, 1995 m. 1993 m. kartu su kompozitoriumi Algirdu Bružu sukūrė unikalų 7 dalių dailės ir muzikos ciklą „Malda negrįžusiems", skirtą lietuvių tremtiniams. Pagrindinė darbų tematika – Lietuvos kaimas bei kaimo filosofija. Autoriaus darbų įsigiję muziejai, galerijos bei privačios kolekcijos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ričardas Jakutis. Menininko asmenybės tiesa. ŠIAULIAI plius. 2008.
Bagnakas
**Bagnakas** (angl. *bagh nakh, bag'hnak, nahar – nuk, waghnakh, wagnuk, wahar – nuk*, iš hindi žodžio, reiškiančio 'tigro nagas') – indiškas kasteto tipo kirstynių ginklas, užmaunamas ant krumplių arba slepiamas delne. Paprastai metalinis, su 4 ar 5 lenktomis geležtėmis, pritvirtintomis prie skersinio ar pirštinės. Skirtas kirsti odą ir raumenis, panašiai, kaip tigro nagai. Delne laikomas skersinukas gale dažnai irgi turi spyglį ar geležtę.

Ginklas atsirado Indijoje kaip savigynos priemonė. Kada atsirado, kol kas nežinoma.

Būna bagnakų, kurie turi papildomą žiedą nykščiui su papildomu „nagu".
  
 Bagnakas dažnai sujungiama su bičva – arba prie bičvos lankelio pridedami bagnakiški spygliai, arba prie bagnako prijungiama bičviška geležtė. Pirmo tipo kombinuotieji ginkla paprastai stambesni už antrojo tipo.

Bagnakai yra paplitęs ginklas įvairiuose žaidimuose. *Vampire: The Masquerade* – bagnakas yra mėgstamas asamitų klano ginklas. Taip pat jis populiarus *Final Fantasy*, *Street Fighter*, *RuneScape*, *Castlevania: Portrait of Ruin*, *Age of Empires III*, *Shining Soul 2*, *Seiken Densetsu 3*, *Dynasty Warriors*, *Disgaea: Hour of Darkness and Disgaea 2* ir *Star Ocean: The Second Story* ir kituose.

Nuorodos
--------

* Indian bagh – nakh
* Indian pattern – welded bagh – nakh
* (Veikėjas su hipertrofuotais bagnakais)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Didžiojo Irano regionasFarsas فارس |
| --- |
|  |
| Šalis | pietų/pietvakarių Iranas |
| Tautos | persai |
| **Valstybės** | Šabankarai (XI, XII, XIV a.) |
| **Miestai** | Širazas, Firuzabadas, Džahromas |
| **Ankstesnis pav.** | Persija |
|  |
| **Didžiojo Irano regionai**:Kurdistanas, Lorestanas, Chuzestanas, Irakas, Azerbaidžanas, Tabaristanas, Farsas, Jazdas, Kermanas, Chorasanas, Chorezmas, Sistanas, Beludžistanas, Puštūnistanas |

**Farsas** (pers. فارس = *Fars*) – senovinis regionas Artimuosiuose Rytuose, Irano teritorijoje. Jis dalinai sutapo su dabartine Irano Farso provincija.

Geografija
----------

Farsas buvo į pietus nuo Lorestano ir per pakrantės žemumas siekėsi su Persijos įlanka. Šiaurės rytuose stepių plotai atkyrė regioną nuo Kermano ir Jazdo, o rytuose, ties Hormuzo sąsiauriu jis susisiekė su Beludžistanu.

Farsas yra kalnuotas ir labai įvairaus reljefo regionas. Šiaurėje ir šiaurės vakaruose jis pasižymi aukščiausiais kalnais, kurie pereina į dar aukštesnį Lorestaną. Centrinė regiono dalis pasižymi švelniomis žiemomis ir karštomis vasaromis, o pietinė ir pietrytinė – ypač karštomis vasaromis. Regione yra dideli Taško ir Bachtegano ežerai.

Istorija
--------

Senovės Persijos laikais šis regionas sutapo su Persija, dar vadinama Perside. Iš čia kilo dvi žymios Senovės Persijos dinastijos – Achemenidai ir Sasanidai. Regione buvo jų sostinės Persepolis ir Pasargadai, kurių griuvėsiai išlikę iki šiol.

VII a. Sasanidų imperiją nukariavus Kalifatui, Persija tapo žinoma kaip Farsas, nes arabai negalėjo ištarti garso *f*. Nors regionas pasižymėjo ypač aršiu pasipriešinimu arabų valdymui, čia įsiviešpatavo Islamas. Nuo tada regionas ėmė vaidinti vis silpnesnį vaidmenį Didžiajame Irane, civilizacijos centras persikėlė į derlingesnį Persijos Irako regioną.

Skylant Kalifatui, 875 m. Farsą nukariavo tadžikų Safaridų dinastija i rytų, kurie prijungė regioną prie savo trumpalaikės imperijos. Vėliau, apie 934 m. regione įsigalėjo Bujidai, kurie čia sukūrė atskirą Farso Bujidų valstybę (934–1062), priklausiusią didesnei konfederacijai.

Po to regione įsitvirtino kurdų kilmės vietinė giminė – Šabankarai, kurie valdydavo visada, nusilpus didžiosios Persijos imperijoms. XI a. pabaigoje nusilpus Seldžiukidams, Šabankarai Farsą valdė iš Šahreidž miesto. XII a. kraštą nukariavo Chorezmidai, vėliau Ilchanidai. Mongolai regione įsitvirtino be pasipriešinimo, todėl jo beveik nenusiaubė. Suskilus Ilchanidų valstybei, vėl įsitvirtino Šabankarai ir viešpatavo Darabgirde. Per tiurkų ir mongolų viepatavimo laikus į regioną atsikėlė tiurkai kaškajai, giminingi azeriams.

XVI a. Sefevidai Farsą įjungė savo imperiją.

1753 m. įsigalėjusi kurdų lakų kilmės Zendų dinastija perkėlė Persijos imperijos sostinę į Širazą, ir Farsas vėl trumpam tapo centriniu Didžiojo Irano regionu. Tačiau Zandų valdymas truko neilgai, nes 1795 m. įsigalėjo Kadžarų dinastija, kuri iškėlė sostinę į Teheraną.
| **Jonas Ambrukaitis** |
| --- |
| Gimė | 1938 m. birželio 25 d. (84 metai)Žvirblaukis, Jurbarko valsčius |
|  |
| Veikla | Lietuvos pedagogas, logopedas, socialinių mokslų daktaras. |

**Jonas Ambrukaitis** (g. 1938 m. birželio 25 d. Žvirblaukis, Jurbarko valsčius) – Lietuvos pedagogas, logopedas, socialinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

1964 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą. 1973 m. pedagogikos mokslų kandidatas. 1994 m. Lietuvos katalikų mokslų akademijos narys.

Nuo 1964 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) dėstytojas, 1975–1995 m. Specialiosios pedagogikos fakulteto dekanas, 1995–2000 m. Senato pirmininkas, nuo 1991 m. profesorius.

1994 m. vienas tarptautinio žurnalo „Bridges" steigėjų, 1996 m. įkūrė Specialiojo ugdymo mokslinį centrą, jo direktorius. 1998 m. įsteigė Šiaulių universiteto mokslinį leidinį „Specialusis ugdymas", jo vyr. redaktorius. Parengė protiškai atsilikusių vaikų mokymo metodiką lietuvių kalba. Išleido 11 mokymo priemonių studentams, 2 knygas mokytojams, vadovėlių specialiosioms mokykloms.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Kunelis. *Jonas Ambrukaitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 428 psl.

Nuorodos
--------

* Bibliografija
| **Diana Adlienė** |
| --- |
| Gimė | 1954 m. spalio 2 d. (68 metai)Kaunas |
| Sutuoktinis (-ė) | Gediminas Antanas Adlys |
|  |
| Veikla | inžinierė, fizikė |
| Organizacijos | Kauno technologijos universitetas |
| Pareigos | profesorė |
|  |
| Išsilavinimas | fizinių mokslų daktarė |
| Alma mater | Drezdeno technikos universitetas |

**Diana Adlienė** (g. 1954 m. spalio 2 d. Kaunas) – Lietuvos inžinierė, fizikė, fizinių mokslų daktarė.

Biografija
----------

1977 m. baigė Drezdeno technikos universitetą. 1985 m. fizikos ir matematikos mokslų kandidatė.

Nuo 1977 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytoja, 1977–1983 m. Fizikos katedros Joninių prietaisų laboratorijos vedėja; Fundamentaliųjų mokslų fakulteto sekretorė, nuo 2008 m. profesorė. Stažavo 1999 m. Londono karališkajame koledže, 2002 m. 2003 m. 2004 m. Lundo universiteto Malmės universitetinėje ligoninėje, 2003 m. 2004 m. P. Šererio institute Viligene (Šveicarija).

Nuo 2006 m. Tarptautinio žurnalo „Medical physics in the Baltic States" atsakomoji redaktorė. Medicinos fizikų draugijos pirmininkė.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinių tyrimų kryptys – radiacinė fizika, radiacinė tarša, medicinos fizika (šios šakos Lietuvoje pradininkė), branduolio ir neutronų fizika, dozimetrija. Su kitais Kauno technologijos universitete 2003 m. įdiegė medicinos fizikos magistrantūros studijų programą, parengė mokslines studijas: 2005 m. „Dozių modeliavimas spindulinėje diagnostikoje" ir 2006 m. – „Pacientų dozių optimizavimas mamografijoje". 2006–2008 m. sukūrė ir įdiegė Lietuvoje duomenų bazę krūties vėžio patikrai (MAMOLIT). Kompleksiškai išanalizavo jonizuojančiosios spinduliuotės poveikį aplinkai bei individui ir tyrimų rezultatus pritaikė Ignalinos atominės elektrinės radiaciniam poveikiui įvertinti. Paskelbė daugiau kaip 200 mokslinių straipsnių. 5 išradimų, su kitais, mokomųjų knygų apie bendrąją ir branduolinę fiziką autorė.

Bibliografija
-------------

* Jonizuojančioji spinduliuote (radiacija): sauga, sveikata, ekologija, vadovėlis, su kitais, 2005 m.
* Branduolinė ir alternatyvi energetika, redaktorė, KTU leidykla Technologija, 2007 m. ISBN 9789955251996

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Diana Adlienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 701 psl.
| Kupers Krykas |
| --- |
| Brasta per Kupers Kryką ties Inaminka, Pietų Australijoje Brasta per Kupers Kryką ties Inaminka, Pietų Australijoje |
| **Ilgis** | ~1400 km |
| **Baseino plotas** | 285 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 70 m³/s |
| **Ištakos** | Didysis Vandenskyros kalnagūbris |
| **Žiotys** | (Eiro ežeras) |
| **Šalys** | Australija |

**Kupers Krykas** (angl. *Cooper's Creek*), aukštupyje **Barkū** (*Barcoo River*) – upė centrinėje Australijoje. Prasideda Kvinslando valstijoje, vakariniuose Didžiojo Vandenskyros kalnagūbrio šlaituose. Teka į pietvakarius Didžiojo Artezinio baseino pusdykumėmis ir dykumomis. Toliau upės vaga eina Pietų Australijos valstija ir užsibaigia Eiro ežere.

Pagrindinis intakas – Tomsonas. Pastovią tėkmę turi tik aukštupyje, kitur vandens yra tik atskiruose ruožuose. Į vientisą vagą susijungia retai, tik po stiprių vasaros liūčių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 239
Ivano Kupalos naktis
**Kupala** (arba ***Ivano Kupalos diena***; rus. *Купала*, lenk. *Noc Kupały*) – slavų šalyse, ypač Rusijoje, Baltarusijoje, Ukrainoje, Lenkijoje, vykstanti šventė, birželio 23/24 d.d. pagal Grigaliaus kalendorių arba liepos 6/7 d.d. pagal Julijaus kalendorių. Įvedus krikščionybę šventę imta sieti ne tik su vasaros saulėgrįža, bet ir su Jono Krikštytojo vardu.

Papročiai
---------

Iki krikščionybės *Kupalo* buvęs gausos dievas. Šventės apeigos sietos su ugnies ir vandens kultu. Buvo pagerbiami žolynai, ypač kūpoliai (rus. *Иван-да-марья*), iš kurių pinti vainikai, be to, tikėta paparčio žiedo magija. Ivano Kupalos garbei šventės išvakarėse būdavo pinami gėlių vainikai, uždegama ugnis, o kai kur (pvz. Ukrainoje) statomas nukirstas medis, šakos apkabinamos vainikais. Rytų slavų tradicijoje per šventę buvo atliekamos apeigos su tam tikru stabu – iš šiaudų padaryta (paprastai moteriška) figūra, vadinta Kupala, Mara, Marena ar kitais vardais. Jai uždėdavo vainiką, papuošdavo kaspinais. Ji galėjo būti nešiojama, paskui sudeginama dideliame lauže ar paleidus į upę paskandinama vandenyje. Aplink ugnį būdavo šokama susiėmus už rankų ir dainuojant. Rusijos šiaurėje buvo priimta šia proga iškūrenti pirtį. Po Ivano Kupalos dienos jau buvo leidžiama laisvai maudytis upėse ir ežeruose, nes juose nebelikę piktųjų dvasių. 

* Paveiksle – Ivano Kupalos naktisPaveiksle – Ivano Kupalos naktis
* TSRS pašto ženkle – Ivano Kupalos šventėTSRS pašto ženkle – Ivano Kupalos šventė
* Tradicijos BaltarusijojeTradicijos Baltarusijoje

Taip pat skaitykite
-------------------

* Joninės
* Kupolė
* Janių šventė

Nuorodos
--------

* Kupalos šventės tradicijos
* Kupalos festivalis (rusų k.)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  Diagitai |
| --- |
| Gyventojų skaičius | >30 000 |
| Populiacija šalyse | Argentinos vėliava Argentina (Šiaurės Vakarų Argentina)Čilės vėliava Čilė |
| Kalba (-os) | ispanų |
| Religijos | krikščionybė, vietiniai tikėjimai |

**Diagitai** arba **diagitai-kalčiakiai** – indėnų genčių grupė, seniau gyvenusi Andų kalnų slėniuose šiaurės vakarų Argentinoje (Saltos, Katamarkos, La Riochos, Tukumano prov.) ir šiaurės rytų Čilėje (Atakamos, Kokimbo reg.). Kalbėjo kakanų kalba (laikoma izoliuota, išnyko XVII a. pab. – XVIII a. pr.).

VIII a. diagitai suformavo savo kultūrą (sutampa su archeologine Santa Marijos kultūra). Augino kukurūzus, pupeles, moliūgus (drėkinamoji žemdirbystė), prisijaukino lamas. Išvystė keramikos, vario metalurgijos amatus. Didelių miestų nekūrė. Gentys neretai kovojo tarpusavyje. Nuo kitų to meto Andų kultūrų skyrėsi, jog neturėjo luominės santvarkos ir neapdirbinėjo brangiųjų metalų. XV a. antroje pusėje diagitų žemes pasiekė inkai ir netrukus užkariavo, tiesa tik iki Kordobos regiono. XVI–XVII a. diagitai buvo užkariauti ispanų, palaipsniui prarado savo kalbą ir kultūrą.

Diagitų keramika
Diagitus sudarė daugybė genčių, svarbesnės: kalčiakiai, hualfinai, kilmesai, motimogastai, pomangastai, alichilanai, apatamai ir kt.

2001–2005 m. Argentinos statistikos duomenimis, šalyje 31 753 žmonės save laiko diagitais. Didžioji jų dalis gyvena tradicinėse diagitų žemėse (šiaurės vakarų Argentina). Iš viso diagitų skaičiaus Argentinoje, 8180 gyvena tradicinėse indėnų bendruomenėse. Didžiausios bendruomenės yra Tukumano provincijoje (Amaiča del Valjė, Kilmesas, Valje de Tafi, El Moljaras, Tolombonas), taip pat Katamarkos provincijoje yra Los Morteritos-Las Kuevas bendruomenė. Čilėje tikslus diagitų skaičius nežinomas, tačiau jų kilmės žmonės gyvena prie Uasko upės, Elkio slėnyje ir Limari slėnyje.
**Jonas Adomavičius** (1911 m. gruodžio 15 d. Žostautų kaime, Kėdainių apskritis – 2006 m. gruodžio 20 d.) – Lietuvos ir JAV gydytojas, labdarys ir mecenatas.

Biografija
----------

Mokėsi Kupsčių pradžios mokykloje ir Kėdainių gimnazijoje. Vėliau studijavo mediciną Vytauto Didžiojo universitete Kaune, priklausė korporacijai „Gaja". Po Universiteto baigimo 1938 m. dirbo šios aukštosios mokyklos *Vidaus ligų klinikoje*. Per Antrąjį pasaulinį karą, prie Lietuvos artėjant Raudonajai armijai, 1944 m. kartu su broliu pasitraukė į Vokietiją. 1949 m. Tiubingeno universitete apgynė mokslinę daktaro disertaciją.

Tais pačiais metais persikėlė į JAV, apsigyveno Čikagoje ir nuo 1951 m. dirbo *CooK Connty* ligoninėje. Pagarsėjo kaip sąžiningai atliekantis savo pareigas medikas, bet labiausiai jo talentas išryškėjo sveikatingumo puoselėjimo srityje. Dr.J.Adomavičiaus iniciatyva 1959 m. įkurta Amerikos lietuvių vaiko ugdymo draugija (ALVUD‘as). Penkiasdešimt metų dirbęs be atostogų, už savo uždarbį 1972 m. nupirko didelį namą su sklypu. Šią sodybą pavadino *Lietuvių namais*, juose įsikūrė ne tik ALVUD‘o centras, bet ir prieglauda senyviems žmonėms.

Jonas Adomavičius visą gyvenimą stengėsi stiprinti žmonių dvasinį ir fizinį sveikatingumą, padėti nepriteklių kamuojamiems tautiečiams. Lietuvai atgavus nepriklausomybę, jis nuolat rėmė labdaros fondą „Kaimo vaikai", įvairius periodinius leidinius. Į tėvynę siųsdavo siuntinius su medicinos įranga ir naujausia šios srities literatūra.

Aktyvus sveiko gyvenimo būdo propaguotojas, savo mintis ta tema skelbdavo radijo laidose (iš viso buvo parengta virš 600 pašnekesių). Bendradarbiavo ir lietuvių spaudoje: rašė kultūros, visuomenės gyvenimo, vaikų auklėjimo ir kt. klausimais į „Draugą" ir „Dienovidį".

Mirė JAV. Vykdant jo valią, palaikai buvo kremuoti ir palaidoti Pernaravos kapinėse šalia tėvų.

Bibliografija
-------------

* Visapusiška sveikata ir tinkama drausmė. – Chicago, Ill.: Amerikos lietuvių vaiko ugdymo draugija – ALVUD, 1961
* ALVUD'o jubiliejus: Amerikos lietuvių vaiko ugdymo draugijos keturiasdešimtmetis / [Jonas Adomavičius su kt.; sudarytojas Juozas Ciparis]. – Čikaga ir Vilnius: ALVUD'as ir UAB „Valstiečių laikraštis", 1998
* Kvieslys sveikaton: straipsniai, radijo paskaitos. – Vilnius: Valstiečių laikraštis, 2000

Įvertinimas
-----------

* Ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Komandoro kryžius (2006)

Šaltiniai
---------

* *Ir Lietuva turi savo gerąjį daktarą Aiskaudą, kuris gydė vaikų sielas.* (Parengė Bronius Lazaraitis.) / Švenčionių kraštas[neveikianti nuoroda]
* *Jonas Adomavičius* / JAV lietuviai / – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos instututas, 1998

Nuorodos
--------

* Daktaras Jonas Adomavicius
**xwd -root -out failas.xwd** komanda gauta viso ekrano nuotrauka
**xwd** (angl. *X Window dump*) – kompiuterinė programa, skirta X Window rodomo grafinės sąsajos lango (arba ir viso ekrano) vaizdinei kopijai gauti. Surinkus komandą, pelės kursorius pakeičia formą, ir juo reikia nurodyti į norimą „nufotografuoti" langą. Lango turinys bus išsaugotas *.xwd* formatu.

Tokį failą galima atversti su GIMP arba kita komanda **xwud** (*xwud - in failas.xwd*). Prireikus jį galima ir tiesiogiai konvertuoti į JPEG ar kurį kitą grafinį formatą komanda **convert** (*convert failas.xwd failas.jpg*).

Dažniausiai naudojama sintaksė
------------------------------

```
xwd -out mano_byla.xwd
```

Lango vaizdas bus išsaugotas nurodytame faile (šiuo atveju *mano\_byla.xwd*).

Dažniausiai naudojami raktai
----------------------------

* **-out *faila*s** failas, kuriame bus išsaugotas lango ar ekrano vaizdas.
* **-nobdrs** išsaugoti lango turinį, bet ne jį gaubiantį X-Windows rėmelį. Naudinga išsaugant langus iliustracijoms.
* **-root** išsaugoti viso ekrano vaizdą. Šiuo atveju tai įvykdoma nedelsiant (nieko pele nurodyti nereikia).
* **-help** trumpai išvardinti konkrečios versijos bei distribucijos palaikomus raktus.

Komanda turi ir daugiau įvairioms specialioms situacijoms skirtų raktų, tačiau jų prireikia gana retai.

*.xwd* formatas aprašytas išeities kodo byloje **XWDFile.h**

Literatūra
----------

*
| **Jonas Andziulis** |
| --- |
| Gimė | 1866 m. spalio 30 d.Rusija Smalinyčia, Paežerių valsčius, Vilkaviškio apskritis, Rusijos imperija |
| Mirė | 1927 m. balandžio 27 d. (60 metų)Lietuva Vilkaviškis |
|  |
| Veikla | Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Lietuvos ūkininkų sąjunga |

**Jonas Andziulis** (1866 m. spalio 30 d. Smalinyčia, Paežerių valsčius, Vilkaviškio apskritis, Rusijos imperija – 1927 m. balandžio 27 d. Vilkaviškis) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Mokėsi Paežerių pradžios mokykloje. Nuo 1878 m. mokėsi Suvalkų gimnazijoje, baigęs 4 klases grįžo į tėvų ūkį, nes vyresnysis brolis atsisakė teisių į tėvų ūkį.

Nuo 1906 m. Paežerių valsčiaus viršaitis, 1910-1914 m. Vilkaviškio, Paežerių ir Gižų valsčių taikos teisėjas Vilkaviškyje. 1917 m. Vilniaus konferencijos dalyvis. Po 1918 m. – Paežerių valsčiaus komiteto pirmininkas.

1920 m. gegužės 15 d. – 1921 m. vasario 4 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas II (Kauno) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos ūkininkų sąjungos frakcijai įėjusiai į LKDP bloką. 1921 m. pasitraukė iš Steigiamojo Seimo. 1921–1927 m. Vilkaviškio apskrities valdybos pirmininkas. Jo rūpesčiu įsteigta Vilkaviškio ligoninės senelių prieglauda ir kitos visuomeninės įstaigos.

Literatūra
----------

* Andziulis Jonas, Trumpos Steigiamojo Seimo narių biografijos su atvaizdais, Klaipėda, 1924, p. 4.
* Andziulis Jonas, Lietuvių enciklopedija, Boston, 1953, p. 171.
* Blažytė-Baužienė D. Andziulis Jonas, Lietuvos Steigiamojo Seimo (1920–1922 metų) narių biografinis žodynas, sud. A. Ragauskas, M. Tamošaitis, Vilnius, 2006, p. 71-72.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žydrūnas Mačiukas. Steigiamojo Seimo atstovai. Seimas