recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Egidijus Juozas Jaržemskas** (1935 m. kovo 23 d. Kaune – 2008 m. liepos 21 d. ten pat, palaidotas Petrašiūnų kapinėse) – Lietuvos gydytojas neurochirurgas, biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1959 m. baigė Kauno medicinos institutą. 1971 m. medicinos mokslų kandidatas.

1959–1961 m. chirurgas Marijampolėje, Kaune. 1961–1998 m. Kauno medicinos instituto (nuo 1989 m. Kauno medicinos akademija) dėstytojas. 1979–1988 m. Kauno akademinių klinikų Funkcinės neurochirurgijos skyriaus vedėjas. 1988–1991 m. Kauno medicinos akademijos Nervų, psichikos ligų ir neurochirurgijos katedros vedėjas. Nuo 1991 m. profesorius. Nuo 1998 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, kartu Vilniaus greitosios pagalbos universitetinės ligoninės Neurochirurgijos skyriaus vedėjas. 1994–1999 m. Tarptautinės lygos prieš epilepsiją Lietuvos skyriaus prezidentas.

Mokslinė veikla
---------------

Vienas pirmųjų Lietuvoje pradėjo diegti funkcinę neurochirurgiją, epileptologine pagalbą. 1990 m. ir 1997 m. stažavo Lundo, 1996 m. Betelio (Vokietija) epileptologijos centre, 1997 m. Londono, 1998 m. Klyvlendo ir Alborgo universitetuose. Paskelbė mokslinių darbų stereotaksinės, skausmo, rekonstrukcinės galvos smegenų ir kitais neurochirurgijos klausimais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Egidijus Jaržemskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 576 psl.
Belizo gyventojų sk. kitimas 1961-2003 m.
Gyventojų amžiaus piramidė
Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie **Belizo demografiją**.

**Gyventojų skaičius:** 321 115 (2011 m. apskaičiavimai)

**Struktūra pagal amžių:**

* *0-14 m.:* 36,8 %
* *15-64 m.:* 59,6 %
* *65 m. ir vyresni:* 3,5 % (2011 m. apsk.)

**Gyventojų amžiaus mediana:**

* *bendras:* 21 m.
* *vyrų:* 20,8 m.
* *moterų:* 21,2 m. (2011 m. apsk.)

**Metinis populiacijos prieaugis:** 2,056 % (2011 m. apsk.)

**Gimstamumas:** 26,43 gimimų/1000 gyv. per metus (2011 m. apsk.)

**Mirtingumas:** 5,87 mirčių/1000 gyv. per metus (2011 m. apsk.)

**Migracijos indeksas** (per metus imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): 0 migrantų/1000 gyv. (2011 m. apsk.)

**Miestuose gyvenančių žmonių procentas:** 52 % (2010 m. apsk.)

**Miestuose gyvenančių žmonių procento metinis kitimas:** 2,7 % (2010 m. apsk.)

**Lyčių pasiskirstymas**:

* *Gimimo metu:* 1,05 vyro vienai moteriai
* *Jaunesniems nei 15 metų:* 1,04 vyro vienai moteriai
* *15-64 metų:* 1,02 vyro vienai moteriai
* *65 metų ir vyresniems:* 0,91 vyro vienai moteriai
* *Visai populiacijai:* 1,03 vyro vienai moteriai (2011 m. apsk.)

**Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus:** 21,95 mirusiųjų/1000 gimimų (2011 m. apsk.)

**Vidutinė gyvenimo trukmė:**

* *bendra:* 68,23 m.
* *vyrų:* 66,53 m.
* *moterų:* 70,02 m. (2011 m. apsk.)

**15 m. ir vyresnių gyventojų raštingumas:**

* *bendras:* 76,9 %
* *vyrų:* 76,7 %
* *moterų:* 77,1 % (2000 m. sur.)

Šaltiniai
---------

* CŽV pasaulio faktų knyga: Belizas (angliškai) Archyvuota kopija 2013-05-13 iš Wayback Machine projekto.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Sąrašas:Belizo miestai
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Leita |
| --- |
| Leita Austrijoje Leita Austrijoje |
| **Ilgis** | 180 km |
| **Ištakos** | Vienos baseinas |
| **Žiotys** | Dunojus |
| **Šalys** | Austrijos vėliava Austrija, Vengrijos vėliava Vengrija |
|  |
|  **Vikiteka** | Leita |

**Leita** (vok. *Leitha*, veng. *Lajta*, svk. *Litava*) – upė Austrijoje ir Vengrijoje; Dunojaus dešinysis intakas.

Prasideda Vienos baseino rytuose, susiliejus Švarcos ir Piteno upėms. Pradžioje teka į šiaurės rytus, paskui į pietryčius. Tarp Ebenfiurto ir Leitaprodersdorfo bei tarp Bruko prie Leitos ir Gatendorfo Leita sudaro sieną tarp Žemutinės Austrijos ir Burgenlando, kuri iki 1921 m. buvo siena tarp Austrijos ir Vengrijos. Netoli Nikelsdorfo įteka į šiuolaikinę Vengriją. Įteka į Dunojaus atšaką (*Mossoni-Duna*) ties Mošonmadjarorvaru. 

Ant Leitos įrengtos kelios hidroelektrinės. Prie Leitos įsikūrę Vyner Noištado, Bruko prie Leitos, Mošonmadjarorvaro miestai.

Leitos ir jos intakų vandenį nukreipia keletas kanalų, kurie anksčiau naudoti tekstilės pramonės įrengimų veiklai, o dabar ant jų pastatytos nedidelės hidroelektrinės.
|  |
| --- |
| Geležinkelis Vilnius–Turmantas |
|  |
| Vieta |
| **Šalys** | Lietuvos vėliava Lietuva |
| **Miestai** | Vilnius –  Ignalina – Turmantas |
| Pagrindinė informacija |
| **Tipas** | Tarpmiestinis |
| **Operatorius** | Lietuvos geležinkeliai |
| **Statybų pradžia** | 1859 m. |
| **Atidarymas** | 1860 m. |
| Techninė informacija |
| **Ilgis** | 147 km |
| **Vėžė** | 1520 mm vėžė |
| Infolentelė: žiūrėti • aptarti • redaguoti |

Geležinkelis Pabradėje
Pervaža kelyje  **1406**  Naujasalis–Grybėnai–Naujasis Daugėliškis , į pietus nuo Dūkšto
**Vilniaus–Turmanto geležinkelis** – 147 km ilgio 1520 mm vėžės geležinkelio linija, jungianti Lietuvos sostinę Vilnių su Latvijos pasienyje esančia Turmanto geležinkelio stotimi.

Istorija
--------

Vilniaus–Turmanto geležinkelio linija kaip Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelio dalis pradėta tiesti 1859 m. o pirmasis traukinys šia linija pravažiavo 1860 m. rugsėjo 4 d. Tiesiant geležinkelį įrengta pirmos klasės stotis Vilniuje, antros klasės stotis Švenčionėliuose, trečios klasės stotis Dūkšte bei ketvirtos klasės stotys Bezdonyse, Ignalinoje, Pabradėje ir Turmante. Vėliau taip pat buvo įrengta stotis Naujojoje Vilnioje.

Susisiekimas
------------

Šiuo metu eismas šiame šešias Lietuvos savivaldybes jungiančiame geležinkelyje nėra intensyvus. Nuo Vilniaus iki Turmanto per dieną važiuoja šeši dyzeliniai traukiniai, taip pat du Vilnius–Ignalina. Tarptautinio traukinio Vilnius–Sankt Peterburgas kursavimas nutrauktas 2015 m. Geležinkelis taip pat liko nuošalyje nuo pagrindinių krovinių gabenimo maršrutų. Nors geležinkelis buvo nutiestas dvikelis, šiuo metu du keliai tėra tik atkarpoje tarp Vilniaus ir Bezdonių.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2014-02-02 iš Wayback Machine projekto.
Žemės planeta
**Gajos hipotezė** – hipotezė, pagal kurią teigiama, kad Žemės atmosfera, hidrosfera, litosfera ir biosfera sąveikauja tarpusavyje kaip savireguliacinė sistema, kuri palaiko sąlygas, būtinas gyvybės išsaugojimui Žemėje. Hipotezę 1970-ųjų pradžioje suformulavo britų atmosferos chemikas Džeimsas Lovlokas (*James Lovelock*, g. 1919 m.) ir amerikiečių biologė Lin Margulis (*Lynn Margulis*, 1938−2011). Hipotezė vertinama nevienareikšmiškai, labai diskutuotina.

Pagal hipotezę, Žemė suprantama kaip milžiniškas organizmas, kurio gyvybė sukelia pokyčius vienoje sferoje tam, kad atsvertų pokyčius kitoje ir palaikytų gana siauras gyvybės egzistavimo sąlygų ribas. Pavyzdžiui, per beveik 3,5 mlrd. pastarųjų metų Žemės temperatūra jos paviršiuje vidutiniškai buvo palaikoma 10−30 °C intervale nepaisant to, kad nuo Hadėjaus eono planetos gaunamas Saulės energijos kiekis išaugo, pagal įvairius vertinimus, nuo 40 iki 330 %. Tai buvo pasiekta mažinant „šiltnamio efekto" dujų kiekį atmosferoje silpstant vulkaniniam aktyvumui ir dėl fotosintetinančių organizmų veiklos. Menki pakitimai anglies dvideginio CO2 ir kitų dujų koncentracijoje gali sukelti save palaikantį „šiltnamio" arba „šaltnamio" efektą, tačiau Žemėje buvo palaikytos sąlygos tokios, kad gyvybė išliko.

Kai kurių dujų, pavyzdžiui, amoniako NH3, koncentracija atmosferoje yra tose ribose, kurių pakanka palaikyti dirvos rūgštingumą, artimą 8 pH, kuris yra idealus palaikyti gyvybinius procesus ir drauge − atmosferinio deguonies kiekį. Dujų balansas yra būtinas, pavyzdžiui, metano dujos CH4 beveik neegzistuoja Veneros ar Marso atmosferoje. Vandenynų druskingumas palaikomas apie 3,4 %, kuris yra balanso tarp vandens garavimo, kritulių ir uolienų dūlėjimo pasekmė, ir yra kaip tik intervale druskingumo ribų, tarp kurių gali egzistuoti gyvybė jūrose. Mechanizmai, kaip Žemė kompensuoja didėjantį Saulės aktyvumą, yra nežinomi. Pavyzdžiui, tai galima pasiekti didinant Žemės plotų Saulės šviesos atspindėjimo laipsnį ledo paviršiumi, tam tikrų augalų plotais ir debesimis. Bendrai hipotezės šalininkai sutaria, kad tarp Žemės sferų egzistuoja homeostaziniai ryšiai, kuriais atsveriami pokyčiai.

Šaltiniai
---------

* Kusky, Timothy M. *Encyclopedia of Earth Science*. Infobase Publishing, 2014, p. 163
* Encyclopaedia Britannica
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Belisarijus tikriausiai yra barzdotas vyras imperatoriaus Justiniano I dešinėje, San Vitale bažnyčios Ravenoje mozaika, skirta paminėti Italijos atgavimui, kurį atliko paties Belisarijaus vadovaujama Bizantijos armija.
**Flavijus Belisarijus** (Belizarijus, gr. Βελισάριος, 505 m. ? – 565 m.) – žymiausias Bizantijos karvedys ir vienas iš labiausiai pripažintų karo vadų žmonijos istorijoje. Jis buvo imperatoriaus Justiniano I plano atgauti Vakarų Romos imperijos žemes, kurios buvo prarastos prieš šimtą metų, vykdytojas.

Nors jis mažiau žinomas nei didieji istorijos karvedžiai Hanibalas, Julijus Cezaris, Aleksandras Didysis ar Napoleonas Bonapartas, jo sugebėjimams ir pasiekimams prilygo mažai karo vadų istorijoje.

Vienas ryškiausių jo karjeros bruožų buvo kariavimas esant mažai ar iš vis be Justiniano I ir Bizantijos paramos, bet jis vis tiek pasiekdavo pergales dėl savo karinio genialumo. Jis priskiriamas žmonių grupei, vadinamai „Paskutiniais romėnais".

Legenda apie Belisarijų kaip aklą elgetą
----------------------------------------

Pagal legendą, kuri paplito viduramžiais, Justinianas įsakė Belisarijui išlupti akis ir palikti jį kaip elgetą prie Porta Pinciana Romos vartų. Belisarijus buvo pasmerktas praeivių prašyti „duoti obolą Belisarijui" (*date obolum Belisario*), kol jam buvo atleista. Dauguma šiuolaikinių mokslininkų abejoja šia istorija, bet Philip Stanhope, XIX a. britų filologas, parašęs „Belisarijaus gyvenimą" (*Life of Belisarius*), vienintelę išsamią jo biografiją, manė, kad legenda atitinka tikrovę. Remiantis išlikusiais pirminiais šaltiniais, jis rado argumentų, kurie patvirtina legendą.

Nors legenda abejotina, po Jean-François Marmontel novelės *Bélisaire* (1767 m.) išleidimo šią istoriją pamėgo XVIII a. dailininkai ir jų mecenatai, kurie įžvelgė paralelę tarp Justiniano I veiksmų ir XVIII a. monarchų priespaudos.

Galerija
--------

* „Belisarijus", François André Vincent paveikslas, 1776 m. Belisarijų, apakintą elgetą, atpažįsta vienas iš buvusių jo kareivių. „Belisarijus", François André Vincent paveikslas, 1776 m. Belisarijų, apakintą elgetą, atpažįsta vienas iš buvusių jo kareivių.
* „Belisarijus prašo išmaldos", Jacques-Louis David paveikslas (1781 m.) „Belisarijus prašo išmaldos", Jacques-Louis David paveikslas (1781 m.)
* Jean-François Pierre Peyron paveikslas, kuriame, Belisarijus priima valstiečio vaišingumą. Jean-François Pierre Peyron paveikslas, kuriame, Belisarijus priima valstiečio vaišingumą.

|  |
| --- |
|   **Romos konsulas**   |
|  |
| *Anksčiau valdė:*Justinianas IFlavijus Decijus Paulinas | **Flavijus Belisarijus (535 m.)**' | *Vėliau valdė:**Post consulatum Belisarii* (Rytai)*Iterum post consulatum Paulini* (Vakarai) |
| Straipsnių serijos apie Senovės Romą dalis |


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Belisarijus** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
*Kitos reikšmės – Leičiai (reikšmės).*
Lietuvos kariai (XIV–XV amžiaus rekonstrukcija)
**Leičiai** – XIII a. vidurio – XVI a. pirmosios pusės Lietuvos didžiojo kunigaikščio tarnybinių žmonių sluoksnis.

Istorija
--------

Leičių buvo Vilniaus ir Trakų vaivadijų valdovo kiemuose (dvaruose). Leičiai turėjo tėvoninę žemę, ėjo didžiojo kunigaikščio tarnybą: šėrė jo žirgus, mokėjo pinigines duokles, patarnaudavo per karo žygius. Leičio vardas ir tarnyba buvo paveldimi. Kai kurių dvarų dokumentuose ši tarnyba dar vadinama lietuviškąja.

XIII a. leičiai dažniausiai buvo kariai kolonistai. Jie patys save išlaikydavo, prie didžiojo kunigaikščio valdų prijungtose žemėse įtvirtindavo jo valdžią. Dažnai atlikdavo karių, manoma, ir muitų rinkėjų pareigas, todėl valdovų buvo vertinami ir globojami. Tik sustiprėjus bajorijai, labiau išplėtojus Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės administraciją, leičių tarnyba tapo nebereikalinga valdovui. XVI a. 4-6 dešimtmetyje šis sluoksnis greitai sunyko, leičiai paversti paprastais valstiečiais. Manoma, dalis jų dar XIV a. tapo bajorais.

Istoriniuose šaltiniuose XIV a.- XVI a. pirmoje pusėje leičiais retkarčiais buvo vadinami visi lietuviai, išskyrus žemaičius. Terminą *leitis* (dgs. *leiši*), kaip sinoniminį lietuvių tautovardį greta naujesnio *lietuvietis*, iki šių dienų išlaikė latviai.

Etimologija
-----------

Pasak Simo Karaliūno, \**lei̇̃tis* kildinamas iš ide. šaknies \**leit-* ‘eiti, vykti, keliauti; lydėti’ (kaip ir got. *ga-leiϸan* ‘(iš)vykti, (iš)eiti’, s. skand. *líða* ‘(pra)eiti, (iš)vykti; išnykti, dingti, prapulti’, s. ang. *(ʒe)līðan ‘(iš)eiti, (iš)vykti, (iš)keliauti; plaukti*’, s. saksų *līthan, līðan* ‘eiti, vykti’, s. fryzų *lītha ‘(pa)kęsti, nenoriai leisti*’, s. vok. aukšt. *ga-līdan* ‘(iš)keliauti’ ir pan.). Forma liet. *\*lei̇̃t-(i)tai* vienose lietuvių tarmėse virtusi *lei̇̃čiai* ‘valdovo tarnybiniai žmonės, žirgų šėrikai’, kitose – \**liẽčiai* ‘lietuviai’.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Artūras Dubonis. Lietuvos didžiojo kunigaikščio leičiai Vilnius 1998.
2. ↑  Artūras Dubonis. *Leičiai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 689 psl.
3. ↑  Simas Karaliūnas. *Baltų etnonimai*, Vilnius: Lietuvių kalbos institutas, 2015.



|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RAnkstyvosios LDK valstiečių klasės |
| --- |
|  |
| 
* Kaimynas
* Laukininkas
* Šeimynykštis
* Veldamas
 |
|  |
| Taip pat skaitykite: Leičiai: Lietuvos didikai: Valakų reforma |

 |
**Egidijus Bieliūnas** (g. 1950 m. gruodžio 13 d. Panevėžyje) – teisininkas, teisėtyrininkas penalistas ir kriminologas, LR Konstitucinio Teismo teisėjas, Vilniaus universiteto (VU) docentas, diplomatas, buvęs Lietuvos Aukščiausiojo Teismo (LAT) Baudžiamųjų bylų skyriaus teisėjas.

Biografija
----------

1973 m. VU Teisės fakultete baigė teisę, įgijo teisininko kvalifikaciją. 1978 m. lapkričio 24 d. Maskvos M. Lomonosovo valstybiniame universitete apgynė teisės mokslų kandidato disertaciją tema „Nusikalstamumas ir jo priežastys buržuazinėje Lietuvoje". Socialinių mokslų (teisės krypties) daktaras.

1969-1974 m. VU Teisės fakulteto kriminalistikos laboratorijos technikas, 1977-1989 m. VU Teisės fakulteto Baudžiamosios teisės katedros asistentas, vyr. dėstytojas, docentas.

1977–1992, 2003–2004 m. VU TF Baudžiamosios teisės katedros asistentas, vyr. dėstytojas, nuo 1984 m. docentas (laipsnis ir vardas nostrifikuoti 1994 m.). 1990–1992 m. Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos (Atkuriamojo Seimo) Juridinio skyriaus vyr. konsultantas, referentas, 1992–1996 m. ėjo konsulo ir patarėjo pareigas Lietuvos Respublikos ambasadose Briuselyje (Belgija) ir Paryžiuje (Prancūzija), 1994–1996 m. LR ambasados Prancūzijoje patarėjas, 1996–1999 m. Europos žmogaus teisių komisijos (dab. EŽTT) narys, nuo 1999 m. kovo mėn. iki 2011 m. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo teisėjas. Nuo 2011 m. kovo 15 d. LR Konstitucinio Teismo teisėjas (kandidatūrą LR Seimui skirti 2010 m. gruodžio 10 d. teikė Prezidentė Dalia Grybauskaitė, baigiantis KT teisėjų A. Abramavičiaus, K. Lapinsko ir Z. Namavičiaus kadencijai). Europos Sąjungos Bendrojo Teismo teisėjas nuo 2013 m. rugsėjo 16 d.. 

Vedęs. Žmona Aldona-Marija Bieliūnienė (g. 1948 m.). Sūnus Martynas (g. 1973 m.). Dukra Ieva (g. 1983 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos mokslo potencialas Archyvuota kopija 2013-12-12 iš Wayback Machine projekto. (Egidijus Bieliūnas)
2. ↑  Seimo nutarimo "Dėl E. Bieliūno skyrimo Lietuvos Aukščiausiojo Teismo teisėju" projekto PRIEDAS
3. ↑  Egidijus Bieliūnas Archyvuota kopija 2021-12-02 iš Wayback Machine projekto. (LAT informacija)
4. ↑  Seimo inf.
5. ↑   (Europos Sąjungos Bendrojo Teismo informacija)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Darsūniškio mūšis |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Data | 1702 m. kovo 24 d. |
| Vieta | Darsūniškis, Abiejų Tautų Respublika |
| Rezultatas | ATR kariuomenės pergalė |

 |
| Konflikto šalys |
|  Abiejų Tautų Respublika  Saksonijos Elektoratas |  Švedija |
| Vadovai ir kariniai vadai |
|  Mykolas Servacijus Višnioveckis | Alexander HummerhielmGustaf Henrik Siegroth |
| Pajėgos |
| 6000 | 240 |
| Nuostoliai |
|  | 145 žuvę |

**Darsūniškio mūšis** (šved. *Slaget vid Dersunisjki*) – mūšis, įvykęs 1702 m. kovo 24 d. Šiaurės karo metu tarp Švedijos ir jungtinės ATR ir Saksonijos Elektorato.

1701-1702 m. švedams užėmus Kuršą, šie toliau puolė į pietus, siekdami susilpninti ATR kariuomenę prieš kovas su Rusijos imperija. Kovo 22 d. švedai iš užimto Kauno pajudėjo link Darsūniškio palei Nemuną, 110 žmonių būriui vadovavo Alexander Hummerhielm. Šiam būriui priartėjus prie Darsūniškio, negausią švedų kavaleriją pasitiko apie 6 000 ATR ir Saksonijos karių, kurie netikėtai užpuolę švedus šiuos lengvai sutriuškino. Kitam iš Kauno pajudėjusiam 130 žmonių būriui vadovavo Gustaf Henrik Siegroth, kuris Darsūniškį pasiekė kiek vėliau ir buvo taip pat netikėtai užpultas, tačiau po 6 valandų kovos atsilaikė ir su nemažais nuostoliais grįžo į Kauną. Po šio mūšio Švedijos karalius Karolis XII galutinai apsisprendė sutriuškinti ATR ir nuversti nuo sosto Augustą II.

Literatūra
----------

* Grimberg & Uddgren, Carl & Hugo (1914). Svenska krigarbragder (in Swedish). Norstedt Förlag. Stockholm.
* The Military History of Charles XII, King of Sweden, Volume 1, Gustavus Adlerfeld, Carl Maximilian Emanuel Adlerfelt, Henry Fielding (1740). J. and P. Knapton. pp 121–124.
* Sjöström, Oskar (2008). Fraustadt 1706. Ett fält färgat rött (in Swedish). Lund: Historiska Media. p. 35. ISBN 978-91-85507-90-0.
| **Egidijus Saulius Juodis** |
| --- |
| Gimė | 1938 m. sausio 11 d. (85 metai)Šilutė |
|  |
| Veikla | inžinierius šilumininkas |
| Organizacijos | Vilniaus Gedimino technikos universitetas |
| Pareigos | profesorius |
|  |
| Išsilavinimas | technologijos mokslų daktaras |
| Alma mater | Kauno politechnikos institutas |

**Egidijus Saulius Juodis** (g. 1938 m. sausio 11 d. Šilutėje) – Lietuvos mechanikos inžinierius šilumininkas, technologijos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1959 m. baigė Kauno politechnikos institutą, 1973 m. technikos mokslų kandidatas.

1962–1965 m. Liaudies ūkio tarybos centrinio projektavimo konstravimo biuro sektoriaus grupės vadovas. Nuo 1975 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (nuo 1996 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) dėstytojas, nuo 2002 m. profesorius.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinių tyrimų sritys – vėdinimas, energijos naudojimas pastatuose. 2001–2002 m. tarptautinio projekto „Efektyvus energijos panaudojimas pastatuose Lietuvoje" (*Energy Efficiency Housing in Lithuania*) koordinatorius. Paskelbė daugiau kaip 70 mokslinių straipsnių, tarp jų ir užsienio spaudoje, 15 mokslo populiarinamųjų straipsnių, 5 mokomąsias knygas apie energijos taupymą, pastatų šildymą, oro užterštumą, padarė du išradimus.

Bibliografija
-------------

* Bendroji šiluminė technika. Šildymas, vėdinimas ir dujų tiekimas, vadovėlis, su M. Gedgaudu, 1980 m.
* Vėdinimas, vadovėlis, 1998 m. 2 leid. 2009 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Egidijus Saulius Juodis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 761 psl.
| Boneras*Bonaire, Boneiru* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Bonero vėliava | Bonero herbas |
| (Išsamiau) |  |
|  |

 |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-4)------ vasaros: ([[UTC{{{UTCv}}}]]) |
|  |
| **Valstybė** | Nyderlandų vėliava Nyderlandai |
| **Administracinis centras** | Kralendeikas |
|  |
| **Gyventojų** (2019 m.) | 20 104 |
| **Plotas** | 288 km² |
| **Tankumas** (2019 m.) | 70 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | NL-BQ1 |
|  |
|  **Vikiteka** | BonerasVikiteka |

**Boneras** (ol. *Bonaire*, pap. *Boneiru*) – sala Karibų salyno pietuose, Pietų Antilų grupėje. Nuo 2010 m. spalio 10 d. – specialioji Nyderlandų provincija.

Iki tol priklausė Nyderlandų valdomai Nyderlandų Antilų teritorijai. Drauge su negyvenama Mažojo Bonero sala sudarė atskirą administracinį Nyderlandų Antilų vienetą.

Geografija
----------

Salos peizažas
Sala užima 288 km² plotą (administracinė teritorija – 294 km²). Ilgis 40 km, plotis 8 km. Paviršius iškyla iki 241 m (Brandaris Hilo k.). Salą supa koralų rifai. Yra Vašingtono-Slagbajaus nacionalinis parkas. Jame saugoma salos gyvūnija ir augalija (~200 rūšių paukščių, įvairūs driežai, šikšnosparniai). Aplinkiniuose vandenyse gyvena daugiau nei 450 žuvų rūšių, jūriniai vėžliai, koralinė gyvūnija.

Gyventojai
----------

Bonere gyvena 14 tūkst. gyventojų (2006 m.). Pagrindinis miestas – Kralendeikas. Verčiamasi daugiausia turizmu (povandeninis nardymas, burlenčių sportas, kitos vandens pramogos). Yra medicinos mokykla.

Istorija
--------

Iki kolonizacijos saloje gyveno aravakų kaketijų gentis. 1499 m. Bonerą atrado Alonso de Ojeda ekspedicija. 1568–1648 m. dėl salos kariavo Ispanija ir Nyderlandai. Napoleono karų metų salas buvo užėmę anglai, bet vėliau grąžino Nyderlandams.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Boneras** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Boneras** – kelionių gidai, susiję su straipsniu |

* Bonairės vyriausybės svetainė (nyderlandų, papiamento ir anglų k.) Archyvuota kopija 2012-01-03 iš Wayback Machine projekto.

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RBuvusių Nyderlandų Antilų salos |
| --- |
|  |
| 

 Aruba 1 **·** 
 Boneras **·** 
Kiurasao Kiurasao2 **·** 
 Saba **·** 
 Sint Eustatijus **·** 
Sint Martenas Sint Martenas2

1 – atsiskyrė 1986 m.  **·**  2 – gavo autonomiją 2010 m.
 | Nyderlandų Antilai |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Esvatinio transporto** sistemoje populiariausiai naudojamas viešasis transportas. Šalies gyventojai mažai apsirūpinę nuosavais automobiliais – iš 1000 gyventojų 32 turi nuosavą automobilį. Nacionalinio lygio kelių yra 1500 km, rajoniniai keliai – 2270 km.

Sausumos keliai
---------------

*Viso:* 3 594 km
  
*asfaltuoti:* 1 078 km
  
*neasfaltuoti:* 2 516 km (2002)

Geležinkelių keliai
-------------------

*Viso:*
301 km (2008), 297 km; pastaba – įskaitant 71 km nenaudojamų kelių (1997)
  
*siauro geležinkelio:*
301 km (2008), 297 km 1 067 mm vėžės (1997)

Šalies geležinkelių sistemą prižiūri kompanija Swazi Rail.

Oro transportas
---------------

Pagrindinis šalies oro uostas yra Karaliaus Msvati III tarptautinis oro uostas, turintis 3 600 m ilgio taką. Kitas šalies oro uostas yra Matsafos oro uostas.

*Viso:* 13
  
*914–1 523 m ilgio:* 6
  
*iki 914 m ilgio:* 7 (2012)

v • a • r **Afrikos šalių transportas** 

Alžyras • Angola • Beninas • Bisau Gvinėja • Botsvana • Burkina Fasas • Burundis • CAR • Čadas • Dramblio Kaulo Krantas • Džibutis • Egiptas • Eritrėja • Etiopija • Gabonas • Gambija • Gana • Gvinėja • Kamerūnas • Kenija • Komorai • Kongas • Kongo DR • Lesotas • Liberija • Libija • Madagaskaras • Malavis • Malis • Marokas • Mauricijus • Mauritanija • Mozambikas • Namibija • Nigerija • Nigeris • Pietų Afrika • Pusiaujo Gvinėja • Ruanda • San Tomė ir Prinsipė • Seišeliai • Senegalas • Siera Leonė • Somalis • Sudanas • Svazilandas • Tanzanija • Togas • Tunisas • Uganda • Vakarų Sachara • Zambija • Zimbabvė • Žaliasis Kyšulys  
  
Britų Teritorijos Indijos vandenyne • Majotas • Reunjonas • Šv. Elena
Parmezano sūris
**Parmezanas** (it. *Parmigiano-Reggiano* ) yra kietasis granuliuotas karvės pieno sūris iš Italijos. Sūris verdamas Emilijos-Romanijos ir Lombardijos regionuose. Pagal šalies įstatymus tik šiuose regionuose pagaminti sūriai gali būti vadinami *Parmigiano-Reggiano*.

Pagal legendą parmezanas buvo kurtas viduramžių Bibiano mieste, Emilijos Redžo provincijoje. Šio miesto produkcija netrukus išplito į Parmos ir Modenos teritorijas. Istoriniai dokumentai parodo, kad XIII–XIV amžiuje Parmezano sūris buvo labai panašus į tą, kuris gaminamas šiais laikais.

Savo užrašuose Giacomo Casanova teigia, kad šis sūris buvo gaminamas XVIII a. viduryje Lodžio mieste.

Parmezano sūris savo sudėtyje turi daug kvapų stipriklių, tarp jų aldehidų ir butiratų.[1]

Šiame sūryje taip pat yra daug glutamo rūgšties – apie 1,2 gramo 100 gramų sūrio. Pagal šį rodiklį parmezanas yra antras tarp natūraliai gaminamų produktų po Rokforto sūrio. Būtent dėl didelio glutamo kiekio parmezanas savyje turi umami skonį.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Potent aroma compounds in Parmigiano Reggiano cheese studied using a dynamic headspace (purge-trap) method
**Esyvas–formalis** (lot. *esse* 'būti' + *formalis* 'susijęs su forma, nustatyto pavidalo') – vengrų kalbos ir kai kurių kitų kalbų (pvz. mandžiūrų) linksnis, sujungiantis esyvo ir formalio linksnių reikšmes. Esyvas–formalis gali reikšti padėtį, būklę (pvz. *būti turistu*) arba pobūdį (pvz. *būti kaip užspeistam žvėriui*). Yra kelios priežastys, dėl kurių vengrų kalbos linksniavimo sistemoje esyvo–formalio priesagos *-ként* vieta yra ginčytina. Pirma, paprastai vengrų kalbos linksniavimo priesagomis žodžiai baigiasi, o po esyvo–formalio priesagos *-ként* dar gali eiti vietininko (lokatyvo) priesaga *-i*. Antra, dažniausiai vengrų kalbos linksnių priesagos dalyvauja balsių harmonijoje, bet priesaga *-ként* – ne. Todėl daugumoje šiuolaikinių vengrų kalbos linksniavimo sistemos tyrimų, pradedant *László Antal* darbu „A magyar esetrendszer" (1961 m.), esyvas-formalis nepripažįstamas linksniu.

Išnašos
-------

1. ↑  „Essive-formal". yourdictionary.com. Nuoroda tikrinta 2021-12-19.
| **Konrad Justus Loerke** |
| --- |
| Gimė | 1909 m. sausio 26 d.Priekulė, Vokietijos imperija |
| Mirė | 1975 m. (~66 metai)Bušhovenas prie Bonos, Vakarų Vokietija |
| Tėvas | Ernst Loerke |
| Motina | Frida Lepa |
|  |
| Veikla | Jūrų laivyno karininkas, kapitonas. |

**Konradas Liorke** (g. 1909 m. sausio 26 d. Priekulėje, Vokietijos imperija - 1975 m. Bušhovene prie Bonos, Vakarų Vokietija) – Vokietijos karinio jūrų laivyno karininkas, karinių laivų kapitonas.

Biografija
----------

Gimė 1909 m. sausio 26 d. Priekulėje. 1929 m. įstojo į Vokietijos karinį jūrų laivyną, kur treniravosi torpediniuose ir eskadrinių minininkų laivuose. Nuo 1939 m. balandžio iki 1942 m. gegužės 2 d. buvo karinio laivo Z 7 Hermann Schoemann kapitonas leitenantas. 1942 m. birželį tapo torpedinio laivo *Möwe* komendantu, tų pačių metų rugpjūčio mėnesį paskirtas *Jaguar* laivo komendantu, spalio mėnesį *Falke* laivo komendantu. 1943 m. gegužės 19 d. apdovanotas Vokiečių kryžiumi už 148 žmonių išgelbėjimą prie Nicos kai britų karinis laivas *HMS Sportsman* nuskandino keleivinį lainerį *Général Bonaparte*. K. Loerke nepaisydamas šalia esančių britų laivų nutarė išgelbėti šiuos žmones, kurių didžiąją dalį sudarė moterys ir vaikai, kuriuos išgelbėjęs nuplukdino į Tuloną. 1943 m. rugpjūčio 21 d. paskirtas karinio laivo *Z 39* kapitonu. 

Po karo priklausė naujai suformuotam Vokietijos minų valytojų daliniui. Vėliau buvo paskirtas Vokietijos laivyno atašė Paryžiuje, kur 1959 m. vasario 19 d. už karo metu išgelbėtų žmonių gyvybę buvo apdovanotas Prancūzijos legiono ordinu, taip tapdamas pirmuoju Vokietijos karo laivyno karininku apdovanotu šiuo ordinu.

Nuorodos
--------

* Geneologija (vok.);
* Biografija (ang.) Archyvuota kopija 2013-09-16 iš Wayback Machine projekto.;
* Apdovanojimai (ang.) Archyvuota kopija 2015-09-15 iš Wayback Machine projekto.;
* Straipsnis apie apdovanojimą Paryžiuje (vok.);
* Apdovanojimų ceremonijos nuotrauka.
**Konradas Juozas Aleksa** (1881 m. vasario 19 d. Kumetiškiuose, Kalvarijos apskritis – 1956 m. lapkričio 6 d. Kaune) – Lietuvos veterinarijos gydytojas, žemės ūkio mokslininkas, archeobiologas, kultūros veikėjas.

Biografija
----------

Antkapinis paminklas 
Jono Aleksos ir Zigmo Aleksos-Angariečio brolis. 1903 m. baigė Varšuvos veterinarijos institutą ir dirbo jame asistentu. 1901 m. dalyvavo anticarinėje demonstracijoje Varšuvoje, buvo suimtas, kelis mėnesius kalintas.

Nuo 1910 m. veterinarijos gydytojas Kalvarijoje, Podolėje, Kryme. 1913–1918 m. Rusijos imperijos kariuomenės veterinarijos gydytojas. 1920–1922 m. bolševikų kalintas Rusijoje. Nuo 1922 m. Dotnuvos technikumo mokytojas, nuo 1924 m. Žemės ūkio akademijos docentas, profesorius, 1926 m. ir 1928–1936 m. akademijos prorektorius, nuo 1944 m. Specialiosios zootechnikos katedros vedėjas. Nuo 1927 m. profesorius. 1932–1938 m. nuolatinis Lietuvos atstovas Tarptautiniame epizootiniame biure Paryžiuje.

Vienas Veterinarijos akademijos kūrėjų ir Lietuvos veterinarijos gydytojų sąjungos steigėjų, kelerius metus jos pirmininkas. 1938–1940 m. ir 1944–1956 m. dėstytojas, Specialiosios zootechnikos katedros vedėjas, 1941 m. garbės daktaras, 1945 m. veterinarijos mokslų daktaras, 1944–1946 m. prorektorius. Dėl genetikos, privačios nuosavybės, Vakarų mokslininkų darbų pripažinimo sovietinės valdžios kritikuotas ir persekiotas. 1941–1944 m. Vilniaus apskrities veterinarinės ligoninės direktorius.

Dalyvaudavo Kauno archeologų rengiamuose archeologiniuose tyrimuose. Pirmasis Lietuvoje tyrė kapinynuose (Veršvų kapinynas, Kapitoniškių pilkapynas) iškastų žirgų griaučius; nustatė jų amžių, lytį, ūgį. „Kultūros" bendradarbis. Palaidotas Eigulių kapinėse.

Bibliografija
-------------

* Trumpa naminių gyvulių fiziologija, 1924 m.
* Naminių gyvulių anatomija, 1928 m.
* Paveldėjimas gyvulininkystėje, 1928 m.
* Gyvulių anatomijos ir fiziologijos pagrindai, 1930 m.
* Naminių gyvulių veisimas, 1954 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Objekto Nr. 16716 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. ↑  Valentinas Aleksa. *Konradas Aleksa*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 304 psl.
| **Henryk Gulbinowicz** |
| --- |
|  |
| Henryk Gulbinowicz 2007 m. |
| Gimė | 1923 m. spalio 17 d.Šukiškės, Antroji Lenkijos Respublika |
| Mirė | 2020 m. lapkričio 16 d. (97 metai)Vroclavas, Lenkija |
|  |
| Veikla | dvasininkas |
|  |
|  **Vikiteka** | Henryk Gulbinowicz |

**Henrykas Romanas Gulbinovičius** (lenk. *Henryk Roman Gulbinowicz*, 1923 m. spalio 17 d. Šukiškėse – 2020 m. lapkričio 16 d. Vroclave) – Lenkijos dvasininkas, 1976–2004 m. Vroclaco arkivyskupas.

Biografija
----------

Gimė 1923 m. spalio 17 d. Šukiškėse. Mokėsi Vilniaus jėzuitų gimnazijoje. 1944 m. įstojo į Vilniaus kunigų seminariją. Tuo pačiu metu pradėjo studijuoti ir teologiją Vilniaus universitete. Po karo išvyko į Balstogę. 1950 m. birželio 19 d. Balstogės Marijos Dangun Žengimo arkikatedroje bazilikoje įšventintas į kunigus, įšventino Romualdas Jalbžykovskis. 1950–1951 m. dirbo vikaru Šudzialovo Šv. Vincento Fereriušo ir Šv. Apaštalo Bartalomiejaus parapijoje. 1951–1955 m. studijavo teologiją Liublino universitete. 1956–1959 m. Balstogės Marijos Dangun Žengimo parapijos vikaras. 1959–1970 m. dėstė Olštyno kunigų seminarijoje. 1970 m. popiežiaus paskirtas Vilniaus arkivysupijos Lenkijos teritorijoje su centru Balstogėje vyskupu. 1976–2004 m. buvo Vroclavo arkivyskupu. Nuo 1985 m. kardinolas. 2020 m. lapkričio 11 d. gavo griežtas drausmines nuobaudas dėl pedofilijos nusikaltimų vykdymo ir dangstymo, jam uždrausta dalyvauti viešose pamaldose, renginiuose, nešioti vyskupo insignijas, būti palaidotam Vroclavo katedroje.

Parašė nemažai teologinių darbų.

Išnašos
-------

1. ↑  „Banned Polish cardinal unconscious in hospital". Catholic News Agency. 6 November 2020. Nuoroda tikrinta 13 November 2020. [neveikianti nuoroda]
2. ↑  „Kard. Gulbinowicz skazany za czyny pedofilskie i współpracę SB". *oko.press*. Nuoroda tikrinta 10 November 2020.

Nuorodos
--------

* Biografija (ang.)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| ***Iris sibirica***Apsauga: 2(V) – Pažeidžiama rūšis |
| --- |
| Sibirinis vilkdalgis (Iris sibirica)Sibirinis vilkdalgis (*Iris sibirica*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Lelijainiai  *( Liliopsida)* |
| Poklasis: | Lelijažiedžiai  *( Liliidae)* |
| Šeima: | Vilkdalginiai  *( Iridaceae)* |
| Gentis: | Vilkdalgis  *( Iris)* |
| Rūšis: | Sibirinis vilkdalgis  *( Iris sibirica)* |

 |

**Sibirinis vilkdalgis** (*Iris sibirica*) – vilkdalginių (*Iridaceae*) šeimos sparčiai nykstanti rūšis. Daugiametis, šakniastiebinis, 30-80 cm aukščio, dekoratyviais žiedais augalas. Dauginasi šliaužiančiu šakniastiebiu; plitimas sėklomis netirtas.

Lietuvoje paplitęs difuziškai, po visą teritoriją – Ignalinos, Kauno, Kaišiadorių, Kėdainių, Klaipėdos, Kretingos, Raseinių, Skuodo, Švenčionių, Šilutės, Šilalės, Šiaulių, Jurbarko, Varėnos, Vilkaviškio raj. Kiek dažnesnis Kretingos ir Skuodo rajonuose. 

Auga užliejamose, pelkėtose ir šlapiose pievose, krūmynuose, drėgnuose miškuose, pamiškėse ir miško aikštelėse. Lietuvoje žinomose radavietėse auga grupėmis. Nyksta naikinant augavietes – melioruojant žemes, transformuojant plotus. Populiacijos gali nukentėti persodinant augalus į gėlynus. Įrašyta į saugomų augalų rūšių sąrašą 1962 m. Kai kurios radavietės yra Čepkelių rezervate, Aukštaitijos nacionaliniame parke, Mituvos botaniniame draustinyje. Užtikrinti augaviečių apsaugą nuo melioracijos, žemių kultūrinimo poveikio, neleisti kasti augalų.

Rūšis įrašyta į Latvijos, Estijos, Lenkijos, Vokietijos, Baltarusijos raudonąsias knygas. 

Sibirinio vilkdalgio žiedas
*Iris sibirica*

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Sibirinis vilkdalgis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šį straipsnį ar jo skyrių reikėtų peržiūrėti.**Būtina ištaisyti gramatines klaidas, patikrinti rašybą, skyrybą, stilių ir pan.Ištaisę pastebėtas klaidas, ištrinkite šį pranešimą.  |

| **Etelvulfas** |
| --- |
| Vesekso karalius |
|  |
| Etelvulfas |
| Vesekso dinastija |
| Gimė | 795 m. |
| Mirė | 858 m. sausio 13 d. (~63 metai) |
| Tėvas | Egbertas |
| Vaikai | Alfredas Didysis |
|  Vesekso karalius |
| Valdė | 802 m. – 839 m. vasario 4 d. (~37 metai) |
| Pirmtakas | Egbertas |
| Įpėdinis | Etelbaldas |
|  |
|  **Vikiteka** | Etelvulfas |

**Etelvulfas** (s. angl. *Æthelwulf*) (795–858 m. sausio 13 d.) – Vesekso karalius. Valdė 839–858 metais. Egberto ir Redburgos sūnus. Silpno ir neatsargaus Etelvufo tėvas nuo vaikystės skyrė prie dvasinio pašaukimo ir patikėjo jo auklėjimą kunigams. Visam gyvenimui jis liko nuoširdus krikščionis, dvasininkijos globėjas, turėjo didelę pagarbą Romos popiežiui. Jis įkūrė daug vienuolynų ir daug aukojo šventykloms.

Vikingų užpuolimas
------------------

Visas valdymo dvidešimtmetis praėjo žiauriose karuose su danais ir norvegais. Pirmame mūšyje prie Šarmuto jis patyrė pralaimėjimą. Pasinaudojus Etelvulfo pralaimėjimu velsiečiai prisijungė prie vikingų ir jų kovose su Veseksu. Kasmet vikingai pasirodydavo tai vienoje tai kitoje šalies pusėje, išsilaipindavo į krantą ir darydavo baisius niokojimus. 842 metais, kaip praneša kronikai, „buvo didelės pjautynės Londone, Kventovike ir Ročestery".

Šeima
-----

835 metais Etelvulfas vedė Osburgą, savo dvariškio Oslako dukrą. Tas Oslakas buvo palikuonis Stufo ir Vitgaro, dviejų brolių ir grafų, kurie gavo valdyti Vaito salą iki jo dėdės, karaliaus Kerdiko ir jo sūnaus Kinriko, jų pusbrolio. Etelvulfas nuo savo žmonos turėjo šešis vaikus: dukterį Etelsvitą (m. 888), kuri 853 metų balandį buvo ištekinta už Burgredo, Mersijos karaliaus, ir penkeris sūnus – Etelstaną, Etelbaldą, Etelbertą, Etelredą I ir Alfredą Didijį.

Nuo savo antros žmonos, Judifos, jis turėjo dukterį, taip pat Judifą, vokiečių grafo Eticho žmoną.

Etelvulfo paveldėtoju tapo jo sūnus Etelbaldas.

Literatūra
----------

* Этельвульф // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона: В 86 томах (82 т. и 4 доп.). – СПб. 1890–1907.
* Северная Европа // Правители Мира. Хронологическо-генеалогические таблицы по всемирной истории в 4 тт. / Автор-составитель В.В. Эрлихман. – Т. 2.

Nuorodos
--------

|  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R Vesekso karaliai |
| --- |
|  |
| 
Kerdikas · Kinrikas · Kevlinas · Keolas · Keolvulfas · Kynegilsas · Kvichelmas · Kynegilsas · Kenvalas · Penda · Kenvalas · Seksburga · Eskvinas[‡] · Kentvinas · Kaedvala · Inis · Etelardas · Kutredas · Sigebertas · Kynevulfas · Beortrikas · Egbertas · Etelvulfas · Etelbaldas · Etelbertas · Etelredas · Alfredas Didysis · Edvardas I Vyresnysis · Elfveardas[‡] · Atelstanas |  |
|  |
| [‡] ginčytinas |

 |
| **Henry Robert Vaughan Johnson** |
| --- |
| Gimė | 1820 m. sausio 30 d.Bartonas, Anglija Anglija |
| Mirė | 1899 m. vasario 23 d. (79 metai)Londonas, Anglija Anglija |
|  |
| Veikla | advokatas, valstybės tarnautojas |
|  |
| Alma mater | Trejybės koledžas |

**Henris Robertas Vonas Džonsonas** (angl. *Henry Robert Vaughan Johnson*, 1820 m. sausio 30 d. Bartonas, Nortamptonšyras, Anglija – 1899 m. vasario 23 d. Kensingtonas, Londonas, Anglija) – anglų advokatas ir valstybės tarnautojas. Gerai žinomas kaip vienas iš trijų komisarų, atsakingų už ataskaitą „Švietimo padėties Velse tyrimas" (1847 m.). Ataskaita liūdnai pagarsėjo kaip „Mėlynųjų knygų išdavystė", joje niekinamai atsiliepiama apie valų kalbą, valų moralę ir švietimą Velse.

Biografija
----------

Gimė Bartone Nortamptonšyre, Anglijoje. Tėvas Džonas Džonsonas dirbo klebonu Jakshame, Norfolke. H. R. Vonas Džonsonas mokėsi Šerborno mokykloje ir Trejybės koledže Kembridže (1827–1832 m.). 1848 m. buvo pakviestas į „Lincoln's Inn" teisės korporaciją Londone. 

1846 m. drauge su Dželindžeriu Kuksonu Saimonsu ir Ralfu Robertu Vyleriu Lingenu – dviem kitais anglų advokatais – buvo paskirtas komisaru atlikti švietimo padėties Velse parlamentinį tyrimą. Velse dauguma kalbėjo valų kalba, o šie trys komisarai buvo vienkalbiai, mokėjo tik angliškai. Jie daugiausia kliovėsi vienpusiškais anglų dvasininkų ir žemvaldžių, besišaipančių iš valų kalbos, valų moralės ir švietimo, liudijimais. 1847 m. mėlynais viršeliais išleista komisarų ataskaita Velse sukėlė pasipiktinimą, ji tapo žinoma kaip „Mėlynųjų knygų išdavystė".

1859 m. H. R. Vonas Džonsonas pradėjo dirbti lordo kanclerio sekretoriumi, vėliau teisingumo sistemoje ėjo įvairias pareigas.

Išnašos
-------

1. ↑  „Henry Robert Vaughan Johnson (1820–1899)". ancestry.co.uk. Nuoroda tikrinta 2021-04-09.
2. ↑  "Henry Robert Vaughan Johnson", *The Peerage*; adalwyd 15 Chwefror 2020
3. ↑  Joseph Foster, *Men-at-the-Bar: A Biographical Hand-List of the Members of the Various Inns of Court* (Llundain, 1885)
4. ↑  "Johnson, Henry Robert Vaughan", *Alumni Cantabrigienses*, cyf. 2, rhan 3 (Caergrawnt, 2011), t. 579
„Mucijus Scevola". Lui Pjero Deseno skulptūra. Luvras
**Gajus Mucijus Scevola** (lot. *Gaius Mucius Scaevola*) – legendinis romėnų didvyris romėnų karų su etruskais laikotarpiu.

Jaunas aristokratas iš Mucijų giminės, pirmas žinomas jos atstovas. 509 m. pr. m. e. etruskų karaliui Porsenai apgulus Romą, Scevola įsibrovė į jo stovyklą, ketindamas jį nužudyti, tačiau per klaidą užmušė panašiai apsirengusį karaliaus raštininką. Tada jis įkišo savo dešinę ranką į ugnį ir laikė tol, kol ji apanglėjo. Egzistuoja skirtingos Tito Livijaus ir Aurelijaus Viktoro versijos apie tai, kodėl Scevola taip pasielgė. Anot Livijaus, Scevola taip atsakė į Porsenos grasinimus kankinimais ir mirtimi, norėdamas parodyti, kad neturi ko bijoti. Aurelijus Viktoras rašo, jog Scevola tokiu būdu nubaudė save už savo klaidą. Po šio įvykio Porsena paleido Scevolą ir atsitraukė nuo Romos. Nuo to laiko Gajui Mucijui buvo suteiktas Scevolos prievardis, reiškiantis kairiarankį. Manoma, jog iki tol Mucijus turėjo Kordo prievardį.

Senatas Mucijui Scevolai dešiniajame Tiberio krante suteikė dirbamos žemės, kurios vėliau pradėtos vadinti Mucijaus pievomis.

Įamžinimas
----------

* Hansas Baldungas. „Mucijus Scevola" (1531)
* Matijas Stomas. „Mucijus Scevola Porsenos akivaizdoje"
* Dž. F. Romanelio freska Luvre

Nuorodos
--------

1. ↑  Livijus, Titas. Nuo miesto įkūrimo. II, 12
2. ↑  Viktoras, Sekstas Aurelijus. Apie įžymiuosius vyrus
Koordinatės: 53°29′0.8″ š. pl. 20°07′2.6″ r. ilg.﻿ / ﻿53.483556°š. pl. 20.117389°r. ilg.﻿ / 53.483556; 20.117389

Koplyčios griuvėsiai
Iki 1945 m. stovėjęs *Ulricho fon Jungingeno akmuo* (dabar guli nugriuvęs)
**Švenčiausios Mergelės Marijos koplyčia**  (lenk. *Kaplica Najświętszej Maryi Panny*, vok. *Marienkapelle*) – Romos katalikų koplyčia, stovėjusi Žalgirio mūšio lauke (dab. Lenkijoje: Varmijos Mozūrų vaivadijos Ostrudos apskrityje, prie Stembarko kaimo).

Istorija
--------

Žalgirio mūšio finaliniame etape jungtinė Lenkijos karalystės ir LDK kariuomenė apsupo ant kalnelio pasiduoti nelinkusius Vokiečių ordino vadovus. Paskutinių kautynių metu žuvo Vokiečių ordino didysis magistras Ulrichas fon Jungingenas ir daugybė jį ginusių riterių. 

Vėlesnis didysis magistras Heinrichas fon Plauenas prie buvusios Vokiečių ordino vadovybės stovyklos paliepė pastatyti koplyčią, kuri 1413 m. buvo pašventinta ordino globėjos Švč. Mergelės Marijos vardu. Jau po metų Lenkijos kariuomenė šią koplyčią sugriovė. Kai ji vėl buvo atstatyta, tapo piligrimų traukos centru. Spėjama, kad antrą kartą buvo sugriauta 1656 m. kai į Rytprūsius buvo įsiveržę totoriai.

1901 m. Osterodės apskrities valdytojas Rudolfas fon Brantas (vok. *Rudolf von Brandt*), kuriam priklausė ši teritorija, prie buvusios koplyčios atvilko ir pastatė 10 t akmeninį paminklą čia žuvusiam Ulrichui fon Jungingenui (po 1945 m. šis riedulys pervadintas į *Jogailos akmenį* (lenk. *Kamień Jagiełłowy*)). Dar vienas, taip pat šiam magistrui skirtas akmuo guli naujai nustatytoje jo žuvimo vietoje apie 50 m į pietvakarius nuo Mūšio muziejaus. 

Jau po Antrojo pasaulinio karo buvo atkasti išlikę koplyčios griuvėsiai, jie paimti Lenkijos valstybės globon.

Netoli koplyčios, pasak legendos, buvo nedidelis ežeriukas į kurį tekėjo mūšyje žuvusiųjų kraujas. Toks nedidelis vandens telkinys iš tikrųjų išliko iki mūsų dienų, tačiau jo atsiradimo laikas ir kilmė nėra ištirti.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Švč. Mergelės Marijos koplyčia Stembarke** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Tomasz Torbus. *Die Konventsburgen im Deutschordensland Preußen* – München: Oldenbourg Verlag, 1998 ISBN 3-486-56358-0
* Ordenskapelle und Jungingenstein // www.ostpreussen.net Archyvuota kopija 2019-11-04 iš Wayback Machine projekto.
* Adrian Godlewski. *Tajemnica ruin kaplicy i Świętego Stawu na Polach Grunwaldzkich* // www.naszaostroda.pl Archyvuota kopija 2019-11-04 iš Wayback Machine projekto.
* Kamień Jagiełły (Jagiełłowy) // polska-org.pl
| Sibiro Usolė Усолье-Сибирское |
| --- |
|              |
| *Miestas įsikūręs šalia automagistralės M53* |
|  |
| 

Sibiro UsolėSibiro Usolė 

52°45′00″ š. pl. 103°39′00″ r. ilg.﻿ / ﻿52.75000°š. pl. 103.65000°r. ilg.﻿ / 52.75000; 103.65000﻿ (Sibiro Usolė)Koordinatės: 52°45′00″ š. pl. 103°39′00″ r. ilg.﻿ / ﻿52.75000°š. pl. 103.65000°r. ilg.﻿ / 52.75000; 103.65000﻿ (Sibiro Usolė) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+9) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Irkutsko sritis Irkutsko sritis |
| **Rajonas** | Usolės rajonas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1669 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 83 400  |
| **Plotas** | 74 km² |
| **Tankumas** (2010) | 1 127 žm./km² |
| **Altitudė** | 440 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 665460 |
| **Tel. kodas** | +7 39543 |
| **Tinklalapis** | www.usolie-sibirskoe.ru |
|  **Vikiteka** | Sibiro Usolė  |

 **Sibiro Usolė** (rus. *Усолье-Сибирское*) – Rusijos miestas Irkutsko srityje, Usolės rajono administracinis centras. Turi 83,4 tūkst. gyventojų (2010 m.). Miestas išsidėstęs Angaros pakrantėse, už 83 km nuo Irkutsko.

Istorija
--------

Miesto pradžia siekia 1669 m. kazokams aptikus Angaros pakrantėse druskos ir čia pastačius druskos gamybos cechą. Nuo druskos kilęs miesto pavadinimas (rus. *соль* – druska). Miesto teises įgijo 1925 m.

1947–1953 m. Usolėje veikė Gulago lageris.

Pramonė
-------

Usolė 1880 m.
Usolės tramvajus
Mieste veikia druskos gavybos ir perdirbimo, chemijos ir mašinų gamybos pramonės įmonės. Įkurtas kurortas „Usolė", kuriame gydymui naudojamos vietinės druskos, gydomasis purvas. 

Miestas išsidėstęs ekonominiu požiūriu naudingame rajone – čia praeina federalinis automobilių kelias M53, Rytų Sibiro geležinkelis, Angaros upė. Turi tiesioginį susisiekimą su Irkutsku. Angarsku, Čeremchovu.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. 
3. 
4. ↑
5. ↑

Nuorodos
--------

* Miesto tinklalapis
* Miestas svetainėje„Moj gorod"
**Fonbuiso kultūra** – vėlyvojo neolito ir eneolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal tyrinėtą *Fontbouisse* gyvenvietę į rytus nuo Somjero, Gardo departamentas, Prancūzija).

Arealas
-------

Fonbuiso kultūra 3 tūkstantmetyje pr. m. e. buvo paplitusi Pietų Prancūzijoje, ji susiklostė iš Ferjero kultūros.

Kultūra
-------

Fonbuiso kultūros žmonės gyveno atvirose ir įtvirtintose gyvenvietėse, kartais urvuose. Atvirose gyvenvietėse rasta 5-15 nedidelių akmeniniais pamatais pastatų su židiniais liekanų, jų viduje aptikta didelių indų, manoma, maisto atsargoms laikyti. Įtvirtintas gyvenvietes (*Boussargues, Le Grand Devois de Figaret*) paprastai juosė netaisyklingo daugiakampio plano akmenų sienos su bokštais kampuose.

Gyventojai vertėsi gyvulininkyste, iš dalies žemdirbyste ir medžiokle, rinko maistą. Naudojo daugiausia titnaginius dirbinius, dažniausiai pagamintus iš nuoskalų – plokščiai retušuotus lapo pavidalo antgalius, gremžtukus, peilius, grąžtus, kirvius; rasta t. p. kaulo ir rago bei ankstyvųjų varinių dirbinių. Fonbuiso kultūri būdinga keramika (daugiausia įvairūs pusiau apskritadugniai indai profiliuotu pakraščiu) puošta įrėžtais girliandų, kvadratų motyvais.

Mirusiuosius dažniausiai laidojo nedegintus dolmenuose, urvuose, uolose iškirstose kamerose, kartais sudegintus cistose; būdingi kolektyviniai kapai. Fonbuiso kultūra sunyko bronzos amžiaus pradžioje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Egidijus Šatavičius. *Fonbuiso kultūra*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 181 psl.
| Švėkšnos herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 2000-01-18* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Švėkšnos herbas** – vienas iš Švėkšnos miestelio ir seniūnijos (Šilutės rajono savivaldybė) heraldikos atributų. Herbe pavaizduotas Švėkšnos viadukas, jungiantis miestelio bažnyčią su parku.

Aprašas
-------

Ties papėde perkirsto skydo mėlyname lauke stilizuota auksinė saulė su tuščiu centru, kuriame yra auksinis kryžius, o raudonoje skydo papėdėje sidabrinis arkinio tilto fragmentas. Tilto turėklo linija skiria raudoną papėdę nuo viršutinės skydo dalies.

Istorija
--------

2000 m. sausio 18 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 754. Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis. Herbas sukurtas pagal P. Čeliausko piešinio eskizą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Šilutės turizmo informacijos centras. Viadukas Archyvuota kopija 2022-09-27 iš Wayback Machine projekto. *siluteinfo.lt*
2. 1 2  „Švėkšnos herbui – 20 metų". Šilutės naujienos. Nuoroda tikrinta 2022-05-04.
3. ↑