recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Tu2 |
| --- |
| Tu2Siauruko istoriją menantis lokomotyvas TU2-145 Pakruojyje |
| Istorija |
| Valstybė | TSRS vėliava TSRS |
| Metai | 1955 m. |
| Gamintojas | Kaluga |
| Pagamintų vienetų | 281 |
| Pirmtakas | TU1 |
| Operatoriai | Aukštaitijos siaurasis geležinkelis |
| Techninė informacija |
| Ilgis (m) | 10740 mm |
| Aukštis (m) | 3470 mm |
| Plotis (m) | 2450 mm |
| Ratai | 950 mm |
| Ratų skaičius | 2о-2о |
| Svoris | 32 t |
| Maksimalus greitis | 76 km/h |
| Variklis | 1D12 galia 300 AG typo V12 |
| Kuras | dyzelinas |
| Vėžė | 750 mm vėžė |

**TU2** – 750 mm pločio vėžės rusiškas dyzelinis lokomotyvas (šilumvežis), su elektrine pavara, skirtas siaurajam geležinkeliui, keleiviniams ir prekiniams traukiniams.

Istorija
--------

XX amžiaus viduryje pradėti naudoti Lietuvos siauruosiuose geležinkeliuose, kur pakeitė garvežius. TU2 lokomotyvai gaminti nuo 1955 iki 1959 metų Kalugoje (Rusija); iš viso pagamintas 281 lokomotyvas. Lokomotyvo greitis 76 km/h (bandymuose) ir 50 km/h (reisuose). Jie naudojami iki šiol (ne muziejuose) Lietuvoje (Aukštaitijos siaurajame geležinkelyje), Latvijoje, Ukrainoje. Rusijoje tokie šilumvežiai yra muziejuose ir eksploatuojami vaikų geležinkeliuose. Baltarusijoje TU2-113 stovi Breste muziejuje. Dėl siaurųjų geležinkelių ruožų trumpinimo juos griaunant ar perkalant į plačiąją (1520 mm) vėžę bei likusių ruožų uždarymo, krovinių vežimo siauraisiais geležinkeliais nutraukimo ir t. t. jie naudojami kur kas mažiau.

* TU2-139 Panevėžio geležinkelio stotyjeTU2-139 Panevėžio geležinkelio stotyje
* Lokomotyvų TU2-150 dvitrauka Rekstino miške, Panevėžio raj.Lokomotyvų TU2-150 dvitrauka Rekstino miške, Panevėžio raj.
* Lokomotyvas TU2-051 Biržų geležinkelio stotyjeLokomotyvas TU2-051 Biržų geležinkelio stotyje
* TU2-013   Anykščių geležinkelio stotyjeTU2-013 Anykščių geležinkelio stotyje
* TU2-093 ir TU2-139   Anykščių geležinkelio stotyjeTU2-093 ir TU2-139 Anykščių geležinkelio stotyje
* Šilumvežis TU2-010 Minsko vaikų geležinkelyjeŠilumvežis TU2-010 Minsko vaikų geležinkelyje

Šaltiniai
---------

* TU2 puslapis (anglų k. yra skiltis Lietuvai) Archyvuota kopija 2010-07-26 iš Wayback Machine projekto.



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Tu2** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Monodon monoceros** |
| --- |
| Narvalas (Monodon monoceros)Narvalas (*Monodon monoceros*) |
| Apsaugos būklė |
| Beveik nykstantys (IUCN 3.1),  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Banginiai  *( Cetacea)* |
| Šeima: | Narvaliniai  *( Monodontidae)* |
| Gentis: | Narvalai  *( Monodon)* |
| Rūšis: | Narvalas  *( Monodon monoceros)* |

 |
| Binomas |
| ***Monodon monoceros***Linnaeus, 1758 |
| Narvalo paplitimo arelasNarvalo paplitimo arelas |

**Narvalas** (*Monodon monoceros*) – narvalinių (*Monodontidae*) šeimos banginis, kūnu panašus į baltąjį delfiną ir Iravadžio delfiną. Retai sutinkamas piečiau 70° šiaurės platumos. Narvalas ir baltasis delfinas yra vienintelės narvalinių šeimos rūšys, galbūt giminingas yra ir Iravadžio delfinas. Narvalai minta žuvimis ir kalmarais.

Rūšies pavadinimas kilęs iš senovės norvegų žodžio *náhvalr*, reiškiančio „banginis lavonas". Tai greičiausiai susiję su suaugusio narvalo odos baltai pilka spalva arba narvalo sugebėjimu gulėti pilvu į viršų nejudant keletą minučių.

Fiziniai duomenys
-----------------

Neskaičiuojant ilties narvalų kūno ilgis siekia 4-5 metrus. Patinai sveria iki 1 450 kg, patelės apie 900 kg. Kūnas balkšvas.

Išskirtiniausia narvalų patinų savybė yra viena labai ilga iltis, kuri yra dantis augantis iš viršutinio žandikaulio kairės pusės. Iltis gali būti iki 2,8 m ilgio ir sverti iki 10 kg. Vienas iš 500 patinų turi ir antrą iltį, kuri atsiranda, kai dešinysis dantis, paprastai mažas, taip pat išauga. Retais atvejais iltį turi ir narvalų patelės.

Ilties paskirtis ilgai buvo diskutuotina. Pagal ankstyviausias mokslines teorijas buvo spėjama, kad iltis naudojama pramušti ledą, dengiantį narvalų paplitimo arealą Arkties vandenyne. Pagal kitus spėjimus iltis yra echolokacijos priemonė. Pastaraisiais metais mokslininkai linksta prie išvados, kad iltis pirmiausia naudojama kaip patinų pasirodymo prieš pateles priemonė: didžiausias iltis turintys patinai greičiau patraukia pateles.

Pagal naują mokslininkų, vadovaujamų Martin T. Nweeia, tyrimą galima manyti, kad iltis iš tikro yra jutimo organas  Archyvuota kopija 2010-07-11 iš Wayback Machine projekto..

Kaip ir dramblių iltys, nulūžusios narvalų iltys neatauga.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „IUCN Red List - Monodon monoceros". IUCN Red list. Suarchyvuotas originalas 2011-08-04. Nuoroda tikrinta 2012-03-21. `{{cite web}}`: Nežinomas parametras `|dead-url=` ignoruotas (`|url-status=` suggested) (pagalba)

  


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Narvalas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Nicholas Winton** |
| --- |
|  |
| Nicholas Winton |
| Gimė | 1909 m. gegužės 19 d.Londonas, Jungtinės Karalystės vėliava Jungtinė Karalystė |
| Mirė | 2015 m. liepos 1 d. (106 metai)Slau, Jungtinės Karalystės vėliava Jungtinė Karalystė |
|  |
| Veikla | filantropas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| MBE |
|  |
|  **Vikiteka** | Nicholas Winton |

Seras **Nicholas George Winton** (1909 m. gegužės 19 d. – 2015 m. liepos 1 d.) buvo žydų kilmės britų filantropas, Antrojo pasaulinio karo išvakarėse operacijos, pavadinimu „Čekų vaikų transportas" (vok. *Kindertransport*), metu organizavo 669 vaikų, daugiausiai žydų, išgelbėjimą iš nacių okupuotos Čekoslovakijos. N. Wintonas rado vaikams namus bei suorganizavo saugų jų išvykimą į Britaniją. Po karo Nicholas Wintonas su niekuo nekalbėjo apie savo poelgį. Plačiajai visuomenei jis tapo žinomas tik po to, kai jo žmona 1988 m. atrado namuose iškarpų albumą, kuriame aprašyti vaikų tėvai bei šeimos, kurios priėmė juos auginti. Britų žiniasklaida praminė N. Wintoną „Britų Šindleriu". 2014 m. spalio 28 d. Čekijos prezidentas Miloš Zeman apdovanojo N. Wintoną aukščiausiu Čekijos valstybiniu apdovanojimu – Baltojo Liūto Ordinu.

Humanitarinė veikla
-------------------

1938 m. pabaigoje vietoj atostogų Šveicarijoje Nicholas Winton atvyko į Prahą padėti ir prisidėjo prie humanitarinės veiklos. N. Wintonas pats vienas įkūrė organizaciją, skirtą padėti vaikams iš žydų šeimų, kurioms grėsė nacių persekiojimas. 1938 m. lapkritį po Krištolinės nakties nacių valdomoje Vokietijoje Didžiosios Britanijos Bendruomenių Rūmai pritarė siūlomai pagalbos žydams priemonei ir leido į Britaniją atvykti jaunesniems nei 17-kos metų amžiaus pabėgėliams, su sąlyga, kad jie turi kur apsistoti ir už juos yra įneštas 50 svarų sterlingų užstatas, kad šie galiausiai (ateityje) grįš gyventi atgal į savo šalį.

N. Wintonui pavyko keliais traukinių reisais kirsti Nyderlandų sieną, nors ši po Krištolinės nakties neįleido žydų pabėgėlių. Britanijoje N. Wintonas rado namus 669 vaikams, daugelio kurių tėvai žuvo Aušvico koncentracijos stovykloje. Paskutinė 250 vaikų grupė iš Prahos išvyko 1939 m. rugsėjo 1 d. tačiau jiems nepavyko pasiekti jiems saugios vietos dėl prasidėjusio karo. Beveik visi vaikai iš paskutinio traukinio žuvo karo metu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Sir Nicholas Winton, A Man Of Courage". auschwitz.dk. 2008. Nuoroda tikrinta 3 September 2009.
2. ↑  Jonathan Romain „A salute to the 'British Schindler' as he turns 104", guardian.co.uk, 17 May 2013
3. ↑  Baruch Tenenbaum. „Nicholas Winton, British savior". *IRWF*. The International Raoul Wallenberg Foundation. Suarchyvuotas originalas 2020-03-28. Nuoroda tikrinta 3 September 2009. `{{cite web}}`: Nežinomas parametras `|dead-url=` ignoruotas (`|url-status=` suggested) (pagalba)
| Nidos švyturys |
| --- |
|  |
|  |
| Šalis | Lietuvos vėliava Lietuva |
|  |
| Koordinatės | 55°18′18,45″ š. pl. 20°59′44,07″ r. ilg.﻿ / ﻿55.30000°š. pl. 20.98333°r. ilg.﻿ / 55.30000; 20.98333Koordinatės: 55°18′18,45″ š. pl. 20°59′44,07″ r. ilg.﻿ / ﻿55.30000°š. pl. 20.98333°r. ilg.﻿ / 55.30000; 20.98333 |
|  |
| Aukštis | 79 m virš jūros lygio |
|  |
| Pastatytas | 1945 m. |
|  |
| Vieta | Nida |
|  |
| Vandens telkinys | Baltijos jūra |
|  |
| Signalo matomumas | 40 km |

**Nidos švyturys** (arba **Urbo kalno švyturys**) – navigacinis ženklas, esantis Kuršių nerijoje, Nidoje, 900 metrų nuo Baltijos jūros ant Urbo kalno. Aukštis – 79 m virš jūros lygio. Signalas matomas už 22 jūrmylių (apie 40 kilometrų).

Istorija
--------

Senasis Nidos švyturys
Pirmojo Nidos švyturio statyba pradėta po Vokietijos suvienijimo XIX amžiaus aštuntojo dešimtmečio pradžioje. 27 metrų aukščio bokštas buvo sumūrytas iš raudonų plytų. Jo link vedė karo belaisvių statytas akmenimis grįstas takas su 200 laiptelių, kurie išlikę iki šių dienų. Statant švyturį buvo apželdintas ir 51,4 m aukščio Urbo kalnas. Per smėlį nuo Nidos iki laiptelių buvo nutiestas specialus lentinis takas. Švyturys pradėjo veikti 1874 m. spalio 24 d.

1944 m. baigiantis Antrajam pasauliniam karui, besitraukiantys vokiečių kareiviai švyturio bokštą susprogdino. Tačiau jau 1945 m. jis buvo atstatytas, o 1953 m. – perstatytas. Dabartinis Nidos švyturys – tai gelžbetoninis bokštas su horizontaliomis raudonomis ir baltomis juostomis. Jo aukštis 29,3 m. Jo krištolo lęšis pagamintas Charkovo srities (Ukraina) Iziumio gamykloje. Prieš įmontuojant jį į šį švyturį krištolas pabuvojo parodoje Prancūzijoje ir pelnė apdovanojimą.

1991 m. šventinant Nidos švyturį jam buvo suteiktas Šv. Petro, žvejų globėjo, vardas.

Veikimas
--------

Šio navigacinio ženklo paskirtis – padėti orientuotis jūreiviams jūroje ir specialiu sutartiniu ženklu (2 trumpi blyksniai kas 5,8 sek.) informuoti, jog čia nėra uosto. Veikia automatiškai, be aptarnaujančio personalo. Švyturys siunčia baltos šviesos signalus, kurie matomi jūroje. Šviesos signalai siunčiami tik tamsiu paros metu, temstant lempa automatiškai įsijungia, o švintant – išsijungia. Švyturyje yra 6 lempos, bet nuolat šviečia tik viena, kuriai perdegus automatiškai užsidega kita. Radijo švyturio signalai siunčiami į erdvę visą parą. Švyturys turi savo elektros stotį, kuri automatiškai įsijungia, jeigu nutrūksta energijos tiekimas iš elektros tinklų.

Nidos, kaip ir Klaipėdos švyturys, įrašytas į pasaulio šviesos ženklų knygas, pažymėtas jūrlapiuose, aprašytas locijose.

Nuorodos
--------

* Nidos švyturys

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Neringos švyturiai". Suarchyvuotas originalas 2016-03-07. Nuoroda tikrinta 2016-03-02.

* Kuršių nerijos nacionalinis parkas Archyvuota kopija 2006-05-26 iš Wayback Machine projekto. (leista naudotis)
Koordinatės: 54°50′09″š. pl. 25°43′54″r. ilg.﻿ / ﻿54.8358°š. pl. 25.7318°r. ilg.﻿ / 54.8358; 25.7318

|  Buivydžių šv. Jurgio bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilniaus |
| **Dekanatas** | Naujosios Vilnios |
| **Savivaldybė** | Vilniaus rajonas |
| **Gyvenvietė** | Buivydžiai |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | 1986 m. |

 *Kitos reikšmės – Šv. Jurgio bažnyčia.*
**Buivydžių šv. Jurgio bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Buivydžių kaime, 17 km į rytus nuo Nemenčinės, 3 km į vakarus nuo Lietuvos ir Baltarusijos valstybės sienos, Neries kairiajame krante. Pamaldos laikomos tik lenkų kalba.

Bažnyčia yra architektūros paminklas, kartu su Radziševskių koplyčia įtrauktas į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas 1762). Parapijoje veikia Pričiūnų koplyčia.

Istorija
--------

Buivydžiai 1673–1782 m. priklausė Mikailiškių reguliariesiems atgailos kanauninkams. Vienuoliai čia pasistatė koplyčią ir joje laikė pamaldas. Nuo 1744 m. rašytos krikšto metrikų knygos.

1787 m. minima sena medinė, kiauru stogu, supuvusiais sienojais bažnyčia.
Vilniaus maršalka Stanislovas Mykolas Radžiševskis apie 1790 m. pastatė medinę aštuoniakampę bažnyčią; įsteigta parapija. 1827 m. visi Buivydžių parapijos gyventojai kalbėjo lietuviškai, nuo 1830 m. pamaldos laikytos ir melstasi tik lenkų kalba.

1902–1906 m. Buivydžiuose klebonavęs Mykolas Masiulis (1857–1906 m.) (palaidotas šventoriuje) gaivino lietuvybę. Lenkijos okupacijos metais klebonavęs Vincentas Miškinis (1893–1973 m.) suimtas ir tardytas. 1982 m. gegužės 29 d. bažnyčia sudegė. Tikinčiųjų lėšomis 1984–1986 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia, savo forma primenanti sudegusiąją.

Architektūra
------------

Bažnyčia taisyklingo aštuoniakampio plano, su centriniu kupolu. Prieangis su kolonomis. Apsidė žemesnė už kupolą. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame išliko varpinė.

Galerija
--------

* Bažnyčia 2016 m.Bažnyčia 2016 m.
* Varpinė šventoriujeVarpinė šventoriuje
* Kryžius ant kupoloKryžius ant kupolo
* Kryžius virš prieangioKryžius virš prieangio

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Bažnyčia". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2016-06-05.

* Senoji bažnyčia Archyvuota kopija 2016-08-04 iš Wayback Machine projekto.
| Lielaucės ežeras |
| --- |
|  |
| Vieta | Latvijos vėliava Latvija (Žiemgala, Lielaucės valsčius) |
| Plotas | 3,72 km² |
| Kilmė | aukštapelkinis |
| Vidutinis gylis | 1,5 m |
| Didžiausias gylis | 3,5 m |
| Išteka | Aucė |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Lielaucės ežeras

  |
| **Koordinatės** |  56°32′6″ š. pl. 22°54′2″ r. ilg.﻿ / ﻿56.53500°š. pl. 22.90056°r. ilg.﻿ / 56.53500; 22.90056Koordinatės: 56°32′6″ š. pl. 22°54′2″ r. ilg.﻿ / ﻿56.53500°š. pl. 22.90056°r. ilg.﻿ / 56.53500; 22.90056 |

**Lielaucės ežeras** (latv. *Lielauces ezers*) – ežeras pietvakarių Latvijoje, Žiemgaloje, Duobelės savivaldybėje, Lielaucės valsčiuje, į šiaurę nuo Lielaucės; populiari meškeriotojų, vandens sporto ir plaukiojimo valtimis mėgėjų vieta. Ežerą prižiūri valstybinė įmonė „Latvijas valsts meži".  Pasiekiamas keliu Aucė – Bikstai.

Ežero plotas 372 ha, vidutinis gylis 1,5 m, didžiausias gylis – 3,5 m, nutekėjimas 47 m³ per dieną. Ežerą iš visų pusių supa aukštapelkė, kurioje gausu pelkinių augalų, auga spanguolės, bruknės ir kitos uogos. Pelkės plotis nuo 190 iki 320 m, tik pietrytiniame krante – iki 1,5 km. Dugnas: smėlis, dumblas, sapropelis. Vanduo skaidrus. 

Ežero pietiniame krante stovi Lielaucės pilis, nuo jos iki ežero nutiestas lentų lieptas, kurio gale – valčių nuomos punktas. Šiaurės rytiniame krante yra apleistas Stirnų dvaras.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lielauces ezers. Latvijas valsts meži Archyvuota kopija 2008-04-20 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Lielauces ezers. Latvijas ezeri
Pastaba *nota bene* lapo viršuje rankraštyje su vokiškomis eilėmis (tekstas iš bibliotekos Maince)
**Nota bene** (liet. *gerai įsidėmėk*) – lotynų kalbos frazė, vartojama norint atkreipti ypatingą skaitytojo dėmesį į tam tikrą knygos, dokumento ar kito rašto vietą. Gali būti įterpta įvairiose teksto vietose, šalia jo, paraštėse, sakinyje. Dažnas trumpinys **NB** ar **n.b.**, taip pat ligatūra {\displaystyle \mathrm {N} \!\!\mathrm {B} }. Dažniausiai sutinkami teisės dokumentuose.

Lotynišką frazę *nota bene* sudaro vienaskaitos 2-ojo asmens liepiamosios nuosakos veiksmažodis, sudarytas iš bendraties *notāre* („įsidėmėti") ir *bene* („gerai"). Daugiskaitos forma – *notate bene*.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2021-09-19 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  „nota bene". *HM Courts & Tribunals Service - Glossary of terms - Latin*. Her Majesty's Courts Service, United Kingdom. Suarchyvuotas originalas 2012-10-03. Nuoroda tikrinta 2012-09-28. `{{cite web}}`: Nežinomas parametras `|dead-url=` ignoruotas (`|url-status=` suggested) (pagalba)
3. ↑  „nota bene". *Collins English Dictionary - Complete & Unabridged 11th Edition*. CollinsDictionary.com. Nuoroda tikrinta 2012-10-22.
|  |
| --- |
| Išdžiuvusi upė Ruahos nacionaliniame parke Išdžiuvusi upė Ruahos nacionaliniame parke |
| **Ilgis** | 475 km |
| **Baseino plotas** | 83 970 km² |
| **Vidutinis debitas** | 140 m³/s |
| **Ištakos** | Kipengerės kalnagūbris |
| **Žiotys** | Rufidžis |
| **Šalys** | Tanzanija |
|  |
|  **Vikiteka** | Didžioji Ruaha |

**Didžioji Ruaha** (angl. *Great Ruaha*) – upė pietų-centrinėje Tanzanijoje. Išteka aukštai Kipengerės kalnagūbryje, teka per Usangu šlapynes, Ruahos nacionalino parko bei Seluso medžioklės rezervato teritorijomis ir įteka į Rufidžio upę. Didžioji Ruahos upė tiekia 22 % viso Rufidžio baseino vandens.

Upė vietinių gyventojų naudojama pasėliams drėkinti, žvejybai. Upėje atrastos 38 žuvų rūšys. Ant upės pastatytos Mteros (60 MW) ir Kidatu (200 MW) hidroelektrinės, kartu pagaminančios nemažą dalį šalies suvartojamos elektros.

Nuo 1990 m. fiksuojamas sumažėjęs upės tėkmės srautas, dėl ko 1993 m. kai kuriose vietose upės vaga buvo visiškai išdžiuvusi, taip pat kasmet sausuoju metų laiku upė visiškai išdžiūva. To priežastys yra nekontroliuojamas vandens panaudojimas ryžių laukams drėkinti.

Didesni intakai: Lukosis, Jovis, Kitetė, Sandžė, Mažoji Ruaha, Kisigas, Mbaralis, Kimanis ir Čimala.

Ruahos nacionalino parko panorama su vaizdu į Didžiosios Ruahos upę.

Išnašos
-------

1. ↑  Arvidson, Anders; et al. (2009 m. gegužės mėn.). „Initial Assessment of Socioeconomic and Environmental Risks and Opportunities of Large‐scale Biofuels Production in the Rufiji District" (PDF). SEKAB BioEnergy (T) Ltd. p. 23. Suarchyvuotas originalas (PDF) 2012-09-10. Nuoroda tikrinta 2012-09-10.
2. 1 2
3. ↑  *Reisekarte Ostafrika (1 : 2.000.000)*. Bad Sooden/Taunus: Ravenstein-Verlag. 1994. ISBN 3-87660-899-6. `{{cite book}}`: `|work=` ignoruotas (pagalba); Nežinomas parametras `|Hrsg=` ignoruotas (`|publisher=` suggested) (pagalba)
4. ↑
| Fudžio-Hakonės-Idzu nacionalinis parkas |
| --- |
| IUCN II kategorija (nacionalinis parkas) |
| Fudži kalnas ir Aši-no-ko ežeras nuo Motohakonės Fudži kalnas ir Aši-no-ko ežeras nuo Motohakonės |
| **Vieta:** | Honšiū, Japonijos vėliava Japonija |
| 

Žemėlapis rodantis Fudžio-Hakonės-Idzu nacionalinis parkas vietą.Fudžio-Hakonės-Idzu nacionalinis parkas

  |
| **Koordinatės:** | 34°40′0″ š. pl. 139°0′0″ r. ilg.﻿ / ﻿34.66667°š. pl. 139.00000°r. ilg.﻿ / 34.66667; 139.00000Koordinatės: 34°40′0″ š. pl. 139°0′0″ r. ilg.﻿ / ﻿34.66667°š. pl. 139.00000°r. ilg.﻿ / 34.66667; 139.00000 |
| **Plotas:** | 1227 km² |
| **Įkurtas:** | 1936 m. vasario 1 d. |
| **Valdymas:** | Aplinkos ministerija |
|  **Vikiteka:** | Fudžio-Hakonės-Idzu nacionalinis parkas |

**Fudžio-Hakonės-Idzu nacionalinis parkas** (jap. 富士箱根伊豆国立公園 = *Fuji-Hakone-Izu Kokuritsu Kōen*) – saugoma gamtos teritorija Japonijoje, Honšiū saloje, patenka į Jamanašio, Šidzuokos ir Kanagavos prefektūrų bei vakarinės Tokijo metropolijos teritorijas.

Vietoje to, kad apimtų tam tikrą konkrečią vietovę, parkas susideda iš keleto turistinių objektų, išsibarsčiusių po regioną. Nacionalinio parko teritorija apima Fudžio kalną, penkis Fudžio ežerus, Hakonės miestelį, Idzu pusiasalį ir Idzu salas. Jo plotas siekia 1227 km². Piečiausias taškas yra Hačidžodžimos sala, nutolusi per kelis šimtus kilometrų nuo Fudži kalno. Parke gausu įvairių geografinių objektų, įskaitant karštąsias versmes, pakrantes, kalnuotas vietoves, ežerus ir daugiau kaip 1000 ugnikalnių. Parko augalija varijuoja nuo kalnų medžių rūšių iki subtropinės Idzu salų augmenijos.

Fudžio-Hakonės-Idzu nacionalinis parkas įkurtas 1936 m. vasario 1 d. ir yra vienas iš keturių seniausių nacionalinių parkų Japonijoje. 1950 m. į parko teritoriją buvo įtrauktos ir Idzu salos, o pavadinimas buvo pakeistas į dabartinį. Tai lankomiausias nacionalinis parkas Japonijoje dėl to, kad jis yra arti Tokijo metropolijos ir lengvai pasiekiamas transporto priemonėmis.

Netoliese įsikūrę miestai yra Odavara, Fudžis, Minamiašigara ir Numadzu.

Lankytinos vietos
-----------------

* Fudži kalnas ir penki Fudži ežeraiFudži kalnas ir penki Fudži ežerai
* Širaito krioklysŠiraito krioklys
* Aši-no-ko ežerasAši-no-ko ežeras
* Omuro kalnasOmuro kalnas
* Džogasakio pakrantėDžogasakio pakrantė
* Idzu OšimaIdzu Ošima

Fudžio-Hakonės-Idzu nacionalinis parkas dalijamas į penkias zonas:
  

1. Fudži kalno teritorija
* Fudži kalnas
* Širaito krioklys
* Penki Fudži ežerai
* Aokigahara
* Tanuki ežeras

2. Hakonės teritorija
* Senasis Tokaido kelias
* Hakonės šlapynių botanikos sodas
* Aši ežeras
* Ovakudani karštųjų versmių slėnis

3. Idzu pusiasalis
* Amagi kalnagūbris
* Atamio karštosios versmės
* Atagavos tropikų ir aligatorių sodas
* Džogasakio pakrantė

4. Idzu salos
* Idzu Ošima
* Tošima
* Niidžima
* Šikinedžima
* Kodzušima
* Mijakedžima
* Mikuradžima
* Hačidžodžima

Išnašos
-------

1. ↑  „Mount Fuji". Washington, D.C.: National Geographic Society. 2012?. Suarchyvuotas originalas 2012-06-16. Nuoroda tikrinta Aug. 13, 2012. `{{cite web}}`: Patikrinkite date reikšmes: `|accessdate=` ir `|date=` (pagalba)
| **Nikolajus Ježovas** |
| --- |
|  |
| Nikolajus Ježovas |
| Gimė | 1895 m. gegužės 1 d.Sankt Peterburgas, Rusijos imperija |
| Mirė | 1940 m. vasario 5 d. (44 metai)Maskva, Tarybų Sąjunga |
| Religija | jokios |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Order Lenina |
|  |
|  **Vikiteka** | Nikolajus Ježovas |
| Parašas |
|  |

**Nikolajus Ježovas** (rus. *Николай́ Иванович Ежов́*; 1895 m. balandžio 20 d. – 1940 m. vasario 4 d.) – NKVD vadovas 1936–1938 m. Vienas iš svarbiausių masinių represijų TSRS organizatorių.

Savo anketose nurodydavo, kad kilęs iš darbininkų, gimė 1895 m. gegužės 1 d. Peterburge. Bet tai yra netiesa. Jo tėvas Ivanas Ježovas, gimęs Tulos gubernijos Volchonščino kaime, tarnavo Kaune, 111-o pulko muzikos komandoje. Vedė kapelmeisterio tarnaitę, lietuvaitę. Atitarnavęs persikėlė į Suvalkų guberniją ir tarnavo policijoje. Tikėtina, kad šeima gyveno Veiveriuose, kai 1895 m. balandžio 20 (8) d. gimė Nikolajus, kuris 1895 m. balandžio 28 (16) buvo pakrikštytas Kauno Prisikėlimo cerkvėje. Po trejų metų tėvas buvo paaukštintas ir su šeima persikėlė į Marijampolę. Tik vienuolikos sulaikęs jaunasis Kolia persikėlė į Peterburgą. Mokėjo susikalbėti lietuviškai ir lenkiškai. 1915–1917 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje.

1917 m. prisijungė prie bolševikų, įstojo į Rusijos bolševikų partiją.

Rusijos Pilietiniame kare iki 1921 m. buvo įvairių Raudonosios Armijos dalinių komisaras. Nuo 1921 m. dirbo Turkestane kaip partijos funkcionierius. 1922 m. – Marių autonominės srities partijos komiteto atsakingasis sekretorius, vėliau Semipalatinsko gubernijos komiteto sekretorius, dar vėliau – Kazachijos krašto partijos komiteto sekretorius.

Nuo 1927 m. – VKP(b) CK darbuotojas. 1930–1934 m. buvo VKP(b) CK Paskirstymo skyriaus, vėliau – Kadrų skyriaus vedėjas. Nuo 1934 m. – Partinės kontrolės komiteto prie VKP(b) CK pirmininkas.

1936 m. spalio 1 d. paskirtas vidaus reikalų liaudies komisaru (NKVD vadovu). Tuo metu NKVD liaudies komisarui pakluso ir valstybės saugumo struktūros, ir milicija, ir tokios organizacijos kaip Plentų valdyba bei Priešgaisrinė apsauga.

Pradėjo valyti NKVD struktūras, sušaudydamas daugelį NKVD karininkų, paskirtų buvusio NKVD vadovo Genricho Jagodos. 1939 m. balandžio 10 d. jis pats suimtas ir apkaltintas ketinimu nužudyti Staliną. 1940 m. vasario 4 d. po mirties nuosprendžio Nikolajus Ježovas sušaudytas. Liudininkų pasakojimu po nuosprendžio N. Ježovas buvo išrengtas, smarkiai primuštas ir vėliau nušautas.

Nuorodos
--------

1. ↑  „Lietuvos istorikų atradimas – baisiausias Stalino budelis veikiausiai gimė Kaune. © Lietuvos žinios 2018-12-18". Suarchyvuotas originalas 2018-12-18. Nuoroda tikrinta 2018 m. gruodžio 18 d..
2. ↑  Алексей Павлюков. Ежов. Биография Павлюков Алексей Ежов. Биография 2007г. 576 стр. ISBN 978-5-8159-0686-0
**Hajašio riba** – maksimalaus žvaigždės spindulio apribojimas duotos masės žvaigždei. Kai žvaigždė yra visiškoje hidrostatinėje pusiausvyroje (gravitacinę jėgą visiškai atsveria plazmos plėtimasis į išorę), žvaigždė negali viršyti spindulio, kurį nulemia Hajašio riba. Tai turi didelę reikšmę tiek žvaigždei formuojantis, tiek jai išdeginus visą savo vandenilį.

HR diagramoje Hajašio riba brėžia beveik vertikalią liniją ties maždaug 3500 °K. Sritis į dešinę nuo jos (šaltesnė) vadinama draudžiamąja sritimi. Šioje srityje žvaigždės pusiausvyra negalima. Draudžiamojoje zonoje visgi aptinkamos besitraukiančios prožvaigždės (nesančios pusiausvyroje), taip pat žvaigždės, kurių magnetiniai laukai trikdo vidinę energijos pernašą konvekcijos būdu. Gali būti taip pat žvaigždžių kurių tikrąjį spektrą pakeliui iškraipo kosminiai debesys.

Hajašio riba taip pavadinta Chushiro Hayashi, japonų astrofiziko, garbei.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Clowes, Chris (July 3, 2005). „Hertzsprung-Russell Diagram". Peripatus. Suarchyvuotas originalas May 10, 2007. Nuoroda tikrinta 2007-05-04.
2. ↑  Tenn, Joe (June 8, 2004). „Chushiro Hayashi". Sonoma State University. Suarchyvuotas originalas 2016-03-04. Nuoroda tikrinta 2007-05-03.
| RK3112 |
| --- |
| **Pumpėnai-Krikliniai-Smilgiai** |
|  |
| Valstybės | Lietuva Lietuva |
| Ilgis | 19,1 km |
| Pradžia | Pumpėnai |
| Pabaiga | Smilgiai |
| Apskritys | Panevėžio |
| Miestai | Pumpėnai, Krikliniai |

**RK3112** – rajoninis kelias, jungiantis Pumpėnus, Kriklinius ir Smilgius. Kelio ilgis – 19,1 km. Kelias nuo Pumpėnų iki Kriklinių yra asfaltuotas, visa likusioji dalis dengta žvyru.

Kelias prasideda Pumpėnuose, sankryžoje su automagistrale  **A10**  Panevėžys–Pasvalys–Bauskė  E67 Helsinkis-Talinas-Ryga-Panevėžys-Kaunas-Varšuva-Vroclavas-Praha  ir  **2904**  Linkuva–Joniškėlis–Pumpėnai . Kelias eina Pasvalio rajone. Kelias nuo Pumpėnų eina į rytus, o už Moliūnų pasuka į šiaurę. Prie kelio yra šios gyvenvietės: Pumpėnai, Vilkiškiai, Krikliniai, Moliūnai, Baluškiai, Smilgiai. Kelias baigiasi Smilgiuose, sankryžoje su  **3115**  Smilgiai–Porijai . Vilkiškiuose kelias kerta Svalios upę, o Moliūnuose – Pyvesą.

Išnašos
-------

1. ↑ . Vilnius21.lt. Nuoroda tikrinta 2022-07-22.

v • a • r **Pasvalio apylinkių rajoniniai keliai** 

3101 - 3102 - 3104 - 3105 - 3106 - 3107 - 3108 - 3109 - 3110 - 3111 - 3112 - 3113 - 3114 - 3115 - 3116 - 3117 - 3118 - 3119 - 3120 - 3121 - 3122 - 3123 - 3124 - 3125 - 3126 - 3127 - 3128 - 3129 - 3130 - 3131 - 3132 - 3133 - 3134 - 3135 - 3136 - 3137 - 3138 - 3139 - 3140 - 3141 - 3142 - 3143 - 3144
| **Nothofagus betuloides** |
| --- |
| Beržinis notofagas (*Nothofagus betuloides*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Eilė: | Bukiečiai  *( fagales)* |
| Šeima: | Notofaginiai  *( Nothofagaceae)* |
| Gentis: | Notofagas  *( Nothofagus)* |
| Rūšis: | Beržinis notofagas  *( Nothofagus betuloides)* |

 |

**Beržinis notofagas** (*Nothofagus betuloides*) – notofaginių (*Nothofagaceae*) šeimos medžių rūšis. Paplitusi pačiuose Pietų Amerikos pietuose – Patagonijoje, Ugnies Žemėje. Horno salos pietrytinėje dalyje augęs beržinis notofagas 2019 m. paskelbtas „piečiausiai augančiu medžiu pasaulyje".

Tai iki 30 m aukščio medis, vėjų gairinamose vietose išauga į krūmą. Laja tanki, kiaušiniška, šakos žemos ir sunkios. Žievė rausvai pilka, horizontaliai juostuota, senesnių nei 20 metų medžių suaižėja į vertikalias juostas. Lapai maži (10–30 × 7–22 mm), kiaušiniški, tankiai suaugę ant šakelių. Žiedai maži, neryškūs. Mediena kieta, rausva, gražaus rašto.

Beržinis notofagas auga kalnų miškuose iki 1200 m aukščio, neauga tik ten, kur labai drėgna ar visiškai atvirose vietose. Pakenčia šalčius iki -20 °C, nereiklus šilumai. Vienas būdingiausių Ugnies Žemės medžių. Savo augimo areale medis vadinamas isp. *coigüe de magallanes, coihue blanco, guindo*.

* Lapai. Herbarinis pavyzdysLapai. Herbarinis pavyzdys
* Vėjo nugairinti beržiniai notofagai Punta Arenaso apylinkėse (Čilė)Vėjo nugairinti beržiniai notofagai Punta Arenaso apylinkėse (Čilė)
* PožymiaiPožymiai

Šaltiniai
---------

1. ↑  Nothofagus betuloides (Mirb.) Oerst. *Kew Royal Botanic Gardens*
2. ↑  Craig Welch. „The tree at the bottom of the world—and the wind-blasted trek to find it". *National Geographic*, 2020.
3. 1 2  Nothofagus betuloides (Mirbel) Blume, *treesandshrubsonline.org*
4. ↑  Magellan’s beech (Nothofagus betuloides), Tierra del Fuego, Ushuaia, Argentina, *grida.no*


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Beržinis notofagas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Filmo stop kadras
„**Riešutų duona**" – 1978 m. Lietuvos kino studijoje sukurtas meninis filmas pagal Sauliaus Šaltenio apsakymą. Filmo trukmė – 1:06:16 arba 66 min. Pirmoji lietuviška tragikomedija.

Kūrybinė grupė
--------------

* Scenarijaus autorius – Saulius Šaltenis
* Režisierius statytojas – Arūnas Žebriūnas
* Kompozitorius – Viačeslavas Ganelinas
* Operatorius statytojas – Algimantas Mockus
* Montažo režisierė – Vanda Survilienė
* Dailininkas statytojas – Algirdas Ničius
* Kostiumų dailininkė – Viktorija Bimbaitė

Vaidina
-------

* Algirdas Latėnas – Andrius Šatas
* Saulius Sipaitis – Antanas, Andriaus tėvas
* Doloresa Kazragytė – Elytė, Andriaus mama
* Leonidas Obolenskis – Andriaus senelis
* Stasys Jonynas – Andrius vaikystėje
* Elvyra Piškinaitė – Liuka Kaminskaitė
* Antanas Šurna – Liukos tėvas
* Regina Arbačiauskaitė – Liukos motina
* Marija Lukaševskaja – Liuka vaikystėje
* Kostas Smoriginas – „Peliūkštis"
* Regimantas Mikučionis – „Peliūkštis" vaikystėje
* Audronė Meilutytė – Irena Meškutė
* Kristina Kazlauskaitė – mokytoja
* Alfonsas Dobkevičius – karvės pardavėjas
* taip pat Vladas Bagdonas, V. Belinskis, Martynas Budraitis, Gediminas Girdvainis, Juozas Jaruševičius, Rimgaudas Karvelis, V. Liandsbergis, K. Pažėra, Edgaras Savickis. Autoriaus tekstą skaito Audris Chadaravičius

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Švelniausia ir lyriškiausia istorija, atsiminimai apie vaikystę kaime, išvykimą iš jo, tikrojo gyvenimo pradžią. Veiksmas sukasi apie kaimynų Šatų ir Kaminskų šeimas. Jų vaikai Andrius ir Liuka pamilsta vienas kitą. Šeimos labai susipyksta, kai nugaišo Kaminskams Šatų parduota karvė. Žinoma, kada pykstasi šeimos, Andrius ir Liuka tampa lietuviškais Romeo ir Džuljeta – jie išskiriami. Liuka su tėvais netrukus išsikelia į miestą, Andrius gyvena vienas su savo svajonėmis. Pokario metu riešutų duonos kriaukšlė, kuria pavaišino jį mylimoji, jam primena vaikystę, Liuką. Pirmąją meilę filmas pavaizduoja kaip unikalų trapios vaikystės patyrimą, pirmieji jausmai pasižymi nepamirštamu skoniu, jie primena iškilmėms kepamą riešutų duoną.

Apdovanojimai
-------------

1978 m. XI sąjunginio kino festivalio Jerevane prizas A. Žebriūnui vaikų ir jaunimo filmų kategorijoje.

1997 m. kino forume „Dešimt", renkant visų laikų geriausią lietuvišką filmą, skirta dešimta vieta.

Nuorodos
--------

* Riešutų duona – restauruotas filmas ( su SKN).
Vyriškis su pakoliu
Prekeiviai pakoliais Šiaurės Pakistane
Pakolis ant vinies
**Pakolis** (pušt. پکول), *afganų kepurė* – minkšta, apvali, plokščiu viršumi kepurė. Paprastai vilnonė ir žemės spalvos – ruda, juoda, pilka, gelsva ar raudonrudė (dažyta graikinio riešutmedžio dažais). Prieš užsidedant ant galvos primena maišelį apvaliu plokščiu dugnu. Užsidėjus pakolį šonai užraitojami viršun, kur sudaro storą žiedą. Taip suformuotas pakolis ant galvos laikosi panašiai kaip beretė. Pakoliai yra būdinga afganų, pvz. puštūnų, nuristaniečių ir kitų, aprangos dalis.

Aprašas
-------

Šiomis dienomis pakoliai visame pasaulyje laikomi neatskiriama afganų kultūros dalimi. 

Manoma, kad šios kepurės atsirado Afganistane, tačiau jų pirmtakės galbūt buvo labai panašios į senovės makedonų kausijas. Šiaurrytinių puštūnų genčių tarpe pakoliai išpopuliarėjo XX a. pradžioje. Jas nešioja ir Badachšano tadžikai, taip pat Gilgito-Baltistano (Pakistane) bei kai kurių šiaurinių Indijos sričių (Džamu ir Kašmyro) gyventojai. 

Kepurės pagrindas pirmiausia susiuvamas, kad sudarytų cilindrą, apie 30 cm ar ilgesnį. Prie vieno cilindro galo prisiuvamas apvalus tokio paties audeklo diskas, šiek tiek didesnio skersmens nei cilindras. Tada vilnonis cilindras išverčiamas ir prie jo prisiuvamas apvalus vilnonis diskas. Cilindrą užraitojus aukštyn plokščiasis viršus šiek tiek išsikiša už užraitytosios dalies ir primena siaurus brylius. 
Visos afganų kepurės, skirtingai nuo kitų šalių kepurių (pvz. skrybėlių), yra bebrylės. Taip yra todėl, kad musulmonai meldžiasi su uždėtomis kepurėmis. Kepurių bryliai trukdytų meldžiantis prigulti kniūbstiems. Siauručiai pakolių bryliai tam netrukdo. 

Gilgite-Baltistane labiau paplitę balti pakoliai. Kartais šio krašto pakolių priekyje ar šone nešiojamos įsmeigtos povo plunksnos. Tamsiai mėlynos ar žalios povo plunksnos balto pakolio fone patraukia akį.

Vilnoniai pakoliai yra daugiau šalto oro kepurės. Kai oras žvarbus, Nuristane kepurės cilindrinę dalį atraitoja ir patempia žemyn, kad uždengtų ausis, panašiai kaip slidininko kepurei. 
Afganų karo vadas Achmadas Šachas Masudas nuotraukose dažnai būdavo su pakoliu.

Nuorodos
--------

1. ↑  „Terrorism, power outages hit Patti business hard". *International The News*. 2010 m. spalio 23 d. Suarchyvuotas originalas 2014-05-25. Nuoroda tikrinta 2014-06-09. `{{cite journal}}`: Patikrinkite date reikšmes: `|date=` (pagalba)
2. ↑  Ian Worthington, Nicholas Geoffrey Lemprière Hammond, *Ventures into Greek history*, p. 135, Clarendon Press, 1994
**Palatalizacija** (lot. *palatum* 'vidurinis gomurys') – liežuvio vidurinės dalies pakilimas prie kietojo gomurio ir viso liežuvio pasislinkimas į priekį, sukeliantis lūpinę, liežuvio priešakinę arba liežuvio užpakalinę priebalsio tartį, taip pat kokybinį priebalsio pokytį, dėl kurio prieš priešakinius balsius arba [j] kietasis priebalsis tampa minkštuoju (palataliniu – suminkštintuoju, arba palatalizuotu – paminkštintuoju).

Tarptautinėje fonetinėje abėcėlėje (TFA) palatalizuoti priebalsiai žymimi ʲ: [k] (kietasis [k]) – [kʲ] (palatalizuotas [k]). Palataliniai priebalsiai turi savo atskirus ženklus: [ɟ] – palatalinis [g], [ʎ] – palatalinis [l]. Lietuviškoje fonetinėje perrašoje palatalizuotam priebalsiui žymėti vartojamas apostrofas (*skélbti* [s’k'é.l’p't’i]). Bendrinėje lietuvių kalboje, išskyrus palatalinį [j], vartojami tik palatalizuoti priebalsiai. Lietuvių kalboje palatalizacijos kilmė dvejopa: palatalizuojama prieš priešakinius balsius arba išnykus [j] (*lapių* [lã·p′u·] < *lapjų*). Lietuvių kalboje visi priebalsiai, išskyrus [j], turi palatalizuotas poras, rašyboje prieš užpakalinės eilės balsius palatalizacija žymima raide *i* (*brol**i**o*), o prieš priešakinės eilės balsius palatalizacija nežymima.

Palatalizacija nepainiotina su kitu fonetiniu reiškiniu – lenicija, kuri taip pat gali būti vadinama „minkštinimu".

Išnašos
-------

1. ↑  „ПАЛАТАЛИЗАЦИЯ // Большая российская энциклопедия. Электронная версия (2017)". Suarchyvuotas originalas 2020-12-03. Nuoroda tikrinta 2021-05-02.
2. ↑  Regina Kliukienė (2018-08-27). „Palatalizacija". VLE. Nuoroda tikrinta 2021-05-02.
| **Antilocapridae** |
| --- |
| Šakiaragis (Antilocapra americana)Šakiaragis (*Antilocapra americana*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Porakanopiai  *( Artiodactyla)* |
| Pobūris: | Atrajotojai  *( Ruminantia)* |
| Šeima: | Šakiaraginiai  *( Antilocapridae)* |

 |

**Šakiaraginiai** (*Antilocapridae*) – porakanopių (*Artiodactyla*) žinduolių endeminė Š. Amerikos šeima.

Visos šeimos rūšys, išskyrus šakiaragę antilopę (*Antilocapra americana*), yra išnykusios.

Evoliucija
----------

Šakiaraginiai išsivystė Šiaurės Amerikoje, kur užėmė panašią nišą kaip ir dykaraginiai, kurie išsivystė Senajame žemyne. Mioceno ir plioceno laikais šeima buvo sudaryta iš daugelio rūšių. Kai kurios turėjo ekstravagantiškos formos ragus arba keturis ar net šešis ragus. Pavyzdžiui, *Osbornoceros* turėjo lygius, šiek tiek išlenktus ragus, *Paracosoryx* – plokščius ragus su šakėmis pabaigoje, *Ramoceros* buvo su vėduoklės formos ragais ir *Hayoceros* turėjo keturis ragus.

* Šakiaragių bandaŠakiaragių banda

Šaltiniai
---------

1. ↑  Palmer, Douglas (1999). *The Illustrated Encyclopedia of Dinosaurs and Prehistoric Animals*. London: Marshall Editions. pp. 280. ISBN 1-84028-152-9.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Šakiaraginiai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Pasaulio kėbulinių automobilių čempionatas |
| --- |
|  |
| **Kategorija** | Kėbilinių automobilių |
| **Šalys/regionas** | Tarptautinis |
| **Pirmas sezonas** | 1987 m. |
| **Komandų sk.** | 8 |
| **Lenktynininkų sk.** | 26 |
| **Konstruktorius** | BMWChevroletFordHondaLadaSEATCitroënVolvo |
| **Čempionas** | Švedija Thed Björk |
| **Komanda čemp.** | Švedija Volvo |
| **Oficiali svetainė** | fiawtcc.com/ |

**Pasaulio kėbulinių automobilių čempionatas** (angl. *World Touring Car Championship*) – buvęs tarptautinis kėbulinių automobilių čempionatas, organizuojamas FIA organizacijos. Pirmasis sezonas buvo surengtas 1987 m. o naujojo tipo lenktynės rengtos nuo 2005 m. 2017 m. įvyko paskutinis šio čempionato sezonas, o nuo 2018 m. vietoj jo sukurta Pasaulio kėbulinių automobilių taurė (angl. *World Touring Car Cup*).

Šiame čempionate dalyvavo komandos su specialiai lenktynėms patobulintais kėbuliniais automobiliais. Čempionate buvo dvi klasės – Super 2000 ir Diesel 2000.

Lenktynės vykdavo įvairiose šalyse visame pasaulyje – Vokietijoje, Ispanijoje, Belgijoje, Vengrijoje, Italijoje, Portugalijoje, Čekijoje, Brazilijoje, Maroke, Japonijoje ir Makau. 2012 m. lenktynės buvo surengtos JAV Sonoma trasoje.

Tris kartus čempionato nugalėtoju tapo britas Andy Priaulx, o keturis kartus – prancūzas Yvan Muller. Daugiausiai pergalių tarp gamintojų turi Chevrolet ir BMW (po 3).

Pagrindinės taisyklės
---------------------

Čempionate buvo dvi klasės – Super 2000 ir Diesel 2000. Pagrindiniai techninio reglamento reikalavimai susiję su išlaidų ribojimu. Variklių galingumas ribojamas iki 2 L, o dauguma įprastiniams automobiliams taikomų pagalbinių priemonių yra uždraustos (pvz. ABS, traukos kontrolės sistema ir kt.).

Super 2000 klasėje lenktyniauja įprastiniai gaminami automobiliai, patobulinti lenktynėms, o Diesel 2000 – naudojantiems turbodyzelinius variklius.

### Taškų sistema

Nuo 2010 m. šiame čempionate naudojo naująją FIA patvirtintą taškų skyrimo tvarką.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Vieta |  **1**  |  **2**  |  **3**  |  **4**  |  **5**  |  **6**  |  **7**  |  **8**  |  **9**  |  **10**  |
| Taškai | 25 | 18 | 15 | 12 | 10 | 8 | 6 | 4 | 2 | 1 |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Hudson, Neil. „New point system for WTCC". *TouringCarTimes*. Mediaempire Stockholm AB. Suarchyvuotas originalas 2010-03-04. Nuoroda tikrinta 5 January 2013. `{{cite news}}`: Nežinomas parametras `|dead-url=` ignoruotas (`|url-status=` suggested) (pagalba)

Nuorodos
--------

* Čempionato tinklalapis
| Skyrybos ženklai |
| --- |
| apostrofas ( **'** ) ( **’** )
skliausteliai ( **( )** ) ( **[ ]** ) ( **{ }** ) ( **⟨ ⟩** )
dvitaškis ( **:** )
kablelis ( **,** )
brūkšnys ( **‒** ) ( **–** ) ( **—** ) ( **―** )
daugtaškis ( **…** ) ( **...** )
šauktukas ( **!** )
taškas ( **.** )
brūkšnelis ( **-** ) ( **‐** )
klaustukas ( **?** )
kabutės ( **‘ ’** ) ( **" "** ) ( **„ "** ) ( **« »** )
kabliataškis ( **;** )
pasvirasis brūkšnys ( **/** ) 
tarpas (   ) 
skirsnis ( **§** ) |
| Tipografiniai ženklai |
| ampersandas ( **&** ) 
žvaigždutė ( **\*** ) 
eta ( **@** ) 
pasvirasis kairinis brūkšnys ( **\** ) 
laipsnis ( **°** ) 
grotelės ( **#** ) 
tildė ( **~** ) 
vertikalusis brūkšnys ( **|** )
dalybos ženklas ( **÷** ) |

**Pasvirasis kairinis brūkšnys (\)** – tipografinis ženklas, veidrodinis pasvirojo brūkšnio atspindys. Skirtingai nuo įprasto pasvirojo brūkšnio, šio ženklo istorija neilga: jis buvo pasiūlytas ir įtrauktas į ASCII kodą 1961 m. daugiausia tam, jog dabar mažai naudojamoje Algol programavimo kalboje loginė sandauga bei loginė sudėtis būtų „gražiai" užrašomos, kai `/\` bei `\/`. Nuo tada simbolis turi daug įvairių reikšmių informatikoje, tačiau palyginus retas kitose srityse.

Windows aplinkoje įprasta šiuo brūkšnių atskirti tako į resursą (paprastai failą) komponentus (Unix aplinkoje ir Internete tam naudojamas dešininis brūkšnys). Kairinis brūkšnys taip pat daug kur reiškia, jog po jo sekantis simbolis suprantamas kitaip nei įprasta (pavyzdžiui, `\n` – nauja eilutė) arba, priešingai, neturi jam paprastai būdingos specialios reikšmės (pavyzdžiui, kabutės nereiškia eilutės pabaigos).

Kai kurių šalių (pavyzdžiui, Japonijos) kompiuteriuose šis kodas reiškia valiutos simbolį ir vaizduojamas kitaip.

Kodai
-----

| Simbolis
  | Unicode
  |
| --- | --- |
| \ 
  | U+0005C |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Mini-Biography of Bob Bemer
2. ↑  Bob Bemer (2002-07-07). „The Great Curly Brace Trace Chase". *Computer History Vignettes*. Bob Bemer. Suarchyvuotas originalas 2009-06-04. Nuoroda tikrinta 2009-10-11.
3. ↑  „How ASCII Got Its Backslash" Archyvuota kopija 2014-07-11 iš Wayback Machine projekto. Bob Bemer
4. ↑  Kai kuriose šalyse kodas naudojamas kitaip vaizduojamam valiutos simboliui (`¥, ₩`)
Marlonas Brando Ilijos Kazano filme „Geismų tramvajus" (1951) vaidina taikydamas Stanislavskio sistemą.
**Vaidybos metodas** (angl. *method acting*) – aktorinio meistriškumo metodas, kurį sudaro įvairių teatro specialistų sukurtų daugybė mokymo ir repetavimo technikų. Šios technikos skirtos nuoširdiems ir išraiškingiems pasirodymams sukurti, kai susitapatinama su veikėju, jis aktoriaus suprantamas, jaučiama vidinė veikėjo motyvacija bei emocijos. Minėtosios technikos grindžiamos Stanislavskio sistema, kurią sudarė rusų aktorius ir režisierius Konstantinas Stanislavskis, ją aprašęs savo knygose „Aktoriaus darbas su savimi" („Работа актера над собой", 1936 m. I dalis, 1948 m. II dalis) ir „Aktoriaus darbas prie vaidmens" („Работа актера над ролью", 1957 m.).

Tarp įnešusiųjų savo indėlį į vaidybos metodo plėtotę, trys mokytojai, pabrėžę skirtingus metodo aspektus, nustatė „jo sėkmės standartą": Ly Strasbergas akcentavo psichologinius aspektus, Stela Adler – sociologinius, Senfordas Maisneris – elgesio. Šis metodas pirmą kartą buvo sukurtas jiems kartu bedirbant Grupiniame teatre, o vėliau – „Aktorystės studijoje". Tarp įžymių šį metodą taikiusių aktorių minėtini Marlonas Brando, Džeimsas Dynas, Hytas Ledžeris, Choakinas Feniksas, Kristianas Beilas, Danielis Dei-Luisas, Robertas De Niras ir Elas Pačinas.

Išnašos
-------

1. ↑  Blum, Richard A. 1984. *American Film Acting: The Stanislavski Heritage*. Studies in Cinema 28. Ann Arbor, MI: UMI Press. p. 63
2. ↑  „Method acting". *Lexico UK English Dictionary*. Oxford University Press. Suarchyvuotas originalas 2021-03-04.
3. ↑  „Method Acting". *Cambridge Dictionary*. Cambridge University Press.
4. 1 2  Krasner, David. 2000. „Strasberg, Adler, Meisner: Method Acting". In Hodge. p. 130
5. ↑  Krasner, David. 2000. „Strasberg, Adler, Meisner: Method Acting". In Hodge. p. 129
6. ↑  Aritra Dey (2022-07-03). „10 Famous Method Actors of Hollywood". *The Cinemaholic*.
Koordinatės: 55°16′38″ š. pl. 23°57′30″ r. ilg.﻿ / ﻿55.27722°š. pl. 23.95833°r. ilg.﻿ / 55.27722; 23.95833

Kėdainių autobusų stotis nuo įvažiavimo iš gatvės pusės
Stotis prieš rekonstrukciją (2007 m.)
Stotis po renovacijos
Peronai
Kasos salėje
Maršrutų žemėlapis ir tvarkaraštis
**Kėdainių autobusų stotis** – autobusų stotis Kėdainiuose. Adresas – J. Basanavičiaus g. 93, LT-57354, Kėdainiai. Pirmoji autobusų stotis buvo miesto centre, netoli Ramybės skvero, iš kur 1988 m. buvo perkelta į miesto pakraštį. 2008 m. Balandžio 25 d. atidaryta kapitaliai suremontuota stotis, prijungta prie prekybos centro.

Artimiausios Lietuvos miestų autobusų stotys – Kauno autobusų stotis, Jonavos autobusų stotis, Šeduvos autobusų stotis, Panevėžio autobusų stotis ir Ukmergės autobusų stotis.

Maršrutai
---------

Tarpmiestiniai
* Kaunas (per Josvainius, Cinkiškius; per Vandžiogalą; per Labūnavą),
* Panevėžys (per Ramygalą; per Surviliškį, Krekenavą; per Šventybrastį, Krekenavą),
* Šiauliai (per Dotnuvą, Radviliškį),
* Biržai (per Panevėžį, Pasvalį),
* Alytus (per Kauną)
* Druskininkai (per Kauną, Alytų)
* Vilkaviškis (per Kauną, Marijampolę)
* Mažeikiai (per Šiaulius)
* Joniškis (per Šiaulius)
* Naujoji Akmenė (per Šiaulius)
* Marijampolė (per Kauną)
* Žagarė (per Šiaulius, Joniškį)
* Joniškėlis (per Panevėžį)
* Linkuva (per Šeduvą, Pakruojį)
* Klaipėda (per Šiaulius, Telšius, Plungę)
* Vilnius (per Ukmergę)
* Panemunė (per Raseinius, Tauragę)
* Ryga (per Panevėžį, Bauskę)

Tarpmiestinius maršrutus aptarnauja bendrovės: „Kautra", „Busturas", „Panevėžio autobusai", „Eurolines", „Biržų autobusų parkas", „Marijampolės autobusų parkas", „Vilkaviškio autobusų parkas" ir kt.

Vietinio susisiekimo (priemiesčio)
* Kėdainiai – Jonava („Jonavos autobusai")
* Kiti – žr. Kėdbusas#Priemiestiniai\_maršrutai

Visus maršrutus, išskyrus į Jonavą, aptarnauja UAB „Kėdbusas".

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Kėdainių autobusų stotyje „Kautra" teiks daugiau paslaugų". Kautra. 2009-09-25.
2. ↑  „Lietuvos centre – nauja autobusų stotis". transportopasaulis.lt. 2008-05-07. Suarchyvuotas originalas 2018-01-14. Nuoroda tikrinta 2018-01-13.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kėdainių autobusų stotis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficialus UAB „Kėdbusas" tinklalapis (lietuvių k.)
**Angelina Zalatorienė** – biologė, gamtos mokslų daktarė, astrologė, poetė ir rašytoja.

Biografija
----------

Angelina Zalatorienė gimė Raseinių rajone (kaip pati sako, „seniai, Tarybų Lietuvoje, netoli Raseinių vieną ankstyvą rytą, giedant vieversiams…").

Mokytojai, pastebėję kalbinius gabumus, manė, kad Angelina pasirinks žurnalistės, filologės arba aktorės karjerą. Tačiau A. Zalatorienė svajojo tapti farmacininke arba dirbti chemike-teismo eksperte.

A. Zalatorienė įstojo ir baigė Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakultetą, biologijos specialybę. Vėliau apgynė gamtos mokslų daktarės disertaciją (iš alerginių susirgimų srities). Galėjusi tęsti mokslinę karjerą, ji pasuko pseudomokslo keliu pradėdama gilintis į vieną iš savo pomėgių kosmobiologiją, ypač astrologiją, taip pat užsiėmė publicistine ir praktine veikla.

Kūryba
------

A. Zalatorienė yra išleidusi aštuonias knygas.
Pirmoji knyga buvo „Apie tave ir tavo žvaigždę" (1992).
Kitos: „Laiko sauja" (1995), „Septyni žodžiai",
„Susidraugaukim"(1999), „Šimtas laipsnių"(2003), „Nėra – negali būti"(2004), eilėraščių rinktinė „Skinu dienas"(1999),"Baltųjų akmenėlių tango"(2012).
Naujausioje knygoje „Pasodoblis" (2005) autorė netiesiogiai teigia: *pasaulis daugeliui žmonių sumažėjo iki monitoriaus ekrano*.

Nuorodos
--------

* Ištrauka iš „Pasodoblio" Archyvuota kopija 2006-09-26 iš Wayback Machine projekto..
Jonavos prieplauka prie Neries carinės Rusijos laikais
**Jonavos uostas** arba **Jonavos prieplauka** – istorinis prekybinis ir keleivinis uostas Neries upėje, Jonavoje. Veikė nuo XVIII a. pabaigos iki XIX a.

Istorija
--------

Jonavos prieplauka įrengta dar XVIII a. pabaigoje. Neries upe greitai ir nebrangiai gabentos įvairios buitinės prekės bei žaliavos, išplukdoma Jonavoje pagaminta ar išauginta produkcija. Per uostą vykdytas sielių plukdymas, kuris sudarė beveik trečdalį Jonavos ekonomikos. Taip pat vystyta žvejyba, teiktos kelto paslaugos.

Neries transportinė reikšmė ypač išaugo Krymo karo (1853–1856 m.) metu, kai laivybinėmis Rusijos imperijos upėmis smarkiai padidėjo prekių ir keleivių pervežimas.

Uostas aktyviai plėtojosi iki XIX a. pabaigos ar XX a. pradžios, kai prekės pradėtos vežti geležinkeliais. Jonavos geležinkelio stotis atidaryta 1871 m. Atsiradus geležinkelių jungčiai Nerimi beveik išimtinai pradėta plukdyti tik sieliai. 1892 m. pro Jonavą Neries upe praplaukė apie 5 tūkst. sielių.

Laivai
------

Naudoti buriniai ir irkliniai laivai, greičiausiai vytinės. 1843 m. įrengtas trečias valstybinis savaeigis keltas, o dar du kiti keltai buvo privatūs.

1854 m. į Jonavą atplaukė pirmasis garlaivis.

Atkūrimas
---------

2020 m. pradėtas svarstyti Jonavos prieplaukos statybos projektas dešiniajame Neries krante.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Jaskūnienė, Kristina (2019). „JONAVOS MIESTO VIETOS GYVENTOJŲ NARATYVUOSE". *vdu.lt*. Vytauto Didžiojo universitetas. Nuoroda tikrinta 2023 m. liepos 28 d..
2. 1 2 3 4  „Jonavos krašto istorijos apžvalga". *jonbiblioteka.lt*. Jonavos biblioteka. Nuoroda tikrinta 2023 m. liepos 28 d..
3. ↑  „Senojo Vilniaus uostas: sudėtinga laivyba ir neįmantrus upeivių gyvenimas". *vilniausgalerija.lt*. Vilniaus galerija. 2022 m. 1 gegužės d. Nuoroda tikrinta 2023 m. liepos 26 d.. `{{cite web}}`: Patikrinkite date reikšmes: `|date=` (pagalba)
4. ↑  „Prieplaukos statybas teks suderinti su aukštesnėmis institucijomis". *aliojonava.lt*. Alio Jonava. 2021 m. liepos 27 d. Nuoroda tikrinta 2023 m. liepos 28 d..
5. ↑  „Panerių g. planuojama statyti prieplauką ir kelią – visuomenė kviečiama susipažinti su projektiniais pasiūlymais". *jonavoszinios.lt*. 2020 m. spalio 20 d. Nuoroda tikrinta 2023 m. liepos 28 d..