recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Terminas hieroglifais |
| --- |
| *šmw***Šemu** |  |
| „Karštis" |
|  |
|  |
|  |

**Šemu** – vienas iš trijų metų laikų Senovės Egipto kalendoriuje, kurio pavadinimas reiškė „Karštis" arba „Žemas vanduo". Tai buvo paskutinysis metų laikas, ir jį sudarė 4 mėnesiai bei 5 papildomos dienos.

Istorija
--------

Gamtinis šemu sezonas prasidėdavo po pereto (apie vasario vidurį), ir trukdavo 125 dienas, t. y. iki birželio vidurio. Jo metu Nilo vanduo pasiekdavo žemiausią lygmenį, kai kada kildavo sausra, būdavo imamas derlius.

Kalendorinis šemu sezonas nesutapo su gamtiniu šemu, kadangi kalendoriniai metai buvo šiek tiek trumpesni nei gamtiniai (t. y. Sirijaus metai). Sezonas ilgainiui išpuldavo vis anksčiau, lyginant su Nilo potvyniais ir Sirijaus patekėjimu. 1321 m. pr. m. e. praėjus vienam Sotiniam ciklui (t. y. 1460 m.), šemu vėl sugrįžo į pirminę padėtį Nilo patvynių atžvilgiu, o vėliau vėl ėmė atsilikti.

22 m. pr. m. e. įvykdžius kalendoriaus reformą ir įvedus Koptų kalendorių, kalendorinio šemu pradžia buvo fiksuota Julijaus kalendoriaus atžvilgiu (t. y. balandžio 26 d. arba gegužės 9 d Grigaliaus kalendoriuje), ir sezonas trunka iki rugpjūčio 29 d. (rugsėjo 10 d.).

Mėnesiai
--------

Šemu sudaro 4 mėnesiai, kurie dažnai numeruojami sezone, ir 5 ar 6 papildomos dienos. Kadangi 1291 m. pr. m. e. faraonas Amenofis I įvykdė kalendoriaus reformą, paskelbdamas Techi (Džehuti) pirmuoju metų mėnesiu (anksčiau juo buvo Vepet-Renpet), šemu mėnesiai iki reformos ir po jos yra nevienodi.

Mėnesiai| *Nr. sezone* | Iki reformos | Po reformos |
| --- | --- | --- |
| Egiptietiškai | Koptiškai | Graikiškai |
| I | Renutet | Pa-en-Chonsu | Pašonsas | Pachon |
| II | Chonsu | Pa-en-Inet | Paonis | Payni |
| III | Chenti-Chet | Ipip | Epipis | Epiphi |
| IV | Ipet-Chemet | Mesut-Ra | Mesoris | Mesore |
| (V) | Hariu-Renpet | Hariu-Renpet | Pi Kogi Enavot | Epagomenai |

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RSenovės Egipto ir koptų kalendorių mėnesiai |
| --- |
|  |
| Iki 1291 m. pr. m. e. | 
 Vepet-Renpet **·**  Techi **·**  Menchet **·**  Hut-Heru **·**  Ka-her-Ka **·**  Šef-Bedet **·**  Rekeh-Ver **·**  Rekeh-Nedes **·**  Renutet **·**  Chonsu **·**  Chenti-Chet **·**  Ipet-Hemet **·**  Hariu-Renpet |
|  |
| 1291-22 m. pr. m. e. | 
 Džehuti **·**  Pa-en-Ipet **·**  Hut-Heru **·**  Ka-her-Ka **·**  Ta-Abet **·**  Mechiris **·**  Pa-en-Amenhotep **·**  Pa-en-Renenutet **·**  Pa-en-Chonsu **·**  Pa-en-Inet **·**  Ipip **·**  Mesut-Re **·**  Hariu-Renpet |
|  |
| Nuo 22 m. pr. m. e. | 
 Thoutas **·**  Paopis **·**  Hathora **·**  Koiakas **·**  Tobis **·**  Meširis **·**  Paremhatepas **·**  Peremoudis **·**  Pašonsas **·**  Paonis **·**  Epipis **·**  Mesoris **·**  Pi Kogi Enavot |
|  |
| Achetas **·**  Peretas **·**  Šemu |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Loris Kariusas**|  |
| Asmeniniai duomenys |
| Gimimo data | 1993 m. birželio 22 d. (29 metai) |
| Gimimo vieta | Biberachas prie Riso, Vokietija |
| Ūgis | 1,89 m |
| Klubai |
| Dabar žaidžia | Liverpool FC |
| **Pozicija** | vartininkas |
| Profesionalūs klubai\* |
| 201120112012–20162016– | Manchester City→ Mainz 05 (skol.)Mainz 05Liverpool | 0 (0)0 (0)91 (0)22 (0) |
|  |

**Loris Kariusas** (vok. *Loris Karius*; g. 1993 m. birželio 22 d.) – Vokietijos futbolininkas žaidžiantis „Premier League" lygoje „Liverpool" klube, vartininko pozicijoje. Rungtyniavo Vokietijos jaunimo nacionalinėse rinktinėse.

Kariusas karjerą pradėjo VfB Stuttgart jaunimo komandoje, 2009 m. perėjo į Manchester City klubą. 2011 m. pradėjo žaisti už Mainz 05 komandą, tačiau įsitvirtino tik 2014 m. kuomet tapo šio klubo pagrindiniu vartininku. 2016 m. už 4,7 mln. svarų sterlingų nupirktas „Liverpool" komandai kaip atsarginis vartininkas.
| **Lepus castroviejoi** |
| --- |
| Raipstinis kiškis (*Lepus castroviejoi*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Kiškiažvėriai  *( Lagomorpha)* |
| Šeima: | Kiškiniai  *( Leporidae)* |
| Gentis: | Kiškiai  *( Lepus)* |
| Rūšis: | Raipstinis kiškis  *( Lepus castroviejoi)* |

 |
| Binomas |
| ***Lepus castroviejoi***Palacios, 1976 |
| Raipstinio kiškio arealasPaplitimo arealas |

**Raipstinis kiškis** (*Lepus castroviejoi*) – kiškinių šeimos žinduolis, gyvenantis tik  Kantabrijos kalnuose, Ispanijoje.

Fizinės savybės
---------------

Raipstinis kiškis paprastai sveria apie 3 kilogramus. Kūnas ir ausys trumpesni nei pilkojo kiškio bei granadinio kiškio. Raipstinio kiškio kaukolė taip pat šiek tiek neįprasta. Kailio spalvos panašios į kitų šiaurės Ispanijoje gyvenančių gentainių, tačiau raipstiniam kiškiui labiau būdinga rusvai gelsva kailio spalva.

Buveinė
-------

Gyvena 1,3–1,9 km aukštyje. Žiemą nusileidžia į 1 km aukštį, kas išvengtų sniego. Įsikuria tarp šilinių viržių, erikinių augalų, prožirnių, kadagių. Pastebimi mišriuose miškuose.

Mityba
------

Minta augaliniu maistu. Mėgsta šniukštinėti neseniai degusiose vietovėse bei nedideliuose kirtimuose. Skabo lapus, nevengia medžių žievės, šakelių, augalų pumpurų.

Priešai
-------

Raipstinis kiškis – dažna mėsėdžių auka. Šiuos kiškius gaudo lapės, vilpišiai, vilkai, ereliai, pelėdos. Raipstinius kiškius medžioja ir žmogus.

Nuorodos
--------

* Raipstinis kiškis (video medžiaga)
* Raipstinis kiškis (informacija anglų k.)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Fetras** (pranc. *feutre*) – geros kokybės plono tankaus veltinio klasė. Fetras daugiausia naudojamas skrybėlėms ir kitokiems galvos apdangalams gaminti. Pats fetras dažniausiai veliamas iš ožkų, triušių vilnos, plonos avių vilnos.

XVII a. viduryje – XX a. viduryje kokybišką fetrą vyriškoms skrybėlėms dažnai gamino naudodami technologinį procesą, angliškai vadinamą *carroting* (nuo angl. *carrot* 'morka'). Bebrų, triušių ar kiškių kailius apdorodavo praskiestu gyvsidabrio nitrato tirpalu. Kai kailių papilvės plaukai nusidažydavo morkos spalva, kailius džiovindavo specialiose krosnyse. Po to kailius specialioje kirpimo mašinoje tempdavo per specialų strypą ir nupjaudavo kailio plaukus. Nupjautus plaukus nupūsdavo į specialų kūgio formos sietą, apdorodavo karštu vandeniu kad sutankėtų, susidariusį kūgio pavidalo plaukų sluoksnį išimdavo ir praleisdavo pro šlapius velenėlius, kurie velia slenkantį vilnos sluoksnį. Po to susidariusį fetrą dažydavo ir naudodavo skrybėlėms daryti.

Nuodingas gyvsidabrio nitrato tirpalas ir jo garai neretai sukeldavo profesinius skrybėlių gamintojų apsinuodijimus gyvsidabriu. 1941 m. gruodžio mėnesį JAV Viešosios Sveikatos tarnyba (*Public Health Service*) uždraudė naudoti gyvsidabrį skrybėlių gamyboje. Kai kas aiškina, kad anglų kalboje esantis pasakymas *Mad as a hatter* ('pakvaišęs kaip skrybėlininkas') atsirado dėl to, kad chroniškas apsinuodijimas gyvsidabrio junginiais specifiniu būdu pažeidžia nervų sistemos veiklą.
| Raipurasरायपुर |
| --- |
| *Dudhadhario vienuolynas* |
|  |
| 

RaipurasRaipuras

21°08′0″ š. pl. 81°22′0″ r. ilg.﻿ / ﻿21.13333°š. pl. 81.36667°r. ilg.﻿ / 21.13333; 81.36667﻿ (Raipuras)Koordinatės: 21°08′0″ š. pl. 81°22′0″ r. ilg.﻿ / ﻿21.13333°š. pl. 81.36667°r. ilg.﻿ / 21.13333; 81.36667﻿ (Raipuras) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+5:30) |
|  |
| **Valstybė** | Indijos vėliava Indija |
| **Valstija** | Čhatisgarhas |
| **Rajonas** | Raipuro rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2001) | 605 747  |
| **Altitudė** | 298 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Raipuras |

**Raipuras** (hind. रायपुर, IAST: *Rāypur*) – miestas vidurio rytų Indijoje, Dekano plokščiakalnyje, šalia Mahanadžio upės; Čhatisgarho valstijos sostinė. Yra Swami Vivekananda oro uostas, geležinkelių ir plentų mazgas. Tekstilės, maisto pramonė, šelako gamyba; taip pat cemento, aliuminio gamyba ir kt. Veikia keli universitetai. Yra keletas muziejų ir šventyklų.

Istorija
--------

Raipuras įkurtas ~IX a. Miestas priklausė Madhja Pradešo valstijai ir buvo vienas svarbiausių jos ekonominių centrų. 2000 m. Raipuras tapo naujai sukurtos Čatisgarho valstijos sostine. Greta dabartinio miesto kuriamas Naujasis Raipuras, kuriame bus oficialioji valstijos sostinė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 350
Baltalksnynas Estijoje (Alam Pedjos draustinis)
**Baltalksnynas** – medynas, kuriame vyrauja baltalksniai. Būna savaiminiai: atauginiai ir sėkliniai. Pastarieji ilgaamžiškesni, atsparesni ligoms.

Lietuvoje baltalksnynai sudaro ~8,1 % medynų. Auga daugiausia derlinguose velėniniuose glėjiniuose sunkaus ar vidutinio sunkumo priemoliuose bei priesmėliuose, taip pat paupių užliejamuose ir sąnašiniuose dirvožemiuose. Saugo upių, ežerų pakrantes, daubų šlaitus nuo erozijos. Baltalksnynai auga pramaišiui su eglėmis, uosiais, beržais, drebulėmis, būna ir grynų. Pagal paklotės pobūdį skiriami į kiškiakopūstinius, garšvinius, mėlyninius, vingiorykštinius, dilgėlinius, įvairiažolius.

Lietuvoje baltalksnynai dažniausi Vidurio ir Šiaurės Lietuvoje: Joniškio, Kauno, Šiaulių, Biržų, Panevėžio, Akmenės, Ukmergės rajonuose, o Pietų Lietuvoje visai nesutinkami.

Baltalksnynų vidutinis tūris – 72 m³/ha, vidutinis prieaugis – 4,81 m³/ha, vidutinis bonitetas – I,9, vidutinis skalsumas – 0,70. Kertami 31–40 metų amžiaus baltalksniai. Dėl greito augimo vertinami medienos pramonėje. Naudojami kurui, medžio plokščių gamybai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Baltalksnynas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 179


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RDendrologija |
| --- |
|  |
| 
Botanika · Augalija · Flora · Augalai · Sumedėjęs augalas · Liana · Puskrūmis · Krūmokšnis · Krūmas · Krūmedis · Medis · Vaismedis · Kultivaras · Lapuočiai · Spygliuočiai · Vienanamis augalas · Dvinamis augalas
Iliustruotas Lietuvos augalų genčių vardynas · Lietuvos vietinės medžių ir krūmų rūšys · Lietuvos išskirtiniai medžiai · Lietuvos svetimžemė dendroflora · Pasaulio išskirtiniai medžiai 
Miškas · Miško skliautas · Pomiškis · Lietuvos miškai · Pasaulio miškai (šalys pagal miškų plotą) · Miškų nykimas (neteisėtas miško kirtimas)
Miškininkystė (ekologinė miškininkystė) · Miško atkūrimas · Įveisimas · Miškų ūkis · Miškų urėdija · Girininkija · Eiguva · Lietuvos miškų institutas |

 |
*Vokietijos ir Latvijos* bei *Vokietijos ir Estijos* nepuolimo sutarčių pasirašymas. Iš kairės: Vilhelmas Munteris, Joachimas fon Ribentropas ir Karlas Selteris
**Vokietijos ir Estijos nepuolimo sutartis** buvo abipusis susitarimas tarp Vokietijos ir Estijos, kurį 1939 m. birželio 7 d. (kartu su Vokietijos ir Latvijos nepuolimo sutartimi), Berlyne pasirašė Vokietijos ir Estijos užsienio reikalų ministrai Joachimas fon Ribentropas ir Karlas Selteris. Tai buvo trumpa (dviejų punktų) sutartis, kuria sutarta nenaudoti jėgos vienai prieš kitą jokiais atvejais. Sutarties galiojimo terminas buvo numatytas dešimčiai metų, automatiškai pratęsiant dar dešimčiai metų, su vienintele išlyga, kad sutartis nustos galiojusi, jei nustos galioti tą pačią dieną pasirašyta Vokietijos ir Latvijos nepuolimo sutartis.

Kitą dieną po sutarties pasirašymo (1939 m. birželio 8 d.) A. Hitleris priėmė Estijos ir Latvijos pasiuntinius ir su jais aptarė tolimesnį šalių bendradarbiavimą, ypač ekonominį.

Istorija
--------

Po to, kai Lietuva 1939 m. kovo 22 d. priėmė Vokietijos ultimatumą, Vokietija pradėjo toliau į šiaurę plėsti savo įtaką. Sovietų Sąjunga pati norėjo išplėsti savo įtaką Baltijos šalyse, tačiau Estija ir Latvija, įtardamos Josifo Stalino ketinimus, sutiko pasirašyti sutartį su Vokietija.

Sutartis ratifikuota 1939 m. liepos 24 d. ir Tautų Sąjungos pripažinta rugpjūčio 24 d.

Pasirašyti tokią sutartį 1939 m. balandžio 28 d. Vokietija pasiūlė Latvijai, Estijai, Danijai, Norvegijai, Švedijai, ir Suomijai. Pastarosios trys šalys pasiūlymą atmetė. Pirmasis sutarties variantas buvo parengtas gegužę, tačiau susitikimas buvo du kartus nukeltas, Latvijos prašymu patikslinti kai kuriuos punktus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *League of Nations Treaty Series*, vol. 198, pp. 106-109.

Nuorodos
--------

* Sutarties kopija
Gvardijos pėsčiosios artilerijos kanonierius ir fejerverkeris. 1809-1810 m.
**Fejerverkeris** (vok. *Feuer* 'ugnis' + *Werker* 'darbuotojas') – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės ir kai kurių kitų valstybių artilerijos dalinių jaunesniojo vadovaujančiojo personalo karinis laipsnis. 

Laipsnis atitiko pėstininkų ir kavalerijos vyresniųjų puskarininkių laipsnius – feldfebelis, seržantas, vachmistras. Fejerverkerio laipsnį suteikdavo geriausiems bombardyrams ir kanonieriams. Fejerverkeriai buvo paruošti vadovauti pabūklui, prireikus - pakeisti būrio vadą. Jie gebėjo nutaikyti pabūklą ir šaudyti, prižiūrėdavo pabūklo įgulos darbą. 

Rusijos imperijos kariuomenėje puskarininkio laipsnis (rus. *фейерверкер*) įvestas XVII a. pradžioje, pradžioje tik „pramoginiuose" pulkuose, tada prilygintas armijos artilerijos kapralui. Vėliau artilerijoje įvesti du fejerverkerio laipsniai:

* *vicefejerverkeris* (vėliau pervadintas į *jaunesnįjį fejerverkerį*) – prilygintas kitų dalinių jaunesniesiems puskarininkiams (*младший унтер-офицер*)
* *oberfejerverkeris* (vėliau pervadintas į *vyresnįjį fejervekerį*) – prilygintas kitų dalinių vyresniesiems puskarininkiams ((*старший унтер-офицер*))

Šaltiniai
---------

1. ↑  Valdas Rakutis, Jonas Vaičenonis. *Fejerverkeris*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 21 psl.
| **Festus Gontebanye Mogae** |
| --- |
|  |
| Botsvanos prezidentas Festus Mogae (kairėje) kartu su buvusiu JAV Sekretoriumi Colinu Pawellu |
| Gimė | 1939 m. rugpjūčio 21 d. (83 metai) |
|  |
| Veikla | Botsvanos prezidentas |
|  |
|  **Vikiteka** | Festus Mogae |

**Festus Gontebanye Mogae** (g. 1939 m. rugpjūčio 21 d.) – Botsvanos prezidentas.

Biografija
----------

Studijavo ekonomiką Jungtinėje Karalystėje, iš pradžių Susekso unversitete, o vėliau Oksforde. Po mokslų grįžo į Botsvaną kaip paprastas valstybės tarnautojas, o po to užėmė postus Tarptautiniame valiutos fonde ir Botsvanos banke. 1992–1998 m. buvo šalies viceprezidentas. 1998 m. pakeitė iki tol ėjusį prezidento pareigas Quett Masire, o 2004 m. spalį buvo perrinktas. Prezidentas kalba Bamangwato čiabuvių Setsvana kalba.

2004 m. per naujus rinkimus pažadėjo sustabdyti skurdą ir bedarbystę, bei kovoti su ŽIV ir AIDS plitimu, kurį sutramdyti Botsvanoje užsibrėžė iki 2016 m.

2007 m. liepos 14 d. pranešė, kad pasitrauks iš pareigų po 9 mėnesių ir į savo pareigas pasiūlys šalies viceprezidentą Seretse Ian Khama.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Mogae pranešimas apie pasitraukimą iš prezidento pareigų.
| **Arthonia leucopellaea**Apsauga: 2(V) – Pažeidžiama rūšis |
| --- |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Aukšliagrybūnai  *( Ascomycota)* |
| Klasė: | Arthoniomycetes  *( Arthoniomycetes)* |
| Eilė: | Arthoniales  *( Arthoniales)* |
| Šeima: | Arthoniaceae  *( Arthoniaceae)* |
| Gentis: | Artonija  *( Arthonia)* |
| Rūšis: | Baltakraštė artonija  *( Arthonia leucopellaea)* |

 |
| Binomas |
| ***Arthonia leucopellaea***(Ach.) Almq. |
| **Sinonimas** |
| 

|  |
| --- |
| *Melaspilea associata* Norman |
| *Arthonia marmorata* Nyl. |

 |

**Baltakraštė artonija** (*Arthonia leucopellaea*) – *Arthoniaceae* šeimos artonijų (*Arthonia*) genties kerpių rūšis. 

Kerpė 2000 m. įrašyta į Lietuvos raudonosios knygos 2(V) kategoriją (pažeidžiamos rūšys).

Biologija
---------

Auga ant senų eglių ir juodalksnių, retai ant kitų lapuočių medžių kamienų senuose, dažniausiai drėgnuose mišriuose miškuose, taip pat tokių miškų salelėse, griovose ir palei upelius. 

Kerpei būdingas gana plonas, miltiškas ar voratinkliškas, balsvas, kartais su šviesiai violetiniu atspalviu gniužulas ir gausūs, netaisyklingų dėmelių formos, plokšti arba kiek išgaubti, rudi arba juodi su balsvais kraštais, dažnai su plonyte pilkšvų dulkelių apnaša vaisiakūniai – apoteciai. Iš visų panašių kerpių išsiskiria netaisyklingos formos rusvais ar juosvais vaisiakūniais su šviesesniais krašteliais.

Paplitimas
----------

Subokeaninė rūšis, paplitusi Europoje, Šiaurės Amerikoje. Aptinkama borealinės zonos pietinėje dalyje ir vidutinių platumų šiaurinėje dalyje bei Vidurio Europos kalnuose.

Lietuvoje žinoma 20 radaviečių įvairiose dalyse. Populiacijos negausios, paprastai aptinkamos ant pavienių medžių.

Grėsmės ir apsauga
------------------

Rūšies išlikimui pavojų kelia miškų kirtimas, džiūstančių ir nudžiūvusių šakų šalinimas, miškų sausinimas, senų miško plotų išskaidymas.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑  Lietuvos Respublikos saugomų gyvūnų, augalų ir grybų rūšių sąrašas
4. ↑  Lietuvos raudonoji knyga. Red Data Book of Lithuania, Vilnius, Lututė, 2007, 787 p. ISBN 978-9955-692-71-3
Koordinatės: 56°17′50″ š. pl. 23°23′52″ r. ilg.﻿ / ﻿56.29722°š. pl. 23.39778°r. ilg.﻿ / 56.29722; 23.39778


| Skaistgirio karjeras |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Joniškio rajonas) |
| Plotas | 0,125 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1,53 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Išteka | bevardis kanalas |

**Skaistgirio karjeras** – karjero tvenkinys Lietuvoje, Joniškio rajone, Skaistgirio miestelio pietiniame pakraštyje. Sudarytas išeksploatavus dolomito išteklius ir prisipildžius vandens. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,58 km, plotis – iki 0,42 km. Altitudė 60,9 m. Krantai aukštoki, statūs, apaugę krūmais. Į šiaurę ir rytus plyti dirbami laukai. Vandens perteklius nuteka 0,64 km ilgio kanalu į Karnupio upelį (Kivės intakas). Šalia vakarinio kranto telkšo didesnis – Skaistgirio karjeras (40060004), kurio vakariniame pakraštyje esančiame karjere tebevykdoma dolomito kasyba. Šiauriniu pakraščiu eina kelias  **153**  Joniškis–Žagarė–Naujoji Akmenė . Vakarinėje pakrantėje įrengta poilsiavietė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  maps.lt duomenys
| Feteštisrumun. *Fetești* |
| --- |
|        |
| *Feteščio parkas* |
|  |
| 

FeteštisFeteštis

44°24′54″ š. pl. 27°49′25″ r. ilg.﻿ / ﻿44.41500°š. pl. 27.82361°r. ilg.﻿ / 44.41500; 27.82361﻿ (Feteštis)Koordinatės: 44°24′54″ š. pl. 27°49′25″ r. ilg.﻿ / ﻿44.41500°š. pl. 27.82361°r. ilg.﻿ / 44.41500; 27.82361﻿ (Feteštis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Rumunijos vėliava Rumunija |
| **Apskritis** | Jalomicos apskritis |
|  |
| **Meras** | Gheorghe Catrinoiu |
|  |
| **Gyventojų** (2002) | 34 076  |
| **Plotas** | 101,22 km² |
| **Tankumas** (2002) | 337 žm./km² |
| **Altitudė** | 20 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 925100 |
| **Tinklalapis** | www.primariafetesti.ro |
|  **Vikiteka** | Feteštis |

**Feteštis** (rumun. *Fetești*) – Rumunijos miestas ir municipijus Jalomicos apskrityje. Jis išsidėstęs Beregeno lygumoje, prie Dunojaus atšakos Borčos. Feteštis yra antras pagal dydį Jalomicos apskrities miestas (po Slobozijos).

1895 m. per Dunojų į Černavodą pastatytas Karaliaus Karolio I geležinkelio tiltas. Naujesnis tiltas buvo pastatytas XX a. 9-tą dešimtmetį kaip A2 magistralės Bukareštas-Konstanca dalis.

Istorija
--------

Feteščio gyvenvietė pirmą kartą paminėta 1528 m. dokumente, išleistame Valakijos valdytojo *Radu de la Afumați*. 1868 m. Feteštis tapo Rumunijos komuna. 1934 m. Feteštis tapo miestu, o 1995 m. tapo municipijumi. Per tą laiką Feteštis iš prekybinio kaimo tapo Rumunijai svarbiu transporto mazgu ir pramonės centru.

Gyventojų skaičius
------------------

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| Metai | 1966 | 1977 | 2002 |
| Gyv. skaičius | 21 412 | 27 491 | 34 076 |

Sandara
-------

Miestą sudaro keturi ketvirčiai – *Feteşti-Oraş, Feteşti-Gară, Buliga* ir *Vlaşca*. Formaliai paskutiniai trys yra atskiri kaimai. *Feteşti-Gară* turi virš 20 tūkst. gyventojų ir laikomas Fetersčio centru.
Ferdinandas Poršė
**Ferdinandas Poršė** (*Ferdinand Porsche*; 1875 m. rugsėjo 3 d. – 1951 m. sausio 30 d.) – Austrijos ir Vokietijos automobilių inžinierius, labiausiai žinomas kaip vienas pirmųjų hibridinių automobilių kūrėjas, automobilių Mercedes-Benz SSK, Volskwagen Kaefer, Auto-Union lenktyninių automobilių autorius ir įvairių Vokietijos tankų Tiger, Tiger II, Elefant ir Maus kūrėjas. 1937 metais Adolfas Hitleris apdovanojo F. Poršė Vokietijos nacionaliniu apdovanojimu už meno ir mokslo sričių plėtojimą.

Ferdinando Poršė sūnus Ferry Porsche (1909-1998) žinomas kaip „Porsche" automobilių kūrėjas ir įmonės vadovas.

Biografija
----------

Ferdinandas Poršė gimė 1875 m. rugsėjo 3 d. vokiškai kalbančioje šeimoje, Vratislavice nad Nisou mieste (vok. Maffersdorf), buvusioje Austro-Vengrijoje dabartinės Čekijos teritorijoje. 1893 m. sulaukęs aštuoniolikos metų dirbo elektrinių automobilių gamykloje. Šioje gamykloje suprojektavo pirmąjį savo automobilį – elektromobilį, varomą keturiais ratais. F. Poršė buvo paskirta sukurti antrąjį automobilį, tai buvo hibridinis automobilis, kurio benzininis variklis suko generatorius, o šie tiekė elektrą kiekvieno rato varikliams.

1902 m. F. Poršė pašauktas į armiją, kur tarnavo asmeniniu Austrijos erchercogo Ferdinando vairuotoju.

Vėliau Vokietijos automobilių gamintojas „Daimler" įdarbino jį vyresniuoju konstruktoriumi. Nors „Daimler" tuo metu gamino karo techniką, F. Poršė buvo atsakingas už lenktyninių automobilių projektavimą.

1930 m. F. Poršė paliko Vokietijos automobilių gamintoją „Daimler" ir Štutgarte įkūrė nuosavą automobilių konstravimo biurą, kūrė sportinius (Auto-Union) ir nedidelius automobilius, 1934 metais gavęs Vokietijos kanclerio A. Hitlerio užsakymą ėmėsi kurti „liaudies automobilį". Taigi, Poršė dizainas tapo „Volkswagen Kaefer" veidu.

Karo metu F. Poršė projektavo įvairią karinę techniką, bene žinomiausias pavyzdys – 188 tonas sveriantis tankas „Maus".

Karo pabaigoje F. Poršė buvo paprašytas tęsti „Volkswagen" projektavimą Prancūzijoje. Tačiau dėl šalies valdžios ir vietinių autoindustrijos lyderių ginčų projektas buvo atidėtas. 1945 m. gruodžio 15 d. Ferdinandas Poršė, jo sūnus Ferry Porsche ir Anton Piëch buvo suimti kaip karo nusikaltėliai. Ferry Porsche buvo paleistas, tačiau kiti du buvo įkalinti Dižono kalėjime 20 mėnesių.

1948 m. Ferry Porsche ėmėsi gaminti ir pardavinėti automobilius pažymėtus „Porsche" vardu (Porsche 356). Ferdinandą Poršė paleidus iš kalėjimo Prancūzijoje, jis kartu su sūnumi tęsė „Porsche" automobilių gamybą.

Ferdinandas Poršė mirė 1951 m. sausio 31 d. palaidotas Austrijoje Zell am See miestelyje šeimos kape.

1996 m. F. Poršė įtrauktas į „Tarptautinę motosporto garbės lentą", o 1999 m. jis laimėjo „Amžiaus automobilių kūrėjo" apdovanojimą.

Šaltiniai
---------

* 
* F.Porsche biografija nuotraukose - https://www.stuttcars.com/about-porsche/ferdinand-porsche/


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ferdinand Porsche** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Senior Sachs** |
| --- |
|  |
| Senior Sachs |
| Gimė | 1816 m. birželio 17 d.Kėdainiai, Rusijos imperija |
| Mirė | 1892 m. lapkričio 18 d. (76 metai)Paryžius, Prancūzija |
|  |
| Veikla | Mokytojas, rašytojas, filosofas |
|  |
|  **Vikiteka** | Senior Sachs |

**Senjoras Zachsas** (1816 m. birželio 17 d. Kėdainiuose, Rusijos imperija – 1892 m. lapkričio 18 d. Paryžiuje, Prancūzija) – mokytojas, rašytojas, filosofas.

Biografija
----------

Gimė 1816 m. birželio 17 d. Kėdainiuose. Kai jam buvo vieneri metai jo tėvas Čemachas Zachsas tapo Žagarės rabinu. Jaunystėje domėjosi hebrajų literatūra. Iš Žagarės išvyko mokytis į Vosyliškes, vėliau jau pats dirbo hebrajų mokytoju Dubne ir 1839 m. atvyko mokyti į Brodus. Dvejus metus pradirbęs Broduose parašė straipsnį apie Rusijos žydų švietimo sistemą ir išsiuntė rašytojui Isaak Markus Jost. Grįždamas į Žagarę buvo suimtas dėl paso neturėjimo ir pasodintas 5 mėnesiams į Kremeneco kalėjimą. Paleistas 6 mėnesius pagyveno Žagarėje ir tada buvo pakviestas mokytojauti į Raseinius, kur dirbo iki 1843 metų. 1844 m. išvyko studijuoti į Berlyną, kur lankė filosofo Friedrich Wilhelm Joseph Schelling paskaitas. 1856 m. rusų baronas Joseph Günzburg pasikvietė jį dirbti į Paryžių ir tapti jo privačiu bibliotekininku ir vaikų mokytoju. Gyvendamas Paryžiuje parašė nemažai filosofinių darbų Mirė 1892 m. lapkričio 18 d. Paryžiuje.

Nuorodos
--------

* Biografija (ang.)
Koordinatės: 56°18′25″š. pl. 23°23′14″r. ilg.﻿ / ﻿56.30690°š. pl. 23.387224°r. ilg.﻿ / 56.30690; 23.387224

|  Skaistgirio kapinių koplyčia |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Joniškio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Skaistgirys |
| **Adresas** | Kaštonų g. 17 |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | 1865 m. |

**Skaistgirio kapinių koplyčia** – koplyčia, esanti Joniškio rajone, Skaistgirio parapijos kapinėse. Ji priekiniu fasadu įterpta į Skaistgirio bažnyčios šventoriaus tvorą, stūkso tolimajame krašte nuo šventoriaus pagrindinių vartų, už bažnyčios. Iš šventoriaus į kapines patenkama pro šalia koplyčios įrengtus pietinius vartelius. Koplyčia buvo vadinama įvairiai: *šarvojimo, lavonine, sandėliu, šopa*. Joje laikomas bažnytinis ir kapinių inventorius.

Koplyčia yra regioninis architektūros paminklas, 1997 m. įrašytas į LR Kultūros vertybių registrą. Priklauso Šv. Jurgio bažnyčios, šventoriaus tvoros su vartais ir Kryžiaus kelio koplytėlėmis, šalia esančių parapijos ir klebonijos pastatų kompleksui.

Istorija
--------

Pirmoji šarvojimo koplyčia buvo minima XIX a. pradžioje. Skaistgirio bažnyčia buvo medinė, kritinės būklės, šalia stovėjo ir medinė, lentomis apkalta ir dengta varpinė, šventorių juosė medinė tvora. Tuo metu šventoriuje stovėjo sena medinė šarvojimo koplyčia. 1826 m. dėl itin prastos būklės bažnyčia buvo nugriauta, o netrukus iškilo moliu drėbta bažnyčia, kurią jau 1838 m. imta perstatinėti į naują, mūrinę. Visi bažnyčios tvarkymo darbai buvo baigti iki 1842 m.

Nauja šarvojimo koplyčia („šopa") pastatyta 1865 m. Tuomet vyko vienas didesnių bažnyčios ir šventoriaus statinių plėtros ir tvarkybos darbų: permūryta šventoriaus tvora, įrengtos Kryžiaus kelio stacijų koplytėlės su skulptūromis, už šarvojimo koplyčios esantis sklypas paskirtas kapinėms ir apjuostas medine tvora.

Architektūra
------------

Koplyčios architektūra artima bažnyčios stilistikai. Ji įkomponuota į šventoriaus tvorą, iš abiejų pusių pastatytos Kryžiaus kelių stacijų koplytėlės. Priekiniu fasadu atgręžta į bažnyčią, galiniu – į kapines. Statinys tinkuotomis plytų mūro sienomis. Jis kompaktinis, stačiakampio formos plano, vieno aukšto su pastoge, vienos patalpos. Stogo forma trišlaitė, danga iš skardos lakštų su užlankstais (stogo danga keista XX a. pabaigoje). Stogo viršūnę vainikuoja metalinis kryžius. Fasadų sienose ir frontone įrengtos pusapskritės langų angos. Visi fasadai simetriški. Įėjimo durys medinės, dvivėrės, dvisluoksnės. Jos apkaltos lentomis vienoje pusėje vertikaliai, kitoje su dekoratyviu rombo formos apkalu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Objekto Nr. 23684 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.

Nuorodos
--------

* Joniškio krašto sakralinių pastatų architektūra (*ziemgala.lt*)
*Kitos reikšmės – Ferencas Molnaras (reikšmės).*

**Ferencas Molnarass**| Asmeniniai duomenys |
| --- |
| Gimimo data | 1884 m. lapkričio 28 d. |
| Gimimo vieta | Austrija-Vengrija |
| Mirties data | 1959 m. sausio 9 d. |
| Klubai |
| Dabar žaidžia |  |
| **Pozicija** | Gynėjas |
| Profesionalūs klubai\* |
| ?-19071907–19091909–1913 | Budapešto Újpest FCBudapešto TCBudapešto Újpest FC |  |
| Nacionalinė komanda\*\* |
| 1906 | Vengrijos vyrų futbolo rinktinė |  |
|  Treniruotos komandos |
| 19261927 | Latvija LatvijaLietuva Lietuva |
| 
\*\* Nacionalinės komandos pasirodymų irįvarčių duomenys. |

**Ferencas Molnaras**, veng. *Molnár Ferenc* (1884 m. lapkričio 28 d. – 1959 m. sausio 9 d.) – Vengrijos futbolininkas ir futbolo treneris.

Biografija
----------

Futbolininko karjerą pradėjo gynėjo pozicijoje Budapešto Újpest FC, o 1907 m. perėjo į kitą šalies sostinės klubą Budapešto TC. 1909 m. vėl grįžo į gimtąjį Budapešto Újpest FC, pastarajame kolektyve sportavo iki 1913 metų. 1906 m. buvo kviečiamas į Vengrijos vyrų futbolo rinktinę, kurioje žaidė dvejas rungtynes (su Bohemija ir Austrija). Jo du jaunesnieji broliai Edenas ir Imrė taip pat gynė šalies rinktinės spalvas.

1926 m. dviem mėnesiams buvo kviečiamas treniruoti Latvijos vyrų futbolo rinktinę. Iš ketverių žaistų draugiškų rungtynių latviai dvejas laimėjo (prieš Švediją ir Lietuvą), o pralaimėjo Suomijai ir Estijai.

1927 m. buvo pakviestas dirbti Lietuvos vyrų futbolo rinktinės treneriu, vietoj atsisakiusio austro V.Malošeko. Kontrakto trukmė: nuo gegužės 1 d. iki rugpjūčio 13 d. Šiame laikotarpyje lietuvių futbolininkai, vadovaujami F.Molnaro, per draugiškas rungtynes susitiko su latviais (liepos 27 d. Rygoje pralaimėta santykiu 3:6) ir estais (rugpjūčio 13 d. Kaune pralaimėta rezultatu 0:5).

Išnašos
-------

1. ↑  *National teams → managed by Molnár Ferenc*  // https://eu-football.info
2. ↑  *Atvyksta treneris* // Karys Nr. 17 (413), psl. 164
3. ↑  *National teams → managed by Molnár Ferenc*  // https://eu-football.info

Šaltiniai
---------

* Sportinė biografija (hu.) // www.magyarfutball.hu
* Dalyvavimas šalies pirmenybėse (hu.) // www.nela.hu/ Archyvuota kopija 2018-03-31 iš Wayback Machine projekto.
* Atstovavimas šalies rinktinėje (en.) // eu-football.info/
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Fedčenkos ledynas, 1982
**Fedčenkos ledynas** – didelis ledynas vidurio Tadžikijoje, Pamyro kalnuose. Jis ilgas ir siauras, 77 km ilgio, ir užima daugiau nei 700 km². Tai ilgiausias pasaulio ledynas, esantis už poliarinių regionų ribų. Storiausia ledyno vieta siekia 1 000 metrų.

Ledynas driekiasi į šiaurės rytus nuo 6 595 m Garmo viršukalnės. Jis prasideda 6 200 m virš jūros lygio aukštyje ir galiausiai ištirpsta bei įsilieja į Balandkiko upę netoli Kirgizijos sienos, 2 909 m aukštyje. Jo vandenys girdo Muksu, Vachšo ir Amudarjos upes.

Ledynas atrastas 1878 m. tačiau nebuvo visiškai ištirtas iki 1928 m. Jis pavadintas Aleksejaus Pavlovičiaus Fedčenkos, rusų tyrinėtojo (bet ne ledyno atradėjo), vardu.

Neseniai Tadžikijos valdžia išreiškė susirūpinimą dėl Fedčenkos ir kitų Pamyro ledynų tirpimo, kurį sukėlė atšilęs klimatas, ir nuolatinio temperatūros kilimo, galinčio sutrikdyti valstybės vandens tiekimą ir išvystytą hidroenergijos infrastruktūrą, kurie beveik visiškai priklauso nuo ledyno vandenų.
| **Ferdinandas Kauzonas** |
| --- |
| Gimė | 1943 m. kovo 11 d. (80 metų)Utieka, Varėnos apskritis |
| Tėvas | Stanislovas |
| Motina | Viktorija |
| Sutuoktinis (-ė) | Laima, Nijolė |
| Vaikai | Rasa, Mantas |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | 1981 m. Vilniaus universitetas |

**Ferdinandas Kauzonas** (g. 1943 m. kovo 11 d. Uciekoje, Varėnos apskritis) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, režisierius, komjaunimo veikėjas ir sovietinės propagandos aktyvistas.

Biografija
----------

Nuo 1945 m. gyveno Lazdijuose. 1961 m. baigė Lazdijų vidurinę mokyklą. 1962–1964 m. Lazdijų rajono laikraščio „Darbo vėliava" redakcijos literatūrinis darbuotojas. 1964–1966 m. LLKJS Lazdijų rajono komiteto sekretorius, 1966–1970 m. LLKJS CK kultūrinio-masinio darbo sektoriaus vedėjas. 1970–1972 m. LSSR kultūros ministerijos meno reikalų valdybos viršininko pavaduotojas. 1972–1976 m. Lietuvos kultūrinių ryšių su tautiečiais užsienyje komiteto pirmininko Vlado Karvelio pavaduotojas. 1976–1979 m. LSSR kultūros ministro Jono Bielinio padėjėjas-kolegijos sekretorius. Išgarsėjo 1987 metais, kai pagal LKP CK ir KGB užsakymą sukūrė sovietinės propagandos dokumentinį filmą apie garsųjį kunigą Alfonsą Svarinską, kuris tuo metu jau trečią kartą kalėjo pagal KGB bylas Uralo lageriuose. 

1979–1993 m. Lietuvos kino studijos susivienijimo „Dokumentika" vyriausiasis redaktorius bei režisierius. 1981 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto žurnalistikos specialybę. 1993–1996 m. dienraščio „Respublika" skyriaus redaktorius, nuo 1997 m. vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, apžvalgininkas. Iki 2006 m. Seimo pirmininko ir laikinojo LR prezidento Artūro Paulausko patarėjas. Bendradarbiavo leidiniuose „Lietuvos rytas", „Gimtasis kraštas", „Švyturys", „Jaunimo gretos", „Nemunas", „Kultūros barai". Daugiausia rašo kultūros, politikos temomis. Parašė scenarijus 24 dokumentiniams filmams.

Filmografija
------------

* 1980 m. Dialogas su sąžine, su Linu Lazėnu
* 1982 m. Paskutinis tardymas, su Viktoru Starošu
* 1983 m. Aukso karštligė, su Viktoru Starošu
* 1984 m. Buvome greta, su Rimtautu Šiliniu
* 1985 m. Citius, fortius ir… aritmetika, su Viktoru Starošu
* 1986 m. O prezidento nuomonė kita, su Viktoru Starošu
* 1987 m. Kas jūs, kunige Svarinskai?
* 1987 m. Achilo kulnas, su Viktoru Starošu
* 1989 m. Gyvensiu kiek norėsiu
* 1990 m. Lietuva tarp praeities ir ateities, su Antanu Maciulevičiumi
* 1991 m. Galėsime sugrįžti
* 1992 m. Ar lengva būti lenku?, animacinis

Bibliografija
-------------

* *Ансамбли народов СССР – гости Вильнюса. – Вильнюс: Дворец нар. искусства, 1977*. – 36 p.: iliustr.
* Pakelti akis: atsiminimai ir pokalbiai apie Juknaičius. – Vilnius: Danielius, 2010. – 270 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-476-74-0

Įvertinimas
-----------

* 1998 m. Vytauto Gedgaudo premija

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 214 psl.
| **Ferencas Miunichas** |
| --- |
|  |
| Ferencas Miunichas |
| Gimė | 1886 m. lapkričio 18 d.Šeregeješas |
| Mirė | 1967 m. lapkričio 29 d. (81 metai)Budapeštas |
| Tautybė | vengras |
|  |
| Veikla | vengrų ir tarptautinio komunistinio judėjimo veikėjas, diplomatas |
| Organizacijos | buvęs VLR Ministrų tarybos pirmininkas |
|  |
|  **Vikiteka** | Ferenc Münnich |

**Ferencas Miunichas** (veng. *Ferenc Münnich*, g. 1886 lapkričio 18 d. Šeregeješe – 1967 m. lapkričio 29 d. Budapešte) – Vengrijos ir tarptautinio komunistinio judėjimo veikėjas, buvęs VLR Ministrų tarybos pirmininkas.

Biografija
----------

1914 m. pašauktas į Austrijos-Vengrijos kariuomenę, 1915 m. pakliuvo į rusų nelaisvę. Kalėjo Tomske, kur 1917 m. įstojo į RKP(b) ir buvo vienas iš partijos vengrų grupės organizatorių. Permėje sukūrė įkūrė vengrų internacionalinį būrį, kuris Raudonosios Armijos sudėtyje Urale kovojo prieš baltagvardiečius.

1918 m. lapkričio mėn. grįžo į tėvynę. 1919 m. B.Kunui paskelbus Vengrijos Tarybų Respubliką, aktyviai kūrė Vengrijos Raudonąją armiją ir Raudonąją miliciją. Revoliucijai žlugus F.Miunichas emigravo į Austriją, vėliau pogrindinę komunistinę veiklą vystė Čekoslovakijoje ir Vokietijoje.

1922–1936 m. gyveno ir dirbo TSRS. 1936–1939 m. – Ispanijos pilietinio karo dalyvis (Oto Flaterio vardu), buvo bataliono, kuriam vadovavo Matjašas Rakošis, komisaras. Vokietijos-TSRS karo metais kovojo Tarybinėje Armijoje, dalyvavo mūšiuose prie Stalingrado.

1945 m. grįžo į Vengriją, buvo Budapešto policijos viršininkas. Vėliau perėjo į diplomatinį darbą: 1949–1951 m. buvo VLR ambasadorius Suomijoje, 1951–1954 m. – Bulgarijoje, 1954–1956 m. – TSRS, o 1956 m. rugpjūčio-lapkričio mėn. – Jugoslavijoje.

1956 m. lapkričio 1 d. vakarą kartu su J.Kadaru slapta išvyko į TSRS ir čia dalyvavo kuriant „revoliucinę darbininkų ir valstiečių vyriausybę", kurioje buvo premjero pavaduotojas ir Vidaus reikalų ministras, o 1957–1958 m. Gynybos ministras.

1958–1961 m. buvo Vengrijos Liaudies Respublikos Ministrų tarybos pirmininkas, 1961–1965 m. – Valstybės ministras. 1957–1965 m. buvo VSDP Politinio biuro narys.

Nuorodos
--------

* Ferenc Münnich (Pseudology.org)

Šaltiniai
---------

1. ↑   (www.hrono.info)


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Janošas Kadaras** | **Vengrijos Liaudies Respublikos Ministrų tarybos pirmininkas**1958–1961 | Po to:**Janošas Kadaras** |
**Pranas Brazys** (1915 m. vasario 18 d. Balsupiai, Marijampolės valsčius – 1967 m. birželio 9 d. Roma) – Europos lietuvių vyskupas.

Biografija
----------

Nuo 1932 m. marijonas. 1937 m. baigė filosofiją Romoje. 1941–1944 m. studijavo teologiją vokiečių universitete Prahoje, 1942 m. įšventintas kunigu. 1946 m. teologijos daktaras. 1946–1948 m. studijavo teologiją ir filosofiją Romoje. 1948 m. filosofijos daktaras.

1937–1939 m. dėstė marijonų filosofijos institute Kaune, 1940–1941 m. marijonų seminarijoje Varšuvoje. 1946 m. marijonų Romos tarptautinės kolegijos studijų prefektas, 1947–1948 m. noviciato vedėjas. 1948 m. išvyko į Argentiną, Avelanedoje įkūrė ir iki 1952 m. redagavo laikraštį „Laikas". 1952 m. įsteigė marijonų spaustuvę. Marijonų noviciato vedėjas, marijonų vyresnysis ir Aušros Vartų parapijos klebonas. 1957 m. atvyko į Romą; marijonų vicegenerolas, iki 1963 m. „Romos namo" vyresnysis. Prieš 1964 m. Kalėdas buvo paskirtas ir 1965 m. vasario 14 d. konsekruotas tituliniu Zelos vyskupu vadovauti lietuvių išeivių sielovadai Europoje; lankėsi lietuvių parapijose JAV ir Europoje, Vokietijoje įkūrė Lietuvių sielovados centrą. Netikėtai mirė Romoje 1967 m. birželio 9 d. vos 52 metų sulaukęs.

Bendradarbiavo žurnale „Židinys", „Šaltinis". Parašė monografiją „Pijus XII" (1939 m.).

Literatūra
----------

* Juozas Girnius: *Sveikinant nauja vyskupa.* Aidai 1965, Nr.1, 37 pusl.
* Pranas Brazys M.I.C.:*Modernieji gamtos mokslai ir religija.* Aidai 1961, Nr.1, 1-14 pusl.
* Stasys Yla. *Vyskupas Pranas Brazys.* Brooklyn, Ateitis, 1969 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Arūnas Streikus. *Pranas Brazys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 459 psl.
| **Pranas Barkauskas** |
| --- |
| Gimė | 1900 m. balandžio 3 d.Rusija Pažarstis, Marijampolės apskritis, Rusijos imperija |
| Mirė | 1942 m. (~42 metai)Rusija Uchta, Komijos ATSR |
| Lietuvos Respublikos Seimo atstovas |
|  |
| Veikla | Lietuvos karys savanoris, ekonomikos mokslų daktaras, politinis kalinys |
| Partija | Lietuvių tautininkų sąjunga |
|  |
| Alma mater | Grenoblio universitetas |

**Pranas Barkauskas** (1900 m. balandžio 3 d. Pažarstis, Marijampolės apskritis, Rusijos imperija – 1942 m. Uchta, Komijos ATSR) – Lietuvos karys savanoris, ekonomikos mokslų daktaras, politinis kalinys.

Biografija
----------

Mokėsi Marijampolės gimnazijoje. 1919 m. iš aštuntos klasės su dauguma vyresnių klasių moksleivių tapo Lietuvos kariuomenės savanoriu, baigė Kauno karo mokyklą, paliktas joje dirbti, vėliau perkeltas į brigados štabą. Dalyvavo kovose su lenkais ir bolševikais. 1924 m. išėjęs į atsargą, išvyko studijuoti į Prancūziją. Grenoblio universitete įsigijo ekonomikos mokslų daktaro laipsnį.

1931 m. paskirtas Savivaldybių departamento direktoriumi, 1931–1939 m. žurnalo „Savivaldybė" ir „Savivaldybių žinynas" redaktorius. 1936–1940 m. Ketvirtojo Seimo narys, dalyvavo tarptautinėse konferencijose Ženevoje ir Varšuvoje. 1939 m. paskirtas Vidaus reikalų ministerijos generaliniu sekretoriumi.

Bendradarbiavo lietuvių periodinėje spaudoje, daugiausia „Lietuvos aidas" ir „Vairas".

Prasidėjus TSRS okupacijai, 1940 m. liepos mėn. suimtas, kalintas Kaune, 1941 m. ištremtas į Komijos ATSR, Uchtos lagerį. Ten 1942 m. žuvo.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pranas Barkauskas. Rygiškiečiai
| **Janas Nepomukas Grocholskis** |
| --- |
|  |
| Grocholskiai |
| Herbas „Syrokomla" |
| Herbas „Syrokomla" |
|  |
| Gimė | 1768 m. |
| Mirė | 1849 m. (~81 metai) |
| Tėvas | Pranciškus Ksaveras Grocholskis |
| Motina | Helena Justyna Boženiec-Lesnicka |
| Sutuoktinis (-ė) | Izabelė Rytarovska,Michailina Zeydler |

**Janas Nepomukas Grocholskis** (g. 1768 - m. 1849 m. Odesa) – Podolės gubernijos teismo pirmininkas, Targovicos konfederacijos narys 1792 metais.

Biografija
----------

Buvo jaunesnysis Pranciškaus Ksavero Grocholskio sūnus.

Šeima
-----

Buvo vedęs du kartus. Pirma santuoka buvo su Izabele Rytarovska, nuo santuokos su kuria turėjo dukterį Eleną ir du sūnus: Adolfą ir Ignotą. Nuo antros santuokos su Michailina Zeydler du sūnus: Vladislovą ir Liudgardą Bernardą.

Mirė Odesoje, palaidotas Voronovicų bažnyčioje.

Literatūra
----------

* Lwowska Naukowa Biblioteka im. W. Stefanyka NAN Ukrainy. Oddział Rękopisów. Zespół (fond) 141. Dział (opis) I 107. Akta konfederacji województwa wołyńskiego 1792 (targowickiej), k. 1297.
* Rodzina, herbarz szlachty polskiej, t. IV, Warszawa 1907 s. 379.

Nuorodos
--------
**Prana** (skr. प्राण = IAST: *prāṇa-*) – Indijos klasikinėje filosofijoje ir medicinoje – visuotinė gyvybinė energija, su kvėpavimu glaudžiai susijusi biomotorinė ir psichofizinė gyvybės jėga.

Sąvoka „prana" sutinkama jau „Rigvedoje" bei „Atharvavedoje", kur reiškia gyvybės dvelksmą, kvėpavimą, dvasią, gyvastį. Prana, kaip purušos kvėpavimas, sutapatinta su atmanu ir Brahmanu. „Atharvavedoje" bei upanišadose skiriami penki pranos vėjai (*vāyu-*): prana (*prāṇa-*, viršutinis kylamasis kvėpavimas, kuris apima įkvėpimą ir iškvėpimą), apana (*apāna-*, žemutinis besileidžiantis vėjas, atsakingas už tuštinimąsi ir dauginimąsi), vjana (*vyāna-*, išcentrinis kvėpavimas, valdantis kraujotaką ir raumenų judėjimą), udana (*udāna-*, atsakingas už garso išgavimą kalbos padargais: kalbėjimą, juoką) ir samana (*samāna-*, įcentrinis virškinamasis kvėpavimas, reguliuojantis medžiagų apykaitą).

Pranos valdymo metodai išryškinti hathajogos ir tantriniuose mokymuose. Teigiama, kad tarp pranos judėjimo ir psichinių bei kognityvinių procesų yra glaudus ryšis, todėl protą galima suvaldyti pažabojant pranos vėjus. Šis pranos valdymo būdas vadinamas pranajama. Pasak šių mokymų, pranos daugiausia yra kraujuje, o ypač daug spermoje ir makšties skysčiuose.

Kinijos filosofijos atitikmuo yra či. Taip pat panašios „gyvasties dvelksmo" sąvokos yra lotynų *anima*, graikų *pneuma*, arabų *rūḥ*, polineziečių mana, irokėzų *orenda* ir pan.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Monier-Williams dictionary Archyvuota kopija 2016-05-14 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Kazimieras Seibutis. *prana*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVIII (Perk-Pra). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2010
| **Janas Mnišekas** |
| --- |
| Mnišekai |
| Herbas „Mniszech" |
| Herbas „Mniszech" |
|  |
| Gimė | 1541 m. |
| Mirė | 1612 m. (~71 metai) |
| Tėvas | Mikalojus Mnišekas |
| Motina | Barbora Kamieniecka |

**Janas Mnišekas** (1541 m. – 1612 m.) – Lukovo ir Krasnostavo seniūnas nuo 1581 m.

Biografija
----------

Tėvai – dvaro pakamaris, Krukuvos Burggrafas Mikalojus Mnišekas (apie 1484 m. – 1553 m.) ir Barbora Kamieniecka (m. apie 1569).

Brolis – Radomo kaštelionas, Sandomiro vaivada nuo 1590 m. Karūnos didysis raikytojas nuo 1574 m. Jurgis Mnišekas (apie 1548 m. – 1613 m. gegužės 16 d.), caraitės Marinos Mnišek tėvas.

Studijavo Karaliaučiaus universitete, Karaliaučiuje.

Išnašos
-------

1. ↑  Jerzy Urwanowicz, Jan Mniszech, w: Polski Słownik Biograficzny, t. XXI, s. 461.
2. ↑  Danuta Bogdan, Studenci z Rzeczypospolitej na Uniwersytecie Królewieckim, w: Królewice a Polska, Olsztyn 1993, s. 84.

Literatūra
----------

* Z. Wójcik; Historia powszechna XVI–XVII wieku, Warszawa 1968, s. 310
* Polski Słownik Biograficzny
**Vincas Bacevičius** (1875 m. gegužės 16 d. Ardzijauskuose, Šakių apskr. – 1952 m. gruodžio 22 d. Kaune) – lietuvių pedagogas, chorvedys, kompozitorius.

Biografija
----------

1890–1893 m. mokėsi Veiverių mokytojų seminarijoje. Ją baigęs, kurį laiką mokytojavo Užnemunėje, o 1899–1923 m. – Lenkijoje. Varšuvoje vadovavo lietuvių chorui, Lodzėje baigė privačią prof. T. Hadnickio muzikos mokyklą, dėstė muziką ir dainavimą Lodzės berniukų progimnazijoje, vadovavo chorui. Vėliau Lodzės berniukų ir mergaičių seminarijų dainavimo ir jo metodikos mokytojas. 1903 m. Lodzėje lenkų kalba išleistas jo sudarytas dainų rinkinys moksleivių chorui.

1923 m. sugrįžęs į Lietuvą, iš pradžių buvo Kauno 36-osios pradinės mokyklos vedėjas, 1923–1931 m. – Kauno „Aušros" berniukų gimnazijos muzikos ir dainavimo mokytojas, vadovavo chorui ir pučiamųjų orkestrui, rengė koncertus ir išvykas.

Nuo 1940 m. – Kauno miesto švietimo skyriaus inspektorius, daug dėmesio skyrė moksleivių muzikiniam švietimui, buvo muzikos metodinės komisijos pirmininkas. 1947–1952 m. – Kauno 23-osios pradinės mokyklos vedėjas, dvejus metus dėstė muziką ir vadovavo chorui Simono Daukanto mokytojų seminarijoje. 1947 m. suteiktas nusipelniusio mokytojo vardas.

Parašė „Muzikos pradžiamokslį", skirtą gimnazijoms ir mokytojų seminarijoms, rašė ir smuiko pradžiamokslį, harmonijos ir polifonijos vadovėlius. Harmonizavo lietuvių liaudies dainas ir kūrė savas kompozicijas chorams, parašė kūrinių fortepijonui, styginių kvartetui ir instrumentinių pjesių, instrumentavo kitų kompozitorių kūrinius.

Vaikai muzikai Kęstutis Bacevičius, Vytautas Bacevičius, Gražina Bacevič. Mokinys Feliksas Bajoras.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žymūs kraštiečiai Archyvuota kopija 2019-06-09 iš Wayback Machine projekto. (*Kazlų Rūdos viešoji biblioteka*)
2. ↑  *Vincas Bacevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 415 psl.
3. ↑  Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| **Janas Kristupas Tarnovskis** |
| --- |
|  |
| Tarnovskiai |
| Tarnovskių herbas |
| Tarnovskių herbas |
|  |
| Gimė | 1536/1537 m. |
| Mirė | 1567 m. balandžio 1 d. |
| Tėvas | Jonas Tarnovskis |
| Motina | Sofija Šydllovecka |
| Sutuoktinis (-ė) | Sofija Odrovonž |
|  |
|  **Vikiteka** | Janas Kristupas Tarnovskis |

Grafas **Janas Kristupas Tarnovskis** (1536/1537 – 1567 m. balandžio 1 d.), karaliaus sekretorius (1554), Vojnicos kaštelionas (1557–1567) ir Sandomiro seniūnas. Paskutinis Tarnovskių giminės Tarnuvo linijos atstovas.

Biografija
----------

Jano Kristupo Tarnovskio žmona Sofija Odrovonž
Lenkijos magnatų Tarnovskių giminės atstovas, herbo „Leliva" savininkas. Karūnos didžiojo etmono ir Krokuvos kašteliono Jano Amor Tarnovskio (1488–1561) sūnus nuo antros santuokos su Sofija Šydlovecka (1513–1551).

Užėmė pareigas: karaliaus sekretorius (1554) ir Vojnicos kaštelionas (1557), Sandomiro, Stryjsko ir Dolinos seniūnas.

Jam priklausė miestai: Tarnuvas, Pševorskas, kaimai: Tarnavecas, Kremena, Kurilovka, Veviurka, Roznovas, Staroje Selo, Rusios vaivadijoje. Išplėtė senąją pilį Ternopolyje.

Šeima
-----

Janao Kristupo Tarnovskio antkapinis paminklas
1555 metais vedė Sofiją Odrovonž (apie 1540–1580), Podolės ir Rusios vaivados Stanislavo Odrovanžo (apie 1509–1545) ir kunigaikštytės Anos Mazoveckos dukterį. Vedybų dėka gavo valdyti Satanovo ir Jaroslavo miestus. Santuoka buvo bevaikė.

Po vyro mirties Sofija ištekėjo už Sandomiro vaivados Jano Kostkos (1529–1581).

Nuorodos
--------

* Династична генеалогія

Literatūra
----------

* *Stanisław Orzechowski.* Żywot i śmierć Jana Tarnowskiego (written 1561), Franciszek Bohomolec ed. Radom 1830. p. 62-100.