recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Danutė Mikšytė** |
| --- |
| Gimė | 1931 m. birželio 27 d. (92 metai)Širvintos |
|  |
| Veikla | radijo ir televizijos žurnalistė, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Danutė Mikšytė** (g. 1931 m. birželio 27 d. Širvintose) – Lietuvos radijo ir televizijos žurnalistė, redaktorė.

Biografija
----------

Sesuo dainininkė Aldona Mikšytė. 1954 m. Vilniaus universiteto Istorijos-filologijos fakultete baigė lietuvių kalbos ir literatūros specialybę.

1954–1957 m. mokytojavo Pasvalio vidurinėje mokykloje. Nuo 1957 m. Lietuvos radijo muzikos redakcijoje rengė muzikines laidas kaimui, mėgėjų koncertus, muzikines apybraižas apie atlikėjus. 1964–1991 m. Lietuvos televizijos muzikos redakcijoje rengė laidą „Šiokiadieniai ir šventės". „Telefilme" sukūrė scenarijus muzikiniams filmams „Dainuoja liepaitės" ir „Jojau aš per girią" apie „Armonikos" ansamblį. Padėjo kurti videofilmus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 329 psl.
*Kitos reikšmės – Tiras (reikšmės).*
**Tiras** (arm. Տիր) – rašto, meno ir mokslo dievybė armėnų mitologijoje. Tiras taip pat laikytas dievo Aramazdo (aukščiausiosios dievybės armėnų panteone) raštininku, dievybe, pranašaujančia lemtį. Tikriausiai Tiras buvo laikomas ir sielų palydovu, psichopompu, palydinčiu jas į požemio pasaulį. Helenizmo laikais imtas tapatinti su graikų Apolonu.

Įsivaizduota, kad Tiras per sapnus atskleidžiąs žmonėms ateitį. Armėnų istorikas Agatangechosas, gyvenęs V a. Tirą įvardijo žynių išminties mokytoju. Tarp Vagaršapato ir Artašato miestų būta Tiro šventyklos. Jos žyniai aiškindavo sapnus, be to, čia buvo mokoma įvairių mokslų ir menų.

Kulto centre Bagarane stovėjo Tiro (Apolono) statula. Armėnijos karalius Artašesas I, valdęs II a. pr. m. e. ją pergabeno į naujai kuriamą Artašato miestą (būsimą Didžiosios Armėnijos sostinę).

Iš šios dievybės vardo tikriausiai kilęs ketvirtojo senovės armėnų kalendoriaus mėnesio pavadinimas *tre*.

Apie Tiro kultą liudija ir asmenvardžiai, kurių dėmuo yra šios dievybės vardas. Tokių asmenvardžių pavyzdžiai yra *Tiranas* („gimęs, kilęs iš Tiro"), *Tiridatas* („Tiro dova­na"), *Tirairas* („Tiro žmogus").

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Mitologijos enciklopedija*, I tomas. V. 1997. ISBN 5-415-00507-2, p. 34.
2. 1 2 3 4 5 6  Мифы народов мира. *Тир* , C. Б. Арутюнян – 2-е изд. 1992. Москва: Советская Энциклопедия.
3. ↑  *Tiur (Tur)* in Facts on File Encyclopedia of World Mythology and Legend, Third Edition, by Anthony Mercanante and James Dow, Infobase, 2009. p. 959.
| Titano kalnas |
| --- |
| Pilis ant Titano kalnoPilis ant Titano kalno |
| **Aukštis** | 739 m |
| **Žemynas** | Europa |
| **Šalys** | San Marino vėliava San Marinas |
| **Kalnynas** | Apeninai |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Titano kalnas

  |
| **Koordinatės:** | 43°55′42″ š. pl. 12°27′08″ r. ilg.﻿ / ﻿43.92833°š. pl. 12.45222°r. ilg.﻿ / 43.92833; 12.45222Koordinatės: 43°55′42″ š. pl. 12°27′08″ r. ilg.﻿ / ﻿43.92833°š. pl. 12.45222°r. ilg.﻿ / 43.92833; 12.45222 |
|  |
|  **Vikiteka** | Titano kalnas |

**Titano kalnas** (it. *Monte Titano*) – kalnas Apeninų kalnų grandinėje; aukščiausia San Marino valstybės vieta. Kalno aukštis 739 m, jis yra tuoj į rytus nuo San Marino miesto. Sudarytas iš klinties. Santykinis kalno aukštis siekia ~200 m, jo šlaitai skardingi. Nuo Titano kalno atsiveria vaizdinga panorama, galima matyti visą San Marino teritoriją.

Titano kalnas yra San Marino simbolis. IV a. ant šio kalno gyvenęs atsiskyrėlis Šv. Marinas, laikomas San Marino įkūrėju. Ant trijų Titano kalno viršukalnių yra pastatyta po įtvirtintą bokštą (Trys San Marino bokštai): Guaita, Česta ir Montalė. Titano kalnas drauge su San Marino miestu 2008 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

Vaizdas į Titano kalną

|  |  |
| --- | --- |
| UNESCO vėliava | UNESCO pasaulio paveldasObjekto nr. 1245  (anglų k.) • (prancūzų k.) |
| **Jurgis Dobkevičius** |
| --- |
|  |
| Jurgis Dobkevičius 1919 m. |
| Gimė | 1900 m. kovo 23 d.Rusija Sankt Peterburgas, Rusijos imperija |
| Mirė | 1926 m. birželio 8 d. (26 metai)Lietuva Kaunas |
| Palaidotas (-a) | Petrašiūnų kapinėse |
|  |
| Veikla | Lietuvos karo lakūnas, aviacijos inžinierius, lėktuvų konstruktorius |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * Vyčio kryžiaus 1 laipsnio ordinas
* Vyčio kryžiaus 2 laipsnio ordinas
 |
|  |
|  **Vikiteka** | Jurgis Dobkevičius |

**Jurgis Dobkevičius** (1900 m. kovo 23 d. Sankt Peterburgas – 1926 m. birželio 8 d. Kaunas, palaidotas Petrašiūnų kapinės ) – Lietuvos karo lakūnas, aviacijos inžinierius, lėktuvų konstruktorius.

Vyresnysis leitenantas Jurgis Dobkevičius (Kaunas, 1923 m.)
Antkapis Panemunėje

Biografija
----------

Gimė lietuvio Jono Dobkevičiaus ir kilmingos rusės Valentinos Tepliakovos šeimoje. 1918–1919 m. studijavo Sankt Peterburgo politechnikos institute. 1919 m. apsigyveno Kaune, mokėsi Lietuvos karo aviacijos mokykloje, baigus suteiktas leitenanto laipsnis. 1919 m. rugpjūčio 7 d. įstojo savanoriu į Lietuvos kariuomenę. 1919–1920 m. dalyvavo kovose su Lenkijos kariuomenės daliniais, atliko 21 kovinį skridimą.

1920 m. suteiktas karo lakūno vardas. Tų pačių metų lapkričio 1 d. pradėjo vadovauti Oro eskadrilei. Pirmasis Lietuvoje 1920 m. gruodžio 11 d. lėktuvu „Fokker D.VII" atliko mirties kilpą.

1922 m. žaidė Kauno „Aviacijos" futbolo komandoje. Sukonstravo 3 lėktuvus „Dobi", kuriuos pats ir išbandė. 1922 m. sukūrė ir sėkmingai išbandė pirmąjį lietuviškos konstrukcijos lėktuvą „Dobi-I".

1925 m. baigė Paryžiaus aukštąją aeronautikos ir mechaninių konstrukcijų mokyklą. 1926 m. paskirtas Karo aviacijos mokyklos jaunesniuoju inžinieriumi. 1926 m. birželio 8 d. tragiškai žuvo Aleksoto aerodrome, bandydamas savo sukonstruotą lėktuvą „Dobi-III".

Apdovanojimai
-------------

* 1920 m. I rūšies Vyčio kryžiaus 1 laipsnio ordinas
* 1923 m. I rūšies Vyčio kryžiaus 2 laipsnio ordinas

Nuorodos
--------

* Biografija
* Technikos istorija Archyvuota kopija 2007-03-11 iš Wayback Machine projekto.
* J. Dobkevičiaus vidurinė mokykla Archyvuota kopija 2007-01-13 iš Wayback Machine projekto.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Leopoldas Paknys. *Jurgis Dobkevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 40 psl.
Paminklas Plūsčiose per karą žuvusiam V. Chudiakovui
**Vasilijus Chudiakovas** (rus. *Василий Митрофанович Худяков*; 1919 m. balandžio 7 d. Rykanėje, Voronežro sr. – 1944 m. spalio 7 d. netoliese Kelmės) – sovietų armijos kapitonas, II pasaulinio karo dalyvis, TSRS didvyris (1945).

Biografija
----------

Gimė Voronežo srityje. Dirbo kolūkyje, 1939 m. ėmė tarnauti sovietų armijoje. Į frontą pateko 1942 m. Buvo žvalgų kuopos vadas, gvardijos kapitonas. Teigiama, kad 1944 m. spalio 6 d. V. Chudiakovui įsiveržus į Kelmę, tarp vokiečių kilo panika, jis pasižymėjo, sunaikindamas artilerijos bateriją. Patekęs į pasalą, žuvo 1944 m. spalio 7 d. Plūsčių kaime (Kelmės rajonas), palaidotas Kelmės karių kapinėse.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  *Vasilijus Chudiakovas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 332
2. ↑  Худяков Василий Митрофанович. Warheroes.ru (tikrinta 2022-05-13).
Skiautiniai
**Skiautinys** – iš medžiagos gabalėlių sukurtas rankdarbis, paremtas siuvimu, daigstymu iš audinių skiaučių. Skiautinių technika – geometrinių formų menas, glaudžiai susijęs su tekstile. Skiautinio siuvimas – labai kruopštus darbas, reikalaujantis meninio supratimo, dažniausiai sukuriamas viską atliekant rankomis.

Skiautinio gamybos technologija – tai puošnaus gaminio siuvimas iš įvairaus dydžio ir geometrinių formų audinio skiaučių. Tikras skiautinys sudarytas iš trijų sudedamų vienas ant kito ir sudygsniuojamų tarpusavyje sluoksnių:

* viršutinis sluoksnis – tai pagrindinis, dekoratyvinis, susidedantis iš įvairių ornamentų ir sujungtų iš mažų skiautelių, kurios skiriasi spalva, dydžiu ir forma.
* vidurinis sluoksnis – tai šiltinamoji medžiaga, suteikianti skiautiniui putlumo, minkštumo, mažinanti jo šilumos laidumą.
* apatinis sluoksnis – tai pamušalas iš praktiško ir patvaraus audinio.

Visi trys skiautinio sluoksniai sudygsniuojami įvairiai: neryškiai, puošnaus rašto linijomis ir pan. Gaminys, laikomas užbaigtu po to, kai dailiai apsiuvami skiautinio kraštai.

Lietuvoje skiautiniai siuvami jau ne vieną šimtmetį, ką byloja etnografijos muziejų kolekcijos.
Skiautininkių klubai veikia Vilniuje („Rūta", nuo 1989 m. „Skiautinukė", nuo 2003 m.), Kaune („Skiaučių menas", nuo 1995 m.).

Literatūra
----------

* Goda Janonytė-Jankauskienė, „Skiautelė, skiautinėlis, skiautinys: trumpa skiautinių istorija, atlikimo technika, siuvimo būdai, patarimai pradedantiesiems", Jonava, 2003 m.- ISBN 9955-417-74-9

Nuorodos
--------

* Auksarankių klubo skiautiniai Archyvuota kopija 2011-03-14 iš Wayback Machine projekto.
| Glūkas |
| --- |
|  |
| Vieta | Varėnos raj. Lietuva |
| Plotas | 0,689 km² |
| Kranto linijos ilgis | 3,84 km |
| Kilmė | Ledyninis |
| Vidutinis gylis | 12,6 m |
| Didžiausias gylis | 36,9 m |
| Įteka | bevardis upelis |
| Išteka | V-1 |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Glūkas

  |
| **Koordinatės** |  54°17′05″ š. pl. 24°34′19″ r. ilg.﻿ / ﻿54.28472°š. pl. 24.57194°r. ilg.﻿ / 54.28472; 24.57194Koordinatės: 54°17′05″ š. pl. 24°34′19″ r. ilg.﻿ / ﻿54.28472°š. pl. 24.57194°r. ilg.﻿ / 54.28472; 24.57194 |

**Glūko ežeras** yra Varėnos rajone, 4 km į šiaurės rytus nuo Senosios Varėnos, 0,7 km į šiaurės vakarus nuo kelio  **A4**  Vilnius–Varėna–Gardinas . Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 1,39 km, plotis – iki 0,67 km. Altitudė 109,5 m. Glūko ežeras ypatingas skaidriu vandeniu, dideliais (iki 37 m) gyliais, stačiais, sausais ir mišku apaugusiais krantais. Ežerą supa Varėnos ir Glūko miškai. Iš Glūko ežero išteka V-1 upeliukas, už keliasdešimties metrų įtekantis į Varėnio ežerą. Vakariniame ežero krante įsikūręs Glūko kaimas.

Žuvys
-----

Ežeras labai traukia žvejus, nes garsėja stambiais ešeriais, karšiais ir lydekomis. Tačiau ežeras, kaip ir dauguma giliavandenių, gana įnoringas ir sunkiai prognozuojama, kuri žuvų rūšis kibs. Paskutiniais metais jame tiek išplito aukšlės, kad pradėjo trūkti maisto kitoms žuvims. Todėl ežere rengiamos sportinės aukšlių gaudymo varžybos.

Poilsis
-------

Prie ežero mėgsta lankytis varėniškiai, o vasarą palapinėse įsikuria ir iš toliau atvykę poilsiautojai. Ežero pakrantėje įrengta erdvi stovyklavietė „Glūkas", yra poilsio namai „Žibuoklė".

Apylinkės
---------

Netoli ežero yra Glūko girininkijos pastatas. Glūko miške buvo įrengta Lietuvos valstybinė džiovos sanatorija, 1944 m. sugriauta vokiečių. Greta yra Varėnės ežeriukas, per kurį prateka Varėnė. Į šiaurę nuo ežero yra žemyninių kopų, vietomis dar išliko lekiojančio smėlio ploteliai. Šalia Glūko ežero yra kelios akmens ir geležies amžių gyvenvietės, kuriose rasta kultūriniai sluoksniai, titnaginių radinių, keramikos šukių ir pan..

Į rytus nuo Glūko ežero miškuose slepiasi dar du nedideli ežeriukai – Glūkaitis ir Ašarėlis.

Žodžio kilmė
------------

Ežerėvadis *Glū̃kas* (ir nuo jo padarytas *Glūkáitis*) laikomas slavizmu iš rus. *глухой* ir lenk. *głuchy* („atkampus, nuošalus, gūdus, aklinas").

Galerija
--------

* 
* 
* 
*

Nuorodos
--------

* Informacija apie Glūko ežerą Archyvuota kopija 2016-03-16 iš Wayback Machine projekto.

1. ↑
2. ↑   Archyvuota kopija 2005-01-09 iš Wayback Machine projekto. ir
 Archyvuota kopija 2005-04-28 iš Wayback Machine projekto.)
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 118

Šaltiniai
---------
*Apie miestą Monake žr. Monte Karlas*.

| Montekarlas*Montecarlo* |
| --- |
|  |
|  |
| 

MontekarlasMontekarlas

26°33′0″ p. pl. 54°44′0″ v. ilg.﻿ / ﻿26.55000°š. pl. 54.73333°r. ilg.﻿ / 26.55000; 54.73333﻿ (Montekarlas)Koordinatės: 26°33′0″ p. pl. 54°44′0″ v. ilg.﻿ / ﻿26.55000°š. pl. 54.73333°r. ilg.﻿ / 26.55000; 54.73333﻿ (Montekarlas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Argentinos vėliava Argentina |
| **Provincija** | Misjoneso provincija Misjoneso provincija |
| **Departamentas** | Montekarlo departamentas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1920 m. gegužės 4 d. |
|  |
| **Gyventojų** (2001) | 22 229  |
|  |
|  **Vikiteka** | Montekarlas |

**Montekarlas** (isp. *Montecarlo*) – miestas Argentinoje, Misjoneso provincijoje, į rytus nuo Paranos upės, prie Posadaso–Puerto Igvasu kelio. Departamento centras. 22,2 tūkst. gyventojų.

Miestas įkurtas 1920 m. vokiečių imigrantų iš Paragvajaus ir Brazilijos. Pavadintas žemvaldžio Carlos Seguín garbei.

Žvejyba, gėlių auginimas.

Montekarle spalį vyksta kasmetinė orchidėjų šventė (*Fiesta Nacional de la Orquídea*), todėl miestas vadinamas „orchidėjų sostine", o aplinkinės teritorijos *Provincia de la Flor* („Gėlės provincija"). Montekarle taip pat yra zoologijos sodas ir gyvatvorių labirintas.

Nuorodos
--------

* Miesto svetainė Archyvuota kopija 2006-06-13 iš Wayback Machine projekto.
* www.liveargentina.com apie Montekarlą Archyvuota kopija 2005-02-14 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Persikas pelėsiu pasidengia per 12 dienų
**Pelėsis** (angl. *mold*) – siūliniai grybai, turintys vienintelį siūlą − hifą. Tai daugialąsčiai mikroorganizmai arba apie 10 µm diametro atskiros ląstelės.

Pelėsio vystymuisi reikalingos tam tikros būtinos sąlygos: drėgmė, maisto medžiagos (mitybinė terpė), šiluma, rūgštinis bučkio, deguonis. Dažniausiai jie auga ant vidinių paviršių, bet kai kada gali vystytis ir išoriniuose paviršiuose. Pelėsiai dauginasi sporomis. 

Pelėsio ar jo sporų galima aptikti ant įvairių medžiagų: maisto produktų, medžio, kartono, tinko, plastiko, silikono, dažų, odos, net ant cementinių ar betoninių konstrukcijų.  

Paliktus maisto produktus per keletą dienų padengia voratinkliškas grybienos sluoksnis, pašerpetojusiu baltais, pilkais, žaliais ar juodais plaukeliais. Pelėsis ne tik sugadina maisto produktus ar medžiagų estetinį vaizdą − į aplinką išskiria ir nuodingų ar sveikatai pavojingų medžiagų, sukelia įvairių mikozių. Blizgančiose plaukelių viršūnėse gausu subrendusių sporų. Jos lengvai sklando nešamos oro srovių. Patekusios į tinkamas sąlygas per kelias valandas sudygsta ir pradeda auginti naują pelėsio koloniją.

Pelėsių grupavimas
------------------

* *Aspergillus*
* *Cephalosporium*
* *Monosporium*
* *Mucor*
* *Penicillium* (Pelėjūnas)
* *Phyllophora*
* *Sporothrix*

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* Pelėsis ant kambario sienųPelėsis ant kambario sienų
* Pelėsis ant duonosPelėsis ant duonos
* Pelėsis ant persiko vaisiausPelėsis ant persiko vaisiaus
* Pelėsis ant nektarinųPelėsis ant nektarinų
* Pelėsis ant žemuogiųPelėsis ant žemuogių
* Pelėsis kavojePelėsis kavoje
| Ruskoje UstjėРусское Устье |
| --- |
| *Pakelės cerkvė* |
|  |
| 

Ruskoje UstjėRuskoje Ustjė

71°08′0″ š. pl. 149°16′0″ r. ilg.﻿ / ﻿71.13333°š. pl. 149.26667°r. ilg.﻿ / 71.13333; 149.26667﻿ (Ruskoje Ustjė)Koordinatės: 71°08′0″ š. pl. 149°16′0″ r. ilg.﻿ / ﻿71.13333°š. pl. 149.26667°r. ilg.﻿ / 71.13333; 149.26667﻿ (Ruskoje Ustjė) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+12) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Respublika** | Jakutija Jakutija |
| **Rajonas** | Alaicho rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2007) | 172  |

**Ruskoje Ustjė** (rus. *Русское Устье*) – kaimas Rusijoje, šiaurės rytų Jakutijoje, Alaicho uluse, prie Indigirkos upės žiočių ir Rytų Sibiro jūros. Tarybiniais metais vadinta **Poliarnojė** (*Полярное*).

Gyventojai
----------

Ruskoje Ustjė apgyvendinta rusų jau keletą amžių. Kadangi čia nepalankios sąlygos žemės ūkiui, jie išgyveno versdamiesi medžiokle ir žvejyba, kaip ir vietinės Sibiro tautos. Dėl savo izoliacijos rusoustiečiai išsaugojo senovines rusų folkloro tradicijas, senovinę kalbą, kuri buvo paveikta vietinės evenų kalbos. Šių gyventojų kilmė nėra tiksliai žinoma. Manoma, kad jie XVI a. čia galėję atsikraustyti iš Pomorės. Bendruomenė pirmą kartą minima 1739 m. keliautojo Dmitrijaus Laptevo, kuris žiemojo Ruskoje Ustjėje. XX a. pr. ją tyrinėjo tremtyje buvęs rusų socialistas Vladimiras Zenzinovas. Tarybiniais metais gyventojai iš padriko kaimo sukelti į vieną gyvenvietę, pagrindiniu jų verslu tapo poliarinių lapių kailių prekyba.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2011-05-19 iš Wayback Machine projekto.
| **Vladas Mikalauskas** |
| --- |
| Gimė | 1942 m. birželio 13 d.Šiauliai |
| Mirė | 2011 m. spalio 21 d. (69 metai)Šiauliai |
| Sutuoktinis (-ė) | Alė Mikalauskienė |
| Vaikai | Živilė Mikalauskaitė-Müller |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius, fotografas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

„Ketvirtoji valdžia", 1997 m.
**Vladas Mikalauskas** (1942 m. birželio 13 d. Šiauliuose – 2011 m. spalio 21 d. Šiauliuose) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, fotografas.

Biografija
----------

1961 m. baigė Šiaulių Juliaus Janonio vidurinę mokyklą. Vilniaus universitete baigė žurnalistiką.

1988–1990 m. Šiaulių statybos tresto savaitraščio „Statyba" redaktorius. Atgimimo metais įsiliejo į Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdį, LPS Šiaulių tarybos narys, 1989 m. Šiaulių sąjūdininkų laikraščio „Krivūlė", savaitraščio „Savaitės krivūlė" redaktorius. 1991–2007 m. UAB „Šiaulių kraštas" leisto mėnraščio „Detektyvas" redaktorius. Vėliau dienraščio „Šiaulių kraštas" redaktorius. Rašė nuo sporto reportažų iki politinių komentarų ir feljetonų.

Lietuvos fotomenininkų sąjungos narys, keletą metų – sąjungos Šiaulių skyriaus atsakingasis sekretorius. Jo fotografijų ciklas „Žmonės ir kaukės" buvo įvertintas prestižiniu fotomeno pasaulyje apdovanojimu – Tarptautinės meninės fotografijos asociacijos (FIAP) aukso medaliu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vladas Mikalauskas: „Fotografija – maiš­tas prieš nebūtį, kuri grasina užmaršti­mi", 2012-06-29
2. ↑   Archyvuota kopija 2015-06-30 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Jonas Lamauskas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1941 m. vasario 25 d. (82 metai)Kaune |
|  |
| Veikla | muzikas, dirigentas, pedagogas, visuomenės veikėjas, Šiaulių miesto Garbės pilietis. |

**Jonas Lamauskas** (g. 1941 m. vasario 25 d. Kaune) – muzikas, dirigentas, pedagogas, visuomenės veikėjas, Šiaulių miesto Garbės pilietis.

Biografija
----------

Mokėsi Kauno Juozo Gruodžio muzikos mokykloje, 1964 m. baigė Lietuvos valstybinę konservatoriją, įgijo dėstytojo, orkestro artisto kvalifikaciją.

1964 m. paskirtas bendrojo fortepijono specialybės dėstytoju Šiaulių Kazio Preikšo pedagoginiame institute. Kartu ėmėsi vadovauti instituto instrumentiniam ansambliui ir tais pačiais metais pradėjo dirbti Šiaulių muzikos technikume fagoto specialybės dėstytoju. 1966-2005 m. Šiaulių muzikos technikumo, vėliau Šiaulių aukštesniosios muzikos mokyklos, (dab. Šiaulių konservatorija) direktorius. 1966-1989 m. Šiaulių miesto liaudies simfoninio orkestro meno vadovas ir dirigentas, 1989-1993 m. Šiaulių kamerinio orkestro meno vadovas ir dirigentas. 2000 m. drauge su grojančiais dėstytojais sukūrė Šiaulių konservatorijos kamerinį orkestrą, jo meno vadovas ir dirigentas.

1990 m. inicijavo Vaikų muzikos mokyklos prie Šiaulių aukštesniosios muzikos mokyklos įkūrimą. Abiejų pakopų mokyklose dirbo tie patys dėstytojai, o Vaikų muzikos mokyklą baigę moksleiviai dažniausiai tęsė mokslą Šiaulių konservatorijoje. 1999 m. kartu su kolegomis išleido knygą „Šiaulių konservatorija 1939-1999". Parengė 15 fagotistų, 5 iš jų tapo įvairaus lygio konkursų laureatais. Dirbdamas kameriniame ir simfoniniame orkestruose bei konservatorijoje parengė apie 400 instrumentalistų, kurie yra garsių Lietuvos muzikos kolektyvų atlikėjai, pedagogai, mokslininkai. Nuo 1964 m. aktyviai dalyvauja rengiant miesto ir Respublikos kultūros renginius: sąskrydžius, festivalius, muzikos ir šokių šventes.

Įvertinimas
-----------

1989 m. suteiktas Lietuvos nusipelniusio meno veikėjo garbės vardas, apdovanotas daugeliu Lietuvos Respublikos švietimo ir mokslo bei Kultūros ministerijų, Šiaulių apskrities, Šiaulių miesto garbės, padėkos raštais. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos 2005 m. rugsėjo 8 d. sprendimu Nr. T-293 suteiktas Šiaulių Garbės piliečio vardas.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Čikas |
| --- |
| **Ilgis** | ~300 km |
| **Ištakos** | (Kolue Huapi) |
| **Žiotys** | (Čubutas) |
| **Šalys** | Argentinos vėliava Argentina |

**Čikas** (isp. *Río Chico* 'mažoji upė') – upė Argentinoje, Patagonijoje, Čubuto provincijos pietryčiuose; Čubuto dešinysis intakas. Prasideda šlapynėse prie rytinių Kolue Huapi ežero krantų. Seniau (iki 1939 m.) Čiko upę pasiekdavo nuo Andų tekančios Sengero upės vandenys, pakeldavę Kolue Huapi ežero vandens lygį. Dabar Kolue Huapi ir Musterso ežerai sudaro uždarą baseiną, nesisiejantį su Čiko upę. Čiko vaga tektoniniu slėniu (plotis iki 2,5 km) driekiasi į šiaurės rytus. Dabar didžiąją metų dalį ši vaga sausa. Čiko ir Čubuto santaka nuo 1963 m. yra užtvindyta Florentino Amegino tvenkinio.

Čiko ištakos 1886 m.
Čiko upe ir jos intakais vanduo teka tik po liūčių. Didesnių gyvenviečių prie upės nėra.

Tehuelčai upę vadino *Iámacan*. 1534 m. Simonas de Alkasaba ją pavadino Gvadalkiviru (*Guadalquivir*). XIX a. britų ir velsiečių raštuose upė minima kaip *Younger, Afon Fach, Singyr*.
Yamaha Corporation|  |
| Forma | Korporacija |
| Įkurta | 1887 m. spalio 12 d. |
| Centrinė būstinė | Hamamatsu, Japonija |
| Produkcija | Muzikos instrumentai, audio procesoriai, elektronika |
| Tinklalapis | www.yamaha.com |

**Yamaha Corporation**, trumpiau **Yamaha** – tarptautinė korporacija, įkurta ir pagrindinę būstinę turinti Japonijoje. Tai didžiausias pasaulyje muzikinių instrumentų ir muzikinės audio įrangos gamintojas. Kompanija gamina plačiausią skalę tiek elektroninių, tiek akustinių instrumentų, nuo vaikiško iki profesionalų lygio. Tarp kitų kompanijos gaminių: studijinė ir koncertinė audio įranga, namų audio sistemos, puslaidininkių įranga, robotai. 

Korporacijos padalinys „Yamaha Motor Corporation" gamina motociklus, motorines valtis, sniego motociklus, variklius ir pan. Kompanija daug skiria dėmesio visuomenės muzikiniam švietimui – įkurtas pasaulinis „Yamaha" muzikos mokyklų tinklas, veikiantis ir Lietuvoje.

Kompanija buvo įkurta 1887 m. Hamamatsu, Japonija, pavadinta įkūrėjo Torakusu Yamaha garbei. Iš pradžių kompanija gamino akustinius pianinus ir vargonus. Per savo gyvavimo laikotarpį daug keitė gaminių gamą, pvz. kai kuriuo metu gamino lankus sportininkams, o 1951 m. pradėjo gaminti motociklus – taip susikūrė atskiras padalinys „Yamaha Motor Corporation". 2005 m. „Yamaha" įsigijo muzikinės produkcijos programinės įrangos gamintoją „Steinberg", o 2008 m. – garsų austrų akustinių pianinų gamintoją „Bösendorfer".

Plačiajai visuomenei „Yamaha" prekės ženklas asocijuojasi su sintezatoriais ir pianinais. Analoginiai CS linijos sintezatoriai ir CP linijos pianinai pasižymėjo unikaliomis garso charakteristikomis. Kompaniją ypač išpopuliarėjo pristačiusi vieną pirmųjų skaitmeninių ir pigių sintezatorių – DX/TX liniją. DX-7 1983 m. tapo pirmuoju FM garso sintezės metodo sintezatoriumi. Pastarąjį dešimtmetį Yamaha reprezentuoja „Motif" linijos skaitmeniniai „Workstation" tipo sintezatoriai ir „Clavinova" linijos skaitmeniniai pianinai.

Galerija
--------

* Analoginis sintezatorius CS-80 (1977)Analoginis sintezatorius CS-80 (1977)
* CP-30 analoginis pianinas (1978)CP-30 analoginis pianinas (1978)
* DX-7 skaitmeninis FM sintezatorius (1983)DX-7 skaitmeninis FM sintezatorius (1983)

Išnašos
-------

1. ↑  musictrades.com, 2013 m. duomenys
Kūgio pjūviai
**Kūgio pjūviai** – plokštumos kreivės, gaunamos kūgį sukertant su plokštuma. Kūgio pjūviai įvardinti ir nagrinėti jau 200 m. pr. m. e. kai Apolonijas Pergietis sistemiškai tyrė jų savybes.

Geriausiai žinomi kūgio pjūviai – apskritimas ir elipsė, gaunami, kai plokštumos ir kūgio sankirta sudaro uždaras kreives. Apskritimas – atskiras elipsės atvejis, kai kūgį kertanti plokštuma yra statmena kūgio ašiai. Jei plokštuma yra lygiagreti kūgį generuojančiai tiesei, gaunama kreivė vadinama parabole. Kitais atvejais, kai gaunama atvira kreivė, bet plokštuma nelygiagreti generuojančiai kraštinei, gaunama hiperbolė. Šiuo atveju plokštuma kerta abi kūgio puses, todėl gaunasi dvi atskiros kreivės, bet paprastai viena iš jų pamirštama.

Kūgį kertant plokštumomis einančiomis per jo sudaromąsias gaunami trikampiai, jeigu tokia plokštuma dar ir kerta kūgio ašį, ji vadinama *ašiniu pjūviu*. Ašinis pjūvis yra lygiašonis trikampis, kurio pagrindas yra kūgio pagrindo skersmuo, o šoninės kraštinės - kūgio sudaromosios. Likę pjūvių atvejai, kai sankirtą sudaro taškas ar tiesė, laikomi iškreiptais ir dažnai nelaikomi kūgio pjūviais.

Kūgio pjūvių lygtys
-------------------

Kūgio pjūvius galima apibūdinti Dekarto koordinačių sistemoje antrojo laipsnio lygtimis:

Elipsė
Parabolė
Hyperbolė
* *Elipsė*, kurios centras M yra taške (0,0), o pagrindinė ašis yra x ašyje:
{\displaystyle {\frac {x^{2}}{a^{2}}}+{\frac {y^{2}}{b^{2}}}=1,\quad b=|MS\_{3}|,\qquad a,b\neq 0\quad }
* *Parabolė*, kurios viršūnė yra taške (0,0), o ašis yra y ašyje:
{\displaystyle y=ax^{2},\quad a={\frac {1}{4|SF|}},\qquad a\neq 0\quad ,}
* *Hiperbolė*, kurios centras M yra taške (0,0), o pagrindinė ašis yra x ašyje:
{\displaystyle y=ax^{2},\quad a={\frac {1}{4|SF|}},\qquad a\neq 0\quad }

Taikymas
--------

Kūgio pjūviai yra svarbūs astronomijoje, kur dviejų gravitacijos jėgų veikiamų masyvių kūnų orbitos yra kūgio pjūviai masės centrus laikant nekintamais. Jei kūnai susiję, jie juda elipsine orbita, jei nesusiję – parabole ar hiperbole.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Autorių kolektyvas. Matematika. Vadovėlis X klasei ir gimnazijų II klasei II dalis. – Kaunas: Šviesa, 2002. – 67 p. ISBN 5-430-034xx-x
2. ↑  Vaidotas Mockus, Algidė Jocaitė. Mokyklinio geometrijos kurso kartojimo medžiaga. – Šiauliai: V.Mockaus įmonė, 2002. – 336 p. ISBN 9955-9379-7-1
| **Daglasas Makarturasangl. *Douglas MacArthur*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1880 m. sausio 26 d.Litl Rokas, Arkanzasas, JAV |
| Mirė | 1964 m. balandžio 5 d. (84 metai)Vašingtonas, Kolumbijos apygarda, JAV |
| Palaidotas (-a) | Norfolkas, Makarturo memoriale |
|  |
| Veikla | amerikiečių armijos generolas, Filipinų maršalas |
|  |
| Alma mater | Vest Pointas |
|  |
|  **Vikiteka** | Douglas MacArthur |
| Parašas |
|  |

**Daglasas Makarturas** (angl. *Douglas MacArthur*; 1880 m. sausio 26 d. Litl Roke, Arkanzase – 1964 m. balandžio 5 d. Vašingtone, JAV) – JAV armijos generolas, Antrojo pasaulinio karo dalyvis.

Biografija
----------

Gimė JAV generolo leitenanto A. Makarturo šeimoje. Jaunystėje gyveno daugelyje JAV vietovių. 1903 m. baigė Vest Pointo karo akademiją. 

Dalyvavo Pirmojo pasaulinio karo veiksmuose Prancūzijoje dislokuotos JAV 42-osios divizijos štabo viršininku, vėliau – divizijos vadu. Nuo 1919 m. iki 1922 m. Vest Pointo akademijos komendantas. Nuo 1923 m. tarnavo JAV pajėgose Filipinuose. Nuo 1930 m. iki 1935 m. JAV armijos štabo viršininkas. Nuo 1935 m. iki 1941 m. JAV karinis patarėjas Filipinuose. Nuo 1937 m. tapo Filipinų feldmaršalu. Antrojo pasaulinio karo pradžioje vadovavo didvyriškai Filipinų gynybai, už kurią 1942 m. balandžio 1 d. buvo apdovanotas aukščiausiu JAV kariniu apdovanojimu – Garbės medaliu (*Medal of Honor*). Nuo 1942 m. liepos vadovavo JAV puolimui Naujojoje Gvinėjoje, o vėliau ir Filipinuose. Nuo 1945 m. balandžio mėnesio paskirtas JAV pajėgų Ramiajame vandenyne vadu. 1945 m. rugsėjo 2 d. JAV linijiniame laive „Misūri" (*USS Missouri (BB-63)*) priėmė visišką Japonijos kapituliaciją, po kurios paskirtas JAV okupacinių pajėgų Japonijoje vadu. 

Vykdė radikalias reformas Japonijoje, parengė pokarinę Japonijos konstituciją. Nuo 1950 m. liepos mėnesio vadovavo Jungtinių Tautų karinėms pajėgoms Korėjos kare. Siūlė panaudoti branduolinį ginklą Kinijoje. Dėl nesutarimų su JAV prezidentu H. Trumenu 1951 m. balandžio mėnesį buvo paleistas į atsargą. Dalyvavo 1952 m. JAV prezidento rinkimų kampanijoje, vėliau vadovavo kelioms didelėms JAV kompanijoms. Palaidotas Norfolko mieste Virdžinijoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  nytimes.com: M'ARTHUR IS DEAD; LED ALLIED FORCE IN JAPAN'S DEFEAT; General of Army, 84, Also Commanded U.N. Troops in the Korean Conflict; JOHNSON LAUDS SOLDIER; Death, After 3 Operations, Is Attributed to Failure of Liver and Kidneys
2. ↑   *Douglas MacArthur (Daglasas Makarturas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 727 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Douglas MacArthur** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Narimantas** |
| --- |
|  |
| Gediminaičiai |
| Gimė | 1300 m. |
| Mirė | 1348 m. vasario 2 d. (~48 metai) |
| Tėvas | Gediminas |
| Sutuoktinis (-ė) | Ona-Elžbieta Vasilkovna |
| Vaikai | Jurgis Narimantaitis  Mikalojus Narimantaitis  Patrikas Narimantaitis  Simonas Narimantaitis |
| Karelijos kunigaikštis |
| Valdė | 1333-1348 |
| Polocko kunigaikštis |
| Valdė | apie 1338 m. |
| Pirmtakas | Vainius |
| Įpėdinis | Andrius Algirdaitis |
| 

|  |
| --- |
| Pinsko kunigaikštis |
| Valdė | 1340-1348 m. |
| Pirmtakas | Gediminas |
| Įpėdinis | Mikalojus Narimantaitis |

 |
|  |
|  **Vikiteka** | Narimantas |

**Narimantas** (stačiatikių krikšto vardas **Glebas**, g. apie 1300 m. – 1348 m. vasario 2 d.) – lietuvių kunigaikštis, Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino antrasis sūnus, Narimantaičių giminės pradininkas.

Broliai Lietuvos didieji kunigaikščiai Jaunutis, Algirdas, Kęstutis, kunigaikščiai Mantvydas, Karijotas, Liubartas. Žmona Ona-Elžbieta Vasilkovna (m. 1345 m.)

Biografija
----------

Narimantas
Tėvas jam pavedė valdyti Polocką, bet ten jis, matyt, tvarkėsi blogai, nes Gediminas prieš mirtį vietoje Polocko jam pavedė valdyti Pinską. 1333 m. Naugardo respublikos didikai jį pakvietė vadovauti kovoms su Livonijos ordinu ir Švedija. Taip pratęsta tradicija samdyti Lietuvos kunigaikščius Didžiojo Naugardo sienoms apsaugoti. Tėvonijos teisėmis gavo valdyti ir ginti nuo švedų šiaurines teritorijas, kurias saugojo Keksholmas, Šliselburgas ir Ladogos tvirtovė. 1338 m. Didžiojo Naugardo pasiuntiniai dar kartą buvo atvykę į Lietuvą jo kviesti. 1338 m. buvo tėvo Gedimino ir Livonijos ordino sutarties liudytojas.

Jis rėmė Algirdo ir Kęstučio nuo sosto nušalintą brolį Jaunutį, ieškojo paramos pas Aukso ordos chaną Džanibeką, netgi vedė totorių kunigaikštytę. Susitaikęs su Algirdu ir Kęstučiu atgavo Pinską ir dalyvavo Strėvos mūšyje su kryžiuočiais, kuriame ir žuvo.

Vaikai
------

Ladogos tvirtovė
* Aleksandras Narimantaitis (m. 1386 m.), Podolės kunigaikštis
* Jurgis Narimantaitis (m. 1392 m.), Belzo valdytojas
* Mikalojus Narimantaitis, Pinsko valdytojas
* Patrikas Narimantaitis (m. 1387 m. ar 1408 m.), Starodubo valdytojas
* Simonas Narimantaitis (m. po 1386 m.)

Iš jo palikuonių prasidėjo kunigaikščių dinastijos Kurakinai, Golicinai, Chovanskiai, Kareckiai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Zigmantas Kiaupa. „Narimantas". Lietuvos valdovai (XIII-XVIII a.): enciklopedinis žinynas. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas. ISBN 5-420-01535-8.
2. ↑  Rimvydas Petrauskas. *Narimantas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVI (Naha-Omuta). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 56 psl.
| Varėnė |
| --- |
| Skardingas Varėnės krantas Skardingas Varėnės krantas |
| **Ilgis** | 48 km |
| **Baseino plotas** | 411 km² |
| **Vidutinis debitas** | 3,36 m³/s |
| **Ištakos** | Varėnos rajonas |
| **Žiotys** | Merkys |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Varėnė |

**Varėnė** – pietų Lietuvos upė; dešinysis Merkio intakas. Ištakos – Alytaus rajone, šalia Skraičionių kaimo. Aukštupyje teka į šiaurės rytus, vėliau pasuka į pietryčius, žemupyje prateka Varėnio ežerą. Įtekantis į Merkį 46 km nuo jo žiočių, prie Senosios Varėnos.

Intakai:

* dešinieji – Niedulė, Svetus, Abista;
* kairieji – Žiegždupis, Žižma, Dusmena, Musė.

Upė – vietomis stačiais smėlėtais krantais, iki 2,5 m gylio, apie 5 m pločio, vagos nuolydis 152 cm/km. Vaga vietomis (nuo ištakų iki 44 km nuo žiočių, ir 24-36 km nuo žiočių) sureguliuota. Upės slėnyje gausu šaltinių. Didžiausias upės debitas žiotyse siekia 40,2 m³/s. Vasarą vietomis išdžiūsta. Upės metinis nuotėkis pasiskirsto taip: pavasarį nuteka 36 %, vasarą 19 %, rudenį 21 %, žiemą 24 %. Žemupyje sudarytas 10 ha Varėnos HE tvenkinys.

Gyvenvietės prie Varėnės: Junčionys, Pavarėnys, Mikalavas, Vaikantonys, Vėžionys, Glūkas, Senoji Varėna. Ant aukšto pakrantės šlaito ten, kur Varėnė įteka į Merkį ir prie pat kelio į Varėną, įrengtas skulptūrų parkelis.

Turizmas
--------

Nors upė dar „neatrasta", tačiau neblogai tinka vandens turizmui. Pakeliui gėrimasi keturiais skirtingais jos tipais. Pradėjus nuo Pamusių, ji siaura ir labai vingiuota – tačiau gana gili, vėliau vingiuodama teka pelkėtu slėniu. Tačiau laikas nuo laiko pievas pakeičia smėlėti skardžiai. Už Varėnio ežero ji sekli, joje gausu išvartų ir kitokių kliūčių, – ir tuo ji primena Ūlą. Prieš Senąją Varėną ji užtvenkta ir todėl išsiplečia į platoką tvenkinį.

Etimologija
-----------

Upėvardis Varėnė yra neaiškios kilmės. Šaknis *var-/ver-* siejama su žodžiais *varyti* („šalinti, ginti, vyti"), *verti* („durti, smeigti, kišti"), latv. *vert* („bėgti"), ide. *\*u̯er-* („sukti, kreipti, lenkti"). Tačiau taip pat ši šaknis gali būti susieta su *virti* („verstis, kunkuliuoti"), *varus* („lengvai suverdąs"), *verėnas* („viralas") arba su bendraindoeuropietiška šaknimi ide. *\*u̯er-, u̯or-, u̯r̥-* („vanduo, lietus, upė", plg. skr. वार् = IAST: *vār* „vanduo", av. *vār* „lietus", toch. *wär* „vanduo").

* Šaltiniai prie VarėnėsŠaltiniai prie Varėnės
* Pelkėtas Varėnės slėnisPelkėtas Varėnės slėnis
* Varėnė įteka į VarėnįVarėnė įteka į Varėnį
* Išplatėjimas prieš Senąją VarėnąIšplatėjimas prieš Senąją Varėną
* Varėnės aukštupys Daugų apylinkėseVarėnės aukštupys Daugų apylinkėse

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Varėnė*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 454
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 Europos vėliava
**Europos vėliava** – vienas oficialių Europos Tarybos naudojamų simbolių. Vėliava yra žydrai mėlyna, o jos viduryje yra dvylikos auksinių žvaigždžių ratas. Ši vėliava yra ne tik Europos Sąjungos, bet ir Europos vienybės bei identiteto plačiąja prasme simbolis.

Auksinių žvaigždžių ratas reiškia Europos tautų solidarumą ir harmoniją. Skaičius dvylika − tobulumą, užbaigtumą ir vienybę.

Europos vėliava yra vienintelė Europos Komisijos – vykdomosios valdžios − emblema. Kitos Europos Sąjungos institucijos ir įstaigos greta šios vėliavos naudojasi ir savo emblema.BBD.

Istorija
--------

Vėliavos istorijos ištakos yra 1955 m. kai Europos Sąjunga egzistavo kaip Europos anglių ir plieno bendrija. Po Europos Tarybos svarstymų buvo patvirtintas dabartinis vėliavos dizainas.

1983 m. Europos Parlamentas priėmė Europos Tarybos pasiūlymą naudotis šia vėliava.

1985 m. Europos Sąjungos (tuomet egzistavusios kaip Europos Bendrijos) valstybių ir vyriausybių vadovai patvirtino vėliavą kaip oficialią Europos Bendrijų emblemą.

Nuo 1986 m. ja pradėjo naudotis visos Europos Sąjungos institucijos.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Europos vėliava** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Koordinatės: 56°1′55.88″ š. pl. 21°54′22.61″ r. ilg.﻿ / ﻿56.0321889°š. pl. 21.9062806°r. ilg.﻿ / 56.0321889; 21.9062806

| Šaltojo karo muziejusŽemaitijos nacionaliniame parke |
| --- |
|  |
| **Globėjas** | Žemaitijos nacionalinis parkas |
| **Trumpinys** | Šaltojo karo muziejus |
| **Tipas** | Karo istorijos muziejus |
| **Įkurta** | 2012 m. |
| **Vieta** | Plungės rajono savivaldybė |
| **Vadovas (-ė)** | Ramūnas Lydis |
| **Svetainė** |  |
|

**Šaltojo karo muziejus** – muziejus Žemaitijos nacionaliniame parke, už 24 km į šiaurę nuo Plungės. Įrengtas buvusiame Sovietų Sąjungos balistinių raketų šachtiniame paleidimo komplekse, Plokštinės raketų bazėje.

Istorija
--------

Pasibaigus II Pasauliniam karui prasidėjo Šaltasis karas, kurio metu Lietuvos teritorijoje buvo dislokuota ir branduolinė ginkluotė. 

Žemaitijos nacionalinio parko direkcija įvykdė projektą „Šaltojo karo muziejaus ir jo aplinkos infrastruktūros įrengimas". Pirmą kartą Lietuvoje Šaltojo karo epochą pristatanti muziejinė ekspozicija oficialiai atidaryta 2012 m. 

Muziejus įsikūrė sovietų kariškių apleistoje raketų bazėje. Nuo 1963 iki 1978 m. čia buvo dislokuotos keturios vidutinio nuotolio balistinės raketos SS-4 Sandal, apginkluotos 2 megatonų galios termobranduolinėmis galvutėmis ir nutaikytos į Vakarų Europą. 

Muziejaus įkūrimo tikslas – papasakoti apie penkiasdešimt metų trukusį Šaltajį karą, jo poveikį Europos ir Lietuvos istorijai, branduolinės ginkluotės keliamą grėsmę žmonijai.

Ekspozicija
-----------

Lankytojus pasitinka sut­var­ky­ta ap­lin­ka, įreng­ta ap­žval­gos aikš­te­lė. Su­mon­tuo­tos vė­di­ni­mo ir drėg­mės su­rin­ki­mo sis­te­mos. Pas­ta­ty­tas ad­mi­nist­ra­ci­nis pa­sta­tas (lan­ky­to­jų cent­ras). Autentiškos įrangos išlikę palyginti nedaug, nes daug kas po sovietų kariškių pasitraukimo buvo nuniokota vandalų. Projekto, kuris įgyvendintas už Europos Sąjungos lėšas, vertė – 6,4 mln. litų.Muziejaus ekspozicijos koncepcijos autorius bei vienas iš jo kūrėjų – fortifikacijos istorijos tyrinėtojas Vladimiras Orlovas. Specialiai šiam muziejui sukurtas dokumentinis filmas „Šaltasis karas – baimės šešėlis" (rež. Rimas Bružas). Muziejų suprojektavo Lietuvos bendrovė TAEM Architektai, projekto vadovas Aidas Jastremskas. 

Ekspozicijoje lankytojams pristatoma unikali vaizdinė ir grafinė medžiaga, kuri pasakoja apie buvusį visiškai slaptą sovietų branduolinės ginkluotės organizavimą ir veikimo principus. Taip pat demonstruojami kovinių raketų ir kitos Šaltojo karo ginkluotės pavyzdžių maketai, au­ten­tiš­ka to me­to įran­ga, gink­lai. Su­for­muo­tą mi­li­ta­riz­mo eks­po­zi­ci­ją taip pat sudaro nuo­trau­kos, vaiz­do pro­jek­ci­jos, įgar­si­ni­mas.

Galerija
--------

*

Šaltiniai
---------

1. ↑   Šal­to­jo ka­ro mu­zie­jų įver­ti­no ko­mi­si­ja
2. ↑   Dokumentinis filmas „Šaltasis karas – baimės šešėlis"

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
* Plungės rajone atidarytas Šaltojo karo muziejus
* Šaltojo karo muziejus - nauja istorinė erdvė Lietuvoje
**Šiaulių universiteto Taryba** – kolegialus iki 2020 m. gruodžio 31 d. veikusio Šiaulių universiteto valdymo organas.

Eiliniai Tarybos posėdžiai rengiami ne rečiau kaip keturis kartus per metus. Rektorius užtikrina Tarybos veiklai reikiamas organizacines sąlygas.

Tarybos sudėtis
---------------

*Pagrindinis straipsnis – Sąrašas:Šiaulių universiteto Tarybos nariai*.
Tarybą sudaro 11 narių: penki universiteto bendruomenės, vienas studentų deleguotas atstovas ir universitete nedirbantys asmenys. Tarybos nariai renkami slaptu balsavimu visuotinėje akademinės bendruomenės narių konferencijoje, kurioje rinkimų teisę turi visi dėstytojai ir mokslo darbuotojai (jų pagrindinė darbovietė – Universitetas).

Šiaulių universiteto Tarybos sudėtis (2018 m. duom.):

1. Sigitas Besagirskas, Vilniaus pramonės ir verslo asociacijos prezidentas;
2. Vidmantas Japertas, asociacijos „Jupoja", UAB „Šiaulių žemės ūkio technika" direktorius;
3. Daiva Malinauskienė, Šiaulių universiteto Ugdymo mokslų ir socialinės gerovės fakulteto profesorė, Edukologijos ir psichologijos katedros vedėja;
4. Arvydas Murza, AB „Šiaulių energija" Teisės skyriaus viršininkas, UAB „Intermilė" direktorius;
5. Klaidas Palikevičius, UAB „LT ADVERT" plėtros vadovas, Šiaulių universiteto alumnų asociacijos prezidentas;
6. Gabrielė Pociūtė, Šiaulių universiteto Studentų atstovybės prezidentė
7. Liuda Radzevičienė, Šiaulių universiteto Ugdymo mokslų ir socialinės gerovės fakulteto profesorė, Sveikatos studijų katedros vedėja;
8. Sergėjus Rimovskis, Šiaulių universiteto Technologijos, fizinių ir biomedicinos mokslų fakulteto docentas;
9. Vaidotas Janulis, Šiaulių universiteto Socialinių, humanitarinių mokslų ir menų fakulteto profesorius;
10. Darius Šiaučiūnas, Šiaulių universiteto Technologijos, fizinių ir biomedicinos mokslų fakulteto dekanas.

Tarybos pirmininkas - Vidmantas Japertas, 2017 m. pabaigoje pakeitęs Rimvydą Vaštaką (UAB „R2L" generalinį direktorių). R. Vaš­ta­kas at­si­sta­ty­di­ni­mo raš­tą at­siun­tė ne­tru­kus po to, kai uni­ver­si­te­to se­na­tas pri­ta­rė de­ry­boms su Vilniaus universitetu dėl kon­so­li­da­ci­jos.

2018 m. kovo 20 d. Šiaulių universiteto Tarybos posėdis pateko į Šiaulių universiteto istoriją – Taryba balsavimu nutarė palaikyti LR Vyriausybės siūlymą reorganizuoti Šiaulių universitetą prijungiant prie Vilniaus universiteto.

2021 m. sausio 1 d. Šiaulių universitetas buvo reorganizuotas prijungiant jį prie Vilniaus universiteto.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Šiaulių universiteto Taryba
2. 1 2  Vidmantas Japertas išrinktas Šiaulių universiteto tarybos pirmininku
3. ↑  Universiteto taryba pritarė Šiaulių universiteto reorganizacijai Archyvuota kopija 2018-05-22 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Šiaulių universiteto tarybos sudarymo reglamentas[neveikianti nuoroda]
2006 m. baltasis lokys buvo įtrauktas į pažeidžiamų rūšių sąrašą
**Tarptautinė raudonoji knyga** (angl. *IUCN Red List*), pirmą kartą sudaryta 1963 m. yra Pasaulinės gamtos organizacijos administruojamas rūšių sąrašas, kuriame pateikiama informacija apie kiekvienos iš jų populiaciją ir išlikimui kylančias grėsmes. 2012 m. birželio mėnesio duomenimis, sąraše yra 63 837 rūšys, tarp kurių 19 817 gresia išnykimas (41% amfibijų, 33% koralų, 25% žinduolių, 13% paukščių ir 30% spygliuočių).

Apie kiekvieną rūšį, įtrauktą į šią Tarptautinę raudonąją knygą, pateikiami tokie duomenys: pavadinimas lotynų ir anglų kalbomis, sistematinė priklausomybė, paplitimas, populiacijos dydis, gyvenamoji vieta, ligšiolinės ir siūlomos apsaugos priemonės, individų skaičius nelaisvėje (zoologijos ir botanikos soduose), gebėjimas veistis, svarbiausieji literatūros šaltiniai.

Siūlymus įtraukti į Tarptautinę raudonąją knygą arba iš jos išbraukti teikia mokslinės organizacijos, įstaigos, mokslininkai. Rūšis išbraukiama iš Tarptautinės raudonosios knygos, tik praėjus jos išnykimo pavojui.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Lietuvos raudonoji knyga

Šaltiniai
---------

1. ↑  Securing the web of life Archyvuota kopija 2016-03-22 iš Wayback Machine projekto. IUCN, 2012-06-19

Nuorodos
--------

* Tarptautinė raudonoji knyga **(**angl.**)**
| Tbilisio „Dinamo" |
| --- |
| Tbilisio „Dinamo"Tbilisio „Dinamo" |
| **Lygos** | Gruzijos krepšinio lyga |
| **Įkurta** | 1934 m. |
| **Arena** | Tbilisio sporto rūmai(Talpa: 10000) |
| **Vieta** | Tbilisis, Gruzija |
| **Komandos spalvos** | Mėlyna, balta          |
| **Prezidentas** | Buba Kvimsadze |
| **Vyr. treneris** | Muhamed Tači |
| **Titulai** |  Gruzijos krepšinio lyga: 6 Gruzijos krepšinio taurė: 3 TSRS krepšinio lyga: 4 TSRS krepšinio taurė: 3 Eurolyga: 1 Saportos taurė: 1 |
| **Svetainė** | bcdinamotbilisi.ge |
| **Apranga** |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| 

Namų jersey

Team colours

**Namų**
 | 

Išvykos jersey

Team colours

**Išvykos**
 |

 |

 |

**Tbilisio „Dinamo"** (gruz. საკალათბურთო კლუბი ,,დინამო’’) – Gruzijos krepšinio lygos komanda iš Tbilisio.

Istorija
--------

### TSRS krepšinio lyga (1934-1991 m.)

Tbilisio „Dinamo" buvo įkurta 1934 m. ir rungtyniavo TSRS krepšinio lygoje. 1950, 1953, 1954 ir 1968 m. tapo lygos čempionais, bei laimėjo TSRS krepšinio taurę tris kartus (1949, 1950, 1969 m.). 

1960 m. komanda pirmą kartą pateko į Eurolygos finalą, kuriame komanda pralaimėjo Rygos „ASK" komandai. 1962 m. komanda tapo Eurolygos čempionais, įveikdami Madrido „Real" komandą finaluose. Sekančiais metais (1963 m.) komanda pateko į Eurolygos pusfinalį, kuriame pralaimėjo Maskvos „CSKA" komandai. Tuo metu Tbilisio „Dinamo" vyriausias treneris buvo žymus Gruzijos ir TSRS krepšininkas Otaras Korkija.

1969 m. komanda tapo Saportos taurės vicečempionais, o 1970 m. pateko į taurės pusfinalį. 

### Gruzijos krepšinio lyga (1991-*dabar*)

Gruzijai paskelbus nepriklausomybę, Tbilisio „Dinamo" prisijungė prie Gruzijos krepšinio lygos. Tbilisio „Dinamo" tapo lygos čempionais 1991, 1992, 2003, 2014, 2017 ir 2018 m.

2018 m. spalį komandą įsigijo NBA rungtyniavęs gruzinų krepšininkas Zaza Pačulija.

Komandos sudėtis
----------------

|  Tbilisio „Dinamo" sudėtis |
| --- |
| Žaidėjai | Treneriai |
| 

| Poz. | Nr. | Šal. | Pavardė, vardas | Ūg. |  | Amžius |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|

| 6.0 C | 1 | GEO Gruzija | Sharabidze, Giorgi | 2.10 m | kg |  |
| 2.0 AG | 3 | SER Serbija | Crnić, Jovan | 1.96 m | kg |  |
| 1.0 ĮŽ | 4 | USA Jungtinės Amerikos Valstijos | Boyd, LaVell Lafrey | 1.83 m | kg |  |
| 1.0 ĮŽ | 6 | GEO Gruzija | Grdzelidze, Levani | 1.85 m | kg |  |
| 2.0 AG | 7 | USA Jungtinės Amerikos Valstijos | Story, Malik | 1.96 m | kg |  |
| 6.0 C | 9 | GEO Gruzija | Londaridze, Ilia | 2.05 m | kg |  |
| 4.5 SP | 10 | GEO Gruzija | Machaladze, Zurab | 1.98 m | kg |  |
| 6.0 C | 11 | USA Jungtinės Amerikos Valstijos | Turpin, Kiel | 2.13 m | kg |  |
| 2.0 AG | 12 | GEO Gruzija | Patsatsia, Levan | 1.98 m | kg |  |
| 6.0 C | 15 | GEO Gruzija | Revazashvili, Giorgi | 2.08 m | kg |  |
| 4.5 SP | 16 | SER Serbija | Gaćeša, Nikola | 2.06 m | kg |  |
| 4.5 SP | 17 | GEO Gruzija | Berisvhili, Mikheil | 2.03 m | kg |  |
| 1.0 ĮŽ | 21 | GEO Gruzija | Gogodze, Nodar | 1.92 m | kg |  |

 | Vyr. treneris
Šiaurės Makedonija Muhamed Tači

---

```
Atnaujinta: 2023-05-10 
```
 |

Išnašos
-------

1. ↑

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
| Korjentė |
| --- |
| Eskinos miestas prie Korjentės žiočių Eskinos miestas prie Korjentės žiočių |
| **Ilgis** | 400 km |
| **Vidutinis debitas** | 332,5 m³/s |
| **Ištakos** | Iberos pelkynai |
| **Žiotys** | Parana |
| **Šalys** | Argentinos vėliava Argentina |

**Korjentė** (isp. *Río Corriente*) arba ***Aruhari*** (isp. *Aruharý*, gvar. *Aruhary*) – upė šiaurės rytų Argentinoje, Korjenteso provincijoje; Paranos kairysis intakas. Prasideda Iberos pelkynų pietinėje dalyje, Itati ežere. Teka į pietvakarius labai pelkėtu slėniu. Įteka į Paraną ties Eskina, sudaro platų protakų labirintą.

Didžiausi intakai – Viljanuevos upelis, Marija Grandės upelis (kairieji).

Upė smarkiai ištvinsta. Korjentės slėnis – svarbi žuvų, vandens paukščių buveinė. Pagrindinė gyvenvietė prie upės – Čavarija.

Upės pavadinimas ispanų ir gvaranių kalbomis reiškia „srovė, srautas".

Šaltiniai
---------

1. ↑  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.
2. ↑  RÍOS DE CORRIENTES. CAUDALES. *Instituto Corrientino del Agua y del Ambiente*
3. ↑  Mapa de la Provincia de Corrientes, Argentina, Instituto Geográfico Nacional de la República Argentina