recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Stanislovas Didžiulis** |
| --- |
| Gimė | 1850 m. lapkričio 20 d.Griežionėlėse, Anykščių raj. |
| Mirė | 1927 m. gegužės 19 d. (76 metai)ten pat |
|  |
| Veikla | knygnešys, bibliotekininkas, Lietuvos politinis veikėjas |

Stanislovo Didžiulo kapas Padvarninkuose.
**Stanislovas Didžiulis** (1850 m. lapkričio 20 d. Griežionėlėse, Anykščių raj. – 1927 m. gegužės 19 d. ten pat) – knygnešys, bibliotekininkas, Lietuvos politinis veikėjas.

Rašytojos Liudvikos Didžiulienės (*Žmonos*) vyras, dukterų, rašytojos Vandos Albrechtienės (1881–1941 m.), Aldonos Kazanavičienės (1889–1970 m.), Onos Sketerienės (1878–1960 m.), sūnų Algirdo Severino (1888–1916 m. žuvo fronte Rumunijoje), Antano (1883–1960 m.) ir Vytauto (1881–1956 m.) Didžiulių tėvas.

Biografija
----------

Iki 1863 m. mokėsi Panevėžio gimnazijoje, vėliau – privačiai pas Andrioniškio kunigą A. Viskantą. Jo įkvėptas pradėjo kaupti biblioteką. Knygas pirko viešėdamas didesniuose miestuose, parsisiųsdavo iš Vilniaus, Varšuvos ir kitų knygynų. Knygas dailiai įrišdavo, antspauduodavo bibliotekos spaudu, įrašydavo katalogo kortelėje. Seniausia bibliotekos knyga buvo Konstantino Sirvydo „Punkty kazan do…", išleista 1625 m. Vilniuje. Be to, joje buvo brolių Juškų dainų rinkiniai, net 18 knygelių vyskupo Motiejaus Valančiaus raštų.

S. Didžiulis buvo vienas pirmųjų nelegalios literatūros platintojų, rinko tautosaką, rašė periodikoje. 1895 m. organizavo 9 valsčių prašymą carui, kad būtų leista lietuviška spauda. Dalyvavo 1905–1907 m. įvykiuose, 1905 m. gruodžio 4 d. – Didžiojo Vilniaus Seimo dalyvis.

1906 m. vasario 14 d. su sūnumis suimtas, kalintas, paleistas už užstatą, bet netrukus vėl suimtas, 1907 m. nuteistas kalėti iki gyvos galvos ir ištremtas į Kanską Sibire.

1917–1924 m. su šeima gyveno Jaltoje, 1924 m. paralyžuotas grįžo į gimtinę.

Biblioteka
----------

Daugiau kaip 400 knygų buvo lietuvių kalba, beveik 300 – lenkiškų, 30 rusiškų, 17 vokiškų, 3 prancūziškos ir 3 lotyniškos. Šiuo metu bibliotekos spaudiniai saugomi Vilniaus universiteto bibliotekoje – 230, Kauno technologijos universiteto bibliotekoje – 88, Lietuvos mokslų akademijos bibliotekoje – 59, Kauno apskrities bibliotekoje – 18 bei A. Baranausko ir A. Žukausko-Vienuolio memorialiniame muziejuje – 62.

Nuorodos
--------

* Nijolė Lietuvininkaitė „Stanislovo Didžiulio asmeninė biblioteka", Kaunas, 2005 m.
| Zbučino valsčiuslenk. *Gmina Zbuczyn* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
| **Valstybė** | Lenkijos vėliava Lenkija |
| **Vaivadija** | {{{alias}}} Mazovijos vaivadija |
| **Apskritis** | Sedlcių apskritis |
| **Administracinis centras** | Zbučinas |
|  |
| **Gyventojų** (2007) | 10 145 |
| **Plotas** | 210,75 km² |
| **Tankumas** (2007) | 48 žm./km² |
|  |
| **Teritorijos kodas** | 1426132 |
| **Pašto kodas** | PL 08-106 |
| **Tel. kodas** | 25 |
|  |
| **Tinklalapis** | www.zbuczyn.pl/ |

**Zbučino valsčius** (lenk. *Gmina Zbuczyn*) – kaimietiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Sedlcių apskrityje. Centras – Zbučinas. Ribojasi su Lukuvo, Palenkės Mendzyžeco, Mordų, Olšankos, Sedlcų, Tžebešuvo ir Višnevo valsčiais.

Paviršiaus struktūra
--------------------

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 210,75 km², iš kurių:

* ariama žemė: 79 %
* miškai: 14 %
* vandens telkiniai ir pastatai: 7 %

Valsčius sudaro 13,15 % apskrities teritorijos.

Gyventojai
----------

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2006 metais surinktus duomenis:

| Aprašymas | Bendrai | Moterys | Vyrai |
| --- | --- | --- | --- |
| Gyventojai | **10013** | 100 % | 5032 | 50,25 % | 4998 | 49,75 % |
| Gyventojų tankumas(Gyv./km²) | 47,45 | 23,80 | 23,65 |

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Borki Kosai, Borki Virkai, Bzuvas, Choja, Chromna, Celemencas, Čurilai, Dzevulė, Grochuvka, Grodziskas, Izdebki Blažejė, Izdebki Košmidrai, Izdebki Kosnai, Izdebki Vonsai, Janušuvka, Jasionka, Karčė, Kžesk Krulova Niva, Kžesk Majontekas, Kvasai, Lenčnovola, Lipinai, Lucinuvas, Lugi Velkiai, Lugi Rentkai, Macejovicė, Modževas, Olendai, Pogonuvas, Ruvcė, Žonževas, Smolanka, Sobičė, Stari Kžeskas, Šverčė, Tarčė, Tchuževas, Tchužev Plevkai, Tenčkai, Vesulka, Vulka Kamena, Zavadai, Zbučinas, Zdanai.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑   Archyvuota kopija 2012-02-11 iš Wayback Machine projekto.


|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RSedlcių apskrities valsčiai |
| --- |
|  |
| 
Domanicės valsčius • Korčevo valsčius • Kotuno valsčius • Mokobodų valsčius • Mordų valsčius • Paprotnios valsčius • Pžesmikų valsčius • Sedlcių valsčius • Skužeco valsčius • Suchožebrų valsčius • Višnevo valsčius • Vodinių valsčius • Zbučino valsčius  |  |

 |
| **Stanislovas Buškevičius** |
| --- |
| Gimė | 1958 m. rugsėjo 14 d. (64 metai)Lietuva Kaunas, Lietuva |
| Sutuoktinis (-ė) | Jūratė |
| Vaikai | Stasys Buškevičius, Milda, Agnė |
| Religija | katalikas |
|  |
| Pareigos | Partijos „Jaunoji Lietuva" lyderis |
| Partija | „Jaunoji Lietuva" |

**Stanislovas Buškevičius** (g. 1958 m. rugsėjo 14 d. Kaune) – Lietuvos politikas, „Jaunosios Lietuvos" narys (nuo 1988 m.), šios sąjungos pirmininkas.

Biografija
----------

Dar būdamas paauglys, 1972 m. gegužės mėnesį dalyvavo demonstracijose, vykusiose po Romo Kalantos susideginimo. Vėliau draugams ir pažįstamiems platino antisovietinę literatūrą.

1977 m. baigė Kauno politechnikumą, 1985 m. – Vilniaus universitetą, įgijo ekonomisto specialybę. 1979–1987 m. Kauno įmonėse dirbo darbininku, meistru, prekių žinovu, vyresniuoju inžinieriumi, sociologu. 1988–1990 m. Kauno medicinos institute (dab. Kauno medicinos universitetas) dėstė Vakarų politinės ekonomijos kursą. KGB inspiravus, iš šio instituto pašalintas už politinę veiklą.

1988 m. lapkričio mėnesį pasirašė „Jaunosios Lietuvos" manifestą, kuriuo reikalavo nepriklausomos ir demokratinės Lietuvos valstybės atkūrimo. 1989–1990 m. organizavo tarnybos okupacinėje kariuomenėje boikotą – masinį sovietinių karinių bilietų ir prirašymo liudijimų grąžinimą į Maskvą. 1990 m. organizavo komunistinių skulptūrų Kaune – paminklų Vincui Mickevičiui-Kapsukui, Feliksui Dzeržinskiui, keturiems komunarams – nugriovimą.

Vienas iš kryžiaus 1941 m. Birželio sukilimo prieš sovietų okupantus dalyviams atminti pastatymo Kauno miesto kapinėse organizatorių. Parašų rinkimo, kad būtų atkurtas teisėto Lietuvos Respublikos pilietybės įstatymo, priimto 1939 m. galiojimas, organizatorius.

1992 m. Prancūzijos žmogaus teisių asociacijos kvietimu gilino tarptautinio bendradarbiavimo žinias Paryžiuje. 1993–1996 m. dirbo valstybės konsultantu jaunimo klausimais.

1996–2004 m. Seimo narys. Seime dirbo Nacionalinio saugumo (vėliau – Nacionalinio saugumo ir gynybos) komitete, įregistravo per 20 įvairių įstatymų, nutarimų projektų ir pasiūlymų.

1995–1997 m. ir 2007–2015 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narys,  Kauno miesto savivaldybės mero pavaduotojas.

Žmona Jūratė. Turi tris vaikus – sūnų Stasį, dukras Mildą ir Agnę.

Garsėja prieš seksualines mažumas nukreiptais pasisakymais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-09-07 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai – Partija „Jaunoji Lietuva" – Iškelti kandidatai Archyvuota kopija 2011-12-27 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑

Nuorodos
--------

* Oficiali Stanislovo Buškevičiaus svetainė Archyvuota kopija 2016-04-14 iš Wayback Machine projekto.
* Anketa Archyvuota kopija 2007-03-09 iš Wayback Machine projekto.
* Apie S. Buškevičių
* Partijos Jaunoji Lietuva pirmininkas Archyvuota kopija 2007-03-11 iš Wayback Machine projekto.
**Šakoriai** (angl. *shakori, shaccoree*) – išnykusi Šiaurės Amerikos indėnų gentis, priskiriama Pietryčių miškų indėnams. Manoma, kad jie buvo sijai, artimi enams ir *sissipahaw*. 

Rašytiniuose šaltiniuose juos pirmą kartą paminėjo *Yardley* 1654 m. aprašęs vedlio tuskaroro pasakojimą apie *Cacores* gentį, kuri, būdama mažesnė, gebėdavo įsiveržti į tuskarorų žemes. Šakorių kaimai buvo apie dabartinį Hilsborą (Š. Karolina), *Eno* ir *Shocco* upių pakrantėse.

Kultūra
-------

Apie šakorius mažai kas žinoma, bet turimos žinios rodo, kad nuo aplinkinių genčių jie skyrėsi keliais pastebimais bruožais:

* Vigvamai paprastai būdavo daromi perpinant medelius ir šakas, o po to padengiant dumblu ar moliu. Kitos gentys vigvamus dengdavo žieve. Tuo šakorių būstai buvo panašūs į kvapavų (*Quapaw*) iš Arkanzaso būstus.
* Kaimų centruose vyrai žaisdavo specifinį žaidimą, galbūt panašų į *chunkey*, kurį būdingas piečiau ir vakaruose gyvenusioms gentims.

Kalba
-----

Šakoriai buvo susiję su kitomis sijų gentimis (*sissipahaw*) ir enais, manoma, kad jie visi kalbėjo ta pačia sijų kalba. Diskutuojama, ar šakoriai, enai ir *sissipahaw* buvo trys skirtingos gentys ar vienos genties dalys (angl. *bands*). Vėliau šios trys grupės, net jei ir buvo trys atskiros, susiliejo su kitomis gentimis. Po susiliejimo su kitomis gentimis dialektas išliko bent iki 1743 m. kada enai dar atsispyrė asimiliacijai į kataubų gentį.

Istorija
--------

Genties kilmė nėra aiški. Manoma, kad šakoriai, kaip ir daug kitų regiono genčių, susivienijo prieš anglų kolonistus Jamasių kare (*Yamasee War*; 1715–1717 m.). Šakorių palikuonys gali būti aptikti kataubų ir saponių gentyse. Šakorių genties šiais laikais jau nėra.

Nuorodos
--------

1. ↑  Hodge, F. W. (1910). The Handbook of American Indians North of Mexico. Washington, D.C.: Government Printing Office.
2. ↑  Mooney, J. (1894). The Siouan Tribes of the East. Washington, D.C.: Government Printing Office.
Avizo ordino kryžius
**Avizo ordinas** (port. *Orden militas de Sao. Bento d'Aviz*) arba **Evoros ordinas**, **Šv. Benedikto ordinas**, **Portugalijos riterių brolija** – 1136 m. Portugalijoje kovai su musulmonais maurais įsteigtas katalikų karinis ordinas.

Istorija
--------

Įkurtas 1136 m. Evoroje. Portugalijos karalius Alfonsas I ordinui atidavė Aviso miestą ir sritį. 1204 m. ordino statutą patvirtino popiežius Inocentas III. 1213–1385 m. ordino vyriausias vadovas buvo Kalatravos ordino didysis magistras, o nuo 1385 m. turėjo savo atskirą magistrą. Avisų ordino didysis magistras Jonas I Gerasis buvo 1385–1580 m. Portugaliją valdžiusios Avisų dinastijos pradininkas.

1250 m. ordinas padėjo kastiliečiams užimti Seviliją. Nuo 1541 m. ordino didžiojo magistro vardas tapo vienu Portugalijos karaliaus titulų. Nuo 1541 m. turėjo 21 riterį. 1789 m. karalienės Marijos paverstas pasaulietiniu kariniu ordinu, kuriam priklausė karininkai, ištarnavę ne mažiau kaip 20 metų. 1835 m. Avizo ordinas panaikintas, kai daugumos ordinų turtas Portugalijoje buvo nacionalizuotas, o patys ordinai paleisti.

Tradicinis ordino simbolis yra žalias kryžius su lelijos formos galais. Brolijos skiriamasis ženklas, vadinamasis Avisų ordinas, 1789–1910 m. buvo Portugalijos, o 1823–1890 m. ir Brazilijos karinio jūrų laivyno 5 laipsnių apdovanojimas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuviškoji enciklopedija. Kaunas:1934. P.462.
2. ↑  *Avizo ordinas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 349 psl.
| **Russula heterophylla** |
| --- |
| Šakotalakštė ūmėdė (*Russula heterophylla*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Ūmėdiečiai  *( Russulales)* |
| Šeima: | Ūmėdiniai  *( Russulaceae)* |
| Gentis: | Ūmėdė  *( Russula)* |
| Rūšis: | Šakotalakštė ūmėdė  *( Russula heterophylla)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Šakotalakštė ūmėdė** arba *tankialakštė ūmėdė* (*Russula heterophylla*) – ūmėdžių (*Russula*) genties grybų rūšis.

Vaisiakūniai vidutinio didumo, kartais dideli. Kepurėlė 5-8 (11) cm skersmens, jauna gaubta, pusiau apvali, senų netaisyklingai paplokščia, įdubusi, pilkai žalia, melsvai žalsva, rudai žalia, centrinė dalis tamsesnė, kieta, plaušuota, mėsinga.
Lakšteliai gelsvi, tankūs, labai šakoti, platūs, priaugtiniai, pakraščiai dažniausiai rusvomis dėmėmis. Kotas 3-8 cm ilgio, 1-3 cm storio, baltas, kartais su rudomis dėmėmis, į pagrindą smailėjantis. Trama balta, koto viduje kamštiška, malonaus kvapo ir skonio.

Auga liepos–rugsėjo mėnesiais lapuočių ir spygliočių miškuose. Geras valgomas grybas. Lietuvoje nedažna.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vincentas Urbonas. *Grybai*. Vilnius: Mokslas, 1986. p. 91.



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Šakotalakštė ūmėdė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Šaknis** – kertinė, neskaidoma žodžio dalis, formalus ir semantinis žodžio branduolys be afiksų. Šaknis yra bendra visiems giminiškiems žodžiams, pridedant priesagas, galūnes, priešdėlius, intarpus gali tapti bet kuria reikšmine kalbos dalimi. Kiekvienas reikšminis žodis turi bent vieną šaknį (sudurtiniai – dvi ir daugiau). Kiekviena kalba turi praktiškai neribotą šaknų skaičių, o kitų žodžio dalių imtis yra baigtinė.

Lietuvių kalboje (kaip ir indoeuropiečių kalbose apskritai) būdingi vienskiemenės šaknies žodžiai (pvz. **ei**-, ***ei**-ti*, ***ei**-klus*, ***ėj**-imas;* plg. skr. **i**-, ***e**-ti*, ***i**-hi*). Kartais pasitaiko žodžių, kuriuos sudaro tik šaknis (be afiksų): *gal, tik, daug*. Būna ir dviskiemenių šaknų.

Yra dvejopas šaknų išskyrimo būdas: pagal etimologiją ir sinchroniniu būdu. Pvz. sinchroniškai žodžio ***dien**-a* šaknis yra *dien-*, bet etimologiškai iš tiesų šaknis yra *die-* (su formantu -n-) ir bendra su žodžius ***Die**-vas*, ***dei**-vė* sudarančiomis šaknimis, kurios kilusios iš ide. *\*dei̯-* ‘šviesti, būti šviesiam’.

Taip pat reikia atkreipti dėmesį, kad indoeuropiečių kalbose šaknims galioja trijų laipsnių  balsiokaitos taisyklė – šaknies balsis gali būti trejopo ilgumo: normaliojo, pailgintojo ir silpnojo (arba nykstamojo), pvz. *g**er**ti* (normalusis) – *g**ėr**ė* (pailgintasis), ***e**sti* (normalusis) – sen. liet. *sąs* 'esąs' (nykstamasis), *k**er**pa* (normalusis) – *k**ir**po* (silpnasis).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Šaknis (kalbotyra)*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 150
2. ↑
Skydo žvaigždynas
**Skydas** (lot. *Scutum*, *Sct*) – 84-as pagal dydį šiaurinio pusrutulio žvaigždynas. 1684 m. žvaigždyną taip pavadino lenkų astronomas Johannes Hevelius, šiuo būdu įamžindamas lenkų karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Jono III Sobieskio pergalę prieš turkų armiją Vienos mūšyje. Iki sutrumpinant pavadinimą, žvaigždyno vardas buvo *Scutum Sobiescianum*.  Lietuvių astronomai panašiu stiliumi pavadino *Taurus Poniatowski* žvaigždyną.

RSGC1, Spitzer teleskopo nuotrauka. Foninė (didesnė) nuotrauka parodo spiečiaus apylinkes.
Žvaigždyne yra didžiausias žinomas mūsų galaktikos raudonųjų supermilžinių padrikasis spiečius, RSGC1. Spiečiuje aptinkamos 26 supermilžinės. Jo masė siekia 40 000 {\displaystyle M\_{\odot }}, tai masyviausias spiečius visame Paukščių Take.

Netoli yra kitas panašus, bet mažesnis spiečius, Stephenson 2 (10 supermilžinių, kitur rašoma, jog 25). Jam priklauso didžiausia žinoma (2020 m. duomenimis) žvaigždė, Stephenson 2-18. Būdama 2158 kartus didesnio skersmens už Saulę, ji net 440 000 kartų šviesesnė. Padėjus Saulės vietoje, *Stephenson 2-18* fotosfera siektų Saturno orbitą.

Kiti žinomesni žvaigždyno objektai yra Mesjė 11 ir Mesjė 26.

Plika akimi galima įžiūrėti tik keliolika žvaigždučių. Lietuvoje žvaigždynas geriausiai matomas liepos – rugpjūčio mėnesiais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Star Tales ― Scutum by Ian Ridpath
2. 1 2  Davies, B.; Figer, D. F.; Kudritzki, R. P.; MacKenty, J.; Najarro, F.; Herrero, A. (2007). „A Massive Cluster of Red Supergiants at the Base of the Scutum‐Crux Arm". *The Astrophysical Journal* **671** (1): 781–801. Bibcode:2007ApJ...671..781D. arXiv:0708.0821. doi:10.1086/522224.  Nežinomas parametras `|s2cid=` ignored (pagalba)
3. 1 2  Stephenson 2-18: The Largest Star in the Universe - Cosmoknowledge Archyvuota kopija 2020-08-10 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 66°0′ p. pl. 100°0′ r. ilg.﻿ / ﻿66.000°š. pl. 100.000°r. ilg.﻿ / 66.000; 100.000

Antarktidos šelfiniai ledynai. Šakltono šelfinis ledynas pažymėtas oranžine spalva (dešinėje)
**Šakltono šelfinis ledynas** (arba *Šekltono šelfinis ledynas*, angl. *Shackleton Ice Shelf*) – šelfinis ledynas Rytų Antarktidos pakrantėje, prie Mausono jūros, ties Karalienės Marijos Žemės ir Vilkso Žemės (Nokso Kranto) sandūra. Tęsiasi iš vakarų į rytus 440 km, iš pietų į šiaurę 170 km. Vidutinis aukštis 15–35 m, ledo stotis 180–200 m. Plotas 31 000 km². Iš žemyno slenkantis Denmano ledynas dalija Šakltono šelfinį ledyną į 2 dalis. Ledyno viduje yra kelios salos (Bangerio oazėje yra su vandenynu besijungiančių ežerų-lagūnų). Nuo šelfinio ledyno atitrūkstantys ledo luitai formuoja ledkalnius.

1840 m. ledyną atrado JAV keliautojas Čarlzas Vilksas, o 1911–1914 m. australų Daglaso Mausono ekspedicija pavadino britų keliautojo Ernesto Šakltono garbei.

1912 m. ant ledyno veikė laikina australų mokslinė Vakarų bazė, 1978 m. įkurta laikina TSRS stebėjimų bazė „Saliut".

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Shackletono šelfinis ledynas (Shackleton Ice Shelf, Šãkltono šèlfinis ledýnas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXI (Sam–Skl). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2012
2. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 494
| Vaiguva |
| --- |
|  Vaiguvos vidurupis |
| **Ilgis** | 5,5 km |
| **Baseino plotas** | 12,3 km² |
| **Ištakos** | Žalgiris |
| **Žiotys** | Nemunas |
| **Šalys** |  Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Vaiguva |

**Vaiguva** – upelis Lietuvoje, Šakių rajone; Nemuno kairysis intakas. Prasideda miške Žalgiryje 2 km nuo Kubilių kaimo. Pradžioje teka laukais šiaurėn, tada pasuka į vakarus, šiaurės vakarus ir sruvena giliu miškingu slėniu. Įteka Nemunan (jo senvagės šakon) 152,0 km nuo jo žiočių, Plokščiuose.

Intakai – Širvinta, Didžiupis (kairieji).

Vaiguvos upė-gatvė Plokščiuose
Aukštupio vaga ištiesinta. Prie Vaiguvos ir Didžiupio santakos stūkso Plokščių piliakalnis. Upelio žemupys Plokščiuose paverstas gatve, šalia eina pažintinis takas.

Prie Vaiguvos įsikūrę Jotyškiai II, Karkazai, Vaiguviškiai, Plokščiai.

Upėvardis *Vaiguvà* (*Váiguva*) siejamas su žodžiu *viglas* ('vikrus'), toliau – su Lenkijos upėvardžiais *Wajgeta, Wojgieta*, Rusijos *Вежетня*, dakų *\*Vaigeta* (< dak. \**vaigas* 'greitas, skubus'). Visi šie žodžiai kildinami iš ide. *\*ṷeig-* 'skubus, greitas'.

Šaltiniai
---------

1. ↑  B. Gailiušis, J. Jablonskis, M. Kovalenkovienė. *Lietuvos upės: Hidrografija ir nuotėkis*. Kaunas: Lietuvos energetikos institutas, 2001.
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 359
Koordinatės: 55°3′44.45″ š. pl. 23°28′33.78″ r. ilg.﻿ / ﻿55.0623472°š. pl. 23.4760500°r. ilg.﻿ / 55.0623472; 23.4760500


| Stanislavos dvaras |
| --- |
|  Dvaro tvenkinys |
| Vieta | Stanislava, Kauno rajonas |
| Įkurtas | XIX a. pirmos pusės - XX a. pirmos pusės |
| Rūmų stilius | Mūrinis |
| Parkas | Tvenkinys, pavieniai medžiai |
| Pastatų būklė | Kai kurių statinių liekanos |

**Stanislavos dvaras** – buvęs XIX a. pirmos pusės - XX a. pirmos pusės laikotarpio dvaras Stanislavos kaime, Vilkijos apylinkių sen. Kauno raj. Dvarvietė pasiekiama iš kelio  **141**  Kaunas–Jurbarkas–Šilutė–Klaipėda , pavažiavus 0,8 km šiaurės rytų kryptimi.

Palikimas
---------

Buvusio dvaro sodyba užėmė 1,3 ha plotą. Iš buvusių statinių išlikęs ūkvedžio namas, svirno griuvėsių liekanos, tvenkinys, pavieniai medžiai. Teritorijoje pastatyti ūkinės paskirties svetimkūniai pastatai.

Buvęs dvaro ūkvedžio namas

Šaltiniai
---------

1. ↑

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos dvarai
* Apie Stanislavos dvarą Lietuvos dvarų duomenų bazėje Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
| **Izaokas Donskis** |
| --- |
| Gimė | 1898 m.Kaunas |
| Mirė | 1938 m. gruodžio 30 d. (~40 metų)Paryžius |
|  |
| Veikla | Lietuvos filosofas |
|  |
| Išsilavinimas | filosofijos daktaras |
| Alma mater | Berlyno universitetas |

**Izaokas Donskis** (1898 m. Kaunas – 1938 m. gruodžio 20 d. Paryžius) – Lietuvos filosofas, filosofijos daktaras.

Biografija
----------

1919–1923 m. studijavo Sankt Peterburgo, Berlyno universitetuose. 1923 m. apgynė disertaciją „Individuali sąvoka ir Bendrinė sąvoka" („Der individualbegriff und der Allgemeinbegriff") Berlyno universitete, suteiktas filosofijos daktaro laipsnis. 1931–1933 m. Londono universitete studijavo tarptautinę teisę. Lietuvos žydų istorinės–etnografinės draugijos narys. Bendradarbiavo laikraštyje „Logos", „Židinyje".

Bibliografija
-------------

* Praėjusio laiko būties problema, 1929 m.
* Laiko pažinimo problema Šv. Augustino filosofijoje, 1931 m.
* Bergson’o Doros ir Religijos Filosofija, 1932 m.
* Materija ir organizmas naujosiose mokslo ir filosofijos srovėse, 1933 m.

Šaltiniai
---------

 .


1. ↑  *Izaokas Donskis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2021-12-01.
| **Stanislaw Rodowicz** |
| --- |
| Radavičiai |
| Rudnica |
| Rudnica |
|  |
| Gimė | 1883 m.Kijevas |
| Mirė | 1940 m. kovo 5 d. (~57 metai)Katynė |
| Tėvas | Teodoras Radavičius |
| Motina | Sanislava Rimkiewicz |
| Sutuoktinis (-ė) | Maria ze Świdzińskich |
| Vaikai | Stanisław, Kazimierz, Edmund, Władysław. |

**Stanislavas Rodovičius** (lenk. *Stanislaw Rodowicz*; g. 1883 m. Kijeve – 1940 m. kovo 5 d. Katynė) – Lenkijos kariuomenės papulkininkis, Katynės kankinys.

Biografija
----------

Gyvenimas Žemaitijoje jo tėvams – 1863 m. sukilėliui Teodorui ir Sanislavai Rimkiewicz Radavičiams (Rodowicz) – negarantavo sėkmingos karjeros galimybių.

1901 m. Stanislavas įstojo į Kijevo politechnikos institutą, buvo vienu iš jaunimo konspiracinių organizacijų Polonia ir Zet steigėjų. 1906 m. studijas baigė Vokietijoje, o 1908 m. – Kijeve. 1919 m. birželio 1 d. įstojo į Lenkijos kariuomenę, kurioje tuoj pat jam buvo suteiktas majoras laipsnis. 1929–1932 m. Lenkijos technikų draugijos pirmininkas. Iki Antrojo Pasaulinio Karo dirbo valstybės tarnautoju. 1939 m. gestapas jį norėjo suimti, tačiau pastarasis pateko ne į vokiečių, bet sovietų nelaisvę ir 1940 m. kovo 5 d. J. Stalino bei V. Molotovo įsakymu, sovietinės NKVD su tūkstančiais kitų Lenkijos karininkų buvo nužudytas Katynėje.

Apdovanojimai
-------------

2008 m. spalio 16 d. Lenkijos Respublikos liaudies gynybos ministro Bogdan Klich įsakymu Stanislaw Rodowicz buvo suteiktas Lenkijos kariuomenės papulkininkio laipsnis. Šį Bogdan Klich įsaką Lenkijos Respublikos ambasadorius Lietuvoje Janusz Skolimowski bei karinis atašė Marek Boski Vilniaus Šv. Rapolo bažnyčioje 2008 m. spalio 16 d. įteikė Radavičių giminės atstovui Žilvinui Radavičiui.

Šaltiniai
---------

* Sily zbrojne Rzeczypospolitej Polskiej. Minister obrony narodowej. Decyzją z dnia 5 pazdziernika 2007 r. mianowalem posmiertnie majora Stanislawa Rodowicza s. Teodora na stopien podpulkownika Wojska Polskiego. Warszawa, 16 pazdziernika 2008 r. Minister obrony narodowej Bogdan Klich.
* Wladyslaw Rodowicz liudijimas.
* Teresa Worobiej, Czeslawa Paczkowska. 90 lat- Wolnej i Niepodleglej./Tygodnik wilenszyzny (priedas „Rota"). 2008-11-13/19. p. 2.
* Žilvinas Radavičius. Vilniuje pagerbtos Katynės aukos./Voruta. 2008-11-22 Nr. 22 (664). p. 15.
| **Valentina Mazunina** |
| --- |
|  |
| Gimimo vardas | rus. *Валентина Александровна Мазунина* |
| Visas vardas | Valentina Mazunina |
| Gimė | 1988 m. balandžio 19 d. (35 metai)Vereščiaginas, Permės kraštas, RTFSR |
| Gyven. vieta | nežinoma |
| Tautybė | Rusė |
| Pilietybė |  Rusija |
|  |
| Sritis | Teatras, kinas, TV |
| Pareigos | Aktorė |

**Valentina Mazunina**, (g. 1988 m. balandžio 19 d. Permės srityje) – Rusijos aktorė.

Labiausiai žinoma dėl Nastiosos vaidmens seriale „Ivanko", „Realūs vaikinai", filmuose „Kartu!", „Kartu-2!" bei kituose projektuose.

Biografija
----------

Aktorės debiutas kine įvyko 2010 m. kai pradėjo filmuotis seriale „Realūs vaikinai". Žiūrovams patiko ši juosta žiūrovams, kurioje buvo parodyta paprastų Permės gyventojų kasdienybė. Netrukus ši grupė persikėlė į Maskvą.

Pagrindinį vaidmenį atliko komedijoje „Na, labas, Oksana Sokolova". 2018 m. filmuotoje juostoje ji atsitiktinai pateko į beprotiškų įvykių seką.

2020 m. filmavosi komedijoje „Realūs vaikinai prieš zombius", kur atliko epizodinį Valios vaidmenį.

|  |
| --- |
|  **Šią straipsnio dalį reikėtų išplėsti.** |

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑

Nuorodos
--------

* IMDB profilis
* kino-teatr.ru
* kinopoisk.ru
Koordinatės: 25°26′05″ š. pl. 141°16′51″ r. ilg.﻿ / ﻿25.43472°š. pl. 141.28083°r. ilg.﻿ / 25.43472; 141.28083

Šiaurės Ivo Džima
**Šiaurės Ivo Džima** (jap. 北硫黄島, oficialiai *Kita-Iōtō*, taip pat *Kita-Iwō-jima*[1], *Kita-Iōjima* 'Šiaurės sieros sala') – toliausiai į šiaurę nutolusi Vulkaninių salų, priklausančių Ogasavaros salynui, sala, esanti 80 km į šiaurę nuo Ivo Džimos. Ji nutolusi 1170 km į pietus nuo Tokijo ir 207 km pietų-pietryčių kryptimi nuo Čičidžimos.

Salos plotas siekia 5,57 km², kranto linijos ilgis – 8 km. Salą sudaro smarkiai erozijos paveiktas Sakagigaminės (榊ヶ峰) stratovulkanas, iškylantys į 792 m aukštį virš jūros lygio (pagal kitus šaltinius, 804 m). Yra dar viena viršukalnė – Šimidzugaminė (清水峰, 665 m). Sala priskiriama Ogasavaros savivaldybei, bet yra negyvenama.

Istorija
--------

Anksčiau saloje gyventa žmonių. Pirmieji gyventojai atsikėlė iš Idzu salų 1889 m. Jie įkūrė Išinomuros (rytuose)[2] ir Nišimuros (vakaruose) kaimus. Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui saloje gyveno 103 gyventojai. Karo metu jie buvo evakuoti.[3]

1940 m. tapo Ioto savivaldybės dalimi. 1968 m. tapo Ogasavaros kaimo dalimi, kai salos buvo grąžintos Japonijai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Teikoku’s Complete Atlas of Japan*, Teikoku-Shoin Co. Ltd. Tokyo, ISBN 4-8071-0004-1
2. ↑
3. ↑  Neal M. Bowers: "The Mariana, Volcano and Bonin Islands, "in Otis W. Freeman: *Geography of the Pacific*, 1951, p. 229
| **Stanislovas Algimantas Zybartas** |
| --- |
| Gimė | 1931 m. gegužės 1 d. (92 metai)Kapčiamiestis, Seinų apskritis |
| Sutuoktinis (-ė) | Aldona |
| Vaikai | Vaiva, Rytis |
|  |
| Veikla | pedagogas, politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 1959 m. SSKP, 1990 m. LDDP, 2001 m. LSDP |
|  |
| Alma mater | 1960 m. Vilniaus pedagoginis institutas |

**Stanislovas Algimantas Zybartas** (g. 1931 m. gegužės 1 d. Kapčiamiestyje) – Lietuvos ir Vilniaus miesto politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1955–1961 m. mokytojas, Žemaičių Naumiesčio vidurinės mokyklos direktorius. 1960 m. baigė Vilniaus pedagoginio instituto neakivaizdinį skyrių (matematikos specialybę).

1961–1976 m. dirbo LSSR Švietimo ministerijoje, 1976–1981 m. Pedagogikos institute. 1980 m. pedagogikos mokslų kandidatas, Vilniaus universitete apgynė disertaciją „Tarybų Lietuvos kaimo dieninės bendrojo lavinimo mokyklos raida (1945–1975 m.)".

Nuo 1981 m. dirbo Mokytojų tobulinimosi institute, nuo 1983 m. pedagogikos katedros vedėjas, 1987 m. docentas. Parašė (vienas ir su kitais) darbinio mokymo vadovėlių, 2 pedagogines monografijas, mokomųjų priemonių.

Nuo 1959 m. SSKP, 1990 m. LDDP, 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Vilniaus skyriaus narys. 1995–1997 m. (LDDP sąraše) Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys.

Žmona Aldona, vaikai Vaiva, Rytis.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Apolonija Paurienė. *Stanislovas Algimantas Zybartas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. - 619
3. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Antrinis ūkio sektorius** (trijų ūkio sektorių medelyje) – ūkio sektorius apimantis veiklą, kurios rezultatas yra užbaigtas, naudojimui tinkamas produktas; jam priskiriama apdirbamoji pramonė ir statyba.

Vakarų Europoje antrinis ūkio sektorius vyravo XIX a. pirmoje pusėje. Priežastys sąlygojančios antrinio ūkio sektoriaus atsiradimą buvo žemės ūkyje ir gavybos pramonėje naudojamos technikos tobulėjimas ir gamybos našumo augimas. Paaugus žmonių pragyvenimo lygiui, padidėjo pagamintų prekių rinka, atsilaisvino daug laisvos darbo jėgos. Galima pateikti tokį pavyzdį: jei anksčiau valstietis galėjo pamaitinti save ir dar kelis žmones, tai augant derlingumui ir tobulėjant žemės apdirbimo įrankiams galėjo pamaitinti didesnę žmonių grupę, kuri jau buvo atsilaisvinusi nuo darbo žemės ūkyje ir gamino gatavą produkciją pardavimui, tarp jų ir žemės ūkio įrankius.
Augant antriniam gamybos sektoriui kartais visai prapuola pirminis gamybos sektorius, bet dabartiniais laikais jį palaiko valstybės ir siekia, kad bent dalį, jei galima žaliavų ir žemės ūkio produkciją valstybė aprūpintų pati save.

Valstybės, kuriose dominuoja antrinis gamybos sektorius vadinamos industrinėmis valstybėmis.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Pirminis ūkio sektorius
* Trečiasis ūkio sektorius
**Izidorius Kisinas** (1904 m. liepos 30 d. Panevėžys – 1958 m. liepos 28 d. Palanga, palaidotas Vilniuje) – Lietuvos bibliotekininkas, bibliografas.

Biografija
----------

1924 m. baigęs Ukmergės gimnaziją dėstė lietuvių kalbą Jurbarko, Ukmergės ir Vilkaviškio žydų gimnazijose. 1935–1944 m. Vytauto Didžiojo universiteto ir Vilniaus universiteto bibliotekų bibliografas. 1940 m. baigė istoriją Vilniaus universiteto Humanitarinių mokslų fakultete, 1954 m. – Leningrado N. Krupskajos bibliotekinį institutą.

1944 m. išvežtas į Vokietiją priverčiamiesiems darbams. 1946–1951 m. Lietuvos TSR knygų rūmų direktoriaus pavaduotojas. 1949–1954 m. Vilniaus universiteto, 1949–1958 m. Kultūros švietimo technikumo dėstytojas.

Mokslinė veikla
---------------

Nuo 1926 m. dirbo bibliografijos darbą. Sudarė lietuvių literatūros antologiją hebrajų kalba (1932 m.), Antano Smetonos bibliografiją ir biobibliografiją, 1874–1934 m. (1935 m.), lietuvių kultūros veikėjų E. Volterio, Mykolo ir Vaclovo Biržiškų, M. K. Čiurlionio, Lietuvos ir užsienio lietuvių 1935 periodikos rodykles („Bibliografijos žiniose" ir atskirai). 1936–1939 m. siuntė medžiagą Paryžiuje leidžiamam žurnalui „Bibliographie pédagogique internationale", parengė Lietuvos žemės ūkio bibliografinį veikalą (apie 25 000 įrašų, rankraštis), Lietuviškų knygų sisteminį katalogą (1938 m.). Išvertė ir papildė L. Tropovskio „Dešimtainę klasifikaciją" (1947 m.), Bendrines spaudinių aprašo taisykles masinių bibliotekų katalogams ir bibliografinėms rodyklėms (1955 m.). Turėjo 10 000 tomų asmeninę biblioteką ir 2000 ekslibrisų kolekciją, kurią jam mirus žmona V. Kisinienė perdavė Vilniaus universiteto bibliotekai.

Bibliografija
-------------

* Bibliotekinė ir bibliografinė terminologija, 1956 m.

Literatūra
----------

* Ž. Zaveckienė. Vaclovo Biržiškos bendražygis Izidorius Kisinas, Knygotyra, 1997 m. t. 33.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Izidorius Kisinas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 177 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 *Šis straipsnis apie Japonijos archipelagui priklausančią salą. Apie nykstančią Riūkiū kalbą skaitykite straipsnyje Jonagunio kalba.*
Jonagunis
Jonagunio vieta
**Jonagunis** (jap. 与那国島 **Yonaguni-jima**), taip pat vadinamas **Dunanu** (ドゥナン) arba **Dunan-čima** (ドゥナンチマ) jonaguni kalboje – labiausiai į vakarus nutolusi Japonijos sala.

Vietinė kalba, kuri nesuprantama japonams ir kitų Riūkiū kalbų atstovams, vis dar vartojama kelių vyresniųjų žmonių. Vietinis pavadinimas Dunanas yra giminingas japoniškai pradžiai *Jona*- japoniškame pavadinime.

Geografija
----------

Jonagunis yra 108 km į rytus nuo Taivano, Riūkiū salyno, kuris yra tarp Rytų Kinijos jūros ir Ramiojo vandenyno, pabaigoje.

Salos plotas 28,88 km² ir yra 1700 gyventojų, vidutinė metinė temperatūra yra 23,9 °C ir iškrenta 3000 mm. Visa sala priklauso Jonagunio miestui, saloje yra trys miesteliai Sonai, Kubura ir Higava. Riūkiū karalystė salą užėmė 1610 m.

Saloje esantis Irazakio kyšulys yra labiausiai į vakarus nutolęs Japonijos taškas. Sakoma, kad giedrą dieną iš čia matomas Taivanas.

Istorija
--------

Japonijos labiausiai į vakarus nutolusio taško ženklas Irazakio kyšulyje
Iki paskutinio ledynmečio Jonagunis buvo žemyno dalimi.

XII a. sala buvo prijungta prie Riūkiū karalystės. XVII a. Jonagunis tapo Sacumos žemės dalimi. 1879 m. sala formaliai tapo Japonijos dalimi.

Iki XX a. pradžios Jonagunis buvo Jaejama kaimo, kuris apėmė Jaejama salas, dalimi. 1948 m. sala tapo atskiru kaimu. 1945–1972 m. salą užėmė JAV, o grąžinus Japonijai ji tapo Okinavos prefektūros dalimi.

1998 m. gegužės 4 d. dalį salos sugriovė povandeninis žemės drebėjimas.

Vietinės įžymybės
-----------------

Jonagunis žinomas dėl hanazakės 120 stiprumo iš ryžių pagaminto distiliuoto spirito (avamoris), kuris gaminamas tik šioje saloje.

Iš Jonagunio kilusi ypatinga arklių veislė, pavadinta pagal salos pavadinimą.

Jonagunį mėgsta narai, nes žiemą aplink salą renkasi kūjarykliai.

Po 1980 m. narai aptiko įdomią uolų sankaupą prie pietinio salos taško. Vadinamasis Jonagunio monumentas turi į laiptus panašias terasas su aštriais kampais, tad kai kurie mokslininkai mano, kad uolos yra dirbtinės kilmės (arba iš dalies apdorotos) prieš tūkstančius metų.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Okinavos sala
* Sakišima salos
* Riūkiū karalystė
| ***Izabelė, velnio hercogienė*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Isabella, duchessa dei diavoli |
| Kilmės šalis |  Italija Vokietija |
| Režisierius | Bruno Corbucci |
| Scenaristas (-ai) | Mario AmendolaGiorgio CavedonElisabeth Forster |
| Metai | 1969 |
| Žanras | nuotykių |
| Trukmė | 79 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Izabelė, velnio hercogienė** (it.  *Isabella, duchessa dei diavoli*) – 1969 m. režisieriaus Bruno Corbucci sukurtas nuotykių filmas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Brigitte Skay – Izabelė de Frisak
* Mimmo Palmara – baronas Erikas fon Nuteris
* Fred Williams – vikontas Gilbertas de Vilakontas
* Elina De Witt – Nadia
* Salvatore Borghese – Diego

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Barono de Frisako šeima buvo išžudyta, siekiant užvaldyti jo valdas bei turtus. Išgyventi pavyko tik jo dukrai Izabelei, kurią užaugino čigonai. Praėjus 20 metų mergina, išmokusi puikiai valdyti ginklą, grįžta, kad atkeršytų tėvų žudikams...
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Antrinė rinka** – finansų rinka, kurioje prekiaujama anksčiau viešai išplatintais vertybiniais popieriais ir finansinėmis priemonėmis - akcijomis, obligacijomis, opcionais ir ateities sandoriais. Antrinės rinkos sąvoka minima tais atvejais, kai norima apibūdinti naudotų prekių, turto ar alternatyvaus produktų panaudojimo rinkas, kurioje klientų atromos taškas yra antrinė rinka. Pavyzdžiui, javai buvo tradiciškai naudojami maisto bei pašarų gamyboje, bet antrinė javų rinka išsiplėtojo į etanolio gamybą. Antrinės rinkos sąvoka taip pat apibūdina hipotekos sandorius, kuriuos parduoda bankai instituciniams investuotojams, tokiems kaip Fannie Mae ir Freddie Mac.

Pirminio viešo pasiūlymo metu vertybiniai popieriai bei finansinės priemonės išplatinami pirminėje rinkoje. Investuotojai įsigyja šiuos vertybinius popierius tiesiogiai iš emitento - įmonės pasiūliusios akcijas. ar vyriausybės išleidusios iždo obligacijas. Po pirminio viešo pasiūlymo investuotojai gali įsigyti šiuos vertybinius popierius iš kitų investuotojų antrinėje rinkoje.

Čia veikia finansiniai tarpininkai - brokeriai (finansų makleriai) ir dileriai, nusistovi kotiruojama kaina ir užtikrinamas vertybinių popierių likvidumas. Ši rinka suformuoja vertybinių popierių kainą, kuria gali būti išplatinti to paties emitento vertybiniai popieriai pirminėje rinkoje. Jei nesutampa pirkėjo ir pardavėjo norai, vertybiniai popieriai nekotiruojami. Lietuvoje antrinė rinka yra NASDAQ OMX grupei priklausanti Vilniaus vertybinių popierių birža (VVPB).

Taip pat skaitykite
-------------------

* Pirminė rinka
* Tretinė rinka
* Ketvirtinė rinka
*Kitos reikšmės – Sąrašas:Šv. Jono Krikštytojo bažnyčios.*
Koordinatės: 55°42′09″š. pl. 22°45′01″r. ilg.﻿ / ﻿55.7025°š. pl. 22.7504°r. ilg.﻿ / 55.7025; 22.7504

|  Vaiguvos šv. Jono Krikštytojo bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Šiaulių |
| **Dekanatas** | Kelmės |
| **Savivaldybė** | Kelmės rajonas |
| **Gyvenvietė** | Vaiguva |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1877 m. |

**Vaiguvos šv. Jono Krikštytojo bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Vaiguvoje, prie kelio  **158**  Kelmė–Užventis . Liaudies architektūros formų, architektūros paminklas. Kelmės dekanato bažnyčia.

Parapijoje stovi Pijaus Stulginskio koplyčia, kapinių koplyčia.

Istorija
--------

1531 m. minima Kražių altarija Vaiguvoje, 1599 m. – Vaiguvos altarista. 1719 m. pastatyta bažnyčia. 1776 m. įkurta parapija.

1803–1804 m. pastatyta nauja, dvibokštė šv. Jono Krikštytojo titulo bažnyčia su varpine ant stulpų. Jos statybą parėmė Žemaičių vyskupas Steponas Jonas Giedraitis. Iki šių dienų išliko liaudies meistro M. Butvilos statyta originali varpinė. 1804 m. įsteigta parapinė mokykla.

Kunigo K. Žemavičiaus rūpesčiu bažnyčia 1877–1881 m. perstatyta.

Architektūra
------------

Bažnyčia liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, su bokšteliu. Yra 3 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame stovi medinė varpinė ir koplytstulpis. Šventoriaus vartai – trijų arkų, su ažūrinėmis sienelėmis tarp stulpų.

Galerija
--------

* Bažnyčia pavasarį, 2009 m. Bažnyčia pavasarį, 2009 m.
* Bažnyčia pavasarį, 2015 m.Bažnyčia pavasarį, 2015 m.
* Varpinė šventoriujeVarpinė šventoriuje

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vaiguvos šv. Jono Krikštytojo bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  „Objekto Nr. 3038 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. ↑  Kelmės dekanato informacija
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 *Kitos reikšmės – A18 (reikšmės).*

| Autostrada A18 (Lenkija) |
| --- |
| **Autostrada A18** |
|  |
|  |
|  |
|  |
| Valstybės | Lenkija Lenkija |
| Ilgis | 78 *(planuojamas)* km |
| Pradžia | A4 |
| Pabaiga | Vokietija |
| Žemės | Liubušo vaivadija. |

**A18** – planuojama automagistralė vakarinėje Lenkijoje, kuri jungs autostradą A4, vedančiu į Krokuvą, Vroclavą ir Vokietijos federaliniu greitkeliu A15, vedančiu į Berlyną. Planuojamas ilgis - 78 km

Kelią planuojama rekonstruoti iš dabartinio krašto kelio nr. 18, kuris nors ir yra 4 juostų, bet neatitinka automagistralei keliamų reikalavimų. Viena pusė jau rekonstruota, bet kita pusė susidūrė su aplinkosaugos problemomis, todėl rekonstrukcija nepradėta, pasižymi prasta kelio dangos būkle.

Dėl žemo eismo intensyvumo, rekonstrukcija nebus pradėta ir artimiausiu laiku, nes šalyje yra ir svarbesnių projektų, kuriuos reikėtų įgyvendinti.
  



|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RLenkijos autostrados ir greitkeliai |
| --- |
|  |
| Automagistralės*(autostrados)* | 
A1 • A2 • A4 • A6 • A8 • A18 • A50 | AutomagistralėsGreitkeliai |
|  |
| Greitkeliai | 
S1 • S2 • S3 • S5 • S6 • S7 • S8 • S10 • S11 • S12 • S14 • S16 • S17 • S19 • S22 • S50 • S51 • S52 • S61 • S74 • S79 • S86 |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Valentina Suboč** |
| --- |
| Gimė | 1942 m. sausio 10 d. (81 metai)Gaspariškiai, dab. Švenčionių rajonas |
|  |
| Veikla | pedagogė, Švenčionių rajono politinė ir visuomenės veikėja. |
| Partija | Lietuvos lenkų sąjunga |

**Valentina Suboč** (g. 1942 m. sausio 10 d. Gaspariškių kaime Švenčionių rajone) – pedagogė, Švenčionių rajono politinė ir visuomenės veikėja.

Biografija
----------

1962 m. baigė Leningrado valstybinį pedagoginį institutą, mokytoja.

1959–1971 m. Švenčionių rajono Padubingės pradinės mokyklos vedėja. 1971–1974 m. Švenčionių rajono Pabradės apylinkės tarybos vykdomojo komiteto sekretorė, 1974–1978 m. ir 1987–1990 m. – šio komiteto pirmininkė.
1978–1987 m. – Švenčionių rajono A. Mickevičiaus kolūkio pirmininko pavaduotoja – pirminės partinės organizacijos sekretore. 1990 m. – Švenčionių rajono Pabradės apylinkės viršaitė.

Buvo Lietuvos komunistų partijos narė. Lietuvos lenkų sąjungos prezidiumo narė, šios Sąjungos Švenčionių rajono skyriaus pirmininkė.

1990–1992 m. Aukščiausiosios Tarybos deputatė, balsuojant dėl Lietuvos nepriklausomos valstybės atstatymo susilaikė.
| **Valentinas Greičiūnas** |
| --- |
| Gimė | 1939 m. vasario 12 d. (84 metai)Biliūniškės, Papilės valsčius |
| Sutuoktinis (-ė) | Irena |
| Vaikai | Jolanta Šaulys, Žilvinas Greičiūnas |
|  |
| Veikla | inžinierius, sporto, partinis, politinis veikėjas |
| Partija | SSKP, 2001 m. LSDP |
|  |
| Alma mater | 1965 m. Kauno politechnikos institutas |

**Valentinas Greičiūnas** (g. 1939 m. vasario 12 d. Biliūniškėse, Papilės valsčius, Šiaulių apskritis) – Lietuvos inžinierius statybininkas, sporto, partinis bei politinis veikėjas.

Biografija
----------

Nuo 1945 m. gyveno Klaipėdoje, 1946–1957 m. mokėsi ir sidabro medaliu baigė Klaipėdos 1-ąją vidurinę mokyklą. 1958–1959 m. sporto draugijos „Žalgiris" Klaipėdos miesto tarybos instruktorius. 1959–1960 m. Klaipėdos mėsos kombinato sporto metodininkas. 1959–1965 m. studijavo Kauno politechnikos instituto Klaipėdos fakultete, inžinierius statybininkas.

1960–1961 m. Klaipėdos statybos tresto inžinierius. Nuo 1961 m. Klaipėdos mėsos kombinato statybos direktorius, nuo 1965 m. kombinato vyr. inžinierius. 1967–1976 m. Klaipėdos miesto Vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotojas, 1976–1989 m. pirmasis pavaduotojas. 1989–1990 m. LKP Klaipėdos miesto komiteto I sekretorius.

1990–1992 m. Klaipėdos vicemeras. 1992–1999 m. Klaipėdos valstybinio jūrų uosto direkcijos direktorius, 1999–2000 m. direktoriaus pavaduotojas Šventosios uostui. 2000 m. Lietuvos jūrų krovos kompanijų asociacijos vykdantysis direktorius, viceprezidentas. 2000–2004 m. LR Seimo narys. 2005–2009 m. AB Klaipėdos jūrų krovinių kompanija (KLASCO) generalinis direktorius.

Iki 1990 m. SSKP ir savarankiškos LKP narys, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Klaipėdos skyriaus narys, nuo 2001 m. LSDP Klaipėdos skyriaus pirmininkas. 2003 m. (mandato atsisakė) ir 2007–2011 m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos narys. Klaipėdos krašto prisijungimo prie Lietuvos paramos fondo pirmininkas.

Sportinė veikla
---------------

1955–1957 m. ir 1962–1965 m. Lietuvos vyrų krepšinio rinktinės narys. 1957–1958 m. Kauno „Žalgirio" komandos žaidėjas. 1958 m. krepšinio sporto meistras. 1958 m. ir 1962 m. (su Klaipėdos krepšinio komanda „Maistas") Lietuvos čempionas. 1971–1979 m. Lietuvos krepšinio federacijos pirmininkas. Krepšinio sporto klubo „Neptūnas" prezidentas.

Įvertinimas
-----------

* 1981 m. LTSR nusipelnęs inžinierius
* 1989 m. SSRS Ministrų Tarybos premija už Klaipėdos senamiesčio atstatymą
* 1998 m. DLK Gedimino 4 laipsnio ordinas
* 2002 m. Klaipėdos miesto garbės pilietis

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2007-09-03 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  2000–2004 m. kadencijos Seimo narys
3. ↑
4. ↑  Antanas Stanevičius. Valentinas Greičiūnas: gerus darbus daryti niekada nevėlu! – Eglės leidykla, 2004. – ISBN 9955-542-11-X
5. ↑
6. ↑   Archyvuota kopija 2014-05-31 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Šakių herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 1998-01-26* |
|  |
|  *LSSR priimtas 1970* |
|  |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Šakių herbas** – vienas iš Šakių miesto ir Šakių rajono savivaldybės heraldikos atributų.

Aprašas
-------

Herbas perskeltas į raudoną ir sidabrinį laukus, ant kurių uždėta žalia juosta nuleista žemyn. Virš jos, priekyje, raudoname lauke, du sukryžiuoti sidabriniai linų pėdai, sidabriniame lauke – šešios juodos iltys, išlindusios (po tris) iš sidabrinio lauko šonų.

### Simbolika

Žalia, sidabrinė (balta) ir raudona – nuo seno buvo Mažosios Lietuvos spalvos. Linai rodo linininkystės tradicijas, o šešios iltys – galimą miesto pavadinimo kilmę iš *šakių*, *šakų*.

Istorija
--------

Istorinio herbo Šakiai nėra turėję. XIX a. du kartus (1847 ir 1876 m.) buvo teikiami herbo projektai, kurie vienas nuo kito nedaug skyrėsi, tačiau nebuvo patvirtinti. Tik 1970 m. pirmą kartą herbas buvo įteisintas, tačiau taip pat netrukus uždraustas.

Herbo etalono autorius – dailininkė Astrida Žilinskaitė. Lietuvos Respublikos Prezidentas herbą patvirtino 1998 m. sausio 26 d. dekretu Nr. 1497.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Šakių vėliava
Koordinatės: 45°00′ š. pl. 147°53′ r. ilg.﻿ / ﻿45.000°š. pl. 147.883°r. ilg.﻿ / 45.000; 147.883

Iturupas Kurilų žemėlapyje
**Iturupas** (rus. *Итуруп*, jap. 択捉島 = *Etorofu-tō*, ain. エﾂﾟヲロプシㇼ = *Etuworop-sir*) – Rusijai priklausanti sala Kurilų salyne (didžiausia Kurilų sala). Yra salyno pietuose, Frizo sąsiauriu atskirta nuo Urupo, o Jekaterinos sąsiauriu – nuo Kunaširo. Plotas – 3174 km².

Salos ilgis 200 km, plotis 7–27 km. Kranto linijos ilgis – 582 km. Krantai aukšti, statūs, daug įlankų (Kurilų, Prostoro). Paviršius kalnuotas, gausu veikiančių ugnikalnių (20: Kudriavas, Stokapas, Bogdanas Chmelnickis, Ivanas Rūstusis, Atsonupuris, Berutarubė ir kt.). Aukščiausia vieta – Stokapo ugnikalnis (1634 m). Vulkaninius masyvus skiria žemumos. Gausu krioklių (aukščiausias – Ilja Muromecas, 141 m). Pietvakariuose auga mišrieji miškai su lianomis, Kurilų bambukais, vidurinėje dalyje yra maumedynų.

2018 m. Iturupe gyveno 6409 gyventojai. Pagrindinės gyvenvietės – Kurilskas (1607 gyv.), Goriačije Kliučiai (2025), Gornojė (1757), Reidovas (921). Sala administraciškai priklauso Sachalino sričiai, Kurilų rajonui. Verčiamasi daugiausia žvejyba ir žuvies perdirbimu, vystoma gyvulininkystė. Yra oro uostas, cunamių prognozės stotis.

Saloje nuo seno gyveno ainai. XVIII a. kolonizaciją pradėjo Rusija ir Japonija. 1855 m. Iturupas oficialiai pripažintas Japonijos valda, bet per antrąjį pasaulinį karą užimtas Raudonosios armijos. Japonija Iturupą ir kelias kitas pietų Kurilų salas tebelaiko savo valda.

* Baranskio ugnikalnisBaranskio ugnikalnis
* Kurilskas 1981 m.Kurilskas 1981 m.
* Bazaltinės atodangosBazaltinės atodangos
* Iturupo augmenijaIturupo augmenija

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2019-11-04 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 239
3. ↑  *Iturupas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Iturupas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |