recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Gintaras Karosas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1968 m. birželio 25 d. (54 metai)Kryžiokai, Vilniaus rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Lina |
|  |
| Veikla | menininkas, Vilniaus rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas, Europos parko ir Liubavo muziejų įkūrėjas, VĮ Europos parkas prezidentas, Lietuvos bajorų karališkosios sąjungos narys, Lietuvos pilių ir dvarų asociacijos prezidentas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus dailės akademija |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * 2006 m. Nacionalinė pažangos premija
* 2018 m. Lietuvos valstybės ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Riterio kryžius
 |
|  |
|  **Vikiteka** | Gintaras Karosas |

**Gintaras Karosas** (g. 1968 m. birželio 25 d. Kryžiokuose, Vilniaus rajonas) – Lietuvos menininkas, visuomenės bei kultūros veikėjas, Europos parko ir Liubavo muziejų įkūrėjas, VĮ Europos parkas prezidentas.

Biografija
----------

1998 m. baigė skulptūrą Vilniaus dailės akademijoje. 1991 metais pastatė pirmąją skulptūrą Europos parke – „Europos parko simbolį", kuri buvo paskata kitiems menininkams prisidėti prie Europos parko plėtros. Gintaras Karosas yra viso Europos parko 55 ha kraštovaizdžio autorius. Be šio kūrinio, Europos parke stovi šie didelio mastelio Gintaro Karoso kūriniai: „LNK Infomedis", „Europos centro monumentas", „Jūsų patogumui", „Vieta", „Pamatai/Langas", „Nuo svajonės iki dabar", „Besikeičiantys", „Ženklas", „Siena", „Kultūra", „Kristijonui Donelaičiui" ir kiti. 2001-2006 m. Europos parke sukūrė skulptūrinės architektūros Edukacijos centrą. 

2009–2011 m. 2011–2015 m. 2015–2019 m. ir nuo 2019 m. Vilniaus rajono savivaldybės tarybos narys.

Koalicijos *Kartu – už pažangą Vilniaus rajone!* iškeltas kaip nepartinis kandidatas 2015 m. dalyvavo rinkimuose į Vilniaus rajono merus ir surinko 17,26 proc. rajono gyventojų balsų (liko antroje vietoje po LLRA kandidato).

Sutuoktinė Lina.

Įvertinimas
-----------

2006 m. Nacionalinė pažangos premija.

Nuorodos
--------

* Gintaro Karoso svetainė

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RNacionalinės pažangos premijos laureatai |
| --- |
|  |
| 2006 | 
A.J. Marcinkevičius · V.J. Sirvydis · G. Uždavinys · V.A. Bumelis · E.A. Janulaitis · G. Karosas |
|  |
| 2007 | 
Z. Zinkevičius · R. Danielius · K. Jasiūnas · R. Kraujalis · A.P. Piskarskas · V.K. Noreika |
|  |
| 2008 | 
J. Požėla · A. Žukauskas · R.J. Kažys · J. Marcinkevičius · E. Nekrošius |
|  |
| 2009 | 
A. Kuncevičius · R. Jankauskas · R. Laužikas · V. Daujotytė-Pakerienė · T. Linkevičius |
|  |
| Nacionalinė pažangos premija |

 |

Šaltiniai
---------

1. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-04-13 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  2019 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai
3. ↑  2015 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2015-03-10 iš Wayback Machine projekto.
**Juozas Mikulėnas** (1902 m. sausio 20 d. Debeikiuose, Anykščių raj. – 1952 m. balandžio 29 d. Alytuje) – vargonininkas, chorvedys ir pedagogas.

Biografija
----------

1925–1928 m. lankė Šv. Cecilijos draugijos organizuojamus vargonininkų kursus ir Klaipėdos konservatorijos rengiamus muzikos mokytojų kursus. 1939 m. prie Lietuvos švietimo ministerijos (Kauno „Aušros" mergaičių gimnazijoje) eksternu išlaikė gimnazijos aštuonių klasių baigimo egzaminus.

1937–1940 m. vargonuoti mokėsi Kauno konservatorijoje. Jo mokytojais buvo Jonas Bendorius, Nikodemas Martinonis, Kazys Matiukas, Aleksandras Kačanauskas, Konradas Kaveckas, Antanas Račiūnas ir kiti tuometiniai muzikai.

1923–1928 m. vargonininkavo Pušaloto (Pasvalio raj.), 1928–1932 m. – Skrebotiškio (Pasvalio raj.) parapijose, 1932–1936 m. – Debeikiuose (Anykščių raj.) ir Kirdeikiuose (Utenos raj.), 1936–1940 m. – Raudondvaryje (Kauno raj.). Visur turėjo suorganizavęs bažnytinius chorus, kuriuos parengė visoms Lietuvos dainų šventėms Kaune.

1940–1941 m. – Kauno 2-osios ugniagesių komandos choro ir pučiamųjų orkestro vadovas, 1941–1949 m. vargonininkavo ir vadovavo chorui Marijampolėje. 1949–1950 m. – Prienų „Žiburio" gimnazijos ir Balbieriškio progimnazijos muzikos mokytojas ir chorų vadovas. 1950–1952 m. – Alytaus mokytojų seminarijos ir 1-osios septynmetės mokyklos muzikos mokytojas ir chorų vadovas.

Su mokyklų chorais pasirodydavo koncertuose, parengė pirmosioms pokario metų dainų šventėms. Dirbdamas įvairiose parapijose ir pastebėjęs muzikai gabius vaikus, mokė juos muzikos rašto, skambinti pianinu ir vargonuoti. Jo buvę mokiniai Vytautas Pučinskas, Vytautas Kurklinskas, N. Jautakienė ir kiti tapo muzikais profesionalais. Duktė Laimutė Leimonienė-Mikulėnaitė irgi tapo muzikos mokytoja ir chorvede.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Skardinė, naudota kaip taikinys pyškinant
**Pramoginis šaudymas** (angl. *plinking*), kitaip dar vadinamas **pyškinimu** – neformalus laisvalaikio šaudymas į taikinius, kai taikiniai netradiciniai – gėrimų skardinės, buteliai, balionai su vandeniu ir pan. Paplitęs šalyse su šaunamųjų ginklų tradicijomis ir liberaliais ginklų įstatymais. 

Už JAV ribų *plinkingu* pirmiausia vadina pramoginį šaudymą pneumatiniais ginklais. Pvz. Vokietijoje taip šaudyti leidžiama tik ginklais, kurių žiotinė energija ne didesnė kaip 7,5 J.

Angliškas terminas angl. *plinking* yra onomatopėjinės kilmės, atspindi trumpą metalinį garsą „plink", kuris pasigirsta kulkai pataikius į skardinę ar panašų taikinį.

Pyškinimui naudojami bet kurio kalibro ir tipo šaulių ginklai. Galingiausiems ginklams atstovauja .50 kalibro šautuvai, kurie panaudojami JAV dykumose šaudyti į akmenis. Vienas populiariausių kalibrų yra .22 Long Rifle (šoninio dūžio šoviniai), kadangi jie yra santykinai pigūs. Jaunimas dažnai pyškina pneumatiniais ir šratasvydžio ginklais, kadangi šie itin pigūs ir saugūs, o ir daugelyje šalių jiems nereikia jokių licencijų ar jos gaunamos lengviau. 
  
Paprastai labiau mėgstami labiau sparčiašaudžiai (savitaisiai ar automatiniai) ginklai. 

Paprastai pyškinimui pasirenkamos vietovės toli nuo gyvenamųjų punktų. Geriausiai tam tinka apleisti karjerai, kurių gruntiniai šlaitai gerai sulaiko kulkas. 

Rusijoje šaudyti leidžiama tik vietose, kurios nutolusios nuo gyvenamųjų punktų toliau kaip 200 m. Šaudymas arčiau ar gyvenamajame punkte yra administracinis nusižengimas ir baudžiamas bauda bei ginklo konfiskavimu. 

Paprastai manoma, kad pyškinimas padeda vystyti šaudymo įgūdžius, ypač naudojant savigynos ginklus, kurie naudojami nedideliu nuotoliu ir kuriems reikia staigaus šaudymo patirties. 

Šauliai sportininkai paprastai mano, kad pyškinimas tik įtvirtina blogus įgūdžius ir susijęs su ginklų naudojimo saugos pažeidimais. Be to, viena pyškinimo pasekmių – aplinkos tarša, nes šaudymo vietoje paprastai lieka šiukšlės (stiklo duženos, skardinės, tūtelės). Grunte lieka nuodingo švino, ypač kai šaudoma beapvalkalėmis kulkomis.

Atsakingi šauliai po pyškinimo sutvarko teritoriją ir laikosi šaudymo saugos reikalavimų. Pasirenkant vietą pyškinimui svarbu, kad būtų pakankama kliūtis, sulaikanti kulkas, kad šios tiesiai ar rikošetu nepataikytų į pašalinius objektus, gyvūnus ar, juo labiau, žmones, nenulėktų į gyvenamus plotus. 

Praktikoje pyškintojai dažnai laikosi ne visų saugos reikalavimų. Pvz. nenaudoja apsauginių akinių ar ausinių. Taip pat pasitaiko, kad pradėdami šaudyti neperspėja apie tai aplinkinių.

Nuorodos
--------

1. ↑  Plinking With Handguns

* PowerPlinker℠ – Plinking with a Purpose Archyvuota kopija 2011-09-24 iš Wayback Machine projekto.
**Juozas Meškauskas** (1889 m. balandžio 16 d. Panevėžys – 1957 m. lapkričio 30 d. Niujorkas) – Lietuvos kunigas, karo kapelionas.

Biografija
----------

1913 m. baigė Žemaičių kunigų seminariją, 1914 m. įšventintas kunigu. 1917 m. baigė Dvasinę akademiją Sankt Peterburge, teologijos magistras.

Per Pirmąjį pasaulinį karą nuo 1917 m. Revelio karo pabėgėlių ir belaisvių kapelionas, vėliau – Rusijos kariuomenės Rumunijos fronto lietuviškų dalinių karo kapelionas, nuo gruodžio mėn. fronto 4-osios armijos lietuvių karių tarybos, netrukus – ir tos armijos karių komiteto pirmininkas. 1918 m. Odesoje padėjo lietuvių karo pabėgėliams grįžti į Lietuvą. 1918 m. pab. grįžęs į Lietuvą Panevėžyje dalyvavo telkiant Lietuvos kariuomenės savanorius. 1919 m. sausio mėn. paskirtas Kauno kunigų seminarijos profesoriumi ir dvasios tėvu, 1922–1940 m. dar dėstė Lietuvos universiteto (nuo 1930 m. – Vytauto Didžiojo universitetas) Teologijos – filosofijos fakultete, nuo 1928 m. docentas, kartu – Kauno arkivyskupijos kurijos sinodinis teisėjas, religinių knygų cenzorius. Lietuvos krikščionių demokratų partijos veikėjas. 1940 m. kanauninkas. Per nacių okupaciją 1941 m. spalio mėn. paskirtas Kauno karinės komendantūros kapelionu, nuo 1942 m. vasario mėn. – Kauno įgulos bažnyčios rektorius, Lietuvių statybos dalinių vyr. kapelionas. 1944 m. rugsėjo mėn. savanoriu stojo į Lietuvių karinių dalinių inspekciją (buv. Tėvynės apsaugos rinktinė), paskirtas į Spaudos ir švietimo skyrių. Pasitraukė į Austriją, vėliau – į Vokietiją. 1949 m. persikėlė į JAV, kunigavo lietuvių bendruomenėje, buvo Lietuvos skautams remti draugijos vicepimininkas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Zabielskas. *Juozas Meškauskas (1889)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 737 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Prakaito liaukos žmogaus odoje. Mikroskopinis vaizdas.
**Prakaito liauka** (lot. *glandulae sudoriferae*) – odos egzokrininė liauka, išskirianti sekretą – prakaitą. Ji išklota epiteliniu audiniu ir pagal kilmę yra vamzdelinė. Šių liaukų vamzdelis gale yra susiraitęs į kamuolėlį ir giliai paniręs odoje.

Prakaito liaukos išskiria prakaitą. Prakaitui garuojant kūnas vėsta, todėl žinduoliams prakaito liaukos svarbios kaip termoreguliacijos priemonė. Taip pat prakaitas palaiko reikalingą odos pH lygį, nes yra silpnai rūgštus. Sutrikus inkstų veiklai per prakaito liaukas pašalinama nedidelė dalis nuodingų medžiagų. Visiškai prakaito liaukų neturi vandens žinduoliai (banginiai, sirenos), labai jų mažai turi plėšrieji, o daugumos graužikų jos yra tik letenėlių apačioje ir kirkšnyse.

Prakaito liaukos yra dviejų tipų:

* **ekrininės** (lot. *glandulae sudoriferae eccrinae*) – paprastos, esančios visoje odoje. Jų ištekamieji latakai yra ilgi ir beveik tiesūs vamzdeliai, einantys nuo epidermio paviršiaus iki dermos, kurioje jie susisuka į kamuolėlius ir sudaro liaukų sekrecinę dalį. Vamzdelių sienelė yra iš dvisluoksnio epitelinio audinio, o sekrecinę dalį sudaro kubinės sekrecinio tipo ląstelės, kurios išskiria prakaitą.
* **apokrininės** (lot. *glandulae sudoriferae apocrininae*) – specifinės, esančios pažastyse, kirkšnyse, apie išangę ir kt. Struktūra jų panaši kaip ir merokripinių, tik stambesnės. Jų vamzdelis šakotas, sekrecinė dalis išsiplėtusi ir platesnės ertmės. Šių liaukų išskiriamame prakaite yra baltyminių medžiagų, todėl joms irstant, išsiskiria specifinis kvapas, kuris kiekvieno asmens yra skirtingas. Apokrininių liaukų veiklą priklauso nuo lytinės sistemos. Iki lytinio subrendimo jos silpnai išsivysčiusios, o labiausiai išveši lytinio aktyvumo laikotarpiu, o senatvėje – jų sumažėja, be to, susiaurėja jų ertmė. Be to, išgąstis, skausmas skatina šių liaukų sekreciją.

Prakaito liaukų kiekis
----------------------

Iš viso kūne yra nuo 2 iki 3 milijonų prakaito liaukų. Žmogaus prakaito liaukos randamos viso kūno odoje, išskyrus lūpų raudoną paviršių, varpos galvutę ir apyvarpės vidinį paviršių. Visa žmogaus oda turi apie 2-2,5 ml prakaito liaukų. Įvairiose kūno vietose jų nevienodai daug. Paduose, delnuose, pirštų delniniuose paviršiuose, pažastyse, kirkšnyje jų gausu – 1 cm² yra apie 300, o kitų kūno vietų 1 cm² – apie 120–200 liaukų.

Ligos
-----

* Hidradenitas – prakaito liaukų uždegimas.

  

v • a • r **Žmogaus organų sistemos** 

**Oda ir jos dariniai**  

Oda -
Odos liaukos -
Plaukai -
Nagai -
Pieno liaukos -
Prakaito liaukos
| **Gintaras Martinionis** |
| --- |
| Gimė | 1956 m. gruodžio 29 d.Novogrudkoje, Panevėžio rajonas |
| Mirė | 2017 m. vasario 12 d. (60 metų)Šiauliai |
|  |
| Veikla | Lietuvos dailininkas keramikas, pedagogas |
| Organizacijos | Šiaulių universitetas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus dailės institutas |

**Gintaras Martinionis** (1956 m. gruodžio 29 d. Novogrudkoje, Panevėžio rajonas – 2017 m. vasario 12 d. Šiauliai) – Lietuvos dailininkas keramikas, pedagogas.

Biografija
----------

1976 m. baigė Kauno S.Žuko taikomosios dailės technikumą, 1980–1985 m. studijavo Vilniaus dailės institute.

1978–1980 m. – Šiaulių reklamos biuro dailininkas. Nuo 1985 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) dėstytojas.

Nuo 1990 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.

Kūryba
------

Dalyvavo respublikinėse ir tarptautinėse parodose (Rusija, Latvija, Estija). Surengė personalines parodas Šiauliuose, Vilniuje, Klaipėdoje ir kt. Jo darbų yra įsigiję privatūs JAV, Australijos, Vokietijos, Slovėnijos, Rusijos šalių kolekcininkai. Svarbesnieji darbai: „Netektis" (1989 m.), „Gimtadienis" (1990 m.), „Nešantis aitvarą" (1996 m.), „Kristoforas" (1998 m.) ir kt.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Gintaras Martinionis. Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka
| Čersko pilis |
| --- |
| Čersko pilis |
| 

Čersko pilisČersko pilis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 51°57′30″ š. pl. 21°14′03″ r. ilg.﻿ / ﻿51.95833°š. pl. 21.23417°r. ilg.﻿ / 51.95833; 21.23417Koordinatės: 51°57′30″ š. pl. 21°14′03″ r. ilg.﻿ / ﻿51.95833°š. pl. 21.23417°r. ilg.﻿ / 51.95833; 21.23417 |

 |
| Vieta | Lenkija |

**Čersko pilis** (lenk. *Zamek książąt mazowieckich w Czersku*) – pilis Čerske, vidurio Lenkijoje, Mazovijoje prie Vyslos upės ir Čersko ežero. Gotikinė pilis pastatyta XIV amžiaus pabaigoje. Čerskas 1247–1526 m. buvo Čersko kunigaikštystės sostinė. Iki Mazovijos prijungimo prie Lenkijos, pilis buvo Čersko kunigaikščių rezidencija.

Istorija
--------

XIX a. grafikos darbas
XX a. Čersko pilies panorama
Čersko pilies kiemelyje
Čersko pilis
Jau XI a. čia būta gyvenvietės su įtvirtinimais.

1229 m. Mazovijos kunigaikštis Konradas I čia įkalino kunigaikštį Henriką I Barzdotąjį, kuris buvo laikomas pilies požemyje. 1239 m. Konradas čia įkalino kitą kunigaikštį Boleslovą V.

1350 m. pilis iš dalies buvo sunaikinta lietuvių antpuolio metu.

1388 m. Mazovijos kunigaikštis Janušas I įsakė pastatyti gotikinę pilį su dviem bokštais ir bokštiniais vartais. Pilis tapo viena pagrindinių Janušo I rezidencijų. Pilis buvo baigta statyti 1410 m. Čia jis ir mirė 1429 m. gruodžio 8 d.

1526 m. Mazovija buvo įtraukta į Lenkijos karalystės sudėtį, o Čersko pilis tapo karaliaus nuosavybe.

1547 m. Čersko miestelį ir pilį administravo karalienė Bona Sforza, kuri 1549 m. čia pastatė rezidenciją, kuri buvo vadinama Didžiuoju namu.

Čerskas klestėjo iki švedų įsiveržimo į Lenkiją, kai po Varkos mūšio (1656 m.) Čerską kartu su pilimi visiškai sunaikino besitraukiantys švedų daliniai.

1762–1766 m. kompleksą bandė atstatyti Čersko seniūnas. Planuota čia patalpinti archyvus ir vietos teismą. Jo planai žlugo dėl Lenkijos padalijimo, o pilis virto griuvėsiais.

Teritorija atvira lankytojams, kurie grožisi išlikusiomis sienomis ir trimis bokštais. Komplekso viduje yra Šv. Petro bažnyčia.

Čersko pilies panorama

Taip pat skaitykite
-------------------

* Čerskas (Mazovijos vaivadija) – apie gyvenvietę.

Išnašos
-------

1. ↑

Nuorodos
--------

* Čersko pilis
**Algimantas Petras Gureckas** (1923 m. birželio 2 d. Tauragėje – 2020 m. balandžio 20 d.) – teisininkas, ekonomistas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1941–1943 m. studijavo teisę Vilniaus universitete. 1941–1944 m. Lietuvos laisvės kovotojų sąjungos narys. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1946-1949 m. studijavo Tiubingeno universitete. Vėliau persikėlė į JAV, 1954 m. baigė Konektikuto (Stors), 1961 m. Niujorko universitetą. Nuo 1968 m. dirbo JAV vyriausiojoje pašto valdyboje Vašingtone. 1991–1994 m. Lietuvos misijos prie Jungtinių Tautų Niujorke patarėjas. 1991 m. Lietuvos Aukščiausiosios Tarybos patarėjas politikos ir teisės klausimais. 1994–1997 m. Lietuvos ambasados JAV Patariamosios tarybos narys.

Aktyviai dalyvavo Pasaulio lietuvių bendruomenės veikloje – 1977–1980 m. valdybos atstovas Vašingtone, 1979 m. Pasaulio lietuvių bendruomenės atstovas prie Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto valdybos, 1988–1991 m. jos vicepirmininkas tarptautiniams reikalams. 1969–1981 m. JAV lietuvių bendruomenės Krašto valdybos atstovas Vašingtone, 1981–1987 m. Krašto valdybos atstovas tarptautiniams reikalams ir Visuomeninių reikalų tarybos pirmininko pavaduotojas, 1987–1988 m. Krašto valdybos vicepirmininkas tarptautiniams reikalams. 1973–1989 m. įvairių valstybių vyriausybėms bei Europos saugumo ir bendradarbiavimo organizacijos Vienos konferencijos delegacijoms pateikinėjo Pasaulio lietuvių bendruomenės ir JAV lietuvių bendruomenės memorandumus dėl Lietuvos laisvės ir nepriklausomybės atkūrimo.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  *Algimantas Petras Gureckas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 289 psl.
**Lietuvos kompozitorių sąjungos muzikos fondas** – Lietuvos visuomeninė ne pelno organizacija, veikianti Vilniuje, A. Mickevičiaus 29.

Veikla
------

Lietuvos kompozitorių sąjungos muzikos fondą 1994 m. įsteigė Lietuvos kompozitorių sąjunga. Veiklos tikslai: iš įvairių šaltinių Lietuvoje ir užsienyje kaupti lėšas, iš jų teikti labdarą Lietuvos kompozitorių sąjungos nariams ir remti fondo tikslus atitinkančias Lietuvos kompozitorių sąjungos, jos padalinių bei narių programas. Rengia kamerinės muzikos, geriausio metų kūrinio, fortepijoninių kūrinių pedagoginiam repertuarui ir kt. konkursus.

Vadovai
-------

* Jurgis Juozapaitis – 1995-1996 m.
* Gintaras Sodeika – 1996 m.
* Vytautas Laurušas – 1996-2003 m. ir nuo 2004 m.
* Zita Kelmickaitė – 2003–2004 m.
* Vytautas Germanavičius (nuo 2009 m. kovo mėn. 26 d.).

Valdyba:

* Ričardas Kabelis
* Vytautas Laurušas
* Arvydas Malcys
* Emilija Sakadolskienė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Živilė Stonytė. *Lietuvos kompozitorių sąjungos muzikos fondas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 252 psl.
2. ↑  LKS informacija
**Algimantas Matusevičius** (g. 1936 m. gegužės 20 d. Medvišiuose, Balbieriškio valsčius) – Lietuvos veterinarijos gydytojas, parazitologas helmintologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1965 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją. 1986 m. veterinarijos mokslų daktaras.

1966–1987 m. dirbo Veterinarijos institute, 1987–1988 m. Gyvulininkystės ir veterinarijos instituto Veterinarijos skyriaus vedėjas. Nuo 1988 m. Lietuvos veterinarijos akademijos dėstytojas, kartu Eksperimentinės ir klinikinės farmakologijos laboratorijos vadovas; nuo 1993 m. profesorius. Nuo 1998 m. Lietuvos valstybinės vaistų kontrolės tarnybos Veterinarinių preparatų komisijos pirmininkas.

Tyrinėjo mišrias helmintų invazijas kiaulininkystės ūkiuose, antihelmintinių vaistų taikymą. Paskelbė apie 130 mokslinių straipsnių. Užpatentavo 2 išradimus.

Bibliografija
-------------

* Lietuvos veterinarinių vaistų, biologinių produktų ir pašarų priedų katalogas, su kitais, 2000 m.
* Veterinarijos gydytojo vadovas, sudarytojas ir vienas autorių, 1991 m. 1998 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algimantas Jakimavičius. *Algimantas Matusevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 457 psl.
*Apie saugomą ąžuolą Vilniaus rajono Gojaus miške žr. Gojaus ąžuolas*
Koordinatės: 54°34′07″š. pl. 24°16′52″r. ilg.﻿ / ﻿54.568583°š. pl. 24.281081°r. ilg.﻿ / 54.568583; 24.281081

Gojaus miško ąžuolas
**Gojaus miško ąžuolas** (*Didysis Gojaus ąžuolas*) – išskirtinio amžiaus ir išvaizdos ąžuolas, augantis Prienų rajone, Stakliškių seniūnijoje, Gojaus miške. Teritorija priklauso Prienų miškų urėdijos Verknės girininkijai (24 kv. 7 skl.). LR Aplinkos ministerijos paskelbtas valstybės saugomu botaniniu gamtos paveldo objektu 2005 m. birželio 12 d.

Medžio kamienas aptvertas originalia tvorele
Paminklinis medis nesunkiai pasiekiamas keliu  **A16**  Vilnius–Prienai–Marijampolė  pavažiavus apie 3,4 km į vakarus nuo Stakliškių (Jiezno kryptimi) ir pasukus į pietus pagal nuorodą „Gojaus miškas 1 km". Prie ąžuolo pamiškėje įrengtas informacinis stendas, netoli matyti Pakrovų kaimo vienkiemis (apmūrytas senas namas). Link medžio veda medinis takas, pastatytos tautodailininkų sukurtos puošnios medžio rodyklės ir skulptūros. 

Ąžuolas labai gyvybingas, nors šiek tiek pažeistas puvinio. Jo amžius apie 400 metų. Kažkada jis atlaikė perkūnijos smūgį. 14 m aukštyje šakojasi į 2 kamienus. Teigiama, jog tai stambiausias Lietuvos medis.

Duomenys
--------

* Medžio rūšis: paprastasis ąžuolas (*Quercus robur L.*)
* Aukštis: 33,4 m
* Kamieno apimtis 1,3 m aukštyje: 6,20 m
* Lajos aukštis: 19,4 m
* Lajos plotis: 20 m
* Medienos tūris: 43 kub.m
* Amžius: apie 400 metų

Šaltiniai
---------

1. ↑  Didysis Gojaus ąžuolas[neveikianti nuoroda]
2. ↑  Stambiausias Lietuvos medis Archyvuota kopija 2014-10-25 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Ąžuolai milžinai
4. ↑  Pasipuošė ir Gojaus miškas Archyvuota kopija 2015-09-24 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras Archyvuota kopija 2021-01-26 iš Wayback Machine projekto.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RPrienų rajono savivaldybės saugomos teritorijos |
| --- |
|  |
| Regioniniai parkai | 
Aukštadvario regioninis parkas • Nemuno kilpų regioninis parkas |
|  |
| Valstybiniai draustiniai | 
Alšios hidrografinis • Ąžuolų botaninis • Rūdgirių telmologinis • Skriaudžių geomorfologinis |
|  |
| Biosferos poligonai | 
Balbieriškio miško |
|  |
| Gamtos paminklai | 
Ožkų pečius • Balbieriškio atodanga • Balbieriškio versmės • Šiauliškių akmuo • Žiupos šaltiniai |
|  |
| Valstybiniai gamtos paveldo objektai | 
Balbieriškio dvaro parkas • Degsnės miško maumedis (aukščiausias Lietuvos medis) • Gojaus miško ąžuolas |

 |
| **Juozas Milašiūnas** |
| --- |
| Gimė | 1852 m.Katlėriai, Anykščių valsčius |
| Mirė | 1943 m. liepos 21 d. (~91 metai)Panevėžys |
|  |
| Veikla | Lietuvos knygnešys |

**Juozas Milašiūnas** (1852 m. Katlėriai, Anykščių valsčius – 1943 m. liepos 21 d. Panevėžys) – Lietuvos knygnešys.

Biografija
----------

Valstietis, dailidė. Nuo 1885 m. platino draudžiamąją lietuvišką spaudą, ją dažniausiai slėpė savo namuose Panevėžyje, platino Panevėžio, Biržų, Rokiškio ir Ukmergės apskrityse. Keletą kartų įkliuvo, bet buvo paleistas. Pergabeno spaudos už apie 8000 rublių. Platino įvairaus turinio spaudą, dažniausiai maldaknyges, elementorius, kalendorius. Bendradarbiavo su J. Bieliniu, K. Ūdru ir kiti knygnešiais. 1903 m. vengdamas suėmimo emigravo į JAV. Po 1904 m. lietuvių spaudos draudimo panaikinimo grįžo. Jo pavardė įrašyta Knygnešių sienelėje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Benjaminas Kaluškevičius. *Juozas Milašiūnas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 128 psl.
**Kronų auksas** (angl. *crown gold*) – 22 karatų (91,667%) aukso lydinys, 1526 m. valdant Henrikui VIII, Anglijoje imtas naudoti aukso monetoms kaldinti ir naudojamas iki šiol. 

Iki tol aukso monetas kaldino iš 23 karatų aukso, tačiau šis lydinys minkštesnis, todėl labiau dėvisi ir jo monetas patogiau dilinti, taip gaunant aukso drožles.

Aukso lydiniai Anglijoje ir Jungtinėje Karalystėje
--------------------------------------------------

Gaminant aukso lydinius Anglijoje tradiciškai naudojo varį. Tik kaldinant 1887 m. soverenus buvo pridedama 1,25% sidabro. Tais metais buvo karalienės Viktorijos aukso jubiliejus ir kaldino soverenus su karalienės atvaizdu. Norėta, kad šiose monetose karalienės atvaizdas būtų kuo ryškesnis. 
  
Kronų auksas su variu D. Britanijoje iki šiol naudojamas soverenams kaldinti.

Aukso lydiniai JAV
------------------

JAV iki 1834 m. aukso monetas kaldino iš kronų aukso. Nuo D. Britanijos kronų aukso šis lydinys skyrėsi tuo, kad turėdavo apie 6% sidabro. 

1834 m. standartinio JAV monetų aukso grynis buvo sumažintas nuo 22 karatų (91,667%) iki 21,58 karato (89,92%), kad aukso monetas būtų sunkiau perlydyti. 1837 m. JAV aukso monetose nustojo naudoti sidabrą, dėl ko grynis padidėjo iki 900 prabos ((21,6 karato). Šis 90% aukso ir vario lydinys buvo naudotas aukso monetoms nuo 1837 m. iki 1933 m. kai aukso monetos buvo išimtos iš apyvartos.

Kronų auksas ir kaupiamosios monetos
------------------------------------

Iki XX a. vidurio aukso monetos buvo apyvartinės monetos, todėl joms tiko patvarus 22 karatų kronų auksas. O kaupiamosios monetos neskirtos apyvartai, todėl dilimas joms nekenkia. Dėl to joms naudojamas minkštas grynas auksas, kurio grynis 99,9%, 99,99% ar net 99,999% (pvz. Kanados Klevo lapai).

1967 m. išleistas Pietų Afrikos respublikos kriugerandas buvo kaldinamas iš tradicinio 22 karatų kronų aukso (likęs metalas - varis), kadangi ketinta naudoti kriugerandus kaip apyvartines monetas. Dabar kriugerandai naudojami kaip kaupiamosios monetos, jų nominalas neatitinka monetų vertės. 
  
Šiais laikais yra ir daugiau kaupiamųjų monetų, kurios nėra skirtos apyvartai, tačiau dėl istorinės tradicijos kaldinamos iš kronų aukso. Tokios kaupiamosios monetos yra D. Britanijos kaupiamieji soverenai, JAV aukso ereliai. Šie kaldinami iš kronų aukso, kuris turi 3% sidabro, todėl skiriasi nuo senojo JAV kronų aukso.

Nuorodos
--------


* Clayton T. Metals Used in Coins and Medals
* Facts about Gold  Archyvuota kopija 2011-07-07 iš Wayback Machine projekto.
| **Algimantas Mikelėnas** |
| --- |
| Gimė | 1938 m. spalio 25 d. (84 metai)Kaunas |
|  |
| Organizacijos | Lietuvos veterinarijos akademija |
| Pareigos | profesorius |
|  |
| Išsilavinimas | zootechnikas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras |
| Alma mater | Lietuvos veterinarijos akademija |

**Algimantas Mikelėnas** (g. 1938 m. spalio 25 d. Kaunas) – Lietuvos zootechnikas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras, visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1964 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją. 1991 m. žemės ūkio mokslų daktaras.

1964–1966 m. Kupiškio rajono valstybės veislininkystės stoties direktorius. 1973–1978 m. Lietuvos veterinarijos akademijos bendradarbis, 1978–2006 m. dėstytojas; nuo 1992 m. profesorius. (1991–1992 m. Lietuvos veterinarijos akademijos zooinžinerijos, 1992–1993 m. Gyvulininkystės technologijos fakulteto dekanas. 1992 m. stažavo Danijoje, Kanadoje. 

1991 m. vienas iš Lietuvos veterinarijos akademijos statuto iniciatorių ir kūrėjų. 1991 m. su kitais atkūrė Žemės ūkio rūmus; 1991–1993 m. pirmininko pavaduotojas. Lietuvos kiaulių augintojų ir perdirbėjų asociacijos įkūrimo iniciatorius, 1993–1996 m. pirmininkas. 

Paskelbė daugiau kaip 100 mokslinių straipsnių. Trijų išradimų autorius.

Bibliografija
-------------

* Kiaulininkystė, su kitais, autorius ir sudarytojas. 1984 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  V. Aleksa. *Algimantas Mikelėnas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 81 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šio puslapio ar jo dalies stilius neatitinka Vikipedijos kalbos standartų.**Jei galite, pakoreguokite stilių, kad tiktų enciklopedijai. Tik tada bus galima ištrinti šį pranešimą. |

| **Hermann von Pückler-Muskau** |
| --- |
|  |
| Saksonijos ir Prūsijos kunigaikštis |
| Visas vardas | Hermann Ludwig Heinrich von Pückler-Muskau |
| Gimė | 1785 m. spalio 30 d.Muskau, Vokietijoje |
| Mirė | 1871 m. vasario 4 d.Branitz,Vokietijoje |
| Palaidotas (-a) | Branitz parke |
| Sutuoktinis (-ė) | Lucie |
| Saksonijos ir Prūsijos kunigaikštis |
|  |
|  **Vikiteka** | Hermann von Pückler-Muskau |

**Hermanas fon Piukleris-Muskau** (vok. *Hermann von Pückler-Muskau*, 1785 m. spalio 30 d. Muskau pilis, Vokietija – 1871 m. vasario 4 d. Branitz pilis, Vokietija) – Saksonijos ir Prūsijos kunigaikštis, keliautojas, rašytojas, Muskau ir Branitz peizažinių parkų kūrėjas.

Biografija
----------

Hermann von Pückler-Muskau gimė Muskau dvare. Paveldėjęs tėvo turtą, jis daug keliavo, vėliau vedė Prūsijos kanclerio dukterį Lucia Anna Wilhelmine Christina von Hardenberg-Reventlow, vadintą *Lucie*. 

Sutuoktiniai ėmė tvarkyti Muskau rezidenciją, ypač daug dėmesio skirdami parkui. Tvarkymo darbai pareikalavo didelės tiems laikams sumos – milijono reichsmarkių. *H. von Pückler* žmona *Lucie,* ieškodama išeities*,* pasiūlė vyrui skyrybas, kad naujos žmonos kraičio dėka būtų įgyvendintas parko plėtimas ir tobulinimas. Turtingos nuotakos *Hermannas* ieškojo Anglijoje. Jis pasipiršo vieno turtingo juvelyro dukteriai, tačiau buvo nustatyta, kad jo skyrybos negalioja dėl nepakankamos tiems laikams skyrybų priežasties. *Hermannas* grįžo į namus be nuotakos ir be pinigų. Apie savo keliones ir nuotykius jis parašė knygas „*Briefe eines Verstorbenen*" ir „*Tutti-frutti*". Jos susilaukė didelio populiarumo ir davė nemažai pelno. Keli tose knygose paminėti asmenys jautėsi įžeisti, ir *Hermannui* teko kautis su jais dvikovose, o vėliau, vengdamas persekiojimo, jis kuriam laikui išvyko iš tėvynės. Per Viduržemio jūros šalis jis nukeliavo į Alžyrą, Tunisą, Egiptą. Kairo vergų turguje kunigaikštis susižavėjo jauna mergina iš Abisinijos, vardu *Machbuba*, sumokėjo už ją didelę sumą ir po visų kelionių atsivežė į Muskau. *Machbuba* neatlaikė šalto klimato, neilgai trukus susirgo džiova ir mirė. 

Už knygas gauti pinigai sparčiai seko, ir H. von *Pückleriui* teko parduoti Muskau dvarą - kartu su išpuoselėtu Muskau parku. Kunigaikštis ir jo žmona persikėlė į kitą von Pücklerių giminei priklausiusį dvarą - *Branitz*. Čia jie ėmė kurti naują parką. Jame atsispindėjo kunigaikščio kelionių po Artimųjų Rytų šalis įspūdžiai: jį puošė monumentalūs egiptietiški laiptai, orientalistinio stiliaus egiptietiškas tiltas, dvi piramides. Vienoje iš tų piramidžių kunigaikštis jo paties pageidavimu buvo palaidotas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  http://www.muskauer-park.de/?cat=8
2. ↑   Archyvuota kopija 2017-09-28 iš Wayback Machine projekto.
| Hermas**Herm****Haerme** |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+0)------ vasaros: (UTC+1) |
|  |
| **Valstybė** | Didžiosios Britanijos vėliava Didžioji Britanija |
| **Karūnos valda** | Gernsis Gernsis |
| **Oficialios kalbos** | anglų, prancūzų |
|  |
| **Gyventojų** (2002) | 60 |
| **Plotas** | 2 km² |
| **Tankumas** (2002) | 30 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | HermasVikiteka |

**Hermas** (Gernsio tarme *Haerme*) – mažiausia Normandijos sala, vieša turistams, ir yra Gernsio beiliviko dalis.

Istorija
--------

Hermyje gyventa nuo neolito laikų. Tai liudija saloje rasti kapai.

Pirmieji rašytiniai šaltiniai apie Hermo gyventojus yra iš VI amžiaus, kai sala tapo vienuolių veiklos centru. Žodis *Hermas* yra kilęs iš čia gyvenusių žmonių.

Svarbiausia salos data laikomi 933 m. kai Normandijos salos buvo prijungtos prie Normandijos hercogystės (liko priklausomi Britanijos Karūnai nuo Normandijos padalijimo 1204 m.). Po aneksijos iš Hermio išvyko vienuolynų gyventojai. Tarp 1570 m. ir 1737 m. Gernsio gubernatoriai naudojo salą medžioklei.

XIX amžiuje saloje atsirado pramonė. Buvo įsteigti granito karjerai, aprūpinti didelio masto karinius įtvirtinimus.

Vokiečiai okupavo Normandijos salas Antrojo pasaulinio karo metu. 1940 m. liepos 25 d. po kelių savaičių vokiečių kariams atvykus į Gernsį ir Džersį, 9 vokiečių kariai Hermio saloje filmavo propagandinį filmą.

Galerija
--------

* KoplyčiaKoplyčia
* Žvejo namasŽvejo namas
* Tolumoje Sarko salaTolumoje Sarko sala

Nuorodos
--------

* Hermio sala
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 12°14′ š. pl. 170°08′ r. ilg.﻿ / ﻿12.233°š. pl. 170.133°r. ilg.﻿ / 12.233; 170.133

Atolo palydovinė nuotrauka
**Bikaras** (marš. *Pikaar*) – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Maršalo Salose, Ratako salų grandinės šiaurėje. Atolas yra 579 km į šiaurę nuo Madžūro, 71 km į šiaurę nuo artimiausio Utiriko atolo.

Atolas daugiakampio formos, ilgis 13 km, plotis 8 km. Rifas nenutrūkstantis, įvairiose jo vietose yra 6 smulkios salelės, iš kurių didžiausios – Bikaro ir Džabvelo. Atolo sausumos plotas 0,5 km², lagūnos plotas 37,4 km². Bikaras pasižymi neliesta gamta, čia auga kokospalmės, pandanai, glemžūnės, ratiklės, portulakos, heliotropai, sutinkamos 23 paukščių rūšys.

Atolą 1817 m. aplankė Oto fon Kocebaus ekspedicija. Bikaras niekad nebuvo gyvenamas, čia kartais užklysdavo maršaliečiai, rinkę paukščių kiaušinius, kokosus; yra japonų žvejų laivo nuolaužos.

Atolo žemėlapis
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Algimantas Povilas Tauras** |
| --- |
| Gimė | 1933 m. spalio 30 d. (89 metai)Tylinavoje, Nemunėlio Radviliškio valsčius |
| Sutuoktinis (-ė) | Elena |
| Vaikai | Rimantas, dukra Jolita |
|  |
| Veikla | radiotechnikas, pedagogas, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas. |
| Partija | Lietuvos demokratinės darbo partija |

**Algimantas Povilas Tauras** (g. 1933 m. spalio 30 d.Tylinavoje, Nemunėlio Radviliškio valsčius) – radiotechnikas, pedagogas, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1954–1957 m. karinę tarnybą atliko Ašchabade. 1968 m. baigė Kauno politechnikos instituto Radijo elektronikos fakultetą, radiotechnikas.
1960–1977 m. profesinių technikos mokyklų gamybinio mokymo meistras, direktoriaus pavaduotojas. 1978–1992 m. Kauno taikomosios dailės mokyklos direktorius.

1960–1990 m. Lietuvos komunistų partijos, vėliau Lietuvos demokratinės darbo partijos narys. 1992–1996 m. Seimo narys. Žmona Elena, sūnus Rimantas, dukra Jolita.
| Krosas |
| --- |
|  Kroso upė Biafros žemėlapuje) |
| **Ilgis** | 489 km |
| **Ištakos** | Kamerūnas |
| **Žiotys** | Atlanto vandenynas |
| **Šalys** | Nigerija, Kamerūnas |

**Krosas** (angl. *Cross River*) yra pagrindinė upė pietryčių Nigerijoje ir duoda pavadinimą Kroso upės valstijai. Nors ir neilga pagal Afrikos standartus, jos baseinas gauna daug kritulių ir tampa labai platus. Paskutinius 80 km iki jūros ji teka per pelkėtą drėgnąjį mišką su gausybe užutėkių ir formuoja upės deltą šalia jos santakos su Kalabaro upe, apie 20 km pločio ir 50 km pločio tarp Orono (vakariniame krante) ir Kalabaro (rytiniame krante) miestų, daugiau nei 30 km nuo atviros jūros. Delta įteka į plačią estuariją, kuria dalinasi su keliomis mažesnėmis upėmis. Prie Atlanto vandenyno žiotys yra 24 km pločio. Rytinė estuarijos pusė yra kaimyninėje šalyje, Kamerūne.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Maritime Organisation of West and Central Africa, Nigeria Archyvuota kopija 2010-05-05 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Nigerian Tourism, Cross Rivers State Archyvuota kopija 2009-06-24 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 54°44′54.99″ š. pl. 23°30′36.1″ r. ilg.﻿ / ﻿54.7486083°š. pl. 23.510028°r. ilg.﻿ / 54.7486083; 23.510028

Kazlų Rūdos mokomoji miškų urėdija|  |
| Forma | Valstybės įmonė |
| Pramonė | Miškų ūkio veikla |
| Produkcija | Mediena, miško ištekliai |
| Tinklalapis | www.krmmu.lt |

Mokomoji urėdija
Pažintinio tako pradžia
**Kazlų Rūdos mokomoji miškų urėdija** − viena iš miškų urėdijų, turto patikėjimo teise valdžiusi, naudojusi valstybinius miškus, vykdžiusi juose kompleksinę miškų ūkio veiklą.

Įsikūrusi Miškininkų g. 1 Kazlų Rūdoje.

Istorija
--------

Kazlų Rūdos miškų urėdija įkurta 1920 m. Tuo metu ji turėjo 6 girininkijas. Vėliau urėdija buvo padalyta į *Kazlų Rūdos* ir *Jūrės* miškų urėdijas. 1991 m. Nuo Kazlų Rūdos miškų urėdijos atsiskyrė Marijampolės miškų urėdija, o 1994 m. urėdija pavadinta mokomąja. 2018 m. prijungta prie Valstybinės miškų urėdijos.

1994 m. Ąžuolų Būdos girininkijoje maumedžių giraitėje perlaidoti trečiojo Lietuvos Prezidento Kazio Griniaus palaikai.

Susiskirstymas
--------------

Urėdijos teritorijoje išskirti 7 draustiniai:

* Paprastosios pušies genetinis draustinis
* Skriaudžių valstybinis geomorfologinis draustinis
* Kazlų Rūdos botaninis zoologinis draustinis
* Raudonplynio kraštovaizdžio draustinis
* Višakio slėnio botaninis draustinis
* Kazlų Rūdos valstybinis kraštovaizdžio draustinis
* Novaraisčio valstybinis ornitologinis draustinis

Urėdija pasiskirsčius į dvi apskritis (Marijampolės ir Kauno) ir tris savivaldybes (Kazlų Rūdos, Kauno ir Prienų).

Kazlų Rūdos mokomosios miškų urėdijos miškai teritorijos atžvilgiu išsidėstę kompaktiškai. Didesnioji dalis miškų sudaro pagrindinį miškų masyvą. Didžiausias miškas − Kazlų Rūdos giria. Ji pagal dydį yra trečia Lietuvoje. Urėdija viso prižiūri 36 800 ha miškų, iš jų − valstybinės reikšmės − 29 300 ha.

Urėdijos valstybinius miškus administruoja 8 girininkijos.

Girininkijos
------------

|  |  |
| --- | --- |
| **Girininkija** | **Girininkijos vieta** |
| **Seniūnija** | **Gyvenvietė** |
| Agurkiškės | Kazlų Rūdos seniūnija | Agurkiškė |
| Bagotosios | Kazlų Rūdos seniūnija | Jūrė I |
| Braziūkų | Kazlų Rūdos seniūnija | Kūjai |
| Jūrės | Kazlų Rūdos seniūnija | Jūrė II |
| Kazlų Rūdos | Kazlų Rūdos seniūnija | Kazlų Rūda |
| Novos | Jankų seniūnija | Sarapinai |
| Šališkių | Alšėnų seniūnija | Girininkai |
| Višakio Rūdos | Kazlų Rūdos seniūnija | Višakio Rūda |

Nuorodos
--------

* Kazlų Rūdos mokomosios miškų urėdijos tinklalapis
**Laisvės kryžiaus ordinas**, **Laisvės kryžius** (est. *Vabadusrist*) – aukščiausias Estijos valstybės apdovanojimas už karinius ir civilinius nuopelnus ginant Estijos nepriklausomybę.

Įsteigtas 1919 m. vasario mėn. Pirmasis Estijos ordinas.
Buvo trijų kategorijų, trijų laipsnių:

* I kategorija – už karinis vadovavimą,
* II kategorija – už narsą mūšiuose,
* III kategorija – už civilinius nuopelnus.

1919–1925 m. juo buvo apdovanota 3215 asmenų, iš jų 1064 užsienio piliečiai, daugiausia valstybių vadovai, kariškiai, diplomatai. Vėliau šio ordino neskirta.

Tarp apdovanotųjų – Vinstonas Čerčilis, Žoržas Klemanso, Benitas Musolinis, Juzefas Pilsudskis, Lietuvos prezidentas Aleksandras Stulginskis (III kategorijos, 1 laipsnio, 1925 m.) ir diplomatas Jonas Aukštuolis (III kategorijos, 2 laipsnio, 1925 m.).

Estijos kariuomenės vadas Johanas Laidoneris apdovanotas I ir III kategorijos ordinu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Laisvės kryžiaus ordinas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 447 psl.
| **Laisvūnas Bartkevičius** |
| --- |
| Gimė | 1966 m. liepos 28 d. (56 metai)Šiauliai, Lietuvos TSR |
|  |
| Veikla | Politikas, pedagogas |

**Laisvūnas Bartkevičius** (g. 1966 m. liepos 28 d. Šiauliuose) – Lietuvos politikas, pedagogas.

Biografija
----------

1984–1988 m. Šiaulių pedagoginiame universitete įgijo Fizikos ir astronomijos mokytojo specialybę.

1988–1991 m. fizikos ir astronomijos mokytojas Meškuičių vidurinėje mokykloje. 1991–1992 m. Šiaulių švietimo skyriaus inspektorius. 1992–1995 m. individualios įmonės savininkas. 1994–2013 m. įvairios pareigos AB banko „Snoras": Vertybinių popierių ir investicijų skyriaus viršininkas (nuo 1994 m. rugsėjo iki 1996 m. rugsėjo), finansų makleris (nuo 1996 m. rugsėjo iki 1999 m. sausio), Šiaulių filialo kreditų skyriaus viršininkas (nuo 1999 m. sausio iki 1999 m. rugsėjo), Šiaulių filialo direktoriaus pavaduotojas (nuo 1999 m. rugsėjo iki 2001 m. rugsėjo), filialų valdymo tarnybos direktoriaus pavaduotojas (nuo 2001 m. rugsėjo iki 2002 m. birželio), mažmeninės bankininkystės tarnybos direktoriaus pavaduotojas, banko produktų plėtros departamento direktorius (nuo 2002 m. birželio iki 2005 m. vasario), mažmeninio verslo tarnybos direktoriaus pavaduotojas (nuo 2005 m. vasario iki 2013 m. sausio 31 d.). 2004–2006 m. Vilniaus Gedimino technikos universitete įgijo vadybos ir verslo administratoriaus magistro laipsnį. 2006–2010 m. UAB „Snoro fondų valdymas" valdybos narys. 2012–2013 m. UAB „Fincon" akcininkas. 2013–2016 m. Lietuvos Respublikos socialinės apsaugos ir darbo viceministras.

Nuorodos
--------

* Biografija Archyvuota kopija 2014-12-18 iš Wayback Machine projekto.
* Susiję straipsniai www.delfi.lt
| **Gintaras Staškevičius** |
| --- |
| Gimė | 1964 m. vasario 26 d. (59 metai)Vilnius |
| Tautybė | lietuvis |
|  |
| Veikla | Sportininkas |
| Sritis | Šiuolaikinė penkiakovė |
|  |
| Alma mater | Vilniaus pedagoginis universitetas |
| Žinomas (-a) už | olimpietis |

**Gintaras Staškevičius** (g. 1964 m. vasario 26 d. Vilniuje) – Lietuvos sportininkas, penkiakovininkas, olimpietis.

Biografija
----------

1986 m. baigė Vilniaus pedagoginį universitetą.

SSRS tarptautinės klasės sporto meistras (1991). Pirmasis treneris Jurijus Moskvičiovas (1989–1992), vėliau V. Kalininas ir E. Kliosovas (1992–1995). Buvo SSRS šiuolaikinės penkiakovės čempionas (1991).

Buvo 4 kartus Lietuvos čempionas (1991 ir 1993 komandinėje, 1993 ir 1995 asmeninėje įskaitoje).

Baltijos šalių taurės varžybų (1994, Stokholmas, Švedija) laimėtojas (5505 tšk.).

Europos čempionate (1995, San Benedeto del Trontas, Italija) laimėjo sidabro medalį estafetės rungtyje (4938 tšk. kartu su Andrejumi Zadneprovskiu ir Edvinu Krungolcu).

Pasaulio čempionatuose:

* Darmštate (Vokietija, 1993) užėmė 25 vietą asmeninėse varžybose,
* Šefilde (Didžioji Britanija, 1994) – 10 vietą asmeninėse varžybose ir 8 vietą estafetėje (kartu su Andrejumi Zadneprovskiu ir Tomu Narkumi).

Pasaulio taurės finale (1994, Darmštadas) – 3 vieta (5323 tšk.).

Lietuvos rinktinės sudėtyje dalyvavo 1992 m. vasaros olimpinėse žaidynėse (Barselona, Ispanija). Čia asmeninėse varžybose užėmė 15 vietą tarp 66 dalyvių, komandinėse varžybose – 15 vietą tarp 17 komandų.

Nuorodos
--------

* Gintaras Staškevičius (*sports-reference.com*) Archyvuota kopija 2012-11-13 iš Wayback Machine projekto.
* Gintaras Staškevičius (*Lietuvos sporto enciklopedija*)
| Kronokų ugnikalnis |
| --- |
|  |
|  |
| Šalis | Rusija Rusija |
|  |
| Aukštis | 3482 m |
|  |
| Tipas | stratovulkanas |
|  |
| Amžius |  |
|  |
| Aktyvumas | snaudžiantis |
|  |
| Paskutinisišsiveržimas | 1923 m. |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.

  |
| **Koordinatės:** | 54°45′0″ š. pl. 160°31′0″ r. ilg.﻿ / ﻿54.75000°š. pl. 160.51667°r. ilg.﻿ / 54.75000; 160.51667Koordinatės: 54°45′0″ š. pl. 160°31′0″ r. ilg.﻿ / ﻿54.75000°š. pl. 160.51667°r. ilg.﻿ / 54.75000; 160.51667 |

**Kronokų Sopka** (rus. *Кроноцкая сопка*) – veikiantis ugnikalnis (stratovulkanas) Rusijoje, rytinėje Kamčiatkos pakrantėje. Aukštis 3482 m. Kūgis taisyklingas, krateris užpildytas ekstruzyviniu kamščiu, veikia fumarolės. Ugnikalnis sudarytas iš bazaltinio ir andezitinio šlako, lavos. Išsiveržia retai (paskutinį kartą 1923 m.). Žemutiniai Kronokų Sopkos šlaitai padengti kedrų ir Ermano beržų sąžalynais. Aukščiau – ledynai. Kalno papėdėje telkšo Kronokų ežeras, driekiasi Geizerių slėnis. Įeina į Kronokų draustinį.

* 
* 
*

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Kronotsky". *Global Volcanism Program*. Nuoroda tikrinta 2022-03-21.
**Lietuvos istorijos draugija** (**LID**) – Lietuvos mokslinė organizacija, 1929–1940 m. veikusi Kaune ir 1988–2001 m. Vilniuje.

Istorija
--------

Lietuvos istorijos draugiją sudarė tikrieji nariai, profesionalūs istorikai, garbės nariai – asmenys, nusipelnę Lietuvos istorijos mokslui ir nariai rėmėjai. 1938 m. įsteigta istorijos mokytojų sekcija. Draugijai priklausė Augustinas Janulaitis, Petras Tarasenka, Konstantinas Jablonskis, Ignas Jonynas, Vaclovas Biržiška, Vanda Daugirdaitė-Sruogienė, Povilas Spudas, Konstantinas Avižonis, Marija Krasauskaitė ir kiti. Lietuvos istorijos draugija siekė plėtoti istorijos mokslą Lietuvoje, tirti lietuvių tautos praeitį. Rengė paskaitas, diskusijas. Užmezgė ryšius su tarptautine istorijos mokslų organizacija. Leido tęstinį leidinį „Praeitis" (1 t. 1930 m. 2 t. 1933 m.).

1940 m. birželio mėn. SSRS okupavus Lietuvą draugijos veikla nutrūko. Buvę Lietuvos istorijos draugijos nariai JAV įkūrė Lietuvių istorijos draugiją, kuri veikė 1956–1989 m.

1988 m. Z. Kiaupos, I. Lukšaitės, E. Aleksandravičiaus iniciatyva atkūrus draugiją, siekta formuoti lietuvių tautos ir Lietuvos visuomenės istorijos sąmonę, įtvirtinti istorijos kaip mokslo statusą. Draugija išleido 1929–1939 m. veikusios draugijos parengtą „Praeities" 3 t. (1992 m.), 1990–2001 m. leido tęstinį leidinį „Mūsų praeitis". 1989–2001 m. surengė 6 suvažiavimus, t. p. rengė konferencijas, minėjimus. Atkūrus draugiją istorijos mokytojai susibūrė į sekciją – nuo 1992 m. Lietuvos istorijos mokytojų asociacija veikia savarankiškai. 2001 m. Lietuvos istorijos draugijos veiklai nutrūkus jos funkcijas iš dalies perėmė 1996 m. įsteigtas Lietuvos istorikų komitetas.

Lietuvos istorijos draugija išleido knygas:

* Mstislavas Dobužinskis. Vytis, 1933 m.;
* Konstantinas Šakenis. Vabalninkas ir jo apylinkė, 1935 m.;
* Konstantinas Jablonskis. Lietuviškieji žodžiai senosios Lietuvos raštinių kalboje, d. 1, 1941 m.

Pirmininkai
-----------

1988–2001: Bronius Dundulis, Antanas Tyla, Vytautas Merkys, Elmantas Meilus, Aivas Ragauskas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Valdas Selenis. *Lietuvos istorijos draugija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. - 234 psl.
Parotos su kiaušinių *kurma* ir svogūnų griežinėliais.
**Parota** – sluoksniuota paplotėlio formos duona, kilusi iš Indijos subkontinento, kepama iš baltų kvietinių „maida" miltų, populiari pietinėje Indijoje. Parota yra įprastas gatvės maistas pietų Indijoje, ypač Keralos ir Tamilnado valstijose bei kaimyninėje Šri Lankoje. Iš Tamilnado parotos pateko į Malaiziją kartu su darbininkais, kurie 1970-aisiais dirbo Tutikorino uoste. Parotos yra įprastos ant gatvių prekystalių ir restoranuose Keraloje, Tamilnade bei atskirose Karnatakos, Andhra Pradešo ir Telanganos valstijų dalyse. Kai kur jos patiekiamos vestuvių pokyliams, religinėms šventėms, festivaliams.

Gamyba
------

Parota gaminama iš tešlos, kurios sudėtyje yra miltai, kiaušiniai (kai kuriose receptūrose), aliejus arba lydytas sviestas ghi ir vanduo. Tešla suminkoma į plokščią blyną, kuris ištepamas aliejumi ar sviestu, iš jo suformuojama spiralinė „bandelė", kuri vėl iškočiojama į paplotėlius. Taip paruoštas kepimui paplotėlis turi kelis tešlos sluoksnius. Kepama ant įkaitinto plokščio paviršiaus. Gaminiui traškumo suteikia jo pašlakstymas riebalais. Kepimo metu paplotėlis išsipučia, nes tarp sluoksnių esantis vanduo ir oras nuo karščio bando išsiplėsti ir atsisluoksniuoti. Parotos valgomos su daržovių *kurma*, vištienos, avienos ar jautienos *saalna* (prieskoniais paskanintu kariu). 

* Iš tešlos suformuotos „bandelės"
* Kepama ant plokščios skardos
* Parotos prie vištienos
* Parotos su avienos *saalna*
* Parota su padažu

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Parotta** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Parotų gamyba pakelės užeigoje pietų Indijoje (*youtube.com*)
**Gintaras Matkevičius** (g. Lietuvoje) – teisininkas, buvęs antstolis, Lietuvos antstolių rūmų vadovas (2003–2004 m.).

Biografija
----------

Vilniaus universiteto Teisės fakultete baigė diplomines teisės studijas.

Iki maždaug 2003 m. LR TM vyr. specialistas. Įsteigė antstolio kontorą (veiklos teritorija – Vilniaus 1-asis apylinkės teismas) ir iki 2007 m. liepos 10 d. dirbo antstoliu (antstolių , Vytenio Stungurio, Aušros Lepeškaitės ir Gintaro Matkevičiaus kontora).

2007 m. birželio 19 d. Lietuvos apeliacinis teismas jį pripažino kaltu dėl piktnaudžiavimo tarnyba ir atėmė teisę 1,5 metų dirbti antstolio darbą. G. Matkevičius buvo kaltinamas didelės vertės svetimo turto pasisavinimu ir piktnaudžiavimu tarnyba. 2004 ir 2005 m. jis į antstolio depozitinę sąskaitą gavęs poros skolininkų pervestas lėšas (skolas), jų iš karto kreditoriui (Valstybinei mokesčių inspekcijai) nepervedė (pervedė į savo kitas sąskaitas, sudarė sutartis dėl terminuotų indėlių ir gavo palūkanas už valstybės naudai išieškomas lėšas).

Lietuvos antstolių rūmų prezidiumo pirmininkas nuo 2003 m. kovo 7 d. iki 2004 m. gruodžio (vietoj jo išrinkta Inga Karalienė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gintaras Matkevičius
2. ↑  Iš pareigų atleistas nuteistas Vilniaus antstolis (BNS ir lrytas.lt inf. 2007-07-10 13:58)
3. ↑  LR TM informacija Archyvuota kopija 2016-01-23 iš Wayback Machine projekto.