recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Koordinatės: 55°4′19″ š. pl. 23°33′3″ r. ilg.﻿ / ﻿55.07194°š. pl. 23.55083°r. ilg.﻿ / 55.07194; 23.55083

|  |
| --- |
| **Saulėtekio Antano Mackevičiaus pagrindinė mokykla** |
| Saulėtekio Antano Mackevičiaus pagrindinė mokykla herbasSaulėtekio Antano Mackevičiaus pagrindinė mokykla herbas |
| Saulėtekio Antano Mackevičiaus pagrindinė mokykla |
| **Adresas** | Saulėtekių g. 89, Akuotai |
| **Direktorius(-ė)** | Julius Tovtkevičius |
| **Mokinių skaičius** | 116 |
| **Įkūrimo data** | 1920 m. |
| **Uždarymo data** | 2014 m. |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 22 |

**Kauno rajono Saulėtekio Antano Mackevičiaus pagrindinė mokykla** – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kauno raj. Akuotuose (Vilkijos apylinkių seniūnija), vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 191092130. Steigėjas Kauno rajono savivaldybės taryba. Filialas: Kauno rajono Saulėtekio Antano Mackevičiaus pagrindinės mokyklos Daugeliškių skyrius.

Pavadinta kunigo, 1863 m. sukilimo vado Antano Mackevičiaus vardu. Mokyklai šis vardas suteiktas 1998 m. rugsėjo 23 d. o 1998 m. rugsėjo 19 d. Ringovės kaime atidengtas paminklinis Antanui Mackevičiui.

Mokykla prijungta prie Vilkijos gimnazijos, likviduotas Daugėliškių skyrius.

Istorija
--------

Alėja, vedanti į mokyklą
Įkurta 1920 m. Gaižuvos dvare. Vėliau pradinės klasės susikūrė ir Gailiūnų kaime. 1949 m. visos pradinės mokyklos buvo sujungtos į vieną. 1961 m. pastatytas naujas mokyklos pastatas Saulėtekių kaime. 1998 m. mokykla įsijungė į Kauno rajono savivaldybės projektą „Mokykla bendruomenei". Prie mokyklos kuriamas „Atminties" parkas, kuriame kiekvienas medis įamžintų žymius krašto žmones, kovotojus už Lietuvos nepriklausomybę, politinius kalinius bei tremtinius, buvusius mokytojus, išnykusių kaimų vardus.

Direktoriai
-----------

* Irena Pikauskienė – 2000-2007 m.;
* Julius Tovtkevičius – nuo 2007 m.

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė Archyvuota kopija 2014-01-18 iš Wayback Machine projekto..
| Klaipėdos geležinkelio tiltas |
| --- |
|  |
| Tiltas nuo Joniškės gatvės |
| 

Klaipėdos geležinkelio tiltasKlaipėdos geležinkelio tiltas

55°42′56″š. pl. 21°09′40″r. ilg.﻿ / ﻿55.7156°š. pl. 21.1612°r. ilg.﻿ / 55.7156; 21.1612﻿ (Klaipėdos geležinkelio tiltas)Koordinatės: 55°42′56″š. pl. 21°09′40″r. ilg.﻿ / ﻿55.7156°š. pl. 21.1612°r. ilg.﻿ / 55.7156; 21.1612﻿ (Klaipėdos geležinkelio tiltas) |
|  |
| **Vieta** | Klaipėda |
| **Kerta** | Akmeną (Danę) |
| **Pastatytas** | 1947 m. |

**Klaipėdos geležinkelio tiltas**  – tiltas Klaipėdoje per Dangės upę.

Istorija
--------

Pastatytas 1874 m. kai buvo tiesiamas Klaipėdos-Tilžės geležinkelis. Išmūrytas iš akmenų su penkiomis pusapskritėmis arkomis. Aukščiausia tilto arka buvo 13,25 m pločio ir 8,5 m aukščio nuo vandens paviršiaus. Šio tilto atramos apačioje buvo su iškyšomis, kurios per ledonešį saugojo jį nuo sužalojimo. Tačiau laivybai tiltas nebuvo patogus: pro jo apačią galėjo praplaukti burlaiviai tik nuleistais stiebais. Todėl prie tilto teko pastatyti specialų mechanizmą stiebams pakelti. 

Tiltas sunaikintas per II pasaulinį karą užimant miestą. Dabartinis metalinės konstrukcijos trijų angų tiltas pastatytas 1947 m. šalia sugriauto akmens mūro tilto.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Henrikas Kebeikis. Klaipėdos – Tilžės geležinkelio tiltas per Akmeną–Danę Klaipėdoje Archyvuota kopija 2021-08-29 iš Wayback Machine projekto. (IMG 0054–0057, iliustracijos)

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Klaipėdos geležinkelio tiltas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

*
| **Ona Mikulskienė** |
| --- |
| Gimė | 1905 m. sausio 30 d.Omskas, Rusija |
| Mirė | 2008 m. balandžio 19 d. (103 metai)Vilnius |
| Sutuoktinis (-ė) | Alfonsas Mikulskis |
|  |
| Veikla | kanklininkė, pedagogė, visuomenės veikėja |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Šaulių žvaigždės ordinasGedimino 5 laipsnio ordinas |

Antkapis Rasų kapinėse
**Ona Mikulskienė-Mozoliauskaitė** (1905 m. sausio 30 d. Omskas, Rusija – 2008 m. balandžio 19 d. Vilnius) – Lietuvos kanklininkė, pedagogė, kanklių orkestrų vadovė, JAV lietuvių visuomenės veikėja.

Biografija
----------

Sutuoktinis Alfonsas Mikulskis. 1924 m. Kaune baigė buhalterijos kursus. 1925–1927 m. mokėsi Klaipėdos muzikos mokyklos J. Čiurlionytės fortepijono klasėje. 1926–1939 m. Klaipėdos giedotojų draugijos choristė, lietuvių scenos mėgėjų draugijos „Aida" artistė. Dalyvavo operų, operečių, dramos veikalų spektakliuose. 1928 m. Klaipėdos pirmojo šaulių moterų skyriaus pirmininkė, 1931 m. – vadė, 1932–1938 m. XX šaulių moterų rinktinės vadė. 1933 m. įkūrė Klaipėdos, 1940 m. Vilniaus šaulių kanklininkių orkestrą. 1940–1991 m. Čiurlionio ansamblio kanklių orkestro vadovė, 1941–1944 m. dar ir Vilniaus filharmonijos liaudies ansamblio kanklininkė.

1944 m. pasitraukė į Vakarus, 1949 m. persikėlė į JAV, apsigyveno Klyvlende. Koncertavo su kanklių ansambliais ir Čiurlionio ansambliu. 1958–1972 m. kankliuoti mokė Klyvlendo M. Valančiaus, 1972–1979 m. Šv. Kazimiero lituanistinėje mokykloje, įsteigė moksleivių kanklių orkestrus. Parengė kanklių orkestrą 1963 m. dainų šventei Čikagoje. 1965–1985 m. Klyvlende turėjo kanklių studiją. 1971–1975 m. karininko A. Juozapavičiaus šaulių kuopos Moterų sekcijos vadovė. 1973–1976 m. Lietuvos šaulių sąjungos tremtyje šaulių moterų vadovė. 1975–1981 m. šaulių Žalgirio kuopos Moterų sekcijos vadovė Klyvlende. Klyvlendo Didžiosios kunigaikštienės Birutės draugijos, Lietuvos vyčių ir Suvienijimo lietuvių Amerikoje narė. 1981 m. Lietuvos šaulių sąjungos garbės narė.

Surinko Čiurlionio ansamblio dokumentinę medžiagą, ansamblio archyvą ir muzikos instrumentus bei Aukso knygą su šimtais žymių žmonių įrašų apie Čiurlionio ansamblį 1992 m. padovanojo Lietuvai. JAV lietuvių spaudoje paskelbė straipsnių apie muziką. Nuo 1995 m. gyveno Vilniuje.

1996 m. išleido A. Mikulskio tautines mišias „Už kenčiančią Lietuvą" mišriam chorui ir vargonams, dainų jaunimui rinkinį „Dainuojanti jaunystė" (1999 m.), giesmių rinkinį „Jėzau, Jėzau, ateiki pas mane" (2001 m.)

Bibliografija
-------------

* Čiurlionio ansamblis 1940-1949. Dienoraštis, parengė Vaclovas Juodpusis, Lietuvos muzikų rėmimo fondas, 2000 m.
* Čiurlionio ansamblis 1949–1991 m. Onos Mikulskienės dienoraštis, Vilnius, 2005 m.

Įvertinimas
-----------

* 1938 m. – Šaulių žvaigždės ordinas
* 1996 m. – Gedimino 5 laipsnio ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vaclovas Juodpusis. *Ona Mikulskienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 122 psl.
Sausai sūdomas kumpis
**Sausasis sūdymas** - maisto konservavimas sausa druska. Tai vienas seniausių maisto (paprastai - žuvies ar mėsos) konservavimo būdų. 

Žuvis ar mėsa apiberiama druska. Druskai tirpstant susidarančiam sūrymui leidžia nutekėti.

Sūdymas pagrįstas osmosiniu vandens išsiurbimu iš konservuojamo maisto objekto (mėsos, žuvies) ląstelių bei jame esančių mikroorganizmų ląstelių. Druska, tirpdama produkto syvuose, sudaro stiprų sūrymą, kuris osmosiškai siurbia vandenį. Mėsos ar žuvies audinyje mažėjant vandens kiekiui lėtėja savų fermentų veikla. O pagrindinis veikimo būdas yra mikroorganizmų gyvybinės veiklos sustabdymas atėmus jų ląstelių vandenį. Dalis mikrobų tokiomis sąlygomis žūsta, dalis pereina į anabiozę. 
Ant sūdytos džiovintos žuvies geba išgyventi tik halobakterijos (*Halobacteria*).

Nuorodos
--------

1. ↑  Sausasis sūdymas. In: *LST 1906:2004 Rūkyta žuvis. Rekomenduojami tarptautinės praktikos nuostatai* (CAC/RCP 25:1979) Archyvuota kopija 2016-03-06 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Mokos pupelės** – kavos pupelių tipas, viena iš arabikos pupelių atmainų. Mokos pupelės yra mažesnės ir apvalesnės už daugelį kitų kavos pupelių atmainų.

Šio tipo kavos pupeles anksčiau eksportuodavo iš Mochos miesto (Jemenas).

Istorija
--------

1763 m. užrašytas pasakojimas sieja *Mocha* miesto suklestėjimą su šeichu Šadžiu, kuriam valdant buvo masiškai prisodinta kavamedžių. Netrukus *Mocha* gyvenvietė ėmė sėkmingai prekiauti kava, ir nedidelė gyvenvietė virto stambiu prekybiniu uostu. Europoje šio miesto pavadinimu ėmė vadinti ir kavos pupelių rūšį. Pasakojama, kad net kalnus apie *Mocha* miestą, ištisai apsodintus kavamedžiais, ėmė vadinti „kaviniais" kalnais.

Po šeicho Šadžio mirties prie jo kapo pastatė mečetę, o jį patį ėmė laikyti miesto ir arabiškų kavinių globėju.

1633 m. sėkmingai pasibaigus sukilimui prieš Osmanų imperiją, Jemenas tapo savarankiška valstybe ir užmezgė tiesioginius prekybinius ryšius su kai kuriomis Europos valstybėmis, kurioms ėmė tiekti kavos pupeles. Tai buvo Jemeno ekonominio klestėjimo viršūnės laikai. Iki XVII a. pabaigos pasauliui kava tiekė daugiausia Jemenas, ir tai buvo mokos kava (*Mocha* ar *Mokka*). Iki XVII a. vidurio pagrindiniai mokos pirkėjai buvo į Jemeną atvykstantys turkų ir Egipto pirkliai, kurie supirkdavo kavą tiesiog nuo medžių.

Jemeno kavos prekybos klestėjimas buvo didele dalimi pagrįstas kavos auginimo monopolija bei didėjančių kavos populiarumu Europoje. Buvo draudžiama išvežti nedžiovintas, daigias kavos pupeles. Svetimšaliams draudė lankyti kavamedžių plantacijas.
| Eliziejaus rūmai*Palais de l’Élysée* |
| --- |
|  |
| Šiaurinis rūmų fasadas |
| 

Eliziejaus rūmai.mw-parser-output .nobold{font-weight:normal}Palais de l’ÉlyséeEliziejaus rūmai*Palais de l’Élysée*

48°52′13″ š. pl. 2°19′35″ r. ilg.﻿ / ﻿48.87028°š. pl. 2.32639°r. ilg.﻿ / 48.87028; 2.32639﻿ (Eliziejaus rūmai)Koordinatės: 48°52′13″ š. pl. 2°19′35″ r. ilg.﻿ / ﻿48.87028°š. pl. 2.32639°r. ilg.﻿ / 48.87028; 2.32639﻿ (Eliziejaus rūmai) |
|  |
| Vieta | Paryžius, Prancūzija |
| Architektas | Armand-Claude Mollet |
| Statybų pradžia | 1718 m. |
| Statybų pabaiga | 1722 m. |
| Savininkas | Prancūzijos vyriausybė |
| Paskirtis | Oficiali rezidencija |
| Stilius | Klasicizmas |
| Aukštų sk. | 3 |

**Eliziejaus rūmai** (pranc. *Palais de l’Élysée*) – oficiali Prancūzijos Respublikos prezidento rezidencija. Baigti 1722 m. rūmai buvo pastatyti didikui ir kariuomenės karininkui Lui Anri de La Tūrui Overniečiui, kuris 1719 m. buvo paskirtas Il de Franso gubernatoriumi. Eliziejaus rūmai yra Sen Onorė Priemiesčio gatvėje, netoli Eliziejaus laukų alėjos, 8-ojoje Paryžiaus apskrityje. Eliziejaus pavadinimas yra kilęs iš Eliziejaus laukų, palaimintųjų mirusiųjų vietos graikų mitologijoje. Svarbūs užsienio svečiai yra priimami netoliese esančiame „Marigny" viešbutyje – rūmų rezidencijoje.

Rūmuose gyveno tokios asmenybės kaip Madam de Pompadūr (1721–1764), Nikolas Beaujon (1718–1786), Bathilde d’Orléans (1750–1822), Joachim Murat (1767–1815) ir Charles Ferdinand (1778–1820). 1848 m. gruodžio 12 d. Antrosios Respublikos Prancūzijos parlamentas priėmė įstatymą, kuriuo pastatas buvo paskelbtas oficialia Prancūzijos prezidento rezidencija. Eliziejaus rūmai, kuriuose yra prezidento biuras ir rezidencija, taip pat yra Ministrų Tarybos posėdžių vieta – kas savaitę vykstantis Prancūzijos vyriausybės posėdis, kuriam pirmininkauja Respublikos Prezidentas.

Taip pat žiūrėti
----------------

* Matinjono viešbutis – Ministro Pirmininko rezidencija

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Le Palais de l’Elysée, histoire et décorum*. Olivierberni-interieurs.com. Nuoroda tikrinta 2022-04-10.

* Charles Leroux-Cesbron, Le palais de l'Élysée, chronique d'un palais national, Librairie académique Perrin, 1925, 2e éd. 234 p..

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
**Eliziejaus laukai** (pranc. *Champs-Élysées*) – prestižinė Paryžiaus alėja. Eliziejaus laukai yra penkta brangiausia gatvė pasaulyje prekybinių patalpų nuomos atžvilgiu. Tokius duomenis pateikia tarptautiniai nekilnojamojo turto rinkos analitikai „Cushman & Wakefield".

Ši gatvė yra viena iš įžymiausių pasaulyje. Prospektas visame pasaulyje žinomas savo buržuaziniu stiliumi ir daugybe prabangių parduotuvių. Eliziejaus laukų kino teatruose dažnai rodomos kino filmų premjeros, kuriose dalyvauja pasaulinės kino žvaigždės.

Eliziejaus laukų gatvė dar žinoma, kaip pati gražiausia alėja pasaulyje (pranc. *La plus belle avenue du monde*). Jos pavadinimas kilęs iš graikų mitologijos Eliziejaus – vietos, skirtos palaimintoms sieloms. 

Kiekvienais metais, Prancūzijos nepriklausomybės dieną (liepos 14 d.), karinis paradas eina Eliziejaus laukais nuo Triumfo arkos iki Santarvės aikštės. Paskutinis garsiųjų dviračių lenktynių Tour de France etapas baigiasi Eliziejaus laukuose.

Istorija
--------

Valdant Henrikui IV, čia buvo tik laukai ir pelkės. Po to, kai buvo atlikti nusausinimo darbai, architektas Le Notre suprojektavo platų prospektą, pavadintą *Grand Cours* (Didieji laukai). XIX a. prospekte buvo įrengti fontanai, šaligatviai, dujinis apšvietimas. Antrosios Imperijos laikais Eliziejaus laukai tapo aristokratų gyvenimo simboliu.

Eliziejaus laukai. Šios alėjos ilgis – 1915 m, o plotis – 71 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Verslo Žinios – Prabangos prekiniai ženklai traukia į Aziją
2. ↑  Topturas Archyvuota kopija 2010-12-02 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Eliziejaus laukų alėja** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Versus – Vilnius. Prekės ženklų manevrai[neveikianti nuoroda]
| ***Gegužės rytas*** |
| --- |
|  |
|  |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Ugo Liberatore |
| Metai | 1970 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 124 min. |
| Kalba | anglų |
| **IMDb įrašas** |

**Gegužės rytas** (it. *Alba pagana*) – 1970 m. sukurta socialinė drama.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Jane Birkin – Flora
* Alessio Orano – Valerio
* John Steiner – Roderikas
* Rosella Falk – misis Finleik
* Micaela Pignatelli – Amanda
* Edda Di Benedetto
* Iain Sinclair
* John Gayford

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Italas Valerio, kilęs ir paprastos darbininkų šeimos, atvyksta studijuoti į Oksfordą. Mokslai jam nelabai sekasi, tačiau jis puikus irkluotojas ir tik todėl turi galimybę studijuoti prestižiniame universitete. Pasiturinčių ir kilmingų tėvų vaikai nenori bendrauti su prasčioku, todėl Valerio turi tik vieną draugą, poetą Roderiką. Kartą šio mergina pamėgina suvilioti Valerio, tačiau šis ją atstumia ir apie viską papasakoja Roderikui. Nepaisant to, Roderikas taip pat nusigręžia nuo Valerio ir prisideda prie to, jog šis būtų pašalintas iš universiteto.

Atstumtas draugų ir merginos, Valerio nusprendžia jiems atkeršyti, tam pasirinkdamas Gegužės rytą – universiteto studentų šventę...
| **Ellen DeGeneres** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1958 m. sausio 26 d. (65 metai)Jungtinės Amerikos Valstijos Meteris, Luiziana, JAV |
| Sutuoktinis (-ė) | Portia de Rossi (nuo 2008) |
|  |
| Veikla | aktorė, komikė ir televizijos laidų vedėja |
|  |
|  **Vikiteka** | Ellen DeGeneres |

**Elen Lee DeGeneres** (g. 1958 m. sausio 26 d.) – amerikiečių komikė, televizijos laidų vedėja ir aktorė, geriausiai žinoma kaip pokalbių šou „The Ellen DeGeneres Show" vedėja. Yra laimėjusi keliolika „Emmy" apdvovanojimų. 2016 metais ji buvo apdovanota laisvės medaliu, kuris yra aukščiausio laipsnio civilinis medalis JAV, suteikiamas Baltųjų rūmų.

Karjera kine ir televizijoje
----------------------------

Kaip kino aktorė Ellen DeGeneres nusifilmavo filmuose „Jei tik šitos sienos galėtų kalbėti", „Ponas Klaida", komedijose „EDtv" ir „Meilės laiškas", animaciniame filme „Žuviukas Nemo" įgarsino žuvelę Dory.

Ellen DeGeneres taip yra suvaidinusi ir serialuose „Ellen" (1994–1998 m.) ir „Elen šou" (2001–2002 m.). Ketvirtojo „Elen" sezono metu (1997 m.) Ellen DeGeneres per Oprah Winfrey šou viešai paskelbė esanti homoseksuali.

Aktorė du kartus vedė Oskarų teikimo ceremonijas – 2007 ir 2014 m.

Asmeninis gyvenimas
-------------------

1997–2000 m. Ellen DeGeneres palaikė romantiškus santykius su buvusia filmo „Kitas pasaulis" aktore Anne Heche, tačiau santykiai iširo, bulvarinei spaudai įkyriai nepaliekant poros ramybėje. Vėliau Anne Heche susituokė su operatoriumi Coley Laffoon. Nuo 2001 iki 2004 m. Ellen DeGeneres susitikinėjo su aktore, režisiere ir fotografe Alexandra Hedison. 2004 m. Ellen DeGeneres ir Alexandra Hedison pasirodė ant žurnalo „The Advocate" viršelio, nors žiniasklaidai jau buvo oficialiai pranešta apie poros skyrybas.

Nuo 2004 m. DeGeneres draugauja su buvusia serialo „Eli Makbyl" žvaigžde australe Portia de Rossi. 2008 m. Kalifornijoje įteisinus tos pačios lyties asmenų santuokas, pora sumainė žiedus.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ellen DeGeneres** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* „Ellen DeGeneres šou" puslapis internete Archyvuota kopija 2012-09-06 iš Wayback Machine projekto.
| **Ona Marija Radvilaitė** |
| --- |
|  |
| Radvilos |
| Trimitai |
| Trimitai |
|  |
| Gimė | 1640 m.Jašiūnai |
| Mirė | 1667 m. kovo 24 d.Karaliaučius |
| Tėvas | Jonušas Radvila |
| Motina | Kotryna Potockytė |
| Sutuoktinis (-ė) | Boguslavas Radvila |
| Vaikai | Liudvika Karolina Radvilaitė |

**Ona Marija Radvilaitė-Radvilienė** (lenk. *Anna Maria Radziwiłłowa*, 1640 m. Jašiūnuose – 1667 m. kovo 24 d. Karaliaučiuje) – Trimitų herbo kunigaikštytė ir etmono Jonušo Radvilos dukra, Lietuvos didžiojo žirgininko kunigaikščio Boguslavo Radvilos dukterėčia ir žmona.

Biografija
----------

Gimė 1640 m. Jašiūnuose. Vilniaus vaivada ir LDK didysis etmonas Jonušas Radvila mirė 1655 m. ir dukterį Oną Mariją Radvilaitę bei turtus pavedė globoti kunigaikščiui Boguslavui Radvilai, kuris įkurdino ją pas Kuršo kunigaikštienę, nes valdas buvo užėmusi Lietuvos kariuomenė.

Boguslavas Radvila išsirūpino leidimą vesti giminaitę ir su ja susituokė 1665 m. lapkričio 27 d. Liepojoje. 1666 m. gegužės 28 d. gyvendama jau Karaliaučiuje, Ona Marija Radvilaitė-Radvilienė visą tėvo Jonušo Radvilos palikimą (Biržus, taip pat ir Svėdasus, Vyžuonas, Vyžuonėles ir kt. valdas) ir iš motinos Kotrynos Potockos paveldėtą turtą (300 000 auksinų iš motinos dvarų), užrašė vyrui Boguslavui Radvilai.

Mirė 1667 m. kovo 24 d. Karaliaučiuje, praėjus mėnesiui po dukters Liudvikos Karolinos gimimo. Palaidota Švč. Mergelės Marijos ir Šv. Vaitiekaus katedroje Karaliaučiuje.

Literatūra
----------

* Bogusław Radziwiłł. *Autobiografia*. Warszawa 1979. ISBN 83-06-00033-1

Šaltiniai
---------

1. ↑  Radvilos Archyvuota kopija 2014-09-12 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Iš Vyžuonų praeities

Nuorodos
--------

* Radvilų genealogija

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RLDK didikų giminės |
| --- |
|  |
| Lietuvių kilmės | 
Alšėniškiai • Astikai • Bilevičiai • Čartoriskiai • Daugirdai • Daumantai Siesickiai • Drazdauskai • Giedraičiai • Gelgaudai • Goštautai • Hlebavičiai • Kęsgailos • Manvydai • Naruševičiai • Nagurskiai • Olelkaičiai • Pacai • Radvilos • Sakaičiai • Sudimantaičiai • Zaleskiai |
|  |
| Rusėnų kilmės | 
Chodykinai • Chodkevičiai • Iljiničiai • Oginskiai • Ostrogiškiai • Puzinai • Sapiegos • Strutinskiai • Tiškevičiai • Valavičiai • Višnioveckiai |
|  |
| Vokiečių kilmės | 
Pliateriai • Tyzenhauzai |
|  |
| Totorių kilmės | 
Glinskiai |
|  |
| Lenkų kilmės | 
Kiškos • Kosakovskiai • Potockiai |
|  |
| Italų kilmės | 
Karpiai • Morikoniai |
|  |
| Portugalų kilmės | 
Goesai |

 |
| Barkelių senosios kapinės |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Barkelių senosios kapinėsBarkelių senosios kapinės

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°01′05″š. pl. 21°18′02″r. ilg.﻿ / ﻿56.018172°š. pl. 21.300595°r. ilg.﻿ / 56.018172; 21.300595Koordinatės: 56°01′05″š. pl. 21°18′02″r. ilg.﻿ / ﻿56.018172°š. pl. 21.300595°r. ilg.﻿ / 56.018172; 21.300595 |

 |
| Vieta | Kretingos rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Darbėnų seniūnija |
| Plotas | 0,04 ha |
| Naudotas | XVI – XIX a. |
| Žvalgytas | 1992, 1995 m. |
| Registro Nr. | 24214 (L548) |

**Barkelių senosios kapinės**, vadinamos *Kapeliais, Marų kapeliais* (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas - 24214; senas vertybės kodas - L548) – neveikiančios kapinės centrinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Barkeliuose (Darbėnų seniūnija), 0,15 km į šiaurės vakarus nuo Dubupio upelio vagos ir 0,11 km į šiaurės rytus nuo kelio Darbėnai–Vaineikiai.

Vieta
-----

Įrengtos Dubupio dešiniojo kranto šlaite ir aukštumos pakraštyje. Trapecijos plano, pailgos šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 23–27 m ilgio, 16–22 m pločio. Laidojimo žymių nėra. Viduryje ir pietvakarinėje dalyje stovi kryžiai. Pakraščiuose auga pora senų pušų ir pavieniai medžiai, o rytų pusėje – dekoratyviniai krūmai.

Teritorijos plotas – 0,04 ha, perimetras – 84 m.

Istorija
--------

Veikė XVI – XIX a. Jose laidoti Barkelių ir Naujukų gyventojai. Nuo seno stovėjo keli aukšti ąžuoliniai kryžiai ir koplytėlė, kuri XX a. 7 dešimtmetyje nugriauta. 1990 m. pastatytas naujas kryžius, puoštas kiauraraščiais ornamentais.

1997 m. gruodžio 31 d. įrašytos į nekilnojamųjų kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą, 2005 m. balandžio 29 d. pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe.

Tyrimai
-------

1976, 1982 ir 1995 m. kartografuotos. 1992 m. žvalgė Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Valstybės žinios - 1998, vasario 7, Nr. 14. - P. 59
2. ↑  Lietuvos Respublikos kultūros ministro 2005 m. balandžio 29 d. įsakymas Nr. ĮV–190 „Dėl nekilnojamųjų kultūros vertybių pripažinimo saugomomis"

* Kretingos rajono gamtos ir kultūros paminklų ir saugotinų objektų katalogas. - Vilnius: Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas, 1976.
* Kretingos rajono kapinių apskaitos duomenys (1982 m. lauko darbai). - Kaunas: Visasąjunginio žemės ūkio aerofotogeodezinių tyrinėjimų instituto Vakarų filialas, 1983.
* Julius Kanarskas. Barkelių kaimo kapinės (Darbėnų apyl. Kretingos r.), 1992. - Kretingos muziejaus mokslinis archyvas. - F. 4, b. 170.

Nuorodos
--------

Kultūros vertybių registras: Barkelių k. senosios kapinės, Kretingos r. sav. (Darbėnų sen.)[neveikianti nuoroda]
| Geidučių paminklas Ramanauskų sodyboje |
| --- |
| Bendras paminklo vaizdas |
| 

Geidučių paminklas Ramanauskų sodybojeGeidučių paminklas Ramanauskų sodyboje

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°10′35″š. pl. 21°42′52″r. ilg.﻿ / ﻿56.176493°š. pl. 21.714332°r. ilg.﻿ / 56.176493; 21.714332Koordinatės: 56°10′35″š. pl. 21°42′52″r. ilg.﻿ / ﻿56.176493°š. pl. 21.714332°r. ilg.﻿ / 56.176493; 21.714332 |

 |
| Vieta | Skuodo rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Barstyčių seniūnija |
| Aukštis | 1,58 m |
| Plotas | 4 m² |

**Geidučių paminklas partizanų Ramanauskų atminimui** yra Skuodo rajono savivaldybės teritorijoje, Geidučiuose (Šačių seniūnija), Ramanauskų sodybvietėje, kelio Šatės–Rukai kairėje pusėje.

Paminklas
---------

Paminklas akmeninis, pastatytas ant betoninio pamato, susideda ir postamento, paminklinio akmens ir ornamentuoto kryželio. Postamentas natūralių, skaldytų ir pjautų akmenų mūro, kampai iškloti pjauto akmens plokštėmis. Virš jo kyla masyvus, pilkšvai rudos spalvos, stambaus grūdėtumo granito akmuo. Dalis jo priekinės plokštumos nušlifuota, joje iškaltas užrašas: „ČIA ŽUVO ŽIAURIAI NUKANKINTA / ONA RAMANAUSKIENĖ / ROZGAITĖ / 1946 VIII 01 / TAVO KANČIA – MŪSŲ SKAUSMAS / JOS SŪNŪS / BRONISLOVAS / VACLOVAS / RAMANAUSKAI / ŽUVO MOSĖDŽIO APYLINKĖSE / KOVOSE SU KOMUNISTAIS UŽ / TĖVYNĖS LAISVĘ". Paminklą juosia metalinė ažūrinė tvorele, o fone auga 3 sidabrinės eglės.

Aukštis – 3,15 m. Paminklinės teritorijos plotas – 4 m².

Istorija
--------

Šioje vietoje Ryklės kalno papėdėje stovėjusioje sodyboje 1946 m. rugpjūčio 1 d. Šačių stribai nužudė sodybos šeimininkę Oną Rozgaitę-Ramanauskienę. Jos sūnūs Bronislovas ir Vaclovas Ramanauskai buvo LLA Žemaičių apygardos Kardo rinktinės Tautvaišos (Mosėdžio) kuopos Liudo Skersio–*Broniaus Paliomskio* būrio partizanai. 

Mokytojas Vaclovas Ramanauskas (1920/1926–1947) žuvo 1947 m. kovo 18 d. būriui patekus į saugumiečių ir stribų apsuptį Daukšiuose, Mosėdžio vls. Kretingos aps. Jo brolis Bronislovas Ramanauskas–*Audenis* (1918/1923–1948) – vienas iš trijų būrio kovotojų, kuriems pavyko prasiveržti pro apsupties žiedą. Žuvo 1948 m. rudenį Žemytės k. Lenkimų vls. Kretingos aps. 

Partizanų vardai įamžinti 1991 m. Mosėdžio, 2000 m. Žemytės ir 2004 m. Daukšių paminkluose žuvusių partizanų atminimui.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Malūkienė E. Negaliu pamiršti to judošiaus. – Respublika – 1990 m. balandžio 4 d.. – P. 7
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Eivonas |
| --- |
| Upė Glosteršyre Upė Glosteršyre |
| **Ilgis** | 120 km |
| **Baseino plotas** | 2308 km² |
| **Vidutinis debitas** | 21,9 m³/s |
| **Ištakos** | Glosteršyras |
| **Žiotys** | Severno estuarija |
| **Šalys** | Didžioji Britanija |
|  |
|  **Vikiteka** | Eivonas |

**Eivonas** (angl. *Avon*), dar ***Žemutinis Eivonas*** (*Lower Avon*) arba ***Bristolio Eivonas*** – upė Jungtinėje Karalystėje, pietų Anglijoje. Prasideda Glosteršyro grafystės pietuose, ties Akton Tiurvilio kaimu. Teka daugiausia pietų kryptimi pro Viltšyrą. Nuo Bradfordo prie Eivono upė pasuka į vakarus, nuo ten vaga kanalizuota. Bristolyje įteka į Bristolio įlanką (Severno estuariją).

Prie Žemutinio Eivono įsikūrę: Čipenhamas, Melkshamas, Bradfordas prie Eivono, Batas, Bristolis.

Upės pavadinimas kilo iš keltiško žodžio *abona*, reiškiančio upę. Tokiu pavadinimu Britanijoje yra ne viena upė.
**Ona Radzevičienė-Butkutė** (1948 m. gegužės 15 d. Kvietinių k. Klaipėdos r.), choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija
----------

Baigusi Gargždų vidurinės mokyklos devynias klases, 1963–1967 choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos S. Šimkaus aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. S. Rimkevičiūtė). Mokyklą baigusi su pagyrimu, 1967–1972 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. A. Jurgučio klasė).

1972–1974 Panevėžio J. Švedo aukštesniosios pedagoginės muzikos mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, moksleivių choro studijos chormeisterė. Lygia greta vadovavo „Lietkabelio" gamyklos mišriajam chorui – tuo metu choras buvo vienas iš pajėgiausių kolektyvų mieste. 1974–1982 Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetų Choro dirigavimo katedros vyr. dėstytoja, kurį laiką vadovavo merginų choro studijai.

Nuo 1975 vadovavo ir K. Donelaičio vidurinės mokyklos vaikų chorui, kuris 1977 II Stasio Šimkaus chorų konkurse tapo laureatu, dalyvavo 1977 respublikinės moksleivių dainų šventės konkurse.

1982–1987 Vilniaus 31-osios profesinės technikos mokyklos merginų choro vadovė. Choras Ona Radzevičienė respublikinėse moksleivių meno mėgėjų apžiūrose pelnė prizinių vietų, dalyvavo koncertuose. Iki 1994 vadovavo ir Vilniaus elektromechanikos technikumo (aukštesniosios elektronikos mokyklos) moksleivių mišriajam chorui (60 dalyvių). Choras kasmet išmokdavo 10-12 sudėtingesnių klasikos ir šiuolaikinių kompozitorių kūrinių, surengė nemaža koncertų Vilniuje, dainavo Rygoje, Tartu, Minske, Charkove, padarė įrašų Lietuvos televizijai. Choras 1985 respublikinės dainų šventės konkurse pelnė pirmąją vietą, o 1987 respublikinės moksleivių dainų šventės konkurse antrąją, dalyvavo 1990 Lietuvos tautinėje ir 1994 I Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje.

Nuo 1990 O. Radzevičienė Vilniaus M. K. Čiurlionio menų gimnazijos mokytoja, buvo 1974 Panevėžio rajono dainų šventės dirigentė.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| Sachalino Aleksandrovskas*Александровск-Сахалинский* |
| --- |
|        |
| *Švyturys* |
|  |
| 

Sachalino AleksandrovskasSachalino Aleksandrovskas

50°54′0″ š. pl. 142°09′0″ r. ilg.﻿ / ﻿50.90000°š. pl. 142.15000°r. ilg.﻿ / 50.90000; 142.15000﻿ (Sachalino Aleksandrovskas)Koordinatės: 50°54′0″ š. pl. 142°09′0″ r. ilg.﻿ / ﻿50.90000°š. pl. 142.15000°r. ilg.﻿ / 50.90000; 142.15000﻿ (Sachalino Aleksandrovskas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+11) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Sachalino sritis Sachalino sritis |
| **Rajonas** | Sachalino Aleksandrovsko rajonas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1869 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2011) | 10 965  |
| **Altitudė** | 31 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Sachalino Aleksandrovskas |

**Sachalino Aleksandrovskas** (rus. *Александровск-Сахалинский*) – miestas Rusijoje, Sachalino srityje, vidurinėje Sachalino salos dalyje. Rajono centras. Jūrų uostas Totorių sąsiaurio pakrantėje. Plentas į Poronaiską. Artimiausia geležinkelio stotis yra už 60 km (Tymovskojė). Miškų, žuvies pramonė. Apylinkėse kasama akmens anglis. Yra teatras, A. Čechovo krašto muziejus, istorijos ir literatūros muziejus, švyturys (1864 m.).

Istorija
--------

Gyvenvietė įkurta 1869 m. kaip katorgos vieta (anglies kasyklose). Iki 1926 m. vadinta ***Aleksandrovskij postu*** (*Александровский пост* 'Aleksandro postas'). Taip pavadinta caro Aleksandro I garbei. 

Nuo 1909 m. buvo Rusijos imperijos Sachalino srities centras. Miesto teisės suteiktos 1917 m. 

1918-1920 m. mieste valdžia priklausė admirolo Aleksandro Kolčiako vyriausybei. 1920-1925 m. miestas buvo okupuotas Japonijos. 

Nuo 1932 iki 1947 m. miestas buvo RTFSR Sachalino srities administraciniu centru.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 20
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Mokri Jalas |
| --- |
| Upė ties Staromlynivka Upė ties Staromlynivka |
| **Ilgis** | 147 km |
| **Baseino plotas** | 2500 km² |
| **Ištakos** | Paazovės aukštuma |
| **Žiotys** | Vovčia |
| **Šalys** | Ukraina |

**Mokri Jalas** (ukr. *Мокрі Яли*) – upė Ukrainoje, Donecko srityje; Vovčios kairysis intakas (Dniepro baseinas). Prasideda Paazovės aukštumoje, prie Zlatoustivkos kaimo, teka į šiaurės vakarus.

Turi 42 intakus, kurių bendras ilgis 381 km. Didžiausi intakai – Kalahačas ir Šaitanka (dešinieji).

Sausrų metu upės vaga vietomis išdžiūsta. Svarbiausia gyvenvietė prie Mokri Jalo – Velyka Novosilka.

Upės pavadinimas sudarytas iš ukrainiečių bei urumų kalbų žodžių ir reiškia „šlapias krantas". Pakrantėje rastas avarų kapinynas. Dar XVIII a. per upę ėjo prekybinis maršrutas tarp Dniepro ir Azovo jūros.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Sachamos nacionalinis parkas |
| --- |
| IUCN II kategorija (nacionalinis parkas) |
| Sachamos viršukalnė Sachamos viršukalnė |
| **Vieta:** | Bolivija, Oruro departamentas |
| 

Žemėlapis rodantis Sachamos nacionalinis parkas vietą.Sachamos nacionalinis parkas

  |
| **Koordinatės:** | 18°05′00″ p. pl. 68°55′00″ v. ilg.﻿ / ﻿18.08333°š. pl. 68.91667°r. ilg.﻿ / 18.08333; 68.91667Koordinatės: 18°05′00″ p. pl. 68°55′00″ v. ilg.﻿ / ﻿18.08333°š. pl. 68.91667°r. ilg.﻿ / 18.08333; 68.91667 |
| **Plotas:** | 1002 km² |
| **Įkurtas:** | 1939 m. |
| **Valdymas:** | Servicio Nacional de Áreas Protegidas |
|  **Vikiteka:** | Sachamos nacionalinis parkas |

**Sachamos nacionalinis parkas** (isp. *Parque Nacional Sajama*) – nacionalinis parkas vakarų Bolivijoje, Oruro departamento šiaurės vakaruose. Vakaruose ribojasi su Čile ir ten įkurtu Laukos nacionaliniu parku.

Parkas apima 1002 km² plotą, į kurį įeina Andų viršukalnės (Vakarų Kordiljera) ir dalis Altiplano. Paviršiaus aukštis svyruoja tarp 4200-6542 m. Parke yra aukščiausias šalyje Sachamos kalnas, Pajačatos ugnikalniai, Kimsačatos ugnikalniai. Yra terminių versmių, fumarolių, lagūnų. Klimatas pusiau aridinis, šaltas. Vidutinė metinė temperatūra ~10 °C, naktį dažnos šalnos. Per metus iškrenta ~300 mm kritulių, lietingiausias mėnuo – sausis. Būdingi stiprūs, įvairių krypčių vėjai. Upės priklauso Laukos baseinui.

Būdingas regiono augalas kenjoa (*Polylepis*) krūmai, kiti sutinkami augalai: kupstinė azorėlė (*Azorella compacta*), *Stipa ichu* kuokštinės žolės, lendrūnas (*Calamagrostis*), gaurulis (*Tephrocactus*), *Pycnophyllum*, fabiana (*Fabiana*) ir kt. Sachamos nacionaliniame parke užregistruota 71 paukščių rūšis: mažasis nandas (*Rhea pennatus*), Andų flamingas (*Phoenicopterus andinus*), *Oreomanes fraseris* ir kt. Iš žinduolių sutinkamas šarvuotis, Šiaurinis Andų elnias (*Hippocamelus antisensis*), andinė katė (*Oreailurus jacobita*), vikunija (*Vicugna vicugna*), andinė lapė (*Pseudalopex culpaeus*), grizonas (*Galictis*), Pietų Amerikos skunsas (*Conepatus chinga*).
**Lozanos lietuvių III konferencija** – 1918 m. rugsėjo 5-16 d. įvykęs lietuvių visuomenės atstovų susirinkimas.

Konferencija
------------

Lietuvai atstovavo Lietuvos Tarybos nariai Antanas Smetona, Martynas Yčas, Alfonsas Petrulis, Augustinas Voldemaras, Šveicarijos lietuviams – V. Bartuška, Vladas Daumantas-Dzimidavičius, Juozas Gabrys-Paršaitis, Konstantinas Olšauskas, Juozas Purickis, Antanas Steponaitis, JAV lietuviams – Amerikos lietuvių tarybos įgaliotiniai Juozas Dabužis, Balys Mastauskas, Kazys Pakštas. Konferencijos pirmininkas – Konstantinas Olšauskas.

Per konferenciją išryškėjo skirtingi požiūriai į Lietuvos valstybės ateitį. Lietuvos atstovai nesutiko pripažinti konferencijos diktato Lietuvos Tarybai, laikėsi bendradarbiavimo su Vokietija pozicijų, manė, kad dar anksti nutraukti ryšius su ja. JAV lietuvių atstovai, derindami savo veiklą su JAV diplomatais Berne, Lietuvos Tarybos nariams patarė labiau suartėti su Antante, nepritarė monarchinei Lietuvos valstybingumo formai, taip pat siūlė konferenciją laikyti aukštesne už Lietuvos Tarybą, o šią pripažinti lygiaverte Lietuvių tautos tarybai Šveicarijoje. Buvo siūlyta sudaryti naują, aukščiausią instituciją, priimtiną Antantei ir JAV, į kurią įeitų visos lietuvių tarybos. Tikėtasi greičiau patraukti Lietuvos Tarybą į Antantės ir JAV pusę, bet pasiekta priešingo rezultato – konferencijai nepavyko suvienyti Lietuvos ir užsienio lietuvių veikėjų.

Literatūra
----------

* A. Steponaitis. Atsiminimai. 1914–1919 lietuvių veikla Šveicarijoj Did. Karo metu. Kaunas, 1940;
* Alfonsas Eidintas. Slaptasis lietuvių diplomatas. Vilnius, 1992 m.;
* A. E. Senn. Lietuvos valstybės atkūrimas 1918–1920. Vilnius, 1992 m.;
* W. Sukiennicki. East Central Europe during World War 1: from foreign domination to national independence New York, 1984, v. 2..

Kiti straipsniai
----------------

* Lozanos lietuvių I konferencija;
* Lozanos lietuvių II konferencija;
* Pavergtųjų tautų konferencija.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Juozas Skirius. *Lozanos lietuvių III konferencija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 644 psl.

* Lietuvių konferencijos Lozanoje 1918 m. rugsėjo 5-16 d. protokolai, parengė Raimundas Lopata, Lietuvos istorijos metraštis, 1994, Vilnius, 1995 m.
**Jonas Kuzminskis** (1906 m. gruodžio 14 d. Betygala – 1985 m. rugpjūčio 19 d. Vilnius) – Lietuvos grafikas.

Biografija
----------

1927–1933 m. mokėsi Kauno meno mokykloje. 1933–1941 m. dirbo žurnale „Žiburėlis", bendrovėje „Spaudos fondas", spaustuvėje „Spindulys". Nuo 1941 m. Vilniaus dailės mokyklos, 1941–1944 m. Vilniaus dailės akademijos, 1944–1951 m. Vilniaus dailės instituto, nuo 1951 m. Lietuvos dailės instituto dėstytojas, 1948–1968 m. Grafikos katedros vedėjas, nuo 1957 m. profesorius.

1958–1982 m. LTSR dailininkų sąjungos valdybos pirmininkas. Nuo 1975 m. TSRS dailės akademijos narys.

Kūryba
------

Kūrė daugiausia medžio raižinio ir linoraižinio technika. Sukūrė estampų, piešinių, ekslibrisų. Iliustravo knygų (Kazys Boruta. Baltaragio malūnas 1945 m. Salomėja Nėris. Eglė žalčių karalienė 1946 m. Antanas Baranauskas. Anykščių šilelis 1952 m. Teofilis Tilvytis. Usnyne 1962 m. Vincas Krėvė. Raganius 1982 m.).

Sukūrė daug architektūrinių Vilniaus peizažų („Vilnius. Bernardinų bažnyčia" 1944 m. „Vilnius. Pilies skersgatvis" 1947 m. ciklas „Vilniuje" 1981–1984 m.), kūrinių liaudies buities, darbo tematika („Artojas", „Javų kirtėjas", abu 1933 m.), portretų (Antanas Venclova, 1965 m.), ciklų lietuvių liaudies dainų motyvais („Oi lekia, lekia gulbių pulkelis" 1963 m. „Ei pūtė, pūtė" 1965 m. „Bijūnėlis žalias" 1968 m.). Kūriniams būdingos savitai interpretuotos liaudies grafikos tradicijos, meistriška ir preciziška raižysena, dekoratyvumas, lyrizmas.

Nuo 1935 m. dalyvavo parodose. Individualios parodos:

* Vilnius – 1956 m. 1966 m. 1976 m. 1982 m.
* Maskva – 1967 m. 1977 m.
* Miuhlhausenas (Vokietijos Demokratinė Respublika) – 1967 m.
* Sobotka (Čekija) – 1975 m.

Dalis J. Kuzminskio kūrybinio palikimo pristatoma Betygalos muziejuje.

Įvertinimas
-----------

* 1967 m. LTSR valstybinė premija

Literatūra
----------

* Ingrida Korsakaitė. Jonas Kuzminskis, Vilnius, 1966 m.
* Aleksandra Aleksandravičiūtė. Jonas Kuzminskis, monografija, 1989 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Irena Dobrovolskaitė. *Jonas Kuzminskis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 352 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Sadhus Varanasyje
**Sadhus** (skr. साधु = IAST: *sādhu* – 'geras, šventas') arba **sanjasinas** – Indijos kultūroje – asketas, klaidžiojantis vienuolis. Tai ketvirtoji gyvenimo stadija (ašrama) indų tradicijoje, vadinama sanjasa. Sadhaus tikslas – išsivadavimo (mokšos) pasiekimas meditacijos ir Brahmano kontempliacijos būdu. Dažnai sadhūs tapatinami su jogais, tačiau ne visi jogai yra sadhūs. Moterys, praktikuojančios atsiskyrėlišką gyvenimą, vadinamos **sadhvi** (skr. साध्वी = IAST: *sādhvī*).

Sadhūs atsisako materialaus gyvenimo, turtų, palieka šeimą ir namus; jie gyvena iš išmaldos, būna prie šventyklų, olose, miškuose, atsideda maldai, meditacijai. Aplinkinių sadhu yra gerbiami, šelpiami. Sadhaus praktika yra sutinkama visose 3 pagrindinėse hinduizmo atšakose – vaišnavizme, šaivizme ir šaktizme (pastarųjų sadhų nėra daug). Jų praktikos gan skirtingos: daug šaivų sadhų priklauso nuogiesiems sadhums, kurie vaikšto išsitepę kremavimo pelenais ir rūko kanapes (*bhag*). Vaišnavų sadhūs paprastai rengiasi oranžiniais rūbais. Atsiskyrėliai skirstosi į daug bendruomenių, pagal savo praktikas. Dažnose bendruomenėse sadhumi tampama tik po guru atliktos iniciacijos. Ją sudaro savo laidotuvių imitacija – žmogus netgi oficialiai paskelbiamas mirusiu.

Kumbha melos šventės metu šimtai tūkstančių sadhų iš visos Indijos susirenka į ritualinį maudymąsi Gangos upėje.
*Kitos reikšmės – Lovys (reikšmės).*
Lovys su vandeniu
**Lovys** – išskaptuota ar iš lentų sukalta dėžė gyvuliams šerti, girdyti. Paprastai pailgas, medinis (nors dabar gaminami ir metaliniai, keraminiai), įvairaus skerspjūvio.

Tradiciškai Lietuvoje būdavo skaptuojami iš rąsto, nuo XX a. pr. pradėti kalti iš lentų. Kartais skobtinio lovio gale ištašydavo išsikišimą, jame padarydavo skylę pagaliui perkišti, kad lovį būtų galima apversti ir išpilti užsistovėjusį vandenį. Loviai gaminti 150–530 cm ilgio, 30–40 cm pločio. Būdavo įtaisomi prie šulinio ant 4 į žemę įkastų baslių ir juos jungiančių skersinių.

Avys, ėdančios iš lovio
Vėliau fermose, ūkiuose pradėti naudoti loviai su reguliuojamu aukščiu, grotelėmis, atatvarais, kad mažiau pašaro būtų išdrabstoma, kad gyvuliai nesiektų pilamo šėralo.

Žodis *lovỹs*, giminiškas *lóva*: abu jie kildinami iš ide. *\*leu-* 'skobti, pjauti, skirti, paleisti'.

Taip pat skaitykite
-------------------

* gelda
* ėdžios

Šaltiniai
---------

1. ↑  *lovỹs (1)*. Lietuvių kalbos žodynas, T. I–XX, 1941–2002: elektroninis variantas. Vilnius: Lietuvių kalbos institutas, 2005 (atnaujinta versija, 2017). – www.lkz.lt.
2. ↑  Vytautas Liubinas, Vacys Milius. *lovys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008
3. ↑  Ernst Fraenkel. *Litauiches Etymologysches Wörterbuch*. I–II t. Heidelberg: Carl Winter Universitätsverlag, 1962–1965. p. 388.
4. ↑  Julius Pokorny. *Indogermanisches etymologisches Wörterbuch*. Tübingen–Berne–Munich: A. Francke, 1957/1969.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Lovys** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Saločių herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 2012-07-18* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Saločių herbas** – Saločių miestelio ir seniūnijos (Pasvalio rajono savivaldybė) heraldinis atributas.

Aprašas
-------

Svarstant galimus Saločių herbo motyvus, bendruomenės nariai labai pageidavo savo herbe matyti tarpukariu Saločių miestelyje pastatytą gelžbetoninį tiltą, pavadintą Dariaus ir Girėno vardu. Vis dėlto Lietuvos heraldikos komisija pasiūlė bendruomenei atsigręžti į savo turtingą, svarbiomis kovomis paženklintą istoriją ir pasirinkti simbolį, susijusį su ja. Savo siūlymą Komisijos nariai argumentavo ir tuo, kad tokių tiltų Lietuvoje yra ne vienas, o, be to, pramoniniai simboliai, tiltai, su kosmosu susiję dalykai, naudoti sovietmečio heraldikoje, dabar yra pakeisti, nes labiau norima herbuose atspindėti dvasinius dalykus. Tokiu būdu herbas gražiai įsilietų į visos Europos miestų heraldiką. Po ilgų diskusijų, stengtasi rasti kompromisą, t. y. herbe pavaizduoti pergalės deivę Nikę ir simbolinį tiltą, kuris būtų tik tilto idėja, tačiau neatkartotų realių gelžbetoninių konstrukcijų. Vis dėlto Saločių miestelio atstovams nepritarus simbolinio tilto idėjai, Lietuvos heraldikos komisija pasiūlė vietoje tilto pavaizduoti sidabrinę banguotą juostelę, simbolizuojančią pro Saločius tekančią Mūšos upę. Graikų mitologijoje Nikė yra Palanto ir Stiksės dukra, Dzeuso palydovė. Ji simbolizuoja Saločių miestelio turtingą kovų už laisvę istoriją. Šią prasmę sustiprina deivės auksinė ir skydo mėlyna spalvos, kurios atitinkamai reiškia kilnumą ir ištikimybę.

Istorija
--------

Herbą 2012 m. liepos 18 d. patvirtino Lietuvos Respublikos Prezidentė dekretu Nr. 1K-1151. Etalono autorius – dailininkas Juozas Galkus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Patvirtintas Saločių herbas. Archyvuota kopija 2021-08-25 iš Wayback Machine projekto. 2012-07-26, Pasvalys.lt (tikrinta 2021-08-25).
2. ↑  LR Prezidento dekretas Nr. 1K-1151
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Pietinės Pietų Amerikos indėnai prieš prasidedant konkistai
**Komečingonai** – bendras indėnų genčių, gyvenusių Pampų kalnagūbriuose dabartinėse Argentinos Kordobos ir San Luiso provincijose, pavadinimas. Šis pavadinimas atkeliavo iš gretimos sanavironų genties ir reiškia „urviniai žmonės". Patys komečingonai save skirstė į *hênîa* (gyveno šiaurėje) ir *kâmîare* (gyveno pietuose).

Komečingonai siejami su Ongamiros kultūra, iškilusia apie 4600 m. pr. m. e. o pati gentis susiformavo apie VI a. Prasidėjus konkistadorų žygiams po Pietų Ameriką, daug komečingonų mirė nuo atneštų virusinių ligų. Vėliau plečiantis kolonizacijai dalis žuvo mūšiuose, daugelis susigiminiavo su europiečiais. 1750 m. dar buvo žinoma grynų komečingonų gyvenvietė Nono. Tiesa, dalis argentiniečių save tebelaiko komečingonų palikuonimis – per 2001 m. surašymą tokių užfiksuota 10 863, nors nei vienas iš jų negyveno indėnų bendruomenėje.

Komečingonai buvo sėslūs vertėsi žemės ūkiu (augino bulves, kukurūzus, moliūgus, pupeles, balandas), medžiokle, rankiojimu. Buvo prisijaukinę lamas, kalnines penelopes. Buvo išvystę tekstilės, keramikos amatus. Dėvėjo pončus, gyveno pusiau požeminiuose namuose. Pasižymėjo savo netipine indėnams išvaizda – buvo aukštaūgiai (iki 1,7 m), šviesios odos spalvos, vyrai barzdoti, apie dešimtadalis turėjo žalias akių raineles.

Komečingonai kalbėjo komečingonų kalba, apie kurią žinoma labai mažai, nes konkistadorai kolonizacijos metu diegė kečujų kalbą kaip bendrą Kujo regiono indėnų kalbą. Tiesa, dalis žodžių ir fonetinių ypatybių tebėra išlikę Kordobos provincijos gyventojų vartojamoje ispanų kalboje.
**Sadine Correia**| Asmeniniai duomenys |
| --- |
| **Pilnas vardas** | Sadine Correia Mascarenhas |
| Gimimo data | 1992 m. birželio 9 d. (30 metų) |
| Gimimo vieta | Liuksemburgas |
| Ūgis | 1,xx m |
| Klubai |
| Dabar žaidžia | SC Betemburg |
| **Numeris** | x |
| **Pozicija** | gynėja |
| Profesionalūs klubai\* |
| 2016–20202010–20212021– | SC Betemburg1. FC SaarbrückenSC Betemburg | 32 0(12)03 00(0)10 00(1) |
| Nacionalinė komanda\*\* |
| 2018– | Liuksemburgas Liuksemburgas | 10 0(0) |
| 
\*\* Nacionalinės komandos pasirodymų irįvarčių duomenys 2022 m. rugpjūčio 8 d.. |

**Sadinė Korėja Maskarenjas** (*Sadine Correia Mascarenhas*; g. 1992 m. birželio 9 d.) – Liuksemburgo futbolininkė, gynėja. Atstovavo Liuksemburgo rinktinei.

Karjera
-------

2016–2020 m. atstovavo SC Betemburg. Liuksemburgo čempionate pasižymėjo pelnydama dvylika įvarčių. 2016–2017 m. sezone iškovojo čempionių titulą. 2017–2018 m. sezone Betembūro ekipa liko antroje vietoje. 2018–2019 m. vėl tapo čempione.

2020–2021 m. buvo išvykusi į Vokietiją ir bandė įsitvirtinti 1. FC Saarbrücken. Ši ekipa rungtyniavo 2. Frauen-Bundesliga.

2021 m. vasarą grįžo į SC Betemburg. 2021–2022 m. sužaidė dešimt rungtynių ir pelnė vieną įvartį.

Rinktinė
--------

Liuksemburgo rinktinėje žaidė nuo 2018 m.

2018 m. kovo 3 d. įvyko debiutas rinktinėje. Tanžere (Marokas) vyko draugiškos rungtynės tarp Liuksemburgo ir Maroko rinktinių. Marokietės sutriuškino varžoves rezuluatu 7-1.

Išnašos
-------

1. ↑  2016–2017 m. Dames Ligue 1
2. ↑  2017–2018 m. Dames Ligue 1
3. ↑  2018–2019 m. Dames Ligue 1
4. ↑   Archyvuota kopija 2021-05-21 iš Wayback Machine projekto.
5. ↑

Nuorodos
--------

* SOCCERWAY
* SOFASCORE
* SOCCERDONNA
* Globalsportsarchive
|  Mokoviai |
| --- |
| Gyventojų skaičius | 5000-40 000 |
| Populiacija šalyse | Argentina: 15 837 (2005 m.) |
| Kalba (-os) | mokovių, ispanų |
| Religijos | krikščionybė |
| Giminingos etninės grupės | tobai, pilagai, abiponai |

**Mokoviai** – Pietų Amerikos lygumose gyvenanti indėnų gentis, priklausanti gvajkurų grupei. Kalba matakų-gvajkurų kalboms priskiriama mokovių kalba.

Istorija
--------

Iki XV a. mokovių gyvenamos teritorijos driekėsi į vakarus nuo abiponų, į rytus nuo lulų, dabartinės Argentinos Čiako ir Santjago del Estero provincijose. Iki ispanų kolonizacijos vertėsi medžiokle ir rankiojimu. Buvo itin karingi, prisijaukinę europiečių atgabentus arklius, plėšdavo kolonizatorių gyvenvietes. Vėliau jų žemėse pradėtos steigti jėzuitų misijos, bet XVIII a. panaikintos. Mokoviai pasitraukė į pietus, keliskart atakavo Santa Fė miestą.

Vokiečių jėzuitas Florián Paucke 1749 m. lankėsi mokovių gentyje ir aprašė jų papročius.

Skirstymas
----------

XVII–XVIII a. mokoviai buvo skirstomi į šias gentis:

* Mohojai
* Agilotai
* Palomai (peličokai, peričokai, pelečai), tarp jų labradiljai
* Kopogniai
* Pelonai

XVIII–XX a.

* Jogongaekai,
* Sanchavjerinai,
* Sampedrinai,
* Kalčinerai,
* Kapiljerai,
* Noenagasekai,
* Isčipileekai.

Dabartis
--------

Tikrų mokovių Argentinoje išlikę nedaug, ~5000. Tačiau skaičiuojant su mokovių kilmės metisais – iki 40 tūkst. Mokovių kalba kalbančiųjų skaičius siekia 4500, dauguma kalba ispaniškai. Dabar gyvena daugiausia Santa Fė provincijoje: Rosarijuje, Venado Tuerte, Rekreo, Rekonkistoje, Melinkėje, Firmate, Kasildoje. Kolonija Doloreso gyvenvietėje ~90 % gyventojų yra mokoviai. Čiako provincijoje gyvena Čiako aborigenų kolonijoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑