recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| ***Magai*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Les Magiciens |
| Kilmės šalis |  Prancūzija Vokietija Italija |
| Režisierius | Claude Chabrol |
| Scenaristas (-ai) | Claude ChabrolPaul Gégauff |
| Vaidina | Franco NeroStefania SandrelliGert Frobe |
| Metai | 1976 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 94 min. |
| Kalba | prancūzų |
| **IMDb įrašas** |

**Magai** (pranc.  *Les Magiciens*) – prancūzų režisieriaus Claude Chabrol 1976 m. sukurtas filmas.

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Profesorius Vestaras, iliuzionistas ir aiškiaregys, atvysta į Tunisą, kur laive susipažįsta su nuobodžiaujančiu milijonieriui Eduardu Vangaru. Šio pavėžėtas automobiliu, Vestaras prasitaria matęs regėjimą, jog kažkur netoliese, dykumoje, bus nužudyta moteris ir Vangarui kyla mintis šį regėjimą paversti tikrove.

Jie apsistoja prabangiame viešbutyje, kuriame Vestaras rengia savo pasirodymus. Jame taip pat apsigyvena ir tunisietis architektas Sardi Faresas su žmona Silvija, su kuria jis paskutiniu metu nesutaria šiai atsisakius kartu vykti aplankyti jo mirštančios motinos. Viešbutyje taip pat apsigyvena ir Martina, buvusi Fareso meilužė, besitikinti atnaujinti buvusį ryšį. Ji vietoje Silvijos vyksta su Faresu pas šio motiną ir, žmonai apie tai sužinojus, kyla skandalas.

Iš šalies stebėdamas šį meilės trikampį Vangaras nusprendžia, kad jis idealiai tinka profesoriaus Vestaro pranašystės išsipildymui ir atsargiai pradeda kiekvieną iš meilės trikampio dalyvių skatinti įvykdyti žmogžudystę...

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Franco Nero – Sardi Faresas
* Stefania Sandrelli – Silvija
* Gert Frobe – Vestaras
* Jean Rochefort – Eduardas
* Gila von Weitershausen – Martina
Kolos pusiasalis žemėlapyje
**Kolos pusiasalis** (rus. *Кольский полуостров*), **Murmanas** (*Мурман*) – pusiasalis šiaurės vakarų Rusijoje, Murmansko srityje. Išsikišęs tarp Barenco ir Baltosios jūrų. Plotas ~100 tūkst. km². Vakarinėje pusiasalio dalyje iškilę kalnų masyvai: Chibinai (aukštis iki 1191 m, Čiasnačoro k.), Lovozioro Tundros. Centrinėje dalyje plyti Keivų kalvagūbris. Į paviršių išeina Baltijos kristalinis skydas. Apatitų, molžemio, nikelio telkiniai.

Pusiasalio klimatas dėl šiltosios Šiaurės Atlanto srovės įtakos pakankamai švelnus. Vidutinė sausio temperatūra nuo -8 °C šiaurėje iki -13 °C centre, liepos – atitinkamai 8 ir 14 °C. Daug trumpų, bet vandeningų slenkstėtų upių (Ponojus, Varzuga, Niva, Umba, Tuloma, Voronia) ir ežerų (Imandra, Umbo ežeras, Lovo ežeras). Šiaurėje – samanų tundra, piečiau – miškatundrė ir taiga (pušys, eglės, beržai). Gamta saugoma Kandalakšos ir Laplandijos rezervatuose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983.
**Nekilnojamasis turtas** – žemė, žemės dalis, įskaitant orą virš jos ir žemę po ja, ir statiniai, esantys ant jos.

Nekilnojamajam turtui taip pat priskiriami objektai, nesantys tiesiogiai ant žemės ir neturintys žemės nuosavybės – pavyzdžiui, butai. Namas, stovintis ant žemės, priklausančios trečiajai šaliai, taip pat laikomas nekilnojamuoju turtu.

Pagal funkcinę paskirtį nekilnojamasis turtas gali būti išskiriamas į dvi stambias kategorijas: gyvenamąjį ir komercinį.

Apibrėžimas
-----------

Nekilnojamasis turtas - žemė ir su ja susiję objektai, kurių buvimo vietos negalima pakeisti, nekeičiant jų naudojimo paskirties arba nemažinant vertės bei ekonominės paskirties, arba turtas, kuris tokiu pripažįstamas įstatymuose. Prie NT taip pat priskiriami lėktuvai, jūriniai ir vidaus plaukiojimo laivai bei kosminiai laivai. Prie nekilnojamų daiktų gali būti priskiriami ir kiti nuosavybės objektai, kurių pagrindinis požymis yra privalomas valstybinis nuosavybės teisių registravimas nepriklausomai nuo to, kokios jos yra.

Nekilnojamojo turto rinka
-------------------------

Nekilnojamojo turto rinka - tai tam tikras mechanizmų rinkinys, pagal kuriuos yra perduodamos nuosavybės teisės ir su tuo susiję interesai, nustatomos kainos ir skirstomi skirtingi žemės naudojimo variantai.

Nekilnojamojo turto vystymas
----------------------------

Nekilnojamojo turto vystymas apima kelis pagrindinius etapus – žemės sklypo įsigijimą, žemės sklypo detalųjį planavimą, statybos procesą bei jo oficialų užbaigimą pripažįstant statinį tinkamu naudoti.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Trumpalaikis turtas

Išnašos
-------

1. ↑  [Doc. G. Ambrasas, Vilniaus Gedimino Technikos Universitetas, dalyko "NT valdymas" teorinė medžiaga]

Vikižodynas
| **Trametes gibbosa**Apsauga: 3(R) – Reta rūšis |
| --- |
| Karpotoji kempė (*Trametes gibbosa*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Kempiniečiai  *( Polyporales)* |
| Šeima: | Kempininiai  *( Polyporaceae)* |
| Gentis: | Kempė  *( Trametes)* |
| Rūšis: | Karpotoji kempė  *( Trametes gibbosa)* |

 |
|  Index Fungorum |
| Binomas |
| ***Trametes gibbosa***(Pers.) Fr. 1836 |

**Karpotoji kempė** (*Trametes gibbosa*) – priklauso kempininių (*Polyporaceae*) šeimos kempių (*Trametes*) genties grybų rūšiai. Randama Europoje (arealas sutampa su buko paplitimu), Azijoje, Japonijoje.

Biologija
---------

Saprotrofas, sukeliantis medienos puvinį. Parazituoja kamščiapintės apdegėlės (*Bjerkandera adusta)*) grybieną. Vaisiakūniai vienmečiai, išauga rudenį. Vystosi lapuočių miškuose ant nuvirtusių stambių medžių ir kelmų, Europoje dažniausiai ant bukų.

Kepurėlė primena pusapvalę lėkštelę, 10–20 x 5–15 cm, 1–4 cm storio. Jos prisitvirtinimo vietoje akivaizdus iškilimas. Paviršius banguotas, rievėtas. Gali būti aksominiu ar pliku paviršiumi, rusvos, gelsvos, dažnai žalsvos (nuo augančių dumblių apnašų) spalvos, su nuplonėjusiu šviesiu kraštu. Trama kieta ir stangri, baltos ar kreminės spalvos.

Populiacija Lietuvoje
---------------------

1992 m. karpotoji kempė įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. Kempė siejama su Lietuvoje arealo riboje esančiu skroblu. Žinomos 4 populiacijos: Šunskų ir Gižų miškuose (Marjampolės sav.), Plokščių apylinkėse (Šakių raj.) ir Vidzgirio miške (Alytaus raj.). Nuo 1968 m. grybas daugiau nebuvo rastas. Grybui kelia grėsmę negyvos medienos šalinimas, skroblų ir kitų lapuočių medžių kirtimas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos Respublikos saugomų gyvūnų, augalų ir grybų rūšių sąrašas
2. ↑  Lietuvos raudonoji knyga. Red Data Book of Lithuania, Vilnius, Lututė, 2007, 715 p. ISBN 978-9955-692-71-3



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Karpotoji kempė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| ***Neliečiamieji*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Gli intoccabili |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Giuliano Montaldo |
| Scenaristas (-ai) | Mino Roli |
| Kompozitorius | Ennio Morricone |
| Metai | 1969 |
| Žanras | kriminalinis |
| Trukmė | 96 min. |
| Kalba | anglų |
| **IMDb įrašas** |

**Neliečiamieji** (it.  *Gli intoccabili*) – 1969 m. Italijoje sukurtas kriminalinis filmas. Anglų kalba juosta išleista pavadinimu „Kulkosvaidininkas MakKeinas".

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Čarlis Adamo, kurį mafija ištrėmė iš Las Vegaso vadovauti Vakarų pakrantei, nusprendžia grįžti į miestą. Taikiniu jis pasirenka „Rojalio" kazino, kurio valdytoją pradeda terorizuoti, norėdamas, kad šis perleistų kontrolinį akcijų paketą. Tačiau Čarlis nežino, kad šis kazino – neliečiamas, o jo dalininkai – keli mafijos vadeivos, kurie jį ištrėmė iš miesto. Čarlis nori nusamdyti Henką MakKeiną: bankų plėšiką, ką tik pleistą į laisvę po 12 metų įkalinimo. Tam jis pasitelkia šio sūnų, kuris jam dirba ir kurio Henkas nematė jau daugelį metų. Šis susidomi pasiūlymu apiplėšti kazino inkasatorius, tačiau nejaučia sūnui jokių sentimentų. Kuomet Čarlis sužino, jog „Rojalis" neliečiamas ir kad savo veiksmais užsitraukė didelę nemalonę, jis nusprendžia atsikratyti Henku. Pastarasis, sužinojęs, kad per sūnų jį nusamdė Čarlis, į susitikimą atvyksta ginkluotas automatu ir nužudo 2 smogikus, tačiau žūva ir jo sūnus.

Kuomet Henkas įvykdo kazino apiplėšimą, mafija nužudo Čarlį ir, nustatę Henko bei jo draugės Irenos tapatybes, leidžiasi į jų medžioklę. Bėgliams padeda buvusi Henko pagalbininkė Rozmari, tačiau įsėsti į laivą ir palikti šalį jiems nepavyksta...

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* John Cassavetes – Henkas MakKeinas
* Britt Ekland – Irena, Henko žmona
* Peter Falk – Čarlis Adamo
* Gabriele Ferzetti – donas Frančesko DeMarko
* Luigi Pistilli – grafas Mazanga
* Margherita Guzzinati – Margaret DeMarko
* Florinda Bolkan – Džoni Adamo

Apdovanojimai
-------------

* Kanų kino festivalis – Auksinės palmės šakelės nominacija (G. Montaldo)
* Golden Goblets – geriausias aktorius (G. Ferzetti)
| ***Ipolitos grožis*** |
| --- |
|  |
| Pavadinimas | La bellezza di Ippolita |
| Kilmės šalis |  Italija Prancūzija |
| Režisierius | Giancarlo Zagni |
| Scenaristas (-ai) | Elio BartoliniPasquale Festa CampanileMassimo FranciosaGiancarlo Zagni |
| Vaidina | Gina Lollobrigida  Enrico Maria Salerno  Carlo Giuffre |
| Metai | 1962 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 89 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Ipolitos grožis** (it.  *La bellezza di Ippolita*) – 1962 m. Italijoje sukurta komedija.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Gina Lollobrigida – Ipolita
* Enrico Maria Salerno – Luka
* Milva – Ardiana
* Lars Bloch
* Carlo Giuffre
* Bruno Scipioni

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Buvusi šokėja Ipolita po ginčo su trupės vadovu meta šokius ir išteka už degalinės savininko Lukos. Mergina traukia aplinkinių vyrų bei vairuotojų dėmesį, kas nuolat sukelia jos vyro pavydą. Netrukus ji sužino, kad Luka susitikinėja su kita moterimi ir nusprendžia jam atkeršyti, pasinaudodama vienu savo gerbėju...

Apdovanojimai
-------------

* Berlyno kino festivalis – Auksinio lokio nominacija (1962)
| **Arabidopsis** |
| --- |
| Baltažiedis vairenis (*Arabidopsis thaliana*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Dilenijažiedžiai  *( Dilleniidae)* |
| Šeima: | Bastutiniai  *( Brassicaceae)* |
| Gentis: | Vairenis  *( Arabidopsis)* |

 |

**Vairenis** (*Arabidopsis*) – bastutinių (*Brassicaceae*) šeimos 
augalų gentis. Lietuvoje auga viena rūšis – baltažiedis vairenis (*Arabidopsis thaliana*).

Lietuvoje dažnesnis pietrytiniuose rajonuose, šiauriniuose turbūt neauga. Auga pūdymuose, ganyklose, laukuose, dykvietėse, pakelėse. Mėgsta lengvus ir nedaug kalkių turinčius dirvožemius.

Vairenis yra vienas nedaugelio augalų (straipsnio rašymo metu vienintelis), kurio visiškai nustatyta genomo DNR seka. Turėdamas palyginus kompaktišką genomą, vairenis yra vienas svarbiausių modelinių augalų genų funkcijos tyrimuose. Šių tyrimų rezultatus apibendrina tarptautinė svetainė. 
  

* Vairenis
* 
* 
* 
*
| Nekula |
| --- |
|  Nekula prie Meškučių |
| **Ilgis** | 6,8 km |
| **Baseino plotas** | 8,1 km² |
| **Ištakos** | Siesikų miškai |
| **Žiotys** | Obelis |
| **Šalys** |  Lietuva |

**Nekula** arba ***Nekula*** – upelis Lietuvoje, Ukmergės rajono vakaruose; Obels kairysis intakas (Nevėžio baseinas). Prasideda Siesikų miškuose netoli Šiliūnų. Teka laukais į šiaurės vakarus. Įteka Obelin 44,3 km nuo jos žiočių, prie Tulpiakiemio.

Intakas – Degsnys (kairysis).

Vaga ištiesinta. Prie pat žiočių sudarytas nedidelis tvenkinys. Prie upelio įsikūrę Šiliūnai, Naujasėdžiai, Meškučiai, Tulpiakiemis.

Vandenvardis *Nekula* laikomas esant sudarytu iš neiginio *ne-* ir šaknies *kul-*, kuri siejama su žodžiu *kulys* ('kampas, užsilenkimas, kyšulys, vingis, kraštas').

Šaltiniai
---------

1. ↑  B. Gailiušis, J. Jablonskis, M. Kovalenkovienė. *Lietuvos upės: Hidrografija ir nuotėkis*. Kaunas: Lietuvos energetikos institutas, 2001.
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 226
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Vertybinių popierių portfelis** – investuotojo turimų vertybinių popierių rinkinys, nuosavybės teise priklausantis tam tikram asmeniui (fiziniam ar juridiniam). VP portfelis yra sudarytas iš dviejų ir daugiau vertybinių popierių tam, kad būtų galima pasiekti norimus tikslus rizikos ir pelningumo atžvilgiu. Pagrindinis investuotojo tikslas – suformuoti tokį vertybinių popierių portfelį, kuris atitiktų investuotojo poreikius prisiimamos rizikos ir pelningumo atžvilgiu. Formuojant ir valdant vertybinių popierių portfelį neišvengiamai susiduriama su rizika ir pelningumu. Nuo tam tikros sumos rekomenduojamas diversifikavimas, norint valdyti riziką bei išvengti pernelyg didelių nuostolių nepamatuotai rizikuojant turimomis vertybėmis.

VP portfelio sudarymas
----------------------

Vertybinių popierių portfelio sudarymo vyksmą galima suskaidyti į šias pakopas:

* Investicinių tikslų išsikėlimas;
* Investicinės politikos sudarymas;
* VP portfelio strategijos parinkimas;
* VP atranka;
* VP portfelio veiksmingumo įvertinimas.

Visos šios pakopos sudaro uždarą ratą, kuriame veiksmingumo įvertinimas gali nulemti tikslų, politikos, taktikos, sandaros pataisas.

VP portfelių rūšys
------------------

Priklosomai nuo psichologinių bei kitų charakterio savybių, galima sudaryti trijų rūšių VP portfelius.

* Aršus (agresyvus) VP portfelis;

Paprastai tokį VP portfelį sudaro rizikingesni VP, pavyzdžiui, akcijos.

* Nuosaikus (optimalus) VP portfelis;

Dažniausiai tokį VP portfelį sudaro kelių rūšių VP: akcijos, iždo obligacijos.

* Atsargus (konservatyvus) VP portfelis;

Paprastai tokį VP portfelį sudaro praktiškai nerizikingi VP, pavyzdžiui, vyriausybės skolos VP, kurių palūkanų norma nėra didelė, beveik dengianti infliacija.

VP portfelių strategijos
------------------------

Yra dvi pagrindinės VP portfelių taktikos, t. y. aktyvi bei pasyvi valdymo strategija.

* Aktyvus VP portfelio valdymas

Aktyvaus VP portfelio valdymo šalininkai remiasi prielaida, kad finansų rinkos yra neveiksmingos, t. y. jos neatspindi tikrųjų VP kainų

* Pasyvus VP porfelio valdymas

Pasyvus VP portfelio valdymas tinka veiksmingoms finansų rinkoms bei sudarant ilgalaikius VP portfelius

Valdymo ypatumai
----------------

Diversifikavimas kaip instrumentas yra plačiai praktikuojamas valdant didelės vertės investicijų portfelius.
| Ipohasisp. *Ipoh* |
| --- |
| *Rotušė* |
|  |
| 

IpohasIpohas

4°36′0″ š. pl. 101°4′0″ r. ilg.﻿ / ﻿4.60000°š. pl. 101.06667°r. ilg.﻿ / 4.60000; 101.06667﻿ (Ipohas)Koordinatės: 4°36′0″ š. pl. 101°4′0″ r. ilg.﻿ / ﻿4.60000°š. pl. 101.06667°r. ilg.﻿ / 4.60000; 101.06667﻿ (Ipohas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+8) |
|  |
| **Valstybė** | Malaizijos vėliava Malaizija |
| **Valstija** | Perakas |
|  |
| **Meras** | Datuk Haji Roshidi Hashim |
|  |
| **Gyventojų** (2005) | 710 798  |
| **Altitudė** | 21 m |

**Ipohas** (malaj. *Ipoh*) – Malaizijos miestas, Perako valstijos sostinė. Jis yra apie 200 kilometrų į šiaurę nuo Kvala Lumpūro. 70 procentų miesto populiacijos sudaro kinai. Dabartiniais laikais Ipohas labiausiai žinomas dėl prabangių restoranų, įspūdingų olų bei šventyklų.

Etimologija
-----------

Miesto pavadinimas kildinamas nuo medžio rūšies pavadinimo – *pohon epu*. Miesto pavadinimas kai kada Kinijoje tariamas *Paloh* kuris tapatinimas su alavo kasyklomis kurios buvo pastatytos po miesto įkūrimo.

Istorija
--------

Pirma kartą miesto pavadinimas buvo paminėtas 1920 metais. Šiuolaikiškas miestas buvo pradėtas statyti 1890 metais, o kai kurie pastatai išliko iki šiol. Nuo XIX amžiaus kada Britų alavo kasimo kompanijos čia pastatė savo kasyklas ir įrengė biurus, miestas įgavo daugiau reikšmės. Miestas pradėjo ypač sparčiai augti nuo 1920 metų. 1941 metais miestas buvo užimtas Japonų kariuomenės. Per Antrąjį pasaulinį karą šis miestas tapo Perako valstijos sostine. 1950–1960 metais mieste buvo pastatyta nemažai pastatų kaip kinoteatrai, parkai, kabaretai. Su alavo kainų kritimų 1970 metais, buvo pradėtos uždarinėti visos šio metalo kasyklos. Nuo to laiko Ipohas tapo žinomas kaip „miręs" miestas ir įgavo reputacijos tarp pagyvenusių žmonių, kaip puiki vieta į pensiją išėjusiems žmonėms.

Sportas
-------

* Perak FA
* PKNP FC
* „Perak" stadionas.

Populiacija
-----------

Ipoho senamiestis
Nors ir pergyvenęs krizes, Ipohas lieka vienas didžiausių Malaizijos miestų.

* Gyventojų skaičius: 702 464 (2009)
* Miesto zonos gyventojų: 1 143 778 (2009)

| Etninės grupės Ipohe |
| --- |
| Tautybė | Gyventojai | Procentaliai |
| Kinai | 451 361 | 70,0% |
| Malajai | 109 616 | 17,0% |
| Indai | 80 600 | 12,5% |
| Kiti | 3225 | 0,5% |

Miestai partneriai
------------------

* Kinijos Liaudies Respublika Naningas, Kinija.
* Japonija Fukuoka, Japonija.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 170
Eskimų kultūros. Ipiutako kultūra – kairėje viršuje tamsiai mėlyna spalva
**Ipiutako kultūra** – eskimų archeologinė kultūra, pavadinta pagal Hapo kyšulyje, į pietus nuo Ipiutako lagūnos (Beringo jūra), F. Rainio (JAV) ir H. Larseno (Danija) atrastą ir 1939–1941 m. tirtą gyvenvietę.

Arealas
-------

Ipiutako kultūra 500–900 m. buvo paplitusi Aliaskos šiaurės vakarinėje dalyje. Ipiutako kultūra turi sąsajų su Kachemako kultūra.

Kultūra
-------

Ipiutako kultūros žmonės šiltuoju metų laiku gyvenvietes kūrė prie vandens, šaltuoju – kėlėsi į kyšulio gilumą. Gyveno 4 x 4 m dydžio medinėse pusiau žeminėse su židiniais. 1939–1941 m. rasta apie 580 tokių pastatų. Vertėsi žvejyba, medžiokle – medžiojo vėplius ir ruonius, taip pat šiaurinius elnius, paukščius. Naudojo akmeninius (iš titnago ir skalūno darė rėžtukus, grandukus, gremžtukus) ir kaulinius (iš kaulo, ilčių ir ragų darė strėlių antgalius, žeberklus, harpūnus) įrankius. Kauliniai dirbiniai puošti realistiškais piešiniais ir geometriniais ornamentais. Keramikos nenaudojo.

Mirusiuosius laidojo su įkapėmis ir kaukėmis, kartais mediniuose karstuose. Kapuose taip pat rasta iš ilčių padarytų gyvūnų skulptūrėlių ir fantastinių figūrėlių, įvairių ažūrinių dirbinių; manoma, jie susiję su šamanizmu. Ipiutako kultūrą pakeitė Tulės kultūra.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Ipiutako kultūra*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 204 psl.
| **Klaudijus Šenferis** |
| --- |
| Gimė | 1885 m. birželio 7 d.Radviliškis, Rusijos imperija |
| Mirė | 1946 m. gegužės 18 d. (60 metų)Maskva, TSRS |
|  |
| Veikla | Elektrotechnikas, akademikas. |

**Klaudijus Šenferis** (1885 m. birželio 7 d. Radviliškyje, Rusijos imperija – 1946 m. gegužės 18 d. Maskvoje, TSRS) – elektrotechnikas, akademikas.

Biografija
----------

Gimė 1885 m. birželio 7 d. Radviliškyje geležinkeliečio mašinisto šeimoje. Dar būdamas vaikas su šeima išvyko į Rusiją, kur 1903 m. baigė Jekaterinodaro gimnaziją. 1904 m. įstojo į Varšuvos politechnikos institutą. 1905 m. prasidėjus revoliucijai grįžo į Maskvą, kur 1906 m. įstojo į mechanikos studijas Maskvos technikos universitete. 1910 m. pradėjo dirbti elektrotechnikos laboratorijoje. 1911-1912 m. išvyko tobulintis į Karlsrūję Vokietijos imperijoje. Grįžęs Maskvos technikos universitete pradėjo skaityti paskaitas, 1917 m. tapo profesoriumi. Po bolševikų revoliucijos aktyviai dalyvavo elektrotechnikos fakulteto kūrime. 1932 m. tapo TSRS mokslų akademijos nariu. Parašė kelis elektrotechnikos vadovėlius. 1940 m. apdovanotas Darbo raudonosios vėliavos ordinu, 1943 m. Stalino premijos laureatas, 1945 m. apdovanotas Lenino ordinu. Mirė 1946 m. gegužės 18 d. Maskvoje.

Darbai
------

* *Коллекторные двигатели переменного тока*, 1933.
* *Динамомашины и двигатели постоянного тока*, 1937.
* *Асинхронные машины* Archyvuota kopija 2012-05-20 iš Wayback Machine projekto. 1938.

Nuorodos
--------

* Kapo nuotrauka ir biografija (rus.) Archyvuota kopija 2014-02-20 iš Wayback Machine projekto.;
* Biografija (rus.) Archyvuota kopija 2014-02-21 iš Wayback Machine projekto.;
* Nuotrauka;
* Nuotrauka ir biografija I (rus.) Archyvuota kopija 2012-11-07 iš Wayback Machine projekto.;
* Nuotrauka ir biografija II (rus.).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Polygonia c-album** |
| --- |
| Karpytūnė (Polygonia c-album)Karpytūnė (*Polygonia c-album*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Būrys: | Drugiai  *( Lepidoptera)* |
| Šeima: | Pleštekės  *( Nymphalidae)* |
| Gentis: | *Polygonia*  *( Polygonia)* |
| Rūšis: | Karpytūnė  *( Polygonia c-album)* |

 |
| Binomas |
| ***Polygonia c-album***Linnaeus, 1758 |

**Karpytūnė** (*Polygonia c-album*) – pleštekių (*Nymphalidae*) šeimos drugys. Lietuvoje dažna rūšis. Drugiai VI–VII mėn. skraido lapuočių ir mišrių miškų pakraščiuose, parkuose, paupiuose, senuose soduose ir kt. Dydis 45-55 mm. Sparnai raudoni su gausiomis įvairaus dydžio juodomis dėmėmis. Priekinių sparnų užpakalinis kraštas su lanko pavidalo iškarpa, išorinis kraštas dantytas. Užpakalinių sparnų apačia tamsiai rusva su balta C raidės formos dėme.

Vikšrai oranžiškai rudi, apaugę baltais šereliais. Pilvelio šonuose oranžinės išilginės juostos. Vikšrai gyvena ant apynių, serbentų, dilgėlių. Lėliukė ruda, su labai išlenkta krūtine, ant kurios daug dėmių. Žiemoja antros generacijos drugiai.

Lerva
Apatinė sparnų pusė su C formos dėme
| Klauseikių senovės gyvenvietė |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Klauseikių senovės gyvenvietėKlauseikių senovės gyvenvietė

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°16′23″š. pl. 21°43′25″r. ilg.﻿ / ﻿56.273172°š. pl. 21.723533°r. ilg.﻿ / 56.273172; 21.723533Koordinatės: 56°16′23″š. pl. 21°43′25″r. ilg.﻿ / ﻿56.273172°š. pl. 21.723533°r. ilg.﻿ / 56.273172; 21.723533 |

 |
| Vieta | Skuodo rajonas |
| Seniūnija | Aleksandrijos seniūnija |
| Plotas | 2,71 ha |
| Naudotas | II tūkstantmetis pr. m. e. - XIII a. |
| Žvalgytas | 1996, 2004 m. |
| Registro Nr. | 20299 / A1867 / |

**Klauseikių senovės gyvenvietė** (regioninio reikšmingumo kultūros paveldo objektas: unikalus kodas 20299, senas registro kodas A1867) – neįtvirtinta senovės gyvenvietė šiaurinėje Skuodo rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Klauseikiuose (Aleksandrijos seniūnija), 1,5 km į pietvakarius nuo kelių Skuodas – Mažeikiai ir Jedžiotai – Klauseikiai sankryžos.

Vieta
-----

Įrengta kaimo žemių pietvakariniame pakraštyje, ties riba su Jedžiotais, prie užakusios, pelkėtos daubos esančioje aukštumoje ir šiaurės rytinėje papėdėje, apie 200 m ilgio rytų – vakarų kryptimi, 145 m pločio. Teritorija buvusi ariama, dirvonuoja. Rytinė dalis nukasta karjero, pietinėje dalyje stovi sodyba.

Teritorijos plotas – 2,71 ha.

0,75 km į pietvakarius yra Jedžiotų senovės gyvenvietė, 2,9 km į pietryčius – Jedžiotų piliakalnis, 3,8 km į pietvakarius – Apuolės piliakalnis.

Tyrimai
-------

Pasakojama, kad šioje vietoje stovėjo galingo valdovo rūmai, kuriuos sugriovė Apuolės pilį puolę priešai. Ariant dirva rasta akmens kirvukų, žalvario papuošalų, geležies dirbinių, titnago ir akmens nuoskalų, lipdytos keramikos šukių.

1996 m. žvalgė Gintautas Zabiela (Lietuvos istorijos institutas), 2004 m. – Linas Tamulynas (Kultūros paveldo centras). Aptiktas kultūrinis sluoksnis, lipdytos keramikos lygiu paviršiumi šukių, akmens galąstuvas, titnago skaldytinis, geležies šlako ir molio tinko gabalėlių.

2005 m. senovės gyvenvietė įrašyta į kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąrašą (A1867) ir pripažinta valstybės saugoma kultūros vertybe, kuriai 2006 m. suteiktas regioninio reikšmingumo lygmuo.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Valstybės archeologijos komisijos medžiaga. – Kultūros paveldo centro paveldosaugos biblioteka. – Ap. 1, f. 1, b. 27. – L. 149–158 Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Gintautas Zabiela. Žvalgomieji tyrinėjimai naftotiekio Mažeikiai–Būtingė trasoje 1996 metais: Klauseikių neįtvirtinta gyvenvietė (Skuodo raj.). – Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1996 ir 1997 metais. – Vilnius, 1998. – P. 499
3. ↑  Kultūros vertybių registras: Klauseikių senovės gyvenvietė
Koordinatės: 55°39′12″ š. pl. 25°35′6″ r. ilg.﻿ / ﻿55.65333°š. pl. 25.58500°r. ilg.﻿ / 55.65333; 25.58500


| Užpalių tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Utenos rajonas) |
| Plotas | 0,253 km² |
| Kranto linijos ilgis | 7,09 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Įteka | Šventoji, Ūdrokšlis, Šaltupis, Bajoras, bevardis upelis |
| Išteka | Šventoji |

**Užpalių tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Utenos rajone, Užpalių miestelio šiauriniame pakraštyje. Sudarytas užtvenkus Šventosios upę (Neries intakas) 159,4 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 2,8 km, plotis – iki 0,39 km. Šiaurrytinėje dalyje yra 2 salos (0,48 ha ir 0,08 ha) ir keletas smulkių salelių vidurinėje dalyje. Altitudė 92 m. Krantai daugiausia žemi, vietomis apaugę medžiais ir krūmais. Šiaurinis krantas užpelkėjęs. Šalia įsikūrę Bajorų, Kaniūkų, Šeimyniškių kaimai. Vakarine pakrante nutiestas kelias  **3607**  Čelkiai–Jūžintai–Užpaliai , rytine pakrante – kelias Nr.5310 (Dusetos – Užpaliai – Vyžuonos).

2002 m. pastatyta 180 kW galios mažoji hidroelektrinė, įrengtas žuvitakis.

Užpalių tvenkinys

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 54°26′45″š. pl. 24°07′33″r. ilg.﻿ / ﻿54.445742°š. pl. 24.125712°r. ilg.﻿ / 54.445742; 24.125712

|  |
| --- |
| **Vaisodžių pagrindinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Vaisodžių pagrindinė mokykla herbas|center|100px]] |
| Vaisodžių pagrindinė mokykla |
| **Adresas** | Mokyklos g. 4, Vaisodžiai, Alytaus rajonas |
| **Direktorius(-ė)** | Sigitas Gricius |
| **Mokinių skaičius** | 97 |
| **Įkūrimo data** | 1928 m. |
| **Uždarymo data** | 2012 m. |
| **Išleista laidų** | 23 |
| **Pedagogų skaičius** | 28 |

**Vaisodžių pagrindinė mokykla** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Alytaus raj. Punios seniūnijoje, Vaisodžiuose, vykdanti priešmokyklinio, pradinio ir pagrindinio ugdymo programas. Įstaigos kodas 190242374.

Istorija
--------

Vaisodžių pagrindinė mokykla buvo įkurta 1928 m. Taucionių kaime. 1934 m. mokykla persikėlė į Vaisodžių kaimą pas Aleksandrą Ardzevičių, 1937 m. įsikėlė į tame pačiame kaime A. Laukaičiui priklausančias patalpas. 1945 m. pastatas nacionalizuojamas ir mokykla iškeliama į Gajauciškių kaimą. 1964 m. mokyklai suteikiamas Gajauciškių septynmetės mokyklos vardas. Po dvejų metų ji sugrąžinama į Vaisodžių kaimą. Mokyklai suteikiamas Taucionių septynmetės mokyklos vardas. 1969 m. – Taucionių aštuonmetė mokykla, 1990 m. – Taucionių pagrindinė mokykla.

1992 m. kovo 11 d. duris atvėrė nauja, erdvi mokykla, pastatyta gražiame Punios seniūnijos kampelyje – Vaisodžių kaimo gyvenvietės centre. Nuo 2005 m. balandžio 1 d. mokykla finansiškai savarankiška. 2006-2007 m. m. mokykloje veikė 11 klasių komplektų. 2007–2008 m.m. – 9 klasių komplektai, priešmokyklinė ir pailgintos dienos grupės. Aktyvi neformaliojo švietimo ir projektinė veikla. Nuo 2012 m. rugsėjo 1 d. mokykla uždaryta.

Direktoriai
-----------

* 1964 m. Vytautas Baliukonis;
* Ona Baranauskienė;
* Vytas Beitnaras;
* Virginijus Skroblas;
* Romas Gelažauskas;
* Sigitas Gricius.

Žymūs mokytojai
---------------

* Ramūnė Jasaitienė, direktoriaus pavaduotoja, kūno kultūros vyresn. mokytoja.

Žymūs mokiniai
--------------

* Andrius Bautronis, pedagogas, Raseinių meras.
| **Klaudijus Stanionis** |
| --- |
| Gimė | 1951 m. sausio 22 d. (72 metai)Vilniuje, Lietuvoje |
| Sutuoktinis (-ė) | Tolema |
| Vaikai | Lina, Rasa |
|  |
| Veikla | politinis veikėjas, LR socialinės apsaugos ir darbo viceministras, LR trišalės tarybos narys |
|  |
| Alma mater | KPI |

**Klaudijus Stanionis** (g. 1951 m. sausio 22 d. Kaune) – politinis veikėjas, LR socialinės apsaugos ir darbo viceministras, LR trišalės tarybos narys.

Biografija
----------

1968 m. baigė Kauno Salomėjos Nėries vidurinę mokyklą, 1973 m. – KPI, įgijo elektros inžinieriaus specialybę.

1973–1991 m. Fizikinių techninių energetikos problemų instituto mokslinis bendradarbis, 1991–1993 m. Kauno miesto savivaldybės Socialinių reikalų ir sveikatos skyriaus vedėjas, 1991–1995 – Kauno miesto valdybos narys, 1993–1994 – NIZW bendruomenių plėtros konsultantas Kaune, 1995 – Utrechto bendruomenių plėtros konsultantas Lietuvoje, 1996 – *Vereniging Steunfuncties Welzijn* (Nyderlandai) bendruomenių plėtros konsultantas, 1996–2000 – Tarptaut. gyvenviečių ir kaimynystės centrų federacijos valdybos narys, 1997–1998 – Klaipėdos dvasinės paramos jaunimui centro konsultantas, 1999–2008 – Valstybinio socialinio draudimo fondo valdybos Kauno skyriaus Centro pensijų skyriaus vedėjas.

Žmona Tolema. Dukros Lina, Rasa.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Klaudijus Stanionis[neveikianti nuoroda] („Tūkstantmečio žmonės ")
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Matė
**Užpilas** (lot. *infusum*) – skystis, gaminamas iš augalų ar jų dalių ir vandens.

Užpilas – ruošiamas iš tų augalų dalių, kurios palyginti lengvai atiduoda savo veikliąsias medžiagas – tai žolė, lapai, žiedai, švieži vaisiai.

Užpilas vartojamas kaip nealkoholinis gėrimas (pvz. arbata, žolelių ir vaisinės arbatos), bet dažniau suprantamas kaip vaistinis preparatas, gaminamas iš vaistinių augalų, skirtas vidiniam ir išoriniam vartojimui.

Gaminimas
---------

Užpilas gaunamas plikant susmulkintas vaistažoles. Lapai, žiedai ir žolė smulkinami ne mažesnėmis kaip 5 mm, sėklos – 0,5 mm dalelėmis.

Jis yra greitai gendantis preparatas, todėl ruošiamas mažais kiekiais ir suvartojamas per 1-2 dienas, laikomas tamsioje vėsioje vietoje, apsaugotoje nuo tiesioginių saulės spindulių. Vartojamas pagal nurodymus.

Užpilą galima gaminamas šaltuoju ir karštuoju būdu.

### Šaltasis būdas

Susmulkinta vaistinė augalinė žaliava suberiama į indą ir užpilama kambario temperatūros virintu vandeniu. Tada indas uždengiamas ir laikomas per naktį (4-12 valandų), ryte perkošiama.

### Kaštasis būdas

Vaistinė žaliava užpilama verdančiu vandeniu ir, indą įstačius į verdančią vandens vonelę, apie 15 min. kaitinama. Vandens vonelę galima pakeisti šildymu ant ugnies, tačiau užpilo negalima užvirinti. Tada apie 45 min. aušinama ir perkošiama, jei reikia, praskiedžiama iki reikiamo tūrio virintu vandeniu.

Vaistinės savybės
-----------------

Užpilas yra silpnesnės koncentracijos skystis nei nuoviras. Gerti jo rekomenduojama 2-4 stiklinės per dieną.

Vanduo, kurį organizmas gauna su daržovių, uogų vaistažolių užpilu yra labai naudingas, nes jame gausu įvairių ištirpusių biologiškai veiklių medžiagų. Užpilas gerina virškinimą, padeda gydyti persišaldymo ligas, tonizuoja, reguliuoja širdies darbą.

Jis gali būti geriamas, juo skalaujama gerklė, žaizdos, daromos inhaliacijos, gydomosios vonios, pavilgai.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Farmakologija
	+ Antpilas
	+ Ekstraktas
	+ Esencija
	+ Nuoviras
	+ Tinktūra
	+ Užpilas

* Kulinarija
	+ Antpilas
	+ Ekstraktas
	+ Esencija
	+ Nuoviras
	+ Trauktinė
	+ Užpiltinė
Salynas pavaizduotas pasaulio žemėlapyje
Bafino Žemės kraštovaizdis
**Kanados Arktinis salynas** arba *Arktinis salynas* (pranc. *L'Archipel arctique canadien*, angl. *Canadian Arctic Archipelago*) – didelis salynas Kanados šiaurėje, Arktyje. Šiaurės Amerikos šiaurėje esančio salyno plotas – 1 424 500 km², jame – 36 563 salų, kurios sudaro didžiąją dalį Nunavuto ir Šiaurės Vakarų teritorijų. Salos tęsiasi 2400 km ilguma ir 1900 km nuo Kanados iki šiauriausio Elsmyro salos ir viso salyno taško – Kolumbijos kyšulio. Salas apsupę: vakaruose – Boforto jūra, šiaurėje – Arkties vandenynas, rytuose – Grenlandija, Bafino įlanka, ir Deiviso sąsiauris, pietuose – Hadsono įlanka ir Kanada. Į salyną įsiterpia du dideli pusiasaliai – Melvilio pusiasalis ir Butijos pusiasalis. Po Grenlandijos, tai didžiausias pasaulio sausumos plotas Arktyje. Išskiriama keletas salų grupių – Sverdrupo salos, Pario salynas ir kt.

Vyrauja daugiausia kalvotos lygumos ir plynaukštės, rytinėje pusėje salos kalnuotos. Aukštis iki 2616 m (Barbo viršukalnė, Elsmyro sala). Ledynai dengia ~154 tūkst. km². Šiaurėje yra šelfinių ledynų, tarp salų ledas vietomis laikosi 9–10 mėnesių. Vyrauja arktinės dykumos, piečiau tundra. Įsteigti Kutinirpako, Kvasuituko, Aujuituko, Sirmiliko nacionaliniai parkai.

Gyventojai
----------

Dauguma salų neapgyvendintos, o apgyvendintos – daugiausia pietinės – eskimų. Salyne gyvena ~14 tūkst. žmonių, daugiausia Bafino Žemėje. Pagrindinės gyvenvietės: Ikaluitas, Keimbridž Bėjus, Džou Heivenas, Koral Harboras, Grise Fiordas. Verčiamasi žvejyba, medžiokle, turizmu.

Didžiausios salos
-----------------

Didesnės salyno salos
Salyne 94 salos viršija 130 km² plotą. Salos viršijančios 10 000 km² :

| Sala | Plotas(km²) | Sala pagal plotą | Gyventojų(2001) |
| --- | --- | --- | --- |
| Pasaulyje | Kanadoje |
| Bafino sala | 507 451 | 5 | 1 | 9 563 |
| Viktorijos sala | 217 291 | 9 | 2 | 1 707 |
| Elsmyro sala | 196 236 | 10 | 3 | 168 |
| Bankso sala | 70 028 | 24 | 5 | 114 |
| Devono sala | 55 247 | 27 | 6 | 0 |
| Akselio Heibergo sala | 43 178 | 32 | 7 | 0 |
| Melvilio sala | 42 149 | 33 | 8 | 0 |
| Southamptono sala | 41 214 | 34 | 9 | 721 |
| Velso Princo sala | 33 339 | 40 | 10 | 0 |
| Somerseto sala | 24 786 | 46 | 12 | 0 |
| Batersto sala | 16 042 | 54 | 13 | 0 |
| Princo Patriko sala | 15 848 | 55 | 14 | 0 |
| Karaliaus Viljamo sala | 13 111 | 61 | 15 | 960 |
| Elefo Rignio sala | 11 295 | 69 | 16 | 0 |
| Byloto sala | 11 067 | 72 | 17 | 0 |

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Arctic Archipelago*, Encyclopaedia Britannica. Nuoroda tikrinta 2021-01-02.
2. 1 2  *Arctic Archipelago*, The Canadian Encyclopedia. Nuoroda tikrinta 2021-01-02.
3. ↑  YUKON, NORTHWEST TERRITORIES AND NUNAVUT ULTRA-PROMINENCES, *peaklist.org*
4. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 193
| **Ramzis III** |
| --- |
| Egipto faraonas |
|  |
| Ramzis III kapo sienos tapyboje |
| Dvidešimtoji Egipto dinastija |
| Gimė | Nežinoma |
| Tautybė | Egiptietis |
| Egipto faraonas |
| Valdė | ~1187−1156 m. pr. m. e. |
| Pirmtakas | Setnakhtas |
| Įpėdinis | Ramzis IV |
|  |
|  **Vikiteka** | Ramzis III |

**Ramzis III** (valdė apie 1187−1156 m. pr. m. e.) – antrasis 20-osios dinastijos Senovės Egipto valdovas. Faraono Setnakhto ir Tijos Merenaset sūnus.

Ramzis III turėjo dvi žmonas: Izidę ir kitą žmoną Tyti (Tiją). Jis susilaukė bent 10 vaikų, tarp kurių faraonai Ramzis IV ir Ramzis VIII. Jo laidojimo šventykla buvo Medinet Habu, iš kurios sienų įrašų ir Hariso papiruso I žinomos biografinės detalės. Medinet Habu pradėta statyti jo valdymo pradžioje ir baigta ne anksčiau dvyliktųjų valdymo metų. Tarp penktųjų ir vienuoliktųjų valdymo metų Ramzis III atrėmė tris invazijas: libių iš Kirenaikos, jūros tautų ir Libijos genčių sąjungos. Apie dvidešimtuosius valdymo metus iš Punto buvo atgabenta miros ir smilkalų, vario iš Timnos ir turkių iš Sinajaus. Trisdešimtaisiais valdymo metais Ramzis III šventė *Sed* („Uodegos") šventę Memfyje. Metai prieš tai Deir el Medinos darbininkai keturis kartus streikavo dėl atlyginimo mokėjimo grūdais, nes dėl šventės rengimo jie nebuvo pristatomi laiku. Prieš pat Ramzio III mirtį dvare kilo sąmokslas siekiant į sostą po jo mirties pasodinti antrosios žmonos sūnų vietoj Ramzio IV. Sąmokslui nenusisekus, apie 40 žmonių buvo skirta mirties bausmė. Ramzis III buvo palaidotas Karalių slėnyje (kapas KV11). Jo mumija rasta slėptuvėje (DB320) prie Deir al Bachri. Ant mumijos nebuvo smurto žymių ir faraono mirties aplinkybės buvo neaiškios, tačiau nuėmus tvarstį nuo kaklo (iš pradžių mokslininkai nenorėjo nuimti tvarsčio baimindamiesi dėl irimo) paaiškėjo, kad sąmokslo metu buvo perpjauta gerklė. Manoma, kad sąmokslą surezgė sūnus, kuris buvo nubaustas pakorimu. Ramzis III laikomas paskutiniuoju reikšmingu Egipto naujosios karalystės faraonu. Jo garsiausias palikimas − Medinet Habu šventykla Tėbų nekropolyje.

Šaltiniai
---------

* *The Oxford Encyclopedia of Ancient Egypt*. Tomas III. Red. Donald B. Redford. Oxford University Press, − 2001, p. 119
* Encyclopaedia Britannica

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • REgipto faraonai |
| --- |
|  |
| 
**Naujoji karalystė**
**Dvidešimtoji dinastija**
Setnachtas → Ramzis III → Ramzis IV → Ramzis V → Ramzis VI → Ramzis VII → Ramzis VIII → Ramzis IX → Ramzis X → Ramzis XI |

 |
**Latvijos mokslų akademija** (latv. *Latvijas Zinātņu akadēmija*, lot. *Academia Scientiarum Latviensis*, iki 1990 m. *Latvijos TSR mokslų akademija*) – aukščiausia Latvijos mokslo institucija, yra Rygoje, Akadēmijas laukums 1, Rīga, LV 1050.

Istorija
--------

Latvijos TSR mokslų akademija įkurta 1946 m. reorganizavus 1868 m. įkurtą Rygos latvių draugiją, nuo 1990 m. Latvijos mokslų akademija. 

Prezidentas J. Ekmanis – nuo 2004 m.

Struktūra
---------

Latvijos mokslų akademiją sudaro:

* Chemijos ir biologijos skyrius,
* Fizikos ir technikos skyrius,
* Socialinių ir humanitarinių mokslų skyrius.
* Radioastrofizikos observatorija, įkurta 1946 m.
* Nacionalinis botanikos sodas, įkurtas 1956 m.
* Latvijos akademinė biblioteka, įkurta 1524 m.; seniausia šalies biblioteka, 2005 m. fonduose buvo daugiau kaip 3 mln. vnt. dokumentų, iš jų 1 200 000 mokslo knygų, 14 000 rankraščių ir retų knygų.

Nariai
------

Narių skaičius ribotas: tikrųjų narių (priimami ne vyresni kaip 70 m.) gali būti 100, narių korespondentų (priimami ne vyresni kaip 65 m.) – 60, garbės narių – 60, užsienio narių – 100. Latvijos mokslų akademijos užsienio nariai iš Lietuvos – Remigijus Čiegis, Benediktas Juodka, Algirdas Sabaliauskas, Zigmas Zinkevičius.

Veikla
------

Latvijos mokslų akademija vadovauja mokslo tiriamajam darbui, dalyvauja kuriant Latvijos mokslo politiką, konsultuoja vyriausybę mokslo klausimais, rengia suvažiavimus, konkursus. Nuo 1993 m. teikia Latvijos mokslų akademijos Didįjį medalį nusipelniusiems Latvijos ir užsienio mokslininkams. Leidžia mokslinius leidinius, žurnalą „Latvijas Zinātņu akadēmijas Vēstis" (serija A - humanitariniai ir socialiniai mokslai, serija B – gamtos, tikslieji ir taikomieji mokslai), laikraštį „Zinātnes Vēstnesis".

Literatūra
----------

* Stradiņš J.; Krikštopaitis J.A.; Sīlivasks K. Baltijas valstu Zinātņu akadēmijas: ģenēze, veidošanās, sadarbība (Veltījums LZA 50 gadu dibināšanas atcerei) // Latvijas ZA Vēstis. A daļa. 1996. gada, 50 (1), 25-29 1996. gada, XVIII
* Stradiņš J. Latvijas Zinātņu akadēmijas 50 gadi. 1. daļa: Latvijas Zinātņu akadēmija: izcelsme, vēsture, pārvērtības (aut. E. Zālīte). // Latvijas vēstures institūta žurnāls, 1999. gads, Nr2, 156.-161. lpp.
* Stradiņš J. Latvijas Zinātņu akadēmija: izcelsme, vēsture, pārvērtības. – Zinātne: Rīga, 1998. – 711 lpp. ISBN 5-7966-1179-8

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Latvijos mokslų akademija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 599 psl.

Koordinatės: 56°56′38″š. pl. 24°07′14″r. ilg.﻿ / ﻿56.9438623°š. pl. 24.120419°r. ilg.﻿ / 56.9438623; 24.120419

Nuorodos
--------

* Latvijos mokslų akademija
| Žąsa |
| --- |
| **Ilgis** | 16,0 km |
| **Baseino plotas** | 85,2 km² |
| **Vidutinis debitas** | 0,44 m³/s |
| **Ištakos** | Pušaloto apylinkės |
| **Žiotys** | Lėvuo |
| **Šalys** | Lietuva |

**Žąsa** – upė šiaurės Lietuvoje, Pasvalio rajono pietinėje dalyje; Lėvens kairysis intakas. Prasideda 4 km į pietvakarius nuo Pušaloto. Teka šiaurės, šiaurės rytų kryptimi per dirbamus laukus. Įteka į Lėvenį 14 km nuo jo žiočių, prie Levaniškių kaimo.

Intakai: Tyrelis, Nepervestis, Guobuva (dešinieji), Juodė, Karklys, Latuva (kairieji).

Vidutinis nuolydis – 95 cm/km. Prie upės esantys kaimai: Pakalniškiai, Vytėnai, Stumbriškis, Jukoniai, Pažąsai, Levaniškis.

Upėvardis kilęs nuo paukščio pavadinimo *žąsis*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos upės: B. Gailiušis, J. Jablonskis, M Kovalenkovienė, Kaunas, Lietuvos energetikos institutas, 2001 m. 685 psl.
2. ↑  *Žąsa*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 638
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 398
| **Ramzis I** |
| --- |
| Egipto faraonas |
|  |
| Ramzis I |
| Devynioliktoji Egipto dinastija |
| Gimė | Nežinoma |
| Tautybė | Egiptietis |
| Egipto faraonas |
| Valdė | ~1292–1290 m. pr. m. e. |
| Pirmtakas | Horemhebas |
| Įpėdinis | Setis I |
|  |
|  **Vikiteka** | Ramzis I |

**Ramzis I** (valdė apie 1292–1290 m. pr. m. e.) – pirmasis 19-osios dinastijos Senovės Egipto valdovas.

Ramzis I buvo nekarališkos kilmės. Jo tėvas buvo Egipto kariuomenės vadas Setis, tikriausiai kilęs iš rytinės Nilo deltos dalies. Pirmuosiuose įrašuose Ramzis I paminėtas faraono Horemhebo generolu, vėliau − viziriu. Jis užsakė skulptūrą Karnake ir du sarkofagus, kurie vėliau buvo panaudoti palaidoti vieną iš jo vaikaičių. Tikėtina, kad Ramzis I pavaizduotas Horemhebo kapo Memfyje sienoje, kai pastarasis dar nebuvo faraonu. Ramzio I žmona Sitrė irgi nebuvo karališkojo kraujo. Horemhebas buvo bevaikis ir sostą perleido Ramziui. Ramzis I valdė labai trumpai − pagal įrašus, apie 1 metus ir 4 mėnesius. Tikėtina, kad buvo koregentas iš pradžių su Horemhebu, o po to su sūnumi Sečiu I. Savo titulų užrašyme Ramzis I naudojo 18-os dinastijos pradininko Amosio vardo užrašymo bruožus, kas rodo, kad Ramzis I suprato ir bandė save įtvirtinti kaip naujos dinastijos pradininką. Jo valdymo metu minėtos dedikuotos šventyklos Nubijoje ir Palestinoje. Ramzis I pradėjo antrąjį piloną ir hipostilinę salę Karnake. Šios statybos buvo užbaigtos jo vaikaičių. Ramzis I buvo palaidotas Karalių slėnyje, mažame kape priešais Horemhebo kapą. Išplėšus kapus, jo mumija buvo perkelta į karališkųjų mumijų slėptuvę (DB320) prie Deir al Bachri, tačiau neidentifikuota. Tikėtina, kad jo mumiją 1999 m. įsigijo muziejus Atlantoje ir 2003 m. ji buvo grąžinta į Egiptą. Setis I jo vardu pastatė mažą koplytėlę Abidose, kuri yra garsiausias su Ramzio I vardu siejamas objektas (dabar Metropoliteno muziejuje Niujorke).

Šaltiniai
---------

* *The Oxford Encyclopedia of Ancient Egypt*. Tomas III. Red. Donald B. Redford. Oxford University Press, − 2001, p. 116
* Encyclopaedia Britannica

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • REgipto faraonai |
| --- |
|  |
| 
**Naujoji karalystė**
**Devynioliktoji dinastija**
Ramzis I → Setis I → Ramzis II → Merenptahas →
Setis II → Amenmesas → Siptahas → Tausret |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Latvijos kultūroje** kombinuoja tradicinis latvių ir lyvių paveldas.

Istorija
--------

Į dabartinės Latvijos teritoriją pirmieji žmonės atkeliavo apie 9000 m. pr. m. e. Baltai atsirado apie 3000 m. pr. m. e. XIII a. po Latvijos užkariavimo, baltvokiečiai įsikūrė čia ir palaipsniui tapo Latvijos valdovais. Latviai ir lyviai prarado savo pozicijas ir galiausiai, XVI a, tapo baudžiauninkais. XIX a. kai buvo panaikinta baudžiava, prasidėjo latvių patriotų judėjimas „Latvijos tautos pabudimas". Vadovaujamas „Jaunųjų latvių", jis skatino jaunimą tapti menininkais ir mokslininkais, išsaugant paveldą ir kalbą. Judėjimas prieštaravo rusinimui ir vykdė kairiųjų judėjimą „Naujoji srovė" kurios pradžia buvo XX a. Judėjimas įvardijamas kaip periodas, kuriame Latvijos kultūra suklestėjo.

1934 m. gegužės 15 d. Karlis Ulmanis tapo Latvijos prezidentu ir įkūrė valstybinę santvarką, kuri truko tik iki Antrojo pasaulinio karo pradžios ir sovietų okupacijos 1939–1940 m. Per karą, vokiečių okupacijos metu – 1941–1945 m. Latvija prarado savo nepriklausomybę. Vėliau ji buvo okupuota Tarybų Sąjungos. SSRS okupacija buvo nutraukta 1991 m. per trečiąjį „Latvijos tautos prisikėlimą".

Žmonės
------

Pagrindiniai Latvijos gyentojai yra latviai. Dar joje gyvena latgaliai, kurie įsikūrę Latgaloje esančioje rytinėje Latvijoje. Kita vietinių grupė yra lyviai, kurių lyvių kalba yra netoli išnykimo. Didžiausia tautinių mažumų grupė yra slavai, iš kurių dauguma rusai. Kitos gerai žinomos mažumos yra čigonai, baltvokiečiai ir žydai, kurių populiacija Latvijoje sumažėjo po Antrojo pasaulinio karo, taip pat kaip ir lietuvių bei estų.

Regionai
--------

Latvijos istoriniai regionai
Latvija yra padalinta į keletą kultūrinių ir istorinių regionų – Vidžemę, Latgalą, Kuršą ir Žiemgalą. Kartais prisikiriamos Sėlija ir Maliena.

Architektūra
------------

Dauguma namų Latvijoje yra rąstiniai. Namų išsidėstymas skiriasi, priklausomai nuo regiono. Vakarų Latvijoje, vienišos sodybos yra populiaresnės nei kaimai. Jose ūkiniai pastatai yra pastatyti apskritimu aplink gyvenamąjį namą. Rytų Latvijoje, kaimai yra populiaresni, o namai yra pastatyti išilgai palei pagrindinę gatvę.

v • a • r **Europos šalių kultūros** 

Airija |
Albanija |
Andora |
Armėnija |
Austrija |
Azerbaidžanas |
Baltarusija |
Belgija |
Bosnija ir Hercegovina |
Bulgarija |
Čekija |
Danija |
Estija |
Graikija |
Gruzija |
Islandija |
Ispanija |
Italija |
Jungtinė Karalystė (Anglija, Šiaurės Airija, Škotija, Velsas) |
Juodkalnija |
Kazachija |
Kosovas |
Kroatija |
Latvija |
Lenkija |
Lichtenšteinas |
Lietuva |
Liuksemburgas |
Makedonija |
Malta |
Moldavija |
Monakas |
Norvegija |
Nyderlandai |
Portugalija |
Prancūzija |
Rumunija |
Rusija |
San Marinas |
Serbija |
Slovakija |
Slovėnija |
Suomija |
Švedija |
Šveicarija |
Turkija |
Ukraina |
Vatikanas |
Vengrija |
Vokietija   

Europos kultūra
| Burėja |
| --- |
| Burėja ~1913 m. Burėja ~1913 m. |
| **Ilgis** | 623 km |
| **Baseino plotas** | 70 700 km² |
| **Vidutinis debitas** | 940 m³/s |
| **Ištakos** | Burėjos kalnagūbris |
| **Žiotys** | Amūras |
| **Šalys** | Rusijos vėliava Rusija |

**Burėja** (rus. *Бурея*) – upė Rusijoje, Chabarovsko krašte ir Amūro srityje; Amūro upės kairysis intakas. Susidaro susiliejus Kairiajai ir Dešiniajai Burėjai Burėjos kalnagūbryje. Teka į pietvakarius daugiausia kalnais, žemupyje – Zėjos-Burėjos lyguma. Įteka į Amūrą netoli Kalinino gyvenvietės.

Didžiausi intakai: Nimanas, Tujunas, Tyrma, Urgalas.

Burėjos baseine yra ~1,5 tūkst. ežerų, kurių bendras plotas virš 51 km². Taip pat baseine yra gausūs anglių ir geležies rūdos telkiniai. Upė laivuojama 197 km nuo žiočių. Ant Burėjos įrengta Burėjos HE.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983.