recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Laringoskopinis balso klosčių vaizdas
**Balso klostės**, arba **balso stygos** (lot. *plica vocalis*) – dvi gleivine padengtos į gerklų vidų iš šonų išsikišančios raukšlės. Balso klosčių sluoksnyje yra balso raištis ir balso raumuo. Balso klostės prasideda nuo vedeginės kremzlės balso ataugų ir yra prisitvirtinusios prie skydinės kremzlės vidinio paviršiaus. Virš balso klosčių lygia greta su jomis išsidėstę prieangio raiščiai (netikrosios balso klostės).

Anatomija
---------

Balso klostės
Judančios balso klostės
Skiriamos dvi balso klosčių rūšys.

### Tikrosios balso klostės

Dvi simetriškai išsidėsčiusios gerklų gleivinės raukšlės, įsigaubusios į gerklų ertmę, turi balso raištį ir balso raumenį. Tikrųjų balso klosčių raumenų sandara ypatinga, ji skiriasi nuo kitų raumenų sandaros: pailgųjų skaidulų pluoštai driekiasi įvairiomis priešingomis kryptimis, prasideda prie raumens krašto ir baigiasi jo gilumoje, todėl gali virpėti tiek visa tikrųjų balso klosčių masė, tiek ir viena kuri nors jų dalis, pavyzdžiui, pusė jų, trečdalis, kraštai ir t. t. Kuo didesnės, storesnės balso klostės, tuo žemesnis balsas.

### Netikrosios balso klostės

Jos taip pat vadinamos **prieangio raiščiais** – dvi gleivinės klostės, dengiančios pogleivinį audinį ir nedidelį raumenų pluoštą; paprastai netikrosios balso klostės šiek tiek dalyvauja atveriant ir užveriant balsaskylę, tačiau jos juda vangiai ir iki galo viena su kita nesusiliečia. Netikrosios balso klostės svarbios išgaunant švilpimą primenantį balsą ir dainuojant gerkliniu būdu.

Išnašos
-------

1. ↑  Rimantas Jankauskas, redaktorė Valė Bartoševičienė (2002-08-14, red. 2018-06-12). „Balso klostės". VLE. Nuoroda tikrinta 2022-01-29. `{{cite web}}`: Patikrinkite date reikšmes: `|date=` (pagalba)
2. ↑  „Te darniai skamba mūsų balso stygos". sveikaszmogus.lt. Nuoroda tikrinta 2022-01-29.
3. ↑  Smith, Huston; Stevens, Kenneth N.; Tomlinson, Raymond S. (1967). „On an Unusual Mode of Chanting by Certain Tibetan Lamas". *The Journal of the Acoustical Society of America* (anglų). **41** (5): 1262–1264. doi:10.1121/1.1910466. ISSN 0001-4966.
4. ↑  Pillot, Claire (1997). „Les voix du monde. Une anthologie des expressions vocales". *Cahiers de musiques traditionnelles*. **10**: 333. doi:10.2307/40240285. ISSN 1015-5775.
| **Marta Grejamangl. *Martha Graham*** |
| --- |
|  |
| Marta Grejam 1948 m. (nuotr. Yousuf Karsh) |
| Gimė | 1894 m. gegužės 11 d.Pitsburgas, Pensilvanija, JAV |
| Mirė | 1991 m. balandžio 1 d. (96 metai)Niujorkas, JAV |
| Tautybė | amerikietė |
|  |
| Veikla | šokėja, choreografė |
| Sritis | modernusis šokis |

**Marta Grejam** (angl. *Martha Graham*, 1894 m. gegužės 11 d. Pitsburge – 1991 m. balandžio 1 d. Niujorke) – amerikiečių moderniojo šokio šokėja bei choreografė, kurios įtaka šokio pasauliui lyginama su Picasso įtaką vizualiesiems menams, Stravinskio įtaka muzikai ir Frenko Loido Raito įtaka architektūrai.

Marta Grejem šoko ir kūrė spektaklius daugiau nei 70 metų. Grejem buvo pirmoji šokėja, pasirodžiusi Baltuosiuose rūmuose, išvykusi svetur kaip kultūros ambasadorė ir gavusi aukščiausio laipsnio civilinį apdovanojimą JAV – Prezidento laisvės medalį. Per savo gyvenimą ji gavo daugybę kitų apdovanojimų, nuo Paryžiaus miesto rakto iki Japonijos imperatoriškojo Brangiosios karūnos ordino. 1994 metų filme „*The Dancer Revealed*", ji pasakė: „Visą savo gyvenimą praleidau su šokiu ir būdama šokėja. Tai suteikia gyvenimui įgaliojimus išnaudoti tave labai intensyviais būdais. Kartais būna nemalonu. Kartais baugu. Bet, nepaisant to, tai neišvengiama."

Jos sukurta šokio technika iš pagrindų pakeitė Vakarų šokio kultūrą. Ši technika vis dar mokoma visame pasaulyje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Bondi (1995) p.74 quote: "Picasso of Dance […] Martha Graham was to modern dance what Pablo Picasso was to modern art. "
2. ↑  Agnes de Mille (1991) p.vii quote: "Her achievement is equivalent to Picasso’s, "I said to Mark Ryder, a pupil and company member of Graham’s, "I’m not sure I will accept him as deserving to be in her class. "
3. ↑  „Martha Graham: About the Dancer". *American Masters*. NPR. 2005 m. rugsėjo 16 d. Suarchyvuotas originalas 2013-10-10. Nuoroda tikrinta 2016-02-10. `{{cite news}}`: Nežinomas parametras `|deadurl=` ignoruotas (`|url-status=` suggested) (pagalba)
4. ↑  The Dancer Revealed, American Masters: Season 8, Episode 2, PBS, 13 May 1994
5. ↑  „TIME 100: Martha Graham". *Time*. August 6, 1998. Suarchyvuotas originalas 2011-07-06. Nuoroda tikrinta 2016-02-10.
|  |
| --- |
| **Medalininkas** |
|  |
| **Medaliai** |
| **Atstovaujant:  Japonija** |
| Akrobatinis slidinėjimas |
| Olimpinės žaidynės |
| **Bronza** | 2022 Pekinas | Gūbrinis |
| Pasaulio čempionatas |
| **Auksas** | 2017 Siera Nevada | Gūbrinis |
| **Auksas** | 2017 Siera Nevada | Dvikova |
| **Bronza** | 2021 Almata | Dvikova |

**Ikuma Horišima** (g. 1997 m. gruodžio 11 d. Ikedoje) – Japonijos akrobatinio slidinėjimo sportininkas, kuris specializuojasi gūbrinio slidinėjimo rungtyse. Olimpinis prizininkas .

Biografija
----------

2017 m. pasaulio čempionate Horišima pelnė du aukso medalius.

Savo debiutinėse 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse sportininkas užėmė 11-ią vietą. 2019 m. žiemos Universiados čempionas.

2019 m. pasaulio čempionate gūbrinės dvikovos varžybose iškovojo bronzą.

2022 m. žiemos olimpiadoje Horišima atrankos etape užėmė 16-ą vietą ir pateko į finalinį etapą. Finale japonas surinko 81,48 taškus ir iškovojo bronzos medalį.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Olympedia Profile". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2022 m. vasaio 5 d.. `{{cite web}}`: Patikrinkite date reikšmes: `|accessdate=` (pagalba)
Koordinatės: 54°14′09″š. pl. 23°30′49″r. ilg.﻿ / ﻿54.2358°š. pl. 23.5136°r. ilg.﻿ / 54.2358; 23.5136

|  Lazdijų šv. Onos bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilkaviškio |
| **Dekanatas** | Lazdijų |
| **Savivaldybė** | Lazdijų rajonas |
| **Gyvenvietė** | Lazdijai |
| **Adresas** | Dainavos g. 7 |
| **Statybinė medžiaga** | akmenų ir plytų mūras |
| **Pastatyta** | 1895 m. |
| **Stilius** | neobarokas |

 *Kitos reikšmės – Šv. Onos bažnyčia.*
**Lazdijų šv. Onos bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Lazdijuose.

Istorija
--------

2014 m. ruduo
Pirmoji bažnyčia pastatyta apie 1560 m. kapinėse. Jai 1570 m. skirti Ivaškevičių (vėliau Pudziškės) ir Šadžiūnų kaimai (14 valakų). 1570 m. minima parapinė mokykla. 1652 m. pastatyta nauja bažnyčia, po 1760 m. – kita. Jai 1774 m. pristatyti 2 bokštai. 1870 m. bažnyčia uždaryta (1874 m. nugriauta), pastatyta laikina. 1886 m. sudegė ir vėl pastatyta kita laikina bažnyčia (nugriauta 1896 m.).

1861 m. parengtas mūrinės bažnyčios projektas. Jo atsisakius, 1867 m. architektas Feliksas Lipskis suprojektavo kitą bažnyčią. Leidimas statyti gautas 1886 m. Dabartinė mūrinė bažnyčia pastatyta 1894–1895 m. Statybai vadovavo Aleksandras Aleris iš Suvalkų. Bažnyčioje sumontuoti garsaus lietuvių meistro Jono Garalevičiaus pagaminti vargonai.

Bokštelio kryžius
Bažnyčioje 1895 m. pradėta giedoti lietuviškai. Lenkiškai kalbantys miestelėnai trukdydavo besimeldžiantiems, keldavo muštynes. Dėl to bažnyčia 1896 m. kurį laiką buvo uždaryta. Lazdijuose 1898 m. lankėsi vyskupas Antanas Baranauskas, gal tada jis bažnyčią konsekravo. 1908 m. įsikūrė „Žiburio" draugijos skyrius, įsteigta biblioteka. 1931 m. pastatyta mūrinė klebonija (1949 m. nacionalizuota). 1937 m. birželio 27 d. Lazdijuose įvyko bažnytinių chorų dainų šventė. Lazdijų klebonas Bernardas Čepulis 1950 m. ištremtas (mirė tremtyje).

Architektūra
------------

Bažnyčia neobarokinė, stačiakampio plano, dvibokštė. Vidus 3 navų, atskirtų pilioriais. Šventoriaus tvora akmenų mūro, su geležinėmis grotomis ir plytų mūro stulpais. Šventoriuje palaidotas Lazdijų klebonas dekanas Vaclovas Strimaitis (1905–1982 m.), istorikas.

Nuorodos
--------

* Bažnyčios vargonai[neveikianti nuoroda]
* Parapijos puslapis Archyvuota kopija 2016-01-19 iš Wayback Machine projekto.
* Bažnytiniai dokumentai
Koordinatės: 13°50′ š. pl. 124°15′ r. ilg.﻿ / ﻿13.833°š. pl. 124.250°r. ilg.﻿ / 13.833; 124.250

| Katanduaneso provincija*Lalawigan ng Catanduanes* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+8)------ vasaros: (UTC) |
|  |
| **Valstybė** | Filipinų vėliava Filipinai |
| **Regionas** | Bikolo regionas |
| **Administracinis centras** | Virakas |
| **Savivaldybių skaičius** | 11 |
|  |
| **Gyventojų** (2015) | 260 964 |
| **Plotas** | 1 492,16 km² |
| **Tankumas** (2015) | 175 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Katanduaneso provincijaVikiteka |

**Katanduanesas** (tag. *Catanduanes*) – Filipinų sala ir provincija Bikolo regione. Tai dvylikta pagal dydį Filipinų sala. Provincijos sostinė yra Virakas, ir Katanduanesas yra į rytus nuo Pietų Kamarineso provincijos. Juos skiria Makvedos sąsiauris. 2015 m. saloje gyveno 260 964 žmonės. 97 % gyventojų yra Romos katalikai. Beveik visi salos gyventojai kalba šiaurine arba pietine katanduanesų kalba, kurios priklauso bikolų kalboms.

Nepaisant trijų supertaifūnų, kurie nusiaubė salą per pastaruosius du dešimtmečius, Katanduanesas išliko pluoštinių bananų kraštu ir yra daugiausiai jo išauginanti provincija Filipinuose. 2015 m. 12 789 valstiečiai pagamino 23 550 m³ pluošto. Tai sudaro 40 % viso Filipinų kiekio. Katanduaneso išaugintas pluoštinių bananų kiekis yra netgi didesnis nei Ekvadoro, kuris yra antras pagal kiekį augintojas po Filipinų.

Purarano paplūdimys
Gigmoto įlanka
Turizmas saloje auga palyginti greitai, nors Katanduanesas visais metų laikais kenčia nuo taifūnų, ir pravardžiuojamas Filipinų taifūnų sostine. Salą garsina paplūdimiai, priešistoriniai urvai, akmeninės koplyčios ir masyvios bažnyčios. Nepaisant taifūnų, saloje yra daug saugių užutėkių ir įlankų: Kalapalano, Gigmoto, Soboko ir Kabugao. Ramiojo vandenyno pakrantė traukia banglentininkus, ypač Baraso savivaldybėje. Geriausia lankytis saloje nuo kovo iki rugpjūčio, kai oras sausiausias. Spalio-sausio pradžioje oras vėsiausias ir lietingiausias. Karščiausia nuo kovo iki gegužės.

Išnašos
-------

1. ↑  „Statistics 2015; Abaca Fiber Production; Philippines". *Fiber Industry Development Authority (FIDA)*. Suarchyvuotas originalas 2021-09-23. Nuoroda tikrinta 2020 sausio 5 d.. `{{cite web}}`: Patikrinkite date reikšmes: `|accessdate=` (pagalba)
|  |
| --- |
| Šventosios–Darbėnų geležinkelis |
| Vieta |
| **Šalys** | Lietuvos vėliava Lietuva |
| **Miestai** | Darbėnai – Šventoji |
| Pagrindinė informacija |
| **Operatorius** | Lietuvos geležinkeliai |
| **Statybų pradžia** | 1939 m. |
| **Atidarymas** | 1940 m. |
| **Uždarymas** | ~1945 m. |
| Techninė informacija |
| **Ilgis** | 11,5-12,5 km |
| **Vėžė** | 1520 mm vėžė |
| Infolentelė: žiūrėti • aptarti • redaguoti |

Geležinkelio statybos talka Šventojoje, 1939 m.
**Šventosios–Darbėnų geležinkelis** – Bajorų–Priekulės geležinkelio atšaka, jungusi Šventosios uostą ir Darbėnus.

Istorija
--------

Po 1939 m. Vokietijos ultimatumo Klaipėdos kraštui atitekus Nacistinei Vokietijai, Šventosios ir jos uosto reikšmė Lietuvai išaugo. 1939 m. vasarą geležinkelio statybai organizuota darbo talka. Statybos metu buvo suplanuota iškirsti 20,6 ha miško, iškasti 7004670000000000000♠67000 kub. m žemių bei 7004100000000000000♠10000 kub. m durpių, įrengti du tiltai per Šventąją. Sudaryta 7006220000000000000♠2200000 litų statybų sąmata.

Pirmieji traukinių reisai prasidėjo 1940 m. Po Antrojo pasaulinio karo atgavus Klaipėdą, Šventosios uosto plėtra tapo neperspektyvi, geležinkelio linija po kelių metų buvo išardyta.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Geležinkelio jubiliejus – ant nuardytų bėgių
2. 1 2  „Darbėnų–Šventosios geležinkelis". *Geležinkelininkas* (18). 1939. Nuoroda tikrinta 2018-02-20.
3. ↑  „Aktualieji mūsų geležinkelių reikalai". *Lietuvos aidas* (31). 1940-01-19. Nuoroda tikrinta 2018-02-20.[neveikianti nuoroda]
4. ↑  1939 metų darbo talka Šventojoje[neveikianti nuoroda]
|  Verpenos šv. Onos bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Šiaulių |
| **Dekanatas** | Kelmės |
| **Savivaldybė** | Kelmės rajonas |
| **Gyvenvietė** | Verpena |
| **Statybinė medžiaga** | rastai |
| **Pastatyta** | 1775 |
| **Stilius** | lietuviškas |

Koordinatės: 55°39′11″ š. pl. 22°55′8″ r. ilg.﻿ / ﻿55.65306°š. pl. 22.91889°r. ilg.﻿ / 55.65306; 22.91889

 *Kitos reikšmės – Šv. Onos bažnyčia.*
**Verpenos šv. Onos bažnyčia** – bažnyčia, tituluojama šv. Onos vardu, pastatyta XVIII a. pabaigoje Verpenos kaime.

Istorija
--------

Bažnyčia Verpenoje pastatyta 1775 m. 1901–1908 m. statant Kelmės bažnyčią buvo naudojama Kelmės katalikų. Šiuo metu pamaldos vyksta nereguliariai.

Architektūra
------------

Bažnyčia medinė, santūrių liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, vienabokštė, vienanavė. Savo formomis artima Kelmės evangelikų reformatų bažnyčiai.

Galerija
--------

* Bažnyčia 2013 metaisBažnyčia 2013 metais
* EksterjerasEksterjeras
* InterjerasInterjeras
* BokštasBokštas
* Iš kitos pusėsIš kitos pusės

Nuorodos
--------

* Verpenos medinė bažnyčia
Koordinatės: 54°55′59.16″ š. pl. 23°43′7.43″ r. ilg.﻿ / ﻿54.9331000°š. pl. 23.7187306°r. ilg.﻿ / 54.9331000; 23.7187306

|  Kačerginės šv. Onos koplyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilkaviškio |
| **Dekanatas** | Aleksoto |
| **Savivaldybė** | Kauno rajonas |
| **Gyvenvietė** | Kačerginė |
| **Adresas** | Janonio g. 11 |
| **Statybinė medžiaga** | medis, stiklas |
| **Pastatyta** | 1998 m. |

Interjeras
**Kačerginės šv. Onos koplyčia** – katalikų koplyčia, tituluojama šv. Onos vardu, stovinti Kačerginėje, Kauno raj. centrinėje miestelio dalyje. Statinys įsiterpęs į vaizdingo miško parko dalį šalia pagrindinės Janonio gatvės. Priklauso Zapyškio šv. Jono Krikštytojo parapijai.

Istorija
--------

Po Pirmojo pasaulinio karo, išaugus Kačerginės vasarvietei ir padaugėjus gyventojų, susirūpinta jų dvasiniu gyvenimu. Kačerginė tuomet priklausė Zapyškio parapijai. 1938 m. joje duris atvėrė koplytėlė, priskirta Zapyškio klebonijai. Mišios naujojoje koplyčioje vykdavo sekmadieniais ir svarbiausių valstybinių bei religinių švenčių dienomis. Tarpukariu Kačerginėje gyvenęs architektas Vytautas Landsbergis-Žemkalnis parengė naujos koplyčios projektą, labiau pritaikytą augančio kurorto poreikiams. Prasidėjęs Antrasis pasaulinis karas ir sovietinė okupacija sujaukė parapijos bendruomenės planus įgyvendinti projektą. Sovietmečiu religinis gyvenimas nutrūko, tikintieji buvo priversti važinėti į Zapyškį arba į Kauną.

Po 1994 m. susikūrusi religinė bendruomenė ėmėsi iniciatyvos atkurti Kačerginės koplyčią. Tuomet nedidelė koplytėlė buvo įrengta senos pradinės mokyklos patalpose. Ja gyventojai naudojosi 1995–1998 m. laikotarpyje.

Naujoji koplyčia pastatyta 1998 m. remiantis V. Landsbergio-Žemkalnio 1936 m. projektu, kurį koregavo architektai Feliksas Jackevičius ir Gediminas Jurevičius. Statyba užtruko 4 mėn. Koplyčią pašventino Vilkaviškio vyskupas Juozas Žemaitis 1998 m. gruodžio 26 d.

Architektūra
------------

Statinio planas stačiakampis, su nedidele zakristijos iškyša vakariniame šone. Ilgosios pastato sienos medinės, priekinio ir galinio fasado plokštumos stiklinės. Koplyčią dengia aukštas, status stogas. Pagrindinio fasado skyde įkomponuotas medinis kryžius. Lauke stovi 12 m aukščio karkasinė varpinė su mažu varpeliu. Šventorių juosia eglaičių gyvatvorė. Šalia koplyčios pastatytas paminklas Lietuvos partizanams (1994 m. aut. Jonas Lukšė).

Koplyčioje yra retas bažnytiniam interjerui vitražinis altorius (dailininkas Artūras Rinkevičius).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Zapyškio šv. Jono Krikštytojo parapija Archyvuota kopija 2017-01-08 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kačerginės šv. Onos koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Kačerginės koplyčia Archyvuota kopija 2011-10-30 iš Wayback Machine projekto.
* Penkerių metų jubiliejaus šventimas koplyčioje
Koordinatės: 56°01′03″š. pl. 23°10′46″r. ilg.﻿ / ﻿56.017575°š. pl. 23.179517°r. ilg.﻿ / 56.017575; 23.179517

|  Verbūnų koplyčia |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Šiaulių rajonas |
| **Gyvenvietė** | Verbūnai |
| **Adresas** | Piliakalnio g. |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | 1957 m. |

**Verbūnų koplyčia**, dar vadinama *koplytėle* – viena mažiausių Šiaulių rajone esančių šventovių, kuri stovi Verbūnų kaimo (Kužių sen.) senosiose kapinėse, 0,5 km į pietryčius nuo kelio  **4002**  Kužiai–Verbūnai–Gruzdžiai . Ji verbūniečių laikoma antruoju Kryžių kalnu, tik atsiradusiu anksčiau už pastarąjį. Mūrinė koplytėlė pastatyta pokaryje, supuvus senajai, medinei. Garsėja tradiciniais Šv. Onos atlaidais.

Koplyčios viduje
Senųjų kapinių kalnelis yra registrinis objektas, kuriame rasta griautinių mirusiųjų kapų su įkapėmis. Kapinynas buvo kiek apardytas statant mūrinę koplytėlę. Šalia pastatyta kryžių.

Istorija
--------

Pasakojama, kad piemenims beganant karves, šioje vietoje apsireiškusi Marija. Todėl žmonės tikėjo čia esant šventa vieta. Pasak senųjų kaimo gyventojų, žmonės labai mėgo šią koplytėlę. Jos viduje buvo altorėlis, kabojo šventųjų paveikslų, o centre stovėjo Šv. Marijos ir Šv. Juozapo skulptūrėlės. Prie koplytėlės vykdavo Šv. Onos atlaidai, į kuriuos suvažiuodavo žmonės iš visos Lietuvos. Koplytėlė ir jos aplinka buvo išpuošiama gėlėmis, o žmonės keliais eidavo aplink ją kaip ir Šiluvoje. Žmonės atveždavo čia ir statydavo kryžius, prašydavo sveikatos, santarvės ir kitų malonių.

Pokario metais senoji koplytėlė supuvo, suiro. 1957 m. Verbūnų gyventojos Juzefos Kazlauskienės pastangomis buvo suorganizuota gyventojų talka ir bendromis jėgomis pastatyta mūrinė koplytėlė. Sovietiniais laikais ji buvo mažai naudojama, laikui bėgant apžėlė ir apgriuvo. 2000 m. atnaujinta, viduje pakabintas verbūnietės N. Aukščionienės tapytas šv. Marijos paveikslas. Atgaivintas didžiausias metų renginys „Šv. Onos atlaidai – Verbūnų kaimo šventė". Šventės metu prie koplytėlės aukojamos šv. Mišios, kurias papildo sportinės varžybos, koncertai, gegužinė, dalyvauja meno mėgėjų ir profesionalų kolektyvai iš Šiaulių ir kitų rajonų.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Verbūnų koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. 1 2 3  Bažnyčios, koplyčios, cerkvės. Verbūnų koplytėlė *siauliurajonas.lt* Archyvuota kopija 2021-11-07 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Šiaulių TV. Verbūnų koplytėlė *facebook.com*
3. ↑  „Objekto Nr. 16145 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
4. ↑  Šiaulių rajono savivaldybės kultūros centro Verbūnų filialas. Šv. Onos atlaidai – Verbūnų kaimo šventė *kursenukultura.lt*
5. ↑  BAŽNYČIŲ NAKTYS. Kelmės, Raseinių, Šiaulių rajonuose ir Šiaulių mieste. Verbūnų koplytėlė *siauliurajonas.lt* Archyvuota kopija 2021-11-07 iš Wayback Machine projekto.
*Šis straipsnis apie moterų futbolo ekipą. Apie vyrų futbolo klubą skaitykite straipsnyje Levante.*

|  |
| --- |
| **moterų  Levante Las Planas** |
|   |
| **Pavadinimas** | Fútbol Club Levante Las Planas |
| **Įkurtas** | 1998 m. |
| **Stadionas** | X , San Žuaunas Despis |
| **Vietų sk.** | 000 |
| **Vadovas**  | Ispanija [[]] |
| **Vyr. treneris**  | Ispanija [[]] |
| **Lyga** | Primera División (I) |
| **2022–2023** | 11 vieta, *Primera División* |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 




**Apranga  namie**
 | 




**Apranga  svečiuose**
 | 




**Trečioji  apranga**
 |

 |

**Fútbol Club Levante Las Planas** arba trumpai vadinamas **„Levante Las Planas"** – Ispanijos futbolo klubas iš San Žuauno Despio. Šis straipsnis apie moterų futbolo ekipą, rungtyniaujančią eF lygoje.

Istorija
--------

1998 m. suburta moterų ekipa. Rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje 2012–2013 (11 vieta) ir 2013–2014 m. (16 vieta) sezonuose. Vėliau prasidėjo nuosmūkis ir iškrito į regionines pirmenybes. 2021–2022 m. tapo Antrojo diviziono nugalėtojais ir pateko į stipriausią lygą.

Nuo 2022–2023 m. sezono rungtyniavo Primera División (Liga F). Užėmė vienuoliktą vietą tarp šešiolikos dalyvių 2022–2023 m. sezone ir išsaugojo vietą lygoje.

Pasiekimai
----------

Primera División (I)
* Antroji vieta: 20xx–20xx m.

Sezonai
-------

| Sezonas | Lygmuo | Lyga | Užimta vieta | Nuorodos |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|
| **2022–2023** | **1.** | **Primera División (moterys)** | **11.** |  |
| **2023–2024** | **1.** | **Primera División (moterys)** | **.** |  |
|

Apranga
-------

Sportinės aprangos pokyčiai.
* Namuose žaidžia x apranga.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 




**2018–2019 m.**
 | 




**2018–2019 m.**
 | 




**2020–2021 m.**
 | 




**2020–2021 m.**
 |

Sudėtis
-------

*Atnaujinta: 2023 m. rugsėjo 2 d.*

|  |
| --- |
|  **Šią straipsnio dalį reikėtų išplėsti.** |

Išnašos
-------

1. ↑  2022–2023 m. sezonas pagal SoccerWay

Nuorodos
--------

* Oficiali klubo svetainė
* facebook paskyra
* SOCCERWAY
* Globalsportsarchive
| **Jochen Dietrich Range** |
| --- |
| Gimė | 1941 m. gegužės 3 d. (82 metai)Berlynas, Vokietija Vokietija |
|  |
| Veikla | kalbininkas, vertėjas |
| Pareigos | profesorius |

Iš kairės į dešinę: Raineris Ekertas, Jochenas Dytrichas Rangė ir Štefanas Kesleris, 2013 m.
**Jochenas Dytrichas Rángė** (vok. *Jochen Dietrich Range*, g. 1941 m. gegužės 3 d. Berlynas, Vokietija) – vokiečių kalbininkas, vertėjas, Klaipėdos universiteto garbės daktaras (2010).

Biografija
----------

1961–1969 m. Berlyne, Sarajeve ir Miunchene studijavo slavistiką, 1974–1975 m. Vilniuje – baltistiką. 1985–1987 m.stažavo Miunsteryje. 1987 m. tapo mokslų daktaru, 1987–1996 m. dirbo Miuncheno, 1997–2007 m. – Greifsvaldo universitetuose. J. D. Rangė buvo Baltistikos instituto vedėjas, 1997 m. pradėjo eiti profesoriaus pareigas.

Išleido mokslinį veikalą „Figura etymologica" lietuvių liaudies dainose kalbinis stilistinis tyrinėjimas" (1976 ir 1977 m. spausdinta žurnale „Baltistica"). Reikšmingiausias darbas – remiantis disertacija parašyta knyga „Bretkūno tyrimų pamatai: Bretkūno leidimo (NT) komentarų tomas" (1992). Su F. Šolcu paruošė J. Bretkūno Biblijos vertimo rankraščio 4-is faksimilinius tomus (1991–2002).

J. D.Rangė nagrinėja lietuvių liaudies dainų vertimus į vokiečių kalbą. Publikavo straipsnių apie A. Šleicherio lietuviškų pasakų vertimus, baltų kalbų skolinius, postpozicinius vietininkus (inesyvą, iliatyvą, aliatyvą, adesyvą) senuosiuose lietuvių raštuose, knygose „Vokiečiai, slavai ir baltai" (1989) ir „Baltų vokiečių kalbų ir kultūrų ryšiai Šiaurės Rytų Prūsijoje" (2002) analizavo lietuvių ir vokiečių kultūrinius ryšius. 1981 m. į vokiečių kalbą išvertė „Lietuvių liaudies pasakas", vertė I. Simonaitytės, R. Granausko ir kitų lietuvių rašytojų kūrinius. J. D. Rangė Bavarijos radijui paruošė lietuvių muzikos laidų, užsienyje pristatė Lietuvos dailininkų knygų iliustracijas.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4  A. Sabaliauskas (2018-09-12, red. 2021-12-21). T. Paulauskytė (red.). „Jochen Dietrich Range". VLE. Nuoroda tikrinta 2024-02-19. `{{cite web}}`: Patikrinkite date reikšmes: `|date=` (pagalba)CS1 priežiūra: numeric names: authors list (link)
**Kupetinis kaimas** – vienas seniausių Lietuvoje gyvenvietės tipų.

Istorija
--------

Manoma, kad kupetinis kaimas susiklostė XIII – XIV a. Iki XVI a. Valakų reformos kupetiniai kaimai sudarė didžiąją gyvenviečių dalį. Žemės reformų nepakeistų kupetinių kaimų išliko Dzūkijoje bei Klaipėdos krašte. Kai kurie tyrinėtojai (Kazimieras Šešelgis, Mečislovas Urbelis) kupetinius kaimus vadina padrikaisiais, arba savaimingai susiklosčiusiais kaimais.

Architektūra
------------

Kupetinį kaimą sudaro laisvai, be aiškaus plano, išsidėsčiusios sodybos, kartais kaimynų žemės įsiterpia viena į kitą. Kupetinį kaimą formuoja gamtinės ribos – kalvos, miškai, ežerai. Per kaimą einantys keliai nesudaro jungiančios ašies. Kupetinis kaimas formuojamas ir statant naujus gyvenamuosius bei ūkinius pastatus aplink vieną sodybą, padidėjus jos gyventojų skaičiui. Kupetiniams kaimams priskiriami ir Valakų reformos nepaliesti bajorkaimiai. 

Būdingi kupetiniai kaimai: Mančiagirė, Senoji Katinautiškė, Šarkiškiai, Latežeris, Lynežeris.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Nemira Gutautienė. *Kupetinis kaimas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 279 psl.

Nuorodos
--------

* Tipinis kupetinis kaimas. Aruodai
Prancūziškas bučinys
**Prancūziškasis bučinys** – romantiškas ir seksualus bučinys, kuomet vienas iš partnerių liežuviu liečia kito lūpas, jas laižo ir kiša liežuvį į partnerio burną. Bučinio metu paprastai abudu partneriai tai daro pakaitomis. Toks bučinys yra vertinamas kaip labai intymus, kadangi jis labai dažnai praktikuojamas kaip glamonių dalis, labai stiprinanti aistrą ir geidulį. Taip yra dėl to, kad partneriai prisiliečia ir stimuliuoja didelę lūpų ir burnos dalį, be to, toks bučinys yra „labai šlapias". Bučinys toks geidulingas, kad beveik visada abu partneriai būna užsimerkę. Greta liežuvių žaismo, tokio aistringo bučinio metu kartais vienas partneris gali čiulpti kito partnerio kurią nors lūpą. Dėl visų šių savybių toks bučinys visada vertinamas kaip seksualumo apraiška, nors kitokie bučiniai ne visuomet reiškia lytinį potraukį (pvz. svetingumą arba atsisveikinimą).

Prancūziškąjį bučinį išpopuliarino JAV kariai, tarnavę Prancūzijoje ir grįžę namo po I pasaulinio karo.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Did French kissing start in France?". *HowStuffWorks*. 2015-07-15. Nuoroda tikrinta 2022-05-03.
2. ↑  Neuman, Scott (2013-05-30). „A Kiss Is But A Kiss, But To French Kiss Is 'Galocher'". *NPR*. Suarchyvuota iš originalo 2021-04-18. Nuoroda tikrinta 2020-12-18.
|  |
| --- |
| Markas Taimanovas |
|  |
| Pilnas vardas | Markas Jevgenijevičius Taimanovas |
| Šalis |  Rusija |
| Gimė | 1926 m. vasario 7 d.Charkovas, Ukrainos TSR, TSRS |
| Mirė | 2016 m. lapkričio 28 d. (90 metų)Sankt Peterburgas, Rusija |
| Titulas | didmeistris |
| Aukščiausias reitingas | 2742 |

**Markas Jevgenijevičius Taimanovas** (rus. *Марк Евгеньевич Тайманов*; 1926 m. vasario 7 d. Charkovas – 2016 m. lapkričio 28 d.) Rusijos šachmatininkas ir pianistas.

1952 m. Taimanovas tapo tarptautiniu didmeistriu. 1953 m. Ciuriche žaidė kandidatų turnyre (laimėtojas turėjo galimybę kovoti su pasaulio šachmatų čempionu dėl titulo), kuriame užėmė devintąją vietą. 1946–1956 m. buvo vienas iš dešimties geriausių pasaulio žaidėjų. Taimanovas 23 kartus dalyvavo TSRS šachmatų čempionatuose, juose du kartus dalijosi pirmąja vieta. 1952 m. po papildomų varžybų jis pralošė Michailui Botvinikui, o 1956 m. po papildomų varžybų dėl 1-3 vietų užėmė pirmąją vietą, nugalėjęs Jurijų Averbachą ir Borisą Spaskį. Taimanovas dar žinomas kaip 1971-ųjų kandidatų mačuose rezultatu 0-6 pralaimėjęs Robertui Fišeriui.

Taimanovas per visą savo karjerą yra nugalėjęs šešis pasaulio čempionus: Michailą Botviniką, Vasilijų Smyslovą, Michailą Talį, Tigraną Petrosianą, Borisą Spaskį ir Anatolijų Karpovą.

Taimanovas šachmatais žaidė ilgai: du kartus 1993 ir 1994 m. tapo pasaulio senjorų šachmatų čempionu, o 2000 m. minėtose varžybose vėl laimėjo bronzą. Be to, 2001 ir 2003 m. Europos senjorų šachmatų čempionate laimėjo bronzos medalius. 

Jo vardu pavadinti keli debiutų variantai siciliškoje gynyboje, Benoni gynyboje ir Nimcovičiaus gynyboje. Apie šiuos variantus Taimanovas yra parašęs keletą knygų.

Taimanovas žinomas ne tik kaip šachmatininkas, bet ir kaip koncertų pianistas.

Išnašos
-------

1. ↑
2. ↑  Taimanovo profilis chessmetrics.com
3. ↑  „1956 m. XXIII SSRS šachmatų čempionato papildomas turnyras" (anglų). Nuoroda tikrinta 2020 m. spa. 189 d. `{{cite web}}`: Cite has empty unknown parameter: `|1=` (pagalba); Patikrinkite date reikšmes: `|accessdate=` (pagalba)
4. ↑  „Evgenijus Cinkleris. Gyvenimas - žaidimas. Didmeistriui ir pianistui Markui Taimanovui - 85" (rusų). Suarchyvuotas originalas 2011-02-10. Nuoroda tikrinta 2020 spa 18 d. `{{cite web}}`: Nežinomas parametras `|dead-url=` ignoruotas (`|url-status=` suggested) (pagalba); Patikrinkite date reikšmes: `|accessdate=` (pagalba)

Nuorodos
--------

* Interviu su Marku Taimanovu
* Markas Taimanovas
* 20 klausimų Markui Taimanovui
* Didmeistrio profilis: Markas Taimanovas
2007 m. sniego festivalis Odori parke
**Saporo sniego festivalis** (jap. さっぽろ雪まつり = *Sapporo Yuki-matsuri*) – festivalis, vykstantis Japonijoje, Saporo mieste, septynias vasario dienas. Pagrindinės festivalio vietos – Odori parkas, Susukino kvartalas ir Saporo bendruomenės arena.

2007 m. festivalyje apsilankė apie du milijonus žmonių, kurie apžiūrėjo šimtus sniego statulų ir ledo skulptūrų. Statulų tematika skiriasi ir dažnai vaizduoja praėjusių metų įvykį, garsų pastatą ar asmenį. Pavyzdžiui, 2004 m. buvo pastatytos garsaus japonų beisbolo žaidėjo Hideki Matsui statulos. Taip pat pastatytos kelios iš sniego pagamintos scenos, kuriose vyksta kai kurie renginiai, įskaitant muzikinius pasirodymus.

Kasmet iš viso eksponuojama apie 400 statulų. Tarptautinis sniego skulptūrų konkursas Odori parke rengiamas nuo 1974 m. o 2008 m. jame dalyvavo 14 komandų iš įvairių pasaulio regionų.

Istorija
--------

Sniego festivalis prasidėjo kaip vienos dienos renginys 1950 m. kai šeši vietos vidurinės mokyklos mokiniai Odori parke pastatė šešias sniego statulas. 1955 m. Japonijos ginkluotosios pajėgos iš netoliese esančios kariuomenės bazės prisijungė ir pastatė pirmąsias didžiules sniego skulptūras, kuriomis dabar garsėja festivalis. Prieš Saporo sniego festivalį mieste buvo surengta keletas sniego festivalių, tačiau visi jie buvo sustabdyti Antrojo pasaulinio karo metais.

Galerija
--------

* 2006 m. festivalio reginys2006 m. festivalio reginys
* 2010 m. Odori parko reginys2010 m. Odori parko reginys
* 2003 m. sniego festivalis2003 m. sniego festivalis
* 2008 m. festivalio reginys2008 m. festivalio reginys
* 2007 m. festivalio reginys2007 m. festivalio reginys

Išnašos
-------

1. ↑  The outline of the Sapporo Snow Festival Archyvuota kopija 2007-10-13 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  International Snow Sculpture Contest, English page Archyvuota kopija 2008-05-13 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  【さっぽろ雪まつり】自衛隊が巨大雪像を作るワケ (japonų). ウェザーニューズ. Suarchyvuota iš originalo 2021-03-19. Nuoroda tikrinta 2021-03-31.
4. ↑  Sapporo Board of Education. "*Sapporo Bunko No.47*" Hokkaidō News Bureau, 1998.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė (jap.)
**Kostas Jagminas** (1868 m. vasario 13 d. Balčiai prie Vainuto – 1896 m. gegužės 13 d. Merkinė) – Lietuvos kunigas, draudžiamosios lietuviškos spaudos platintojas.

Lenta Merkinėje

Biografija
----------

Kilęs iš bajorų. Baigė Vilniaus kunigų seminariją, 1889 m. kunigas. 1889–1890 m. Vilniaus katedros vikaras, 1890–1894 m. Merkinės vikaras, vėliau klebonas. Merkinės bažnyčioje ėmė giedoti ir sakyti pamokslus lietuvių kalba. Organizavo draudžiamosios lietuvių spaudos gabenimą iš Prūsijos ir platinimą. Manoma, spaudos parūpindavo ir persiųsdavo į Merkinę jo sesuo, Valerija Jagminaitė (Jokubauskienė), gyvenusi tėviškėje Balčiuose, prie pat Prūsijos sienos, atgabendavo knygnešys Juozas Kancleris. Sutelkė apylinkių spaudos platintojus ir daraktorius, jų padedamas iš žmonių rinko lenkiškas maldaknyges, keitė jas lietuviškomis. Už lietuvišką veiklą Merkinės klebono buvo skundžiamas bažnytinei vadovybei ir policijai. Pavardė įrašyta Knygnešių sienelėje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Merkinės RKB mirties metrikų knyga. 1882--1896 m. 62 įrašas" (rusų). Nuoroda tikrinta 2021 m. vasario 04 d.. `{{cite web}}`: Patikrinkite date reikšmes: `|accessdate=` (pagalba)
2. ↑  Benjaminas Kaluškevičius. *Kostas Jagminas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 472 psl.
| Eiro ežeras |
| --- |
| Eiro ežeras iš kosmosoEiro ežeras iš kosmosoEiro ežeras iš kosmoso |
| Vieta | Australijos vėliava Australija |
| Plotas | (maks.) 9500 km² |
| Kilmė | Tektoninė |
| Vidutinis gylis | 1,5 m |
| Didžiausias gylis | (maks.) 20 m |
| Įteka | Kupers Krykas, Dajamantina, Makumba |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Eiro ežeras

  |
| **Koordinatės** |  28°40′0″ p. pl. 137°10′0″ r. ilg.﻿ / ﻿28.66667°š. pl. 137.16667°r. ilg.﻿ / 28.66667; 137.16667Koordinatės: 28°40′0″ p. pl. 137°10′0″ r. ilg.﻿ / ﻿28.66667°š. pl. 137.16667°r. ilg.﻿ / 28.66667; 137.16667 |
|  |
|  Vikiteka | Eiro ežeras |

**Ero ežeras** (angl. *Lake Eyre*, arabanų k. *Kati Thanda*) – ežeras centrinėje Australijoje, Pietų Australijos valstijoje, didžiausias visame žemyne.

Ero ežeras yra žemiausiame Australijos taške – jo dugnas yra 15 m žemiau jūros lygio. Dvi ežero dalys – šiaurinis Ero ežeras ir pietinis Ero ežeras – kartu užima apie 9 600 km² plotą. Šiuos ežerus jungia 15 km ilgio Godjero sąsiauris. Paviršiaus altitudė – 9,5 metro. Ero ežero baseino plotas apie 1,3 mln. km².

Pavadinimą ežerui davė Edvardas Eras (*Edward Eyre*), kuris 1839 m. išvyko iš Adelaidės norėdamas tapti pirmuoju europiečiu, kirtusiu Australiją iš pietų į šiaurę. Įveikęs Flinderso kalnagūbrį jis susidūrė su neįveikiama sūrių ežerų juosta ir buvo priverstas grįžti atgal. Po keleto metų Eras dar kartą išvyko į kelionę ir pasiekė ežerą, kuris buvo pavadintas jo vardu. Aborigenai arabanai ežerą vadino *Kati Thanda*.

Pietinis Ero ežeras
Druskos danga ant ežero dugno
Upėms pripildžius Ero ežerą, jo pakrantėse įsikuria didžiulė pelikanų kolonija ir susuka dešimtis tūkstančių lizdų. Tam, kad čia patektų, šie paukščiai įveikia didžiulius atstumus skrisdami virš kaitrios dykumos. Vandens srautui nutrūkus, didelėje kaitroje ežeras greitai garuoja ir tampa dar sūresnis.

Didžiąją metų dalį Ero ežeras – uždruskėjusi pelkė, vandens prisipildo tik vasarą. Ilgą laiką tyrinėtojai manė, kad Ero ežeras – didžiulis gėlo vandens ežeras. Šiandien jau aišku, kad Ero ežeras gali būti didžiulėmis gėlo vandens platybėmis – tačiau vos kartą per aštuonerius ar dešimt metų. Šis ciklas jau kartojasi apie 20 tūkstančių metų. Smarkūs lietūs dvi vasaras iš eilės – retas įvykis šiame regione: pirmųjų metų lietus susigeria į žemę, antraisiais metais žemė sugeria mažiau vandens, jis atiteka į Ero ežerą iš kalnų ir jį pripildo.

Aplink ežerą įsteigtas Ero ežero nacionalinis parkas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  žr. *Pasaulio vietovardžiai. Afrika. Antarktida. Australija. Okeanija*. Internetinė duomenų bazė. – Vilnius: MELC, VLKK. Prieiga internete: Èro Ẽžero nacionãlinis párkas.
2. ↑  *Eyre’o ežeras*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004

Nuorodos
--------

* Ero ežeras: Pelikanų rojus Archyvuota kopija 2006-04-10 iš Wayback Machine projekto. **(**angl.**)**
* Ero ežeras: Jachtklubas **(**angl.**)**
| Ohau ežeras |
| --- |
| Ohau ežerasOhau ežerasOhau ežeras |
| Vieta | Naujosios Zelandijos vėliava Naujoji Zelandija |
| Plotas | 54 km² |
| Kilmė | ledyninis |
| Vidutinis gylis | 74 m |
| Didžiausias gylis | 129 m |
| Tūris | 4,02 km³ |
| Įteka | Hopkinsas, Dobsonas |
| Išteka | Ohau |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Ohau ežeras

  |
| **Koordinatės** |  44°15′0″ p. pl. 169°51′0″ r. ilg.﻿ / ﻿44.25000°š. pl. 169.85000°r. ilg.﻿ / 44.25000; 169.85000Koordinatės: 44°15′0″ p. pl. 169°51′0″ r. ilg.﻿ / ﻿44.25000°š. pl. 169.85000°r. ilg.﻿ / 44.25000; 169.85000 |
|  |
|  Vikiteka | Ohau ežeras |

**Ohau ežeras** (angl. *Ohau Lake*) – ledyninės kilmės ežeras, esantis Naujosios Zelandijos Pietų saloje, priklauso Makenzio baseinui. Ežeras yra maitinamas  Hopkinso ir Dobsono upių, kurių ištakos yra Pietų Alpėse. Iš ežero išteka Ohau upė, kuri įteka į Vaitakio upę.

Ohau yra mažiausias iš trijų, maždaug, lygiagrečių ežerų, telkšančių iš šiaurės į pietus išilgai šiaurinio Makenzio baseino krašto (kiti yra Pukakio ežeras ir Tepako ežeras). Ežero paviršiaus plotas – 60 km².

Vieta
Šalia pietvakarinio ežero kranto yra Ohau slidinėjimo trasa.

Ežeru eina tradicinė riba tarp Otago ir Kenterberio regionų, Otago šiauriausias taškas yra Hopkinso upės ištakos. Oficialiai ežeras yra šiaurės vakarų Vaitakio rajone, pietinėje Kenterberio regiono dalyje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Waitaki District Council ward area Archyvuota kopija 14 October 2008 iš Wayback Machine projekto. Waitaki District Council website, retrieved 1 July 2008.

Nuorodos
--------

* Ohau slidinėjimo trasa
* Nuotraukos Ohau
**Marius Jonutis** (g. 1965 m. vasario 1 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkas, knygų iliustratorius.

Biografija
----------

Žmona Lina Dūdaitė, vaikai: Naglis Jonutis (1988-1990), Titas Jonutis (g. 1998), Ula Marčėnaitė (g. 1999). 1991 m. baigė grafiką Vilniaus dailės akademijoje, studijavo Diuseldorfe pas Giunterį Iukerį.

Kūryba
------

Kuria skulptūras („Urna", „Medis", abi 2004 m.), dažytus medžio reljefus („Tu esi čia" 2001, „Langas" 2002 m.), tapybos („Šeima" 2005 m.), grafikos (tarptautinio folkloro festivalio „Baltica–93" plakatas) kūrinius, iliustruoja knygas (Vytautas V. Landsbergis. Rudnosiuko istorijos, 2004 m.).

Kūriniams būdingas dekoratyvumas, ryškios spalvos, temų ir išraiškos priemonių kartojimas. Nuo 1989 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje (Vokietija, Prancūzija, kitur). Su antrąja žmona Nomeda Marčėnaite surengė daugiau kaip 40 individualių parodų (Hamburgas 1994 m. Kopenhaga 1999–2001 m. ir kt.).

Apdovanojimai
-------------

2004 m. Tarptautinės vaikų ir jaunimo literatūros asociacijos (IBBY) Lietuvos skyriaus premija už meniškiausią knygą „Rudnosiuko istorijos", Vilnius, Lietuva.

2009 m. Speciali IBBY Lietuvos skyriaus premija už knygą „Kirminas paukštis: tavo pirmoji knyga apie skraidymo meną", Vilnius, Lietuva.

2012 m. dailininkas įtrauktas į IBBY garbės sąrašą už knygą „Kirminas paukštis: tavo pirmoji knyga apie skraidymo meną".

2019 m. kasmetiniame Lietuvos knygos meno konkurse (2018) apdovanotas Lietuvos dailininkų sąjungos premija už knygos „Karalaitė ant stiklo kalno" iliustracijas.

Bibliografija
-------------

* Mėlyna žalia. Žodžių rinkiniai be pavadinimų ir skyrybos ženklų, Tyto alba, 2008 m. ISBN 978-9986-16-613-9
* Kirminas paukštis. Tavo pirmoji knyga apie skraidymo meną, Tyto alba, 2009 m. ISBN 9789986166863
* Slibinas Jurgis ir kitos istorijos, Tyto alba, 2010 m. ISBN 978-9986-16-795-2
* Karalaitė ant stiklo kalno: 12 gražiausių lietuvių pasakų ir dar viena‎, Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas, 2019 m. ISBN 9786094252396

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Eglė Mikalajūnaitė. *Marius Jonutis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 722 psl.
3. ↑  „"Slibinas Jurgis ir kitos istorijos"". Tyto alba. Nuoroda tikrinta 2010 m. gruodžio 09 d.. `{{cite web}}`: Patikrinkite date reikšmes: `|accessdate=` (pagalba)
Plaukiojantis Т-37А, tipiškas mažasis tankas
**Mažasis tankas** (rus. *малый танк*) – tankas (dažnai - plaukiаmasis tankas), kurio masė mažesnė kaip 5 tonos, ginkluotas vienu ar keliais kulkosvaidžiais bokštelyje. Tanketės buvo panašios masės, tačiau jos neturėjo bokštelio, jų kulkosvaidžiai būdavo įrengti tiesiai korpuse. 

Mažojo tanko sąvoka buvo TSRS XX a. 4-to dešimtmečio tankų klasifikacijos dalis. Mažieji tankai buvo tarpinė tarp tankečių ir lengvųjų tankų kovos mašinų forma. 

Mažieji tankai buvo skirti žvalgybai tankų ir pėstininkų daliniuose bei junginiuose, ryšiams palaikyti, pėstininkų ir kavalerijos dalinių galiai padidinti, lengvųjų prieštankinių patrankų gabenimui. Buvo leidžiama mažuosius tankus naudoti ir puolant gynyboje esantį priešą, bet tik tada, kai jo priešakinės linijos pralaužtos ir kai mažuosius tankus dengia bent lengvieji tankai..

Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui nustoti išskirti mažųjų tankų klasę, nes praktiškai visi ikikariniai mažieji tankai buvo sunaikinti ar susidėvėję, o pati mažųjų tankų koncepcija buvo visiškai pasenusi. Sąvoka 'mažasis tankas' liko istorine. 

Kitur pasaulyje mažieji tankai nebuvo išskiriami į atskirą tankų klasę. Vakarų istorinėje literatūroje mašinos, kurios pagal tarybinę klasifikaciją vadintos mažaisiais tankais, priskiriamos tanketėms arba lengviesiems tankams. Tokius lengvuosius tankus kartais vadina angl. *ultra-light tank* 'superlengvaisiais tankais'.).

Nuorodos
--------

1. ↑  Солянкин А. Г. Павлов М. В. Павлов И. В. Желтов И. Г. Классификация танков // Отечественные бронированные машины. XX век. 1905—1941. — Москва: Экспринт, 2002. — Т. 1. — С. 19—20. — 344 с. — 2000 экз. — ISBN 5-94038-030-1
2. ↑  „Swedish Armor" (anglų). Tanks!. Suarchyvuotas originalas 2012-06-07. Nuoroda tikrinta 2012-04-30.
| ***Mergina*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | La ragazzina |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Mario Imperoli |
| Scenaristas (-ai) | Arpad DeRisoNino ScolaroMario Imperoli |
| Vaidina | Gloria Guida |
| Metai | 1974 |
| Žanras | drama |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Mergina** (kai kuriose šalyse rodytas pavadinimu **Monika**) (it.  *La ragazzina*) – 1974 m. Italijoje sukurta drama, aktorės Glorijos Gvidos debiutas kine. Kadangi aktorė tuo metu dar buvo nepilnametė, sutikimą kai kuriose scenose filmuotis apsinuoginusiai už ją pasirašė tėvas.

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Monika – eilinė šešiolikametė paauglė, jau traukianti ne tik bendraamžių, bet ir gerokai vyresnių vyrų dėmesį. Ji draugauja su Leo, neįtardama, kad šis verčiasi sąvadavimu, siūlydamas pažįstamas merginas turtingiems klientams. Vienas tokių, pamatęs Moniką, įsigeidžia ją turėti bet kokia kaina ir paveda šią užduotį Leo. Monika svo ruožtu įsimyli vieną iš mokytojų, kuris, kaip paaiškėja, taip pat turi paslapčių...

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Gloria Guida – Monika
* Colette Descombes – Sandra Moroni
* Andres Resino – profesorius Bruno De Angelis
* Gianluigi Chirizzi – Leo
* Lucia Catullo
* Gianni Bortolotti

Šaltiniai
---------

1. ↑  Paolo Lughi (2013-08-27). „Gloria Guida a Lignano così è nata un'icona sexy" (italų). Il Piccolo. Suarchyvuotas originalas 2013-08-31. Nuoroda tikrinta 2014-03-20.
| **Remigijus Motuzas** |
| --- |
| Gimė | 1956 m. lapkričio 17 d. (67 metai)Skuodas |
|  |
| Veikla | pedagogas, diplomatas, politikas |
| Pareigos | Lietuvos ambasadorius Rusijoje |
| Partija | 1988 m. Lietuvos komunistų partija, 1991 m. Lietuvos demokratinė darbo partija |
|  |
| Alma mater | 1978 m. Vilniaus pedagoginis institutas, 1993 m. Vilniaus universitetas |

**Remigijus Motuzas** (g. 1956 m. lapkričio 17 d. Skuode) – Lietuvos pedagogas, diplomatas ir politikas. Lietuvos ambasadorius Rusijoje (2015–2019 m.).

Biografija
----------

Mokėsi Vilniaus pedagoginio instituto Lituanistikos fakultete. 1978 m. jį baigė ir įgijo lietuvių kalbos ir literatūros mokytojo specialybę.

1978–1985 m. dirbo mokytoju Vilniaus Mikalojaus Daukšos vidurinėje mokykloje ir Vilniaus Žirmūnų gimnazijoje. 1985–1988 m. LSSR Švietimo ir mokslo ministerijos mokyklų valdybos viršininkas. 1988–1991 m. LKP CK ir LDDP sekretoriato konsultantas švietimo ir mokslo klausimais.

1991 m. įstojo į Vilniaus universiteto Filosofijos fakulteto doktorantūrą. 1993 m. ją baigęs gavo socialinių mokslų edukologijos krypties daktaro laipsnį. 1993–1994 m. LR prezidento Algirdo Brazausko referentas švietimo ir mokslo klausimais. 1994–1997 m. dirbo LR Švietimo ir mokslo ministerijos sekretoriumi.

1997–2001 m. Tautinių mažumų ir išeivijos departamento prie LR Vyriausybės generalinis direktorius. 2001–2002 m. LR nuolatinės atstovybės prie Europos Tarybos ministras patarėjas. 2002–2003 m. LR Užsienio reikalų ministerijos Administracinio departamento direktorius. 2003 m. lapkričio 4 d. paskirtas LR Užsienio reikalų ministerijos valstybės sekretoriumi.

2004 m. gruodžio mėn. – 2006 m. liepos mėn. XIII Vyriausybės švietimo ir mokslo ministras.

2006–2011 m. Lietuvos ambasadorius Švedijoje. 2011–2012 m. vadovavo URM Pirmininkavimo Europos Sąjungai departamentui, vėliau buvo Lietuvos Respublikos vyriausybės kanclerio pirmasis pavaduotojas. 2015–2019 m. – Lietuvos ambasadorius Rusijoje.

Nuorodos
--------

* Interviu su ambasadoriumi R.Motuzu

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Ambasadorius | Remigijus Motuzas". *ru.mfa.lt*. 2016-07-14. Suarchyvuota iš originalo 2016-04-26. Nuoroda tikrinta 2016-12-04.


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Algirdas Monkevičius** | **Lietuvos švietimo ir mokslo ministras**2004–2006 m. | Po to:**Roma Žakaitienė** |
| Prieš tai:**Petras Zapolskas** | **Lietuvos ambasadorius Švedijos Karalystėje** 2006 - 2011 m. | Po to:**Eitvydas Bajarūnas** |
| Prieš tai:**Renatas Norkus** | **Lietuvos ambasadorius Rusijos Federacijoje** 2015 m. sausio 20 d. - 2019 | Po to:**Eitvydas Bajarūnas** |
Suomiškas makaronų troškinys
**Makaronų troškinys** – troškinys, paruoštas iš makaronų ir papildomų produktų. Populiarus patiekalas Šiaurės Europos šalių virtuvėse. Troškinys gaminamas dedant virtus makaronus ir kiaušinių su pienu mišinį, papildant mėsa, daržovėmis arba žuvimi. Ruošiant patiekalą, ant jo viršaus gali būti pabarstoma tarkuoto sūrio, duonos džiuvėsių. Valgant pagardinamas kečupu.

Suomijoje patiekalas vadinamas *makaronilaatikko* (suomių kalba) arba *makaronilåda* (švedų kalba) ir yra vienas populiariausių tradicinių patiekalų. Remiantis 2010 m. atliktu tyrimu, kuriame dalyvavo 1100 respondentų, jis yra antras populiariausias vakarienės patiekalas Suomijoje. Šiandien patiekalas dažniausiai gaminamas iš maltos mėsos, o tradiciniame troškinyje nededama sūrio. Tačiau iš pradžių suomiškų makaronų troškinys nebuvo gaminamas su mėsa. Paruoštas be mėsos, jis dažnai buvo naudojamas kaip bulvių pakaitalas patiekale, tačiau vėliau makaronų troškinys su mėsa tapo šiandien žinomo patiekalo dalimi. Šie makaronai parduodami Suomijos maisto prekių parduotuvėse kaip iš anksto paruošti ir supakuoti valgiai.

Švedijoje makaronų troškinys vadinamas *makaronipudding* ar *makaronilåda*. Švediškoje patiekalo versijoje įprasta į makaronus dėti kumpio, porų ir sūrio.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Finnish macaroni and cheese". Dlc.fi. Suarchyvuotas originalas 2013-09-21. Nuoroda tikrinta 2013-03-03.
2. 1 2  Näin saat vaihtelua Suomen suosituimpaan ruokaan - makaronilaatikkoon. Elakeläisten uutiset 25.9.2009 Archyvuota kopija 2010-10-08 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Pääkirjoitus (Heslingin Sanomat 28.2.2013). (2010-05-06). „Spagetti ja jauhelihakastike aikuisten suosituinta arkiruokaa" [Spaghetti and meat sauce popular everyday food for adults] (suomių). Ruokatieto Yhdistys ry (Food Information Association). Suarchyvuotas originalas 2012-03-16.`{{cite web}}`: CS1 priežiūra: numeric names: authors list (link)
4. ↑  „Food and cuisine of Finland". Scandinaviafood.com. 2008-06-17. Suarchyvuotas originalas 2013-09-23. Nuoroda tikrinta 2013-03-03.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Makaronų troškinys** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Glossary of Finnish Dishes Archyvuota kopija 2013-09-21 iš Wayback Machine projekto.
**Silvestras Teofilis Valiūnas** (1789 m. liepos 11 d. Paūnikiuose – 1831 m. gegužės 19 d.) – Lietuvos poetas.

Biografija
----------

Mokėsi Raseinių mokykloje. 1812 m. baigė Vilniaus Vyriausiąją kunigų seminariją, tačiau kunigu nebuvo įšventintas. Įstojo į Napoleono kariuomenės lietuvišką pulką, dalyvavo mūšiuose. Grįžęs į Žemaitiją, apsigyveno Aušbikavyje ir įsitraukė į kultūrinį gyvenimą. Lenkų ir lietuvių kalbomis parašė satyrų, elegijų, lyrinių eilėraščių. Bendravo su Dionizu Poška. Dalyvavo 1831 m. sukilime ir per jį žuvo.

Bibliografija
-------------

* 1817 m. satyrinė poema „Plungės–Telšių kontubernija"
* 1817 m. satyra „Pareiškimas"
* 1823 m. baladė „Birutė" (kitaip „Dūmojimas seno žemaičio ant kalno Birutos")

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Valiūnas Silvestras Teofilis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 592 psl.
2. ↑  Silvestras Valiūnas ir Telšiai. Archyvuota kopija 2013-06-18 iš Wayback Machine projekto.

Literatūra
----------

* Regina Mikšytė. *Silvestras Valiūnas*. Vilnius: Vaga, 1978.

Nuorodos
--------

* Birutė, *antologija.lt.*