recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Kiratai** arba ***kirantai*** (nep. किराँत  = *Kirãt*) – tautų grupė, gyvenanti Himalajų priekalnėse rytų Nepale (daugiausia į rytus nuo Aruno upės), šiaurės rytų Indijoje (Sikime, Asame, Dardžilinge), Butane, šiaurės Mianmare, Bangladeše. Vartoja kiratų kalbas, kurios priskiriamos kinų-tibetiečių kalbų šeimai.

Šis kuopinis pavadinimas skr. किरात = IAST: *kírāta* indų literatūroje apėmė įvairias šiaurės rytų Himalajų priekalnių gentis, laikytas šudromis (žemiausia kasta) arba mlečchomis (barbarais). Minimi „Atharvavedoje", „Manaus įstatyme", „Mahabharatoje". Pagal savo „auksinę" odą skirti nuo tamsių dasų ir nišadhų. Kiratai garsėjo ir savo dvasinėmis tradicijomis, o Bharavio poemoje „Kiratardžunyja" kiratu vaizduojamas pats Šiva. Kiratai (*Skiratai, Scyrites, Kirradai*) minimi ir graikų šaltiniuose. Tradicinėje istoriografijoje laikoma, kad iki arijams užkariaujant Nepalą, jame gyvavo legendinė Kiratų dinastija.

Dabartine samprata kiratais laikomos šios kiratų kalbomis šnekančios tautos: limbai, rajai (jakhai, bahingai, khambai, bantavai, lohorungai), sunvarai. Kiratais tradiciškai vadinami ir kačariai, kočai, bodai, dimasai, garai, hadžongai, lalungai, tripuriai, taip pat bhutijai (sikimai), lepčai, šerpai.

Kiratų tautos daugiausia išlaikiusios vietinę, šamanistinio pobūdžio tikybą, arba iš dalies perėmusios tantrinį hinduizmą arba Tibeto budizmą.
*N'Dama* galvijų banda Vakarų Afrikoje
**N'Dama** – Vakarų Afrikos galvijų (rūšis *Bos taurus*) veislė. 

Kiti veislės pavadinimai *Boenca* , *Boyenca* (Bisau Gvinėja), *Fouta Jallon*, *Fouta Longhorn*, *Fouta Malinke*, *Futa*, *Malinke*, *Mandingo* (Liberija), *N'Dama Petite* (Senegalas). 

Veislė kilo Gvinėjos aukštumose, jie auginami ir pietų Senegale, Bisau Gvinėjoje, Gambijoje, Malyje, Dramblio Kaulo Krante, Liberijoje, Nigerijoje ir Siera Leonėje. 

Šios veislės galvijai yra atsparūs naganai, todėl jie sėkmingai auginami musių cėcė paplitimo rajonuose. Jie taip pat labai atsparūs erkėms ir erkių platinamoms ligoms, taip pat – atrajotojų skrandžiuose parazituojantiems nematodams *Haemonchus contortus*.

XIX a. N'Dama galvijai iš Senegalo buvo įvežti į *St. Croix* salą (viena iš JAV Mergelių salų), kur juos kryžmino su *Red Poll* galvijais ir taip išvedė *Senepol* veislę.

Išnašos
-------

1. ↑  Charles G. Hickman, *Cattle Genetic Resources* Elsevier Health Sciences, 1991 ISBN 0444886389 p34
2. ↑  Oklahoma State University breed profile
3. ↑  FAO study; The state of agricultural biodiversity in the livestock sector p99
4. ↑  Oklahoma State University Archyvuota kopija 2008-12-04 iš Wayback Machine projekto.
| ***Mūšis dėl Romos*** |
| --- |
|  |
|  |
| Kilmės šalis | Vakarų VokietijaItalija |
| Režisierius | Robert Siodmak |
| Prodiuseris (-iai) | Artur Brauner |
| Scenaristas (-ai) | Ladislas Fodor |
| Kompozitorius | Riz Ortolani |
| Vaidina | Laurence HarveyOrson WellesSylva KoscinaHonor Blackman |
| Metai | 1968 (I dalis)1969 (II dalis)1976 (vienos dalies versija) |
| Žanras | istorinė drama |
| Trukmė | 103 min. (I dalis)83 min. (II dalis)93 min. (vienos dalies versija) |
| Kalba | vokiečių, anglų |
| Platintojas | Constantin Film |
| **IMDb įrašas** |

**Mūšis dėl Romos** (vok. *Kampf um Rom*, it. *La calata dei barbari*) – Vakarų Vokietijos ir Italijos istorinė drama, pastatyta 1968–1969 m. pagal to paties pavadinimo vokiečių istorinių romanų autoriaus Felikso Dano romaną. Filme vaidina lietuvių kilmės Laurence Harvey, taip pat Orson Welles, Sylva Koscina ir Honor Blackman. Filmą prodiusavo Artur Brauner. Tai buvo paskutinis Robert Siodmak režisuotas filmas.

Apie filmą
----------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Nors filmas priklauso istorinių filmų žanrui, tačiau kai kurie įvykiai ir personažai jame išgalvoti. Veiksmas vyksta VI m. e. a. kai Romos imperiją sukrėtė germanų invazijos. Italiją ostgotai valdo kaip nepriklausomą karalystę, išlikusi rytinė Romos imperijos dalis gyvuoja kaip Bizantijos imperija.

Romos aristokratija, vadovaujama klastingo ir arogantiško Cetheguso Cezario, svajoja nuversti gotus ir susigrąžinti jų miesto protėvių šlovę. Ostgotų karaliui Teodorikui Didžiajam mirus, Cethegusas Cezaris pasinaudoja kova dėl paveldėjimo, kuri prasideda tarp Amalasunthos ir Matasuinthos, laukinių karaliaus dukterų. Cethegusas sudaro slaptą paktą su Narsesu, vyriausiuoju Bizantijos generolu. Jie abu sutelkia savo kariuomenes norėdami atgauti Italiją, bandydami sumenkinti vienas kitą. Kas išliks gyvas ir nugalės, tas pretenduos į atkurto Romos pasaulio galią. Cethegus’o neapykantą ostgotams atsveria jo dukters Julijos romanas su Totila – žymiuoju gotų kariu.

Pagrindiniai vaidmenys
----------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Laurence Harvey – Setegas
* Orson Welles – Justinianas
* Sylva Koscina – Teodora
* Honor Blackman – Amalasvinta
* Robert Hoffmann – Totila
* Lang Jeffries – Belizarijus
* Michael Dunn – Narsis
* Florin Piersic – Vitigis
* Emanoil Petrut – Teja
* Harriet Andersson – Matasvinta
* Ewa Strömberg – Rautgunda
* Ingrid Boulting – Julija
* Friedrich von Ledebur – Hildebrandas
* Dieter Eppler – Torismundas

Išnašos
-------

1. ↑  Kumf und Rome. Summary.
2. ↑  The last Roman.
| **Vincentas Borisevičius** |
| --- |
| Dievo Tarnas |
|  |
| Gimė | 1887 m. lapkričio 23 d.Bebrininkai, Paežerių vlsč. Vilkaviškio apskr. Rusijos imperija Rusijos imperija |
| Mirė | 1946 m. lapkričio 18 d. (58 metai)Vilnius, LTSR |
| Dievo Tarnas |
|  |
| Veikla | 1991 m. pradėta V. Borisevičiaus beatifikacijos byla. |
|  |
| Alma mater | 
* 1909 m. Seinų kunigų seminarija;
* 1910 m. Fribūro universitetas;

 |

**Vincentas Borisevičius** (1887 m. lapkričio 23 d.  Bebrininkuose, Paežerių valsčiuje, Vilkaviškio apskrityje – 1946 m. lapkričio 18 d. Vilniuje) – Lietuvos vyskupas, kankinys, Dievo tarnas.

Biografija
----------

1903 m. įstojo, o 1909 m. baigė Seinų kunigų seminariją. Baigęs studijas išsiųstas tęsti mokslus į Fribūro universitetą Šveicarijoje. 1910 m. gavo licensiato laipsnį, įšventintas į kunigus. Grįžęs į Lietuvą paskirtas dirbti Kalvarijos parapijos vikaru. Pirmojo pasaulinio karo metais buvo priverstas pasitraukti į Rusiją, išeivijoje dirbo pastoracinį darbą su kitais lietuvių pabėgėliais.

1918 m. grįžo į Lietuvą ir iškart paskirtas Marijampolės gimnazijos kapelionu. 1922–1926 m. Seinų kunigų seminarijos profesorius, dėstė moralinę ir pastoralinę teologiją. 1926 m. atvyko į Telšius, o 1927 m. įsteigus Telšių kunigų seminariją, tapo jos rektoriumi.

1940 m. įšventintas vyskupu. Sovietams okupavus Lietuvą pasisakė prieš bažnyčios persekiojimą. 1946 m. suimtas, kalintas ir kankintas, galiausiai nuteistas mirti. 1946 m. lapkričio 18 d. sušaudytas ir užkastas Tuskulėnuose. 1999 m. rugsėjo mėn. vyskupo palaikai surasti ir perkelti į Telšių katedros kriptą.

* Kapas TelšiuoseKapas Telšiuose
* Atminimo kryžius Kazlų RūdojeAtminimo kryžius Kazlų Rūdoje
* Atminimo lenta IlguvojeAtminimo lenta Ilguvoje

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Arūnas Streikus. Borisevičius Vincentas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 365-366 psl.
2. ↑

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vincentas Borisevičius** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Vyskupas kankinys Vincentas Borisevičius

| Romos katalikų bažnyčios vadovai |
| --- |
| Prieš tai:**Justinas Staugaitis** |  **Telšių vyskupas**1944–1946 | Po to:**Pranciškus Ramanauskas** |
| Medaliai |
| --- |
| Vincent HancockVincent Hancock |
| Vyrų sportinis šaudymas |
| **Atstovaujant: Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos**  |
| Olimpinės žaidynės |
| **Auksas** | 2008 Pekinas | Apvali aikštelė |
| **Auksas** | 2012 Londonas | Apvali aikštelė |
| **Auksas** | 2020 Tokijas | Apvali aikštelė |

**Vinsentas Hankokas** (*Vincent Hancock*, g. 1989 m. kovo 19 d.) – amerikiečių šaulys į skriejančius taikinius, daugkartinis olimpinis čempionas.

Biografija
----------

2005 m. pirmą kartą tapo pasaulio čempionu.

Savo debiutinėse 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse amerikietis atrankos šaudyme pasiekė 121 rezultatą ir su nauju olimpiniu rekordu pateko į finalinį etapą. Finale po keturių serijų pratesimo įveikė norvegą Tore Brovold ir pelnė savo pirmąjį olimpinį aukso medalį.

2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Hankokas pagerino kvalifikacinio etapo olimpinį rekordą surinkęs 123 taškus. Finaliniame etape pataikė į visus taikinius ir pelnė antrąjį olimpinį aukso medalį.

2016 m. vasaros olimpinių žaidynių atrankoje pataikė į 119 taikinius ir liko 15-oje vietoje. 2018 m. pelnė pasaulio čempionatų aukso medalį.

2020 m. vasaros olimpinių žaidynių atrankos varžybose liko 4-as su 122 taškais. Finaliniame etape įveikė daną Jesper Hansen ir su nauju olimpiniu rekordu pelnė savo trečiąjį aukso medalį olimpinėse žaidynėse.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Olympedia Profile". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2021 m. liepos 27 d.


|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RSportinio šaudymo olimpiniai čempionai vyrų stendiniame šaudyme apvalioje aikštelėje |
| --- |
|  |
| 

* 1968:  Jevgenij Petrov (URS)
* 1972:  Konrad Wirnhier (FRG)
* 1976:  Josef Panáček (TCH)
* 1980:  Hans Kjeld Rasmussen (DEN)
* 1984:  Matthew Dryke (USA)
* 1988:  Axel Wegner (GDR)
* 1992:  Zhang Shan1 (CHN)
* 1996:  Ennio Falco (ITA)
* 2000:  Mykola Milchev (UKR)
* 2004:  Andrea Benelli (ITA)
* 2008:  Vincent Hancock (USA)
* 2012:  Vincent Hancock (USA)
* 2016:  Gabriele Rossetti (ITA)
* 2020:  Vincent Hancock (USA)
 |
|  |
| 

1 Nuo 1972 m. iki 1992 m. rungtyje taip pat galėjo varžytis ir moterys. 1992 m. Zhang tapo pirmąją moterimi laimėjusią šį titulą.
 |

 |
Kviečių monokultūros laukai.
**Monokultūra** – žemės ūkyje taikoma praktika dideliuose žemės plotuose ilgą laiką (nesilaikant sėjomainos) auginti vienos rūšies augalus. Šiuo terminu taip pat vadinami patys laukai, kuriuose tam tikru sezonu auginami vienos rūšies augalai. Monokultūros plačiai naudojamos šiuolaikiniuose ūkiuose, nes leidžia gauti didesnį derlių su mažesne darbo jėga ir efektyviau panaudojant žemės ūkio techniką. Iš kitos pusės, monokultūrose gali lengviau plisti augalų ligos, greičiau nusialinti dirvožemis, todėl išauga trąšų ir pesticidų naudojimas. Tokiuose laukuose taip pat aptinkama žymiai skurdesnė biologinė įvairovė.

Monokultūra taikoma ne tik javų auginime, bet ir daržininkystėje, sodininkystėje, miškininkystėje. Bet kurio tipo monokultūros laukai neretai vadinami plantacijomis: alyvmedžių plantacija, juodųjų serbentų plantacija ir pan.

Aliejinių palmių plantacija Indonezijoje.
Monokultūros terminas taip pat gali būti naudojamas apibūdinti bet kokią kitą aibę, kuriuoje dominuoja vienos rūšies objektai. Pavyzdžiui, kultūrą su viena vyraujančia pasaulėžiūra.

Monokultūrai yra priešinga polikultūra (skirtingų rūšių auginimas tame pačiame lauke).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ajay Kumar Ghosh. *Academic Dictionary Of Environment.* Gyan Books, 2005, p. 255
2. ↑  F. S. Michaels. *Monoculture: How One Story Is Changing Everything*. Red Clover Press, 2011
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Monologas** (gr. monologos < monos – vienas + *logos* – žodis, kalba) – grožinio kūrinio veikėjo kalba, neįeinanti į [[, sakoma pačiam sau, kitiems personažams arba žiūrovams (klausytojams).

Monologai ypač būdingi dramos kūriniams – tragedijoms, komedijoms, tragikomedijoms, dramoms. Monologo pagrindinis tikslas – atskleisti personažo vidinį dramatizmą, jausmus, būties apmąstymus. Monologai į dramą įkomponuojami tikslingai, nes padeda suprasti personažo esmę, kartais ir viso dramos kūrinio idėją. Per veikėjų monologus rašytojai atskleidžia tiek dramos, tiek epinio kūrinio veikėjų charakterį, pasaulėjautą ir pasaulėžiūrą, požiūrį į kitus veikėjus ir aplinką, išreiškia svarbias jiems patiems ir visuomenei idėjas, išgrynina bendražmogiškąsias problemas.

Žymiausias monologas literatūros istorijoje – Viljamo Šekspyro tragedijos „Hamletas" pagrindinio veikėjo Hamleto monologas.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Monokalio fosfatas |
| --- |
|  |
| Sisteminis (IUPAC) pavadinimas |
| kalio divandenilio fosfatas |
| CAS numeris | 7778-77-0 |
| Cheminė formulė | KH2PO4 |
| Molinė masė | 136,09 g/mol |
| SMILES | OP(=O)(O)[O-].[K+] |
|
| Rūgštingumas (p*Ka*) |  |
| Bazingumas (p*Kb*) |  |
| Valentingumas |  |
| Fizinė informacija |
| Tankis |  |
| Išvaizda | balti milteliai, skaidrus kristalas |
| Lydymosi t° | 235 °C |
| Virimo t° | 400 °C |
| Lūžio rodiklis (*n*D) |  |
| Klampumas |  |
| Tirpumas H2O | 22 g/100 ml |
| Šiluminis laidumas |  |
| log P |  |
| Garavimo slėgis |  |
| kH |  |
| Kritinis santykinis drėgnumas |  |
| Farmakokinetinė informacija |
| Biotinkamumas |  |
| Metabolizmas |  |
| Pusamžis |  |
| Pavojus |
| MSDS |  |
| ES klasifikacija |  |
| NFPA 704 |  |
| Žybsnio t° |  |
| Užsiliepsnojimo t° |  |
| R-frazės |  |
| S-frazės |  |
| LD50 |  |
| Struktūra |
| Kristalinė struktūra |  |
| Molekulinė forma |  |
| Dipolio momentas |  |
| Simetrijos grupė |  |
| Termochemija |
| Δf*H*~~o~~298 |  |
| Giminingi junginiai |
| Giminingi |  |
| Giminingi junginiai |  |
| Giminingos grupės |  |

**Monokalio fosfatas** (**kalio divandenilio fosfatas**, sutr. **KDP**, **vienbazis kalio fosfatas**, sutr. **MKP**), KH2PO4 – tirpi druska, naudojama kaip trąša, maisto priedas ir fungicidas. Tai fosforo ir kalio šaltinis bei buferinė medžiaga. Kai naudojamas trąšų mišiniuose su karbamidu ir amono fosfatais, sumažina amoniako praradimą palaikydamas žemą pH.

Taip pat naudojamas šiltnamių pramonėje ir hidroponikoje kaip maistinių medžiagų šaltinis.

400 °C temperatūroje praranda vandenį ir suyra į kalio metafosfatą (KPO3).

Naudojimas netiesinėje optikoje
-------------------------------

KDP monokristalas. KDP kristalai naudojami netiesinėje optikoje, pvz. antros harmonikos generavimui.
Kaip kristalas, monokalio fosfatas (KDP) labiausiai žinomas dėl netiesinių optinių savybių. Naudojamas optiniuose moduliatoriuose ir netiesinėje optikoje, pavyzdžiui, antros harmonikos generavimui.

Taip pat naudojamas **KD\*P** (kalio dideuterio fosfato) kristalas, pasižymintis šiek tiek kitomis savybėmis.
| **Ričardas Kubilius** |
| --- |
| Gimė | 1956 m. kovo 1 d. (67 metai)Panevėžyje |
|  |
| Veikla | Lietuvos chirurgas odontologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras. |

**Ričardas Kubilius** (g. 1956 m. kovo 1 d. Panevėžyje) – Lietuvos chirurgas odontologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1979 m. baigė Kauno medicinos institutą. 2002 m. habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Nuo 1979 m. Kauno medicinos instituto (1989-1998 m. Kauno medicinos akademija, nuo 1998 m. Kauno medicinos universitetas), dėstytojas, nuo 1995 m. Odontologijos fakulteto dekanas, nuo 1996 m. Veido ir žandikaulių chirurgijos klinikos vadovas, nuo 2002 m. profesorius.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinio darbo pagrindinė kryptis – žandikaulių traumatologija. Paskelbė daugiau kaip 50 mokslinių straipsnių.

Bibliografija
-------------

* Veido, burnos ir dantų vietinės anestezijos taikomoji anatomija, vadovėlis, su kitais, 2004 m.
* Dantų anatomija. Sąkandis, vadovėlis, su kitais, 2005 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Ričardas Kubilius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 179 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Vaizdas:Tezcatlipoca B.svgJuodasis Teskatlipoka
**Teskatlipoka** („Rūkstantis veidrodis") actekų mitologijoje – svarbiausias nahuatlių dievas. Nakties, mirties, šalčio, blogio, griovimo dievas, mūšių globėjas. Nakties dangaus simbolis, dar vadintas **Juoduoju Teskatlipoka**. Kecalkoatlio, kuris dar buvo vadinamas „Baltuoju Teskatlipoka", priešas. Vaizduojamas su juoda juosta ant skruosto, bei su viena nužeista koja, iš kurios kyšo kaulas. Teskatlipoką simbolizuoja jaguaras – vidinė Motinos Žemės galia, juodoji nakties saulė.

Per šventes Teskatlipokai aukodavo acteką savanorį.

Įsiveržus konkistadorams, Teskatlipoka užėmė svarbiausią vietą actekų panteone, o Kecalkoatlis prarado savo reikšmę.

Mitas teigia, kad Žemė yra dievų dvynių Teskatlipokos ir Kecalkoatlio kūrinys. Teskatlipoka, kurdamas pasaulį, prarado koją ir dėl to jis visur vaizduojamas be kojos ir su styrančiu kaulu.

Pagal legendą, Teskatlipoka nugirdė Kecalkoatlį ir šis nusprendė namo grįžti valtimi iš gyvatės odos. Tačiau valtis sudegė ir į Rytinę žvaigždę nuskrido tik Kecalkoatlio širdis.

Taip pat dar žinomas Raudonasis Teskatlipoka, vadintas Šipe.
|  |
| --- |
| Eksperimentinis rokas |
| Stilistinė kilmė | Rokas, eksperimentinė muzika, avantgardas |
| Kultūrinė kilmė | XX a. 7 deš. JAV ir Jungtinė Karalystė |
| Tipiški instrumentai | Gitara, bosinė gitara, būgnai, klavišiniai, vokalas, sintezatorius, įvairūs kiti instrumentai |
| Išvestiniai žanrai | Art rokas, progresyvusis rokas, matematinis rokas, post-rokas, no wave, noise rokas, art punk |
| Subžanrai |
| Krautrock |
| Mišrūs žanrai |
| Eksperimentinis metalas |

**Eksperimentinis rokas** (dar žinomas kaip **avantgardinis rokas**) – muzikos žanras, kuriam būdinga eksperimentavimas su standartiniu garsu, instrumentuote ar atlikimo būdu. Tam naudojami sudėtingi ritmai, instrumentų derinimai, neįprastos harmonijos ar tonacijos, dainavimo technikos, kitų muzikos žanrų įtraukimai, eksperimentiniai instrumentai.

Muzikos žanras išsivystė XX a. 7 dešimtmečio pabaigoje, kai grupės pradėjo eksperimentuoti su standartiniu skambesiu. Ypač didelę įtaką turėjo išpopuliarėjęs laisvasis džiazas bei tokie muzikantai, kaip John Coltraine bei Sun Ra, taip pat avantgardo atstovai, kaip, pavyzdžiui, John Cage. Net tokios populiarios grupės, kaip „The Beatles" pradėjo maišyti pop muziką su klasikine.

Išnašos
-------

1. ↑  „Experimental Rock". AllMusic. Nuoroda tikrinta February 16, 2016.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Japonijos sostinė** (jap. 日本の首都) – vieta, kur įsikūrusi Japonijos vyriausybė ir imperatoriaus rezidencija. Dabartinės Japonijos sostinės Tokijo, statusas nėra ginčytinas, bet juridiškai nėra nustatytas. Tiksliai nesutariama, kada Tokijas tapo Japonijos sostine. Vieni Tokijo tapimu sostine laiko 1868 m. įkūrus Tokijo prefektūrą, kiti – Edo pilies tapimą Tokijo pilimi, treti – Tokijo pilies paskelbimą imperatoriškaisiais rūmais 1869 m.

Japonijos sostinės sąvoka iki Meidži restauracijos
--------------------------------------------------

Edo laikotarpiu buvo dažnai teigiama, kad Japonija turi tris sostines: Edas buvo Tokugavos šiogūnato sostinė, Kiote buvo imperatoriaus rezidencija, Osaka – neoficiali pirklių sostinė.

Istorinės Japonijos sostinės
----------------------------

Istorinės Japonijos sostinės ir imperatoriškieji rūmai (skliausteliuose):

* **Asuka**, 592–645
* Nanivos rūmai, 645–655
* Asuka, 655–667
* Omiocu rūmai, 667–672
* Asuka, 672–694
* **Fujiwara-kyō** (Fudživaros rūmai), 694–710
* **Nara** arba **Heijō-kyō** (Heidžijo rūmai), 710–740
* Kuni-kyō (Kuni rūmai), 740–744
* Naniwa-kyō (Naniva rūmai), 744
* Šigarakio rūmai, 744–745
* **Heijō-kyō** (Heidžio rūmai), 745–784
* Nagaoka-kyō (Nagaoka rūmai), 784–794
* **Heian-kyō** (Heian rūmai), 794–1180
* Fukuharos rūmai, 1180 m.
* **Heian-kyō** (Heian rūmai), 1180–1868
* Tokijas (Kokijas), 1868 m. – dabartis

Taip pat skaitykite
-------------------

* Tokijo imperatoriškieji rūmai
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Japonijos turto kainų burbulas** buvo ekonominis burbulas pūtęsis nuo 1986 m. iki 1991 m. kurio metu nekilnojamo turto bei akcijų kainos smarkiai kilo. Ši Japonijos ekonomikos griūtis nebuvo staigus sprogimas, o greičiau laipsniškas ilgo laikotarpio nuosmukis, kuris baigėsi 2003 metų pabaigoje, kuomet vertybynių popierių kainos pasiekė dugną. Vėliau įsisiūbavus pasaulinei krizei 2008 metais Japonijos biržų akcijos palietė dar žemesnę ribą. Dėl šių priežasčių 1990 - 2000 metų laikotarpis Japonijos istorijoje ekonomistų yra vadinamas prarastu dešimtmečiu.

Japonijos NT rinkos burbulas
----------------------------

Japonijos nekilnojamo turto kainų burbulo nesustabdomas pūtimasis truko 7-8 metus, tačiau šio burbulo sprogimo pasekmės jautėsi daugiau nei 15 metų. Šis kainų burbulas yra vienas žymiausių ekonominių burbulų pasaulio finansų istorijoje. Didžiausi nekilnojamo turto kainų pokyčiai buvo stebimi Japonijos sostinėje Tokijuje. Dirbtinai sukeltos kainos po burbulo sprogimo krito dešimtimis kartų.

Japonijoje nekilnojamo turto kainų kilimas sutapo su analogišku kainų pokyčiu vertybinių popierių rinkoje bei bendru ekonomikos kilimu. Tačiau stabtelėjus ekonomikos kilimui, nekilnojamo turto rinka bei vertybinių popierių birža pradėjo strimgalviais ristis žemyn. Visas NT (tiek komercinės paskirties, tiek gyvenamasis būstas) buvo pervertintas tokiu laipsniu, kad kritimo nebegalėjo sustabdyti jokie fundamentalūs ekonominiai rodikliai ar rinkos dalyvių lūkesčiai.
**Antilija** – mitinė sala Atlanto vandenyne toli į vakarus nuo Portugalijos ar Ispanijos. Ji taip pat buvo vadinama **Septynių miestų sala** (**Ilha das Sete Cidades** portugalų kalba, **Septe Cidades**, **Sanbrandan** ir pan. Antilija taip pat tapatinama su mitinėmis Palaimintųjų salomis.

Pavadinimo kilmė nežinoma, seniausia žinoma etimologija sieja pavadinimą su Platono Atlantida, vėlesni šaltiniai kildina jį iš lotyniško *anterior* (t. y. sala, kuri pasiekiama prieš Japoniją), arba iš *Jezirat al Tennyn*, „Drakono sala".

Plutarchas
----------

Legenda apie salą pasirodė dar ikikrikščioniškosios Romos laikais, Plutarchui 74 m. aprašant Romos karvedžio ir Ispanijos konsulo Kvinto Sertorijaus gyvenimą ir paminint, kad grįždamas iš Mauretanijos (dabartinio Maroko Sertorijus „sutiko jūreivius, kurie neseniai grįžo iš Atlanto salų", ir kurių papasakotos istorijos buvo tokios viliojančios, kad šių salų paieška, tikintis jose apsigyventi, tapo Sertorijaus gyvenimo tikslu.

Viduramžiai
-----------

Portugalų legenda pasakoja, kad sala buvo apgyvendinta Porto arkivyskupo ir jo pasekėjų 714 arba 734 metais gelbėjantis nuo maurų.

Antilija pirmą kartą buvo pažymėta Pizigano žemėlapyje 1424 metais kartu su **Satanazes** (velnio) sala. Ji pažymėta genujiečio B. Beccario or Beccaria (1435) ir venecijiečio Andrea Bianco (1436), 1455 ir 1476 žemėlapiuose, paprastai kartu su kitomis legendinėmis salomis. Florencijietis Paul Toscanelli savo laiškuose Kristupui Kolumbui ir Portugalijos karaliui (1474) laiko Antiliją svarbiausiu orientyru matuojant atstumą nuo Lisabonos ir Cipango salos (Japonijos).

Salos ieškojo daugelis ekspedicijų, o Kristupas Kolumbas 1492 m. planavo sustoti joje pakeliui į Aziją.

Žemėlapiuose Antilija paprastai buvo vaizduojama beveik Portugalijos dydžio, už dviejų šimtų mylių į vakarus nuo Azorų, beveik idealaus stačiakampio formos, bet su septyniomis ar aštuoniomis įlankomis rytiniame ir vakariniame krantuose, kurių kiekvienoje buvo po miestą.

Taip pat skaitykite
-------------------

* El Dorado
* Cezarių miestas

Nuorodos
--------

* "A Chinese puzzle on a lonely hilltop" Archyvuota kopija 2008-05-30 iš Wayback Machine projekto. "The Toronto Star", May 14, 2006, retrieved May 15, 2006
* Gaddis, Vincent H. *Invisible Horizons*, Chilton Books, Philadelphia, 1965.
| **Kiprijonas Jančevskis** |
| --- |
| Gimė | 1805 m. vasario 21 d.Diržioniai, Rusijos imperija |
| Mirė | 1853 m. rugsėjo 19 d. (48 metai)Blinstrubiškiai, Rusijos imperija |
| Sutuoktinis (-ė) | Kazimiera Burbaitė |
|  |
| Veikla | Dvarininkas, rezistentas. |

**Kiprijonas Mykolas Jančevskis** (1805 m. vasario 21 d. Diržioniuose, Rusijos imperija – 1853 m. rugsėjo 19 d. Blinstrubiškiuose, Rusijos imperija) – dvarininkas, herbo Dolega bajoras, karininkas, rezistentas, Raseinių apskrities maršalka.

Biografija
----------

Gimė 1805 m. vasario 21 d. Diržioniuose. Mokėsi Raseinių apskrities mokykloje, vėliau Kauno gimnazijoje, kur jo mokytojas buvo Adomas Mickevičius. Dėl satyrinių eilėraščių ir susirėmimų su gimnazijos vadovybe 1823 m. perėjo mokytis į Kražių gimnaziją. Čia jis įsteigė Juodųjų brolių draugiją, turėjusią tikslą veikti prieš carinės Rusijos valdžią ir baudžiavą. Susekus draugijos veiklą, 1824 m. kartu su Jonu Prosperu Vitkevičiumi - Batyru buvo nuteistas mirti. Caraitis Konstantinas bausmę pakeitė kalėjimu Babruisko tvirtovėje ir tarnyba kariuomenėje ar tremtimi Sibire. Vežamas iš Vilniaus į kalėjimą nerodė jokios baimės ir buvo itin tvirtas, šį išvežimo epizodą įamžino Adomas Mickevičius savo kūrinio *Vėlinės* III dalyje: *"Jančevskį išvedė  nors tas labai sublogo, bet priminė kažkuo kilmingą, rimtą žmogų."* 1826 m. paleistas iš Babruisko, Jančevskis tarnavo kariuomenėje, po penkerių metų užsitarnavo poručiko karinį laipsnį ir išėjo į atsargą. Grįžęs į Žemaitiją, gyveno savo Blinstrubiškių dvare, dalyvavo visuomeniniame gyvenime, buvo Raseinių apskrities maršalka. Kazimieras daug dėmesio skyrė ūkininkavimui, ėjo taip pat taikos teisėjo pareigas. Ypač domėjosi arkliais, parašė įvairiomis kalbomis nemaža straipsnių, parūpino graviūrų, litografijos darbų. Mirė 1853 m. rugsėjo 19 d. palaidotas Viduklės kapinėse.

Vedė dvarininko Kazimiero Burbos dukterį Kazimierą Burbaitę su kuria susilaukė dviejų sūnų Kazimiero ir Edvardo (1846-1918). Profesorius Edvardas Glinka Jančevskis buvo žymus botanikas. Jis vedė Jadvygą Šetkevičiūtę (1856-1941), žymaus lenkų rašytojo, Nobelio premijos laureato Henriko Sienkievičiaus žmonos seserį.

Nuorodos
--------

* Iškilūs žemaičiai ir jų darbai Archyvuota kopija 2007-05-24 iš Wayback Machine projekto.;
* Biografija (lenk.) Archyvuota kopija 2008-06-01 iš Wayback Machine projekto..

Šaltiniai
---------

1. ↑  Biografija ir nuotrauka
2. ↑  Bajorų Jančiauskų giminė iš Viduklės Archyvuota kopija 2014-02-01 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Blinstrubiškių dvaro ir Blinstrubiškių istorija Archyvuota kopija 2014-02-01 iš Wayback Machine projekto.
Paveikslas „Jaunystė", prancūzų tapytojas William-Adolphe Bouguereau. Balta spalva daugelyje Vakarų kultūrų tradiciškai yra siejama su tyrumu, nekaltumu bei nekaltybe.
**Nekaltybė** (dar vadinama *skaistumu*) – gyvenimas be lytinių santykių. Dažniausiai prarandama lytiškai subrendus (defloracija). Terminas dažniau vartojamas merginoms ir moterims (lot. *virgo*), tačiau kartais pasitaiko ir kalbant apie vaikinus ar vyrus.

Įvairiose kultūrose nekaltybė suvokiama skirtingai, pradedant nuo ne tik fizinio, bet ir dvasinio bei minčių skaistumo, ir baigiant grynai vaginaline nekaltybe, kuomet analinis seksas nelaikomas nekaltybės praradimu. Daugelyje religijų (krikščionybėje, islame, judaizme) skaistybė laikoma svarbiausia dorybe, o moteris, praradusi nekaltybę iki vedybų laikoma gėdinga.

Nekaltybė siejama su tyrumu, dvasios švara, atsakingu požiūriu į santykius, dorovingumu. Kultūros antropologai nustatė, kad romantinė meilė ir seksualinis pavyduliavimas yra universalūs žmonių santykių bruožai. Socialinės vertybės, susijusios su nekaltybe atspindi tiek seksualinį pavyduliavimą, tiek romantiškos meilės idealus ir yra giliai įsitvirtinusios į žmogaus būdą. Tyrimų JAV duomenimis, moterys, iki santuokos praradusios nekaltybę susidūrė su daug didesniu santuokos iširimo pavojumi, nei moterys, kurios iki vedybų buvo nekaltos.

Lytiškai subrendę asmenys davę Skaistybės įžadą sąmoningai išlaiko skaistumą. Tačiau lytinis susilaikymas skirtinas nuo skaistumo (nekaltybės), kadangi pastarasis suprantamas ne tik kaip fizinis lytinių santykių neturėjimas, tačiau kaip pasaulėžiūros ir vertybių visuma. Be to, nekaltybė yra prarandama vienąsyk gyvenime, tuo tarpu lytinis susilaikymas gali būti ne vienkartinė praktika, o periodinis reiškinys. Skaistumas gi išvis gali būti ne tik fizinis lytinio gyvenimo atsisakymas, bet ir dvasinis (minčių ir norų) tyrumas. Šių sąvokų išskyrimas gali atrodyti gana sudėtingas ir filosofinis klausimas, tačiau jų suplakimas į vieną gali sukelti rimtų nesusipratimų. Skirtingose kultūrose ir religijose sąsajos tarp šių terminų yra gana įvairios.

Katalikybėje dvasininkams draudžiama turėti lytinių santykių visą gyvenimą, todėl lytinis susilaikymas yra nuolatinis (celibatas). Kitose religijose, pavyzdžiui, hinduizme (brahmačarja) ar budizme, taip pat yra žinoma tokio pobūdžio praktika. Jose jos prisilaikoma kaip tam tikros dvasinės askezės disciplinos.

Išnašos
-------

* 

1. ↑  Charlton T. Lewis and Charles Short, 'virgo' Archyvuota kopija 2020-08-11 iš Wayback Machine projekto. in *A Latin Dictionary*.
2. ↑
3. ↑  Thomas Aquinas, *Summa Theologia* I-II q. 60 a. 5; *Catholic Encyclopedia*, "Chastity"
| Neimegenasol. *Nijmegen* |
| --- |
|              |
| *Centrinė miesto aikštė* |
|  |
| 

NeimegenasNeimegenas

51°49′30″ š. pl. 5°51′20″ r. ilg.﻿ / ﻿51.82500°š. pl. 5.85556°r. ilg.﻿ / 51.82500; 5.85556﻿ (Neimegenas)Koordinatės: 51°49′30″ š. pl. 5°51′20″ r. ilg.﻿ / ﻿51.82500°š. pl. 5.85556°r. ilg.﻿ / 51.82500; 5.85556﻿ (Neimegenas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Nyderlandų vėliava Nyderlandai |
| **Provincija** | Gelderlandas |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 163 112  |
|  |
|  **Vikiteka** | Neimegenas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Neĩmegenas (vok. Nìmvegenas) |

**Neimegenas** (ol. *Nijmegen*) – miestas vidurio rytų Nyderlanduose. Išvystyta mašinų, odos, avalynės, popieriaus, tekstilės, siuvimo, chemijos, poligrafijos, metalo apdirbimo, elektrotechnikos pramonė.

Yra universitetas, antikvarinis muziejus. Stovi Šv. Stepono bažnyčia (XIII–XVII a.), renesansinė rotušė (XVI a.).

Istorija
--------

Neimegenas laikomas seniausiu šalies miestu, jį įkūrė romėnai. Jų valdymo laikais miestas vadintas Noviomagu. IV a. miestą pradėjo valdyti frankai. Neimegene neretai rezidavo Karolingų dinastijos imperatoriai. Nuo 1230 m. Neimegenas – laisvasis imperijos miestas, o nuo 1364 m. įėjo į Hanzos prekybinę sąjungą. 1579 m. Neimegenas prisijungė prie prieš Ispaniją nukreiptos Utrechto unijos.

Per Antrąjį pasaulinį karą Neimegeną okupavo hitlerinė Vokietija. 1944 m. miestą smarkiai bombardavo Jungtinių Amerikos Valstijų aviacija.

Sportas
-------

### Futbolas

* NEC Nijmegen
* Quick 1888

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4  Beatričė Jacunskytė. *Nijmegen*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2021-04-15.
Salomono atolas
Bodamo sala ir maža sala *Ile Diable* dešinėje.
**Salomono atolas**, *Salomono salos* (angl. *Salomon Atoll, Salomon Islands*) – mažas atolas Čagoso salyne, priklausantis Indijos Vandenyno Britų sričiai.

Aprašas
-------

Salomono atolas yra Čagoso salyno šiaurrytinėje dalyje tarp Blenheimo rifo ir Peros Banjoso salos. Pagrindinės atolo salos yra:

* Bodamo sala (pranc. *Île Boddam*, joje anksčiau buvo pagrindinė gyvenvietė, plotas 1,08 km²,
* Anglų sala (pranc. *Île Anglaise*, plotas 0,82 km². Abi salos yra vakarinėje rifo dalyje.

Mažos čagosiečių gyvenvietės buvo *Fouquet* saloje (0,45 km²) ir Takamakos saloje (0,48 km), taip pat *Île de la Passe* (0,28 km²) ir *Île Mapou* (plotas 0,04 km²). Likusios salelės daug mažesnės.

Visas sausumos plotas yra apie 3,5 km². Salos dabar yra negyvenamos, apaugusios žemomis džiunglėmis ir kokospalmėmis. Jose sunku rasti ankstesnių gyvenviečių pėdsakus. 

Šiaurinėje dalyje, tarp Anglų salos ir salos *Île de la Passe*, yra įplaukimo kanalas į atolo lagūną *Baie de Salomon*. Salomono salos yra jachtininkų mėgstama inkaravietė jachtoms, plaukiančioms Indijos vandenynu, nors jose ir nėra jachtoms tinkamų švartavimosi vietų ir reikia gauti leidimą.

Istorija
--------

Atolą XVIII a. antroje pusėje buvo apgyvendinę kokospalmių plantacijos darbininkai iš Mauricijaus (tada vadinto *Île de France*), kilę iš Afrikos. Gali būti, kad jie tada gyveno sąlygomis, labai artimomis vergijai. Plantaciją eksploatavusi kompanija vadinosi *Chagos Agalega Company*.

Salomono salas 1837 m. išžvalgė Indijos karinio laivyno (tada – D. Britanijos laivyno dalis) laivo HMS „Benares" kapitonas komanderis Robertas Moresbis. Moresbio žemėlapis buvo pirmasis tikslus Salomono atolo žemėlapis. Tikslesnis Salomono atolo žemėlapis buvo sukurtas 1905 m. kai atolą tyrė komanderis B. T. Somervilis (*B.T. Sommerville*) iš laivo HMS „Sealark". 

Kai kuriose Salomono atolo salose gyveno čagosiečiai. D. Britanijos vyriausybei nutarus iškeldinti visus Čagoso salyno gyventojus pasirodė, kad vietiniai gyventojai gyveno tik saloje „Île Boddam". 
Salomono salų gyventojai, kurių buvom apie 400, buvo surinkti ir išgabenti į Mauricijų. 

Bodamo saloje buvo priplauka, parduotuvės, mokykla, bažnyčia ir vila, kurioje gyveno plantacijos valdytojas. Dabar visi šie statiniai apaugę džiunglių augalija. Bodamo ir Takamakos salose yra šuliniai. It is possible to collect water by yachtsmen in order to replenish their supplies.

Apleista bažnyčia Bodamo saloje (Salomono atolas).

Salelės
-------

Atolo salelių pavadinimai laikrodžio rodyklės tvarka pradedant nuo šiauriausio taško:

1. Île de la Passe
2. Île Mapou
3. Île Takamaka
4. Île Fouquet
5. Île Sepulture
6. Île Jacobin
7. Île du Sel
8. Île Poule
9. Île Boddam
10. Île Diable
11. Île Anglaise

Išnašos
-------

1. ↑  Cruising Chagos
2. ↑  Ile Boddam, Saloman Island, Chagos, BIOT, 2009 Archyvuota kopija 2012-04-02 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Salomon Islands : Profile
4. ↑  1st Report for 2007: Thailand, Malaysia, Maldives and Chagos (Feb 1st - May 22nd)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Salomon Brothers| Salomon Brothers |
| Forma | Įsigijo Citigroup |
| Pramonė | Finansinės paslaugos |
| Įkurta | 1910 m. |
| Centrinė būstinė | Niujorkas, JAV |
| Paslaugos | Investicinė bankininkystė |

**Salomon Brothers** – buvęs JAV investicinis bankas. Šis bankas klestėjimo metu buvo įgijęs paties pelningiausio volstryto banko vardą. „Salomon Brothers" (*Salomon Smith Barney*) galiausiai įsigijo „Citigroup" komercinis bankas.

Banko įnašas
------------

„Salomon Brothers" buvo pirmasis, praėjusio amžiaus devintojo dešimtmečio pradžioje sukūręs atskirą prekybos vertybiniais popieriais savo sąskaita (angl. *proprietary trading*) padalinį ir pasiūlęs obligacijas susietas su nekilnojamo turto paskolomis. Kadangi tai buvo naujas produktas ir „Salomon Brothers" bankas šioje rinkoje buvo monopolininkas, jis tuo gana sėkmingai pasinaudojo ir uždirbo krūvas pinigų.
**Salomonas van Reisdalis** (ol. *Salomon van Ruysdael*, apie 1600−03 m. Harlemas, Nyderlandai – 1670 m. lapkričio 3 d. ten pat) – XVII a. Nyderlandų tapytojas-peizažistas. Jakobo van Reisdalio dėdė.

Biografija
----------

Salomonas van Reisdalis gimė apie 1600 − 1603 m. Harleme. Jis buvo vienu iš penkių menonito Jacob Jansz de Gooyer vaikų, 4 sūnų ir 1 dukters. Tikroji šeimos pavardė buvo *de Gooyer*. Po tėvo mirties 1616 m. Salomonas ir 2 jo broliai, Isakas ir Jakobas, pasikeitė pavardę į Van Reisdalius pagal kaimo pilies vietovės pavadinimą prie Blarikumo miestelio, iš kurio giminė buvo kilusi. Trečiasis brolis Piteris nepakeitė pavardės ir tapo prekiautoju Alkmare. Salomonas ir Isakas van Reisdaliai tapo reikšmingais peizažų tapytojais Harleme. Salomono brolio Isako sūnus Jakobas van Reisdalis (1628/1629 – 1682) tapo dar garsesniu tapytoju peizažistu. Salomonas van Reisdalis vedė Maycke Willemsdr Buyse iki 1627 m. Pora susilaukė keturių vaikų, iš kurių sūnus Jakobas Salomonas (1629/1630–1681) tapo tapytoju.

Salomono van Reisdalio jaunystės mokslai nežinomi. Tikriausiai jį mokė Esaias van de Velde, kurio įtaka jaučiama ankstyvojoje Salomono kūryboje. 1623 m. Salomonas van Reisdalis įstojo į Harlemo Šv. Luko vardo tapytojų gildiją. 1626 metais datuojamas pirmas išlikęs žinomas jo paveikslas. Iki 1628 m. jis jau buvo pagirtas Harlemo kronininko Samuel Ampzing kaip talentingas peizažistas. Jo mokiniais minimi Hendrick Pietersz de Hont ir Cornelis Decker. Gali būti, kad Salomonas apmokė sūnėną Jakobą van Reisdalį. Salomonas užėmė keletą postų tapytojų gildijoje savo gyvenimo metu. 1659–1666 m. užėmė civilinį miesto apylinkės valdytojo postą. Be buvimo tapytoju, Salomonas van Reisdalis užsiėmė kita veikla. Jis buvo vietos audinių gildijos nariu 1658–1670 m. prekiavo audinių dažais. Minima jo veikla odų džiovykloje ir imitacinio marmuro išradimas. Įvairiapusė veikla lėmė, kad Salomonas van Reisdalis buvo pasiturinčiu Harlemo gyventoju.

1669 m. Salomonas van Reisdalis paminėtas tarp menonitų Harlemo bažnyčios narių. Jo tikėjimas draudė nešioti ginklą ir jis mokėjo mokesčius, kad nereikėtų tarnauti miesto civilinėje sargyboje. Nėra žinių, kad Salomonas būtų gyvenęs ne Harleme, bet plati jo paveikslų geografija leidžia spėti, kad jis dažnai keliavo po Olandiją. Didžiausią Salomono van Reisdalio kūrybos dalį sudaro upių peizažai. Jis yra palikęs jūrų peizažų ir natiurmortų. Salomonas van Reisdalis mirė 1670 m. lapkričio 3 d. palaidotas Šv. Bavono bažnyčioje Harleme.

Darbų galerija
--------------

* „Kelias per kopas su keleivių karieta" (1631, Budapešto vaizduojamojo meno muziejus)
* „Upės peizažas" (1632, Kunsthalė, Hamburgas)
* „Upės peizažas prie Arnheimo" (1642, Berlyno paveikslų galerija)
* „Upės peizažas prie Deventero" (1645, Amsterdamo valstybinis muziejus)
* „Upės peizažas su keliamąja valtimi" (1649, Nacionalinė Vašingtono dailės galerija)

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Salomon van Ruysdael** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Vašingtono dailės galerijos informacija
* Encyclopaedia Britannica
* wga.hu
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| **Vokietijos istorija** |
| Germanija |
| Frankų imperija, Vakarų slavai |
| Rytų Frankų karalystė |
| Šventoji Romos imperija (Vokietijos karalystė) |
| Reino konfederacija |
| Vokiečių konfederacija |
| Šiaurės Vokietijos sąjunga |
| Vokietijos imperija |
| Veimaro respublika |
| Trečiasis Reichas |
| VDR, VFR |
| Suvienytoji Vokietija |
| **Vokietijos istoriniai regionai:** |
| Austrija, Bavarija, Švabija, Burgundija, Frankonija, Reino Frankonija, Lotaringija, Žemutinės Provincijos, Žemutinis Reinas, Žemutinė Saksonija, Aukštutinė Saksonija, Prūsija |

Šalys kur gyvena Vakarų slavai (pažymėta šviesiai žalia spalva)**Vakarų slavai** – slavų tautos. Dabartiniams vakarų slavams priskiriami lenkai, čekai, sileziečiai, slovakai, sorbai, kašubai ir polabai.

Istorija
--------

Maždaug V a. slavai plėtėsi į vakarus link Oderio-Vyslos ir į dabartinę Vokietiją iki Elbės bei Zalės. Vėliausiai iki V a. pabaigos slavai apsigyveno Viduriniame Dunojaus baseine (dabartinė Slovakija, Vengrija, taip pat dabartinė Pietų Moravija). Viskas vyko gerokai komplikuočiau, pvz. dabartinė Slovakija greičiausiai buvo apgyvendinama keliomis bangomis tiek iš šiaurės, tiek iš pietų. Antroje VI a. pusėje langobardams traukiantis nuo Dunojaus, slavai plito į Panoniją, Noriką ir Karintiją iki pat dabartinės Aukštutinės Austrijos, Štirijos, Karintijos ir Krainos, net iki Tirolio.

Pietiniai vakarų slavai apie 623 m. sukūrė Samo valstybę, kaip atsaką į avarų įsiveržimą į Panoniją. Prieš VIII a. pabaigą buvo susikūrusi Moravijos kunigaikštystė ir Nitros kunigaikštystė dabartinės Slovakijoje teritorijoje, joms susivienijus 833 m. susikūrė Didžioji Moravijos Kunigaikštystė, kuri greitai plėtėsi, tačiau X a. pirmoje pusėje buvo sužlugdyta iš Azijos kilusių vengrų (madjarų) klajoklių genčių. Centrinės Didžiosios Moravijos gyventojai slavų tekstuose vadinami *slovieni* (t. y. 'slavai') arba „moravų tautos". Žodžiu *slovieni* vadinti ir slavai, gyvenę dabartinėje Vengrijoje, Slovėnijoje ir Slavonijoje – iš to kilę dabartiniai etnonimai *slovakai* ir *slovėnai*.

Į vakarus nuo Didžiosios Moravijos gyveno dabartinių čekų protėviai, daugiausia atskirose gentyse. XI a. didžiausia iš šių genčių čekus suvienijo į vieną tautą.

XI a. čekai užkariavo vakarinę buvusios Didžiosio Moravijos centro dalį (dabartinė Moravija). Jos gyventojai moravai apie XIX a. buvo sučekinti. Iš rytinės šios teritorijos dalies (dabartinė Slovakija), valdant vengrams X-XV a. susiformavo dabartiniai slovakai.

Lužicoje, padalintoje tarp Saksonijos ir Brandenburgo, tebegyvena sorbai, šiaurės vakarų slavų palikuonys, iki šiol išsaugoję savo archaišką kalbą.
**Kauno kolegijos Verslo fakulteto Teisės katedra** (**KK VEF TK**) - Kauno kolegijos (KK) Verslo fakulteto struktūrinis padalinys; Teisės katedra. 

Adresas: Gedimino g. 41, 17 kab. LT-44240 (anksčiau - Pramonės pr. 20, 17 kabinetas, LT-50468), Kaunas.

Veikla
------

Veiklos sritys - teisinis švietimas (teisės dėstymas), teisės mokslinė veikla (tyrimai, straipsnių publikavimas ir kt.). Pagrindinė studijų programa - Teisė. Teisės katedros tikslas - rengti kvalifikuotus teisininkus, sugebančius integruotis teisinėje aplinkoje ir informacinėje visuomenėje.

Katedros veikla orientuojama į konsultacinės veiklos plėtojimą: veikia konsultacinis centras, kuriame teisiniais klausimais nemokamai konsultuojami socialiai remtini žmonės. 

Realizuojama studijų programa – Teisė. 

Šakos: Vykdymo procesas; Verslo teisė; Socialinės apsaugos teisė. Suteikiamas teisės profesinio bakalauro kvalifikacinis laipsnis. 

Studijų forma – nuolatinės studijos (NL), ištęstinės studijos (I).

Trukmė – NL 3 metai (6 semestrai), I 4 metai (8 semestrai).

Dėstytojai
----------

Katedroje dirba 27 dėstytojai, turintys teisinį aukštąjį universitetinį išsilavinimą ir magistro arba jam prilygintą kvalifikacinį laipsnį.

Vedėjai
-------

* Iki 2011 m. dr. Audronė Žemeckė
* 2011-2018 m. Dalia Perkumienė
* nuo 2018 m. Iveta Zvezdinienė-Vitkutė

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kauno kolegijos Ekonomikos ir teisės fakulteto Teisės katedros informacija Archyvuota kopija 2018-07-31 iš Wayback Machine projekto.
| **Juozas Jankevičius** |
| --- |
| Gimė | 1890 m. lapkričio 2 d.Vėbriai, Panemunėlio valsčius |
| Mirė | 1945 m. balandžio 22 d. (54 metai)Chvalynskas, Saratovo sritis |
|  |
| Veikla | Lietuvos politikas, inžinierius. |
|  |
| Alma mater | 1915 m. Kijevo politechnikos institutas |

**Juozas Jankevičius** (1890 m. lapkričio 2 d. Vėbriai, Panemunėlio valsčius – 1945 m. balandžio 22 d. Chvalynskas, Saratovo sritis) – Lietuvos politikas, inžinierius.

Biografija
----------

Baigė Panevėžio realinę mokyklą. 1915 m. baigė Kijevo politechnikos instituto statybos skyrių. Dėstė Kijevo aukštesniojoje hidrotechnikos mokykloje. Dirbo Kijevo kelių apygardoje, statė tiltą per Dnieprą. 1917–1918 m. Ukrainos lietuvių tautos tarybos Kijeve pirmininkas. Jo pastangomis Rovne pradėtas formuoti Lietuvių batalionas. 1918 m. grįžo į Lietuvą. 1919–1921 m. kelio ruožo viršininkas Šiauliuose, Kaune. 1922–1925 m. Susisiekimo ministerijos inžinierius. 1924–1940 m. Lietuvos universiteto (nuo 1930 m. Vytauto Didžiojo universitetas) docentas. 1925–1926 m. Plentų ir vandens kelių valdybos direktorius. 1926 m. gruodžio mėn. – 1927 m. birželio mėn. susisiekimo ministras. 1929–1940 m. Susisiekimo ministerijos generalinis sekretorius. 1933–1935 m. Geležinkelio direkcijos vyr. direktorius. 1940 m. lapkričio mėn. NKVD suimtas, kalintas Vilniuje. 1941 m. balandžio mėn. ištremtas į lagerį, ten laikytas iki 1944 m. kovo 4 d. Parašė darbų apie geležinkelius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Banevičius. *111 Lietuvos valstybės 1918–1940 politikos veikėjų: enciklopedinis žinynas.* Vilnius: Knyga, 1991, 69 p. ISBN 5-89942-585-7.
2. ↑  Kazimieras Tamašauskas. *Juozas Jankevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 516 psl.
| **Povilas Januševičius** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1866 m. gruodžio 29 d.Rusija Biržai, Rusijos imperija |
| Mirė | 1948 m. gegužės 17 d. (81 metai)Lietuva Kaunas |
| Tėvai | Magdalena ir Kazimieras Januševičiai |
|  |
| Veikla | Lietuvos kunigas, kalbininkas |
|  |
| Alma mater | Peterburgo dvasinė akademija |
|  |
|  **Vikiteka** | Povilas Januševičius |

**Povilas Januševičius** (1866 m. gruodžio 29 d. Biržai, Rusijos imperija – 1948 m. gegužės 17 d. Kaunas) – Lietuvos kunigas, kalbininkas.

Biografija
----------

Antras sūnus septynių vaikų miestiečių Magdalenos ir Kazimiero Januševičių šeimoje. Baigė Rygos gimnaziją. 1886 m. įstojo į Kauno kunigų seminariją, kurią baigus 1890 m. įšventintas į kunigus ir paskirtas vikaru į Linkuvą. 1894 m. savo lėšomis pradėjo studijas Sankt Peterburgo dvasinėje akademijoje, kurią baigė 1898 m.

1898–1919 m. Kauno kunigų seminarijos lietuvių kalbos, homiletikos dėstytojas. Nuo 1918 m. Kauno vyskupijos cenzorius, oficiolas. 1919 m. senamiesčio Švč. Trejybės parapijinės bažnyčios klebonas, iki pat atsistatydinimo 1938 m. globojo našlaičius, stengėsi suteikti jiems tinkamą išsilavinimą. Jo iniciatyva arba jam dalyvaujant įkurtos Šv. Kazimiero draugija, Lietuvių katalikių moterų draugija, Vaikelio Jėzaus draugija, Šv. Zitos draugija. Iš klebono pareigų atsistatydino dėl to kad užkliuvo jo tolerancija lenkų kalbai ir parapijiečiams lenkams. Jam atsisakius išguiti lenkų kalbą iš savo parapijos apkaltintas prolenkiškumu.

Padėjo J. Jablonskiui redaguoti A. Juškos lietuvių kalbos žodyną. Išleido rašybos vadovėlių („Trįs lekcijos geram išsimokinimui puikjai rašyti" 1900 m.) Sekdamas K. Jauniaus gramatika parašė vadovėlius „Naujas lietuviškas kalbamokslis" 1903 m. „Senasis lietuviškas kalbomokslys", „Santaika (sintaxis) lietuviškoje kalboje", abu 1905 m. Bendradarbiavo periodinėje spaudoje („Lietuvių laikraštis", „Viltis", „Vilniaus žinios", „Draugija" ir kt.) Daug prisidėjo redaguodamas pirmąjį moterų laikraštį „Lietuvaitė" (1910–1914). Periodikoje iki pirmo pasaulinio karo daug rašęs apie verslumą, kooperaciją; realiame gyvenime buvo aktyvus vartotojų draugijų šalininkas. Parašė dienoraštį „Visokių atsitikimų sąrašas: 1895–1898", išleistas 2004 m.

Palaidotas Kauno arkikatedros šventoriuje.

Literatūra
----------

* Vilma Žaltauskaitė, Povilas Januševičius. Visokių atsitikimų sąrasza: 1895–1898. Vilnius, 2004.
* Vytautas Pruskus, „Prelatas – verslo ir amatų ugdytojas", Katalikų pasaulis, 1995, Nr.5.
* Ineza Juzefa Janonė, „Leiskite mažutėliams eiti pas mane", Literatūra ir menas, 2008-01-18. www. culture. lt/lmenas/?st\_id=12061

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Sabaliauskas. *Povilas Januševičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 530 psl.
**Juozas Jasas** (1872 m. Kvėdarnos parapijoje – 1935 m. kovo 19 d. Lapėse, dab. Kauno rajono savivaldybė) – Lapių bažnyčios klebonas, publicistas ir knygnešys.

Biografija
----------

Kartu su Antanu Smetona mokėsi Palangos progimnazijoje. 1899 m. baige Žemaičių kunigų seminariją ir buvo įšventintas kunigu. Vikaravo Subačiuje (1899–1901), Veiviržėnuose (1901-02), Tauragnose (1902-04), Šėtoje (1904-08) ir Užpaliuose (1908–1913). Varnavičiuose (1913-15) buvo kuratu. Pirmojo pasaulinio karo metu pasitraukė į Rusiją, kur buvo Jaroslavlio lietuvių pabėgelių kapelionu. Grįžęs 1918-19 m. tarnavo vikaru Vilkijoje. 1919 metais paskirtas klebonu į Lapiu Šv. Jono Krikštytojo parapiją.

Juozas Jasas buvo aktyvus visuomenininkas, dar tarnaudamas vikaru uoliai platino draudžiamą lietuvišką spaudą. Gindamas nuskriaustuosius į laikraščius siųsdavo straipsnelius ir pats, žinutės buvo pasirašomos *Kapliu* splapyvardžiu. Jo rūpesčiu 1928 m. Lapėse pastatytas Lietuvos Nepriklausomybės dešimtmečio paminklas. Klebonas Jasas parašė raštą ir įmūrijo jį į pamatą; prie paminklo buvo pasodinti du ąžuoliukai, o trečias – atsarginis – prie klebonijos.

Mirė Lapėse po skrandžio ligos.

Nuorodos
--------

* Lapėse tarnavę kunigai