recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Jonas Masiulis** |
| --- |
| Gimė | 1870 m.Rusija Čiornaja Padina, Samaros gubernija, Rusijos imperija |
| Mirė | 1942 m. (~72 metai)Kazachstanas Kazachstanas |
|  |
| Veikla | Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Lietuvos valstiečių sąjunga Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjunga |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Jonas Masiulis** (1870 m. Čiornaja Padina, Samaros gubernija, Rusijos imperija – 1942 m. Kazachstanas) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Gimė garsiame Čiornaja Padina kaime, į kurį jo tėvą Mataušą Masiulį su žmona Konstancija Putrimaite ir dukrele Rozalija už dalyvavimą 1863 m. sukilime caro žandarai buvo ištrėmę iš Traidžiūnų kaimo (Užpalių valsčius).Tremtyje jiems gimė vaikai Alfonsas, Jonas ir Marijona.Tėvų išsiųstas į Lietuvą, 1884–1889 m. mokėsi Panevėžio realinėje mokykloje. 1897 - 1899 m. Naujoje Aleksandrijoje, Liublino gubernijoje įgijo agronomo ir girininko specialybes. Baigęs mokslus 1900 - 1907 m. dirbo miškų taksatoriumi Vilniaus, Kauno gubernijose, urėdu Minsko gubernijoje, administravo įvairius miškus Voluinės gubernijoje (Ukraina). 1907 - 1918 m. gyveno Vilniuje, dirbo agronomu Žemės tvarkymo komisijoje, 1910 m. buvo komandiruotas pievų ir balų kultūrai studijuoti Austrijoje, Bavarijoje, Švedijoje, Danijoje, o Bremene - durpių bandomoje stotyje. Aktyviai reiškėsi tautinėje veikloje, Vilniuje įkūrė „Rūtos" draugiją, 1909 m. jos pirmininkas. Nuo 1907 m. Lietuvos mokslo draugijos narys. Dalyvavo steigiant cemento gamybos bendrovę.

Nuo 1918 m. pradžios dirbo Miškų departamente Vilniuje ir Kaune.

1920 m. gegužės 15 d. – 1920 m. liepos 6 d. Steigiamojo Seimo atstovas, priklausė Lietuvos valstiečių sąjungos frakcijai. Seimo mandato atsisakė, nes "Steigiamajam Seimui pradėjus vilkinti Žemės reformą per telegrafą, pasijutau esąs ne savo vietoje". 1920 - 1923 m. vertėsi miškų prekyba. Dalyvavo Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos veikloje. Vėlesniais metais dirbo žemės ūkio draugijose (1923 m. įkurtoje Lietuvos žemės ūkio kooperatyvų sąjungoje), ilgametis Lietuvos banko valdybos narys. 1940 m. TSRS okupavus Lietuvą iš šios veiklos buvo pašalintas, grįžo į savo 176 ha ūkį Gudiškio dvare, Kamajų valsčius.

1941 m. gegužės mėn. Kamajų liaudies teismo už „sabotažą" nuteistas 10 m. kalėjimu. 1941 m. gegužės 30 d. ištremtas į lagerį Kazachstane.

Jonas Masiulis su žmona Sofija Stauskaite užaugino vaikus; Vytautą (1914 - 1944), Tomą (gim. 1921 m. Kaune) ir Danutę.

Apdovanotas; LDK Gedimino III laipsnio ordinu (1928 05 15), Lietuvos Nepriklausomybės 10 - čio medaliu (1928)

Literatūra
----------

* Masiulis Jonas, Lietuvių enciklopedija, Boston, 1959, t. 17, p. 445.
* Lietuvos gyventojų genocidas, 1939–1941, Vilnius, 1992, t. 1, p. 541.
* Stakeliūnaitė D. Masiulis Jonas, Lietuvos Steigiamojo Seimo (1920–1922 metų) narių biografinis žodynas, sud. A. Ragauskas, M. Tamošaitis, Vilnius, 2006, p. 241–242.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žydrūnas Mačiukas. Steigiamojo Seimo atstovai. Seimas
| Kagera |
| --- |
| Rusumo krioklys Kageroje. Kairėje pusėje – Tanzanija, dešinėje – Ruanda. Rusumo krioklys Kageroje. Kairėje pusėje – Tanzanija, dešinėje – Ruanda. |
| **Ilgis** | 420 (su visomis ištakomis 850) km |
| **Vidutinis debitas** | 1500 m³/s |
| **Ištakos** | Burundis |
| **Žiotys** | Viktorijos ežeras |
| **Šalys** | Burundis, Ruanda, Uganda, Tanzanija |
|  |
|  **Vikiteka** | Kagera |

**Kagera** (angl. suah. *Kagera*; kinjar. *Akagera*) – upė centrinėje Afrikoje, Nilo ištaka. Prasideda Burundyje, susiliejus Njavarongo ir Ruvuvu upėms. Teka plačiu pelkėtu slėniu į šiaurę, sudaro Ruandos – Tanzanijos, Tanzanijos – Ugandos sienas. Įteka į Viktorijos ežerą 40 km nuo Bukobos. Tekmėje nemažai slenksčių ir krioklių. Žemupys laivuojamas. Aplink upę iš Ruandos pusės įkurtas Akageros nacionalinis parkas.

Ruandos genocido metu upė dažnai atplukdydavo nužudytųjų kūnus į Viktorijos ežerą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983.
| **Aleksandra Bulyčiova** |
| --- |
| Gimimo vardas | Александра Булычёва |
| Visas vardas | Александра Булычёва |
| Gimė | 1987 m. sausio 1 d. (36 metai)Glazovas, Rusija |
| Gyven. vieta | nežinoma |
| Tautybė | Rusė |
| Pilietybė |  Rusija |
|  |
| Sritis | Teatras, kinas, TV |
| Pareigos | Aktorė |

**Aleksandra Bulyčiova** (rus. *Александра Булычёва*, g. 1987 m. sausio 1 d. Glazove) – Rusijos aktorė.

Biografija
----------

2012 m. baigė Ščiukino Teatro institutą (meno vadovai V. V. Ivanovas ir M. G. Malinovskis).

Vaidmenys edukaciniuose spektakliuose: Katia Lavrova („Neišsisiskirk su artimaisiais"), Nina („Apelsinai iš Maroko"), Ariadna Koromyslova („Kurtinių lizdas"), Marija Antonovna („Vyriausybės inspektorė"), Blancša ( Tramvajus pavadinimu Desire). 

Dalyvavo teatro projekte „Platforma" – vaidino Andželiką spektaklyje „100% FURIOSO". 

Nuo 2007 m. vaidino filmuose. Pirmieji vaidmenys buvo epizodiniai ir antraeiliai. Filmavosi serialuose „Kulaginas ir partneriai", „Univeras", „Realūs vaikinai", „Šalis ShopE", „Kaip aš sutikau tavo motiną", „Teisė į tiesą", „Smalsioji Barbara".

2015 m. komedijoje „Visiška transformacija" įkūnijo sekretorę Dianą. Sukūrė kaprizingos imerginos įvaizdį. Filmas sulaukė didelio žiūrovų pasisekimo. Dėl šio vaidmens, ji nusidažė plaukus ugningai raudona spalva ir aktyviai užsiėmė kūno rengyba, kad pasiektų tobulą figūrą. Šiame filme vaidino Olegas Haasas ir Arina Postnikova.

Didelio populiarumo aktorei atnešė Vikos vaidmuo seriale „Mamytės", kurio pirmasis sezonas buvo išleistas 2015 m. o 2016 m. – antrasis komedijos sezonas. Šiam vaidmeniui aktorė ryžosi pradurti ausis ir išmoko nešioti auskarus, nors anksčiau buvo nešiojusi tik segtukus. „Bet kai mamų scenarijuje perskaičiau, kad auskarams buvo suteiktas visas siužetas, priėmiau tokį sprendimą", – sakė ji. Seriale vaidino ir Elena Nikolajeva, suvaidinusi jos draugę Anią.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑

Nuorodos
--------

* IMDB profilis
* kino-teatr.ru
* kinopoisk.ru
**Varpai** – iliustruotas literatūrinis-publicistinis almanachas, leistas 1943–1944 m. ir leidžiamas nuo 1989 m. Šiauliuose.

Istorija
--------

1943 m. almanachas įkurtas Algirdo Juliaus Greimo iniciatyva. Leido Šiaulių apygardos lietuvių meno ir mokslo centras, redagavo rašytojas Kazys Jankauskas. Išėjo du 328 p. ir 400 p. numeriai 10 000 egz. tiražu. Juose išspausdinta 30 rašytojų originalūs kūriniai (Jonas Aistis, Bernardas Brazdžionis, Jurgis Baltrušaitis, Kazys Bradūnas, Antanas Gustaitis, Kazys Jankauskas, Viktoras Katilius, Faustas Kirša, Vincas Krėvė, Antanas Miškinis, Henrikas Nagys, Balys Sruoga, Antanas Vienuolis, Stepas Zobarskas), straipsnių literatūros bei kultūros klausimais, vertimų, dailės kūrinių reprodukcijų.

1989 m. atkurtame almanache spausdinami originalūs literatūros, meno, kultūros bei publicistikos kūriniai. Tarp autorių – Bernardas Brazdžionis, Kazys Jankauskas, Viktoras Katilius, Kazys Bradūnas, Justinas Marcinkevičius, Liūnė Sutema, Marius Katiliškis, Algirdas Julius Greimas, Stasys Santvaras, Antanas Gustaitis, Henrikas Nagys, Jurgis Jankus, Algirdas Titus Antanaitis, Vanda Daugirdaitė-Sruogienė, Jonas Juškaitis, Donaldas Kajokas, Petronėlė Orintaitė, Ričardas Pakalniškis, Eduardas Mieželaitis, Bronys Raila, Kazimieras Barėnas, Vytautas Martinkus, Sigitas Geda, Alvydas Šlepikas, Valentinas Sventickas, Jonas Avyžius, Vladas Vyšniūnas, Marcelijus Martinaitis, Aidas Marčėnas, Kornelijus Platelis, Petras Dirgėla, Viktorija Daujotytė, Danielius Mušinskas, Mykolas Karčiauskas, Valdemaras Kukulas, Jurgis Kunčinas, Judita Vaičiūnaitė, Leonardas Gutauskas, Juozas Aputis, Eugenijus Ališanka, Algimantas Mikuta, Romas Gudaitis, Algimantas Baltakis, Vytautas Bubnys, Jonas Mikelinskas, Arvydas Juozaitis, Vytautas Petras Bložė, Mykolas Sluckis, Tomas Venclova, Viktoras Rudžianskas, Jonas Liniauskas, Renata Šerelytė, Petras Bražėnas, Onė Baliukonė, Birutė Jonuškaitė, Vladas Braziūnas, Vacys Bagdonavičius, Kostas Ostrauskas, Vytautas Volertas, Albinas Bernotas, Henrikas Algis Čigriejus, Rimvydas Stankevičius, Alfonsas Maldonis, Alfonsas Bieliauskas, Gintaras Grajauskas, Rimantas Vanagas, Antanas Andrijauskas, Julius Keleras, Aldona Ruseckaitė, Kęstutis Nastopka, Gasparas Aleksa, Emilija Liegutė, Jonas Užurka, Vytenis Rimkus.

Vyriausiasis redaktorius Leonas Peleckis-Kaktavičius, redaktorė Silvija Peleckienė. 1989–2012 m. išleisti 25 numeriai (nuo 124 iki 304 p.), kurių tiražas: 1989 m. 10 000 egz. 1992 m. – 4000 egz. 1996 m. – 500 egz. 1997–2012 m. – 1600–1000 egz.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 548 psl.

Literatūra
----------

* „Varpai": istorija, autoriai, akcentai: prisiminimai, straipsniai, studijos, laiškai (sud. Leonas Peleckis-Kaktavičius). – Šiauliai: Literatūros almanacho „Varpai" redakcija, 2011. – 312 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-667-15-5
| ***Šarlotės voratinklis*** |
| --- |
|  |
| Filmo plakatas |
| Pavadinimas | Charlotte's Web |
| Kilmės šalis | JAV |
| Režisierius | Gary Winick |
| Prodiuseris (-iai) | Jordan Kerner |
| Scenaristas (-ai) | Susannah GrantKarey Kirkpatrick |
| Operatorius | Seamus McGarvey |
| Kompozitorius | Danny Elfman |
| Vaidina | Dakota FanningJulia RobertsSteve Buscemi |
| Metai | 2006 |
| Žanras | Komedija |
| Trukmė | 97 min. |
| Kalba | anglų |
| Platintojas | Paramount Pictures |
| Montažas | Susan LittenbergSabrina Plisco |
| Premjera | 2006 m. gruodžio 15 d. |
| **IMDb įrašas** |

**Šarlotės voratinklis** (angl. *Charlotte's Web*) – 2006 m. fantastinė komedija-drama, sukurta pagal populiarią rašytojo Elwyn Brooks White to paties pavadinimo knygą. Tai antrasis pagal knygą sukurtas filmas, pirmasis režisuotas 1973 m.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Viena diena Meino miesto fermoje, Fern Areibel (aktorė Dakkota Fanning) sužino kad jos tėvas ruošiasi nužudyti viena iš savo paršelių. Ji sėkmingai išsaugoja paršelio gyvybė ir duoda jam Vilburo vardą. Mergaitei Vilburas – nepaprastas gyvūnas, kuriam ji skiria visą meilę, rūpestį, globą ir netgi nepabijo nusinešti į mokyklą. Netrukus Fern jį persikelia gyventi į naują tvartą, kur Vilburas patenka pas kitus gyventojus. Bendrauti mėgstantis gyvūnas trokšta kuo greičiau susidraugauti su avimis, karvėmis, antimis, arkliu, kurie nenusiteikę į savo būrį priimti naujo gyventojo. Kai Vilburas sužino, kad jis neišgyvens iki Kalėdų, nauja draugė, vorė Šarlotė, nusprendžia jam padėti. Ji išgelbėja paršelį nuo mirties rašydama įvairiausius žodžius ant savo voratinklių, tačiau netikėtai miršta.

Įvertinimas
-----------

Tinklalapis „Rotten Tomatoes" praneša, kad 79 % kritikų filmui parašė teigiamas apžvalgas (remiantis 146 apžvalgomis), ir filmą įvertino vidutiniškai 7 iš 10 balų.

Įgarsintojai
------------

* Julia Roberts – Šarlotė
* Oprah Winfrey – Gussy
* Steve Buscemi – Templetonas
* Kathy Bates – Bitsy
* John Cleese – Samuel
* Thomas Haden Church – Brooks
* Robert Redford – Ike
* Cedric the Entertainer – Golly
* Jane Sibbett – Joy
* Reba McEntire – Betsy
* André Benjamin – Elwyn
* Dakota Fanning – Fernas Areiblas
* Gary Basaraba – Ponas Zukermanas
* Siobhan Fallon – Ponia Zukermanas
* Kevin Anderson – Ponas Areiblas
* Essie Davis – Ponia Areibel
* Nate Mooney – Lurvis

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Charlotte's Web (2006)". Rotten Tomatoes. Nuoroda tikrinta 2014 m. vasario 1 d..
| **Aleksandra Belcovalatv. *Carlo*** |
| --- |
| Gimė | 1892 m. kovo 17 d.Suražas, Briansko sritis |
| Mirė | 1981 m. vasario 1 d. (88 metai)Ryga |
| Sutuoktinis (-ė) | Romanas Suta |
|  |
| Veikla | latvių tapytoja, grafikė |

**Aleksandra Belcova** (rus. *Александра Митрофановна Бельцова*, 1892 m. kovo 17 d. Suražas, Briansko sritis, Rusija – 1981 m. vasario 1 d. Ryga) – rusų ir latvių tapytoja, grafikė.

Biografija
----------

1917 m. baigė Penzos dailės mokyklą, 1918 m. mokėsi pas N. Altmaną Sankt Peterburge, 1922–1923 m. studijas gilino Berlyne ir Paryžiuje. Su R. Suta atvyko į Rygą, 1925–1928 m. dirbo porceliano dekoro dirbtuvėje „Baltars" Rygoje.

1920–1924 m. „Rygos menininkų grupės", narė, 1927–1931 m. dalyvavo Keliajančių dailininkų parodose. Rygos grafikų asociacijos narė. Aleksandra Belcova. Galerija Archyvuota kopija 2009-03-05 iš Wayback Machine projekto.</ref>

Kūryba
------

Sukūrė portretų („Mirdza" 1958 m. „L. Laiceno portretas" 1961 m.), figūrinių kompozicijų („Balerina prie veidrodžio" 1959 m. „Interjeras su violončelininku" 1972 m.), peizažų („Rygos gatvė" 1951 m.), natiurmortų, trečiame dešimtmetyje dekoravo porceliano dirbinių. Kūryba turi sąsajų su postimpresionizmu, kubizmu, purizmu, kai kada su *art deco*.

Literatūra
----------

* Aleksandra Belcova: Album Riga, 1965;
* Latvian Fine Arts in 1860–1940. Riga, 1986;
* J. Silins. Latvian Art in 1915–1940, I. Stockholm, 1988;
* Unerwartete Begegnung: lettische Avantgarde: 1910–1935. Köln, 1990.
* Art and Architecture. Biographies. Riga, 1995, p. 52;

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Aleksandra Belcova*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 140 psl.

Nuorodos
--------

* Museum of Romans Suta and Aleksandra Belcova
| Medaliai |
| --- |
|  |
| **Atstovaujant: Norvegijos vėliava Norvegija**  |
| Kalnų slidinėjimas |
| Olimpinės žaidynės |
| **Sidabras** | 2022 Pekinas | Daugiakovė |
| **Bronza** | 2022 Pekinas | Super-G |
| Pasaulio čempionatas |
| **Sidabras** | 2023 Kurševelis | Greitasis nusileidimas |
| **Sidabras** | 2023 Kurševelis | Super-G |

**Aleksanderis Omotas Kildė** (*Aleksander Aamodt Kilde*, g. 1992 m. rugsėjo 21 d. Berume) – Norvegijos kalnų slidininkas, olimpinis ir pasaulio prizininkas, greitųjų rungčių specialistas.

Biografija
----------

2013 m. tapo pasaulio jaunimo čempionu.

Savo debiutinėse 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Sočyje norvegas nebaigė greitojo nusileidimo ir daugiakovės trasų, o Super-G rungtyje užėmė 13-ą vietą.

2016 m. sausio 30 d. Vokietijoje pirmą kartą laimėjo pasaulio taurės etapą. Iki 2023 m. vasario sportininkas iš viso laimėjo 20-ą pasaulio taurės etapų ir 39 kartus finišavo tarp prizininkų.

2018 m. žiemos olimpiadoje slidininkas varžėsi keturiose rungtyse. Vyrų didžiojo slalomo trasos sportininkas nebaigė, daugiakovėje užimta 21-oji vieta, greitojo nusileidimo varžybose norvegas liko 15-as, o Super-G rungtyje 13-as. 2022 m. žiemos olimpiadoje Pekine norvegas pirmą kartą pelnė olimpinius medalius: sidabrą daugiakovėje ir bronzą Super-G rungtyje.

2023 m. pasaulio kalnų slidinėjimo čempionate slidininkas pirmą kartą tapo pasaulio čempionatų prizininku. Iškovoti sidabro medaliai Super-G ir greitojo nusileidimo rungtyse.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Biographical information". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2023 m. vasario 14 d..

Nuorodos
--------

* FIS svetainėje
**Jonas Mikutavičius** (1870 m. gegužės 17 d. Šeduvoje, Raseinių apskr. – 1963 m. rugsėjo 25 d. Minersville, PA, JAV) – vargonininkas ir chorvedys.

Biografija
----------

Vargonuoti mokėsi pas Šeduvos vargonininką Stanislovą Tautkevičių ir J. Naujalio vargonininkų kursuose Kaune. 1905 m. atvykęs į JAV, apie trejus metus vargonininkavo Providence, RI, o vėliau iki mirties vargonininkavo ir vadovavo chorui Šv. Pranciškaus lietuvių parapijoje Minersville. Chorą išmokė daug giesmių, mišių, mišparų ir dainų, statė įvairius veikalus, nemažai koncertavo ir dalyvavo tautiniuose renginiuose. Su choru dalyvavo JAV 150-mečio jubiliejinėse iškilmėse Filadelfijoje ir 1939 m. Pasaulinės parodos Lietuvių dienoje Niujorke, buvo vienas iš Pensilvanijos Lietuvių dienų organizatorių.

Padėjo organizuoti ALRK Vargonininkų sąjungą – nuo 1916 m. jos narys, aktyvus Baltimores provincijos Vargonininkų sąjungos narys ir provincijos kuopos valdybos pirmininkas. Sūnus Vincentas Mikutavičius, taip pat vargonininkas, vargonininkavo ir vadovavo chorams Šv. Kazimiero lietuvių parapijoje St. Clair, PA, ir Šv. Pranciškaus lietuvių parapijoje Minersville.

Nuo 1935 m. ALRK Vargonininkų sąjungos narys.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| Medaliai |
| --- |
|  |
| **Atstovaujant: Rusijos vėliava Rusija**  |
| Lygumų slidinėjimas |
| Olimpinės žaidynės |
| **Auksas** | 2022 Pekinas | Skiatlonas |
| **Sidabras** | 2018 Pjončanas | Estafetė |
| **Sidabras** | 2018 Pjončanas | Komandų sprintas |
| **Sidabras** | 2018 Pjončanas | Klasininis |
| **Bronza** | 2018 Pjončanas | Sprintas |
| Pasaulio čempionatas |
| **Auksas** | 2021 Oberstdorfas | Skiatlonas |
| **Sidabras** | 2019 Syfeldas | Skiatlonas |
| **Sidabras** | 2019 Syfeldas | Laisvai |
| **Sidabras** | 2019 Syfeldas | Estafetė |
| **Sidabras** | 2019 Syfeldas | Komandų sprintas |
| **Bronza** | 2021 Oberstdorfas | Komandų sprintas |

**Aleksander Bolšunov** (rus. *Александр Александрович Большунов* g. 1996 m. gruodžio 31 d.) – Rusijos slidininkas, olimpinis ir pasaulio čempionas.

Biografija
----------

2016 m. pasaulio jaunimo vicečempionas. 2017 m. pasaulio iki 23 m. amžiaus čempionate pelnė du aukso ir viena sidabro medalius.

Savo debiutinėse 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse rusas startavo po olimpine vėliava keturiose rungtyse ir visose pelnė po medalį. Vyrų individualaus sprinto rungtyje iškovota bronza, o 50 km lenktynėse, vyrų komandiniame sprinte ir vyrų estafetėje iškovoti sidabro medaliai.

2017 m. pasaulio taurės etape Suomijoje pirmą kartą lipo ant apdovanojimų pakylos užėmęs trečiąją vietą daugiakovės rungtyje.

2019 m. pasaulio čempionate pelnė keturis sidabro medalius. 2021 m. pasaulio slidinėjimo čempionate pirmą kartą tapo pasaulio čempionu skiatlono rungtyje. 

2022 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Bolšunov pirmas kirto skaitlono rungties finišo liniją ir iškovojo savo pirmąjį olimpinį auksą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Biographical information". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2021 m. vasario 28 d..

Nuorodos
--------

* FIS svetainėje
| **Jonas Matulevičius (1869)** |
| --- |
| Gimė | 1869 m.Rusija Gulbiniškiai, Janavo valsčius, Marijampolės apskritis, Rusijos imperija |
| Mirė | 1955 m. |
|  |
| Veikla | Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Lietuvos valstiečių sąjunga |

**Jonas Matulevičius** (1869 m. Gulbiniškiai, Janavo valsčius, Marijampolės apskritis, Rusijos imperija – 1955 m.) – Lietuvos politinis ir visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Mokėsi Liudvinavo pradžios mokykloje, ruošėsi mokslams Marijampolės gimnazijoje, tačiau tėvams išsikėlus į Balsupių kaimą (Šunskų valsčius) bei dėl finansų mokslų nebetęsė.

Gyveno ir ūkininkavo tėvų ūkyje, garsėjo kaip nagingas ūkininkas, pats gaminosi ūkio padargus, Marijampolės ūkio parodoje buvo pristatyta jo pagaminta linų brukamoji mašina.

1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas II (Kauno) rinkimų apygardoje, priklausė Lietuvos valstiečių sąjungos frakcijai, LSLDP IR LVS blokui.

Bendradarbiavo žemės ūkio tematikai skirtoje periodikoje.

Kartu su knygnešiu Vincu Bielskumi Balsupių kaime pastatė pradžios mokyklą. Buvo įtrauktas į tremiamųjų sąrašus, bet 1941 m. birželį buvo perspėtas apie gresiantį trėmimą ir spėjo išsigelbėti. Antrosios sovietinės okupacijos metais taip pat persekiotas, kaskart būdavo perspėjamas apie gresiantį trėmimą, dalį laiko slapstėsi Kaune. Vėliau dėl senyvo amžiaus ir ligų jo persekiojimas buvo sustabdytas, mirė savo namuose.

Literatūra
----------

* Matulevičius Jonas, Trumpos Steigiamojo Seimo narių biografijos su atvaizdais, Klaipėda, 1924, p. 38.
* Matulevičius Jonas, Lietuvių enciklopedija, Boston, 1959, t. 17, p. 525.
* Tamošiūnas M. Matulevičius Jonas, Lietuvos Steigiamojo Seimo (1920–1922 metų) narių biografinis žodynas, sud. A. Ragauskas, M. Tamošaitis, Vilnius, 2006, p. 245–246.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žydrūnas Mačiukas. Steigiamojo Seimo atstovai. Seimas
2. ↑  Jonas Matulevičius. Lrs.lt (tikrinta 2022-08-31).

Nuorodos
--------

* MATULEVIČIUS Jonas (1869–1955) | lrs.lt
Naujasis muziejus
**Naujasis muziejus** (vok. *Neues Museum*) − istorijos ir meno muziejus Berlyne, vienas iš Muziejų salos muziejų.

Naujasis muziejus garsus priešistoriniais objektais ir antikinio meno kolekcijomis, tarp jų pasaulinio žinomumo Nefertitės biustu.

Istorija
--------

Muziejus pastatytas 1843−1855 m. laikotarpiu pagal architekto Fridricho Augusto Stülerio projektą. Jis buvo pavadintas Naujuoju, kad atskirti nuo anksčiau pastatyto (dabar vadinamo Senuoju) pirmojo muziejaus Muziejų saloje. Naujojo muziejaus pastatas buvo subombarduotas antrojo pasaulinio karo (apie 1944 m.) metu ir jo atstatymu pradėta rūpintis tik po 1980 m. Konkretūs statybos darbai prasidėjo 2003 m. vadovaujant britų architektui David Chipperfield. 2009 m. muziejus atidarytas naujai ir jo karo bombardavimų likučiai sumaniai inkorporuoti į restauracinį modernų muziejaus kompleksą.

Muziejuje reprezentuotos trys Valstybinių Berlyno muziejų institucijos:

* Egipto muziejus ir papirusų kolekcija
* Priešistorinis ir ankstyvosios istorijos muziejus
* Klasikinės antikos kolekcija (kitos dalys Pergamono ir Senajame muziejuose)

Muziejuje galima susipažinti su priešistoriniais artefaktais ir ankstyvuoju istoriniu menu iš Skandinavijos, šiaurės Afrikos, Europos akmens, bronzos ir geležies amžiaus artefaktais, H. Šlymano rastais objektais Trojoje, antikinėmis skulptūromis.

Muziejaus vaizdai
-----------------

* Nefertitės biustas
* Viena muziejaus salių
* Viena muziejaus salių
* Muziejaus eksponatai

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Naujasis muziejus** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė, DE, EN kalbomis
* Egipto muziejus ir papirusų kolekcija
* Priešistorinis ir ankstyvosios istorijos muziejus
* Klasikinių senienų kolekcija
* berlin.de
| Smilgaitis |
| --- |
|  Smilgaitis šalia žiočių |
| **Ilgis** | 34,2 km |
| **Baseino plotas** | 75,6 km² |
| **Vidutinis debitas** | 0,41 m³/s |
| **Ištakos** | Kėdainių rajonas |
| **Žiotys** | Smilga |
| **Šalys** |  Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Smilgaitis |

**Smilgaitis** – upė Kėdainių rajone; Smilgos dešinysis intakas. Prasideda į šiaurę nuo Krakių. Teka į pietus, vidurupyje pasuka į rytus ir teka pro Josvainių miškus. Įteka į Smilgą 9 km nuo jos žiočių, už Keleriškių kaimo.

Intakai: Dangaučius, Amalis (dešinieji).

0,2 km nuo žiočių, ties Stasiūnais, upė patvenkta, sudarytas 12 ha Keleriškių tvenkinys. Taip pat du smulkūs tvenkiniai sudaryti aukštupyje – Krakių I tvenkinys ir Krakių II tvenkinys. Upės nuolydis – 166 cm/km. Žemupys patenka į Smilgos ir Smilgaičio kraštovaizdžio draustinį.

Prie Smilgaičio esančios gyvenvietės: Milvydai, Krakės, Meironiškiai, Ruseiniai, Stasiūnai.

Upėvardis kildinamas iš augalo *smilga* pavadinimo (plg. latv. *Smilgezers, Smildzene* nuo *smilga*).

* Smilgaičio vidurupis netoli Ruseinių
* Smilgaitis netoli Šiukštuliškių
* Smilgaitis prie Keleriškių užtvankos
* Smilgaičio žemupio kilpos

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos upės: B. Gailiušis, J. Jablonskis, M Kovalenkovienė, Kaunas, Lietuvos energetikos institutas, 2001, str. 507
2. ↑  *Smilgaitis*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 48
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
| **Jonas Misiūra** |
| --- |
| Gimė | 1917 m. gruodžio 13 d.Dainava, Gardino apskritis |
| Mirė | 1966 m. spalio 23 d. (48 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | gydytojas terapeutas |
| Partija | 1960 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1942 m. Vytauto Didžiojo universitetas |

**Jonas Misiūra** (1917 m. gruodžio 13 d. Dainavoje, Gardino apskritis – 1966 m. spalio 23 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytojas terapeutas, medicinos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1942 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1945–1966 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1957–1966 m. Fakultetinės terapijos katedros vedėjas, nuo 1965 m. Gydytojų tobulinimosi fakulteto dekanas; nuo 1954 m. docentas. 1966 m. medicinos mokslų daktaras. Palaidotas Rasų kapinėse.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinio darbo pagrindinė sritis – lėtinių nespecifinių plaučių ligų kompleksinio gydymo klinikiniai ir eksperimentiniai tyrimai. 1965 m. sukūrė, su kitais, gyvūnų eksperimentinio lėtinio bronchito modelį. Parašė daugiau kaip 40 mokslinių straipsnių apie plaučių ligas, reumatą.

Bibliografija
-------------

* Ligonių slaugymas: vadovėlis respublikos vidurinėms medicinos mokykloms (su kitais). – Vilnius, 1967. – 260 p.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Jonas Misiūra*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 106
2. ↑  *Jonas Misiūra*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 218 psl.
**Aleksandra Kašubienė** (1923 m. sausio 10 d. Ginkūnuose – 2019 m. kovo 6 d.) – Lietuvos skulptorė, keramikė.

Biografija
----------

Tėvai Aleksandra Zubovaitė-Fledžinskienė ir Jonas Fledžinskas, broliai Vytautas Fledžinskas, Jurgis Fledžinskas, sesuo Sofija Pempienė, vyras Vytautas Kašuba. 1942–1944 m. Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute studijavo keramiką ir skulptūrą, 1942–1943 m. skulptūrą ir Vilniaus dailės akademijoje. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1947 m. įsikūrė Niujorke.

Kūryba
------

XX a. šeštajame dešimtmetyje daugiausia kūrė keramines mozaikas („Autoportretas", „Angelas", abi 1953 m. „Šv. Jurgis" 1954 m.), joms būdinga stilizacija, grakštus piešinys, subtilios spalvos. Nuo 1970 m. kuria monumentalias reljefines sienas iš plytų, marmuro, granito (plytų sienos Ročesterio institute, Niujorko valstija, 1967–1971 m. granito siena Pasaulio prekybos centre Niujorke, 1986 m. 2001 m. rugsėjo 11 d. teroristų sunaikinta), abstrakčias tampraus audinio instaliacijas (Tarptautinėje baldų parodoje Paryžiuje, 1980 m.). Parodose dalyvauja nuo 1950 m. individualios parodos: Niujorkas 1966 m. 1971 m. San Franciskas 1975 m. Filadelfija 1989 m. grupinės: Niujorkas, Filadelfija, Knoksvilis, Tenesio valstija.

Bibliografija
-------------

* *Algirdo Juliaus Greimo ir Aleksandros Kašubienės laiškai 1988–1992*. Sudarė Aleksandra Kašubienė. Vilnius: Baltos lankos, 2008.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Irena Dobrovolskaitė. *Aleksandra Kašubienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 547 psl.
**Kaupo festivalis** - tarptautinis kasmetinis kostiumuotas istorinės rekonstrukcijos festivalis Zelengradsko rajone (Kaliningrado sritis, Rusija), skirtas Prūsijos istorijai.

Oficialus pavadinimas - „Kasmetinis tarptautinis vikingų epochos senovės Prūsijos istorinės rekonstrukcijos festivalis" (*Ежегодный международный фестиваль исторической реконструкции Древней Пруссии Эпохи Викингов*). Pirmasis festivalis įvyko 2006 m. Jis vyksta Zelenogradske arba Mochovojės gyvenvietėje (buvę Viskiautai).

Festivalis pavadintas pagal vikingų gyvenvietę Kaupą, kuri įsikūrė apie 800 m. e. m. ir egzistavo iki XI a. pradžios.

Festivalyje vyksta rekonstruotos Kaupo kariaunos kautynės su skandinavų vikingais, kariškos rungtynės, demonstruojami vikingų laikų amatininkų dirbtuvės. Vienas pagrindinių renginių - kariaunų (družinų) turnyras, kuriame dėl teisės vadintis stipriausia Kaupo festivalio kariauna varžosi skirtingų miestų kariaunos.

Paskutinis festivalis įvyko 2008 m. liepos 19-20 d. Jame dalyvavo daugiau kaip 200 istorinės rekonstrukcijos klubų narių iš Rusijos, Lietuvos, Lenkijos, Latvijos ir Estijos.

Nuorodos
--------

1. ↑  В Зеленоградске ждут викингов Комсомольская правда
2. ↑  Калининградская область приглашает туристов на фестиваль последователей викингов[neveikianti nuoroda] Интерфакс

* Программа фестиваля 2008 года
**Aleksandar Čavrić**| Asmeniniai duomenys |
| --- |
| **Pilnas vardas** | Aleksandaras Čavričius  Александар Чаврић |
| Gimimo data | 1994 m. gegužės 18 d. (28 metai) |
| Gimimo vieta | Vukovaras, Serbija |
| Ūgis | 186 cm |
| Klubai |
| Dabar žaidžia | ŠK Slovan Bratislava |
| **Numeris** | 77 |
| **Pozicija** | saugas, puolėjas |
| Jaunimo klubai |
|  | FK Proleter Zrenjanin  Banat Zrenjanin |
| Profesionalūs klubai\* |
| 2011–2012  2012–2014  2014–2016  2015–2016  2016– | FK Banat Zrenjanin OFK Beograd  KRC Genk → Aarhus GF (skol.)  Slovan | 011 00(1)054 0(14)018 00(0)019 00(1)149 0(32) |
| \* Skaičiuojama tik pasirodymai ir įvarčiai vietinėje lygoje Duomenys 2022 m. lapkričio 3 d.. |

**Aleksandaras Čavričius** (*Александар Чаврић*; g. 1994 m. gegužės 18 d.) – futbolininkas iš Serbijos, saugas (vingeris), puolėjas. Kitados atstovavo Serbijos jaunimo rinktinėms.

Karjera
-------

Futbolininko karjerą pradėjo Serbijoje. Vėliau rungtyniavo Belgijoje, Danijoje ir Slovakijoje.

2011–2012 m. sezone priklausė FK Banat Zrenjanin. 2012–2014 m. atstovavo OFK Beograd.

Nuo 2014 m. rugsėjo 1 d. priklausė belgų KRC Genk, o nuo 2015 m. rugpjūčio mėn. nuomos pagrindais rungtyniavo Danijoje, kur atstovavo Aarhus GF.

2016 m. rugsėjo mėn. perėjo į ŠK Slovan Bratislava (Slovakija). Su šiuo klubu buvo pasirašyta ketverių metų sutartis, kuri vėliau buvo pratęsta.

2022 m. spalio 3 d. LFF stadione, Vilniuje pelnė du įvarčius į „Žalgirio" klubo vartus.

Laimėjimai
----------

### su Slovan Bratislava

Čempionas (4)2018–2019, 2019–2020, 2020–2021, 2021–2022 m.
Slovakijos futbolo taurė (4)2016–2017, 2017–2018, 2019–2020, 2020–2021 m.
### asmeniniai

*

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑   Archyvuota kopija 2018-10-05 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑   Archyvuota kopija 2018-10-05 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑
5. ↑

Nuorodos
--------

* Soccerway
* Transfermarkt
* Globalsportsarchive
| Naujasis Sončaslenk. *Nowy Sącz* |
| --- |
|              |
| *Miesto rotušė* |
|  |
| 

Naujasis SončasNaujasis Sončas

49°37′26″ š. pl. 20°41′50″ r. ilg.﻿ / ﻿49.62389°š. pl. 20.69722°r. ilg.﻿ / 49.62389; 20.69722﻿ (Naujasis Sončas)Koordinatės: 49°37′26″ š. pl. 20°41′50″ r. ilg.﻿ / ﻿49.62389°š. pl. 20.69722°r. ilg.﻿ / 49.62389; 20.69722﻿ (Naujasis Sončas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Lenkijos vėliava Lenkija |
| **Vaivadija** | Mažosios Lenkijos vaivadija Mažosios Lenkijos vaivadija |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1292 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2020 m.) | 83 558  |
| **Plotas** | 57 km² |
| **Tankumas** (2020 m.) | 1 466 žm./km² |
| **Altitudė** | 281 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 33-300 iki 33-308, 33-310, 33-320 |
| **Tinklalapis** |  |
|  **Vikiteka** | Naujasis Sončas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Naujàsis Sònčas |

**Naujasis Sončas** (lenk. *Nowy Sącz*, vok. *Neu Sandez, Neu Sandec*, veng. *Újszandec*) – miestas-apskritis Lenkijos pietryčiuose, 20 km į šiaurę nuo Slovakijos sienos. Mieste gyvena 83 tūkst. gyventojų (2020 m.). Miestas įsikūręs Sandecijos slėnyje (lenk. *Kotlina Sądecka*), Dunajeco ir Poprado upių santakoje. Miestas taip pat apima ir Kamienicos upės žiotis.

Istorija
--------

Miestą įkūrė ir miesto teises suteikė 1292 m. karalius Vaclovas II. Miestas buvo įkurtas Kamienicos kaimo vietoje, perkėlus šalia esančio Sončo (lenk. *Sandecz; Sącz*) pavadinimą. Kad atskirti pavadinimus, buvo pridėtas priedėlis - *Naujasis Sončas* (lenk. *Nowy Sącz*), o prie senojo - *Senasis Sončas* (lenk. *Stary Sącz*). Pro Naująjį Sončą ėjo prekybinis kelias į Vengriją, miestas sparčiai augo, XIV a. buvo pastatyta pilis ir apsauginės sienos. Pilį antrojo pasaulinio karo metu vokiečiai naudojo kaip amunicijos sandėlį. Vienos iš lenkų batalionų atakos metu sandėlys buvo susprogdintas, ir pilis tapo sunaikinta.

Vienas iš susitikimų tarp Lenkijos karaliaus Jogailos ir LDK kunigaikščio Vytauto Didžiojo 1409 m. vyko Naujojo Sončo pilyje. Vadovai tarėsi apie kovas su kryžiuočių ordinu, kurių kulminacija buvo 1410 m. Žalgirio mūšis.

Sportas
-------

* MKS Sandecja Nowy Sącz futbolo klubas,
* Stadion im. Ojca Władysława Augustynka, futbolo stadionas, kurio talpa iki 2021 m. restauracijos buvo 2 850.

Miestų partnerystė
------------------

* Lietuva Trakai, Lietuva

Šaltiniai
---------

1. ↑
**Aleksandra Aleksandravičiūtė** (g. 1953 m. spalio 8 d. Vilnius) – lietuvių dailėtyrininkė, humanitarinių mokslų daktarė, profesorė.

Biografija
----------

Gimė muzikų šeimoje, tėvas vargonininkas ir kompozitorius Zigmas Aleksandravičius. 1976 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1985 m. menotyros kandidatė, humanitarinių mokslų daktarė. 1990–1991 m. stažavo Romos universitete, 1998–1999 m. Karlsrujės aukštojoje dailės mokykloje ir Heidelbergo universitete.

Nuo 1976 m. Lietuvos dailės instituto (dab. Vilniaus dailės akademija) dėstytoja, nuo 1992 m. Doktorantūros skyriaus, nuo 2001 m. Dailės istorijos ir teorijos katedros vedėja, nuo 1992 m. docentė. Nuo 1993 m. dar dirba Kultūros ir meno institute (dab. Kultūros, filosofijos ir meno institutas), 1999 m. direktoriaus pavaduotoja, Sakralinės dailės skyriaus vadovė. 1995–1999 m. dėstė ir Vytauto Didžiojo universitete bei Lietuvos muzikos akademijoje. 1998–2001 m. Lietuvos dailės istorikų draugijos pirmininkė.

Nuo 1992 m. tyrinėja Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės XVII a. – XIX a. senąją bažnytinę dailę. Paskelbė apie 50 straipsnių apie lietuvių dailę.

Bibliografija
-------------

* Jonas Kuzminskis, (monografija, 1989 m.)
* Bažnytinė dailė ir visuomenė. Mokymo priemonė. Vilniaus dailės akademijos leidykla, 2007 m. ISBN 978-9955-624-88-2
* Lietuvos sakralinė dailė. (red. kolegijos narė), V. 2007 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Danutė Zovienė. *Aleksandra Aleksandravičiūtė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 311 psl.
| Strebukas |
| --- |
|  Upė ties Cinkiškiais |
| **Ilgis** | ~18 km |
| **Baseino plotas** | >26 km² |
| **Vidutinis debitas** | 0,13 m³/s |
| **Ištakos** | Ramonų apylinkės |
| **Žiotys** | Striūna |
| **Šalys** | Lietuva |

Strebukas Panevėžiuke
**Strebukas** – upė Lietuvoje, Kauno rajono šiaurės vakaruose; Striūnos kairysis intakas (Nevėžio baseinas). Prasideda ties Ramonų kaimu, 3 km į pietus nuo Liučiūnų. Teka į rytus, aukštupyje prateka Zacišiaus miško (Karalgirio) šiaurinę dalį. Ties Cinkiškiais kerta Vilniaus-Klaipėdos automagistralę. Įteka į Striūną km nuo jos žiočių, ties Panevėžiuku.

Intakai: Baublys, Šunupis, Verupis (dešinieji), Meškupis (kairysis).

Aukštupio ir vidurupio vaga sureguliuota. 0,9 km nuo žiočių Strebukas patvenktas, sudarytas 9,1 ha Panevėžiuko tvenkinys. Gyvenvietės prie Strebuko: Ramonai, Karalgiris, Cinkiškiai, Gaižuvėlė, Panevėžiukas.

Upėvardžio šaknis *streb-*, manoma, yra su įterptine *t* nuo *sreb-* (plg. latv. *strebt* – „srėbti").

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
Česlovas Jankovskis (apie 1890–1900 m.)
**Česlovas Jankovskis** (lenk. *Czesław Jankowski*; 1857 m. gruodžio 9 d. Polianos dvaras (prie Ašmenos), dab. Baltarusija – 1929 m. spalio 6 d. Vilnius) – lenkų poetas ir publicistas, Vilniaus krašto visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Gimė Vilnijos bajorų šeimoje, 1870–1877 m. mokėsi Mintaujos vokiečių gimnazijoje. 1877–1879 m. Varšuvos universitete studijavo filologiją, o 1879–1882 m. Krokuvos Jogailos universitete – filosofiją. 1886 m. vedė Mariją Jasienską, su kuria apsigyveno šeimos dvare Polianoje.

Dar būdamas paaugliu pradėjo rašyti eilėraščius. 1879–1891 m. buvo išleistos septynios jo poezijos knygos. Nuo 1883 m. pradėjo publicistinę veiklą: bendradarbiavo su Sankt Peterburge leidžiamu laikraščiu „Kraj", Vilniaus dienraščiu „Kurier Litewski". 1889 m. redagavo „Kurier Codzienni", o 1907 m. įkūrė savaitraštį „Glos Polski". Pasirašinėjo slapyvardžiais *Česlav*, *Litvin*. Daug keliavo po Europą, savo įspūdžius skelbė spaudoje. Išleido vertingą kraštotyrinį darbą apie Ašmenos apskritį.

1906 m. buvo išrinktas Vilniaus gubernijos deputatu į Rusijos Pirmąją Valstybės dūmą, pasireiškė kaip konstitucinės monarchijos šalininkas. Rusijos carui Pirmąją dūmą paleidus, dirbo žurnalistu Vilniuje. Suartėjo su *krajovcais* – Lietuvos autonomijos Lenkijos valstybėje šalininkais. Pirmojo pasaulinio karo metais kurį laiką gyveno Varšuvoje. Pokaryje Vilniuje trumpai dirbo valdininku, skelbė publicistiką laikraštyje „Slowo". Išrinktas Lenkijos rašytojų sąjungos Vilniaus skyriaus pirmininku. Palaidotas Vilniaus Rasų kapinėse.

Bibliografija (pasirinktinai)
-----------------------------

Knygos *Z dnia na dzień* viršelis
* *Poezye*, 1879
* *Poezye II*, 1881
* *Poezye III*, 1884
* *Arabeski – szkice prozą*, 1884
* *Capriccio – cykl arabesek*[neveikianti nuoroda], 1889
* *Sylwetki poetów*, 1891
* *Z notatek turysty*[neveikianti nuoroda], 1892
* *Rymów nieco*[neveikianti nuoroda], 1892
* *Po Europie – kartki z podróży*[neveikianti nuoroda], 1893
* *Powiat oszmiański cz. 1–4*[neveikianti nuoroda], 1896 - 1900
* *W podziemiach wielickich*[neveikianti nuoroda], 1903
* *W ciągu dwóch lat...: przyczynek do dziejów prasy polskiej na Litwie*[neveikianti nuoroda], 1908
* *Sto lat temu: od lipca 1814 do lipca 1815*[neveikianti nuoroda], 1914
* *Naród polski i jego ojczyzna*[neveikianti nuoroda], 1914
* *Z dnia na dzień*, 1923
* *Fundacja żemłosławska w województwie wileńskiem*[neveikianti nuoroda], 1926
* *Wilno w legendzie*[neveikianti nuoroda], 1928

Šaltiniai
---------


* Marcin Furdyna ir Simonas Teškevičius. *Česlovo Jankovskio biografija*
* Jankowski Czesław – wilnianie zasłużeni dla Litwy, Polski, Europy i świata; Nasz Czas, NG 50 (435) 1999 r.[neveikianti nuoroda]
* Государственная Дума первого призыва. Портреты, краткие биографии и характеристики депутатов. – Москва: «Возрождение», 1906
**Oficialiosios tarptautinės atsargos** – valstybės centrinio banko valdomas likvidus, turintis didelę paklausą ir kreditingumą šalies aktyvas. Šį užsienio turtą paprastai sudaro: centrinio banko turtas užsienio valiuta, specialiosios skolinimosi teisės, auksas, atsargų pozicija Tarptautiniame valiutos fonde, užsienio vyriausybių likvidūs vertybiniai popieriai.

Panaudojimas
------------

Oficialiosios tarptautinės atsargos skirtos, esant poreikiui, netiesiogiai sureguliuoti valstybės tarptautinį disbalansą, prireikus, centriniam bankui atlikti intervencijas valiutų rinkose, ar panaudojant oficialiąsias atsargas supirkti nacionalinę valiutą, tokiu būdu stabilizuojant jos vertę. Didelės oficialiosios tarptautinės atsargos sudaro lengvesnes galimybes sukurti pageidaujamą ekonominę aplinką šalyje. Oficialiosios atsargos valdomos pirmiausia vadovaujantis likvidumo ir saugumo principais. Įgyvendinant šiuos principus, investuojama tik į aukščiausios kredito kokybės finansines priemones ekonomiškai išsivysčiusiose valstybėse.

Istorija
--------

Ilgą laiką valstybių rezervai rėmėsi turimomis aukso atsargomis, vadinamuoju aukso standartu. Tačiau dar vykstant Antrajam pasauliniam karui, 1944 m. Bretton Woods kurorte surengtoje konferencijoje buvo įkurta vadinamoji Bretton Woods sistema. Valstybės įsipareigojo neleisti šalies valiutos keitimo kursui nukrypti daugiau nei 1-u procentu nuo pasaulinio aukso vertės kurso. JAV palaikė JAV dolerį kaip pasaulinę valiutą, įsipareigodamos jį konvertuoti į auksą. 1971 m. JAV atsisakė laikytis dolerio konvertacijos į auksą įsipareigojimo, tačiau JAV doleris ir toliau liko svarbiausia rezervine valiuta pasaulyje. XX a. pabaigoje dalis pasaulio valstybių, ypač Europoje, didelę atsargų dalį pradėjo laikyti eurais.

Lietuvoje
---------

Lietuvoje oficialiąsias tarptautines atsargas valdo, naudoja ir jomis disponuoja Lietuvos bankas. Siekdamas išvengti užsienio valiutos kurso rizikos, Lietuvos bankas oficialiąsias atsargas laiko eurais, nes jų atžvilgiu buvo fiksuota nacionalinė valiuta litas. Lietuvos didžioji užsienio atsargų dalis yra eurais, kitą dalį sudaro auksas. Visas Lietuvos banko auksas laikomas Anglijos banke Londone. 

Oficialiosios tarptautinės atsargos yra suskirstytos į tris funkcines dalis:

* likvidumo portfelį, kurios skirtos patenkinti operatyvaus likvidumo poreikiui;
* investicinį portfelį, kurio lėšos, prireikus, gali būti panaudojamos intervencijos vidaus valiutų rinkoje;
* aukso portfelį, kuris atlieka galutinio rezervo šalies būtiniausiems poreikiams tenkinti funkciją.

Lietuvos oficialiosios tarptautinės atsargos 1993 m. sudarė 406,2 mln. 2000 m. 4 968,4 mln. 2012 m. liepos pabaigoje – 20,8 mlrd. litų (6 mlrd. eurų).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Oficialiosios tarptautinės atsargos*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVI (Naha-Omuta). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 680-681 psl.
2. ↑   Archyvuota kopija 2015-04-08 iš Wayback Machine projekto. Oficialiosios tarptautinės atsargos padidėjo 1,9 mlrd. Lt

Nuorodos
--------

* Lietuvos bankas. Užsienio atsargų valdymas Archyvuota kopija 2012-07-19 iš Wayback Machine projekto.
|  Lomžos Šv. Trejybės soboras |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Lomžos |
| **Gyvenvietė** | Lomža |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 1873 m. |
| **Stilius** | elektika |


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Lomžos Šv. Trejybės soboras** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

**Lomžos Šv. Trejybės soboras** (lenk. *Sobór św. Trójcy w Łomży*) - buvusi cerkvė ir nuo 1885 m. soboras, o nuo 1918 m. bažnyčia Lomžos mieste.

Istorija
--------

1834 m. mieste įkurta stačiatikių parapija. XIX a. 6 dešimtmetyje parapijoje buvo 842 žmonės. Cerkvė buvo pastatyta 1873 metais. Pastačius cerkvę šalia jos veikė mokykla ir biblioteka. 1885 m. cerkvė tapo soboru. 1901 m. parapijoje buvo 2014 žmonės, iš kurių 1604 buvo iš Lomžos miesto. Dauguma parapijiečių buvo Rusijos imperijos kareiviai, karininkai ir jų šeimos. Per I pasaulinį karą visi parapijiečiai pasitraukė į Rusiją. 1918 m. cerkvė atiteko katalikams ir tapo bažnyčia. 

* 
* 
*

Literatūra
----------

* Grzegorz Sosna, Antonina Troc-Sosna: Zapomniane dziedzictwo. Nie istniejące już cerkwie w dorzeczu Biebrzy i Narwi. Białystok: Orthdruk, 2002. ISBN 83-85368-94-9.
| **Aleksander Poplavski** |
| --- |
| Gimė | 1955 m. vasario 26 d.Vilniuje |
| Mirė | 2019 m. gegužės 31 d. (64 metai)Vilniuje |
| Palaidotas (-a) | Vilniuje, Verkių kapinėse |
| Vaikai | Alina, Edgaras Aleksandras, Tomas, Elžbieta. |
|  |
| Veikla | gydytojas epidemiologas, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 
* 1998 m. Naujosios sąjunga,
* 2003 m. Tvarka ir teisingumas

 |
|  |
| Alma mater | 1979 m. Vilniaus universitetas |

**Aleksander Poplavski** (1955 m. vasario 26 d. Vilniuje – 2019 m. gegužės 31 d. Vilniuje) – gydytojas epidemiologas, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1973 m. baigė Vilniaus 19–ąją vidurinę mokyklą. 1979 m. baigė Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą, įgijo sanitarijos gydytojo specialybę.

1979–1986 m. Šilutės sanitarijos epidemiologijos stoties Epidemiologijos skyriaus vedėjas, 1986–1987 m. Vilniaus rajono sanitarijos epidemiologijos stoties sanitarijos gydytojas. 1987–1990 m. profsąjungų centrinio komiteto gydytojas patikėtinis. Reorganizavus profsąjungas, perkeltas dirbti gydytoju instruktoriumi į Vyriausiąją valstybinio socialinio draudimo valdybą. 1990–1993 m. Respublikinio specializuoto higienos centro gydytojas epidemiologas. Nuo 1993 m. pradėjo savo verslą vadovavo uždarajai akcinei bendrovei „Alvolda". 2000–2004 m. Seimo narys.

1998–2003 m. Naujosios sąjungos (socialliberalų) narys, šios sąjungos Tarybos narys, nuo 2000 m. Naujosios sąjungos Lenkų pakomitečio pirmininkas. Nuo 2003 m. Liberalų demokratų partijos narys.

2000–2003 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys, išrinktas ir 2002 m. bet mandato atsisakė. 

2005 m. gruodžio 5 d. Vilniaus miesto pirmasis apylinkės teismas A. Poplavskį nuteisė viešaisiais darbais už smurtą šeimoje (dėl žmonos sumušimo).

Vaikai: Alina, Edgaras Aleksandras, Tomas, Elžbieta.

Šaltiniai
---------

1. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Jacques Bellange (1575–1616) ofortas "Sodininkė su krepšiu".
**Ofortas** (pranc. *eau-forte* - azoto rūgštis) – grafikos technika, spaudos būdas, išrastas XVII a. Būdinga šviesių-tamsių tonų deriniai, subtilus štrichavimas, laisvas piešinys.

Ant šlifuotos vario arba cinko plokštelės, kuri padengta rūgščiai atspariu laku, piešiama plieno adata. Vėliau cinko plokštelė ėsdinama azoto rūgštimi, o vario plokštė – geležies trichlorido tirpalu. Norint gauti įvairaus sodrumo linijas ėsdinama vieną ar keletą kartų. Raižant pažeidžiamas lakas, todėl įrėžtos vietos, veikiant rūgščiai, išėsdinamos. Jos atspaude sudaro linijinį piešinį. Nepažeistas lako plotas lieka šviesiu fonu. Piešinio intensyvumas priklauso nuo ėsdinimo laiko. Kuo ilgiau ėsdinama, tuo intensyvesnis išgaunamas piešinys.

Po ėsdinimo nuo plokštelės paviršiaus nuvalomas lakas. Išėsdintos vietos padengiamos dažais. Preso pagalba spaudžiama ant drėgno popieriaus.

Ofortas dažnai derinimas su akvatinta, minkštuoju laku, vario raižinio, sausosios adatos technikomis. Taip siekiama paryškinti tonų įvairovę.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Marijampolės miesto savivaldybės taryba** – Marijampolės miesto savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1990 m. kovo 24 d. Pilnas pavadinimas – **Marijampolės miesto Liaudies deputatų taryba**, nuo 1990 m. balandžio mėn. **Marijampolės miesto taryba**, nuo 1994 m. liepos mėn. *Marijampolės miesto savivaldybės taryba*.

Teisinis pagrindas
------------------

Vietos savivaldos pagrindų įstatymu, priimtu 1990 m. vasario 12 d. savivaldybės suskirstytos į žemesniosios pakopos savivaldybes – apylinkės, gyvenvietės (valsčiai), rajono (apskrities) miestai ir aukštesniosios pakopos savivaldybes – rajonai, apskritys, respublikos miestai. Marijampolei priskirtas aukštesniosios pakopos savivaldybės statusas.

Rinkimai, vadovaujantis Lietuvos TRS Aukščiausiosios Tarybos 1989 m. gruodžio 7 d. priimtu „Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Vietinių liaudies deputatų tarybų rinkimų įstatymu" vyko pagal mažoritarinę sistemą. Kandidatus kelti galėjo renkamos tarybos teritorijoje esančių visuomeninių, politinių organizacijų, visuomeninių judėjimų rajonų ir miestų organai, taip pat ne mažiau, kaip 50 darbo ar gyvenamosios vietos piliečių susirinkimas. Tai buvo pirmieji laisvi ir demokratiški rinkimai po 1925 m. savivaldybių tarybų rinkimų.

Rinkimai įvyko 1990 m. kovo 24 d. pakartotinis balsavimas (II turas) – balandžio 7 d. tačiau kai kuriose rinkimų apygardose rinkimai neįvyko, kitose daputatas nebuvo išrinktas arba buvo paskirtas miesto valdybos nariu. Pakartotiniai rinkimai į neužimtas deputatų vietas vyko gegužės 19 d. ir lapkričio 24 d.

Tarybos deputatai
-----------------

* Gediminas Akelaitis
* Benjaminas Mašalaitis, 1990-1991 m. Marijampolės miesto mero pavaduotojas
* Paulius Uleckas
* Alvydas Zdanys
* Algis Žvaliauskas, 1993–1995 m. Marijampolės miesto meras.
* Kęstutis Širvaitis
Koordinatės: 54°38′52″š. pl. 24°55′57″r. ilg.﻿ / ﻿54.647713°š. pl. 24.9326248°r. ilg.﻿ / 54.647713; 24.9326248

Trakų kenesa
**Trakų kenesa** – karaimų, išpažįstančių karaizmą maldos namai Trakuose.

Kenesa stovėjusi nuo XIV a. pab. karaimų gyventoje teritorijoje, Mažajame mieste. XVI a. pr. ji sudegė ir buvo atstatyta 1533 m. Po to dar kelis kartus iki XVIII a. griauta ir atstatyta. 1727 m. ir 1773 m. pastatas apgadintas, po to remontuotas. Kenesa degė per 1794 metų gaisrą. Savo aukomis ją atstatyti padėjo Slucko ir Krymo karaimai. 1812 metais kenesą sudegino per Trakus ėję prancūzų kariai. Po paskutinio 1824 metų gaisro ketinta pasistatyti mūrinę kenesą, bet dėl lėšų stygiaus vėl pastatyta medinė. 1903-1904 m. ji rekonstruota pagal 1898-1899 metais parengtą projektą. Darbai buvo vykdomi karaimų dvasininko Felikso Maleckio iniciatyva ir surinktomis lėšomis. Prie darbų prisidėjo ir inžinierius Michailas Prozorovas. Prie kenesos veikė mokykla. 1997 metais Trakų kenesa buvo restauruota pirmą kartą po karo pagal paskutinės rekonstrukcijos projektą. Pastatas priklauso Trakų karaimų bendruomenei.

Architektūra
------------

Kenesa yra kvadrato formos, vieno aukšto, dviejų patalpų pastatas. Į sale, vyrų dalį, patenkama iš prieangio per tris įėjimus. Tame pat prieangyje įrengti laiptai į balkoną, moterų dalį. Balkoną laiko 4 medinės kolonos. Patalpos lubos – aštuonbriaunis kupolas, dažytas mėlynai. Pastato pamatai sumūryti iš akmenų, tinkuoti. Tašytų rąstų sienos tinkuotos iš vidaus ir išorės. Stogas keturšlaitis, dviejų pakopų, virš jo įtaisytas keturkampio plano žibintas. Pagrindinis pastato fasadas asimetriškas, aukštai išdėstyti arkiniai langai su profiliuotais apvadais.

Galerija
--------

* Altorius
* 1932 ir 2002 metais
* Trakų kenesa
* Trakų kenesa

Nuorodos
--------

* Karaimų kenesos Lietuvoje Archyvuota kopija 2009-01-30 iš Wayback Machine projekto.
* Karaimų šventovės Lietuvoje

Šaltiniai
---------

1. ↑  Architektūra