recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Tricholoma equestre** |
| --- |
| Žalsvasis baltikas (Tricholoma equestre)Žalsvasis baltikas (*Tricholoma equestre*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Baltikiniai  *( Tricholomataceae)* |
| Gentis: | Baltikas  *( Tricholoma)* |
| Rūšis: | Žalsvasis baltikas  *( Tricholoma equestre)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Žalsvasis baltikas**, *žaliuokė*, *zelionka* (lot. *Tricholoma equestre*) – baltikinių (*Tricholomataceae*) šeimos, baltikų (*Tricholoma*) genties grybų rūšis.

Kepurėlė, lakšteliai ir kotas geltoni, sieros spalvos, auga ir vėlai rudenį. Vaisiakūniai vidutiniai, retai dideli. Kepurėlė 3–7 (12) cm skersmens, iškiliai paplokščia, sena – horizontali, su gūbreliu, plaušuota, žvynuota, žalsvai geltona, gelsvai žalsva, žalsvai ruda, gliti, sausu oru sausa, aplipusi smėliu. Lakšteliai žalsvai geltoni, geltoni, priaugtiniai, laisvi. Kotas 2–6×1–3 cm, vienodo storio, dažniausiai lakštelių spalvos. Trama stora, kieta, sultinga, balsva, gelsva, malonaus kvapo ir skonio. Sporos 6–8×4–5,5 μm.

Grybas atpažįstamas pagal ryškiai žalsvus lakštelius
Žalsvasis baltikas – dažniausiai sausų pušynų grybas. Auga grupėmis spygliuočių (ypač pušynuose), retai lapuočių miškuose. Dažniausiai vėlai rudenį, rečiau – vasarą.

Grybas valgomas, gausiai renkamas. Vienas iš vertingiausių valgomų grybų Lietuvoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Vincentas Urbonas. *Grybai*. Vilnius: Mokslas, 1986. p. 97.

Literatūra
----------

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 136 psl.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Žalsvasis baltikas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Silene chlorantha**Apsauga: 2(V) – Pažeidžiama rūšis |
| --- |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Gvazdikažiedžiai  *( Caryophyllidae)* |
| Šeima: | Gvazdikiniai  *( Caryophyllaceae)* |
| Gentis: | Naktižiedė  *( Silene)* |
| Rūšis: | Lietuvinė naktižiedė  *( Silene chlorantha)* |

 |
| Binomas |
| ***Silene chlorantha***(Willd.) Ehrh. |

**Žalsvoji naktižiedė** (*Silene chlorantha*) – gvazdikinių (*Caryophyllaceae*) šeimos augalų rūšis, viena iš dviejų naktižiedžių genties (be lietuvinės naktižiedės), įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą nuo 1962 m.

Paplitusi Rytų ir Vidurio Europoje, Kaukaze, Sibire, Centrinėje Azijoje. Lietuvoje sutinkama pietiniuose ir pietryčių rajonuose: Alytaus, Ignalinos, Lazdijų, Prienų, Šalčininkų, Varėnos, Vilniaus.

Biologija
---------

Augalas daugiametis, 30–80 cm aukščio stiebu. Žiedyną laiko vienas ar keli stiebai. Žydi birželio–rugsėjo mėnsiais. Auga pavieniui arba grupelėmis po kelis ar keliolika individų. Mėgsta atviras saulėtas vietas pušynuose, miškų aikštelėse, viržynuose, šlaituose. Ši rūšis yra pastovesnė, nei lietuvinė naktižiedė (mažiau eksplerentinė). Gerai auga ir dera kaip kultūrinis augalas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos raudonoji knyga. Red Data Book of Lithuania, Vilnius, Lututė, 2007, 421 p. ISBN 978-9955-692-71-3

Nuorodos
--------

* Žalsvoji naktižiedė
**Mass Effect: Revelation**|  |
| **Autorius** | Drew Karpyshyn |
| **Šalis** | Kanada |
| **Žanras** | Mokslinė fantastika |
| **Serija** | Mass Effect |
| **Originalus leidimas** |
| **Pavadinimas** | Mass Effect: Revelation |
| **Šalis** | JAV |
| **Kalba** | anglų |
| **Leidykla** | Del Rey Books |
| **Išleista** | 2007 m. |
| **Formatas** | Minkštais viršeliais |
| **Puslapių** | 323 |
| **ISBN-13:** | 9780345498168 |
| **OCLC:** | 150381260 |

**Mass Effect: Revelation** – mokslinės fantastikos žanro romanas, kurio autorius Drew Karpyshyn. Knyga išleista 2007 m. leidyklos „Del Rey Books". Tai pirmasis romanas, kurio veiksmas vyksta „Mass Effect" visatoje, ir pirmojo serijos kompiuterinio žaidimo „Mass Effect", sukurto bendrovės „BioWare", priešistorė.

Siužetas
--------

Knygoje stengiamasi pateikti kuo daugiau žaidimo foninių detalių, kaip, pvz. vietoves ir Citadelės Tarybos rasių vidaus politikos ypatumus bei veikėjus. Nemaža dalis siužeto sukasi aplink galaktikos gyventojų požiūrį į dirbtinį intelektą, nes tai yra svarbi žaidimo siužeto detalė.

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Pasakojama apie jauną žmonijos Aljanso pajėgų leitenantą Deividą Andersoną ir jo pastangas surasti per Aljanso įslaptintos bazės užpuolimą likusią gyvą leitenantę Kali Sanders. Siužeto eigoje paaiškėja, jog bazę sąmoningai užpuolė samdinių grupuotė *Blue Suns*, kurią nusamdė tos bazės vykdantysis mokslininkas. Citadelės Specialiojo karinio padalinio (*Spectre corps*) narys turianas Sarenas yra paskiriamas pagelbėti Andersonui surasti užuominų, kurios nurodytų kur lindi dingęs mokslininkas. Galop jiems pavyksta surasti mokslininką, bet Sarenas pasprunka su informacija apie mokslininko tirtą senovinį nežemiškos kilmės kosminį laivą, kurį jis ketina panaudoti savo paties piktadariškiems tikslams, kaip tai vaizduojama žaidimo „Mass Effect" pagrindinėje siužeto linijoje.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Caron, Frank (2007-06-22). „Book review: Mass Effect Revelation". *Ars Technica*. Nuoroda tikrinta 2012-02-18.
2. ↑  *Mass Effect*, Play Generation, no. 80, Master Editions, June 2012, p. 29, ISSN 1827-6105
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Anadenanthera colubrina** |
| --- |
| Žaltinis karolmedis (*Anadenanthera colubrina*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Erškėčiažiedžiai  *( Rosidae)* |
| Eilė: | Pupiečiai  *( Fabales)* |
| Šeima: | Pupiniai  *( Fabaceae)* |
| Pošeimis: | *Mimosoideae*  *( Mimosoideae)* |
| Gentis: | Karolmedis  *( Anadenanthera)* |
| Rūšis: | Žaltinis karolmedis  *( Anadenanthera colubrina)* |

 |

**Žaltinis karolmedis** (*Anadenanthera colubrina*) – pupinių (*Fabaceae*) šeimos, karolmedžių (*Anadenanthera*) genties medžių rūšis. Paplitusi tropinėje Pietų Amerikoje (Peru, Brazilija, Ekvadoras, Argentina, Bolivija, Paragvajus) bei Mauricijuje.

Aukštis 5-30 m. Kamienas 6-9 dm skersmens, labai spygliuotas. Žievė tamsiai pilka. Lapai sudėtiniai, 3 dm ilgio. Pietų Amerikos pietinėje dalyje žydi rugsėjo-gruodžio mėnesiais. Auga šiltose ir drėgnose vietose, dažnai selvoje, upių pakrantėse. Geromis sąlygomis paauga 1-1,5 m per metus. Žaltinis karolmedis jautrus šalnoms, grybams.

Iš augalo žievės gaminamas salsvas gėrimas. Išgaunamas taninas. Iš karolmedžio dervos gaminami vaistai, tradicinėje medicinoje naudojami gydant kvėpavimo takų ligas, o pupelės – kaip haliucinogenas šamanistiniuose ritualuose. Mediena nadojama malkoms, durų, langų rėmų gamyboje.

Žaltinio karolmedžio lapai ir žiedai
| Maskvos žiedinis automobilių kelias |
| --- |
| **rus. *Московская кольцевая автомобильная дорога (МКАД)*** |
|  |
|  |
| Valstybės |  Rusija |
| Ilgis | 108,9 km |
| Pradžia | Entuziastų plentas (Maskva) |
| Pabaiga | Entuziastų plentas (Maskva) |
| Atidarytas | 1960 m. lapkričio 22 d. |
| Sritys | Maskvos sritis, Maskva |
|  |
| Automagistralė (2014) |

**Maskvos žiedinis automobilių kelias** (sutr. *MKAD*)) – aplink Maskvą nutiesta automagistralė, jungianti atskirus miesto rajonus ir mažinantis tranzitinio transporto srautus per miesto centrą.

Istorija
--------

1956 m. pradėta statyba ties Jaroslavlio plentu.

1960 m. atidarytas judėjimas pirmąja atkarpa, 1962 m. lapkričio 5 d. atidarytas visu žiedu.

Kelias turėjo po dvi 7 metrų pločio juostas, atskirtas 4 metrų pločio skiriamąja juosta. Kelio pakraščiai buvo iškloti rifliuotomis betoninėmis plokštėmis. Pirmosios kelio atkarpos buvo lieto betono paviršiumi, vėliau – asfalto.

1990 m. prasidėjo automagistralės rekonstrukcija – kelias praplatintas, eismo saugumo sumetimais vietoje skiriamosios juostas pastatyta betoninė skiriamoji tvora, pastatyti dengti pėsčiųjų tiltai, kai kur – akustinės sienutės. 1995–1998 m. atlikta rekonstrukcija.

Techniniai duomenys
-------------------

* Plotis – 10 eismo juostų (po 5 į abi puses);
* Visame žiede kelias apšviestas;
* Automagistralė turi 7 tiltus ir 54 viadukus, 33 dviejų lygių transporto mazgus, o ties Simferopolio plentu – trijų lygių mazgą.
* Trasoje įrengtos 700 videokamerų.
* Atskaitos taškas („nulinis kilometras") – nuo susikirtimo su Entuziastų plentu pagal laikrodžio rodyklę.
* Didžiausias leistinas greitis yra 100 km/h.

Galerija
--------

* 2008 m.2008 m.
* 65 km (2008 m.)65 km (2008 m.)
* Kamštis (2014 m.)Kamštis (2014 m.)
* Sankirta su Možaisko plentu (2015 m.)Sankirta su Možaisko plentu (2015 m.)
* Sankirta su Dmitrovo plentu (2015 m.)Sankirta su Dmitrovo plentu (2015 m.)

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Malavis yra suskirstytas į 3 regionus su 28 rajonais:

Rajonai: Balaka (Balaka), Blantairas (Blantyre), Čikvava (Chikwawa), Čiradzulu (Chiradzulu), Čitipa (Chitipa), Dedza (Dedza), Dova (Dowa), Falombė (Phalombe), Karonga (Karonga), Kasungu (Kasungu), Likoma (Likoma), Lilongvė (Lilongwe), Mačinga (Machinga), Mangočis (Mangochi), Mčindžis (Mchinji), Mulandžė (Mulanje), Mvanza (Mwanza), Mzimba (Mzimba), Neno, Nkhata Bėjus (Nkhata Bay), Nkhotakota (Nkhotakota), Ntčeu (Ntcheu), Ntčisis (Ntchisi), Nsandžė (Nsanje), Rumfis (Rumphi), Salima (Salima), Thjolas (Thyolo), Zomba (Zomba)

* Centrinis regionas
	+ 1 – Dedza
	+ 2 – Dowa
	+ 3 – Kasungu
	+ 4 – Lilongwe
	+ 5 – Mchinji
	+ 6 – Nkhotakota
	+ 7 – Ntcheu
	+ 8 – Ntchisi
	+ 9 – Salima

* Šiaurės regionas
	+ 10 – Chitipa
	+ 11 – Karonga
	+ 12 – Likoma
	+ 13 – Mzimba
	+ 14 – Nkhata Bay
	+ 15 – Rumphi

* Pietų regionas
	+ 16 – Balaka
	+ 17 – Blantyre
	+ 18 – Chikwawa
	+ 19 – Chiradzulu
	+ 20 – Machinga
	+ 21 – Mangochi
	+ 22 – Mulanje
	+ 23 – Mwanza
	+ 24 – Nsanje
	+ 25 – Thyolo
	+ 26 – Phalombe
	+ 27 – Zomba
	+ 28 – Neno
Malaysian Airline System|  |
| 

| IATA**MH** | ICAO**MAS** | Šaukinys**MALAYSIAN** |
| --- | --- | --- |

 |
| Įkurta | 1946 m. |
| Pagrindinis oro uostas | Kuala Lumpūro tarptautinis oro uostasKota Kinabalu tarptautinis oro uostas |
| Dažno keleivio programa | Enrich |
| Aljansas | Oneworld |
| Lėktuvų skaičius | 94 |
| Maršrutai | 60 |
| Šūkis | Journeys Are Made by the People You Travel With |
| Būstinė | Selangoras, Malaizija |
| Vadovybė | Ahmad Jauhari Yahya |
| Tinklalapis | malaysiaairlines.com |

„Malaysia Airlines" bendrovės Airbus A330-300
**Malaysia Airlines** (IATA – **MH**, ICAO – **MAS**) – pagrindinės Malaizijos oro linijos, įkurtos 1946 m. Pagrindinės šių oro linijų bazės yra Kuala Lumpūro ir Kota Kinabalu oro uostuose. Šios oro linijos priklauso „Oneworld" aljansui.

Malaizijos oro linijoms priklauso dvi kitos oro linijos – „Firefly" ir „MASwings".

2014 m. katastrofos
-------------------

2014 m. Malaizijos oro linijos per 131 dieną prarado du Boeing 777 lėktuvus. Kovo 8 d. Indijos vandenyne dingo 370 skrydžio lėktuvas, o liepos 17 d. virš Ukrainos teritorijos, 40 km nuo sienos su Rusija žemė-oras tipo raketomis buvo numuštas 17 skrydį aptarnavęs lėktuvas, kuriame buvo 298 žmonės.[1]

Nuorodos
--------

* Oficiali kompanijos svetainė

Šaltiniai
---------

1. ↑  Malaysia Air faces new, serious threat as company
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Bothriechis lateralis** |
| --- |
| Žalsvoji palminė angis (*Bothriechis lateralis*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Ropliai  *( Reptilia)* |
| Pobūris: | Gyvatės  *( Serpentes)* |
| Šeima: | Angys  *( Viperidae)* |
| Pošeimis: | Duobagalvės angys  *( Crotalinae)* |
| Gentis: | Palminės angys  *( Bothriechis)* |
| Rūšis: | Žalsvoji palminė angis  *( Bothriechis lateralis)* |

 |

**Žalsvoji palminė angis** (*Bothriechis lateralis*) – angių (*Viperidae*) šeimos nuodingų gyvačių gentis. Paplitusi Kosta Rikos ir vakarų Panamos kalnuose.

Ilgis apie 80 cm, kartais – virš 1 m. Kūnas nuo smaragdiškai iki melsvai žalios spalvos, su geltona juostele, einančia per šonus. Pilvas gelsvai žalias. Akies rainelė geltona. Jaunikliai paprastai rudi su tamsiai rudomis žymėmis ant galvos, bronzinėmis rainelėmis, uodega geltona ar šartrezinė. Spalvą pakeičia praėjus 18–24 mėnesiams po gimimo.

Gyvena kalnų drėgnuosiuose kalnų miškuose, aptinkama 850–980 m virš jūros lygio aukštyje. Gyvena medžių, krūmų lapijoje. Minta smulkiais paukščiais, varliagyviais, driežais, graužikais.

Nėra agresyvi, užklupta slepiasi, bet paliesta gali staiga pulti. Įgėlimas gali sukelti sunkių sveikatos negalavimų, bet mirtį sukelia retai.

Vietiniai pavadinimai: *Víbora de palma verde, lora, lora venenosa*.

Galerija
--------

* 
* 
* 

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Žalsvoji palminė angis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Jonas Rimša** (1944 m. rugsėjo 15 d. Paliepių k. Pasvalio r.), choro dirigentas ir pedagogas.

Biografija
----------

Baigęs Vaškų vidurinę mokyklą, 1961–1965 studijavo muziką Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (diriguoti mokė J. Talžūnas ir B. Razauskienė). 1974–1978 neakivaizdiniu būdu choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (prof. A. Jozėno klasė).

1965–1971 Vilniaus 22-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų bei vokalinių ansamblių vadovas. Mišrųjį chorą parengė 1969 respublikinei moksleivių meno ir sporto šventei, o merginų choras 1970 sostinės chorų apžiūroje pelnė pirmąją vietą, mieste pirmavo ir merginų vokalinis ansamblis.

Nuo 1971 M. K. Čiurlionio vidurinės meno mokyklos choro dirigavimo ir teorinių disciplinų dėstytojas, nuo 1993 M. K. Čiurlionio menų gimnazijos muzikos mokytojas metodininkas. 1997 respublikiniame jaunųjų dirigentų konkurse Kaune du šio pedagogo mokiniai tapo konkurso laureatais.

Be pedagoginio darbo, J. Rimša dirbo ir su mėgėjų chorais. 1976–1980 buvo Vilniaus inžinerinio statybos instituto akademinio choro „Gabija" chormeisteris, 1980–1985 Vilniaus skaičiavimo mašinų gamyklos „Sigma" vyrų choro „Elektronika" chormeisteris, 1991–1992 šios gamyklos mišriojo choro vadovas. 1991 choras dalyvavo tarprajoninėje Č. Sasnausko chorų šventėje Lazdijuose ir Kapčiamiestyje bei religinės muzikos festivalyje Panevėžyje, giedojo Vilniaus Šv. Rapolo ir Vilniaus Šv. Petro ir Povilo bažnyčiose, koncertavo gamyklos darbuotojams.

Nuo 1985 su pertraukomis J. Rimša buvo Vilniaus miesto vyrų choro „Vytis" chormeisteris. Kurj laiką dainavo Lietuvos valstybinės konservatorijos, Lietuvos muzikos draugijos ir kituose kameriniuose choruose. Su chorais teko koncertuoti ir jiems diriguoti ne tik Lietuvoje, bet ir Latvijoje, Vengrijoje, Suomijoje, Ispanijoje, Prancūzijoje.

Nuo 1982 J. Rimša veda radijo laidas džiazo muzikos klausimais: apie džiazą spaudoje paskelbė straipsnių, nuo 1995 džiazo istoriją dėsto Lietuvos muzikos akademijoje. Išaugino sūnų Liną Rimšą – kompozitorių.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| **Orobanche reticulata**Apsauga: 3(R) – Reta rūšis |
| --- |
| Blyškioji džioveklė (Orobanche reticulata)Blyškioji džioveklė (*Orobanche reticulata*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Notreliažiedžiai  *( Lamiidae)* |
| Šeima: | Džiovekliniai  *( Orobanchaceae)* |
| Gentis: | Džioveklė  *( Orobanche)* |
| Rūšis: | Blyškioji džioveklė  *( Orobanche reticulata)* |

 |
| Binomas |
| ***Orobanche reticulata***Wallr. |
| **Sinonimai** |
| 

|  |
| --- |
| *Orobanche pallidiflora* (Wimm. et Grab.) |

 |

**Blyškioji džioveklė**, arba **balsvoji džioveklė** (*Orobanche reticulata*) – džioveklinių (*Orobanchaceae*) šeimos džioveklių (*Orobanche*) genties bechlorofilis parazitinis augalas. Ši rūšis yra reta, todėl įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

Biologija
---------

Žiedynas
Žiedas
Tai daugiametis ar dvimetis 15–100 cm aukščio augalas, gausiai apaugęs trumpais liaukiniais plaukeliais. Stiebas gelsvas arba rusvas, iki 1 cm skersmens, sustorėjusiu pamatu. Apatiniai lapai trikampiški, aukščiau esantys – lancetiški.

Žiedynas gausiažiedis, kartais sudaro pusę stiebo ilgio, apatinėje dalyje žiedai praretėję. Pažiedės kiaušiniškai lancetiškos, tokio pat ilgio kaip žiedai. Taurelės segmentai neryškiai gysloti, tamsūs, odiški, kartais dvidantėmis viršūnėmis, trumpesni už vainikėlio vamzdelį. Vainikėlis iki 2 cm ilgio, baltas arba gelsvas, viršutinė lūpa ir žiotys rausvos, apaugusios tamsesniais plaukeliais; viršutinė lūpa dviskiautė. Kuokeliai priaugę prie vamzdelio 2–4 mm atstumu nuo pamato, beveik pliki. Purka rusvai raudona.

Žydi birželio–rugsėjo mėnesiais. Dauginasi sėklomis, kurias išnešioja vėjas ar vanduo. Jos subręsta rugsėjo–spalio mėn.

Parazituoja ant usnių (žinoma ant gelsvalapės usnies (*Cirsium oleraceum*)) ir dagių.

Paplitimas ir augavietės
------------------------

Rūšis natūraliai paplitusi Vakarų ir Vidurio Europoje, Rytų Europos pietinėje dalyje, Kaukaze, Sibire, Šiaurės Afrikoje.
Lietuvoje aptikta Biržų, Ignalinos, Panevėžio, Prienų, Šiaulių ir Švenčionių rajonuose.

Auga pelkėtose pievose, upelių ir šaltinių pakraščiuose, drėgnuose ir šlapiuose miškuose, ten, kur auga parazituojami augalai.

Apsauga
-------

Blyškioji džioveklė į Lietuvos raudonąją knygą įrašyta 2000 m.

Augalui grėsmę kelia parazituojamų augalų buveinių nykimas, miškų kirtimas.

Literatūra
----------

* Lietuvos TSR Flora, Lietuvos TSR mokslų akademija (dab. Lietuvos mokslų akademija), Vilnius, Mokslas, 1971, V tomas, 494 p.

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Blyškioji džioveklė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Lietuvos raudonoji knyga. Red Data Book of Lithuania, Vilnius, 2007, 503 p.
Proporcijos: 2:3
 1916 m. vėliava
 1855 m. vėliava
**Tailando vėliava** (taj. ธงไตรรงค์ (tar. *Thong Trairong* - trispalvė) – stačiakampė, suskirstyta į penkias horizontalias juostas: raudoną, baltą, mėlyną, baltą, raudoną. Visos juostos yra vienodo aukščio, tik vidurinė mėlyna yra dvigubai platesnė.

Istorija
--------

Spėjama, kad pirmoji vėliava (tuomet Tailandas vadinosi Siamu) greičiausiai buvo raudonos spalvos, kurią naudojos Siamo karalius Narai (1656-1688 m.). Iš istorinių šaltinių žinoma, jog vėliau raudonoje vėliavoje buvo atsiradę papildomi elementai: balta čakra (budistinis ratas), vėliau baltas dramblys ir paskiausiai baltame diske saulės motyvas.

Oficiali pirmoji šalies vėliava įteisinta karaliaus Mongkut (Rama IV) 1855 m. kurioje buvo pavaizduotas karališkasis simbolis baltas dramblys raudoname fone.

Panaši į dabartinę vėliavą, tik raudona-balta, buvo įteisinta 1916 m. Pagal legendą, karalius Vajiravudh (Rama VI) pamatė pakabintą atvirkščiai vėliavą ir nusprendė sukurti tokią vėliavą, kad toks incidentas daugiau nebepasikartotų. 1917 m. vidurinioji vėliavos raudona spalva pakeista į mėlyną - penktadienio spalvą, dienos kada gimė karalius Vajiravudh. Pagal kitus šaltinius manoma, kad į mėlyną pakeista kaip solidarumo ženklas su Antantės šalimis, kurių vėliavų spalvos sudarytos iš raudonos, baltos ir mėlynos.

Dabartinė vėliava įteisinta 1917 m. rugsėjo 28 d.

Simbolika
---------

Trys spalvos (raudona, balta ir mėlyna) simbolizuoja tautą, religiją ir karalių (neoficialus Tailando devizas).

Konstrukcija
------------

Spalvos
-------

        Pantone spalvų sistemoje: Raudona – Pantone 186; RGB spalvų sistemoje: Raudona – 206, 17, 28.

        Pantone spalvų sistemoje: Balta – nėra; RGB spalvų sistemoje: Balta – 255, 255, 255.

        Pantone spalvų sistemoje: Mėlyna – Pantone 293; RGB spalvų sistemoje: Mėlyna – 0, 28, 73.

Kitos Tailando vėliavos
-----------------------

* Tailando jūrų vėliava (nuo 1917 m.)Tailando jūrų vėliava (nuo 1917 m.)
* Tailando karinio jūrų laivyno vėliava (nuo 1917 m.)Tailando karinio jūrų laivyno vėliava (nuo 1917 m.)

Panašios vėliavos
-----------------

| Vėliava | Šalis | Skirtumai |
| --- | --- | --- |
|  | Kosta Rikos vėliava. | Skirtingas spalvų išdėstymas ir simbolika. |
|

Nuorodos
--------

* vexilla-mundi.com Archyvuota kopija 2006-10-17 iš Wayback Machine projekto.

**Azijos valstybių vėliavos**

|  |
| --- |
| Afganistanas · Armėnija · Azerbaidžanas · Bahreinas · Bangladešas · Brunėjus · Butanas · Filipinai · Gruzija · Indija · Indonezija · Irakas · Iranas · Izraelis · Japonija · Jemenas · Jordanija · JAE · Kambodža · Kataras · Kazachija · Kinija · Kipras · Kirgizija · Kuveitas · Laosas · Libanas · Malaizija · Maldyvai · Mianmaras · Mongolija · Nepalas · Omanas · Pakistanas · Pietų Korėja · Rusija · Rytų Timoras · Saudo Arabija · Singapūras · Sirija · Šiaurės Korėja · Šri Lanka · Tadžikija · Tailandas · Taivanas · Turkija · Turkmėnija · Uzbekija · Vietnamas
Abchazija · Kalnų Karabachas · Honkongas · Makao · Palestina · Pietų Osetija |
| **Valstybių atributika:** Valstybinių vėliavų galerija · Valstybiniai himnai · Herbai |
**Jonas Senulis** (1893 m. balandžio 2 d. Šeduvoje, Panevėžio apskr. – ?) – vargonininkas.

Biografija
----------

Mokėsi pas Šeduvos vargonininką, vėliau pas Juozą Naujalį ir Vincą Nacevičių Kaune. 1911 m. atvyko į JAV ir apsigyveno Pitsburge, PA. Po metų suorganizavo Jaunuolių dainininkų draugiją. 1913 m. pradėjo vargonininkauti Šv. Juozapo lietuvių parapijoje Duryea, PA, o dar po metų – Švč. M. Marijos parapijoje Wanamie, PA. Vėliau vargonininkavo Šv. Petro ir Povilo lietuvių parapijoje Homesteade, PA.

1917–1931 m. vadovavo „Birutės" chorui ir vargonininkavo Šv. Vincento parapijoje Pittsburghe, PA. 1929 m. surengė pirmąją radijo laidą Pitsburge. Programą atliko choras ir solistai.

Nuo 1931 m. vadovavo „Laisvės" chorui, o vėliau „Dainos" chorui. 1935–1957 m. vargonininkavo Dangun Žengimo parapijoje Pitsburge. 1948–1950 m. buvo choro „Jaunieji lietuviai" vadovas. Šis choras koncertavo ir kitataučiams. Su chorais, solistais ir artistais pastatė 14 dramų, 30 komedijų, 5 tragedijas ir 4 Miko Petrausko ir Stasio Šimkaus operetes. Septynis kartus dalyvavo tarptautiniuose pasirodymuose ir tris kartus laimėjo prizus.

Nuo 1939 m. buvo ALRK Vargonininkų sąjungos narys. Surinktas Laukuvos apylinkės lietuvių liaudies dainas padovanojo Juozo Žilevičiaus muzikologijos archyvui.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
|  |
| --- |
| **Medalininkas** |
| Eugenia Bujak (2018) |
| **Medaliai** |
| **Atstovaujant:  Lenkija** |
| Treko dviračiai |
| Europos čempionatas |
| **Sidabras** | 2012 | Komandinis persekiojimas |
| **Sidabras** | 2013 | Komandinis persekiojimas |
| **Auksas** | 2014 | Taškų lenktynės |

**Eugenia Bujak** (g. 1989 m. birželio 25 d. Lentvaryje, Lietuvoje) – lenkų dviratininkė. Europos treko vicečempionė. Nuo 2018 m. atstovauja Slovėnijos nacionalinę rinktinę.

Biografija
----------

2011 m. Europos treko čempionate Bujak dalyvavo taškų lenktynėse, bet įskaitinių taškų nepelnė. 2012 m. pasaulio treko čempionate komandiniame persekiojime Lenkijos rinktinė buvo diskvalifikuota, o individualiame persekiojime sportininkė liko 16-a. 2012 m. atstovavo Lenkijai pasaulio plento čempionate, kuriame užėmė 27-ą vietą lenktynėse laikui ir nebaigė lenktynių masiniame starte. 2012 m. Europos treko čempionate Panevėžyje Bujak liko 10-a taškų lenktynėse, bei pelnė sidabrą komandiniame persekiojime. 2013 m. pasaulio treko čempionate buvo 9-a taškų lenktynėse ir 4-a komandiniame persekiojime. Tais pačiais metais vykusiame pasaulio plento čempionate Bujak masiniame starte buvo 21-a, o lenktynėse laikui 16-a.

Šaltiniai
---------

1. ↑  cyclingarchives.com
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Lokarno sutartys** – 1925 m. tarp Vokietijos (Veimaro Respublikos) ir Vakarų bei Centrinės Europos valstybių pasirašytų septynių susitarimų rinkinys.

Derybos dėl šių sutarčių vyko 1925 m. spalio 5 d.–16 d. Lokarno mieste (Šveicarija), o formaliai pasirašytos 1925 m. gruodžio 1 d. Londone (Didžioji Britanija). Šiomis sutartimis Vokietija (Veimaro respublika) mainais už normalių diplomatinių santykių atstatymą, pripažino pokarinius Vakarų ir Centrinės Europos valstybių teritorinius pakitimus.

Diskusijos atvedusios prie Lokarno sutarčių prasidėjo dar 1925 m. vasario 9 d. po to kai Vokietijos (Veimaro respublika) užsienio reikalų ministras Gustavas Štrėzemanas įteikė pasiūlymą Prancūzijai ir Didžiajai Britanijai, kuriame žadėjo pripažinti Versalio sutarties teritorinius pakitimus, mainais prašydamas palengvinti Vokietijos diplomatinių santykių reabilitavimą.

Svarbiausios sutartys buvo pasirašytos tarp Vokietijos (Veimaro Respublikos), Prancūzijos, Belgijos, Didžiosios Britanijos ir Italijos. Pirmosios 3 pasižadėjo nepradėti viena prieš kitą karinių veiksmų, o likusios 2 turėjo veikti tarsi garantas. Įvykus kariniui konfliktui tarp pirmų trijų valstybių, likusios turėjo padėti užpultajai.

Vokietija (Veimaro respublika) taip pat pasirašė arbitražines konvencijas su Prancūzija ir Belgija, ir arbitražines sutartis su Lenkija ir Čekoslovakija, įpareigojančias spręsti ginčus arbitražiniame tribunole arba Nuolatiniame tarptautinio teisingumo teisme.

Savo ruožtu Prancūzija pasirašė kolektyvinės gynybos sutartis, Vokietijos agresijos atveju, su Lenkija ir Čekoslovakija. Pastarosios iš esmės patvirtino jau egzistuojančias Prancūzijos sutartis su Lenkija pasirašytą dar 1921 m. vasario 19 d. ir su Čekoslovakija pasirašytą 1924 m. sausio 25 d.

Lokarno sutarčių sudarymas buvo pagrindinė 1924–1930 m. Europos diplomatinio klimato „atšilimo" priežastis (nors Rytų Europoje įtampa išsilaikė). 1926 m. Vokietija (Veimaro respublika) buvo priimta į Tautų Sąjungą, o iki 1930 m. iš Demilitarizuotos Reino zonos buvo patrauktos Antantės pajėgos.

Vis dėlto „Lokarno dvasia" neišgyveno vokiškojo nacionalizmo atgimimo ketvirtajame dišimtmetyje. Oficialiai Vokietija atsisakė savo Lokarno įsipareigojimų 1936 m. kovo 7 d. kada įvedė savo kariuomenę į Demilitarizuotą Reino zoną.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Demilitarizuota Reino zona
| ***Fatom*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Fathom |
| Kilmės šalis | Jungtinė Karalystė Jungtinė Karalystė |
| Režisierius | Leslie H. Martinson |
| Vaidina | Raquel Welch  Anthony Franciosa  Ronald Fraser |
| Metai | 1967 |
| Žanras | veiksmo komedija |
| Trukmė | 99 min. |
| Kalba | anglų |
| **IMDb įrašas** |

**Fatom** (angl. *Fathom*) – 1967 m. sukurta veiksmo komedija. Kino kompanija „20th Century Fox" tais metais sukūrė 3 filmus apie moteris šnipes: „Caprice" su Doris Day ir „Come Spy with Me" su Andrea Dromm pagrindiniuose vaidmenyse, o šią seriją paskatino metais anksčiau išleisto filmo „Modestė Bleiz" sėkmė.

Pagrindinis vaidmuo buvo patikėtas Raquel Welch, išgarsėjusiai 1966 m. pasirodžiusiais filmais „Fantastic Voyage" ir „One Million Years B.C.".

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Parašiutininkė Fatom Harvil, kartu su komanda dalyvaujanti varžybose Ispanijoje, sulaukia dviejų vyrų, prisistačiusių Britanijos slaptosios tarnybos agentais, dėmesio. Šie įtikina jiems padėti operacijoje ieškant dingusio branduolinio ginklo: mergina turi neva atsitiktinai nusileisti vienoje iš vilų, kur būna įtariamasis ginklų prekeivis, ir palikti joje pasiklausymo įrangą. 

Operacija prasideda sėkmingai ir Fatom nusileidžia vilos kieme, tačiau pastato viduje ji aptinka nužudytą žmogų, o vilos šeimininkas ją apkaltina žmogžudyste.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Raquel Welch – Fatom Harvil
* Anthony Franciosa – Peteris Meriveteris
* Ronald Fraser – pulkininkas Duglas Kempbelas
* Richard Briers
* Greta Chi
* Tom Adams

Šaltiniai
---------

1. ↑  A.H. WEILER (31 July 1966). „Revolts Brewing in Britain". *New York Times*. p. 83.
**Eudemonizmas** (sen. gr. eudaimonia – 'laimė') – etinė pažiūra, kuri laiko laimę vienintele neabejotina arba didžiausia vertybe, o veržimąsi į ją – vieninteliu pastoviu dorovingo elgesio motyvu bei kriterijumi. Eudemonizmas artimas hedonizmui. Nuo jo kartais skiriamas tik nevienodu laimės šaltinio aiškinimu. Labiausiai eudemonizmas paplitęs senovės graikų (Demokrito, Sokrato, kinikų, Aristotelio, stoikų) etikoje.

Laimė eudemonistų dažniausiai būdavo aiškinama kaip individo vidinė laisvė, pasiekiama savimone, protiniu ir dvasiniu lavėjimu, nepriklausomybės nuo išorinio pasaulio įgijimu, žmogų pavergiančių aistrų įveikimu. Socialinis eudemonizmas, kuris stipriausiai reiškėsi D. Didro, K. Helvecijaus, P. Holbacho etikoje, anglų utilitarizme (Dž. Bentamas), išplito naujaisiais laikais. Žmogaus veržimąsi į laimę XVIII a. prancūzų materialistai laikė įgimtu. Laimė, anot jų, esanti galutinis bet kurios visuomenės tikslas. Dž. Bentamas utilitarizmo etiką grindė principu: kuo daugiau laimės kuo didesniam skaičiui žmonių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, III t. MELI institutas, Vilnius.
| **Eugenija Stravinskienė** |
| --- |
| Gimė | 1928 m. kovo 21 d.Klangiai, Jurbarko raj. |
| Mirė | 2004 m. sausio 14 d. (75 metai) |
|  |
| Veikla | vertėja, redaktorė |
|  |
| Alma mater | 1951 m. Vilniaus universitetas |

**Eugenija Kirmonaitė–Stravinskienė** (1928 m. kovo 21 d. – 2004 m. sausio 14 d.) – vertėja, redaktorė. Iš švedų kalbos išvertė Astridos Lindgren, Selmos Lagerlöf, Marijos Gripės ir kitų žymių autorių kūrinių.

Gimė Klangių kaime, Jurbarko raj. Mokėsi Vilkijos gimnazijoje, 1951 m. baigė Vilniaus universitetą. Dirbo leidykloje „Vaga" redaktore, verstinės literatūros skyriaus direktore bei vertėja.

Švedų kalbą išmoko savarankiškai. Išvertė daugiau nei 50 knygų, žymiausios: Astridos Lindgren „Broliai Liūtaširdžiai", „Emilis iš Lionebergos", „Pepė Ilgakojinė", „Ronja, plėšiko duktė"; Marijos Gripės „Nepaprasta Agnesės Sesilijos istorija", „Varpų metas" ir kt.

Nuorodos
--------

* Eugenijos Stravinskienės atminimui. *Literatūra ir menas*, 2004 m. Archyvuota kopija 2021-01-16 iš Wayback Machine projekto.
* Eugenijos Stravinskienės atsiminimai
* Vertėja Eugenija Stravinskienė atsako į Elonos Varnauskienės klausimus, *Rubinaitis*, 2003 m. Archyvuota kopija 2018-01-22 iš Wayback Machine projekto.
| **Aušrys Macijauskas** |
| --- |
| Gimė | 1968 m. rugsėjo 29 d. (54 metai)Kėdainiai |
| Sutuoktinis (-ė) | Rasa |
| Vaikai | Lukas, Paulius |
|  |
| Veikla | agronomas, politinis veikėjas |
| Partija | 1994 m. Tėvynės sąjunga |
|  |
| Alma mater | 2000 m. Lietuvos žemės ūkio universitetas |

**Aušrys Macijauskas** (g. 1968 m. rugsėjo 29 d. Kėdainiuose) – agronomas, Lietuvos ir Kėdainių rajono savivaldybės politinis veikėjas.

Biografija
----------

1984 m. baigė Kėdainių vaikų muzikos mokyklą, 1986 m. Kėdainių 2-ąją vidurinę mokyklą. 1986–1991 m. studijavo Lietuvos žemės ūkio akademijos Agronomijos fakultete. 1988–1989 m. tarnavo sovietinėje armijoje. 1991–1992 m. Kėdainių cukraus fabriko darbininkas. 1993 m. įkūrė reklamos agentūrą „Mūsų braižas". 1996–2008 m. dalyvavo kuriant žemės ūkio kooperatyvą „Mūsų ūkis" ir jam vadovavo. 1997–2000 m. tęsė studijas Lietuvos žemės ūkio universitete, žemės ūkio technologas. 2001 m. išrinktas Lietuvos grūdų augintojų asociacijos tarybos pirmininku, tapo Žemės ūkio rūmų prezidiumo nariu.

Nuo 1994 m. Tėvynės sąjungos narys. 2003–2007 m. 2007–2011 m. ir 2011–2013 m. Kėdainių rajono savivaldybės tarybos narys. 2008–2011 m. LR žemės ūkio ministro Kazio Starkevičiaus pavaduotojas. Nuo 2011 m. premjero Andriaus Kubiliaus visuomeninis konsultantas žemės ūkio klausimais.

Žmona Rasa, sūnūs Lukas ir Paulius.

Piktnaudžiavimas tarnybine padėtimi
-----------------------------------

2011 m. pradėto ikiteisminio tyrimo metu nustatyta, kad žemės ūkio viceministras A. Macijauskas nurodė Valstybinės maisto ir veterinarijos tarnybos (VMVT) vadovo pareigas ėjusiam A. Bagotyriui laikinai įdarbinti Vigimantą Kisielių Kauno VMVT, kad vėliau pastarasis būtų perkeltas į pareigas Nacionalinės žemės tarnybos padalinyje Kėdainiuose.

2013 m. liepos 18 d. Vilniaus miesto apylinkės teismas, išnagrinėjęs bylą, nustatė, kad Aušrys Macijauskas, būdamas valstybės tarnautoju – LR žemės ūkio ministerijos viceministru ir Saulius Silickas, būdamas valstybės tarnautoju – Nacionalinės mokėjimo agentūros prie Žemės ūkio ministerijos direktoriumi, piktnaudžiavo tarnybine padėtimi, siekdami turtinės ir kitokios asmeninės naudos, dėl ko buvo padaryta didelė žala valstybės interesams. A. Macijauską ir S. Silicką teismas pripažino kaltais ir paskyrė jiems 1 metų 6 mėnesių laisvės atėmimo bausmes, jų vykdymą atidedant.

Šaltiniai
---------

1. ↑  A. Macijauskas dirba savo ūkyje, o konsultuoja visuomeniniais pagrindais, 2011-11-25 Archyvuota kopija 2015-05-16 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑   Archyvuota kopija 2013-07-21 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Buvusiems Žemės ūkio ministerijos viceministrui ir Nacionalinės mokėjimo agentūros direktoriui – apkaltinamasis nuosprendis, 2013-07-18 Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto.
| **Ettore Arco Isidoro Bugatti** |
| --- |
|  |
| Ettore Arco Isidoro Bugatti |
| Gimė | 1881 m. rugsėjo 15 d.Milanas, Italija Italija |
| Mirė | 1947 m. rugpjūčio 21 d. (65 metai)Paryžius, Prancūzija Prancūzija |
|  |
| Pareigos | automobilių inžinierius, „Bugatti" įkūrėjas |
|  |
|  **Vikiteka** | Ettore Bugatti |

**Etorė Arkas Isidoras Bugatis** (*Ettore Arco Isidoro Bugatti*, 1881 m. rugsėjo 15 d. – 1947 m. rugpjūčio 21 d.) buvo italų kilmės prancūzų automobilių inžinierius ir dizaineris. Labiausiai jis žinomas dėl 1909 m. įkurtos automobilių gamybos kompanijos „Bugatti".

E. Bugatti gimė italų menininkų šeimoje Milane. Jo tėvas Carlo Bugatti (1856–1940) buvo Moderno Italijos meno baldų ir papuošalų kūrėjas. Jo brolis Rembrandt Bugatti buvo gyvūnų statulų skulptorius.

Jau nuo pat jaunystės E. Bugatti rodė susidomėjimą variklių ir automobilių sandara ir su kompanija „Prinetti & Stucchi" 1899 m. sukūrė pirmąjį savo automobilio modelį „Bugatti Type 1".

1901 m. dizaineris sukūrė antrąjį „Bugatti" modelį „Type 2". Šis modelis tais metais laimėjo pagrindinį prizą Milano parodoje. Visi kiti modeliai iki pat „Type 7" buvo vadinami „De Dietrich-Bugatti".

1906 m. E. Bugatii pradėjo glaudų bendradarbiavimą su variklių gamintoja „Deutz AG". 1907 m. jis tapo šios įmonės produkcijos vadovu. Šiose pareigose E. Bugatti sukūrė „Type8/9", o „Type 10" sukūrė savo namų rūsyje. 1913 m. E. Bugatti „Peugeot" užsakymu sukūrė mažą miesto automobilį „Peugeot Bébé".

Nepaisant to, kad inžinierius gimė Italijoje, savo įmonę „Automobiles E. Bugatti" 1909 m. jis įkūrė Molshaimo mieste, tuometinėje Vokietijoje (dabar Prancūzija). Nuo to laiko E. Bugatti įmonė tapo žinoma dėl prabangių, greitų ir išskirtinių automobilių gamybos. Išskirtinis technologijų vystymas kompanijai leido pasiekti didelės sėkmės automobilių sporte – „Bugatti" automobiliai laimėjo pirmuosius tris istorijoje Monako GP 1929, 1930 ir 1931 m.

I pasaulinio karo metu E. Bugatti pradėjo gaminti variklius lėktuvams. 1939 m. įmonė sukūrė pirmąjį savo lėktuvą „Bugatti Model 100", turėjusį dalyvauti lenktynėse, tačiau jis nebuvo paruoštas iki nustatyto laiko, tad šiuo metu vienintelis pagamintas egzempliorius laikomas muziejuje.

1939 m. rugpjūčio 11 d. E. Bugatti sūnus Jean žuvo bandydamas „Bugatti Type 57" automobilį. Po šios nelaimės Bugatti kompanija susidūrė su sunkumais. II pasaulinio karo metu buvo susprogdinta įmonės gamykla šalia Molshaimo ir įmonė prarado teises į nuosavybę.

2000 m. E. Bugatti buvo įtrauktas į JAV automobilių šlovės sąrašą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Bugatti License Aircraft Engines Archyvuota kopija 2020-01-19 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Ettore Bugatti
**Aušrelė** – Lenkijos lietuvių bendruomenės mėnesinis vaikų žurnalas. Steigėjas Lenkijos lietuvių draugija, materialiai remia Lenkijos Religijų ir tautinių mažumų departamentas bei Lietuvos Spaudos, radijo ir televizijos rėmimo fondas. Redakcija įsikūrusi Punske, žurnalą spausdina leidykla „Aušra". Tiražas apie 1500 egz. (2001 m.). 1997–99 m. ėjo kaip žurnalo „Aušra" priedas, po to – savarankiškas leidinys. Redakcija organizuoja vasaros stovyklas savo skaitytojams, remia Punsko neįgaliųjų ir socialiai remtinų vaikų klubą „Viltelė" – jiems „Aušrelėje" spausdina specialų priedą „Tu ne vienas".

Vyriausiosios redaktorės
------------------------

* A. Sitarskienė (1997–2000 m.);
* B. Alavienė (2000 m.);
* B. Bobinienė (nuo 2000 m.);
* V. Baranauskaitė (2009 m.).

Šaltiniai
---------

* *Aušrelė (žurnalas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002 300 psl.

Nuorodos
--------

* „Aušrelės" internetinė svetainė Archyvuota kopija 2008-08-28 iš Wayback Machine projekto.;
* Leidinio internetinė versija[neveikianti nuoroda].
| Činabas |
| --- |
| Činabo aukštupys Činabo aukštupys |
| **Ilgis** | 1100 km |
| **Baseino plotas** | 138 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 890 m³/s |
| **Ištakos** | Himalajai |
| **Žiotys** | Satledžas |
| **Šalys** | Indija, Pakistanas |
|  |
|  **Vikiteka** | Činabas |

**Činabas** arba **Čenabas** (hind. चनाब, urd. چناب, pandž. دریاۓ چناب = *Canāb*) – upė Indijoje ir Pakistane; Satledžo dešinysis intakas (Indo baseinas). Prasideda Himalajuose (Himačal Pradešas, Indija), susiliejus Čandros ir Bhagos upėms. Aukštupyje vadinama Čandrabhaga. Teka per Džamu ir Kašmyro valstiją. Toliau teka į pietvakarius Pandžabo lyguma per Pakistano provinciją Pandžabą. Įteka į Satledžą ties Uč Šarifu.

Didžiausi intakai: Dželamas (dešinysis), Ravis (kairysis).

Upės vandens režimas musoninis, vasarą būna smarkus poplūdis. Aukštupyje upė vandeninga, bet žemupyje nusenka dėl intensyvaus vandens naudojimo laukų drėkinimui. Miestai prie Činabo: Gudžratas, Činjotas, Džhangas, Multanas (Pakistanas).

Vedų laikais upė buvo žinoma kaip Aškini (skr. अश्किनि) arba Iskmati (इस्कामति). Graikai upę vadino Akesinu (*Acesines*).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 487
|  |
| --- |
| Fazylas Sajus |
|  
Fazylas Sajus 2015 m. |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Fazıl Say |
| Gimė | 1970 m. sausio 14 d. (53 metai) |
| Kilmė | Turkija Ankara, Turkija |
| Žanrai | klasikinė, šiuolaikinė muzika |
| Instrumentai | fortepijonas |
| Aktyvumo metai | 1984– |
| Svetainė | Oficiali svetainė |

**Fazylas Sajus** (*Fazıl Say*, g. 1970 m. sausio 14 d.) – Turkijos kompozitorius ir pianistas.

Nuo ankstyvos vaikystės (3 metų) Sajus pradėjo mokytis groti fortepijonu. Įstojęs į Ankaros konservatoriją, 1984 m. parašė savo pirmąją sonatą. Vėliau išvyko į Vokietiją, kur daugiausia ir dirbo, 2005–2010 m. buvo reziduojantis Dortmundo teatro kompozitorius. 2009 m. pristatė savo pirmąją simfoniją („Stambulo simfonija"). 2011 m. įrašė „Mesopotamijos simfoniją", 2012 m. – „Visatos simfoniją". Sukūrė keletą oratorijų, koncertų klarnetui, styginių kvartetui, trimitui, sonatų fortepijonui ir klarnetui, taip pat sukūrė džiazo kompozicijų, įvairių kompozitorių interpretacijų fortepijonu (Bethoveno, Mocarto, Skarlačio, Geršvino, Čaikovskio ir kt.), muzikos turkų filmams.

Fazylo Sajaus kūrybai būdingas ekspresyvumas, gausi orkestruotė, šokių, rapsodijos bruožai, gausiai naudojami tradiciniai rytų instrumentai (nėjus, darbuka, kudiumas ir kt.). Nemaža savo kūrinių paskyrė rytų mistinei literatūrai (Omarui Chajamui, alevių poetui Muhjidinui Abdaliui ir kt.).

2013 m. dėl viešo pasisakymo, pašiepiančio islamą, Fazylas Sajus Stambulo teismo buvo nuteistas 10 mėn. įkalinimo bausme lygtinai.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  „Pianist Fazil Say gets jail term for blasphemy"


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Fazıl Say** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Nuorodos
--------

* Turkų pianistas ir kompozitorius Fazil Say, Modus, lrt.lt
| Poškonių pilkapynas |
| --- |
|  |
| 

Poškonių pilkapynasPoškonių pilkapynas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°15′22.45″ š. pl. 25°37′46.46″ r. ilg.﻿ / ﻿54.2562361°š. pl. 25.6295722°r. ilg.﻿ / 54.2562361; 25.6295722Koordinatės: 54°15′22.45″ š. pl. 25°37′46.46″ r. ilg.﻿ / ﻿54.2562361°š. pl. 25.6295722°r. ilg.﻿ / 54.2562361; 25.6295722 |

 |
| Vieta | Šalčininkų rajonas |
| Seniūnija | Poškonių seniūnija |
| Plotas | 19 599 m² |
| Naudotas | V–VI a. |
| Tirtas | 1952 m. m. |
| Registro Nr. | 1949 |

**Poškonių pilkapynas** – pilkapių sankaupa pietryčių Lietuvoje, Šalčininkų rajone, apie 1 km į pietryčius nuo Poškonių, pušyne. Randamas sekant rodykles nuo Poškonių kaimo, pritaikytas lankymui. Valstybinės reikšmės 

Didžiausias pilkapyno pilkapisarcheologinis paminklas.

Pilkapyną sudaro apie 35 sampilus, kurie išsidėstę nuo 1-5 m iki 10-15 m atstumu vienas nuo kito, trimis nevienodomis grupėmis. Jie nuo 5-6 m iki 10-12 m skersmens ir nuo 0,3-0,5 m iki 1-1,2 m aukščio, dauguma žemo suploto pusrutulio pavidalo. Vienas pilkapis, esantis pilkapyno prietrytinėje dalyje – 22 m skersmens ir iki 2 m aukščio, kiek paplokščiu viršumi. Daugelis sampilų sužaloti ir deformuoti iškasus juose duobes, dalis sulėkštėję. Keturi 1952 m. ištirti Lietuvos istorijos instituto. Didesniųjų ir dalies mažesniųjų pilkapių pagrindus juosia iš dalies užslinkę grioviai ar jų liekanos. Kai kurių sampilų šonuose pastebimi juos juosusių akmenų vainikų fragmentai ar paskiri vainikų akmenys. Didįjį pilkapį irgi juosia akmenų vainiko liekanos.

Pilkapiuose rasti sudegintų mirusiųjų kapai su įkapėmis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Objekto Nr. 1949 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
| Činkve Terės nacionalinis parkas |
| --- |
| IUCN II kategorija (nacionalinis parkas) |
|   |
| **Vieta:** | Kampanija, Ligūrija Italijos vėliava Italija |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** | Specija |
| 

Žemėlapis rodantis Činkve Terės nacionalinis parkas vietą.Činkve Terės nacionalinis parkas

  |
| **Koordinatės:** | 44°6′10″ š. pl. 9°45′36″ r. ilg.﻿ / ﻿44.10278°š. pl. 9.76000°r. ilg.﻿ / 44.10278; 9.76000Koordinatės: 44°6′10″ š. pl. 9°45′36″ r. ilg.﻿ / ﻿44.10278°š. pl. 9.76000°r. ilg.﻿ / 44.10278; 9.76000 |
| **Plotas:** | 38,60 km² |
| **Įkurtas:** | 1999 m. |
|  **Vikiteka:** | Činkve Terės nacionalinis parkas |

**Činkve Terės nacionalinis parkas** (it. *Parco Nazionale delle Cinque Terre*) – nacionalinis parkas šiaurės Italijoje, Kampanijos ir Ligūrijos regionuose, šalia Ligūrijos jūros. Nacionalinis parkas įkurtas 1999 m. įvertinant jo vaizdinę, agrikultūrinę, istorinę ir kultūrinę reikšmę.

Nacionalinis parkas apima Činkve Terės pakrantę. 1997 m. šis vaizdingas Ligūrijos kraštas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą (drauge su Portovenere ir keletu aplinkinių salų).

Nacionalinis parkas užima 38,60 km² plotą ir yra mažiausias šalyje.

Šaltiniai
---------
**Intelektinės transporto sistemos** (ITS) (angl. *Intelligent transport systems*) – informacinėmis ir elektroninių ryšių technologijomis grindžiamos sistemos, skirtos geležinkelių, kelių, jūrų, oro ir vidaus vandenų transporto eismui, įskaitant infrastruktūrą, transporto priemones ir naudotojus, elektroninį keleivinio transporto bilietą, valdyti, taip pat sąsajoms tarp šių transporto rūšių užtikrinti.[1]

Dažnai kalbama ir apie intelektinių transporto sistemų paslaugas, t. y. intelektinių transporto sistemų prietaikos intelektinių transporto sistemų taikymo operacinė priemonė. Veikimo užtikrinimas tinkamai parengtoje organizacinėje ir operacinėje sistemoje, siekiant padidinti naudotojo saugumą ir patogumą ir (arba) palengvinti transporto ir kelionių operacijas, padidinti jų veiksmingumą arba padėti jas atlikti.

ITS pavyzdžių kasdieniame gyvenime yra gana daug, pavyzdžiui, elektroniniai bilietai, kintamos informacijos ženklai, eismo valdymo centrai, navigacinės technologijos.

Išnašos
-------

1. ↑
**Bielsko Šv. Mergelės Marijos Gimimo parapija** (lenk. *Parafia Narodzenia Najświętszej Maryi Panny w Bielsku Podlaskim*) – viena iš Bielsk Podlasko stačiatikių dekanato parapijų, Bielsko mieste. Parapijoje yra XVI a. amžiaus pabaigoje pastatyta Bielsko Šv. Mergelės Marijos Gimimo cerkvė.

Istorija
--------

Parapija įkurta XI a. amžiuje, kai Bielsko miestas priklausė Kijevo Rusiai. Pirmoji medinė cerkvė buvo pastatyta šalia miesto pilies. Parapiją įkūrė Kijevo Pečersko Lavros vienuoliai, kunigaikščio Jaroslavo Išmintingojo valdymo laikais. 1240 m. Aukso Ordos įsiveržimo metu pirmoji parapijos cerkvė buvo sugriauta. 1289 m. Haličo-Volynės kunigaikštystės kunigaikštis Vladimiras Vasilkovičius pastatė naują cerkvę. Karaliaus Žygimanto Senojo valdymo laikais parapija gavo 4 valakus žemės prie Augustovo kaimo. 1560 m. karalius Žygimantas Augustas suteikė parapijai 2 valakus žemės šalia Strikų kaimo. XVI a. pabaigoje buvo pastatyta dabartinė parapijos cerkvė.

* Šalia cerkvės esantys miesto pilies griuvėsiaiŠalia cerkvės esantys miesto pilies griuvėsiai
* Bielsko Dievo Motinos IkonaBielsko Dievo Motinos Ikona

Nuorodos
--------

* Parapijos tinklalapis (lenk.).

Literatūra
----------

* Kalendarz prawosławny na 2009 rok, Wydanie Warszawskiej Metropolii Prawosławnej, ISSN 1425–2171
* Dzieje Cerkwi w Bielsku Podlaskim, Białoruskie Towarzystwo Historyczne, Białystok 1995
**Paulas Koralus** (vok. *Paul Koralus*; 1892 m. gruodžio 16 d. Vidminiuose (Lėciaus apskritis, Vokietijos imperija) – 1991 m. sausio 10 d. Mindene, VFR) – iš Rytprūsių kilęs Vokietijos skulptorius, tapytojas ir grafikas.

Biografija
----------

Gimė ir augo lietuvių kilmės (iš Karalių giminės) fabriko savininko keturiolikos vaikų šeimoje. Vaikystėje prarado klausą, iki 1910 m. lankė kurčiųjų mokyklas Unguroje ir Tilžėje. Iki 1911 m. mokėsi *Karaliaučiaus meno ir amatų mokykloje*, 1911–1914 m. tęsė mokslus Karaliaučiaus meno akademijoje pas prof. Stanislovą Cauerį. 1914–1918 m. studijavo Drezdeno meno akademijoje, profesorių Vernerio Vrbos ir Georgo Vrbos klasėse.

Vienas iš menininko darbų
Specializavosi skulptūroje, bet kartu dirbo ir litografijoje, ir vario raižinių giliaspaudėje grafikoje. Nuo 1926 m. buvo laisvas dailininkas, 1931–1944 m. gyveno ir kūrė gimtuosiuose Vidminiuose.

Antrojo pasaulinio karo pabaigoje pasitraukė į vakarinę Vokietijos dalį, apsigyveno ir įrengė savo dirbtuves Mindeno priemiestyje Heverštete. Palaikomas žmonos Erikos ilgą laiką sėkmingai darbavosi dailės srityje, kol gilioje senatvėje teko pervažiuoti į *Albert-Nisius-Heim* senelių namus. 

Mirė sulaukęs kone šimto metų. Palaidotas šalia žmonos Heveršteto kapinėse, kurių koplyčios frontoną puošia jo sukurtas reljefas.

Kūryba
------

Iki 1944 m. Paulo Koralo darbai dažniausiai buvo skiriami bažnyčioms ir mokykloms: Vidminiuose, Milkiuose, Zelkuose, Unguroje, Elke, Sensburge, Gumbinėje ir Pilkalnyje. Kūriniai ne tik atitiko keliamus religinius ir istorinius reikalavimus, bet ir atspindėjo gimtojo krašto žavesį. 

Mindene sukurti darbai saugomi Rytprūsių kultūros centre Elingene, keli kūriniai pateko į privačias kolekcijas.

Išnašos
-------

1. ↑  *Paul Koralus*, Mažosios Lietuvos enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2020-11-07.
2. ↑  Vom Zauber der Heimat // Das Ostpreußenblatt / Preußische Allgemeine Zeitung / Landsmannschaft Ostpreußen e.V. / 14. Dezember 2002
3. ↑  Ingeborg Kelch-Nolde (Bearb.). *Kunstakademie Königsberg 1845–1945. Biographien der Direktoren und Lehrer.*
4. ↑  Das Ostpreußenblatt, 15. Dezember 1962, Seite 10
5. ↑  Vom Zauber der Heimat // Das Ostpreußenblatt / Preußische Allgemeine Zeitung / Landsmannschaft Ostpreußen e.V. / 14. Dezember 2002
6. ↑  Kulturzentrum Ostpreussen

Internetiniai šaltiniai
-----------------------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Paul Koralus** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* *Preussische Allgemeine.* 23. Dezember 1967
* *Preussische Allgemeine.* 12. Mai 1973
* Įrašas „Jägerhöhe" sporto viešbučio svečių knygoje 1936 m. rugsėjo 6 d.
* Vom Zauber der Heimat / Preussische Allgemeine Zeitung, 14. Dezember 2002