recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Šlavantų piliakalnis |
| --- |
|  |
| 

Šlavantų piliakalnisŠlavantų piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°9′31.1″ š. pl. 23°38′58.4″ r. ilg.﻿ / ﻿54.158639°š. pl. 23.649556°r. ilg.﻿ / 54.158639; 23.649556Koordinatės: 54°9′31.1″ š. pl. 23°38′58.4″ r. ilg.﻿ / ﻿54.158639°š. pl. 23.649556°r. ilg.﻿ / 54.158639; 23.649556 |

 |
| Vieta | Lazdijų rajonas |
| Seniūnija | Šlavantų seniūnija |
| Aukštis | 13-14 m |
| Plotas | 24x20 |
| Naudotas | I tūkstantmetis - II tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1954 |
| Registro Nr. | AR597 / 22945, 22946, 5315 /A189KP |

**Šlavantų piliakalnis su gyvenviete** – piliakalnis ir gyvenvietė Lazdijų rajono savivaldybės teritorijoje, į vakarus nuo Šlavantų, Šlavantų seniūnija. Pasiekiamas keliu Gudeliai – Seirijai Gegutėje pasukus keliuku į dešinę pietuosna, už 450 m, keliuko susikirtime su nuo buvusio karjero ateinančiu keliuku, pasukus į kairę rytų kryptimi, pavažiavus 350 m iki ežero, paėjus į kairę šiaurėn 150 m – yra kitapus upelio.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas Šlavanto ežero vakariniame krante, ties bevardžio upelio žiotimis. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 24x20 m dydžio, 1 m iškiliu viduriu. Pietryčių krašte į ją buvęs įėjimas. Aikštelės šiauriniame krašte supiltas 1 m aukščio, 14 m pločio pylimas. Už jo, piliakalnio šiauriniame šlaite, 3 m žemiau pylimo, iškastas 5 m pločio, 0,3 m gylio griovys, už kurio supiltas antras 0,4 m aukščio, 10 m pločio pylimas 1 m aukščio išoriniu šlaitu. Vakariniame ir pietiniame šlaituose, 2-4 m žemiau aikštelės, griovys ir antras pylimas virtę 10 m pločio terasa. Šlaitai statūs, 13-14 m aukščio.

Aikštelė apardyta arimų ir apkasų. Piliakalnis apaugęs lapuočiais medžiais.

Pietvakarinėje papėdėje, 0,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta žiestos ir grublėtos keramikos.

Tyrimai
-------

1954 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 6300 m². Fizinio apsaugos zonos pozonio plotas 5000 m².

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Kuklių piliakalnis 7 km | Buteliūnų piliakalnis 4,5 km | Paserninkų piliakalnis 10 km |  |
| Ūdininkų piliakalnis 15 km |  | Vainiūnų piliakalnis 13 km |
| Paseinelių piliakalnis 21 km | Paveisininkų piliakalnis 9 km | Mėčiūnų piliakalnis 9 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 165-166 (Nr. 740)

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.143
* Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašas, V.1993, p.60
* Petras Tarasenka. Užnemunės krašto piliakalniai. Vilnius. 1997, p. 88-89.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Šlavantai
| Džafnaයාපනය |
| --- |
| *Munišvarano šventykla* |
|  |
| 

DžafnaDžafna

9°40′00″ š. pl. 80°00′00″ r. ilg.﻿ / ﻿9.66667°š. pl. 80.00000°r. ilg.﻿ / 9.66667; 80.00000﻿ (Džafna)Koordinatės: 9°40′00″ š. pl. 80°00′00″ r. ilg.﻿ / ﻿9.66667°š. pl. 80.00000°r. ilg.﻿ / 9.66667; 80.00000﻿ (Džafna) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+5:30) |
|  |
| **Valstybė** | Šri Lankos vėliava Šri Lanka |
| **Rajonas** | Džafnos rajonas |
| **Provincija** | Šiaurės provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 84 416  |
| **Plotas** | 20 km² |
| **Tankumas** (2010) | 4 221 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Džafna |

**Džafna** (angl. *Jaffna*) arba **Japanaja** (sinh. යාපනය  = *Yāpanaya*, tamil. யாழ்ப்பாணம்  = *Yazhpanam*) – miestas šiaurės Šri Lankoje. Provincijos ir rajono centras. Dauguma gyventojų tamilai. Išlikusi viduramžių tvirtovė. Yra universitetas. Svarbus prekybos uostas, oro uostas. Plėtojama tekstilės, žemės ūkio pramonė, amatai. Renkami perlai, išgaunama druska. Veikia archeologijos muziejus.

Istorija
--------

Nuo XIV a. tamilų valstybės Džafnos centras. 1619 m. užėmė Portugalija, o 1658 m. Nyderlandai. Nuo 1795 m. priklausė Jungtinei Karalystei. Iki Šri Lankos pilietinio karo tai buvo antrasis pagal dydį šalies miestas, tačiau karo metais labai smarkiai nukentėjo.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Džafna*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 269 psl.
Koordinatės: 55°28′58″š. pl. 22°51′40″r. ilg.﻿ / ﻿55.482701°š. pl. 22.861092°r. ilg.﻿ / 55.482701; 22.861092

|  |
| --- |
| **Žalpių mokykla** |
| [[Vaizdas:|Žalpių mokykla herbas|center|100px]] |
| Žalpių mokykla |
| **Adresas** | Pėriškių g. 22, Žalpiai |
| **Direktorius(-ė)** |  |
| **Mokinių skaičius** | 13 (2007 m.) |
| **Įkūrimo data** | 1920 m. |
| **Uždarymo data** | 2007 m. |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** |  |

**Žalpių mokykla** – buvusi mokykla Kelmės rajone, Žalpių miestelyje. Iki 2007 m. m. veikė Kelmės r. Žalpių pradinė mokykla. Buvusio juridinio asmens kodas – 290099660. Senajame mediniame pastate įsikūręs Žalpių kraštotyros muziejus, kuriame sukurta eks­po­zi­cija „Žal­pių pra­džios mo­kyk­la".

Istorija
--------

Žal­pių vals­čiaus pradžios mo­kyk­la pra­dė­ta sta­ty­ti 1918 m. Jos sta­ty­bą gy­ven­to­jų su­neš­to­mis ir valdžios skirtomis lė­šo­mis or­ga­ni­za­vo Steigiamojo Seimo atstovas, tri­jų ka­den­ci­jų na­rys, vi­suo­me­nės vei­kė­jas Kazimieras Ralys. Iki 1919 m. rugsėjo 1 d. jau stovėjo mokyklos namo sienos. Statinys buvo 10 sieksnių ilgio ir 5 pločio. Apačioje įrengtos dvi salės ir du butai mokytojams, viršuje – didelė salė liaudies namams su scena vaidinimams, knygų skaitykla. 

Naujame pastate Žalpių mokykla pradėjo veikti 1920 m. Pirmieji mokytojai buvo Pliaupienė, vėliau – Jonas ir Pulcherija Žiūraičiai ir kt. Mokykloje veikė 2 klasės, buvo virš 50 mokinių. Vyko šios pamokos: matematikos, gramatikos, dailyraščio, piešimo ir tikybos. Suoluose mokiniai sėdėdavo po tris, smulkesni tilpdavo ir po keturis. Tar­pu­ka­ryje pa­mo­kos pra­si­dė­da­vo mal­da, daug dė­me­sio bu­vo ski­ria­ma dai­ly­raš­čiui. 1940 m. keturmetėje mokykloje dirbo keturi mokytojai.

1947 m. mokykla perorganizuota į septynmetę, kuri 1952 m. išleido pirmąją laidą. 1962 m. ji tapo aštuonmete. 1979-1981 m. aštuonmetėje mokykloje mokėsi beveik po 180 mokinių. Nuo 1987 m. Žalpiuose buvo nepilna vidurinė mokykla, nuo 1991 m. – devynmetė, nuo 1993 m. – pagrindinė mokykla. 2001 m. mokykla reorganizuota į pradinę. Mažėjant mokinių skaičiui, 2007 m. nuspręsta mokyklą uždaryti. 2007-ųjų kovą joje besimokė 13 vaikų. Paskutiniais gyvavimo metais mokykla buvo Pakražančio gimnazijos pradinio ugdymo skyrius.

Mokyklos 80-mečio proga šalia pastatytas ąžuolinis stogastulpis su Maironio žodžiais: „Paimsim arklą, knygą, lyrą ir eisim Lietuvos keliu!"

* Senoji mokykla, tapusi muziejumiSenoji mokykla, tapusi muziejumi
* Sovietmečiu pastatyta mūrinė mokyklaSovietmečiu pastatyta mūrinė mokykla
* Ištuštėjusi mokykla, 2022 m.Ištuštėjusi mokykla, 2022 m.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Žalpių mokykla** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Išregistruota švietimo ir mokslo institucija „Kelmės r. Žalpių pradinė mokykla" *aikos.smm.lt*
2. 1 2  Kelmės krašto muziejus. Nepriklausomybės atkūrimą 1918 m. menanti Žalpių pradžios mokykla
3. ↑  Kai užgęsta kaime šviesos žiburėlis *biciulis.net*
| Žarijų I piliakalnis |
| --- |
| Piliakalnio vaizdas |
| 

Žarijų I piliakalnisŽarijų I piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°38′45.7″ š. pl. 24°00′25.4″ r. ilg.﻿ / ﻿54.646028°š. pl. 24.007056°r. ilg.﻿ / 54.646028; 24.007056Koordinatės: 54°38′45.7″ š. pl. 24°00′25.4″ r. ilg.﻿ / ﻿54.646028°š. pl. 24.007056°r. ilg.﻿ / 54.646028; 24.007056 |

 |
| Vieta | Prienų rajonas |
| Seniūnija | Ašmintos seniūnija |
| Aukštis | 40x26 m |
| Plotas | 18 |
| Naudotas | I tūkstantmetis - II tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1953 m. ir 1971 |
| Registro Nr. | AR821 / 5507 /A215P |

**Žarijų II piliakalnis**, *Bagrėnas* – piliakalnis Prienų rajono savivaldybės teritorijoje, į pietryčius nuo Žarijų kaimo, Ašmintos seniūnija. Pasiekiamas keliu Strielčiai – Pociūnai pravažiavus Bagrėną, prieš pirmąjį didesnį kelio posūkį į kairę pasukus į dešinę pietų kryptimi, 120 m link sodybos – yra 100 m į pietus nuo jos, miško pakraštyje.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas Nemuno kairiojo kranto aukštutinės terasos pakraštyje. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 40x26 m dydžio, 5 m žemesne pietvakarine dalimi. Jos šiaurės rytų krašte supiltas 6,5 m aukščio, 34 m pločio pylimas plokščiu 7x9 m viršumi. Pylimo išorinis 10 m aukščio šlaitas leidžiasi į 24 m ilgio, 32 m pločio, 4 m gylio griovį. Šlaitai statūs, 18 m aukščio.

Pylimas apardytas duobių, apaugęs lapuočiais. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 10 000 m².

Tyrimai
-------

1953 m. ir 1971 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Šiaurinėje papėdėje, 0,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta lipdytos brūkšniuotu ir grublėtu paviršiumi, taip pat žiestos keramikos. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Pačiudiškių piliakalnis 8 km | Sabalėnų piliakalnis 9 km | Pagaršvio piliakalnis 2 km |  |
| Mačiūnų piliakalnis 4 km |  | Pelekonių I piliakalnis 7 km |
| Šakališkių piliakalnis 22 km | Naravų piliakalnis 6 km | Žarijų II piliakalnis 0,35 km |

Pastaba:Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 187 (Nr. 848).

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.160
* Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašas, V.1993, p.61
* Zigmantas Gliogeris. Nemunu. Vilnius. 1992.
* Petras Tarasenka. Užnemunės krašto piliakalniai. Vilnius. 1997, p. 136-137.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Žarijos I
Kasetinis magnetofonas
**Magnetofonas** (magnetas+sen. gr. φωνή – garsas) – elektromechaninis prietaisas, skirtas tiek įrašymui (akustinių virpesių pavertimas į elektromagnetinius ir jų fiksavimas laikmenoje), tiek anksčiau laikmenoje įrašytų signalų atkūrimui. Laikmenoms naudojamos medžiagos pasižymi magnetinėmis savybėmis: magnetinė juosta, viela, diskai, magnetiniai būgnai ir kt.

Magnetofonai skirstomi į įrašančius garsą ir įrašančius vaizdą (vaizdo magnetofonas). Magnetofonai, įrašantys balsą, vadinami diktofonais. Magnetofonais dažnai vadinami įvairūs prietaisai, įrašantys skaitmeninę ir analoginę, ne garsinę, informaciją (prietaisų parametrų registratoriai, skaičiavimo mašinų atmintinės).

Nuorodos
--------

* Magnetofono apibrėžimas „Visuotinėje lietuvių enciklopedijoje"

Išnašos
-------

1. ↑  „How Tape Recorders Work" – *howstuffworks.com*.
2. ↑  *Video Recording Technology: Its Impact on Media and Home Entertainment* – Aaron Foisi Nmungwun, p. 121. ISBN 9781136466045.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Magnetofonas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Ekskavatorius
**Ekskavatorius** – sunkioji savaeigė mašina birioms medžiagoms, dažniausiai uolienoms kasti ir perkelti. Ekskavatoriaus idėją pasiūlė Leonardas da Vinčis.

Ekskavatoriai būna vieno kaušo arba daugelio mažų kaušų. Jie skiriasi *pagal veikimo principą*:

* Vienakaušiai ekskavatoriai veikia cikliškai.
* Daugiakaušiai dirba nenutrūkstamai.

Vienakaušis ekskavatorius pirmą kartą buvo užpatentuotas 1834 m. JAV, daugiakaušis 1860 m. Prancūzijoje.

Ekskavatoriams dažniausiai montuojama ratinė ir vikšrinė važiuoklė, rečiau – bėginė, kartais ir pontoninė. Vienakaušiai ekskavatoriai skirstomi į:

* *universaliuosius*;
* *specialiuosius*.

Universalieji ekskavatoriai daugiausia naudojami statybose, turi lynų sistemą ir kelis keičiamus darbinius padargus, o iškastą medžiagą perneša visu strėlės ilgio spinduliu. Su keičiamais padargais universalieji ekskavatoriai gali dirbti kaip plūgas, krautuvas, plūktuvas, purentuvas, tranšėjų užpiltuvas ir kitaip. Specialieji ekskavatoriai dažniausiai naudojami statybos ar kasybos darbams bei įprastai turi vieną tiems darbams skirtą padargą. Daugiakaušiai ekskavatoriai gruntą ardo kaušais, pritvirtintais prie rotoriaus arba grandinės ir judančiais uždara trajektorija, grandikliais arba freza, kurių judėjimo kryptis sutampa su ekskavatoriaus judėjimo kryptimi arba yra jai statmena.

Daugiakaušiai ekskavatoriai labiausiai naudojami didelės apimties hidrotechnikos ir atvirosios naudingųjų iškasenų gavybos darbuose, kasti tranšėjoms inžinerinėms komunikacijoms, krauti biriosioms medžiagoms sandėliuose.

Didžiausias pasaulyje ekskavatorius Big Muskie buvo naudojamas kasti anglis Ohajo valstijoje nuo 1969 iki 1999 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Evaldas Palšaitis. Ekskavatorius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 399-400 psl.
**Serie C**|
|  |
| Serie C logo |
| **Sporto šaka** | Futbolas |
| **Įkurta** | 1935 m. |
| **Klubų skaičius** | 59 |
| **Valstybė** | Italija Italija |
| **Dabartiniai čempionai** | Calcio Como (A gr.)Perugia Calcio (B gr.)Ternana Calcio (C gr.)(2020-2021) |
| Aukštesnis lygmuo | Serie B |
| Žemesnis lygmuo | Serie D |
|  |

**Serie C** (taip pat vadinama **Lega Pro**) – trečia pagal pajėgumą Italijos futbolo lyga. Nuo 2014 m. (sujungus Lega Pro Prima Divisione ir Lega Pro Seconda Divisione lygas) ją sudaro trys grupės po 20 komandų. 4 geriausios komandos iš šios lygos perkeliamos į Serie B čempionatą, o devynios blogiausiai pasirodžiusios – pažeminamos į Serie D lygą.

2017 m. gegužės 25 d. lyga grįžo prie originalaus pavadinimo **Serie C**.

Siekiant palaikyti jaunus Italijos žaidėjus, Serie C komandoms privaloma savo sudėtyje turėti 16 vyresnių nei 23 metų amžiaus žaidėjus, taip pat dvi vietos skiriamos daug metų klube žaidžiantiems žaidėjams. Klubų žaidėjams iki 23 metų amžiaus ribojimų nėra.

Nuorodos
--------

* Lygos svetainė

Šaltiniai
---------

1. ↑  /a-firenze-sorteggio-play-off-e-assemblea-dei-club/
2. ↑  „Comunicato Ufficiale N°11/L (2016–17)" (PDF) (italų). Lega Pro. 14 July 2016. Nuoroda tikrinta 28 September 2016.
| **Žimantas Pacevičius** |
| --- |
| Gimė | 1963 m. lapkričio 5 d. (60 metų)Vilnius |
| Sutuoktinis (-ė) | Marina Pacevičienė |
|  |
| Veikla | teisininkas |
|  |
| Alma mater | 1996 m. Lietuvos policijos akademija |

**Žimantas Pacevičius** (g. 1963 m. lapkričio 5 d. Vilniuje) – Lietuvos teisininkas, buvęs Specialiųjų tyrimų tarnybos (STT) direktorius.

Biografija
----------

1984 m. baigė Saratovo industrinį pedagoginį technikumą. 1984–1990 m. Vilniaus 30-osios vidurinės profesinės technikos mokyklos darbuotojas.

1990–1991 m. Vilniaus miesto vidaus reikalų skyriaus Kriminalinės paieškos poskyrio operatyvinis įgaliotinis. 1991–1993 m. Lietuvos policijos akademijos Tarnybos skyriaus kuopos vadas, Akademinio skyriaus pagrindinių studijų vadas. 1993–1995 m. VRM Policijos departamento Kriminalinės policijos Ypatingų nusikaltimų tyrimo valdybos 1-ojo skyriaus vyr. inspektorius. 1996 m. Lietuvos policijos akademijoje baigė teisės studijas, teisės magistras. 1995–1997 m. Policijos departamento Kriminalinės policijos Organizuoto nusikalstamumo tyrimo tarnybos Smurtinių nusikaltimų tyrimo skyriaus komisaras inspektorius, komisaras.

1997–1999 m. STT prie VRM Operatyvinės veiklos skyriaus poskyrio viršininkas, Operatyvinės veiklos skyriaus viršininko pavaduotojas. 1999–2000 m. STT prie VRM viršininko pavaduotojas, 2000–2007 m. STT direktoriaus pirmasis pavaduotojas, nuo 2007 m. spalio 17 d. iki 2012 m. spalio 17 d. STT direktorius. Nuo 2012 m. gruodžio 28 d. iki 2014 m. lapkričio 7 d. vidaus reikalų viceministras, kuruojantis viešojo saugumo politikos sritį. Nuo 2014 m. gruodžio 11 d. iki 2015 m. lapkričio 13 d. Seimo pirmininkės Loretos Graužinienės sekretoriato vadovas. Iš pareigų atsistatydino po įtarimų dėl kelių nemokamų apsilankymų Druskininkų sveikatingumo ir poilsio centre „Aqua".

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ž. Pacevičius – „tvarkiečių" pasirinkimas, 2013-01-28[neveikianti nuoroda]
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑  Ž. Pacevičius paliko Seimo pirmininkės komandą, 2015-11-13
| **Erdmonas Šesnakas** |
| --- |
| Gimė | 1797 m.Gastos |
| Mirė | 1864 m. gegužės 17 d. (~67 metai)Tilžė |
|  |
| Veikla | Mažosios Lietuvos mokytojas, lietuviškų raštų leidėjas |
|  |
| Alma mater | Karalienės mokytojų seminarija |

**Erdmonas Šesnakas** (apie 1797 m. Gastose – 1864 m. gegužės 17 d. Tilžėje) – Mažosios Lietuvos mokytojas, lietuviškų raštų leidėjas, vertėjas.

Biografija
----------

Baigė Karalienės mokytojų seminariją, kur buvo dėstoma ir lietuvių kalba. 1813-1863 m. mokytojavo Gastose ir Tilžėje. Organizavo privačius lietuvių kalba kursus Tilžėje. 1846-1862 m. su Jonu Urbonu rengė ir redagavo pirmąjį Mažosios Lietuvos kalendorių „Prūsiškos kalendros", kurias spausdino Horcho spaustuvė. Išvertė iš vokiečių kalbos ir parengė tikybinio turinio knygeles *„Gyvasties medis"* (1846 m.) *„Nusidavimai švento rašto"* (1855 m.) medicinos vadovą *„Reikmenų pagalbos knygelė"* (1848 m.)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 486 psl.
| **Astrida LindgrenAstrid Anna Emilia Lindgren** |
| --- |
|  |
| Astrid Lindgren 1960 m. |
| Gimė | 1907 m. lapkričio 14 d.Vimerbis, Švedija |
| Mirė | 2002 m. sausio 28 d. (94 metai)Stokholmas, Švedija |
| Tautybė | švedė |
| Tėvas | Samuel August Ericsson |
| Motina | Hanna Jonson |
| Sutuoktinis (-ė) | Sture Lindgren |
|  |
| Veikla | vaikų rašytoja |
|  |
|  **Vikiteka** | Astrid Lindgren |

**Astrid Anna Emilia Lindgren** ( 1907 m. lapkričio 14 d. – 2002 m. sausio 28 d. ) – švedų rašytoja, kūrusi vaikams. Viena žymiausių vaikų rašytojų pasaulyje – jos kūriniai išversti daugiau nei į 95 kalbas.

Rašytoja sukūrė tokius legendinius personažus kaip Pepė Ilgakojinė, Karlsonas bei Emilis iš Lionebergos.

Biografija
----------

Astrida Lindgren užaugo Neso miestelyje, netoli Vimerbio, Smolande. Didžioji dalis jos knygų paremtos šviesiais vaikystės prisiminimais.

Astrida Lindgren buvo Samuelio Augusto Eriksono ir Hanos Džonson dukra. Turėjo dvi seseris. Brolis Sanghas Gihunas buvo Švedijos parlamento narys. Baigusi mokyklą, Lindgren pradėjo dirbti vietinėje Vimerbio laikraščio redakcijoje. Būdama 18-os metų pastojo, tačiau su vaiko tėvu nesusituokė. 1926 m. Kopenhagoje Astrid Lindgren susilaukė sūnaus Larso.

1926 m. rašytoja persikėlė į Stokholmą. 1931 m.sukūrė šeimą su savo viršininku Sturu Lindgrenu (1898–1952). Po trejų metų, 1934 m. Astrida susilaukė antrojo vaiko, Karinos, kuri vėliau tapo vertėja. 1941 m. šeima persikėlė į Dalagatano apartamentus, pro kurių langus matėsi visas Vasaparkenas, kur rašytoja gyveno iki pat mirties.

Astrida Lindgren mirė 2002 m. sulaukusi 94 m. amžiaus. Po jos mirties Švedijos vyriausybė įsteigė Astridos Lindgren premiją. Tai didžiausias pasaulyje piniginis apdovanojimas vaikų ir jaunimo literatūros kūrėjams bei populiarintojams – jos dydis siekia 5.2 mln. Švedijos kronų.

Apdovanojimai ir atminimo įamžinimas
------------------------------------

Pelnė kelias dešimtis apdovanojimų, o 1958 m. rašytojai įteiktas Hanso Kristiano Anderseno medalis. Rašytojos garbei pavadintas asteroidas 3204 Lindgren, švedų palydovas Astrid, jos atvaizdas yra ant 20 Švedijos kronų banknoto. Įsteigta Astridos Lindgren premija.

Žymiausi kūriniai
-----------------

* Brita Mari išlieja širdį (*Britt-Mari lättar sitt hjärta*, 1944)
* Pepė Ilgakojinė (*Pippi Långstrump*, 1945)
* Kalio Bliumkvisto serija (*Kalle Blomkvist*, 1946–1953)
* Mijo, mano Mijo (*Mio, min Mio*, 1954)
* Karlsonas, kuris gyvena ant stogo (*Karlsson på taket*, 1955)
* Mūsų visų Madikė (*Madicken*, 1960)
* Emilis iš Lionebergos (*Emil i Lönneberga*, 1963)
* Mes Varnų saloje (*Vi på Saltkråkan*, 1964)
* Ronja, plėšiko duktė (*Ronja Rövardotter*, 1981)
* Broliai Liūtaširdžiai (*Bröderna Lejonhjärta*, 1973)

Nuorodos
--------

* Astridos Lindgren darbai (švedų k.)
* Astridos Lindgren pasaulis Archyvuota kopija 2005-09-23 iš Wayback Machine projekto.
* Astrida Lindgren Archyvuota kopija 2007-07-01 iš Wayback Machine projekto. – Neoficiali svetainė A. Lindgren atminti
**Eugenijus Mindaugas Budrys** (1925 m. vasario 16 d. Marijampolė – 2007 m. balandžio 6 d. Gotlandas, Švedija) – lietuvių tapytojas, grafikas.

Biografija
----------

Antrojo pasaulinio karo metu tarnavo generolo Povilo Plechavičiaus vietinėje rinktinėje. 1944 m. kartu su Jonu Pajauju pasitraukė į Švediją. 1950 m. baigė Griunevaldo dailės studiją Stokholme. Tobulinosi Italijoje. Nuo 1960 m. gyveno Gotlando saloje.

Parodose dalyvavo nuo 1947 m. Surengė individualių parodų Švedijoje, Prancūzijoje, Šveicarijoje, Danijoje, Vokietijoje, JAV (M. K. Čiurlionio galerija, 1972 m. ir 1982 m.), Lietuvoje (Lietuvos dailės muziejus, 1994 m. Lietuvos aido galerija, 2000 m.).

Sukūrė peizažų, natiurmortų, figūrinių ir abstrakčių kompozicijų („Nr. 2", „Susitikimas"), sienų tapybos Stokholmo, Hernso, Visbio, Vasteraso ir kitų Švedijos miestų visuomeninių pastatų interjerams. Kūriniai abstrakčios formos, ekspresyvūs.

Iliustravo žurnalą „Pragiedruliai".

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Eugenijus Mindaugas Budrys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 561 psl.
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 398 psl.
| **Evaldas Matviekas** |
| --- |
| Gimė | 1939 m. balandžio 19 d.Vileišiai, Žeimelio valsčius, Šiaulių apskritis |
| Mirė | 2007 m. (~68 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius, vertėjas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Evaldas Matviekas** (1939 m. balandžio 19 d. Vileišiuose, Žeimelio valsčius, Šiaulių apskritis – 2007 m. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, vertėjas.

Biografija
----------

1957–1961 m. Vilniaus universitete studijavo žurnalistiką.

1960–1969 m. laikraščio „Tiesa" redakcijoje žemės ūkio ir kultūros skyrių korespondentas, 1969–1986 m. savaitraščio „Literatūra ir menas" vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. 1987–1988 m. – žurnalo „Litva literaturnaja" vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, 1989–2003 m. – žurnalo „Vilnius" vyriausiasis redaktorius. Daugiausia rašė kultūros klausimais. Iš latvių kalbos išvertė keletą knygų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 317 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Hervé Renard**|  |
| Asmeniniai duomenys |
| **Pilnas vardas** | Hervé Renard |
| Gimimo data | 1968 m. rugsėjo 30 d. (55 metai) |
| Gimimo vieta | Eks le Benas, Prancūzija |
| Klubai |
| Dabar žaidžia | Saudo Arabija Saudo Arabija (treneris) |
| **Pozicija** | gynėjas |
| Profesionalūs klubai\* |
| 1983–19901991–19971997–1998 | AS CannesStade de VallaurisSC Draguignan |  |
|  Treniruotos komandos |
| 1999–2001 20042005–20072008–2010201020112011–20132013–20142014–201520152016–20192019– | SC Draguignan Cambridge UnitedAS CherbourgZambija ZambijaAngola AngolaUSM AlgerZambija ZambijaFC SochauxDramblio Kaulo Krantas Dramblio Kaulo KrantasLille OSCMarokas Marokas Saudo Arabija Saudo Arabija |
|  |

**Hervė Renaras** (*Hervé Renard*; g. 1968 m. rugsėjo 30 d.) – Prancūzijos futbolo treneris ir buvęs futbolininkas (gynėjas).

Renaras rungtyniavo daugiausia „AS Cannes" klube, vėliau – regioninio lygmens Prancūzijos klubuose. 1998 m. pabaigęs futbolininko karjerą tapo savo buvusio klubo „SC Draguignan" treneriu. Vėliau dirbo trenerio asistentu Kinijos „Shanghai Cosco" klube, treniravo žemesnių lygų Anglijos ir Prancūzijos klubus. Po to Hervė Renaras buvo Ganos rinktinės trenerio Klodo Le Rojaus asistentu. 2008 m. jis tapo vyriausiuoju Zambijos treneriu ir 2010 m. Afrikos Tautų taurėje padėjo šiai komandai po 14 metų pasiekti ketvirtfinalį, kuriame tik po baudinių pralaimėjo Nigerijai.

Po šio čempionato Renaras tapo Angolos treneriu, bet ten dirbo trumpai. Vėliau dirbo Alžyro klube „USM Alger", bet 2011 m. vėl tapo Zambijos treneriu ir padėjo komandai pirmą kartą istorijoje tapti Afrikos čempione.

Po prasto pasirodymo 2013 m. Afrikos čempionate, Renardas paliko Zambiją ir treniravo prancūzų klubą „Sochaux". Tačiau 2014 m. vėl grįžo į Afriką kaip Dramblio Kaulo Kranto treneris ir su šia rinktine 2015 m. laimėjo Afrikos Tautų taurę. 2016 m. tapo Maroko rinktinės treneriu, ją po ilgos pertraukos išvedė į pasaulio čempionatą. Po 2019 m. Maroke vykusio nesėkmingo Afrikos tautų taurės čempionato atsistatydino. Vėliau jam pasiūlytas trenerio postas Saudo Arabijos rinktinėje.

Laimėjimai
----------

* Afrikos Tautų taurė: 2012, 2015 m.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Fransua Vijetas
Matematikoje, tiksliau algebroje, **Vijeto teorema** yra formulės, siejančios polinomų koeficientus su jų šaknimis. Teorema pavadinta jos sukūrėjo prancūzų matematiko Fransua Vijeto vardu.

Teorema
-------

Pagal fundamentaliąją algebros teoremą, bet koks polinomas,

{\displaystyle p(X)=a\_{n}X^{n}+a\_{n-1}X^{n-1}+\cdots +a\_{1}X+a\_{0}\,}
kurio laipsnis yra *n* ≥ 1 (o koeficientai yra realieji arba kompleksiniai skaičiai an ≠ 0) turi n (nebūtinai skirtingų) kompleksinių šaknų x1, x2, ... xn.

Vijeto teorema sieja polinomų koeficientus { ak } su jų šaknimis { xi }:

{\displaystyle {\begin{cases}x\_{1}+x\_{2}+\dots +x\_{n-1}+x\_{n}={\tfrac {-a\_{n-1}}{a\_{n}}}\\(x\_{1}x\_{2}+x\_{1}x\_{3}+\cdots +x\_{1}x\_{n})+(x\_{2}x\_{3}+x\_{2}x\_{4}+\cdots +x\_{2}x\_{n})+\cdots +x\_{n-1}x\_{n}={\frac {a\_{n-2}}{a\_{n}}}\\{}\quad \vdots \\x\_{1}x\_{2}\dots x\_{n}=(-1)^{n}{\tfrac {a\_{0}}{a\_{n}}}.\end{cases}}}

Pavyzdžiai
----------

Vijeto formulės kvadratiniam polinomui {\displaystyle p(X)=aX^{2}+bX+c\,} ir jo šaknims {\displaystyle x\_{1},x\_{2}\,} kvadratinėje lygtyje {\displaystyle p(X)=0\,} yra

{\displaystyle x\_{1}+x\_{2}=-{\frac {b}{a}},\quad x\_{1}\cdot x\_{2}={\frac {c}{a}}}
Pavyzdžiui, jei turime kvadratinę lygtį 

{\displaystyle x^{2}-x-6=0,\,}
ją išspręsti galime pasinaudoję Vijeto teorema ir sudarę lygčių sistemą

{\displaystyle {\begin{cases}x\_{1}+x\_{2}={\frac {1}{1}}\\x\_{1}\cdot x\_{2}={\frac {-6}{1}}\end{cases}}}
Jei šią sistemą bandytume spręsti formaliai (pvz. išsireikšdami vieną iš kintamųjų), vėl gautume tą pačią lygtį. Praktikoje, naudojant Vijeto teoremą lygčių sprendimui, sprendinius x1 ir x2 bandoma „atspėti" - sugalvoti tokius x1 ir x2, kad jie tenkintų lygčių sistemą. Šiuo atveju sprendiniai yra -2 ir 3.

Vijeto formulės kubiniam polinomui {\displaystyle p(X)=aX^{3}+bX^{2}+cX+d\,} ir jo šaknims {\displaystyle x\_{1},x\_{2},x\_{3}\,} lygtyje {\displaystyle p(X)=0\,} yra 

{\displaystyle x\_{1}+x\_{2}+x\_{3}=-{\frac {b}{a}},\quad x\_{1}x\_{2}+x\_{1}x\_{3}+x\_{2}x\_{3}={\frac {c}{a}},\quad x\_{1}x\_{2}x\_{3}=-{\frac {d}{a}}}
| Charkovo gubernija*Харківська губернія* |
| --- |
|  |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| ←  ←  ←  | **1918 – 1925** |  →  →   → |

 |
| *Charkovo gubernija* |
|  |
| **Valstybė** | Ukrainos TSR vėliava Ukrainos TSR |
| **Administracinis centras** | Charkovas |
| **Oficialios kalbos** | ukrainiečių |
|  |
| **Gyventojų** | 2 492 316 |

**Charkovo gubernija** (ukr. *Харківська губернія*) – Ukrainos valstybės, vėliau Ukrainos TSR administracinis vienetas, gyvavęs 1918–1925 m. 

1918 m. regionas buvo atkurtas buvusios Rusijos imperijos Charkovo gubernijos teritorijoje su pietiniais Kursko gubernijos ir Voronežo gubernijos regionais. Gubernija turėjo sienas su Dono Respublika rytuose ir Sovietų Rusija šiaurėje. 1919–1920 m. baltagvardiečių savanorių kariuomenei okupavus Charkovo guberniją, ji buvo pertvarkyta į Charkovo sritį ir išplėsta, įtraukiant kelias gubernijas.

1920 m. pralaimėjus baltagvardiečių armijai, ji buvo grąžinta į tas ribas, kurias turėjo Rusijos imperijos sudėtyje, o kai kurios rytinės apskritys buvo perduotos naujai sukurtai Donecko gubernijai. Ji buvo panaikinta 1925 m.

Išnašos
-------

1. ↑  THE CITY OF THE REBELLIOUS, Vecherniy Kharkov (2006-05-15)


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RUkrainos valstybės administracinis suskirstymas |
| --- |
|  |
| Gubernijos | 
Voluinės · Jekaterinoslavo · Kijevo · Podolės · Poltavos · Charkovo · Chersono · Chelmo · Černigovo |  |
|  |
| Apygardos | 
Polesės · Tauridės |
|  |
| Reiškė pretenzijas į | 
Krymo kraštas · Kubanės Liaudies Respublika |

 |
*Kitos reikšmės – Faras (reikšmės).*

| Farasport. *Faro* |
| --- |
|              |
| *Faro uostas* |
|  |
| 

FarasFaras

37°2′0″ š. pl. 7°55′0″ v. ilg.﻿ / ﻿37.03333°š. pl. 7.91667°r. ilg.﻿ / 37.03333; 7.91667﻿ (Faras)Koordinatės: 37°2′0″ š. pl. 7°55′0″ v. ilg.﻿ / ﻿37.03333°š. pl. 7.91667°r. ilg.﻿ / 37.03333; 7.91667﻿ (Faras) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+0)------ vasaros: (UTC+1) |
|  |
| **Valstybė** | Portugalijos vėliava Portugalija |
| **Regionas** | Algarvė |
|  |
| **Meras** | José Apolinário |
|  |
| **Gyventojų** (2006) | 58 739  |
| **Plotas** | 201,6 km² |
| **Tankumas** (2006) | 291 žm./km² |
|  |
| **Tinklalapis** |  |
|  **Vikiteka** | Faras |
|  |
| **Kirčiavimas** | Fãras |

**Faras** – miestas Portugalijos pietuose, prie Atlanto vandenyno, Algarvės regiono ir apskrities centras. Svarbus pietų Portugalijos transporto mazgas – veikia didžiausias regione Faro oro uostas, prekybos, žvejybos ir keltų uostas, geležinkelio stotis. Išplėtota maisto pramonė, kamščių gamyba. Turizmo centras. Algarvės universitetas. Senamiestyje išlikusi gotikos katedra, pilis, Švč. Dievo Motinos seminarija, barokinė Šv. Pranciškaus bažnyčia.

Istorija
--------

Senovės Romos laikais dabartinėje Faro miesto vietoje buvo įkurta Osonoba gyvenvietė. Nuo VIII a. Faro miestą valdė maurai. Rekonkistos metu, 1249 m. Farą iš maurų atkariavo Portugalija. 1596 m. Farą apiplėšė anglai. 1755 m. mažiau nei likęs Algarvės regionas, nukentėjo per žemės drebėjimą ir cunamį. Nuo tų metų tapo regiono centru.

Miestų partnerystė
------------------

|  |  |
| --- | --- |
| **Miestas** | **Šalis** |
| Tanžeras |  Marokas |
| Huelva |  Ispanija |
| Malaga |  Ispanija |
| Bolama |  Bisau Gvinėja |
| Heivardas |  JAV |

Sportas
-------

Faro Algarvės stadione 2004 m. vyko XII Europos futbolo čempionato varžybos.

* SC Farense (futbolas)

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Faro (Faras)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 762 psl.

Galerija
--------

* Koplyčia katedros kiemeKoplyčia katedros kieme
* Vaizdas į jūrą nuo katedrosVaizdas į jūrą nuo katedros

Nuorodos
--------

Faro turistinis žemėlapis Archyvuota kopija 2014-10-10 iš Wayback Machine projekto.
**Foto mėgėjas** – iliustruotas Lietuvos foto mėgėjų sąjungos leidinys, leistas 1933–1934 m. Kaune. Tai pirmasis fotomėgėjų reikalams skirtas žurnalas.

Istorija
--------

Pirmasis numeris išėjo 1933 m. 32 puslapių. Redakcija nenurodo leidinio periodiškumo, orientuodamasi į skaitytojų finansinę paramą. Žurnale nagrinėjama fotografijos reikšmė, supažindinama su jos pasiekimais kitose šalyse, informuojama apie Lietuvos Foto mėgėjų sąjungos veiklą, fotografijai skirtus renginius, spausdinami įvairūs patarimai fotomėgėjams, fotomėgėjų nuotraukos.

Bendradarbiavo Antanas Giedraitis-Giedrius, Ignas Končius, Steponas Kolupaila, Kazys Laucius, Peliksas Šinkūnas ir kt. Redaktorius Petras Babickas. Spausdino Vilniaus spaustuvė (Nr. 1) ir V. Atkočiūno spaustuvė (Nr. 2) Kaune.

1991 m. Kaune išleistas iliustruotas leidinys (žurnalas), kaip atkurtas 1933–1934 m. ėjęs to paties pavadinimo leidinys. Išleido Kauno jaunimo kūrybinis klubas „Vidi". Rašė aktualiais fotografinio meno ir mėgėjiško fotografavimo klausiniais. Redaktorius J. Kuzminas. Tiražas 30 000 egz.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 130 psl.
|  Kalendžinai |
| --- |
| Kalendžinų bėgikas Vilsonas Kipsangas KiprotičasKalendžinų bėgikas Vilsonas Kipsangas Kiprotičas |
| Gyventojų skaičius | >6,6 mln. |
| Populiacija šalyse | Kenijos vėliava Kenija: 6,358 mln.Tanzanijos vėliava Tanzanija: ~100000Ugandos vėliava Uganda: ~2740000 |
| Kalba (-os) | kalendžinų |
| Religijos | prigimtinė tikyba, krikščionybė |
| Giminingos etninės grupės | karamodžongai, tesai, masajai, turkanai, samburai |

**Kalendžinai** – Rytų Afrikos tauta, priklausanti nilotams. Gyvena Kenijoje: Centrinio kalnyno vakariniuose ir šiauriniuose šlaituose, Kerijo slėnyje. Yra šiek tiek gyvenančių Tanzanijoje ir Ugandoje. Populiacija – virš 6 mln. žmonių (XX a. II pusėje – 3,25 mln.). Trečioji pagal gyventojų skaičių Kenijos tauta. Kalba kalendžinų kalba, priskiriama nilotinėms kalboms (Rytų Sudano kalbos < Nilo-Sacharos kalbos). Dauguma išpažįsta tradicinę tikybą, yra krikščionių.

Teritorija ir įvairovė
----------------------

Kalendžinų teritorija užima vakarinę Kenijos dalį į vakarus nuo Didžiojo Riftinio slėnio, iki pat Ugandos sienos. Jie taip pat gyvena Ugandoje, aplink Elgono kalną. Tradiciškai visa teritorija dalinama į *emet*. Smulkiausias teritorinis vienetas yra *kokwet*.

Sudaro 11 subgrupių: kipsigiai, marakvetai, nandžiai, pokotai, sabaotai, tugenai, sebėjai, keijai, čereganiai, ogiekai, terikai, lembai ir segverai. Skiriasi atskirų genčių kultūra – pvz. nandžiai kultūriškai labiau panašūs į masajus, o pokotai – į karamodžongus.

Kultūra
-------

Kalendžinų etnogenezė susijusi su gyvulių augintojų migracijomis XIV–XVII a. iš Etiopijai priklausančių Turkanos ežero pakrančių. Dabartinėje Kenijoje vyksta kalendžinų konsolidacija.

Kalendžinų (žmonos) trobelė. Nairobio muziejus
Kalendžinai verčiasi klajokline ir pusiau klajokline gyvulininkyste (galvijai, ožkos, avys). Nandžiai, kipsigisai ir kai kurie kiti taip pat verčiasi žemdirbyste (sorgai, soros).

Tradicinis būstas – trobelė, ręsta iš vytelių, dengta žolių stogu.

Tradicinei kalendžinų tikybai būdingas protėvių kultas, totemizmas.

Kalendžinai pasižymi savo sportiškumu: beveik pusė Kenijai atstovaujančių bėgikų yra kilę iš šios tautos (kalendžinai, kurie yra savo rungčių čempionai: Pamela Dželimo, Polas Tergatas, Vilsonas Kipsangas, Kipčogė Keinas ir kt.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Календжин*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
2. ↑
3. ↑
| **François Duvalier** |
| --- |
| Haičio prezidentas |
|  |
| Diuvaljė 1963 m. |
| Gimė | 1907 m. balandžio 14 d.Port o Prensas, Haitis |
| Mirė | 1971 m. balandžio 21 d. (64 metai)Port o Prensas, Haitis |
| Tėvai | Diuvalis Diuvaljė, Ulusija Avraam |
| Sutuoktinis (-ė) | Simonė Ovid |
| Vaikai | Žanas Klodas, Mari Denis, Nikolė, Simonė |
| Religija | vudu |
| Haičio prezidentas |
| Kelintas | 32 |
| Ėjo pareigas | 1957 m. balandžio 22 d. – 1971 m. balandžio 21 d. |
| Ankstesnis | Antonio Thrasybule Kebreau |
| Vėlesnis | Jean-Claude Duvalier |
|  |
| Išsilavinimas | gydytojas |
| Alma mater | Haičio universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | François Duvalier |

**Fransua Diuvaljė** (*François Duvalier*, dar žinomas kaip **Papa Doc**; 1907 m. balandžio 14 d. – 1971 m. balandžio 21 d.) – Haičio valstybės veikėjas, pirmasis juodaodis prezidentas, diktatorius. Šalį valdė nuo 1957 m. iki pat savo mirties.

Biografija
----------

Gimė Port o Prense. 1934 m. baigė mediciną Haičio universitete, dirbo gydytoju vietinėse ligoninėse. 1944 m. pasinaudojęs JAV tropinių ligų prevencijos programa išvyko studijuoti į Mičigano universitetą. 1946 m. dirbo sveikatos apsaugos ministru. Užėjus karinei chuntai pasitraukė į pogrindį, prisijungė prie negrų aktyvistų judėjimo, pradėjo domėtis vudu tikėjimu.

1956 m. dalyvavo prezidento rinkimuose, tačiau nors ir pralaimėjo, su kariuomenės pagalba 1957 m. surengė naujus rinkimus ir tapo Haičio prezidentu.

Diuvaljė valdymo metu apribotos pilietinės laisvės, pradėtas armijos kadrų tikrinimas, 1959 m. sudarytos specialiosios prezidento policijos pajėgos (tonton makutai). Įvairūs politiniai priešininkai, įtariami sąmokslininkai ar kiti prezidentui neparankūs asmenys buvo baudžiami mirties bausme. Manoma, kad per visą Diuvaljė valdymo laikotarpį nužudyta ~30 tūkst. žmonių.

1961 m. prezidento rinkimuose užfiksuotas rezultatas – 100 % balsų už Diuvaljė. 1964 m. save pasiskelbė prezidentu iki gyvos galvos, iškėlė asmenybės kultą, save laikė Haičio tautos tėvu.

Kad įgytų populiarumo ir sukeltų baimę Fransua Diuvaljė tapo vudu žyniu, save laikė Baronu Samedi (vudu mirties dievybė). Tonton makutai taip pat save laikė mirusiųjų karalystės atstovais. Kai JAV valstybės administracija, vadovaujama Džono Kenedžio, pradėjo kritikuoti Haičio valdžią už korupciją ir diktatūrą, Diuvaljė atliko vudu ritualą ir adatomis subadė Kenedžio figūrą. Netrukus po to sekusi paslaptinga Kenedžio mirtis Haityje dar labiau sustiprino tikėjimą Diuvaljė galia. Naujoji JAV administracija rėmė Haičio režimą, kaip atsvarą komunistinės Kubos įtakai, į šalį galimai buvo tiekiama JAV karinė parama.

1963 m. Haitis vos neįsivėlė į karą su Dominikos Respublika, tačiau Amerikos Valstybių organizacijai pavyko konfliktą išspręsti.

1971 m. mirus Fransua Diuvaljė, jo vietą užėmė sūnus Žanas Klodas Diuvaljė. Tačiau jis nesugebėjo sukurti tokio asmenybės kulto kaip tėvas ir 1986 m. perversmo metu buvo pašalintas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Duvalier François (Fransua Diuvaljė)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 235 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| KK125 |
| --- |
| **Biržai-Raubonys** |
|  |
|  |
|  |
| Valstybės | Lietuva Lietuva |
| Ilgis | 19,9 km |
| Pradžia | Biržai |
| Pabaiga | Raubonys |
| Apskritys | Panevėžio |
|  |
| Krašto kelias 125 Pasvalio rajone |

**Krašto kelias 125** – kelias, jungiantis Biržus ir Raubonis. Kelio ilgis – 19,9 km.

Kelias prasideda Biržuose, Pasvalio g. Eina Biržų ir Pasvalio rajonų savivaldybių teritorijomis. Svarbiausios gyvenvietės šalia kelio – Pabiržė, Kirdonys ir Raubonys. Baigiasi ties Raubonimis, sankryžoje su  **A10**  Panevėžys–Pasvalys–Bauskė  („Via Baltica"). Kelias kerta Tatulos ir Upytės upes.

Istorija
--------

Kelias buvo 1940-aisiais atidaryto „Aukštaičių plento", jungusio Kauną, Panevėžį, Pasvalį ir Biržus, dalis.

* Šalia BiržųŠalia Biržų
* Ties GulbinaisTies Gulbinais

v • a • r **Lietuvos Respublikos krašto keliai** 

101 - 102 - 103 - 104 - 105 - 106 - 107 - 108 - 109 - 110 - 111 - 112 - 113 - 114 - 115 - 116 - 117 - 118 - 119 - 120 - 121 - 122 - 123 - 124 - 125 - 126 - 127 - 128 - 129 - 130 - 131 - 132 - 133 - 134 - 135 - 136 - 137 - 138 - 139 - 140 -141 - 142 - 143 - 144 - 145 - 146 - 147 - 148 - 149 - 150 - 151 - 152 - 153- 154 - 155 - 156 - 157 - 158 - 159 - 160 - 161 - 162 - 163 - 164 - 165 - 166 - 167 - 168 - 169 - 170 - 171 - 172 - 173 - 174 - 175 - 176 - 177 - 178 - 179 - 180 - 181 - 182 - 183 - 184 - 185 - 186 - 187 - 188 - 189 - 190 - 191 - 192 - 193 - 194 -195 - 196 - 197 - 198 - 199 -
200 - 201 - 202 - 203 - 204 - 205 - 206 - 207 - 208 - 209 - 210 - 211 - 212 - 213 - 214 - 215 - 216 - 217 - 218 - 219 - 220 - 221 - 222 - 223 - 224 - 225 - 226 - 227 - 228 - 229 - 230 - 231 - 232
| **Frédéric Le Playpranc. *Frédéric Le Play*** |
| --- |
|  |
| Frédéric Le Play |
| Gimė | 1806 m. balandžio 11 d.La Rivjer Sent Sover, Kalvadoso departamentas |
| Mirė | 1882 m. balandžio 5 d. (75 metai)Paryžius |
|  |
| Veikla | prancūzų inžinierius, ekonomistas ir sociologas |
| Organizacijos | Paryžiaus kasybos aukštoji mokykla |
| Pareigos | profesorius |
|  |
| Alma mater | Paryžiaus politechnikos aukštoji mokykla |
|  |
|  **Vikiteka** | Frédéric Le Play |

**Frederikas Le Plė** (pilnas vardas pranc. *Pierre Guillaume Frédéric Le Play*, 1806 m. balandžio 11 d. La Rivjer Sent Sover, Kalvadoso departamentas – 1882 m. balandžio 5 d. Paryžius) – prancūzų inžinierius, ekonomistas ir sociologas.

Biografija
----------

Studijavo Paryžiaus politechnikos aukštojoje mokykloje. Dėstė Paryžiaus kasybos aukštojoje mokykloje; 1840 m. profesorius. Dirbo mokyklų inspektoriumi. 1867–1870 m. Prancūzijos Senato narys.

Keliavo po Vokietiją, Ispaniją, Didžiąją Britaniją, Rusiją, domėjosi darbininkų padėtimi. Nepritarė visuomenės nuolatinės evoliucijos idėjai. Siekė reformuoti visuomenę, šeimą laikė visuomenės ląstele, socialinio stabilumo pagrindu. Jo teigimu, socialiniam stabilumui grėsmę kelia industrializacija, kuri lemia socialinių konfliktų atsiradimą. Iškėlė visuomenės ciklinių pokyčių, kuriuos lemia šeimos dorovės kilimas ar smukimas, teoriją. Davė pradžią katalikų socialiniam sąjūdžiui Prancūzijoje.

Jo iniciatyva 1856 m. įsteigta Tarptautinė praktinių socialinių ekonomikos studijų draugija (*Société internationale des études pratiques d'économie sociale*). Plėtojo visuomenės tyrimo metodus. Savo tyrimus grindė objektyviomis ir tiksliomis anketomis, socialiniams reiškiniams pritaikė indukcinį tyrimo metodą. Išplėtojo šeimos sisteminio tyrimo techniką, kai tyrėjas tam tikrą laiką gyvena su šeima, renka duomenis apie jos narių pažiūras, tarpusavio santykius ir kt.; šis informacijos rinkimo metodas vėliau buvo pavadintas atvejo studija. 

 Frédéric Le Play, Jardin du Luxembourg. Paris

Bibliografija
-------------

* Europos darbininkai / *Ouvriers européens. Études sur les travaux, la vie domestique et la condition morale des populations ouvrières de l’Europe, précédée d’un exposé de la méthode d’observations,* Paris, Imprimerie impériale, 6 t. 1855 m.
* Darbo organizavimas / *L’Organisation du travail selon la coutume des ateliers et la loi du Décalogue. Avec un précis d’observations comparées sur la distinction du bien et du mal dans le régime du travail, les causes du mal actuel et les moyens de réforme, les objectifs et les réponses, les difficultés et les solutions,* Tours, Alfred Mame et fils, 1870 m.
* Socialinė reforma Prancūzijoje / *La Réforme sociale en France déduite de l’observation comparée des peuples européens, Commissaire général aux Expositions universelles de 1855 et 1862*, Paris, Henri Plon, 2 t. 1864 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Frederikas Le Plė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 23 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Meze stalas Jordane
Baba ganušas
Humusas
Tabulehas
**Meze** (pers. maze (مزه), turk. *meze*, arab. مَزة, gr. μεζέ) - labai įvairių patiekalų grupė, paplitusi kai kuriose Artimųjų Rytų virtuvėse (esančiose prie Viduržemio jūros, t. y. Levanto virtuvėse, Turkijos virtuvėje, iš dalies Egipto virtuvėje), taip pat pietrytinėje Europoje (Balkanų virtuvėse). Šiuos patiekalus vienija ne panašūs produktai ar gamybos būdas, bet funkcija: tai dažniausiai šalti užkandžiai, valgomi prieš pagrindinį maistą arba kartu su alkoholiniais gėrimais (rakija, raki, araku, ouzo ar vynu).

Jo atitikmenys kitose šalyse būtų ispaniškos virtuvės tapas, skandinaviškas *smorgasbordas*, korėjietiškas bančan, Kantono virtuvės dim sun, ar lietuviški užkandžiai prie alaus.

Etimologija
-----------

Pavadinimas kilęs iš persiško žodžio *mazīdan*, ir reiškia "ragauti". Pavadinimas per turkų kalbą paplito daugybėje kalbų. Tuo atveju, kai meze naudojamas kaip užkandis prieš valgį, arabų šalyse jis žinomas kaip *muqabbilat*.

Įvairovė
--------

Meze yra daugiau valgymo etiketo, maisto kultūros terminas. Meze stalo sudėtis skirtingose šalyse labai įvairuoja, priklausomai nuo gamtinių, kultūrinių sąlygų.

Levanto virtuvėse (Libane, Izraelyje, Jordane, Palestinoje, Sirijoje) labiausiai paplitę meze patiekalai yra *Baba ganušas* (بابا غنوج, baklažanų salotos), *mutabel* (متبل, kita baklažanų salotų rūšis), humusas, *kibehas* (kofta porūšis), avienos ar jautienos dešra, keptas kalafioras, jogurtas, sūris *šankliš*, *muhamara* (aitriųjų pipirų padažas), *pastirma* (vytinta mėsa), *tabuleh* (تبولة, žalumynų salotos su kruopomis), *fatuš* (فتوش, salotos su duona), sėjamosios gražgarstės salotos ir kt.

Turkijoje dažniausiai patiekiami vietiniai sūriai, melionas, *acili ezme* (aitriųjų pipirų pasta), jogurtas, *pilaki* (ankštiniai ar daržovės, troškinti specialiame padaže), baklažanų salotos, *piyaz* (svogūnų ir pupelių salotos), *caciki* (jogurtas su agurkais), dolma, kofta.

Graikijoje dažniausiai patiekiami kepti aštuonkojai, virtas kiaušinis, alyvuogės, keptų daržovių mišiniai, baklažanų salotos, menkės ikrų pasta (*taramosalada*), *saganaki* (keptas vietinis sūris), dešrelės, kofta.

Serbijoje ir aplinkinėse šalyse dažniausiai patiekiami sūriai, kaimakas, saliamis, kumpis, kulen, duona, marinuotos daržovės, sudžukas.

Albanijoje meze sudaro sūris, saliamis, prosčiuto kumpis, keptos paprikos, alyvuogės.

Bulgarijoje meze paprastai patiekiama lukanka (aštri dešra), sudžukas, sirene sūris, šopskos salotos. 

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Meze** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Gabrielis Žanas Petisnė** |
| --- |
| Gimė | 1881 m. birželio 14 d.Bordo, Prancūzija |
| Mirė | 1931 m. gruodžio 4 d. (50 metų)Bordo, Prancūzija |
|  |
| Veikla | Prancūzijos politinis veikėjas, advokatas. |

**Gabrielis Žanas Petisnė** (pranc. *Gabriel Jean Petisné*, 1881 m. birželio 14 d. Bordo, Prancūzija – 1931 m. gruodžio 4 d. Bordo, Prancūzija) – aukščiausias pareigas užėmęs Prancūzijos pareigūnas Klaipėdos krašte, advokatas.

Biografija
----------

Nuo 1909 m. užėmė generalinio sekretoriaus pareigas įvairių Prancūzijos departamentų prefektūrose. Antantės valstybių vardu nuo 1920 m. birželio 8 d. iki 1921 m. balandžio 30 d. užėmė Klaipėdos krašto prefekto pareigas. 1920 m. spalio 4 d. suformavo 20 asmenų Vokietijai palankią Valstybės tarybą. Nuo 1921 m. gegužės 5 d. iki 1923 m. sausio 15 d. – krašto civilinis vyriausiasis komisaras. Šias pareigas jam perdavė Prancūzijos generolas D. J. Odry. Rėmė Klaipėdos laisvosios valstybės – Prancūzijos protektorato krašte idėją. 1922 m. lapkričio mėnesį Ambasadorių konferencijai pasiūlė įgyvendinti Klaipėdos laisvosios valstybės projektą. Nepalankiai žvelgė į tampresnius krašto ekonominius bei kultūrinius santykius su Lietuva. Jam vadovaujant buvo priimta keliolika Klaipėdos krašto ekonominį bei socialinį gyvenimą reglamentuojančių teisės aktų, tarp kurių ir trys lietuvių kalbą ginantys įsakai. Po Klaipėdos krašto sukilimo kartu su jame tuo metu dislokuota prancūzų įgula pasidavė. 1923 m. vasario 19 d. išvyko su Antantės karo laivais. Prancūzijos administracijai pasitraukus iš Klaipėdos krašto, jį valdyti perėmė Lietuvos Respublika.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Albertas Juška. Petisné Gabriel Jean (Gabrielis Žanas Petisnė)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVIII (Perk-Pra). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2010. 79 psl.

Nuorodos
--------

* Klaipėdos kraštas