recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Kitos reikšmės – Vytis (reikšmės).*

**Vytis**|  |
| **Kūrėjas** | Eugenijus Paulauskas |
| **Savininkas** | AKL |
| **Komercinis?** | ne |
| **Stilius** | serifinis |
| **Variantai** | 4 |
| **Liet. raidės** | yra |
| **Special. liet. raidės** | yra |

**Vytis** – be apribojimų (pagal GFDL licenciją) platinamas šriftas, turintis pilną visų lietuviškų simbolių rinkinį. Vytis yra pirmasis šriftas, kuriame yra „Ė ilgoji" ir „ė ilgoji" raidės.

Šriftas buvo sukurtas, kad pakeistų komercinę „Aistiką" ir valstybinį „Palemoną".

Vytis pateikiamas „Baltix" Linux distribucijoje, „OpenOffice.org" biuro programų rinkinyje ir kitose sulietuvintose atviro kodo programose, kur Aistika ir Palemonas negalėtų būti pateikiami dėl platinimo sąlygų.

Vytis yra panašus į „Times New Roman" šriftą. Sukūrus tekstą naudojant Vyčio šriftą ir pakeitus šriftą į Times New Roman, formatavimas beveik visiškai nenukenčia.

„Vytis" įvairiais stiliais

Nuorodos
--------

* „Vyčio" parsisiuntimas Archyvuota kopija 2007-01-14 iš Wayback Machine projekto.
* Pagrindinis informacijos šaltinis Archyvuota kopija 2006-07-12 iš Wayback Machine projekto.

Kiti lietuviški šriftai
-----------------------

* Aistika
* Palemonas
| Gabižius |
| --- |
| **Ilgis** | 10,2 km |
| **Baseino plotas** | 15,8 km² |
| **Vidutinis debitas** | 0,065 m³/s |
| **Ištakos** | Petraičių apylinkės |
| **Žiotys** | Kvistė |
| **Šalys** | Lietuvos vėliava Lietuva |

**Gabižius** (*Gabižis, Gabižmonas*) – upelis šiaurės vakarų Lietuvoje, Skuodo ir Mažeikių rajonuose; Kvistės kairysis intakas (Ventos baseinas). Prasideda laukuose prie Petraičių kaimo, ties rajonų riba. Teka į pietus, pietryčius dirbamais laukais. Įteka Kvistėn 19,2 km nuo jos žiočių, šalia Raudonosios durpyno, 3 km nuo Pašilės.

Intakas – Bombinai (dešinysis).

Visa vaga ištiesinta. Vidurupyje sudarytas Augzelių tvenkinys. Prie Gabižiaus įsikūrę Petraičiai (Skuodo raj.), Petraičiai (Mažeikių raj.), Margininkai, Viliotės Užpelkis, Augzeliai.

Upėvardžio kilmė neaiški. K. Būga jį siejo su slavų upe *Гобза*, t. p. bulg. *гобьзъ* 'gausus', got. *gabigs* 'turtingas'. Kiti bandė sieti su ide. *\*gʷēb(h)-* 'slidus; rupūžė'. A. Vanagas kildina iš latv. *gabieža* 'krūmai, krūmynai'.

Šaltiniai
---------

1. ↑  B. Gailiušis, J. Jablonskis, M. Kovalenkovienė. *Lietuvos upės: Hidrografija ir nuotėkis*. Kaunas: Lietuvos energetikos institutas, 2001.
2. ↑  Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 101–102
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Vieta kaukolėje
**Smilkinkaulis** (lot. *os temporale*) – porinis galvos griaučių smegeninės dalies kaulas. Tai plokščias kaukolės pamato kaulas, kuris yra gana sudėtingas, nes jame yra daugelio kraujagyslių ir nervų kanalai, klausos ir pusiausvyros receptoriai. Sudarytas iš keturių dalių:

* žvyninės dalies,
* uolinės dalies,
* būgninės dalies,
* speninės dalies.

Smilkinkaulio apačioje yra ylinė atauga (*processus styloideus*), prie kurios tvirtinasi tam tikri raumenys ir raiščiai.

Galvos griaučiai: **Smilkinakulis** (*os temporale*)

Žvyninė dalis
-------------

Smilkinkaulio žvynas sudaro žvyninę smilkinkaulio dalį (*pars squamosa*). Šią dalį iš viršaus riboja momeninis kraštas (*margo parietalis*), pereinantis į užpakalinėje dalyje esančią momeninę įlanką, iš priekio žvyną riboja pleištakaulinis kraštas. Žvyninę dalį nuo uolinės dalies skiria uolinis žvyno plyšys (*fissura petrosquamosa*), o nuo būgninės dalies - būgninis žvyno plyšys (*fissura tympanosquamosa*). Žvyno vidinis paviršius vadinamas smegeniniu (*facies cerebralis*), o išorinis - smilkininiu (*facies temporalis*). Su skruostikauliu jungiasi plona skruostinė atauga (*processus zygomaticus*), o jos pamate esantis sąnarinis gumburėlis riboja apatinio žandikaulio duobę (*fossa mandibularis*), į kurią įsistato jo krumplys. Smegeninis žvyno paviršius yra nelygus dėl jame esančių arterijų vagų.

 Speninės akutės, būgninė smilkinkaulio dalis, piramidės viršūnė

Uolinė dalis
------------

Smilkinkaulio uolinei daliai priklauso į vidinę kaukolės dalį atsikišusi piramidė. Uolinės dalies pamatas yra atskirtas nuo būgninės dalies uoliniu būgnelio plyšiu (*fissura petrotympanica*). Piramidėje yra daug įvairių angų ir kanalų. Iš jų ryškiausiai matoma vidinė klausomoji anga (*porus acusticus internus*) ir miego arterijos kanalas (*canalis caroticus*).

Būgninė dalis
-------------

Vidinę būgninę dalį iš išorės dengia ausies būgnelis. Ši sudėtinga smilkinkaulio dalis yra smilkinkaulio gilumoje joje yra daug kanalų ir vagų skirtingiems nervams bei kraujagyslėms.

Speninė dalis
-------------

Speninę smilkinkaulio dalį sudaro speninė atauga (*processus mastoideus*). Šios ataugos išorėje galime matyt speninę įlanką (*incisura mastoidea*), o šalia jos - pakauškinės arterijos vagą (*sulcus arteriae occipitalis*). Vidiniame ataugos paviršiuje aiškiai matoma riestinė ančio vagos (*sulcus sinus sigmoidei*) dalį, kurios kitas dalis sudaro momenkaulyje ir pakauškaulyje esančios bendravardės vagos. Speninės dalies viduje yra daugybė mažų ertmių, vadinamų speninėmis akutėmis (*cellulae mastoideae*).

  

v • a • r **Žmogaus organų sistemos** 

Griaučiai ← **Galvos griaučiai**  

Viršutinis žandikaulis-
Apatinis žandikaulis-
Noragas-
Nosikaulis-
Ašarikaulis-
Skruostikaulis-
Akytkaulis-
Gomurikaulis-
Poliežuvinis kaulas-
Momenkaulis-
Smilkinkaulis-
Kaktikaulis-
Pakauškaulis-
Pleištakaulis
**Vladas Kazlauskas** (1898 m. lapkričio 5 d. Vypalų k. Kėdainių r. – 1967 m. rugsėjo 3 d. Sasnavoje, Marijampolės r.), vargonininkas ir chorvedys, chorvedžio Romo Kazlausko tėvas.

Biografija
----------

Paūgėjęs lankė Krakių mokyklą, iš mažens turėjo didelį pomėgį muzikai, subrendęs dainavo gražiu baritonu. Vargonuoti mokėsi pas Krakių vargonininką Antaną Urbą. Įstojęs į Lietuvos kariuomenę savanoriu, kovėsi su lenkų legionieriais ir bolševikais Radviliškyje ir prie Širvintų, keletą kartų buvo sužeistas.

Nuo 1923 pradėjo vargonininkauti ir vadovauti chorui Šventybrasčio (Kėdainių r.) parapijoje, lankė Šv. Cecilijos draugijos vargonininkų kursus Kaune. 1930 pradėjo vargonininkauti ir vadovauti chorui Pociūnėlių (Radviliškio r.) miestelio bažnyčioje. Kurį laiką vargonininkavo ir vadovavo chorui Dotnuvoje. 1935–1939 Onuškio (Rokiškio r.) parapijos vargonininkas ir choro vadovas. Choras giedoti išvykdavo ir į kitas parapijas, atlaidų metu giedojo ir Latvijoje. V. Kazlauskas iš Onuškio važinėjo į Kauną ir lankė chorvedžių – vargonininkų kursus, vadovaujamus K. Kavecko. Baigęs kursus, gavo cenzo liudijimą (1938 m. rugpjūčio 11 d.).

Nuo 1939 vargonininkavo ir vadovavo chorui Nedzingėje (Varėnos r.). Chorą išlaikė ir bolševikų pirmosios okupacijos bei karo metais. Grįžus į valdžią bolševikams, buvo persekiojamas ir 1951 pasitraukė į Igliaukos (Marijampolės r.) parapiją. 1952–1957 vargonininkavo ir vadovavo chorui Pažėruose (Kauno r.), paskui trumpai Rumšiškėse.

Nuo 1958 iki mirties buvo Sasnavos (Marijampolės r.) parapijos vargonininkas ir choro vadovas.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
**Vladas Mikšys** (1906 m. birželio 20 d. Peterburge, Rusija – 1979 m. birželio 12 d. Vilniuje) – vargonininkas, muzikos mokytojas ir chorvedys.

Biografija
----------

1913–1917 m. lankė Vyborgo apylinkės pradžios mokyklą. Grįžęs į Lietuvą, mokėsi Utenos gimnazijoje. Pirmasis muzikos mokytojas V. Grigaliūnas išmokė griežti vargonais, kad galėtų savarankiškai vargonininkauti. 1930–1933 m. Kaune lankė vargonininkų kursus (J. Bendorius mokė vargonuoti, skambinti fortepijonu ir harmonijos, A. Kačanauskas solfedžio ir dainuoti, K. Kaveckas diriguoti). 1957–1961 m. neakivaizdiniu būdu choro dirigavimą studijavo Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. A. Jozėnas ir B. Piekarskis). Mokyklą baigė su pagyrimu. 1944–1948 m. muziką ir dainavimą dėstė Varnių gimnazijoje, vadovavo chorams. 1948–1952 m. mokytojavo ir vadovavo chorams Kelmėje. 1952–1958 m. muzikos ir dainavimo mokytojas, skudučių ansamblio ir vyresniųjų klasių moksleivių mišriojo choro vadovas Pasvalio vidurinėje mokykloje. Tuo pačiu metu vadovavo ir kultūros namų mišriajam chorui. 1958–1961 m. dėstė muziką ir dainavimą Švenčionėlių vidurinėje mokykloje (vėliau mokykla – internatas), dirbo ir vaikų muzikos mokykloje, vadovavo moksleivių ir kultūros namų chorams, taip pat Švenčionių rajono mokytojų mišriajam chorui. 1961–1971 m. buvo Vilniaus 23-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas bei chorų vadovas. Jo parengti chorai dažnai koncertavo, dalyvavo rajonų ir miestų dainų šventėse, taip pat respublikinėse dainų šventėse, pirmųjų ir kitų prizinių vietų pelnė chorų apžiūrose bei konkursuose. V. Mikšys dirigavo Kelmės, Pasvalio ir Švenčionių rajonų dainų šventėse, konsultavo moksleivų meno mėgėjų būrelius.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
**Drungas** (gr. δροῦγγος, δρόγγος) – bataliono dydžio karinis vienetas vėlyvojoje Romos imperijoje ir Bizantijoje, vėliau specialus karinis dalinys, saugantis kalnų rajoną. Jo vadas buvo *drungarijus* (*droungarios*, *drungarius*).

Žodis lot. *drungus* pirmą kartą lotynų kalboje paliudytas IV a. pabaigoje. Jis kilęs iš galų k. \**dhrungho* 'gentis, grupė, minia' (plg. sen.airių *drong*; sen.bretonų *drogn* ar *drog*). Alternatyvi hipotezė apie germanišką etimologiją iš *thrunga*, kurią mini kai kurie istorikai, paremta XVII a. spėlione, kurią atmeta beveik absoliuti kalbininkų dauguma. Pradinė vartosena buvo nespecializuota, paprasčiausiai reiškė 'grupė' ar 'būrys', prasmę Vegecijus prilygino lot. *globus*.

Graikų kalboje šis žodis (gr. δροῦγγος, droungos ar gr. δρόγγος, drongos) pirmą kartą paliudytas V a. pradžioje su ta pačia reikšme.
VI a. antroje pusėje imperatorius Maurikijus žodžiu *droungos* pavadino savitą taktinę rikiuotę, paprastai – kavalerijos, kai išsirikiuojama kompaktiškai, ne linijomis, kas tinka apėjimui iš flango, pasaloms, ireguliarioms operacijoms. Jis buvo autorius, panaudojęs kaip terminą prieveiksmį (gr. δρουγγιστί, droungisti 'grupinėje rikiuotėje' arba 'naudojant mažos grupės taktiką'.

VII a. viduryje ėmė įsigalėti nauja prasmė, išsilaikiusi iki XI a. *Droungos*, kurio sinonimu tapo *moira*, buvo apibrėžtas kaip padalinys *turmoje*, o ši buvo svarbiausiais vienetas naujosiose temose (gr. θέματα, vns. *θέμα*). Savo ruožtu kiekvienas *drungas* buvo sudarytas iš kelių *bandų* (vns. *bandon*).
Tada kiekviena *moira* ar *drungas* atitiko šiuolaikinį batalioną. Pradžioje juos sudarydavo apie 1000 karių, dėl ko juos dar vadino *chiliarchijomis*. Retkarčiais žmonių skaičius drunguose siekdavo iki 3000. Imperatorius Leonas VI Išminčius, pagal rašytinius šaltinius, buvo paliepęs drungus formuoti tik 400 karių dydžio. Tokie drungai turėjo būti jo įsteigtose mažesnės temose.

Nuo XII a. antros pusės žodžiu *droungos* Graikijoje ėmė vadinti kalnuotus rajonus ir sieti su reikšmėmis 'perėja', 'kalnų grandinė'. XIII a. šis žodis ėmė reikšti ir specialius karinius dalinius, paskirtus saugoti tokius rajonus, kaip anksčiau tai darydavo *kleizuros*.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Khazdan (1991), p. 664
2. ↑  Rance (2004), pp. 97–105
3. ↑  Vegetius, *Epitoma rei militaris* III.16, 19
4. ↑  John Chrysostom, *Epistulae ad Olympiadem* 4.2
5. ↑  Maurice, *Strategikon*, esp. III.14, IV.5
6. ↑  Treadgold (1995), pp. 104–105
| **Vladas Juodeika** |
| --- |
| Gimė | 1900 m. rugpjūčio 25 d.Grinkiškis, Kauno gubernija |
| Mirė | 1977 m. rugsėjo 1 d. (77 metai)Los Andželas, JAV |
|  |
| Veikla | ekonomistas, spaudos darbuotojas, visuomenės veikėjas |
|  |
| Alma mater | 1927 m. Graco universitetas |

**Vladas Juodeika** (1900 m. rugpjūčio 25 d. Grinkiškyje, Kauno gubernija – 1977 m. rugsėjo 11 d. Los Andžele, JAV) – Lietuvos ekonomistas, ekonomikos daktaras, spaudos darbuotojas, visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1919 m. baigė Kauno karo mokyklą, savanoriu dalyvavo Lietuvos nepriklausomybės kovose. 1923 m. baigė Kauno „Aušros" gimnaziją. 1927 m. Graco universitete baigė socialinius mokslus, 1927 m. ekonomikos daktaras.

1928–1932 m. LR finansų ministerijos, 1932–1935 m. Valstybės Tarybos referentas, 1935–1940 m. kainų tvarkytojas, dalyvavo kuriant standartizacijos sistemą. 1933 m. su kitais įsteigė Socialinių ir politinių mokslų institutą Kaune, 1933–1940 m. jo valdybos narys. Nuo 1935 m. priklausė Lietuvos žurnalistų sąjungai. 1936–1940 m. žurnalo „Tautos ūkis" vyr. redaktorius. 1940–1941 m. Pramonės departamento direktorius. 1942–1944 m. Vytauto Didžiojo universiteto Filosofijos fakulteto dėstytojas. Nacių okupacijos metais dalyvavo pasipriešinimo judėjime.

1946 m. išvyko į JAV. Dėstė politinius mokslus Šv. Benedikto koledže (Ačisonas, Kanzaso valstija), Briar Klifo koledže (Siu Sitis, Ajovos valstija), 1949–1974 m. Portlendo universitete, nuo 1949 m. profesorius. 1970 m. Lietuvos katalikų mokslų akademijos narys.

Parengė Lietuvos ūkio tvarkymo įstatymų projektų (akcizo ir valstybinių monopolių), ūkio pertvarkymo planų (mūrinės statybos, alaus, tabako pramonės). Bendradarbiavo periodiniuose leidiniuose „Tautos ūkis", „Vairas", „Židinys", „Naujoji Romuva", „Rytas", „Lietuvos aidas", „Ost-Europa Wirtschaft" ir kituose. Svarbiausiame veikale „Didžioji iliuzija – marksizmas teorijoje ir tikrovėje" (2 t. išsp. 1978–1979 m. Bostone ir Brukline) kritikavo Karlo Markso teoriją.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 196 psl.
2. ↑  *Vladas Juodeika*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 10 psl.
3. ↑   Archyvuota kopija 2015-06-21 iš Wayback Machine projekto.
| **Carex arenaria** |
| --- |
| Smiltyninė viksva (*Carex arenaria*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Lelijainiai  *( Liliopsida)* |
| Šeima: | Viksvuoliniai  *( Cyperaceae)* |
| Gentis: | Viksva  *( Carex)* |
| Rūšis: | Smiltyninė viksva  *( Carex arenaria)* |

 |

**Smiltyninė viksva** (*Carex arenaria*) – viksvuolinių šeimos augalų rūšis. Paplitusi Šiaurės Europoje, Europoje prie Atlanto vandenyno, Baltijos šalyse, europinėje Rusijos dalyje (Suomijos įlankos pakrantėje), Britų salyne. Natūralizuota Šiaurės Amerikoje. Auga smėlėtose dirvose (kopose) pajūryje, prie upių, ežerų, spygliuočių miškuose.

Tai daugiametis žolinis augalas. Augalas pilkšvai žalias; užauga apie 50 cm aukščio; stiebai 1.5–5 mm storio, aštriabriauniai. Naudojamas ir kaip vaistinis augalas. Vaistinei žaliavai (*Rhizoma Caricis*, *Radix Graminis rubra*, *Radix Sarsaparillae germanica*, *Radix Graminis major*) šakniastiebiai renkami vasaros antrojoje pusėje, juos tuoj plaunant ir džiovinant. Sudėtyje yra krakmolo, cukraus, gleivingų medžiagų ir nedidelis kiekis asparagino. Turi diuretinių savybių.

* Žiedynas
* Augavietė

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Vaistų gidas



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Smiltyninė viksva** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Serbijos regionai
Teritorinė Serbijos organizacija, reglamentuojama teritorinės organizacijos įstatymo, priimto Serbijos parlamento 2007 m. gruodžio mėnesį. Pagal įstatymą, teritorinės organizacijos padaliniai yra: 211 savivaldybių, 29 apygardos, Belgradas ir dvi autonominės provincijos (Kosovas ir Voivodina). Serbija yra unitarinė valstybė.

Autonominės sritys
------------------

Serbija turi dvi autonomines provincijas: Vojvodina (šiaurėje), kuri skirstoma į 39 savivaldybes ir 6 miestus, bei Kosovą ir Metohiją (pietuose), turinčią 28 savivaldybes ir 1 miestą. Nuo 1999 m. autonominė Kosovo ir Metohijos sritis buvo administruojama Jungtinių Tautų laikinosios administracinės misijos Kosove. 2008 metų vasarį Kosovo vyriausybė paskelbė apie savo nepriklausomybę. Nepriklausomybę pripažino 106 šalys (dauguma Europos Sąjungos šalių ir JAV). Serbija ir Jungtinės Tautos nepripažįsta Kosovo nepriklausomybės.

Vojvodinos sritis turi savo vyriausybę ir parlamentą. Autonomija sprendžia srities problemas atskirai nuo Serbijos. Pavyzdžiui, infrastruktūros, mokslo, švietimo ir kultūros srityse.

Serbijos sritys
---------------

* Voivodina
* Belgradas
* Šumadija ir Vakarų Serbija
* Pietų ir Rytų Serbija
* Kosovas ir Metohija

Kosovo sritys
-------------

*Pagrindinis straipsnis – Kosovo sritys*.
Pagal Serbijos įstatymus, Kosovas administruojamas kaip ir kitos Serbijos sritys, ir yra padalintas į 5 administracinius vienetus, 28 savivaldybes ir 1 miestą. 2000 m. Jungtinių Tautų laikinoji administracinė misija Kosove (angl. *UNMIK*) priėmė naują teritorinį reorganizavimą Kosove. Sričių reorganizavimas Serbijos nepripažintas. Pagal naują suskirstymą, Kosovas yra padalintas į 7 naujas sritis ir 37 savivaldybes (buvo sukurtos 8 naujos savivaldybės: Mališevas, Dženeral Jankovičius, Gračanica, Junikas, Klokot-Vrbovacas, Mamuša ir Ranilugas).

Šaltiniai
---------

1. ↑


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RSerbijos apygardos |
| --- |
|  |
| Voivodina | 
Centrinis Banatas · Šiaurinė Bačka · Šiaurės Banatas · Pietinė Bačka · Pietų Banatas · Syrmija · Vakarinė Bačka | Serbija |
|  |
| Belgradas | 
Belgrado miestas |
|  |
| Šumadija ir Vakarų Serbija | 
Kolubara · Mačva · Moravica · Pomoravlė · Rasina · Raška · Šumadija · Zlatiboras |
|  |
| Pietų ir Rytų Serbija | 
Boras · Braničevas · Jablanica · Nišava · Pčinja · Pirotas · Podunavlė · Toplica · Zaječaras |
|  |
| Kosovas ir Metohija | 
Kosovas · Kosovo–Pomoravlė · Kosovska Mitrovica · Pečas · Prizrenas |
|  |
| \* Serbija Kosovą laiko savo dalimi Kosovu ir Metohija |

 |
| **Vladas Malcevičius** |
| --- |
| Gimė | 1934 m. liepos 9 d. (88 metai)Jomantuose |
|  |
| Veikla | pedagogas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus pedagoginis institutas |

**Vladas Malcevičius** (g. 1934 m. liepos 9 d. Jomantuose) – Lietuvos pedagogas.

Biografija
----------

1943–1946 m. mokėsi Vembutų pradinėje mokykloje, 1946–1950 m. – Telšių Žemaitės vidurinėje mokykloje, 1950–1954 m. – Telšių pedagoginėje mokykloje. 1954–1959 m. studijavo VPI Fizikos ir matematikos fakultete.

1959–1961 m. Sedos vidurinės mokyklos mokytojas, 1961–1962 m. – Mokymo dalies vedėjas. 1962–1964 m. Telšių Žemaitės vidurinės mokyklos Mokymo dalies vedėjas. 1964–1972 m. Telšių rajono švietimo skyriaus mokyklų inspektorius. 1972–1978 m. Švietimo ministerijos Mokymo metodinio skyriaus mokyklų inspektorius, 1978–1987 m. – skyriaus viršininko pavaduotojas. 1987–1990 m. Vilniaus 16-osios vidurinės mokyklos direktoriaus pavaduotojas, 1990–2010 m. – direktorius. Nuo 2010 m. Vilniaus Užupio gimnazijos matematikos mokytojas.

Nuorodos
--------

1. ↑
**Vladas Motiekaitis** (1896 m. gegužės 30 d. Kaune – 1971 m. spalio 10 d. Los Andžele, JAV) – smuikininkas, pedagogas, dirigentas.

Biografija
----------

Tėvas mokėjo groti klarnetu. Iš gausios šeimos užaugo tik 3 vaikai: Vladas – smuikininkas, Bronius – violočelininkas, Izabelė – medikė. 1911–1913 m. Vladas mokėsi smuikuoti pas lenkų smuikininkę Vandą Bohuszewicz, kuri atvyko dirbti į Ippo-Gechtmano muzikos mokyklą Kaune.

Pirmojo pasaulinio karo metais V. Motiekaitis pateko į rusų kariuomenę Odesoje (Ukraina) ir buvo pulko orkestro kapelmeisteris, surengė solo koncertų. Odesoje baigė šešias gimnazijos klases, o 1921 m. – konservatoriją (prof. K. Gavrilovo smuiko klasę).

Grįžęs į Kauną, Valstybės teatre surengė koncertą. 1922–1924 m. smuiko studijas tęsė Leipcigo konservatorijoje pas prof. E. Wolgandta. Studijuodamas pirmą kartą atliko Juozo Gruodžio „Sonatą d - moll". Baigęs konservatoriją, gavo smuikininko solisto kvalifikacijos diplomą. Nuo 1924 m. rudens – Kauno muzikos mokyklos, nuo 1933 m. – konservatorijos smuiko ir kamerinės muzikos klasės mokytojas, nuo 1937 m. – vyresnysis mokytojas. Keletą metų visuomeniniais pagrindais dėstė ir E. Laumenskienės liaudies konservatorijoje.

Iki 1944 m. Kauno mokyklose išugdė visą būrį gerų smuikininkų. Vadovavo pirmajam lietuvių styginių kvartetui, Kauno radiofone subūrė instrumentinį trio, koncertavo kaip solistas smuikininkas ir su instrumentiniais ansambliais bei simfoniniais orkestrais. 1928–1933 m. buvo Kauno radiofono simfoninio orkestro vyr. dirigentas (vėliau koncertmeisteris), dirigavo Vinco Kudirkos ir Vilniaus simfoniniams orkestrams.

1944 m. pasitraukė į Vakarus, trumpai gyveno Austrijoje (Leobene ir Bruch-Mure), kur mokytojavo muzikos mokyklose, 1945 m. persikėlė į Vokietiją ir ten lietuvių stovyklose vadovavo chorams, vargonininkavo, mokytojavo gimnazijoje (nuo 1946 m. Hanau lietuvių stovykloje).

1949 m. emigravo į JAV ir apsigyveno Detroite. Dvejus metus dėstė Sparkso konservatorijoje Royal-Oak, MI. Nuo 1952 m. iki mirties gyveno ir dirbo Los Andžele. Vertėsi privačiomis muzikos pamokomis ir derino muzikos instrumentus, 1964 m. išėjo į pensiją.

Sukūrė instrumentinių ir vokalinių kūrinių: Sonatą fortepijonui F-dur (1966 m.), pjesių smuikui ir fortepijonui, dainų. Išaugino keturis vaikus: Aldona – pianistė ir chorvedė, Algimantas – violončelininkas, Jurgis – foto menininkas, Zita Ramulė – kompiuterininkė.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Freska Bjene (Lombardija)
**Ora et labora** (liet. *melskis ir dirbk*) – lotynų kalbos posakis, pradėtas vartoti katalikų bažnyčioje, prigijęs krikščioniškoje kultūroje. 

Lotyniška *ora et labora* frazė buvo dvasiniu šūkiu vienuolio Šv. Benedikto iš Nursijos, kuris 529 m. įkūrė seniausią katalikų vienuolių benediktinų ordiną. Šv. Benediktas įrašė žodžius *ora et labora* ordino reguloje „Regula Benedicti". Benediktinų vienuoliai savo veikloje vienijo maldą ir fizinį darbą.

Šv. Benedikto parašyta regula davė pradžią visai Vakarų bažnyčios vienuolystei, padarė esminę įtaką Europos civilizacijos bei kultūros raidai. Vienuoliai dirbo siekdami pragyventi ir padėti kitiems žmonėms materialiai arba dvasiškai.

Posakio kilmė
-------------

Pagal bažnyčios tradiciją laikoma, kad šūkis „Melskis ir dirbk" yra iš šv. Benedikto regulos. Iš tikrųjų šis šūkis atsirado gerokai vėliau. Spėjama, kad XIX a. jį sugalvojo vienas autoritetingas benediktinų abatas iš Vokietijos. Prancūzijos tyrinėtojas Marie-Benoit D. Meeuws parodė, kad išraiška „ora et labora" kilo iš knygos „Benediktinų gyvenimas", kurį XIX a. parašė pirmasis naujosios Boironeso (*Beuronese*) abatijos abatas.

* Laivas Kelne, 2005 m.
* Laivas Haselte, 1895 m.
* Lenta ant sienos, Kamena Gura
* Kryžius Oterberge (Reino kraštas-Pfalcas)
* Mokyklos herbas Pančganyje (Maharaštra)

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ora et labora** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Anselm Grün, Linda M. Maloney (2006). *Benedict of Nursia* 2006 ISBN 0-8146-2910-5 page 30
2. ↑   Archyvuota kopija 2019-01-21 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  M.D. Meeuws : *Ora et Labora: devise bénédictine?* in *Collectanea Cisterciensia*, vol.54 [1992] 193-214
| **Lampronia capitella** |
| --- |
| Serbentinė pumpurinė kandis(*Lampronia capitella*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Būrys: | Drugiai  *( Lepidoptera)* |
| Šeima: | Serbentinės makštinės kandys  *( Prodoxidae)* |
| Gentis: | *Lampronia*  *( Lampronia)* |
| Rūšis: | Serbentinė pumpurinė kandis  *( Lampronia capitella)* |

 |

**Serbentinė pumpurinė kandis** (*Synanthedon tipuliformis*) – serbentinių makštinių kandžių (Prodoxidae) šeimos drugys, plačiai paplitęs serbentų kenkėjas. Lietuvos individualiuose soduose serbentinė kandis masiškai pradėjo kenkti 1981 metais. 1983−1986 m. pradėjo plisti ir pramoninėse plantacijose. Serbentinės kandies pažeisti pumpurai pavasarį neišsprogsta, ištisi ūgliai ir šakos nudžiūsta, kiti vasarą išskleidžia pavienius lapus. Pavasarį serbentinės kandies pažeisti serbentai būna plonomis šakomis ir atrodo tarsi nudeginti.

Serbentinės purpurinės kandies vikšrai žiemoja baltuose kokonuose, po žievės atplaišomis ir dirvos paviršiuje. Anksti pavasarį jie palieka žiemojimo vietas ir įsigraužia į pumpurus. Pažeistų pumpurų paviršiuje matyti krūvelės ekskrementų trupinėlių, sukibusių voratinklio siūleliais. Vienas vikšras per savo gyvenimą sunaikina 3−7 pumpurus. Vikšrai – 7-8 mm ilgio, padengti smulkutėmis karpelėmis su šviesiais plaukeliais. Jauni vikšrai būna raudonos, o užaugę žalios spalvos. Lėliukėmis vikšrai virsta gegužės mėn. I dekadoje. Lėliukių randama dirvos paviršiuje po krūmais, rečiau – pažeistuose pumpuruose. Serbentams baigiant žydėti, praėję lėliukės stadiją, pasirodo suaugėliai – drugiai. Jie išskleistais sparnais – 13-17 mm pločio. Priekiniai sparnai gelsvai rudi, su dviem balsvai gelsvomis dėmelėmis ir skersine juostele. Patelės kiaušinius deda į žalias uogų užuomazgas. Išsiritę vikšrai įsigraužia į uogos vidų ir ten maitinasi išgrauždami jaunas sėklas. Maitindamiesi uogomis, vikšrai būna raudonos spalvos. Pažeistos uogos anksčiau už kitas prinoksta ir dėl to lengvai pastebimos. Vikšrai iš pažeistų uogų išlenda žiemoti. Taigi kenkėjas daro dvigubą žalą – pažeidžia pumpurus ir uogas.

Įvairias serbentų veisles kandis pažeidžia nevienodai. Jų išplitimą nulemia keletas faktorių: pavasarį – oras, dirvos drėgmė, veislių atsparumas ir ankstyvumas, krūmų tankumas ir kt. Tačiau ypač gausu kandžių ant senų, apleistų ir nuskurusių krūmų. Gausu jų ir ten kur po krūmais nepurenama dirva.[1]

Kovos priemonės
---------------

Kasmet anksti pavasarį apgenėti krūmus, pašalinti pažeistas šakas, nepalikti kelmų (pjauti prie pat žemės), nelaikyti tankių krūmų.

Serbentų krūmus purkšti tabako nuoviru arba dulkinti tabako dulkėmis.

Augalus patręšti mineralinėmis ir organinėmis trąšomis. Krūmus auginti tol, kol jie būna produktyviausi (iki 10 metų). Vėliau juos reikia arba atnaujinti, arba išnaikinti ir, laikantis sėjomainos, sodinti naujus.

Sodinti tik sveikus, kenkėjų nepažeistus sodinukus.[1]

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Sodininko žinynas 1987. Vilnius, Lietuvos KP CK leidykla, 1987, 137 psl.
Koordinatės: 54°00′47″š. pl. 23°58′16″r. ilg.﻿ / ﻿54.013059°š. pl. 23.971118°r. ilg.﻿ / 54.013059; 23.971118

|  Druskininkų Erbšteinų Džiulianių kapo koplyčia |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Druskininkų savivaldybė |
| **Gyvenvietė** | Druskininkai |
| **Adresas** | V. Kudirkos g |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | XIX a. pab. |

**Druskininkų Erbšteinų Džiulianių kapo koplyčia** – Druskininkų senųjų kapinių kompleksui priklausanti koplyčia, kurioje palaidoti Erbšteinų Džiulianių (*Eрбштейнъ Джулiани*) šeimos nariai. Kapo koplyčia stūkso kapinių įkalnėje, stačiatikių palaidojimų pusėje, aukštų antkapinių kryžių kaimynystėje. Šioje dalyje netoli stovėjo medinė Šv. Arkangelo Gabrieliaus cerkvė, kuri dėl avarinės būklės 2018 m. buvo nugriauta.

Koplyčia yra regioninis architektūros paminklas, nuo 2018 m. įrašytas į Kultūros vertybių registrą. Koplyčia tuščia, joje buvusių karstų su palaidotųjų palaikais neišlikę. Durų angoje įstatytos metalinės rakinamos grotos.

Koplyčios patalpoje. Betoninėse grindyse – buvusios angos kontūras

Istorija
--------

Erbšteinų Džiulianių kapo koplyčia pastatyta XIX a. pabaigoje. Pokaryje ir vėliau sovietmečiu koplyčia ne kartą buvo siaubiama vandalų, vidaus patalpoje buvę karstai su palaikais buvo išniekinti.

Architektūra
------------

Statinys kompaktinis, stačiakampio plano, plokščiu stogu (danga – betono plokštė). Vienos patalpos, su įėjimu šiaurės rytuose, nuo kapinių vartų pusės. Virš trikampio tinkuoto mūro frontono su dvišlaičiu stogeliu iškyla betoninis stačiatikių kryžius su kryžma, frontone įtaisytas reljefinis lotyniškas kryžius. Virš įėjimo padarytas įgilintų raidžių įrašas rusų kalba: *ГРОБНИЦА СЕМЕЙСТВА / ЕРБШТЕЙНЪ ДЖУЛIAНИ*. Mūro sienos tinkuotos, sudėtos iš raudonų keraminių plytų. Šoniniuose fasaduose įtaisyti grotuoti siaurėjantys langeliai. Priekyje įrengta durų anga su suapvalinta viršutine dalimi ir ažūrinėmis dvivėrėmis grotomis bei metalinių dvivėrių durų fragmentu (viršutinė dalis neišlikusi). Viduje įrengtos betoninės grindys.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Druskininkų Erbšteinų Džiulianių kapo koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. 1 2  „Objekto Nr. 42491 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
|  |
| --- |
| Marko Kon  serb. *Марко Кон* |
|  
Marko Kon 2009 m. |
| Biografija |
| Gimė | 1972 m. balandžio 20 d. (51 metai)Belgradas, Jugoslavijos vėliava Jugoslavija |
| Veikla | kompozitorius, dainų autorius, aranžuotojas, prodiuseris, atlikėjas |
| Instrumentai | klarnetas, saksofonas, gitara, bosinė gitara, būgnai |

**Marko Kon** (serb. *Марко Кон*, g. 1972 m. balandžio 20 d. Belgrade) – Serbijos kompozitorius, dainų autorius, aranžuotojas, prodiuseris ir atlikėjas.

Pirmąją savo grupę jis subūrė būdamas devynerių. Groja klarnetu, saksofonu, gitara, bosine gitara ir būgnais. Jo duetas su Aleksandaru Kobacu – vienas sėkmingiausių tandemų Serbijos populiariosios muzikos istorijoje. Jiedu parašė apie 800 dainų įvairiems atlikėjams ir kaip pritariantieji vokalistai sudainavo daugiau nei tūkstantyje įrašų.

2009-aisiais metais kartu su Milanu Nikoličiumi su daina „Cipela" atstovavo Serbiją 2009 m. „Eurovizijos" dainų konkurse. Duetas pusfinalyje užėmė 10-ą vietą.

* Marko Kon ir Milanas Nikoličius 2009 m.Marko Kon ir Milanas Nikoličius 2009 m.

Nuorodos
--------

* Daina *Cipela* (su Milanu Nikoličiumi)

  


| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Jelena Tomašević  *„Oro"*** |  **Serbijos atstovas Eurovizijoje  (su Milanu Nikoličiumi)**2009 | Po to:**Milanas Stankovičius  *„Ovo je Balkan"*** |
| **Vladas Litefskis** |
| --- |
| Gimė | 1909 m. balandžio 10 d.Pūstapėdžiai, Vilkaviškio valsčius |
| Mirė | 1971 m. sausio 5 d. (61 metai)Čikaga |
|  |
| Veikla | biologas, pedagogas |
|  |
| Išsilavinimas | Gamtos daktaras |
| Alma mater | Vytauto Didžiojo universitetas |

**Vladas Litefskis** (1909 m. balandžio 10 d. Pūstapėdžiai, Vilkaviškio valsčius – 1971 m. sausio 5 d. Čikaga) – Lietuvos biologas, pedagogas, gamtos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1938 m. baigęs Vytauto Didžiojo universitetą 1940-1944 m. jame dirbo ir dėstė. 1944 m. emigravo į Vokietiją. 1946-1951 m. mokytojavo Greveno, Blombergo ir Augustdorfo lietuvių gimnazijose, buvo Greveno Vokietijos lietuvių bendruomenės apylinkės pirmininkas. 1948 m. gamtos mokslų daktaras. 1954-1957 m. Vasario 16-osios gimnazijos Vokietijoje direktorius. 1957 m. persikėlė į JAV, dirbo Ilinojaus universiteto Mikrobiologijos skyriuje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vladas Litefskis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 466 psl.
**Nijolė Vaičiulienė-Paulauskaitė** (1953 m. lapkričio 2 d. Bumbulų k. Kelmės r.), pedagogė ir chorvedė.

Biografija
----------

Baigusi Liolių aštuonmetę mokyklą, 1969–1973 m. choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos S. Šimkaus aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. M. Filipovas), o 1973–1978 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. J. Motiekaičio klasė). Studijuodama dėstė muziką Vilniaus A. Vienuolio vidurinėje mokykloje (1976–1978) ir vadovavo vaikų chorui. Taip pat vadovavo Vilniaus autobusų parko moterų vokaliniam ansambliui, kuris 1978 m. respublikinėje ansamblių apžiūroje pelnė laureato vardą.

Nuo 1978 rudens Šiaulių aukštesniosios muzikos mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, 1984–1990 muzikos praktikos vedėja, 1990–1995 Šiaulių konservatorijos Muzikos mokyklos mokymo dalies vedėja, nuo 1995 konservatorijos dėstytoja.

Nuo 1990 konservatorijos Muzikos mokyklos jaunių choro vadovė. Chorą parengė 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje ir 1996 Vilniaus jaunimo menų šventei, 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventei. Choras dalyvauja miesto ir zoninėse dainų šventėse, koncertuoja Šiauliuose ir aplinkiniuose rajonuose. Pedagogė išmokėA. Bružo dešimties dainų ciklą „Rūpintojėlis", pastatė R. Kisevičiaus operetę „Tai nutiko 6a" (suvaidinta per 20 kartų). Muzikos mokyklos mergaičių vokalinį ansamblį ji parengė 1996 respublikiniam „Dainų dainelės" konkursui.

N. Vaičiulienė daug ir kūrybiškai dirbo su įvairiais Šiaulių miesto vokaliniais ansambliais: grūdų produktų kombinato (1980–1985), kūdikių namų (1986–1991), medicinos mokyklos (1979–1986) ir kt. Su šiais kolektyvais ansamblių apžiūrose ir konkursuose ji pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų. Maždaug metus buvo Šiaulių miesto dainų ir šokių liaudies ansamblio „Jovaras" chormeisterė. 1993 subūrė Tėvynės sąjungos moterų vokalinį ansamblį „Žemyna" – surengė su juo koncertų Šiaulių, Pakruojo, Kelmės, N. Akmenės, Telšių, Radviliškio rajonuose, Neringos ir Jelgavos (Latvija) miestuose, dalyvavo 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje.

N. Vaičiulienė – 1992, 1995, 1996 Šiaulių miesto ir 1993, 1994 Šiaulių krašto dainų švenčių dirigentė.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
**Nijolė Žambaitė** (g. 1954 m. kovo 30 d. Kaune) – lietuvių ekonomistė, diplomatė. Socialinių mokslų daktarė. Turi Nepaprastojo pasiuntinio ir įgaliotojo ministro diplomatinį rangą.

Biografija
----------

1972 m. baigė Vilniaus 15-ąją vidurinę mokyklą, 1977 m. Vilniaus universitete įgijo ekonominės kibernetikos specialybę. 1982–1985 m. mokėsi Lietuvos Mokslų akademijos Ekonomikos instituto aspirantūroje.

1977–1979 m. buvo Ekonomikos instituto jaunesnioji mokslinė bendradarbė, 1979–1981 m. – Centrinio ekonomikos-matematikos instituto Maskvoje stažuotoja-tyrinėtoja. 1985–1992 m. – Ekonomikos instituto mokslinė bendradarbė, Aukščiausios Tarybos Ekonomikos komisijos patarėja.

1993–1994 m. buvo Tarptautinio Valiutos fondo atstovybės Lietuvoje patarėja, 1994-1998 m. – Lietuvos ambasados Didžiojoje Britanijoje ekonomikos patarėja, laikinoji reikalų patikėtinė.

1998–1999 m. – Užsienio reikalų ministerijos patarėja, Baltijos jūros valstybių tarybos ekonominės darbo grupės pirmininkė.

1999–2003 m. buvo Lietuvos ambasados JAV ministrė patarėja, 2003–2004 m. – URM Ekonomikos departamento patarėja strateginių ūkio šakų klausimais. 2004–2005 m. buvo Prezidento patarėja, 2005–2006 m. – URM ambasadorė ypatingiems pavedimams, laikinai ėjo Ekonominio saugumo politikos departamento direktorės pareigas.

2006 - 2011 m. – Lietuvos ambasadorė Belgijoje, (2007 - 2011 m. – kartu ir ambasadorė Liuksemburgui).

Šiuo metu - ambasadorė ypatingiems pavedimams Lietuvos URM Europos reikalų departamente.

Papildoma informacija
---------------------

* Apdovanota Ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Riterio kryžiumi
* Paskelbė daugiau nei 50 mokslo tiriamųjų darbų, mokslinių straipsnių, knygos „Rinkos ekonomika ir valstybės reguliavimas" (1989 m.) bendraautorė
* 1990 m. buvo viena iš Laisvosios rinkos instituto steigėjų..

Nuorodos
--------

* Tūkstantmečio žmonės. NIJOLĖ ŽAMBAITĖ[neveikianti nuoroda]

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ambasadorė Nijolė Žambaitė Archyvuota kopija 2010-05-01 iš Wayback Machine projekto. (Ambasados Briuselyje inf.)

  



| Politinis postas
 |
| --- |
| Prieš tai:**Irena Skullerud(laikinoji reikalų patikėtinė)** | **Lietuvos Respublikos ambasadorė Belgijoje** 2006 - 2011 m. | Po to:**Danguolė Vinciūnienė(laikinoji reikalų patikėtinė)** |
**Nijolė Čivilytė-Miknevičienė** (g. 1956 m. kovo 20 d. Vilniuje) – Lietuvos muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija
----------

1963–1974 m. mokėsi Vilniaus 40-ojoje vidurinėje mokykloje, 1969–1974 m. lankė 4-ąją vaikų muzikos mokyklą (R. Narščiaus ir Zitos Abromavičiūtės akordeono klasė). 1974–1977 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. Jonas Kavaliauskas). 1977–1982 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. Liongino Abariaus klasė).

Nuo 1982 m. rudens Vilniaus Karoliniškių muzikos mokyklos fortepijono mokytoja ir jaunių choro vadovė. Chorą parengė 1983 m. Vilniaus miesto dainų šventei, 1985 m. respublikinei dainų šventei, 1993 m. Lietuvos mažajai moksleivių dainų šventei, 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventei, 1995 m. vaikų klasikinės chorinės muzikos festivaliui, 1996 m. Vilniaus miesto jaunimo menų šventei, 1997 m. tarptautiniam vaikų klasikinės chorinės muzikos festivaliui „Klasikai vaikams", 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje.

N. Miknevičienė yra Vilniaus muzikos mokyklų chorvedžių tarybos narė, 1996–1998 m. buvo Vilniaus miesto muzikos mokytojų atestacinės komisijos narė, yra Lietuvos chorų sąjungos narė. 1994 m. jai suteikta vyresniosios muzikos mokytojos kvalifikacijos kategorija.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. – Vilnius, 1999.
| Sviliškių piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Sviliškių piliakalnisSviliškių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°50′7.3″ š. pl. 25°58′56″ r. ilg.﻿ / ﻿55.835361°š. pl. 25.98222°r. ilg.﻿ / 55.835361; 25.98222Koordinatės: 55°50′7.3″ š. pl. 25°58′56″ r. ilg.﻿ / ﻿55.835361°š. pl. 25.98222°r. ilg.﻿ / 55.835361; 25.98222 |

 |
| Vieta | Zarasų rajonas |
| Seniūnija | Antazavės seniūnija |
| Aukštis | 15 m |
| Plotas | 70x48 |
| Naudotas | I tūkstantmetis pr. m. e. – I tūkstantmečio vidurys |
| Žvalgytas | 1972 |
| Registro Nr. | VT259 / 31119 |

**Sviliškių piliakalnis** – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 31119; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. VT259) Zarasų rajono savivaldybės teritorijoje, Sviliškėse, Antazavės seniūnija. Pasiekiamas keliu Antazavė – Kumpuoliai, Sviliškėse, už Rasmos upelio, ties kelio posūkiu į kairę pasukus į dešinę rytuosna, į Dubakos mišką, už 180 m yra kitapus upelio.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, Avinuosto ežero pietvakariuose, Rasmos upelio kairiajame krante. Aikštelė ovali, pailga vakarų – rytų kryptimi, 70x48 m dydžio, iki 1 m žemesniu pietiniu kraštu (centre). Joje rastas akmeninis kirvis su skyle kotui. Aikštelė buvo apjuosta pylimu, kuris vakarų krašte išliko iki 0,2 m aukščio, 5 m pločio, pietų krašte – iki 1 m aukščio, 9 m pločio. Šlaitai viršutinėje 2 m aukščio dalyje dirbtinai pastatinti. Rytiniame šlaite, 2 m žemiau aikštelės yra 4 m pločio terasa, šiauriniame šlaite – 8 m pločio terasa, šiaurės vakarų dalyje virstanti 4 m pločio, 0,2 m gylio grioviu ir už jo supiltu 6 m pločio, 0,2 m aukščio pylimu. Griovys bei pylimas žymus ir vakarų šlaite. Griovyje yra iki 1,2 m skersmens pavienių akmenų. Šlaitai statūs, 15 m aukščio, pietinis šlaitas vidutinio statumo, 6 m aukščio. Šiaurės vakariniame šlaite, 6 m žemiau aikštelės yra natūrali 10 m pločio terasa.

Piliakalnis apardytas arimų, apaugęs mišriu mišku.

Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. – I tūkstantmečio viduriu. KPD Nekilnojamojo kultūros paveldo vertinimo tarybos aktas. 2007-02-27; Nr.: KPD-RM-259. Paminklo teritorijos plotas 26000 m².

500 m į šiaurės rytus yra I tūkstantmečio vidurio Maniuliškių pilkapynas.

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Mielėnų piliakalnis 9 km | Maniuliškių piliakalnis 2,5 km | Arajų piliakalnis 19 km |  |
| Bradesių piliakalnis 8 km |  | Suvieko piliakalnis 7 km |
| Ivoniškių piliakalnis 3 km | Petraučiznos piliakalnis 6 km | Antaniškių piliakalnis 8 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------


* Stanislava Kirailytė. Sviliškės. Utena, 1999.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Sviliškės
Kosovo olimpinis komitetas|  
Logotipas |
| Nacionalinis olimpinis komitetas |
| Šalis/Regionas | Kosovo vėliava Kosovas |
| Kodas | KOS |
| Įkurtas | 1992 |
| Pripažintas | 2014 m. gruodžio 9 d. |
| Žemynoasociacija | EOC |
| Būstinė | Priština, Kosovas |
| Prezidentas | Besim Hasani |
| Generalinis sekretorius | Mehmet Bogujevci |
| Tinklalapis | KOS NOK |
| Infolentelė: žiūrėti • aptarti • redaguoti |

**Kosovo olimpinis komitetas** – nevyriausybinė sporto organizacija, skatinanti sportinę veiklą Kosove ir atstovaujanti šaliai tarptautiniame olimpiniame komitete.

Istorija
--------

Komitetas įkurtas 1992 m. bet niekino nepripažintas. 2008 m. po šalies nepriklausomybės paskelbimo Kosovo olimpinio komiteto prašymai startuoti 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse ir 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse buvo atmesti. Kosovo dziudo imtynininkei Majlinda Kelmendi iškovojus kelialapį į 2012 m. olimpiadą teko atstovauti Albanijos rinktinei. 

2014 m. spalį Tarptautinis olimpinis komitetas suteikė Kosovo olimpiniam komitetui stebėtojo statusą. Tų pačių metų gruodžio 9 d. Monake TOK sesijos metu Kosovo olimpinis komitetas buvo pripažintas pilnaverčiu nariu ir jam leista dalyvauti olimpinėse žaidynėse ir Europos žaidynėse.

Sporto federacijos
------------------

2014 m. Kosovas buvo oficialiai pripažintas kaip atskira valstybė šiose sporto šakose: minigolfas, šaudymas iš lanko, rankinis, dziudo, buriavimas, softbolas, stalo tenisas, sunkioji atletika, šiuolaikinė penkiakovė, gimnastika. Taip pat Kosovas turėjo stebėtojo statusą šiose sporto šakose: futbolas, boksas, imtynės, slidinėjimas, akmenslydis, tekvondo.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
| Uosininkų III piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Uosininkų III piliakalnisUosininkų III piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°42′28.6″ š. pl. 25°35′38.5″ r. ilg.﻿ / ﻿54.707944°š. pl. 25.594028°r. ilg.﻿ / 54.707944; 25.594028Koordinatės: 54°42′28.6″ š. pl. 25°35′38.5″ r. ilg.﻿ / ﻿54.707944°š. pl. 25.594028°r. ilg.﻿ / 54.707944; 25.594028 |

 |
| Vieta | Vilniaus rajonas |
| Seniūnija | Mickūnų seniūnija |
| Aukštis | 6 m |
| Plotas | 48x22 |
| Naudotas | I tūkstantmečio pradžia |

**Uosininkų III piliakalnis**, *Zamkova Gura* – piliakalnis Vilniaus rajono savivaldybės teritorijoje, Uosininkų III kaime, Mickūnų seniūnija. Pasiekiamas iš plento  **103**  Vilnius–Polockas  Uosininkuose III pasukus į dešinę pietų kryptimi ir pavažiavus lauko keliuku iki miško 700 m, miško pradžioje pasukus tiesiu apaugančiu keliu į kairę pietuosna, už 220 m – yra dešinėje pietvakariuose, perėjus pelkę.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, iš visų pusių apjuostoje pelkių. Aikštelė ovali, pailga pietvakarių – šiaurės rytų kryptimi, 48x22 m dydžio. Šlaitai vidutinio statumo, 6 m aukščio, pietvakarių šlaitas nuolaidus, 2 m aukščio.

Šiaurės rytų papėdę nuardė kelias. Piliakalnis apaugęs mišriu mišku. 

Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pradžia. 

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Nemenčinės piliakalnis 18 km  Staviškių piliakalnis 16 km | Rėvos piliakalnis 18 km | Ignacovo piliakalnis 15 km |  |
| Rokantiškių piliakalnis 12 km |  | Lavoriškių piliakalnis 3 km |
| Papiškių piliakalnis 17 km | Mūrininkų piliakalnis 13 km | Leoniškių piliakalnis 11 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Uosininkai III
| Uolinkalno piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|295px]] |
| 

Uolinkalno piliakalnisUolinkalno piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°35′28″š. pl. 25°38′33″r. ilg.﻿ / ﻿56.59106°š. pl. 25.64243°r. ilg.﻿ / 56.59106; 25.64243Koordinatės: 56°35′28″š. pl. 25°38′33″r. ilg.﻿ / ﻿56.59106°š. pl. 25.64243°r. ilg.﻿ / 56.59106; 25.64243 |

 |
| Vieta | Latvija |
| Seniūnija | Pliavinių savivaldybė Klintainės valsčius |
| Naudotas | I tūkstantmetis – XIII a. |
| Registro Nr. | 116  |

**Uolinkalno piliakalnis** (latv. *Oliņkalns*) – piliakalnis Žiemgaloje, Pliavinių savivaldybės teritorijoje, Klintainės valsčius, Latvija. Pasiekiamas keliu E22 Ryga – Pliavinios, 117 kilometre, į pietus nuo Stukmanių, Dauguvos upėje (Pliavinių hidroelektrinės tvenkinyje). Buvęs vienas didžiausių Latvijos piliakalnių. Dabar tai krūmais apžėlusi sala.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis buvo įrengtas Dauguvos kairiajame krante, strategiškai patogioje vietoje, kur Dauguvos vandenys galinga srove veržėsi palyginti siauru kanjonu. Šis ir Sėlpilio piliakalnis sudarė vieningą tvirtovę ir įtvirtintą 2,3 ha dydžio gyvenvietę, kurioje gyveno latgaliai ir sėliai. X – XIII a. čia buvo Uolinės (Alenės) žemių centras.

Kryžiuočių agresija Uolinkalną pasiekė jau pirmajame XIII a. dešimtmetyje ir iš pagrindų pakeitė teritorijos politinę bei ekonominę būklę. Rygos vyskupas ir ordinas kovojo dėl šios pilies, turėjusios ir istorinę reikšmę, nes vokiečiai savo pilies apylinkėse nesugebėjo pastatyti.

Saugomas valstybės, valstybinės reikšmės kultūros paminklas, VKPAI Nr. 116.

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Lielkalnio piliakalnis 21 km | Vyno kalno piliakalnis 844 m | Pliavinių piliakalnis 7 km |  |
| Kalnaziedų piliakalnis 19 km |  | Luokstenės piliakalnis 1,1 km |
| Avuotinių piliakalnis 5 km | Sėlpilio piliakalnis 477 m | Babranų piliakalnis 3 km |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kultūras Ministrijas 29.10.1998 rīkojums Nr.128, publicēts laikrakstā „Latvijas Vēstnesis" 18.12.1998
2. ↑  Oliņkalns. Vietos
3. ↑  Latvijos kultūros paminklų apsaugos inspekcija
Europa 526 metais
**Ostgotai** – viena iš germanų genčių, rytinė gotų šaka. II a. gyveno prie Vyslos žiočių. III a. apsigyveno Dniepro žemupyje ir dalyje Krymo. IV a. II pusėje sukūrė genčių sąjungą, kuriai vadovavo Ermanarichas. Šiai sąjungai priklausė kitos germanų gentys, taip pat skitų, sarmatų bei slavų gentys.

375 m. genčių sąjungą sutriuškino hunai. Dauguma ostgotų pasitraukė į vakarus ir apsigyveno Panonijoje. 488 m. vadovaujami Teodoriko, įsiveržė į Italiją, sumušė ją valdžiusį Odoakrą ir 493 m. sukūrė karalystę. Jos sostinė buvo Ravena. Karaliaus Teodoriko laikais valdė Italiją, Siciliją, paalpių sritis, Dalmatiją, Provansą.

535–554 m. dėl Bizantijos kariuomenės antpuolių karalystė sužlugo. Didžioji teritorijos dalis atiteko Bizantijos imperijai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Ostgotai*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, VIII t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1981. T.VIII: Moreasas-Pinturikjas



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ostgotai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |