recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Albertas Lukša** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1934 m. birželio 11 d.Mančiušėnai, Širvintų valsčius |
| Mirė | 2021 m. vasario 15 d. (86 metai)Vilnius |
| Palaidotas (-a) | Karveliškių kapinėse |
| Sutuoktinis (-ė) | Stasė Lukšienė |
| Vaikai | Rita Girjotienė, Laimutis Lukša |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | 1958 m. Vilniaus universitetas |

**Albertas Lukša** (1934 m. birželio 11 d. Mančiušėnuose, Širvintų valsčiuje – 2021 m. vasario 15 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

1958 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistiką.

Dirbo laikraščio Tiesa redakcijos korektoriumi, feljetonistu. Nuo 1960 m. žurnalo, nuo 1995 m. laikraščio „Šluota" redakcijos literatūrinis darbuotojas, skyriaus vedėjas, atsakingasis sekretorius, 1991–1994 m. ir 1995–1998 m. – vyriausiasis redaktorius. Satyros ir humoro kūrinius spausdino ir kituose šalies laikraščiuose ir žurnaluose, rinkiniuose. Sudarinėjo ir redagavo UAB „Šluota" leistą „Šluotos knygų lentynėlę" bei kasmetinį „Šluotos kalendorių". 

Savo sodyboje Maskoliškių kaime, organizavo teatrinius renginius Širvintų ir Vilniaus rajonų vaikams.

Bibliografija
-------------

* *Lapė klastūnė*, vaikams, pasaka, Spauda, 1992 m.
* *Mūsų anekdotai*, humoras, anekdotai, 1995 m.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Mirė žinomas žurnalistas, satyrikas, redaktorius Albertas Lukša. 2021-02-17. Nuoroda tikrinta 2021-11-18.
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 305 psl.
3. ↑  LUKŠA ALBERTAS, *Širvintų r. sav. Igno Šeiniaus viešoji biblioteka*
| Letausas |
| --- |
| Letauso upelis Spraudyje Letauso upelis Spraudyje |
| **Ilgis** | 19,6 km |
| **Baseino plotas** | 80,1 km² |
| **Vidutinis debitas** | 1,12 m³/s |
| **Ištakos** | Rietavo savivaldybėje |
| **Žiotys** | Jūra |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Letausas |

**Letausas** – upė Rietavo savivaldybės teritorijoje, dešinysis Jūros upės intakas (Nemuno baseinas), įteka į ją 145,1 km nuo jos žiočių, Žadvainų kaime. Prasideda 4 km į pietvakarius nuo Rietavo, susiliejus Jaujupio ir Urnupio upeliams. Iš pradžių teka į pietvakarius, nuo Klietės žiočių pasuka į pietryčius. Aukštupys vadinamas *Tinalupiu*.

Intakai: Vedega, Klietė, Žygis – dešinieji, Paparstas – kairysis.

Visa vaga, išskyrus trumpą 1,2 km ruožą prie žiočių, reguliuota. Vagos plotis 6–10 m, gylis 1,6–1,8 m. Srovės greitis 0,1 m/s. Vidutinis debitas žiotyse 1,12 m/s.  Letauso nuotėkio modulis (13,4 l/s iš 1 km²) yra vienas didžiausių Lietuvoje.

Manoma, kad pirminė upėvardžio lytis galėjusi būti *\*Leitausas*. Jo šaknis vedama nuo žodžio *lieti* („pilti").

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Rainys. *Letausas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 42 psl.
2. ↑  *Letausas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 521
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
| **Albinas Briedis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1909 m. liepos 3 d.Milvydžiai, Joniškio valsčius |
| Mirė | 1941 m. lapkričio 4 d. (32 metai)Komija |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius, leidėjas, prozininkas |
|  |
| Alma mater | Vytauto Didžiojo universitetas |

**Albinas Briedis** (1909 m. liepos 3 d. Milvydžiai, Joniškio valsčius – 1941 m. lapkričio 4 d. geležinkelio Kotlasas-Vorkuta statybos lageris prie Sivaja Maska, Komija) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, leidėjas, prozininkas.

Biografija
----------

1924–1928 m. mokėsi Šiaulių gimnazijoje, 1928 m. įstojo į Lietuvos universiteto Humanitarinių mokslų fakultetą.

1930 m. įkūrė laikraštį „Lietuvos studentas", pirmasis jo redaktorius. Buvo Vytauto Didžiojo universiteto studentų kororacijos „Romuva" Prūsų sekcijos pirmininkas, redagavo pagarsėjusį leidinį „Prūsai – ketvirtasis Baltijos narys". 1932 m. redagavo laikraštį „Aklųjų dalia", nuo 1933 m. laikraščio „Tėvų žemė", nuo 1936 m. antisemitinio savaitraščio „Verslas" ir žurnalo „Amatininkas" redaktorius.  Bendradarbiavo almanache „Granitas", žurnale „Linija". Sukūrė novelių, redagavo 1940 m. liepos 12 d. sovietinės valdžios suimtas, kalintas Kaune ir Vilniuje. 1941 m. balandžio 19 d. nuteistas 8 m. kalėti. 1941 m. birželio mėn. išvežtas į Vorkutą ir ten žuvo.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Albinas Briedis. Maironio muziejus
2. ↑  Libertas Klimka. Brošiūra „Prūsai – ketvirtasis Baltijos narys" (1934 m.)[neveikianti nuoroda]
3. ↑  Liudas Truska. Lietuviai ir žydai nuo XIX a.pabaigos iki 1941 m. birželio. Antisemitizmo Lietuvoje raida. VPU Leidykla, 2005.
4. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 73 psl.
5. ↑  Domas Šniukas. *Albinas Briedis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 482 psl.
Koordinatės: 38°00′0″ š. pl. 12°26′00″ r. ilg.﻿ / ﻿38.00000°š. pl. 12.43333°r. ilg.﻿ / 38.00000; 12.43333

Levanco uostas
**Levancas** (it. *Levanzo*, sicil. *Lèvanzu*) – Italijai priklausanti sala; viena Egadų salų, esanti į vakarus nuo Sicilijos salos. Plotas 5,82 km². Aukščiausia vieta – 278 m Piko Monako kalnas. Levance gyvena apie 450 gyventojų (2006 m. duom.).

Istorija
--------

Antikiniais laikais pagal čia augančių augalų rūšį vadinta ***Forbantija*** (lot. *Phorbantia*). 1949 m. italų dailininkė F. Minellono Genovezės grotoje ant urvo sienų atrado 11 000–12 000 m. senumo raižinių ir 5000–6000 m. – piešinių. Raižiniai datuojami vėlyvuoju paleolitu, kai sala nuo Sicilijos dar nebuvo atskirta vandens, piešiniai – neolito pabaiga ir bronzos amžiaus pradžia. Raižiniuose natūralistiškai pavaizduoti taurieji elniai (Cervus elaphus), taurai (Bos primigenius), asilai (Equus asinus), žuvys ir žmonės. Juodos spalvos piešiniuose antropomorfinės figūros (stabai ir žmonės) vaizduojamos stilizuotai, gyvūnai (tarp jų Europoje seniausi – tuno ir delfino – atvaizdai) – schematiškai. Stabai, manoma, atspindi Motinos kūrėjos vaisingumo kultą, paleolite ir bronzos amžiuje paplitusį visoje Europoje ir dalyje Azijos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Levancas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 49 psl.
| **Pierre Lerouxpranc. *Pierre Leroux*** |
| --- |
|  |
| Pierre Leroux |
| Gimė | 1797 m. balandžio 6 d.Bersi |
| Mirė | 1871 m. balandžio 12 d. (74 metai)Paryžius |
|  |
| Veikla | Prancūzijos filosofas, socialistas utopistas |
|  |
| Žinomas (-a) už | Vienas krikščioniškojo socializmo pradininkų. |
|  |
|  **Vikiteka** | Pierre Leroux |

**Pjeras Leru** (pranc. *Pierre Leroux*, 1797 m. balandžio 6 d. Bersi prie Paryžiaus – 1871 m. balandžio 12 d. Paryžius) – Prancūzijos filosofas, socialistas utopistas. Vienas krikščioniškojo socializmo pradininkų.

Biografija
----------

1832 m. pirmasis ėmė vartoti socializmo terminą. 1848–1849 m. Steigiamojo susirinkimo, 1849 m. – Įstatymų leidžiamojo susirinkimo narys, oponavo Napoleonui III Bonapartui. 1851–1869 m. dėl politinės veiklos buvo priverstas gyventi Džersio saloje, kur jo kaimynas buvo Viktoras Hugo.

Mokslinė veikla
---------------

Filosofijoje taikė triados principą – visą pasaulį apima trys pradai: jėga, protas ir meilė. Pritarė panteizmui, plėtojo budizmo ir pitagorizmo idėjas. Socialinės pažangos svarbiausia sąlyga laikė visuomenės dorovingumą, kurį įgyvendinti leis sinkretinė žmonijos religija. Teigė, kad ateityje bus pasiekta visiška moterų emancipacija, bendruomenių savivalda, išnyks despotizmas, varguomenė.

Bibliografija
-------------

* Apie žmoniją / *De l'humanité*, 2 t. 1840 m.
* Naujoji enciklopedija / *Encyclopédie nouvelle*, su Žanu Reino, 1833-1847 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Pjeras Leru*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 29 psl.
| **Albinas Pocius** |
| --- |
| Gimė | 1918 m. gruodžio 26 d.Seda, Mažeikių apskritis |
| Mirė | 1999 m. balandžio 4 d. (80 metų)Adelaidė, Australija |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius, leidėjas, Australijos lietuvių visuomenės veikėjas |

**Albinas Pocius** (1918 m. gruodžio 26 d. senuoju stiliumi gruodžio 13 d. Sedoje, Mažeikių apskritis – 1999 m. balandžio 4 d. Adelaidėje, Australija) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, leidėjas, Australijos lietuvių visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Mokėsi Sedos vidurinėje mokykloje ir Klaipėdos Vytauto Didžiojo gimnazijoje. 

Bendradarbiavo leidiniuose „Žemaičių prietelius", „XX amžius", „Panevėžio garsas", „Karys", „Trimitas". 1943-1944 m. leido rotatorinį pogrindinį laikraštį „Žemaičių trimitas". 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, kur 1945-1946 m. Dorferdene-Zydorfe leido rotatorinį laikraštį „Aušros belaukiant", nuo 1947 m. Rotenburge – laikraštį „Mūsų žinios". 1947-1948 m. bendradarbiavo leidiniuose „Lietuvių žodis", „Mintis", „Tėviškės garsas". 

Emigravęs į Australiją, Melburno karališkajame technikos koledže įgijo laisvojo žurnalisto diplomą. Aktyviai bendradarbiavo Australijos lietuvių leidiniuose „Mūsų pastogė", „Tėviškės aidai", australų vietos laikraščiuose. Trejus metus buvo Melburno lietuviškų radijo valandėlių vedėjas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Albinas Pocius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVIII (Perk-Pra). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2010
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 391 psl.
**Leviratas** (lot. *levir* – dieveris, vyro brolis) – santuokos paprotys, pagal kurį našlė privalo ištekėti už mirusio vyro brolio.

Paprotys
--------

Leviratas būdingas matriarchatui kaip grupinės santuokos liekana, kai kada praktikuotas ir vyraujant patriarchatui. Leviratui išlikti, ypač Azijoje turėjo įtakos kalymo paprotys. Pagal jį nupirktoji žmona, tapusi našle, privalėjo tekėti už vyro brolio ar giminių, kad neišeitų iš šeimos – tai būtų turtinis nuostolis. Prūsų paprotį vesti brolio žmoną mini Christburgo taikos sutartis 1249 m.

Paplitęs Kalifornijos indėnų, Australijos aborigenų, Afrikos bantų ir kitose gentyse. Leviratas užtikrina susiformavusių socialinių ir ūkinių ryšių tęstinumą, suteikia tam tikrą socialinę apsaugą našlei ir jos vaikams. Jei jaunesnysis brolis jau vedęs, našlė tampa jo antrąja žmona.

Senovės žydų gentyse sūnus, pradėtas našlės ir buvusio vyro brolio, perimdavo mirusiojo vardą, vaidmenį ir tęsdavo giminę. Maorių gentyse našlę vedęs brolis perimdavo mirusiojo vardą. Šie papročiai laikomi matriarchalinių santykių liekana.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Leviratas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 56 psl.
| **León Felipeisp. *León Felipe*** |
| --- |
|  |
| León Felipe |
| Gimė | 1884 m. balandžio 11 d.Tabara, Samoros provincija |
| Mirė | 1968 m. rugsėjo 17 d. (84 metai)Meksikas |
|  |
| Veikla | ispanų poetas, dramaturgas |
|  |
|  **Vikiteka** | León Felipe |
| Parašas |
|  |

**Leonas Felipė** (isp. *León Felipe* – slapyvardis, tikroji pavardė **Felipė Kaminas Galisia de la Rosa**, isp. *Felipe Camino Galicia de la Rosa*, 1884 m. balandžio 11 d. Tabara, Samoros provincija – 1968 m. rugsėjo 17 d. Meksikas) – ispanų poetas, dramaturgas.

Biografija
----------

Paminklas Leonui Felipei Tabaroje
Studijavo farmaciją, dirbo vaistinėse Ispanijoje, 1919–1922 m. ligoninių administratorius Pusiaujo Gvinėjoje. 1922 m. išvyko į Meksiką. Dirbo Verakruso bibliotekoje. Prasidėjus 1936–1939 m. Ispanijos pilietiniam karui grįžo į Ispaniją, kur kovėsi respublikonų pusėje. 1938 m. pasitraukė į Meksiką.

Kūryba
------

Ankstyvojoje poezijoje (rinkinys „Keliauninko eilės ir maldos") gausu religinių motyvų. Poezijos rinkiniuose „Pasitraukusio ispano rauda", „Laimėsi šviesą", „Paskutinė žinia", „Elnias", „Rosinantas" vyrauja humanistinė, socialinė tematika, tragiškos intonacijos. Parašė pjesių („Makbetas, arba Svajos žudikas", „Trubadūras"). Kūrybai būdingas iškilmingas tonas, laisvės tema.

Eilėraščių lietuvių vertimų paskelbta knygoje „XX a. Vakarų poetai", 1969 m.

Bibliografija
-------------

Poezija
* *Versos y oraciones del caminante*, 1920, 1929 m.
* *Drop a Star*, 1933 m.
* *La insignia*, 1936 m.
* *Pescador de caña*, 1938 m.
* *Español del éxodo y del llanto*, 1939 m.
* *El gran responsable*, 1940 m.
* *Canto a mi mismo*, Volto Vitmeno vertimas, 1941 m.
* *El poeta prometeico*, 1942 m.
* *Ganarás la luz*, 1943 m.
* *Parábola y poesía*, 1944 m.
* *Llamadme publicano*, 1950 m.
* *El ciervo*, 1954 m.
* *Belleza cruel*, 1958 m.
* *¿Qué se hizo del rey don Juan?*, 1962 m.
* *Rocinante*, 1967 m.
* *Israel*, Finisterre, México D. F. 1970 m.
* *¡Oh, este viejo y roto violín!*, 1968 m.

Pjesės
* La Manzana, 1951 m.
* El Juglarón, 1961 m.
* Macbeth o el asesino del sueño, pagal V. Šekspyrą, 1954 m.
* Otelo o El pañuelo encantado, pagal V. Šekspyrą,
* No es cordero… que es cordera, pagal V. Šekspyrą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Bronius Dovydaitis. *Leonas Felipė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 15 psl.
Pirmas leidinio numeris, 1927 m.
**„Pirmyn"** – Lietuvos socialdemokratų organizacijos užsienyje (LSDOU) leidinys.

Istorija
--------

Pirmasis numeris išėjo 1927 m. lapkričio 5 d. Vilniuje. Redagavo Pranas Ancevičius. Atsakingais leidėjais redaktoriais buvo Lenkijos piliečiai 1927 m. – Feliksas Smosarskis, Pranciškus Rinkevičius, 1928 m. – nuo sausio iki kovo mėn. – Antanas Juozaitis, vėliau – Stasys Dainauskas.

1928 m. sausio mėn. sudaryta redakcinė komisija: Jeronimas Plečkaitis (nuo 1928 m. liepos mėn. – Povilas Kaupas), Pranas Ancevičius ir Juozas Paplauskas. Redakcija iš pradžių buvo įsikūrusi Kijevo g. 2–27, nuo 1928 m. rugpjūčio mėn. – Sokolovskio viešbutyje (Vokiečių g. 1), 1928 m. gruodžio mėn. perkelta į Antakalnio g. 54, 1929 m. sausio – vasario mėn. dirbo Antakalnio g. 44, vėliau – Bonifratrų g. 6–2.

Spausdino spaustuvė „Zorza" Vilniuje. Leistas 3000 egz. tiražu. Paskutinis numeris išėjo 1930 m. lapkričio 1 d. perkėlus LSDOU leidybą į Berlyną. Išėjo 77 periodiniai ir 1 vienkartinis numeriai. Vietoje „Pirmyn" vėliau leista „Kova".

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 390 psl.

Nuorodos
--------

* „Pirmyn". E-paveldas.lt
**Liberai** (arba *amerikoliberai*, savivardis *Americo-Liberian*) – Afrikos nacija, gyvenanti Liberijoje. XXI a. pradžioje iš viso buvo apie 75 000 žmonių (2,5% Liberijos gyventojų).

Istorija
--------

Nacija susiformavo XIX a. – XX a. pradžioje afroamerikiečiams, kurie iš JAV į Liberiją kėlėsi nuo 1822 m. sumišus su atvykėliais iš Barbadoso ir kitais juodaodžiais. Sudaro daugumą Liberijos inteligentų, vyrauja tarp verslininkų. 

1847–1980 m. liberų atstovai vadovavo Liberijos politinei valdžiai. Vienas žymiausių veikėjų Viljamas Tubmanas (valdė 1944–1971 m.), siekęs suartinti liberus ir vietinius gyventojus. Išimtinę padėtį jie ir jų Tikrųjų vigų partija prarado po 1980 m. valstybės perversmo, kai buvo nužudytas jų prezidentas Viljamas Tolbertas, ir po 1989–1994 m. bei 1999–2003 m. pilietinių karų.

Kultūra
-------

Materialioji liberų kultūra europietiška. Kalba anglų ir kreoline anglų kalba. Dauguma tikinčiųjų – protestantai, yra katalikų. Pagrindiniai verslai – prekyba ir amatai. Palyginti su kitomis Liberijos etninėmis grupėmis, liberai labiau išsilavinę. Vyrauja mažoji šeima. Praktikuojama santuokinė išpirka.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Liberai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 93 psl.
Liberijos lūšnos
Monrovijos gatvė
**Liberijos architektūra** – Liberijos, valstybės Vakarų Afrikoje, Atlanto vandenyno pakrantėje, architektūra.

Būstas
------

Tradicinis gyvenamasis būstas – apskrito, kai kada stačiakampio plano karkasinė moliu drėbta lūšna be langų. Stogai kūgio pavidalo, dengti šiaudais. Sienos dekoruotos polichrominiais geometriniai ornamentais, medžio drožyba. Nuo XVII a. gyvenvietėse statyti stačiakampio plano plokščiastogiai trobesiai su bambukų perdangomis.

Miestų architektūra
-------------------

XX a. pastatyta taisyklingo plano miestų; visuomeniniai pastatai Europos architektūros stilių, eklektiški. Po Antrojo pasaulinio karo miestuose pastatyta šiuolaikinių statybinių konstrukcijų ir medžiagų (gelžbetonis, aliuminis, stiklas) administracinių ir gyvenamųjų pastatų. Per 1990–1997 m. pilietinį karą, sunaikinta didelė dalis miestų pastatų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Liberijos architektūra*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 100 psl.



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Liberijos architektūra** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Robertso tarptautinis oro uostas
Kelias Liberijoje
**Liberijos transportas** – Liberijos, valstybės Vakarų Afrikoje, Atlanto vandenyno pakrantėje, transportas.

Keliai
------

Automobilių kelių yra 10 600 km, iš jų su kieta danga 657 km (1999 m.). Svarbiausi plentai jungia Monroviją su Biukenenu, Fritaunu (Siera Leonė).

Geležinkeliai
-------------

Iki 1990–1997 m. pilietinio karo geležinkelių buvo 490 km; po pilietinio karo dauguma jų išardyti. Šalies geležinkeliai priklauso užsienio kompanijoms, kurios juos naudoja geležies rūdos gabenimui iš kasyklų į jūrų uostus.

Jūrų transportas
----------------

Svarbiausi jūrų uostai: Monrovija, Biukenenas, Grinvilis, Harperis. 2003 m. buvo įregistruoti 1553 laivai; prekybinio laivyno tonažas 52,4 mln. bruto tonų – pagal tonažą vienas didžiausių pasaulyje prekybos laivynų.

Oro transportas
---------------

2001 m. šalyje buvo 47 oro uostai, iš kurių 2 turėjo grįstus takus. Robertso tarptautinis oro uostas yra 56 km į rytus nuo Monrovijos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Liberijos transportas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 98 psl.

v • a • r **Afrikos šalių transportas** 

Alžyras • Angola • Beninas • Bisau Gvinėja • Botsvana • Burkina Fasas • Burundis • CAR • Čadas • Dramblio Kaulo Krantas • Džibutis • Egiptas • Eritrėja • Etiopija • Gabonas • Gambija • Gana • Gvinėja • Kamerūnas • Kenija • Komorai • Kongas • Kongo DR • Lesotas • Liberija • Libija • Madagaskaras • Malavis • Malis • Marokas • Mauricijus • Mauritanija • Mozambikas • Namibija • Nigerija • Nigeris • Pietų Afrika • Pusiaujo Gvinėja • Ruanda • San Tomė ir Prinsipė • Seišeliai • Senegalas • Siera Leonė • Somalis • Sudanas • Svazilandas • Tanzanija • Togas • Tunisas • Uganda • Vakarų Sachara • Zambija • Zimbabvė • Žaliasis Kyšulys  
  
Britų Teritorijos Indijos vandenyne • Majotas • Reunjonas • Šv. Elena
Libis ant Sečio I antkapio
**Libiai** – viena Šiaurės Afrikos genčių, gyvenusi į vakarus nuo Egipto.

Istorija
--------

Herodoto žemėlapis
Libiai žinomi iš V a. pr. m. e. Herodoto darbų. Manoma, kad libiai – dabartinių berberų protėviai. XIII – XII a. pr. m. e. libiai du kartus nesėkmingai bandė užgrobti Egiptą. Vėliau libiai į Egiptą pradėjo keltis taikiai, dažniausiai kūrėsi Nilo deltoje. Daug libių tarnavo samdiniais Egipto kariuomenėje. Tai padėjo Egipte įsigalėti libiškosioms (XXII ir XXIII) dinastijoms (valdė – 950–730 m. pr. m. e.). III a. pr. m. e. libiai sukūrė Numidijos valstybę, kuriai įtakos turėjo iš pradžių Kartagina, vėliau Roma.  Libiams priskiriama ir viena seniausių rašto formų – tifinagas.

Literatūra
----------

* Gabriel Camps, Encyclopédie berbère, Édisud, Aix-en-Provence, 1985-2006.
* Stéphane Gsell, Histoire ancienne de l'Afrique du Nord, Hachette, Paris, 1921-1928, 8 volumes.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Libiai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 102 psl.
| **Pranas Rimkus** |
| --- |
| Gimė | 1907 m. lapkričio 1 d.Švėkšna, Šilutės apskritis |
| Mirė | 1974 m. spalio 2 d. (66 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | agronomas, žurnalistas, redaktorius |

**Pranas Rimkus** (1907 m. lapkričio 1 d. Švėkšnoje, Šilutės apskritis – 1974 m. spalio 2 d. Vilniuje) – Lietuvos agronomas, žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

Prieškario metais dirbo Žemės ūkio rūmų sodininkystės-daržininkystės inspektoriumi, dvejus metus specializavosi užsienyje. Bendradarbiavo leidiniuose „Ūkininko patarėjas", „Sodyba". 1940-1944 m. žurnalo „Naujoji sodyba" vyriausias redaktorius.

1946 m. už antitarybinę veiklą nuteistas 5 metams, ištremtas į Komiją, 1951-1954 m. – į Krasnojarsko sritį. 1954-1959 m. Skaudvilės vaismedžių medelyno agronomas. 1959-1963 m. žurnalo „Mūsų sodai" vyr. redaktoriaus pavaduotojas, 1963-1968 m. – gėlininkystės skyriaus vedėjas.

Išleido sodininkystės ir daržininkystės tematikos brošiūrų ir knygų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 428 psl.
Libijos demografija 1961-2003 m.
Gyventojų amžiaus struktūra 2005 m.
**Libijos gyventojai** – Libijos, valstybės Šiaurės Afrikoje, prie Viduržemio jūros, gyventojai.

Demografija
-----------

Libijoje 2010 m. gyveno 6 420 000 žmonių. 97% Libijos gyventojų yra Libijos arabai ir berberai (gyvena oazėse); kiti gyventojai: graikai, maltiečiai, italai, Tuniso arabai, Egipto arabai, turkai, indai. Valstybinė kalba – arabų kalba.

Gyventojai
----------


|  |
| --- |
|  **Demografinė raida tarp 1961 m. ir 2010 m.** |
| **1961 m.** | **1973 m.** | **1996 m.** | **2006 m.** | **2010 m.** |
| 1 300 000 | 2 200 000 | 4 000 000 | 5 670 688 | 6 420 000 |
| 

| Demografinės raidos histograma |
| --- |
| 
 |

 |

33,6% Libijos gyventojų yra iki 15 metų, 62,2 % – nuo 15 iki 65 metų (2006 m.). 2006 m. vyrų buvo 51,3 %, moterų – 48,7 %. 17,4 % suaugusiųjų, 7,6 % vyrų ir 28,0 % moterų neraštingi (2003 m.). Gyvenimo vidutinė trukmė 76,7 metų. Gyventojų vidutinis tankumas 3,2 žm./km² (2004 m.). Apie 90 % Libijos gyventojų įsikūrę Viduržemio jūros pakrantėje; tankumas 50 žmonių/km². Miesto gyventojų 88 % (2002 m.).

Dirbančių gyventojų 1,6 mln. (2005 m.). Bedarbiai 2004 m. sudarė 30 % ekonomiškai aktyvių gyventojų.

Religija
--------

Apie 97% gyventojų išpažįsta islamą, yra krikščionių (2005 m.).

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Libijos demografija** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  *Libijos gyventojai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 103 psl.
**„Lietuviškasis balsas"** (*Lietuwiszkasis Balsas*) – JAV lietuvių liberalios pakraipos laikraštis, ėjęs ėjęs nuo 1885 m. liepos iki 1888 m. Niujorke, 1888–1889 m. – Šenandoa, platintas ir Lietuvoje. 

Antrojo numerio pirmasis puslapis

Istorija
--------

Leido „Lietuviškojo balso" draugija ir Amerikos lietuvių socialistų sąjunga. 1885–1886 m. ir nuo 19 nr. ėjo kas savaitę, kitu laikotarpiu – 2 arba 3 kartus per mėnesį. Laikraštis smerkė carizmo politiką, skleidė tautiškumo, demokratiškumo, laisvamanybės, socialinio teisingumo, visuomenės pertvarkymo idėjas. Išėjo 96 numeriai.

Bendradarbiai
-------------

Laikraštyje bendradarbiavo Amerikos aušrininkai Juozas Adomaitis-Šernas , Motiejus Juozas Andriukaitis, Mečislovas Davainis-Silvestraitis, Martynas Jankus, Juozas Andziulaitis-Kalnėnas, Antanas Krikščiukaitis, Vincas Kudirka, Petras Leonas, Jonas Mačys-Kėkštas, Liudvika Malinauskaitė-Šliūpienė, Povilas Matulionis, Antanas Vilkutaitis, Andrius Vištelis.

Redaktorius Jonas Šliūpas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 278 psl.
2. ↑  Dalia Kuizinienė. *Lietuviškasis balsas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 205 psl.
**Prie rymančio Rūpintojėlio** – Lietuvos partizanų periodinis leidinys, ėjęs 1949–1953 m.

Istorija
--------

Leido Lietuvos laisvės kovos sąjūdis (visuomeninė dalis).  Leisti laikraštį buvo nutarta 1949 m. vasario 10 d. Minaičiuose vykusiame Lietuvos partizanų apygardų atstovų suvažiavime. Šio leidinio autorius, redaktorius, spaustuvininkas, LLKS Visuomeninės dalies viršininkas, partizanų ideologas buvo mokytojas iš Nedzingės valsčiaus Vadėnų k. (Alytaus apskritis) Juozas Šibaila-Merainis, Diedukas. Jau 1949 m. kovą pasirodė pirmasis „Prie rymančio Rūpintojėlio" numeris. Išleista 20 numerių, kurių tiražas – 200–1000 egzempliorių.

Vasarą Juozas Šibaila dirbo bunkeryje prie Briedupio upelio Mumšelio miške. Paskui šis darbas buvo tęsiamas Balandiškio kaime, Stanislovo Sajaus sodyboje. Įrengtame bunkeryje 1949–1950 m. buvo LLKS Visuomeninės dalies būstinė, leistas periodinis leidinys „Prie rymančio Rūpintojėlio". 1951–1952 metais partizanų vadovybės laikraštis buvo leidžiamas Šeduvos valsčiaus Devynduonių kaime, Elenos Tvarijonaitės-Žibuoklės namuose. Laikraščio redaktorius nenuilstamai dirbo, kad nenutrūktų „Prie rymančio Rūpintojėlio" leidyba. 1953 m. vasario mėnesį, išdavus bunkerį, J.Šibaila-Merainis, jo pavaduotojas Povilas Žilis-Audriūnas, Klevas žuvo Ramygalos valsčiaus Dovydų miške.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 401 psl.
2. ↑  Laima Macytė. „Prie rymančio Rūpintojėlio". XXI amžius Archyvuota kopija 2018-09-04 iš Wayback Machine projekto.
Lietuvos kooperatyvų sąjungos būstinė Gedimino prospekte, Vilniuje.
**Lietuvos kooperatyvų sąjunga, „Lietkoopsąjunga"** – Lietuvos vartotojų kooperatyvų sąjunga, prekybos, gamybos, vartotojų, paslaugų ir kitų kooperatyvų organizacija, viena iš didžiausių Lietuvos nevalstybinių organizacijų. Būstinė Vilniuje.

Veikla
------

Tikslas – plėtoti kooperatinį judėjimą, ginti narių interesus ir tenkinti jų poreikius. 2007 m. „Lietkoopsąjunga" vienijo 42 kooperatyvus su daugiau kaip 15 000 narių. „Lietkoopsąjungos" veiklos pagrindinė sritis – prekyba, teikianti apie 87% visų pajamų. Prekių apyvarta 512 mln. Lt (2006 m.). Lietuvos kooperatyvų sąjunga daugiau kaip 5000 darbuotojų.

„Lietkoopsąjungos" įmonės ir bendrovės:

* Kauno kooperacijos didmeninė prekyba,
* Klaipėdos kooperacijos prekyba,
* Vilniaus kooperacijos prekyba, didmeninė prekyba,
* Lietkooptechnika, Vilnius; prekyba šaldymo ir technologine įranga, jos priežiūra,
* Lietuviškas midus, Stakliškės; vienintelė nacionalinių gėrimų gamybos įmonė Lietuvoje, gaminanti alkoholinius gėrimus pagal autentišką lietuviško midaus technologiją,
* Vaisių sultys, Vilnius,
* Jurbarko duona,
* Pasvalio duona,
* Prienų duona,
* Kooperacijos paslauga, Vilnius; įvairios paslaugos,
* Kretingos žvėrininkystės ūkis, stambiausias švelniaplaukių žvėrelių augintojas Baltijos šalyse.
* Poilsio namai „Palangos žuvėdra",
* Vilniaus kooperacijos kolegija,
* 437 parduotuvės 28 rajonuose, Vilniuje, Kaune, Klaipėdoje ir Nidoje (2007 m.).

Istorija
--------

„Lietkoopsąjunga" įkurta 1940 m. TSRS valdžiai nacionalizavus „Lietūkį". Nariai buvo rajoninės vartotojų kooperatyvų sąjungos ir rajoniniai vartotojų kooperatyvai. 1991 m. „Lietkoopsąjunga" atsiskyrė nuo TSRS vartotojų kooperatyvų sąjungos ir kaip „Lietūkio" veiklos tęsėja atnaujino narystę Tarptautiniame kooperacijos aljanse. 1995 m. vartotojų kooperatyvai pertvarkyti į vieno steigėjo uždarąsias akcines bendroves, rajoninės kooperatyvų sąjungos ir vartotojų kooperatyvai vienijosi į didesnius rajoninius vartotojų kooperatyvus. 2000 m. „Lietkoopsąjunga" įsteigė KOOPS prekybos sistemą, kuri 2006 m.aptarnavo apie 700 parduotuvių ir maitinimo įmonių, iš jų 420 – kaimo vietovėse, 2003 m. – duonos kepyklų susivienijimą „Duonos fabrikas". Nuo 2003 m. „Lietkoopsąjunga" veikia kaip kooperatinė bendrovė.

Valdybos pirmininkai
--------------------

* B. Jankevičius – 1944–1953 m.
* P. Murauskas – 1953–1962 m.
* A. Jankauskas – 1962–1983 m.
* V. Ramanauskas – 1983–1991 m.
* Petras Šimanskas – 1991–2003 m.
* Kazimieras Klimašauskas – 2003–2005 m.
* Jonas Nekrošius – 2005–2009 m.
* Robertas Miliauskas – nuo 2009 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lietkoopsąjunga*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 145 psl.

Nuorodos
--------

* Lietuvos kooperatyvų sąjunga Archyvuota kopija 2010-07-07 iš Wayback Machine projekto.
64 m skersmens radijo teleskopas Australijoje.
**Radioastronomija** – astronomijos šaka, nagrinėjanti kosminių kūnų išspinduliuotas arba atspindėtas radijo bangas. Radioastronomijos rezultatus aiškina astrofizika. Šis mokslas yra labai svarbus, nes leidžia tyrinėti daug tolimesnius Visatos kampelius, nei naudojantis vien regimąja šviesa.

Kosminių šaltinių radijo spinduliavimas tiriamas radioteleskopais.

Istorija
--------

1931 m. kosmines radijo bangas atsitiktinai atrado JAV radijo inžinierius Karlas Janskis. Tirdamas atmosferos trukdymus, jis pastebėjo, kad dalis radijo triukšmų sklinda iš Paukščių Tako. Prieš II pas. karą amerikietis G. Reberis pagamino pirmąjį paraboloidinį radioteleskopą ir sudarė pirmąjį Paukščių Tako radijo žemėlapį. Per II pasaulinį karą anglas Dž. S. Hėjus su savo mokslininkų grupe nustatė, kad triukšmus radijo aparatūroje sukelia ne vokiečių siųstuvai, o radijo bangas skleidžianti Saulė.

Imti konstruoti radioteleskopai, atsirado nauja mokslo šaka – radioastronomija. Jos dėka mums žinomi pulsarai ir kvazarai, išsiaiškinta, kad yra radijo galaktikų, kad nestiprias radijo bangas spinduliuoja ir kai kurie Saulės sistemos kūnai (pvz. Jupiteris).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Aloyzas Pučinskas. Radioastronomija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIX (Pre-Reu). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011. 417 psl.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Radioastronomija** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Apie radioastronomiją ir radijo teleskopus Archyvuota kopija 2007-10-29 iš Wayback Machine projekto.
**Lietuvos skautų spauda** – periodiniai leidiniai, skirti skautams – vaikams ir jaunuoliams, organizuotiems pagal tam tikrą nemokyklinio auklėjimo sistemą.

Istorija
--------

### Skautai Lietuvoje

Lietuvoje prieš Pirmąjį pasaulinį karą veikė rusų ir lenkų skautų organizacijos. Pirmosios lietuvių skautų organizacijos susikūrė Petro Jurgėlos iniciatyva Voronežo lietuvių gimnazijoje 1917 m. ir Vilniaus lietuvių gimnazijoje 1918 m. Vėliau skautų organizacijos susikūrė Kaune, Panevėžyje, Šiauliuose, Vilkaviškyje, Marijampolėje. Joms daugiausia priklausė moksleiviai. 1922 m. sudaryta Lietuvos skautų asociacija (LSA). 1930 m. Lietuvos vyriausybė LSA pertvarkė į Lietuvos skautų sąjungą (LSS), kurios šefu tapo Antanas Smetona. 1939 m. pabaigoje Lietuvoje buvo apie 15 000 skautų.

### Spauda

Pirmasis lietuvių skautų leidinys buvo žurnalas „Skautas", pasirodęs 1922 m. 1923 m. jį pakeitė žurnalas „Skautų aidas", nuo 1923 m. leistas kaip LSA organas, vėliau, iki 1940 m. – LSS organas. Žurnalas turėjo 3 priedus: žurnalus „Skautų vadas", „Skautų aidas Mūsų mažiesiems" ir „Skautybė". 1924–1928 m. Panevėžyje nereguliariai ėjo žurnalas „Skautų žodis", jo išleista 12 numerių, iš pradžių šapirografuotų. 1929–1940 m. Kaune buvo leidžiamas žurnalas skaučių vadovėms „Vadovė".

Įvairiuose Lietuvos miestuose trumpai ėjo ir laikraščiai: 1923 m. Šiauliuose – „Jaunas skautininkas", 1928–1929 m. Telšiuose – „Žemaičių skautas", 1930 m. Rokiškyje – „Liepsnojantis laužas", 1929–1930 m. Marijampolėje, 1934 m. Vilniuje ir 1937 m. Šilutėje – „Budėk", 1938 m. Kaune – „Stovyklaujame" ir „Stovyklos aitvaras".

Po Antrojo pasaulinio karo periodinius leidinius leido lietuvių skautų organizacijos, veikusios Vakarų Vokietijoje karo pabėgėlių stovyklose (žurnalus „Skautų aidas" bei „Gairės", daugybę biuletenių ir laikraštėlių), taip pat JAV, Kanadoje, Didžiojoje Britanijoje, Australijoje. JAV lietuviai nuo 1964 m. leidžia žurnalą „Skautų aidas", nuo 1970 m. Čikagoje – Lietuvių skautų sąjungos vadovybės biuletenį „Skautija"; nuo 1951 m. eina skautiškos minties žurnalas „Mūsų Vytis".

1990 m. Lietuvoje atkurta Lietuvos skautų sąjunga ėmė leisti mėnrašų (žurnalą) jaunimui „Skautų aidas". 1991–1992 m. Vilniuje ėjo Skautų dr. J. Basanavičiaus akademinės draugovės informacinis laikraštėlis „Laužas".

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 452 psl.

Nuorodos
--------

* Lietuvos skautų spauda. E-paveldas.lt
| **Ramutė Šimukauskaitė** |
| --- |
| Gimė | 1952 m. sausio 4 d. (72 metai)Jundeliškės, Jiezno rajonas |
|  |
| Veikla | žurnalistė, redaktorė |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Ramutė Šimukauskaitė** (g. 1952 m. sausio 4 d. Jundeliškėse, Jiezno rajonas) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė.

Biografija
----------

1969 m. baigė Jiezno vidurinę mokyklą, 1981 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete baigė žurnalistikos specialybę.

1971–1982 m. dirbo Prienų rajono laikraščio „Naujas gyvenimas" redakcijoje literatūrinė darbuotoja, skyriaus vedėja. 1982–1991 m. – Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto Žurnalistikos katedros jaunesnioji mokslinė bendradarbė, asistentė. 1991 m. išrinkta Prienų rajono tarybos laikraščio „Naujas gyvenimas" redaktore; nuo 1995 m. kovo – Prienų rajono laikraščio „Gyvenimas" redaktorė ir UAB „Gyvenimas" direktorė. 

Lietuvos žurnalistų sąjungos narė. Nacionalinės rajonų ir miestų laikraščių leidėjų asociacijos valdybos pirmininkė, Lietuvos žurnalistų ir leidėjų etikos komisijos narė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 490 psl.
| **Rapolas Mackonis** |
| --- |
| Gimė | 1900 m. lapkričio 29 d.Paąžuolė, Kaniavos valsčius |
| Mirė | 1982 m. sausio 9 d. (81 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius, visuomenės veikėjas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Rapolas Mackonis** (iki 1940 m. *Mackevičius*, 1900 m. lapkričio 29 d. Paąžuolė, Kaniavos valsčius – 1982 m. sausio 9 d. Vilnius) – Lietuvos rašytojas, žurnalistas, visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Brolis Jonas Mackonis. 1924 m. baigė Vytauto Didžiojo gimnaziją Vilniuje, laisvojo klausytojo teisėmis studijavo humanitarinius mokslus Vilniaus universitete.

Bendradarbiavo leidiniuose 1925–1928 m. „Kelias", nuo 1928 m. – „Vilniaus rytojus", „Vilniaus aidas", „Aidas", „Jaunimo draugas", „Menas ir literatūra", „Vilniaus varpas", „Lietuviškas baras", „Lietuvos aidas", „Naujoji Romuva". 1939 m. spalio 28 d. – 1940 m. birželio mėn. dienraščio „Vilniaus balsas", 1941–1943 m. „Naujoji Lietuva" redaktorius. 1939–1940 m. – Vilniaus radiofono bendradarbis. Bendradarbiavo leidiniuose „Lietuviškas baras", „Lietuvos aidas", „Naujoji Romuva", „Tėviškė". Rašė slapyvardžiais *Bronius Girinis, Galindų ainis* ir kt.

Nuo 1939 m. buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos narys. Lietuvių mokslo draugijos, Lietuvių rašytojų draugijos ir kitų lietuviškų draugijų narys. 

Kartu su kitais Lietuvos inteligentais 1943–1945 m. nacių kalintas Štuthofo koncentracijos stovykloje. Išėjęs į laisvę iki 1952 m. gyveno Lenkijoje, čia lenkų saugumo suimtas ir perduotas sovietiniam saugumui, nuteistas ir įkalintas sovietiniame lageryje, Kemerovo srityje. 1956 m. amnestuotas, grįžo į Vilnių. 1962–1982 m. dirbo Lietuvos dailės muziejuje.

Kūryba
------

Parašė istorinių apysakų apie spaudos draudimo laikotarpį, biografinių apybraižų, apysakų Vilniaus krašto lietuvių valstiečių ir inteligentų socialinėmis temomis, apie kalėjimą Štuthofo koncentracijos lageryje (1948 m.), prisiminimus apie B. Sruogą (1957 m.), esė, apybraižų, literatūrinių portretų eskizų.

Bibliografija
-------------

* *Kovoje už gimtąją kalbą*, 1929 m.
* *Pilkieji didvyriai*, apysaka, 2 d. 1929–1930 m.
* *Daktaras Jonas Basanavičius*, 1930 m.
* *Teodoras Narbutas*, 1939 m.
* *Čia mūsų žemė*, apysaka, 1935 m.
* *Kapinės*, apysaka, 1936 m.
* *Sunkus kelias*, apysaka, 1937 m.
* *Iš kavinės į kavinę*, esė, 1994 m.
* *Dvylika Vilniaus kunigų*, apybraiža, 1994 m.
* *Senoji vilniečių karta*, 1999 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 307 psl.
2. ↑  *Rapolas Mackonis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 747 psl.
| **Rapolas Valiukonis** |
| --- |
| Gimė | 1904 m. rugsėjo 5 d.Kamorūnai, Varėnos valsčius |
| Mirė | 1991 m. vasario 12 d. (86 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | pedagogas, žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Lietuvių švietimo draugijos „Rytas" mokytojų seminarija |

**Rapolas Valiukonis** (1904 m. rugsėjo 5 d. Kamorūnuose, Varėnos valsčius – 1991 m. vasario 12 d. Vilniuje) – Lietuvos pedagogas, žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

Mokėsi Lietuvių švietimo draugijos „Rytas" mokytojų seminarijoje. 1927–1939 m. dirbo mokytoju Trakų ir Lydos apskričių mokyklose. Bendradarbiavo laikraštyje „Valstiečių balsas". 1944–1947 m. Švenčionių apskrities laikraščio „Už Tėvynę" atsakingasis sekretorius, 1947–1949 m. redaktorius. 1949–1950 m. mokėsi žurnalistų kursuose prie TSKP CK Maskvoje. 1950–1951 m. – Šiaulių srities laikraščio „Raudonoji vėliava" redaktorius, 1951–1953 m. – LKP Šiaulių srities komiteto Mokyklų skyriaus vedėjas. 1953–1965 m. laikraščio „Tarybinis mokytojas" redaktorius. Daugiausia rašė kultūros, švietimo, mokyklų ir mokytojų darbo, visuomeninės veiklos klausimais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 546 psl.
Pirmasis savaitraščio numeris, 1905 m.
**„Lietuvos ūkininkas"** – pirmasis po spaudos draudimo panaikinimo Lietuvoje išleistas savaitraštis, spausdintas lietuviškais rašmenimis. Nuo 1905 m. gruodžio 14 d. iki 1915 m. birželio mėn. ir 1918 m. pabaigoje leistas Vilniuje, nuo 1919 m. balandžio mėn. iki 1940 m. rugpjūčio 1 d. – Kaune.

Istorija
--------

Jonas Vileišis, 1904 m. panaikinus spaudos draudimą, pradėjo rūpintis, kad Lietuvoje būtų atgaivinta ir legali spauda. Mažojoje Lietuvoje ėję „Varpas" ir jo priedas valstiečiams "Ūkininkas" dėl finansinių sunkumų jau buvo beužsidarąs. Labai brangus buvo ir jų pristatymas į Lietuvą.

1904 m. rugpjūčio mėn. J. Vileišis gavo Vilniaus gubernatoriaus leidimą savaitraščiui „Lietuvos ūkininkas". Tačiau kol buvo įsigyta spaustuvė, pagamintas reikiamas kiekis šrifto, surinktas personalas, praėjo metai. Be to, sutrukdė ir prasidėję revoliuciniai įvykiai. Joną Vileišį organizuojant lietuvišką spaudą aplenkė ir jo brolis Petras Vileišis, išleidęs pirmąjį lietuvišką dienraštį „Vilniaus žinios". Pirmasis savaitraščio numeris išėjo tik 1905 m. gruodžio 14 d. pasibaigus Didžiajam Vilniaus Seimui.

Jonas Vileišis 1905–1906 m. buvo ir savaitraščio redaktorius. 1907–1909 m. jis leido atgaivintas po bankroto „Vilniaus žinias". Savaitraščio leidėjo teises jis perdavė Felicijai Bortkevičienei, kuri netruko jį paversti Lietuvos valstiečių sąjungos organu.

Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui laikraščio leidimas nutrūko. Albino Rimkos pastangomis jis atgaivintas tik 1918 m. pabaigoje, tačiau, Vilnių užėmus bolševikų ir lenkų kariuomenėms, savaitraščio leidimą teko perkelti į Kauną.

Kaune laikraščio leidimu rūpinosi „Varpo" bendrovė. Nuo 1923 m. buvo oficialus Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos organas. Po 1926 m. valstybės perversmo savaitraščio leidimas buvo suvaržytas, autoritarinė valdžia prieš jį inicijavo kelias bylas teisme, teko mokėti baudas. Leidėjai buvo priversti atsisakyti kai kurių priedų. Tiražas 1933 m. – 15 000 egz.

1940 m. Lietuvą užėmus sovietinei kariuomenei, „Lietuvos ūkininkas" uždarytas, vietoje jo pradėtas leisti „Valstiečių laikraštis".

Priedai
-------

„Lietuvos ūkininkas" leido nemažai specialių priedų:

* 1907–1928 m. – „Žemė",
* 1909–1912 m. – „Mokykla",
* 1909–1928 m. – „Jaunimas", nuo 1928 m. savarankiškas,
* 1911–1913 m. – „Žibutė",
* 1921–1922 m. – „Literatūros priedas",
* 1921–1924 m. – „Savivaldybė ir kooperacija",
* 1930–1932 m. – „Apžvalga", „Iliustruota Lietuvos ūkininko apžvalga",
* „Sveikata",
* „Telegramos".

Redaktoriai
-----------

* Povilas Višinskis – 1905 m. (redagavo pirmuosius du numerius)
* Antanas Smetona – 1905–1906 m.
* Juozas Bagdonas – 1906–1907 m.
* Mykolas Sleževičius – 1907–1912 m.
* Pranas Ruseckas, Kazys Grinius, Albinas Rimka (1908–1911 m.), Jonas Abraitis, Mečys Markauskas, Matas Untulis, Jonas Kriščiūnas – 1913–1915 m.
* Albinas Rimka, Adolfas Klimas – 1918–1921 m.
* Jonas Strimaitis – 1922–1923 m.
* Vincas Oškinis – 1923–1940 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 296 psl.
| **Linas Balsys** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1961 m. gegužės 1 d. (62 metai)Vilnius |
| Sutuoktinis (-ė) | Irmina Medeišytė |
|  |
| Veikla | radijo ir televizijos žurnalistas, redaktorius, LR Seimo narys |
|  |
| Alma mater | 1984 m. Vilniaus universitetas |

**Linas Balsys** (g. 1961 m. gegužės 1 d. Vilniuje) – Lietuvos radijo ir televizijos žurnalistas, redaktorius, LR Seimo narys.

Biografija
----------

1979 m. baigė Vilniaus 23-ąją vidurinę mokyklą, 1984 m. – Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto žurnalistikos specialybę.

1982 m. gruodžio mėn. pradėjo dirbti Lietuvos radijo Laidų užsieniui redakcijos išleidėju. Vėliau šios redakcijos laidų anglų kalba skyriaus jaunesnysis redaktorius, redaktorius. Nuo 1986 m. Lietuvos televizijos Visuomeninių, Valstybės laidų, Politinių programų redakcijų, nuo 1993 m. TV visuomeninių programų direkcijos vyresnysis redaktorius. Rengė radijo pažintines laidas tautiečiams užsienyje, televizijos laidas tarptautinių santykių temomis, užsienio politikos apžvalgas.

1997–2002 m. radijo stoties „M-1 Plius" darbuotojas.  2002–2009 m. Lietuvos nacionalinio radijo ir televizijos korespondentas Briuselyje. 2009–2011 m. prezidentės Dalios Grybauskaitės atstovas spaudai. 2011–2012 m. dėstė žurnalistiką ir viešuosius ryšius Vilniaus universitete ir Kauno technologijos universitete.

2011–2012 m. „Žaliosios politikos instituto" direktorius. 2012–2020 m. Seimo narys.

Įvertinimas
-----------

2003 m. apdovanotas atminimo ženklu. 2004 m. apdovanotas ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Riterio kryžiumi. Išrinktas geriausiu 2005 m. TV žurnalistu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 51 psl.
2. ↑  Linas Balsys taps naujosios prezidentės atstovu spaudai, 2009-05-19
3. ↑  Ginklanešiui trūko kantrybė, 2011-06-07
4. ↑  2012 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai Archyvuota kopija 2012-12-19 iš Wayback Machine projekto.
5. ↑
6. ↑
7. ↑  Darbščiausiems ir gabiausiems – LRT „bitinukai", 2005-12-30
| **Aleksandras Icikavičius** |
| --- |
| Gimė | 1923 m. gruodžio 13 d.Kaunas |
| Mirė | 2011 m. rugpjūčio 13 d. (87 metai) |
|  |
| Veikla | žurnalistas, sporto veikėjas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| LTOK „Olimpinė žvaigždė" |

**Aleksandras Icikavičius** (1923 m. gruodžio 13 d. Kaune – 2011 m. rugpjūčio 13 d.) – Lietuvos žurnalistas, sporto veikėjas. Straipsnius pasirašinėjo slapyvardžiu Imantas Aleksaitis.

Biografija
----------

1934 m. baigė Kauno 4-ąją pradžios mokyklą, 1941 m. – Kauno 7-ąją vidurinę mokyklą, 1963 m. baigė dvimetę neakivaizdinę žurnalistikos akademiją prie Maskvos centrinių žurnalistų namų.

1941–1944 m. Kauno restorano „Versalis" kalkuliuotojas, 1944–1947 m. tarnavo TSRS kariuomenėje. 1947–1960 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa" redakcijoje sporto skyriaus vedėjas, 1960–1974 m. atsakingas sekretorius bei redaktoriaus pavaduotojas. 1974–1975 m. Respublikinio sporto komiteto Sporto renginių valdybos viršininkas. 1975–1977 m. laikraščio „Tiesa" sporto ir karinio–patriotinio auklėjimo skyriaus vedėjas. 1977–1998 m. žurnalo „Lietuvos sparnai" atsakingasis sekretorius, nuo 1999 m. laisvas žurnalistas.

Pagrindinės temos – sportas, aviacija, kosmonautika. Knygų apie Olimpines žaidynes bendraautoris.  Lietuvos motobolo komandų tarptautinių ryšių, ypač su Vokietija, plėtojimo iniciatorius ir organizatorius.

Bibliografija
-------------

* Už masinį sportą kaime, 1953 m.
* Audrų sūkury, 2003 m.
* O, sporte, tu… visas mano gyvenimas, 2008 m.

Įvertinimas
-----------

* 1973 m. Lietuvos nusipelnęs žurnalistas.
* Apdovanotas trimis Olimpinių žaidynių rengimo komitetų (Tokijo, Insbruko, Grenoblio) diplomais.
* Lietuvos žurnalistų sąjungos medalis „Už nuopelnus žurnalistikai".
* 2003, 2008 m. Sporto garbės komandoro ženklas.
* 2003 m. LTOK „Olimpinė žvaigždė".
* Tarptautinės sporto žurnalistų asociacijos auksinis ženklas.
* 2008 m. Lietuvos sporto žurnalistų federacijos ženklas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Mirė sporto žurnalistikos patriarchas, sportas.info, 2011–08–13
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 166 psl.
| **Fredas Abekas** |
| --- |
| Gimė | 1889 m.Piliakalniai, Marijampolės apskritis |
| Mirė | 1946 m. balandžio 11 d. (~57 metai)Čikaga |
|  |
| Veikla | žurnalistas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas |

**Fredas Abekas** (tikr. *Motiejus Akelaitis*; 1889 m. Piliakalniai, Marijampolės apskritis – 1946 m. balandžio 11 d. Čikaga) – Lietuvos žurnalistas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas, spaudos darbuotojas.

Biografija
----------

1911 m. su tėvais atvyko į JAV. 1917–1918 m. laikinai gyveno Japonijoje, Aliaskoje, 1920–1930 m. – Niujorke, nuo 1930 m. – Čikagoje.

Dalyvavo Amerikos lietuvių darbininkų literatūrinės draugijos veikloje. 1923–1930 m. dienraščio „Laisvė", 1930–1946 m. dienraščio „Vilnis" redakcijų bendradarbis. 1935 m. dalyvavo Pasaulio lietuvių kongrese Kaune.

Bibliografija
-------------

* *Lietuva 1935 metais: Darbininkų ir valstiečių kovos prieš Antano Smetonos diktaturą, ir Lietuvių Kongresas Kaune*, Čikaga: "Vilnis", 1935 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 8 psl.
| **Aleksandras Ružancovas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1893 m. rugpjūčio 24 d.Viazma, Rusija |
| Mirė | 1966 m. liepos 23 d. (72 metai)Denvilis, JAV |
|  |
| Veikla | karininkas, bibliografas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Maskvos universitetas |

**Aleksandras Ružancovas** (*Ružanec*, 1893 m. rugpjūčio 24 d. senuoju stiliumi rugpjūčio 12 d. Viazma, Rusija – 1966 m. liepos 23 d. Denvilis, JAV) – Lietuvos karininkas majoras, bibliografas, redaktorius.

Biografija
----------

Su bibliografijos pagrindais susipažino Maskvos universitete. Pirmojo pasaulinio karo metu baigė karo mokyklą. Nuo 1919 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje, dalyvavo kautynėse.

Nuo 1923 m. Lietuvos kariuomenės Centrinės bibliotekos viršininkas, Lietuvos bibliografijos instituto reikalų vedėjas. Nuo 1928 m. rengė spaudai žurnalą „Bibliografijos žinios", redagavo žurnalo „Karys" priedą gudų kalba „Bielorus voiskovy". 

Pasitraukęs į Vokietiją, 1945 m. ten organizavo Lietuvių bibliografijos tarnybą ir pradėjo rinkti lietuvių leidinius. 1948–1966 m. redagavo „Knygų lentyną". Iš viso yra aprašęs per 16 000 lietuviškų leidinių.

Tarpukario Lietuvoje bendradarbiavo leidiniuose „Karo archyvas", „Mūsų žinynas", „Kardas", „Lietuva", „Lietuvos žinios", „Savivaldybė" ir kituose leidiniuose. Išleido keliolika bibliografinių knygų.

Įvertinimas
-----------

* 1933 m. Ugniagesių 1-ojo laipsnio Aukso kryžius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 436 psl.