recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Ečigo žemė Japonijos žemėlapyje
**Ečigas** (越後国; -no kuni) – senoji Japonijos žemė, kurios vietoje dabar yra Nijigatos prefektūra. Ribojosi su Udzeno, Ivaširo, Kodzukės, Šinano ir Ečiū žemėmis.

Sengoku laikotarpiu, Ečigo žemę valdė Uesugis Kenšis ir jo įpėdiniai, vėliau – Iejasu Macudairos giminaičiai.

Ečigo priklausiusios apskritys
------------------------------

* Devos apskritis (出羽郡, vėliau tapusi Devos žeme)
* Ivafunės apskritis (岩船郡)
* Kanbaros apskritis (蒲原郡)
* Karivos apskritis (刈羽郡), vienu laikotarpiu priklausiusi Ečiū žemei
* Košio apskritis (古志郡), vienu laikotarpiu priklausiusi Ečiū žemei
* Kubikio apskritis (頸城郡), vienu laikotarpiu priklausiusi Ečiū žemei
* Numataru apskritis (沼垂郡), vėliau prijungta prie Kanbaros apskrities)
* Santo apskritis (三島郡), Edo laikotarpiu, atsiskyręs nuo Košio apskrities
* Uonumos apskritis (魚沼郡, vienu laikotarpiu priklausiusi Ečiū žemei

  

Senosios Japonijos žemės

Akis |
Ava |
Ava |
Avadžis |
Bingo |
Bičiu |
Bidzenas |
Bungo |
Budzenas |
Cušima |
Čikugo |
Čikudzenas |
Čišima |
Deva |
Ečigas |
Ečidzenas |
Ečiū |
Harima |
Hida |
Higas |
Hitačis |
Hidaka |
Hidzenas |
Hokis |
Hiūga |
Iburis |
Idzu |
Idzumas |
Idzumis |
Iga |
Ijas |
Ikis |
Inaba |
Isė |
Išikaris |
Ivamis |
Jamaširas |
Jamatas |
Jošinas |
Kaga |
Kajus |
Kavačis |
Kadzusa |
Kijis |
Kitamis |
Koudzukė |
Kuširas |
Mikava |
Mimasaka |
Minas |
Musašis |
Mucu |
Nagatas |
Nemuras |
Notas |
Okis |
Omis |
Ošima |
Osumis |
Ovaris |
Sadas |
Sagamis |
Sanukis |
Sacuma |
Secu |
Suou |
Suruga |
Šima |
Šimousa |
Šimocukė |
Šinanas |
Širibešis |
Tadžima |
Tamba |
Tangas |
Tešis |
Tokačis |
Tosa |
Toutoumis | 
Vakasa
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Brandbergas |
| --- |
| Branbergo kalno panoramaBranbergo kalno panorama |
| **Žemynas** | Afrika |
| **Šalys** | Erongo regionas, Namibijos vėliava Namibija |
| **Aukščiausias taškas** | Königstein, 2573 m |
| **Koordinatės** | 21°07′ p. pl. 14°33′ r. ilg.﻿ / ﻿21.117°š. pl. 14.550°r. ilg.﻿ / 21.117; 14.550 |

**Brandbergas** – aukščiausias Namibijos kalnas.

Vieta
-----

Brandbergo kalnas yra Damaralande, šiaurės vakarų Namibos dykumoje, šalia pakrantės ir užima maždaug 650 km² plotą. Aukščiausias taškas yra Kionigšteinas (vok. *Königstein*), kurio aukštis 2 573 m virš jūros lygio. Giedrą dieną Brandbergo kalnas matosi iš didelio atstumo. Jį pasiekti yra daug būdų, lengviausias kelias kopti per Gaasebo upės slėnį.

Vardo kilmė
-----------

Vardas Brandbergas afrikanų ir vokiečių kalboje reiškia Ugnies kalnas, kuris kilo dėl savo spindinčios spalvos šviečiant saulei.
|  |
| --- |
| Frans Jeppsson Wall |
|  |
| Biografija |
| Gimė | 1998 m. gruodžio 19 d. (24 metai)Istadas, Skonė, Švedijos vėliava Švedija |
| Žanrai | pop, folktronica |
| Veikla | dainininkas, dainų autorius |
| Aktyvumo metai | 2006–dabar |

**Frans Jeppsson Wall** (g. 1998 m. gruodžio 19 d. Istade, Skonė), geriau žinomas kaip **Frans**, – Švedijos dainininkas ir dainų autorius.

Švedijoje jis išgarsėjo 2006 metais, kuomet kartu su grupe „Elias" įrašė hitu šalyje tapusią ir populiariausių kūrinių sąraše net 13 savaičių karaliavusią dainą „Who’s da Man", skirtą garsiam futbolininkui Zlatanui Ibrahimovičiui.

2016 m. Frans su daina „If I Were Sorry" atstovavo Švedijai 2016 m. „Eurovizijos" dainų konkurse. Eurovizijos konkurse 2016m. Laimėjo 5 vietą.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Frans Jeppsson Wall** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Daina *If I Were Sorry*

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Måns Zelmerlöw  *„Heroes"*** |  **Švedijos atstovas Eurovizijoje**2016 | Po to:**Robin Bengtsson  *„I Can't Go On"*** |
| **Xylobolus frustulatus**Apsauga: 3(R) – Reta rūšis |
| --- |
| Kurapkinis storplutis (*Xylobolus frustulatus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Ūmėdiečiai  *( Russulales)* |
| Šeima: | Plutpintiniai  *( Stereaceae)* |
| Gentis: | Xylobolus  *( Xylobolus)* |
| Rūšis: | Kurapkinis storplutis  *( Xylobolus frustulatus)* |

 |
|  Index Fungorum |
| Binomas |
| ***Xylobolus frustulatus***(Christian Hendrik Persoon) Jacques Boidin, 1958 |

**Kurapkinis storplutis** (*Xylobolus frustulatus*) – plutpintinių šeimai priklausanti grybų rūšis. Paplitusi Šiaurės pusrutulyje nuo vidutinių platumų iki atogrąžų visoje Europoje, žinoma Azijoje, Šiaurės Amerikoje ir Australijoje.

Biologija
---------

Saprotrofas, parazitinis grybas, sukeliantis medienos puvinį. Ant yrančios medienos susiformuoja dėmės dėl grybo hifų susitelkimo. Vaisiakūniai daugiamečiai, išsiplėtę ir priaugę prie substrato. Minta ligninu, celiulioze. Seni vaisiakūniai užima didelius plotus. Jie šviesiai rudos, rusvai rožinės spalvos, suskaidyti į mažus gabaliukus, primena suskeldėjusią išdžiūvusią žemę. Išauga ant senų ąžuolo kamienų bežievės medienos, taip pat ant žalių medžių kamienų esančių apmirusių bežievių dalių.

Populiacija Lietuvoje
---------------------

Lietuvoje kurapkinis storplutis nuo 2003 m. įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą. Pastebėtas 32 augavietėse. Gausesnės yra Punios šile (Alytaus raj.), Padauguvos miške (Kauno raj.), Dusetų girioje (Rokiškio raj.), Dūkštų miške (Vilniaus raj.), Verkių apylinkėse (Vilniuje).

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑  Lietuvos Respublikos saugomų gyvūnų, augalų ir grybų rūšių sąrašas
4. ↑  Lietuvos raudonoji knyga. Red Data Book of Lithuania, Vilnius, Lututė, 2007, 724 p. ISBN 978-9955-692-71-3



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kurapkinis storplutis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Juozas Kairys** (1949 m. gruodžio 9 d. Baršėnų k. Rokiškio r.), choro dirigentas ir pedagogas.

Biografija
----------

Baigęs Kriaunų vidurinės mokyklos aštuonias klases, 1965–1969 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus kultūros – švietimo technikume (dėst. A. Petrošiūtė). 1969–1974 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (prof. K. Kavecko klasė).

Nuo 1974 Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetų chorvedybos disciplinų dėstytojas, 1974–1977 uostamiesčio Mokytojų namų mišriojo choro chormeisteris, 1977–1980 Medicinos darbuotojų mišriojo choro chormeisteris. 1979–1983 Klaipėdos žvejų kultūros rūmų vaikų choro studijos vadovas.

Nuo 1983 Vilniaus kultūros mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas. 1986–1987 Vilniaus rajono švietimo darbuotojų mišriojo choro vadovas, nuo 1991 Vilniaus Šv. Mikalojaus bažnyčios mišriojo choro vadovas. Choras kas sekmadienį gieda šv. Mišiose, retkarčiais išvyksta į Kernavės ir kitas Lietuvos bažnyčias.

Šiuo metu moko vaikus V. Antano Vienuolio progimnazijoje muzikos pagrindų.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 *Šis straipsnis apie monetą. Apie miestą Bosnijoje skaitykite straipsnyje Srebrenikas (Bosnija).*
Vladimiro srebrenikas, rastas Besedino piliakalnyje (*Бесединское городище*; Kursko sritis).
Jaroslavo srebrenikas
**Srebrenikas** (rus. *сребреник*, *серебряник*) – pirmoji sidabro moneta, kaldinta Kijevo Rusioje X a. pab. – XI a. pr.

Manoma, kad sidabro monetas ėmė kaldinti, nes:

* X a. antroje pusėje Rusios apyvartoje ėmė stigti sidabrinių monetų, kurių srautas iš užsienio sumažėjo (mažiau ėmė atkeliauti arabiškų dirhamų).
* taip buvo patvirtintas Kijevo Rusios suverenitetas, monetos turėjo veikti kaip savotiška valstybės reklama.

Srebrenikus kaldino iš arabiškų monetų sidabro. Juos leido Vladimiras Sviatoslavovičius (978–1015 m.) Kijeve ir Sviatopolkas apie 1015 m. bei Jaroslavas iki 1015 m. Novgorode.

Pagal kompoziciją srebrenikai buvo kelių tipų. Pirmųjų laidų srebrenikai buvo daugiausia nukopijuoti iš Bizantijos monetų (averse – kunigaikščio atvaizdas, reverse – Kristaus atvaizdas). XI a. Kristaus atvaizdas buvo pakeistas didelių Riurikaičių giminės ženklu, naudotu vietoj valstybės herbo. Apie kunigaikščio portretą būdavo užrašas „Vladimiras soste, o tai jo sidabras" arba „Sviatopolkas soste, o tai jo sidabras".

Jaroslavo Išmintingojo srebrenikai atrodė kitaip. Vienoje pusėje vietoj Kristaus buvo šv. Georgijaus (Jaroslavo krikščioniškas globėjas) atvaizdas, o kitoje – Riurikaičių giminės ženklas ir užrašas *Ярославле серебро* 'Jaroslavo sidabras'. Žodžio „soste" nebuvo, todėl reikėtų manyti, kad jas kaldino Jaroslavui kunigaikščiaujant Novgorode, kai Vladimiras Sviatoslavovičius dar buvo gyvas.

Jaroslavo srebrenikai buvo unikalūs XI a. Europoje savo techniniu monetos štampų pagaminimo tobulumu.

Visai kitaip atrodo Tmutarakanės srebrenikai. Vienoje pusėje atvaizduotas archangelas Michailas, o kitoje – užrašas *Господи, помози Михаилу* 'Viešpatie, padėk Michailui'.

Srebrenikų ruošinius ne iškirsdavo iš plokštelės, kaip darydavo gamindami Bizantijos ir arabų monetas, o liedavo. Srebrenikus leido nedideliais kiekiais ir neilgai, todėl jie neturėjo didelės įtakos Kijevo Rusios pinigų apyvartoje.

* Vladimiro srebrenikas. Averse - kunigaikštis Vladimiras, reverse - Riurikaičių trišakisVladimiro srebrenikas. Averse - kunigaikštis Vladimiras, reverse - Riurikaičių trišakis
* Jaroslavo srebrenikas. Averse - šv. Georgijus, reverse - Riurikaičių trišakisJaroslavo srebrenikas. Averse - šv. Georgijus, reverse - Riurikaičių trišakis
Koordinatės: 53°57.93′ š. pl. 27°36.68′ r. ilg.﻿ / ﻿53.96550°š. pl. 27.61133°r. ilg.﻿ / 53.96550; 27.61133

Kurapatų kapavietė
Mitingas Kurapatuose 1989 m.
**Kurapatai** (blrs. *Курапаты*) - miškinga vietovė Baltarusijoje, Minsko pietrytiniame pakraštyje prie Minsko žiedinio automobilių kelio. Garsėja kaip Stalino epochos masinių sušaudymų 1937–1941 m. vieta.

Aukos
-----

Tikslus aukų skaičius nėra aiškus, nes NKVD archyvai Baltarusijoje nėra paprastai pasiekiami. Įvairių šaltinių duomenimis, Kurapatuose žuvo mažiausiai 30 000 žmonių (Baltarusijos SSR generalinio prokuroro Georgijaus Tarnavskio duomenimis), iki 100 000 žmonių (pagal „Baltarusijos" žinyną), 102 000–250 000 žmonių (pagal Zenono Pozniako straipsnį „Litaratura i mastactva" laikraštyje), 250 000 žmonių (pasak lenkų istoriko ir Vroclavo universiteto profesoriaus Zdzisław Julian Winnicki), ir daugiau (pagal britų istoriką Norman Davies).

Istorija
--------

Apie Kurapatus sužinota 1988 m. birželį, kai istorikas, būsimasis Baltarusijos nacionalinio fronto lyderis Zenonas Pozniakas ir archeologas Jevgenijus Šmygaliovas paskelbė straipsnį „Kurapatai: mirties kelias", kuriame pirmą kartą buvo paminėti stalinistinio Didžiojo valymo įvykiai. Kurapatų istoriją atkurti padėjo ir buvusių NKVD narių prisipažinimai, ir gretimų kaimų gyventojų liudijimai. Ši istorija susilaukė didelio atgarsio ne tik Baltarusijoje, bet ir visoje Sovietų Sąjungoje. Sovietų slaptosios policijos NKVD vykdytų žudynių vietoje greitai iškilo spontaniškas memorialinis kompleksas. Nuo pat pradžių oficiali valdžia akivaizdžių faktų nenorėjo pripažinti, o visuomenei buvo aiškinama, kad sušaudymus vykdė naciai per Antrąjį Pasaulinį karą, nors patikimų įrodymų niekad nebuvo pateikta. A. Lukašenkai tapus prezidentu, buvo vykdomi tyrimai ir patikrinimai, tačiau jų rezultatai nebuvo pilnai išviešinti.

2001-2002 m. rekonstruojant Minsko aplinkkelį, komplekso egzistavimui iškilo grėsmė. Tai iššaukė aktyvius visuomenės protestus, aktyvistų susidūrimus su milicija. Tuomet pavyko apginti Kurapatus, vieta buvo išsaugota ir paskelbta išskirtine zona.

2004 m. masinė kapavietė įtraukta į Baltarusijos kultūros paveldo registrą.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kurapatai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. 1 2  Памяць і забыцьцё Курапатаў // RFE/RL, 28.10.2009
2. ↑  Даведнік «Беларусь». — Мн.: «Беларуская энцыкляпэдыя», 1995.
3. ↑  З. Пазьняк, Я. Шмыгалёў, М. Крывальцэвіч, А. Іоў. Курапаты Archyvuota kopija 2014-10-15 iš Wayback Machine projekto.. — Мн.: Тэхналогія, 1994.
4. ↑  Kurapaty // Zaprudnik, Jan. Historical Dictionary of Belarus. — Lamham. — London: Scarecrow Press, 1998. P. 139.
5. ↑  Zdzisław J. Winnicki. *Szkice kojdanowskie.* — Wrocław: Wydawnictwo GAJT, 2005. ISBN 83-88178-26-1. — С. 77—78.
6. ↑  Norman Davies. *Powstanie '44*. — Kraków: WydawniKurapaty 1989 meeting.jpgctwo Znak, 2004. ISBN 83-240-0459-9. — С. 195
7. 1 2 3  Restoranas prie Stalino represijų vietos *gudija.lt*
8. ↑  Постановлениe Министерства культуры № 15 «О зонах охраны материальной недвижимой историко-культурной ценности  
«Место уничтожения жертв политических репрессий 30-40-х годов XX века в урочище Куропаты» (2004)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Gerovės valstybė** – socialinių institutų visuma, leidžianti valstybei reguliuoti ekonomiką, prekybą, socialinę sferą, dirbančiųjų ir darbdavių santykius, kainodarą, socialinį ir materialinį aprūpinimą, gyvenamąją statybą, darbo, sveikatos ir socialinę apsaugą ir draudimą, užimtumą, netgi kultūrą ir mokslinius tyrimus.

Gerovės valstybės teorija per pastarąjį pusamžį buvo labiausia išvystyta klasikiniais tapusiuose G.Espig-Andersen, R.Titmus darbuose. Pagrindiniai gerovės valstybės požymiai - visų jos gyventojų socialinis apgintumas ir atsparumas kriziniams išbandymams.

Mokslinėje teorijoje yra apibrėžiami ir įvertinami tipiškiausi gerovės valstybės modeliai:
1) Institucinis-perskirstomasis-socialdemokratinis, kurio daugiausia bruožų yra Šiaurės Europos valstybėse, 
2) Bismarkinis – korporatyvinis modelis, kurio daugiausia savybių yra kontinentinės Vakarų Europos šalyse, 
3) Marginalinis – liberalus modelis, kurio daugiausia bruožų Europoje turi D. Britanija, Airija ir Šveicarija, 
4) Korporatyvinis – klientelistinis modelis, kurio daugiausia savybių yra Pietų Europos šalyse, 
5) Marginalinis-liberalus modelis Šiaurės Amerikoje, 
6) Rytų Azijos ir Okeanijos šalių marginalinis-liberalus modelis ir 
7) Rytų Europos korporatyvinis – liberalus- klientelistinis modelis. 

Gerovės valstybei pasak socialdemokratinės ideologijos yra būdinga aukštas BVP, žemas socialinę nelygybę atspindintis Gini koeficientas, aukštas užimtumas, žemas nusikalstamumas, normali gamtinė, urbanistinė ir informacinė aplinka, sveikatingumas ir ilgaamžiškumas, socialinis apgintumas ir žmogaus teisės, pilnatvė ir pasiturėjimas šeimoje bei giminėje, kaimynystėje ir bendruomenėje, organizacijose bei valstybėje, pagarba ir atsakingumas darbe bei laisvalaikyje.

Radikalesni kairieji teigia, kad tik kai yra sukurta pastovi sistema, galima leisti kai kurias sferas perduoti privačios iniciatyvos valdymui, nes pasak liberalios ideologijos ji geriau sugeba tvarkytis su biurokratija, be kurios valstybinis reguliavimas yra neįmanomas. Tačiau šios sferos vis tiek palieka valstybės kontrolėje, kad būtų išlaikyti gerovės valstybės standartai. Socialdemokratai gerovės valstybę laiko tarpine stadija kelyje į demokratinio socializmo visuomenę.

Literatūra
----------

Jolanta Aidukaitė, Natalija Bogdanova, Arvydas Guogis. Gerovės valstybės kūrimas Lietuvoje: mitas ar realybė? Monografija / Vilnius : UAB „ Spaudmeta", 2012. ISBN 978–609-95257-6-1. 412 p
**Juozas Končius** (*Koncevičius* 1891 m. birželio 16 d. Stulgiai, Skaudvilės valsčius – 1975 m. sausio 13 d. Roma) – JAV lietuvių visuomenės veikėjas, teologijos daktaras.

Biografija
----------

1917 m. baigė Žemaičių kunigų seminariją, įšventintas kunigu. 1917–1918 m. Breslau (dab. Vroclavas) universitete studijavo ekonomiką, kartu Pirmojo pasaulinio karo belaisvių lietuvių kapelionas. 1919 m. Lietuvos vyriausybės įgaliotinis Berlyne lietuviams karo belaisviams ir išvežtiesiems grąžinti. 1920–1923 m. Šiaulių gimnazijos, Šiaulių mokytojų seminarijos ir suaugusiųjų kursų kapelionas, mokytojas. 1921 m. su diplomatine misija lankydamasis Maskvoje ir Sankt Peterburge rūpinosi grąžinti po Pirmojo pasaulinio karo Rusijoje likusius lietuvius. 1922 m. vienas moksleivių šalpos draugijos „Viltis" įkūrėjų, jos vadovas. 1923 m. JAV lietuvių kolonijose rinko aukas „Vilties" namams. 1924 m. įstojo į Vašingtono Katalikų universitetą, studijavo pedagogiką. 1926 m. magistras, 1926 m. paskirtas universiteto prefektu, studijavo Bažnyčios istoriją. 1930 m. teologijos daktaras.

1927–1945 m. Šv. Kryžiaus parapijos Mount Karmelyje klebonas. Vienas Bendrojo Amerikos lietuvių fondo organizatorių, 1944–1964 m. pirmasis jo pirmininkas. 1945 m. 1950 m. 1952 m. lankė lietuvius Europos karo pabėgėlių stovyklose, rūpinosi jų šalpa. 1949–1951 m. Fordheimo universiteto Niujorke apologetikos profesorius. 1951 m. kanauninkas. Kunigų vienybės, Kunigų savišalpos draugijos, studentų šalpos draugijos „Motinėlė", Amerikos katalikų istorijos ir kitų organizacijų veikėjas. Bendradarbiavo katalikų spaudoje, 1942 m. redagavo leidinį „Amerikos lietuvių katalikų darbai". Parašė teologinių ir istorinių veikalų, maldaknygių, vadovėlių.

Bibliografija
-------------

* Bažnyčios istorija, 1924 m.
* Šv. Kazimiero seserų kongregacijos istorija, 1932 m.
* Vytautas Didysis Lietuvos didysis kunigaikštis (Vytautas the Great Grand Duke of Lithuania), 1964 m.
* Atsiminimai iš BALF veiklos 1944–1964 m. 1966 m.
* Lietuvos istorija (History of Lithuania), 1971 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Antanas Balašaitis. *Juozas Končius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 458 psl.
**Juozas Kamaitis** (1893 m. rugsėjo 28 d. Sintautuose, Šakių raj. – 1957 m. rugsėjo 14 d. Marijampolėje) – vargonininkas, pedagogas, chorvedys, kompozitorius.

Biografija
----------

Išmokęs vargonuoti pas J. Domeiką, 1905 m. atvyko į Kauną ir ketverius metus mokėsi Juozo Naujalio vargonininkų kursuose ir gimnazijoje. Paskui kurį laiką vargonininkavo ir vadovavo chorui Sintautuose. 1910–1914 m. vargonavimo ir kompozicijos mokėsi Varšuvos muzikos institute. Baigęs studijas, vėl sugrįžo į Sintautus, kur vargonininkavo ir vadovavo parapijos chorui.

Nuo 1919 m. dėstė muziką ir dainavimą Kudirkos Naumiesčio „Žiburio" gimnazijoje, vadovavo chorui ir vokaliniams ansambliams, rengė vakarus – koncertus, kuriuose pasirodydavo ir kaip pianistas. 1921–1923 m. muzikos žinias gilino Leipcigo konservatorijoje.

Nuo 1924 m. Marijampolės Rygiškių Jono gimnazijos muzikos mokytojas ir chorų vadovas. Daug metų dirbo ir Marijampolės mokytojų seminarijoje, vadovavo vakariniams muzikos kursams. 1926 m. lankėsi JAV, Vokietijoje ir Nyderlanduose, aktyviai dalyvavo Lietuvos muzikų draugijos veikloje. Jo parengtas berniukų choras 1937 m. Lietuvos gimnazijų baigiamosiose varžybose Klaipėdoje pelnė antrą vietą. 1938 m. Klaipėdoje vykusiai dainų šventei parengė Marijampolės jaunalietuvių 38 dalyvių chorą.

Pokario metais J. Kamaitis vienas iš pirmųjų muzikų Marijampolėje organizavo chorus ir orkestrus, rengė koncertus ir dainų šventes, buvo jų dirigentas. Chorus parengdavo ir respublikinėms dainų šventėms, gerai pasirodydavo apžiūrose ir konkursuose. Sukūrė dainų ir giesmių chorams, harmonizavo lietuvių liaudies dainų, parašė muziką lietuvių liaudies pasakai „Eglė žalčių karalienė", išleido savo kūrinių rinkinį „Dainos chorui" (1929 m.), įvairiais muzikos klausimais paskelbė nemaža straipsnių. 1955 m. suteiktas nusipelniusio mokytojo vardas.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Koordinatės: 55°15′23″ š. pl. 22°16′18″ r. ilg.﻿ / ﻿55.25639°š. pl. 22.27167°r. ilg.﻿ / 55.25639; 22.27167


| Tauragės tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Tauragės rajonas) |
| Plotas | 0,233 km² |
| Kranto linijos ilgis | 8,95 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 1,8 m |
| Didžiausias gylis | 4,5 m |
| Įteka | Jūra, Miltauja, 3 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Jūra |

**Tauragės tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Tauragės miesto vakarinėje dalyje ir šiaurvakariniame pakraštyje. Sudarytas užtvenkus Jūros upę (Nemuno intakas) 43,7 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 4,4 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 16,6 m. Krantai vietomis aukšti ir statūs, daugiausia apaugę medžiais ir krūmynais. Šiaurinė tvenkinio dalis yra Pagramančio regioninio parko teritorijoje. Žemiau užtvankos prasideda Jūros ichtiologinis draustinis. Prie tvenkinio įsikūrę kaimai: vakarinėje pakrantėje – Tarailiai, Jatkančiai, rytinėje – Norkaičiai. Vakarine pakrante eina kelias  **4509**  Tauragė–Dapkiškiai–Balskai , rytine – Šablonas:RK4524. Per užtvanką yra įrengtas žuvitakis.

Tvenkinys įrengtas 1976 m. Rytinėje pakrantėje yra įrengta poilsio zona su paplūdimiu.

Šaltiniai
---------

1. ↑

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
| **Juozas Kazys Beleckas** |
| --- |
| Gimė | 1905 m. rugpjūčio 26 d.Balniai I, Eržvilko valsčius |
| Mirė | 1942 m. birželio 3 d. (36 metai)Kaunas |
|  |
| Veikla | žurnalistas |

**Juozas Kazys Beleckas** (1905 m. rugpjūčio 26 d. Balniuose, Eržvilko valsčius – 1942 m. birželio 3 d. Kaune) – Lietuvos žurnalistas.

Biografija
----------

Mokėsi Tauragės ir Jurbarko gimnazijose. Nuo 1921 m. Žemaitijoje kūrė Lietuvos jaunimo sąjungos skyrius, valstiečių liaudininkų kuopas. 1924–1925 m. Tauragėje redagavo laikraštį „Žemaičių balsas", 1927–1929 m. Kaune – žurnalą „Jaunimas". 1930–1934 m. leido ir redagavo žurnalą „Jaunųjų pasaulis", 1930 m. „Lietuvos sesuo", 1930–1931 m. dienraštį „Tempo", 1931–1933 m. dienraštį „Dienos naujienos".

Bendradarbiavo laikraščiuose „Lietuvos žinios", „Lietuvos ūkininkas", „Lietuvos keleivis", žurnale „Trimitas". Nuo 1935 m. laikraščio „Lietuvos aidas" reporteris. 1940–1941 m. laikraščio „Tarybų Lietuva" atsakingasis sekretorius. Pasirašinėjo pavarde ir slapyvardžiu *Erškėtis*. Nacių sušaudytas.

Bibliografija
-------------

* Nuodėmių gatvė: apybraižų knyga. – Kaunas: „Jaunųjų pasaulio" leidinys, 1930–1931. – 2 d.: iliustr.
* Kostas Olšauskas: apybraižų knyga. – Kaunas: Tempas, 1931. – 69 p. (knyga konfiskuota)
* Nuodėmių gatvė. – Antrasis (fotografuotinis) leidimas. – Kaunas: Leidybos fotocentras „Vaizdas", 1990. – 253 p.: iliustr. – ISBN 5-89942-002-2

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 60-61 psl.
2. ↑  Julius Būtėnas. *Juozas Kazys Beleckas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 231
3. ↑  Domas Šniukas. *Juozas Kazys Beleckas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 11 psl.
| **Juozas Kaškelis** |
| --- |
| Gimė | 1904 m. kovo 15 d.Gudžiūnai, Linkuvos valsčius |
| Mirė | 1986 m. (~82 metai)Torontas |
|  |
| Veikla | Lietuvos ekonomistas, ekonomikos daktaras. |

**Juozas Kaškelis** (1904 m. kovo 15 d. Gudžiūnai, Linkuvos valsčius – 1986 m. Torontas) – Lietuvos ekonomistas, ekonomikos daktaras.

Biografija
----------

1927 m. baigė Vienos aukštąją pasaulinės prekybos mokyklą, 1929 m. Fribūro universitetą, ekonomikos daktaras.

1929-1932 m. Finansų ministerijos referentas, taip pat dėstė Aukštesniojoje prekybos mokykloje Kaune. 1933-1938 m. sąjungos „Pienocentras" atstovas Londone ir Mančesteryje. 1938-1940 m. įvairių šalių prekybos bendrovių atstovas Kaune. 1940 m. pasitraukė į Vokietiją. 1941-1943 m. bendrovės „Pramprekyba" direktorius Kaune. 1945-1948 m. Kempteno (Vokietija) lietuvių stovyklos pirmininkas. 1949 m. emigravo į Kanadą.

Dalyvavo įvairių organizacijų (ateitininkų, pavasarininkų, šaulių, verslininkų ir kitų) veikloje. Prisidėjo organizuojant Kanados lietuvių bendruomenę Toronte. 1953-1954 m. Lietuvos atgimimo sąjūdžio Kanados vietininkijos pirmininkas. Bendradarbiavo spaudoje. 1929 m. išvertė H. Pešo „Krikščioniškas solidarumas, arba Socialė darbo sistema".

Bibliografija
-------------

* Lietuvos gintaras, 1933 m.
* Žemės ūkio produktų realizavimas, 1938 m.
* Komunizmas be kaukės, 1954 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Juozas Kaškelis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 544 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Juozas Kajeckas** |
| --- |
| Gimė | 1935 m. liepos 29 d. (87 metai)Senuosiuose Ramonuose, tuometinėje Suvalkų vaivadijoje, Lenkija |
|  |
| Veikla | Lenkijos lietuvių visuomenės veikėjas. |

**Juozas Kajeckas** (g. 1935 m. liepos 29 d. Senuosiuose Ramonuose, tuometinėje Suvalkų vaivadijoje, Lenkija) – Lenkijos lietuvių visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Gimė ir augo lietuviškame kaime, šiaurės rytų Lenkijoje, dabartiniame Palenkės vaivadijos Seinų apskrities Šipliškės valsčiuje ūkininkų šeimoje. Mokytis pradėjo Vaičiuliškių pradinėje mokykloje, vėliau lankė Punsko lenkišką mokyklą.

1944 m. Kajeckai kartu su kitomis lietuvių šeimomis Trakiškių geležinkelio stotyje buvo pakrauti į gyvulinius vagonus ir ištremti į Zlotovo apskritį Lenkijoje. 1955-57 m. Juozas atliko karinę tarnybą anglies kasyklose Katovicuose. 1957 metais Kajeckų šeima grįžo iš tremties. Juozas apsigyveno Suvalkuose.

1962 m. gegužės 5 dieną buvo išrinktas Lietuvių visuomeninės kultūros draugijos Suvalkų skyriaus pirmuoju pirmininku, šiose pareigose išbuvo kelias kadencijas.

1912 metais Juozo senelio brolis Jurgis Ramonų kaime pastatė atminimo kryžių su užrašu „Jėzau, laimink mus". 2007 m. Juozas Kajeckas prie kryžiaus pritvirtino lentelę: „1949.12.30 Lenkijos Liaudies Respublika (PLR). Iš Ramonų kaimo ištremtos Kajeckų, Kalesinskų, Burinskų šeimos. 2007 m."
**Juozas Kaukas** (1863 m.  Penkvalakiuose, Paežerių valsčiuje,  Vilkaviškio apskrityje – 1895 m. liepos 27 d. Berne,  Šveicarijoje, palaidotas Seinuose) – gydytojas, varpininkas, draudžiamosios lietuviškos spaudos platintojas.

Biografija
----------

1888 m. su kitais įsteigė Varšuvos lietuvių studentų draugiją „Lietuva". Buvo vienas tų, kurie lietuvybėn palenkė Vincą Kudirką. Dalyvavo 1888 m. Marijampolėje vykusiame varpininkų I suvažiavime. Prisidėjo prie mėnraščio „Varpas" įkūrimo. 1889 m. baigė Varšuvos universitetą. 1889–1891 m. dirbo gydytoju Lazdijuose, organizavo draudžiamosios lietuviškos spaudos platinimą apylinkėse, pats ją platino. Savo pinigais rėmė „Varpo" ir „Ūkininko" leidimą, juose, bendradarbiavo. 1891 m. persikėlė į Seinus, ten lietuviška spauda aprūpindavo kunigų seminarijos klierikus. Susirgęs plaučių tuberkulioze išvyko gydytis į Šveicariją.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Benjaminas Kaluškevičius. *Juozas Kaukas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 584 psl.
| ***Arizonos svajonė*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Arizona Dream |
| Režisierius | Emiras Kusturica |
| Prodiuseris (-iai) | Claudie OssardYves Marmion |
| Scenaristas (-ai) | David Atkins, Emiras Kusturica |
| Vaidina | Johnny DeppJerry LewisFaye Dunaway |
| Metai | 1993 |
| Žanras | Drama, Komedija |
| Trukmė | 142 min. |
| Kalba | Anglų |
| Platintojas | Warner Bros (JAV) |
| Biudžetas | 4 mln. dolerių (apytiksliai) |
| **IMDb įrašas** |

**Arizonos svajonė** (angl. *Arizona Dream*) – 1993 metų režisieriaus Emiro Kusturicos filmas. Muziką kūrė Goranas Bregovičius ir Iggy Pop. Filmas laimėjo specialųjį žiuri prizą Berlyno festivalyje.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Vaikystės draugas Polas (Vincent Gallo) įkalbina Akselį (Johnny Depp) mesti savo žuvų skaičiuotojo darbą ir vykti į Niujorką pas dėdę Leo (Jerry Lewis) į šio vestuves. Dėdė bando įtikinti Akselį likti pas jį visam laikui ir padėti automobilių versle. Besimokydamas pardavinėti automobilius, jaunuolis čia susipažįsta su žymiai vyresne moterimi Elaine (Faye Dunaway) bei jos įdukra Grace (Lili Taylor). Akselis įsimyli Elaine, galiausiai pas ją ir apsigyvena, kur nuolat konfliktuoja su Grace. 

Pagrindinis filmo akcentas yra veikėjų svajonės ir jų ryšiai. Polas svajoja tapti didžiu aktoriumi, leidžiama suprasti, kad jis domisi kinu ir šioje srity nemažai išmano (vaidina sceną iš Hitchocko filmo *Šiaurė per šiaurvakarius*, mintinai žino dialogus iš Krikštatėvio). Elaine svajoja turėti skraidančią mašiną, o Grace nori tapti vėžliu. Leo įsivaizduoja, kaip sudėtų vieną ant kito kadilakus iki pat Mėnulio. Akselio svajonė yra nuotykiai Aliaskoje ir skraidanti žuvis, periodiškai pasirodanti viso filmo metu. Realybė čia supinta su personažų fantazijomis. 

Visą filmą nuolat konfliktavusi su Akseliu ir Elaine, per šios gimtadienį Grace lyg ir susitaiko, tačiau filmo kulminacijoje tą pačią naktį išeina į audrą lauke ir nusišauna, kaip ir buvo žadėjusi filmo pradžioje.
| Srovė |
| --- |
|  Srovė žemiau Ginučių malūno |
| **Ilgis** | 5,5 km |
| **Baseino plotas** | 179,2 km² |
| **Ištakos** | Sravinaitis |
| **Žiotys** | Asėkas |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Srovė |

**Srovė** – nedidelė upė rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, Linkmenų seniūnijoje, Aukštaitijos nacionaliniame parke. Išteka iš Sravinaičio ežero ir sruvena į pietvakarius pro Ginučius. Tada susilieja su trumpu upokšniu, ištekančiu iš Almajo ežero, vadinamu ***Almaja***. Po šios santakos Srovė pasuka į pietryčius ir neretai vadinama būtent Almajos pavadinimu. Įteka į Asėko ežerą.

Ant upelio įrengtas Ginučių vandens malūnas – architektūrinis paminklas. Upė labai sekli, bet vandeninga. Yra salelių.

Upėvardis kilo nuo žodžio *srovė* („vandens tėkmė").

Nuotraukos
----------

* Srovė žemiau Ginučių malūno
* Ginučių vandens malūnas ant Srovės
* Srovė, kitur įvardinta, kaip Almaja

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 312
| Arišasالعريش‎ |
| --- |
| *Arišas 1916 m.* |
|  |
| 

ArišasArišas

31°07′50″ š. pl. 33°48′10″ r. ilg.﻿ / ﻿31.13056°š. pl. 33.80278°r. ilg.﻿ / 31.13056; 33.80278﻿ (Arišas)Koordinatės: 31°07′50″ š. pl. 33°48′10″ r. ilg.﻿ / ﻿31.13056°š. pl. 33.80278°r. ilg.﻿ / 31.13056; 33.80278﻿ (Arišas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Egipto vėliava Egiptas |
| **Muhafaza** | Šiaurės Sinajaus muchafaza |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 155 639  |
|  |
|  **Vikiteka** | Arišas |

**Arišas** (arab. العريش‎ = *Al 'Arīš*) – miestas šiaurės rytų Egipte, Sinajaus pusiasalyje, Viduržemio jūros pakrantėje, 344 km nuo Kairo. Šiaurės Sinajaus provincijos centras. Plentai į Gazą ir Talatą. Yra žvejybos uostas. Maisto pramonė, ricinos fabrikas. Turizmas. Miesto apylinkėse kasamos akmens anglys.

Istorija
--------

Išaugo iš beduinų kaimo, įsikūrusio aplink graikų fortą Rinokorurą. 1560 m. Ariše fortą pastatė osmanai, jį per Pirmąjį pasaulinį karą sugriovė britai. 1967–1979 m. buvo okupacinės Izraelio karinės administracijos centras.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Arišas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
| Sremaslenk. *Śrem* |
| --- |
|              |
| *Rotušė* |
|  |
| 

SremasSremas

52°5′0″ š. pl. 17°1′0″ r. ilg.﻿ / ﻿52.08333°š. pl. 17.01667°r. ilg.﻿ / 52.08333; 17.01667﻿ (Sremas)Koordinatės: 52°5′0″ š. pl. 17°1′0″ r. ilg.﻿ / ﻿52.08333°š. pl. 17.01667°r. ilg.﻿ / 52.08333; 17.01667﻿ (Sremas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Lenkijos vėliava Lenkija |
| **Vaivadija** | {{{alias}}} Didžiosios Lenkijos vaivadija |
|  |
| **Įkūrimo data** | X a. |
| **Meras** | Adam Lewandowski |
|  |
| **Gyventojų** (2011 m.) | 30 343  |
| **Plotas** | 12,37 km² |
| **Tankumas** (2011 m.) | 2 453 žm./km² |
| **Altitudė** | 80 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 63-100 |
| **Tinklalapis** |  |
|  **Vikiteka** | Sremas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Srèmas |

**Sremas** (lenk. *Śrem*; vok. *Schrimm*) – miestas vidurio Lenkijoje. Sremo apskrities administracinis centras. Nuo 1999 m. priklauso Didžiosios Lenkijos vaivadijai. 1975–1998 m. buvo Poznanės vaivadijoje. Per miestą teka Varta. 30 343 gyventojai (2011 m. duomenys). Nutolęs 45 km į pietus nuo Poznanės.

Svarbus pramonės centras. Veikia metalurgijos, baldų, transporto, tekstilės, langų ir durų bei maisto perdirbimo gamyklos.

Istorija
--------

Įkurtas X a. 1253 m. suteiktos savivaldybių teisės. Valdant Boleslovui Narsiajam, gyvenvietė turėjo gynybinę sieną. XIV a. tapo karališkuoju miesteliu.

Po Pirmojo pasaulinio karo tapo Antrosios Lenkijos Respublikos dalis.

Galerija
--------

* Vandens bokštasVandens bokštas
* Turgaus aikštėTurgaus aikštė
* Vidurinė mokyklaVidurinė mokykla
**Aristidas Pėstininkas** (g. 1943 m. balandžio 18 d. Karalkrėslis, Vilkaviškio rajonas) – teisininkas,  Lietuvos Aukščiausiojo Teismo (LAT) teisėjas, buvęs LAT pirmininko pavaduotojas – baudžiamųjų bylų kolegijos pirmininkas.

Biografija
----------

1956–1960 – Vilniaus miškų technikumo moksleivis.
1965–1968 – Vilniaus universiteto Teisės fakulteto studentas.
1970 metais baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą.

1960–1962 – Kauno miškų ūkio technikas. 1962–1965 m. atliko karinę tarnybą.

1968–1970 – VU juriskonsultas,
1970– Vyriausiosios materialinio–techninio aprūpinimo valdybos prie Lietuvos Ministrų Tarybos juriskonsultas–arbitras,
1970–1974 – Vilniaus miesto Lenino rajono teismo teisėjas,
1974–1990 – Lietuvos Respublikos Aukščiausiojo Teismo teisėjas.
1990 – iki 1995 m. sausio 19 d. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo pirmininko pavaduotojas – baudžiamųjų bylų kolegijos pirmininkas; iki 1997 m. balandžio 24 d. Lietuvos Respublikos generalinio prokuroro pavaduotojas.

Vedęs. Žmona Aldona (g. 1946 m.). Duktė Gita (g. 1969 m.) Sūnūs Marius (g. 1972 m.) bei Audrius (g. 1978 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Dėl atleidimo iš LAT
2. ↑  LRS info dėl atleidimo iš LR GP
| **Jang Šangkunas杨尚昆** |
| --- |
| KLR prezidentas |
|  |
| Kinijos Liaudies Respublikos prezidentas |
| Gimė | 1907 m. liepos 5 d.Kinijos LR Sičuanas |
| Mirė | 1998 m. rugsėjo 14 d. (91 metai)Kinijos LR Pekinas |
| KLR prezidentas |
| Ėjo pareigas | 1988 m. balandžio 8 d. – 1993 m. kovo 27 d. |
| Ankstesnis | Li Xiannian |
|  |
| Partija | Kinijos Komunistų Partija |

**Jang Šangkunas** (kin. 楊尚昆, pinyin: *Yáng Shàngkūn*; 1907 m. liepos 5 d. – 1998 m. rugsėjo 14 d.) – Kinijos Liaudies Respublikos prezidentas 1988–1993 metais bei galingas pirmininko pavaduotojas ir generalinis Centrinės karo komisijos sekretorius Dengo Siaopingo valdymo metais. 1929 m. vedė Li Bodžao, vieną iš nedaugelio moterų, dalyvavusių Ilgajame žygyje.

Jang studijavo Šanchajaus universitete, o vėliau išvažiavo mokytis marksizmo teorijos Maskvoje. Dėl to jis buvo vienu iš geriausiai išsilavinusių Kinijos komunistų partijos lyderių. Jang grįžo į Kiniją kaip vienas iš 28 bolševikų ir iš pradžių rėmė ankstyvų komunistų lyderį Džangą Guotao, bet vėliau perėjo į Mao frakciją Ilgojo žygio metu. Jis tarnavo kaip politinis komisaras Kinijos pilietinio karo ir Antrojo Kinijos-Japonijos karo metu.

Po Liaudies Respublikos įkūrimo, 1949 metais, Jang tarnavo įvairiose politinėse pozicijose, galiausiai tapo galingo Kinijos komunistų partijos Centro komiteto nariu. 1966 m. kultūrinės revoliucijos metu Jang buvo pašalintas, tačiau 1978 m. ir vėl grįžo į politiką po to, kai Deng Siaopingas atėjo į valdžią.

Grįžęs į valdžią, Jang tapo vienu iš Aštuonių Nemirtingųjų. Jang skatino ekonominę reformą, bet nebuvo politinio liberalizavimo šalininkas kaip Deng Siaopingas. 1989 m. po Tiananmenio aikštės protestų Jang pasiekė savo politinės karjeros viršūnę, bet jo organizuota opozicija Dziang Dzemino vadovybei paskatino Dengą priversti Jangą atsistatydinti ir išeiti iš politikos.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2015-04-02 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑
3. ↑
**Narkozė** (gr. narkōsis – sustingimas) – dirbtinis ligonio užmigdymas, kurio metu jis visai ar iš dalies netenka sąmonės ir nejaučia skausmo; bendroji anestezija. Reikalinga per operacijas, kad ligonis nejaustų skausmo ir į jį nereaguotų. Dažniausiai taikoma per operaciją skausmui slopinti; taip pat chirurgui ji sudaro geresnes operavimo sąlygas, suteikia gydytojui anesteziologui galimybę reguliuoti svarbiausias ligonio organizmo gyvybines funkcijas, leidžia mažiausiai traumuoti ligonio psichiką.

Poveikis
--------

Per narkozę daugiausia slopinami įvairių galvos smegenų dalių (žievės, tinklinio darinio, požievio), mažiau – nugaros smegenų nervinių ląstelių sinapsiniai ryšiai. Ligonis netenka sąmonės, išnyksta visi jutimai, sumažėja raumenų tonusas, užslopinamos vegetacinės organizmo reakcijos.

Narkotiniai preparatai veikia centrinę nervų sistemą, t. y. visą organizmą. Narkozė sukeliama dviem ar daugiau medžiagų. Jos apsvaigina, mažina skausmą ir atpalaiduoja raumenis. Tinkamos narkotinės medžiagos (pvz. narkotinių dujų) poveikį galima lengvai valdyti – silpninti arba stiprinti. Alkoholis, morfijus svaigina ir mažina skausmą, tačiau netinka narkozei, nes jų veikimo neįmanoma kontroliuoti.

Rūšys
-----

Narkozė skirstoma į farmakologinę (sukeliamą narkotinių medžiagų), elektrinę (veikiant galvos smegenis elektros srove) ir hipnozinę (ją sukelia silpni monotoniški dirginimai ir hipnotizuotojo įtaiga). 

**Farmakologinė** narkozė (būna inhaliacinė ir neinhaliacinė) daroma dažniausiai. 

**Inhaliacinė** narkozė sukeliama, ligoniui davus kvėpuoti lakių narkotinių medžiagų garų (eterio, florotano, pentrano) ar narkotinių dujų (azoto suboksido, arba linksminančiųjų dujų). Tai daroma įvairiomis kaukėmis, tokiomis kaip Esmarcho, Šimelbušo, ir narkozės aparatais. 

**Endotrachėjinė** (**intubacinė**) narkozė daroma, suleidžiant narkotinę medžiagą į ligonio plaučius pro vamzdelį, įkištą į trachėją, aplenkiant išorinius kvėpavimo takus.

**Inhaliacinė** narkozė daroma per sudėtingas operacijas, pvz. pilvo organų, plaučių, širdies. Per neinhaliacinę narkozę narkotinių medžiagų tirpalai (heksenalis, tiopentalis, viadrilis) dažniausiai švirkščiami į veną (intraveninė narkozė), rečiau narkotinės medžiagos suleidžiamos į tiesiąją žarną (rektalinė narkozė), švirkščiamos į raumenis, geriamos. Ši narkozė taikoma per paprastesnes operacijas, skausmingas diagnostikos procedūras. 

XX a. antrojoje pusėje paplito **kombinuotoji** narkozė, kuriai sukelti naudojamos specifinio veikimo medžiagų (pvz. sukeliančių miegą narkotikų, skausmo jutimą mažinančių analgetikų, skersaruožius raumenis atpalaiduojančių miorelaksantų) kombinacijos.

Ligonį narkozei rengia ir ją sukelia gydytojas anesteziologas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kaip narkozė veikia organizmą? („Iliuostruotasis mokslas")
2. ↑  *Narkozė*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, VIII t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1981. T.VIII: Moreasas-Pinturikjas, 92 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

SS štandartenfiurerio apykaklės antsiuvai

  

**Štandartenfiureris** (vok. *Standartenführer*) – SA ir SS karinis laipsnis, atitinkąs armijos pulkininką. Galutinai susiformavusioje SS laipsnių sistemoje sekantis vyresnis laipsnis buvo oberfiureris, o jaunesnis – oberšturmbanfiureris.

Štandartenfiurerio atskyrio ženklai buvo du vienodi apykaklės antsiuvai su vienu ąžuolo lapu. Štandartenfiurerio laipsnis yra žemiausias SA ir SS laipsnis, kurio rango atskyrio ženklai būdavo ant abiejų antsiuvų. Nuo 1938 m. naujosios SS uniformos turėjo ne tik apykaklės antsiuvus su štandartenfiurerio atskyrio antsiuvais, bet ir armijos pulkininko antpečius.

Laipsnio istorija
-----------------

1925 m. įvestas štandartenfiurerio titulas, kuris 1928 m. tapo vienu pirmųjų SA karinių laipsnių. Jį gavo SA ir SS karininkai, vadovavę teritoriniams SS daliniams, vadintiems *SS štandartais* (vok. *SS Standarte*). Paprastai štandartas jungdavo vieno didelio ar dviejų-trijų mažesnių miestų SS narius. Štandartą sudarydavo trys šturmbanai (vok. *SS Sturmbann*), vienas atsarginis šturmbanas (kurį sudarydavo 35-45 metų amžiaus esesininkai) ir orkestras (vok. *Spielmannzug*). Žmonių skaičius štandarte siekdavo 3500.

1929 m. štandartenfiurerio laipsnis buvo padalintas į du laipsnius – *Standartenführer (I)* ir *Standartenführer (II)*. Šio dalinimo atsisakyta 1930 m. kai SA ir SS laipsnių sistemos buvo išplėstos ir karinių laipsnių lygių padaugėjo. Štandartenfiurerio laipsnis liko vienas.

1933 m. kai Vokietijoje į valdžią pateko A. Hitleris, štandartenfiurerio laipsnis tapo aukščiausiu vyresniojo karininko laipsniu, už kurį viena pakopa aukštesnis oberfiurerio laipsnis jau buvo priskiriamas prie SS ir SA generolų laipsnių. Antrojo pasaulinio karo metais štandartenfiureris buvo plačiai naudojamas laipsnis.

Garsūs štandartenfiureriai
--------------------------

* Helmutas Knochenas (Helmut Knochen), buvęs SD vadas ParyžiujeHelmutas Knochenas (*Helmut Knochen*), buvęs SD vadas Paryžiuje
* Maksas Simonas (Max Simon), tada dar štandartenfiurerisMaksas Simonas (*Max Simon*), tada dar štandartenfiureris

TSRS ir dabartinės Rusijos kultūroje gerai žinomas *štandartenfiureris Štirlicas* (*Standartenführer Stirlitz*) – J. Semionovo romanų serijos herojus, TSRS žvalgas. Vėliau šis herojus tapo gausių anekdotų herojumi.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| jaunesnis laipsnis**oberšturmbanfiureris**(papulkininkis) | **SA ir SS laipsnis****štandartenfiureris**(pulkininkas) | vyresnis laipsnis**oberfiureris**(vyresnysis pulkininkas) |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šį biografinį straipsnį reikėtų sutvarkyti pagal Vikipedijos standartus.**Jei galite, prašome sutvarkyti šį straipsnį. Tik tada bus galima ištrinti šį pranešimą.Priežastys, dėl kurių straipsnis laikomas nesutvarkytu, aiškinamos straipsnyje Nesutvarkyti straipsniai.  |


| **Aristidas Pereira** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1923 m. lapkričio 17 d.Boa Vista, Žaliasis Kyšulys |
| Mirė | 2011 m. rugsėjo 22 d. (87 metai)Koimbra, Portugalija |
| Sutuoktinis (-ė) | Carlina Pereira |

**Aristidas Maria Pereira** (angl. *Aristides Pereira*; 1923 m. lapkričio 17 d. – 2011 m. rugsėjo 22 d.) – politikas, pirmasis Žaliojo Kyšulio prezidentas.

Biografija
----------

Aristidas Pereira gimė Boa Vista saloje. Pirmasis vyriausybinis darbas - telekomunikacijų vadovas Bisau Gvinėjoje. Buvo įsitraukęs į kolonizacijos priešininkų judėjimą, greitai kilo partijos laipteliais aukštyn.

Būdamas prezidentu išlaikė demokratišką valdymą, šalyje buvo laikomasi žmogaus teisių. Šalis garsėjo kaip viena iš demokratiškiausių valstybių Afrikoje. Žaliasis Kyšulys pasižymėjo tuo, jog buvo viena iš nedaugelio Afrikos šalių kur nebuvo įteisinta mirties bausmė.

Mirė 2011 metais, Portugalijoje. Jo garbei pavadintas oro uostas Boa Vista saloje.

Šaltiniai
---------

* The Independent: Aristides Pereira obituary
| **Yasuhiro Nakasone** |
| --- |
|  |
| Yasuhiro Nakasone 1983 metais |
| Gimė | 1918 m. gegužės 27 d.Takasaki, Gunmos prefektūra, Japonija |
| Mirė | 2019 m. lapkričio 29 d. (101 metai) |
| Tėvai | Nakasone Matsugoro II (t.)Nakamura Yuku (m.) |
| Sutuoktinis (-ė) | Tsutako Nakasone |
| Vaikai | Hirofumi Nakasone |
|  |
| Partija | LDP |
|  |
| Išsilavinimas | bakalauras Tokijo universitete |
|  |
|  **Vikiteka** | Yasuhiro Nakasone |
| Parašas |
|  |

**Jasuhiro Nakasonė** (jap. 中曽根 康弘 = *Nakasone Yasuhiro*, 1918 m. gegužės 27 d. – m. 2019 m. lapkričio 29 d. Tokijuje) – Japonijos politikas, buvęs šalies ministras pirmininkas (1982–1987 m.), Japonijos liberaldemokratų partijos lyderis (1982–1987 m), Japonijos Atstovų rūmų narys (1947–2003 m.)

Biografija
----------

Gimė 1918 m. prekeivio mediena Nakasone Matsugoro II ir Nakamura Yuku šeimoje Takasakije Gunmos prefektūroje. Baigęs Tokijo universitetą (tuometinis Tokijo imperatoriškasis universitetas) dirbo Vidaus reikalų ministerijoje. Netrukus prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, tarnavo armijoje. Pradedant 1947 m. rinkimais, buvo nuolat išrenkamas į Atstovų rūmus.

Okupacijos metais Nakasonė kritikavo tuometinio ministro pirmininko Šigeru Jošidos ir okupacinėms pajėgoms vadovavusio Douglas MacArthur politiką, reikalavo greitos Japonijos nepriklausomybės ir laisvės formuoti savarankišką politiką. Nuo 1955 m. priklausė Liberalų demokratų partijai. 1972 m. tapo Tarptautinės prekybos ir pramonės ministru, 1976 m. – Transporto ministru, 1982 m. – ministru pirmininku. 

Nakasonė daug dėmesio skyrė valstybinių įmonių privatizavimui, gynybos stiprinimui, gerų santykių su JAV ir Kinija palaikymui, švietimo reformos vykdymui. Jo vadovavimo metu Japonijos valstybiniai geležinkeliai buvo padalinti į dabartines privačias regionines geležinkelių kompanijas, panaikintas Japonijos telefono ir telegrafo monopolis komunikacijų srityje.

Nakasonei teko palikti ministro pirmininko postą dėl sumažėjusio palaikymo 1987 m. atskleidus planus įvesti šalyje PVM. Be to, sekančiais metais jis įsivėlė į didelio masto korupcijos skandalą. Iki 2003 m. Nakasonė buvo išrenkamas į parlamentą, tačiau pasitraukė iš aktyvios politikos Liberalų demokratų partijai įvedus kandidatų amžiaus apribojimus.

Šaltiniai
---------

* James Arthur, Ainscow Stockwin. *Dictionary of the Modern Politics of Japan.* Routledge, 2003, p. 251-252

| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Zenko Suzuki** | **Japonijos ministras pirmininkas**1982–1987 | Po to:**Noboru Takeshita** |
| Narkyčių piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Narkyčių piliakalnisNarkyčių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°43′32.1″ š. pl. 25°58′0.8″ r. ilg.﻿ / ﻿55.725583°š. pl. 25.966889°r. ilg.﻿ / 55.725583; 25.966889Koordinatės: 55°43′32.1″ š. pl. 25°58′0.8″ r. ilg.﻿ / ﻿55.725583°š. pl. 25.966889°r. ilg.﻿ / 55.725583; 25.966889 |

 |
| Vieta | Zarasų rajonas |
| Seniūnija | Dusetų seniūnija |
| Plotas | 70x35 |
| Naudotas | I tūkstantmetis pr. m. e. – I tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1971 |
| Registro Nr. | AR1513 / A1018P / 5723 |

**Narkyčių piliakalnis**, *Juodasis Kalnas* – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 5723; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1513; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A1018P) Zarasų rajono savivaldybės teritorijoje, į vakarus nuo Narkyčių, Dusetų seniūnija. Pasiekiamas keliu Vencavai – Sadūnai, yra į dešinę šiaurėn nuo kelio, tarp jo ir Juodkūniškio ežero.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas Juodkūniškio ežero pietvakarių krante, didelės kalvos aukštesnėje pietinėje dalyje. Aikštelė ovali, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 70x35 m dydžio. Joje rasta lipdytos keramikos. Šiaurės vakarų šlaite, 3 m žemiau aikštelės yra 40 m pločio terasa. Vakarinis, rytinis ir pietinis šlaitai statūs, 15-20 m aukščio, šiaurinis nuolaidus, vos 2 m aukščio.

Piliakalnis labai apardytas arimų, per jį ėjusių kelių. Jis dirvonuoja, šiaurinis šlaitas apaugęs lapuočiais.

Tyrimai
-------

1971 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Aikštelėje ir šlaituose ryškus juodos žemės sluoksnis. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. - I tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 54000 m². Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 2374000 m².

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Morkūnų piliakalnis 5 km | Jatkūniškių piliakalnis 1,8 km | Golubiškių piliakalnis 8,5 km |  |
| Gugių piliakalnis 5 km |  | Mineikiškių piliakalnis 11 km |
| Gasių piliakalnis 6 km | Vencavų piliakalnis 4 km | Bielkaučiznos piliakalnis 16 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 113 (Nr. 462).

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.213
* Lietuvos piliakalniai: atlasas. Vilnius, 2005, t. 3, p. 418-419.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Narkyčiai