recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Russula grata**Apsauga: 4(I) – Nenustatyta |
| --- |
| Kvapioji ūmėdė (*Russula grata*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Ūmėdiečiai  *( Russulales)* |
| Šeima: | Ūmėdiniai  *( Russulaceae)* |
| Gentis: | Ūmėdė  *( Russula)* |
| Rūšis: | Kvapioji ūmėdė  *( Russula grata)* |

 |
|  Index Fungorum |
| Binomas |
| ***Russula grata***Max Britzelmayr, 1898 |

**Kvapioji ūmėdė** (*Russula grata*, sin. *Russula laurocerasi*) – ūmėdžių (*Russula*) genties grybų rūšis, paplitusi Europoje, Azijoje, Šiaurės Amerikoje.

Biologija
---------

Auga vasarą ir rudenį lapuočių, rečiau spygliuočių (su gausiu žolių ardu) miškuose. Mėgsta kalkingą priemolio dirvožemį. Šiltesniuose kraštuose auga po bukais, ąžuolais.

Kepurėlė 6–10 cm skersmens, jauna gaubta, pusiau apvali, vėliau plokštėjanti. Grybo kotas 8–10 cm ilgio ir 1–3 cm storio. 

Plinta ir dauginasi sporomis ir vegetatyvine grybiena. Fruktifikuoja rugpjūčio–spalio mėnesiais. 

Vaisiakūnis baltas ir nekeičia savo spalvos paveikus mechaniškai. Nuo kitų ūmėdžių, ypač nuo dvokiančiosios ūmėdės, skiriasi mažesniais vaisiakūniais, siauresniais lakšteliais, migdolų kvapu, švelnesnio, kartais visai nekartaus skonio trama ir chemine reakcija.

Populiacija Lietuvoje
---------------------

Lietuvoje kvapioji ūmėdė nuo 1992 m. įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. Labai retas grybas, auga pavieniui. Žinomos 2 populiacijos. Ūmėdė 1990 m. rasta Norkaičių botaniniame draustinyje (Šilutės rajone), 2010 m. – Kauno marių regioniniame parke. Grybui grėsmę kelia dirvožemio rūgštėjimas dėl oro taršos, azotinė dirvožemio tarša.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos Respublikos saugomų gyvūnų, augalų ir grybų rūšių sąrašas
2. ↑  Lietuvos raudonoji knyga. Red Data Book of Lithuania, Vilnius, Lututė, 2007, 724 p. ISBN 978-9955-692-71-3



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kvapioji ūmėdė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Pimenta dioica** |
| --- |
| Kvapusis pimentas (*Pimenta dioica*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Eilė: | Mirtiečiai  *( Myrtales)* |
| Šeima: | Mirtiniai  *( Myrtaceae)* |
| Gentis: | Pimentas  *( Pimenta)* |
| Rūšis: | **Kvapusis pimentas**  *( Pimenta dioica)* |

 |

**Kvapusis pipiras** (*Pimenta dioica*), oficialiai – **kvapusis pimentas** – mirtinių (*Myrtaceae*) šeimos, pimento (*Pimenta*) genties prieskoninis augalas. Kilęs iš Centrinės Amerikos, pietų Meksikos ir Karibų jūros salų, dabar plačiai auginamas tropikuose (Brazilijoje, Indijoje, Afrikoje). Didžiausios plantacijos yra Jamaikoje.

Tai vidutinio dydžio medis arba krūmas, augantis tropinio miško centriniame arde. Lapai lacetiški, lygiakraščiai, padengti stora vaško kutikule. Žiedai smulkūs, balti, susitelkę kekiniuose žiedynuose. Augalas dvinamis. Vaisius – mažas rutuliškas kaulavaisis.

Džiovintas kvapiojo pimento vaisius – populiarus, visame pasaulyje plačiai paplitęs prieskonis. Kvapu ir skoniu primena juodojo pipiro, cinamono, gvazdikėlio ir muskato mišinį. Jis nėra toks aitrus kaip juodasis pipiras, todėl tinka pagardinti įvairius maisto produktus – mėsos gaminius, užkandžius, salotas, sriubas, gėrimus, konditerijos gaminius, marinatus. Naudojami ir sveiki grūdeliai, ir malti (tada tirpsta vandenyje), taip pat gaminamas eterinis aliejus.

* Džiovinti vaisiai
* Žiedai
* Požymiai

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2010-12-04 iš Wayback Machine projekto.



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kvapusis pipiras** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Myristica fragrans** |
| --- |
| Kvapusis muskatmedis (Myristica fragrans)Kvapusis muskatmedis (*Myristica fragrans*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Šeima: | Muskatmediniai  *( Myristicaceae)* |
| Šeima: | Muskatmedis  *( Myristica)* |
| Rūšis: | Kvapusis muskatmedis  *( Myristica fragrans)* |

 |

**Kvapusis muskatmedis** (*Myristica fragrans*) – muskatmedinių (*Myristicaceae*) šeimos augalų rūšis, kilusi iš Bandos salų (Molukai, Indonezija). Dabar auginamas Pietų, Pietryčių Azijoje, Pietų Amerikoje, Rytų Afrikoje, Madagaskare.

Kvapusis muskatmedis tai 10-15 m aukščio visžalis medis. Lapai paprastieji, lygiakraščiai, iš viršaus tamsiai žali, apačioje šviesūs, pūkuoti. Žiedai gelsvai balti, dvinamiai, susitelkę į žiedynus, augančius iš lapų pažastų. Vaisius – mėsinga, rutuliška, oranžiškai geltona uoga. Vaisiui prinokus odelė suaižėja į dvi dalis ir pasirodo tamsiai ruda sėkla.

Kvapiojo muskatmedžio sėkla vadinama **muskato riešutu** ir yra populiarus prieskonis. Joje yra bent 3 % eterinių aliejų (pinenas, geraniolis, eugenolis, dipentenas, linalolis, safrolis, miristicinas ir kt.), 40 % augalinių riebalų, 20 % krakmolo, tai pat pigmentų, saponinų ir pektinų. Veiklioji medžiaga miristicinas, suvartojus didelį jos kiekį, turi haliucinogeninių ir pykinimą sukeliančių savybių. Muskatinis riešutas turi būdingą malonų kvapą, skonis pradžioje švelnus, vėliau tampa aštrus. Jo dedama į įvairius patiekalus, uogienes, gėrimus, kompotus ir kt. Turi apetitą sukeliančių savybių. Iš muskatinių riešutų gautas eterinis aliejus naudojamas parfumerijoje, vaistų gamyboje.

Iki didžiųjų geografinių atradimų į Europą pakliūdavo tik nedideli muskato riešutų kiekiai, gauti per arabų pirklius, ir buvo vertinami labai didelėmis kainomis. XVI a. pr. portugalams užėmus Molukų salas, muskato riešutai imti gabenti didesniais kiekiais. XVII a. prekybą perėmė olandai. Britams pavyko įveisti muskatmedžius savo kolonijose ir taip pat pradėti prekybą. Dabar pagrindiniai muskato riešutų tiekėjai yra Indonezija, Grenada, Malaizija, Papua Naujoji Gvinėja.

* PožymiaiPožymiai
* LapaiLapai
* VaisiaiVaisiai
* Muskato riešutaiMuskato riešutai
*
| **Gabe Newell** |
| --- |
|  |
| G. Newell 2018 m. |
| Gimė | 1962 m. lapkričio 3 d. (60 metų) |
| Sutuoktinis (-ė) | Lisa Mennet Newell (nuo 1996) |
|  |
| Veikla | verslininkas, „Valve" bendraįkūrėjas |
|  |
|  **Vikiteka** | Gabe Newell |

**Geibas Niuvelas** (angl. *Gabe Newell*; g. 1962 m. lapkričio 3 d.) – kompiuterinių žaidimų įmonės „Valve Corporation" bendraįkūrėjas ir generalinis direktorius.

Karjera
-------

Gabe Newell 2010 m.
Metęs studijas Harvardo universitete, G. Niuvelas trylika metų dirbo „Microsoft", kol galiausiai išėjo iš darbo, įkvėptas Michael Abrash, palikusio „Microsoft" dėl galimybės studijoje „id Software" padirbėti prie žaidimo „Quake". Kartu su taip pat buvusiu „Microsoft" darbuotoju Mike Harrington G. Niuvelas 1996 m. įsteigė „Valve". M. Haringtonas finansavo pirmojo studijos žaidimo „Half-Life" kūrimą.

Asmeninis gyvenimas
-------------------

G. Niuvelas vedęs, žmona Lisa Mennet, turi du sūnus. Vienu metu G. Niuvelas sirgo Fuchso distrofija, įgimta liga, kuri paveikia rageną, bet pasveiko po dvejų ragenos transplantacijų 2006 ir 2007 m.

Išnašos
-------

1. ↑  Barret, Victoria Murphy (2005-12-12). „It's A Mod, Mod Underworld". Forbes.com.
2. ↑  CVG Staff (2007-09-28). „Creative Minds: Gabe Newell". *computerandvideogames.com*. Nuoroda tikrinta 2008-01-05.
3. ↑  „Valve wins round one in Half-Life distribution debacle". Spong.com. 2004-11-30.
4. ↑  Chiang, Oliver (2011-02-09). „The Master of Online Mayhem". Forbes. Nuoroda tikrinta 2011-02-13. „*The founder of videogame seller Valve suffers from Fuchs Dystrophy, a congenital disease that slowly destroys the cornea. "I have dead-people eyes", he said at the time. Double cornea transplants in 2006 and 2007 cured him and changed him utterly.*"
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai reikia daugiau nuorodų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai įrašydami tinkamas išnašas ar nuorodas į šaltinius. |

**Kandidas, arba Optimizmas**| 
„Kandido" pirmojo leidimo antraštinis puslapis |
| **Autorius** | Volteras |
| **Žanras** | Filosofija, satyra, tragedija, šelmių romanas |
| **Originalus leidimas** |
| **Pavadinimas** | Candide, ou l'Optimisme |
| **Kalba** | Prancūzų |
| **Išleista** | 1759 |

**Kandidas,** **arba** **Optimizmas** (pranc. *Candide, ou l'Optimisme*) – prancūzų filosofo ir rašytojo Voltero apsakymas, parašytas 1759 m. Knyga pasirašyta mesjė daktaro Ralfo (m*onsieur le docteur Ralph*) pseudonimu.

Pagrindinė „Kandido" tema – teleologinės istorijos koncepcijos kritika ir su tuo susijusios blogio problemos nagrinėjimas. Aštriai kritikuojama Gotfrydo Leibnico optimizmo filosofija, apeliuojant į individualią laisvę. Požiūris į individą kaip į nieko nereiškiantį veikėją istorijos atžvilgiu Volterui atrodė per daug ciniškas. Tezė, kad esamas pasaulis yra „geriausias iš visų galimų pasaulių" yra labiausiai kritikuojama ir pajuokiama visame kūrinyje.

Pagal Leibnico ir Paskalio kritiką „Kandide" yra ir socialinės kritikos bei utopijos elementų. Nors utopija kaip žanras nebuvo būdingas Volterui, tačiau siekdamas stipriau išreikšti socialinę kritiką tam tikrus jos elementus Volteras pasitelkia.

Socialinė kritika apsakyme (dėl savo didelės apimties dažnai vadinamame romanu) išreikšta pakankamai aiškiai. Kritikuojami Europoje nuolat vykstantys žiaurūs karai, kūrinio herojaus kelyje dažnai sutinkami sukčiai, apgavikai, plėšikai, piratai, todėl susidaro įspūdis, kad kitokių žmonių net nėra. Ypatingos kritikos susilaukia netolerancija, ypač būdinga autoriaus nemėgtai Katalikų bažnyčiai, vienuoliams jėzuitams, tačiau nesvetima ir musulmonams.

Voltero išsakoma socialinė kritika nėra nihilistinė. Siekdamas parodyti, kad neigimas nėra atsakas viskam, Volteras įveda Prokuratės, kuriam nėra jokių įdomių ir vertingų dalykų, personažą. Tuo parodoma, kad jeigu norima, tai visur galima matyti tik blogį ir dekadansą, o tikrai tobuli dalykai neegzistuoja, tačiau tai tėra išankstinės nuostatos sąlygotas vaizdas.

Visuomeninio blogio nušvietimas „Kandide" susijęs su Voltero požiūriu į religiją. Skelbdamas deizmą Volteras tikėjo, kad Dievas kaip pirminė priežastis egzistavo, tačiau vėliau į pasaulio raidą nesikišo. Gėrio ir blogio priežastys parodomos kaip žmonių žemiško veikimo pasaulyje išdava, tuo pačiu redukuojant Kūrėjo vaidmenį.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Candide, ou L'optimisme , traduit de l'allemand de M. le docteur Ralph* (1 ed.). 1759. Nuoroda tikrinta 27 May 2015.  via Gallica
2. ↑  „Candide | Introduction & Summary | Britannica". *www.britannica.com*. Nuoroda tikrinta 2022-08-01.  Nežinomas parametras `|lang=` ignored (pagalba)

Nuorodos
--------

* *Candide*: Illustrations of a classic

Vikižodynas
| Kūlupis |
| --- |
| **Ilgis** | 5,8 km |
| **Baseino plotas** | 5,6 km² |
| **Ištakos** | Gargždelė |
| **Žiotys** | Blendžiava |
| **Šalys** | Lietuva |

**Kūlupis** – upelis Vakarų Lietuvoje, šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, dešinysis Blendžiavos intakas.

Geografija
----------

Ištakos yra Gargždelės pietrytiniame pakraštyje, 0,96 km į šiaurės vakarus nuo tilto kelyje  **169**  Skuodas–Plungė . Teka atvira vietove, aukštupyje – pietryčių kryptimi, o įtekėjęs į Žeimių kaimą, pasuka į pietvakarius. Beveik visa vaga numelioruota, paversta kanalu, išskyrus žiotis. Į Blendžiavą įteka Imbarės kaimo pietrytiniame pakraštyje, 1,14 km į pietvakarius nuo tilto kelyje Gaivališkė–Reketė, 12,5 km nuo jos žiočių.

GyvenvietėsGargždelė, Žeimiai, Gaivališkė, Imbarė.
Dešiniajame krante yra Imbarės I senosios kapinės.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos upės: Brunonas Gailiušis, Jonas Jablonskis, Milda Kovalenkovienė. - Kaunas, Lietuvos energetikos institutas, 2001. - P. 598
2. ↑  Lietuvos Respublikos upių ir tvenkinių klasifikatorius
**Liudvikas Aksamitauskas** (g. 1937 m. sausio 12 d. Plungėje – m. 2003 m.) – Lietuvos architektas, alpinistas.

Biografija
----------

1955–1961 m. studijavo Kauno politechnikos institute. 1969–1972 m. parengė Aukštadvario, Onuškio, Sudeikių, Tauragnų plano projektus. 1972–1991 m. dirbo Paminklų konservavimo instituto Kauno skyriuje; vadovavo architektų grupei, rengusiai Kėdainių senamiesčio restauravimo ir regeneravimo projektą. Nuo 1991 m. Kauno paminklų restauravimo projektavimo instituto architektas.

Kūryba
------

Su kitais parengė pastatų restauravimo projektų Kėdainiuose (rotušės, pirklių ir amatininkų namų, karmelitų vienuolyno, sinagogos) ir Kaune (XVI a. gyvenamųjų namų). Suplanavo Simno centrinę dalį ir aikštę (su G. Jarmaliene), parengė dvarų su parkais, Kėdainių senamiesčio kvartalų restauravimo projektų. Be kitų, suprojektavo Lietuvos laisvės koplyčią Vilijampolėje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Liudvikas Aksamitauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 245 psl.
**Kristina Karkaitė-Mazūrienė** (g. 1948 m. sausio 27 d. Panevėžyje) – Lietuvos keramikė.

Biografija
----------

Senelis Mykolas Karka, tėvai Eugenija Šulgaitė ir Gediminas Karka, dvynys brolis Andrius Karka, vyras Petras Mazūras. 1972 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1973–1975 m. dirbo M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje-internate Vilniuje, 1992--2012 m. dėstė Vilniaus dailės akademijos Kauno dailės institute (nuo 2002 m. Kaunos dailės fakultetas).

Kūryba
------

Sukūrė raiškių dekoratyvinių indų („Kavos servizas" 1982 m. „Vaza su kopėčiomis" 1986 m.), objektų („Objektas" 1979 m. 1992 m. „Šilkverpiai" 1985 m. „Kaip nori" 2001 m.), instaliacijų („Susisiekiantys" 1997 m.), akcijų („Dėlionė" 2004 m.). Kūriniuose savitai interpretuojama senovės kultūrų dailė, jiems būdingos originalios formos, preciziškas dekoras, ankstyvuoju laikotarpiu dažnai taikė tekstūravimą. Nuo 1972 dalyvauja parodose, individualios parodos surengtos Vilniuje 2000 m. 2004 m. Dalyvavo keramikos simpoziumuose Lietuvoje, Latvijoje, Estijoje, Vokietijoje, JAV, Airijoje. Pelnė įvairių apdovanojimų (Jaunųjų dailininkų taikomosios dailės trienalės Rygoje Didysis prizas 1980 m.). Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Lietuvos nacionalinis muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gražina Marčiukaitytė. *Kristina Karkaitė-Mazūrienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 447 psl.
| **Liudvikas Augustas Pliateris** |
| --- |
|  |
| Pliateriai |
| Pliaterių herbas |
| Pliaterių herbas |
|  |
| Gimė | 1775 m.Daugėliškyje |
| Mirė | 1846 m. rugsėjo 6 d. (~71 metai)Varšuvoje |
| Tėvas | Kazimieras Konstantinas Pliateris |
| Motina | Izabelė Liudvika Borch |
| Sutuoktinis (-ė) | Marija Bžostovska |
| Vaikai | Paulina Chalecka,Zigmantas Adomas Mykolas Modestas Broel-Pliateris |

**Liudvikas Augustas Pliateris** (lenk.*Ludwik August hr. Plater z Broelu h. Plater*; 1775 m. Daugėliškyje – 1846 m. rugsėjo 6 d. Varšuvoje) – Abiejų Tautų Respublikos, vėliau Varšuvos kunigaikštystės politinis ir visuomenės veikėjas, Lenkijos miškininkystės organizatorius, kilęs iš garsios Pliaterių giminės.

Biografija
----------

Tėvas Kazimieras Konstantinas Pliateris (*Kazimierz Konstanty hr. Plater z Broelu h. Plater*, 1749–1807), motina Izabelė Liudvika Borch (*Izabela Ludwika hr. Borch h. Trzy Kawki*, 1752–1813).

Broliai: Mykolas Pliateris Zyberkas (1777–1862), Henrikas (1780–1780), Stanislovas Broel-Pliateris (1784–1851), Jonas Pliateris (1800–1850), Konstantinas Pliateris (1800–1849), Kazimieras Pliateris (1800–1848).

Šeima
-----

Žmona – Marija Bžostovska (*Maria Brzostowska z Brzostowa h. Strzemię*), duktė Paulina Chalecka (1800-?), sūnus Zigmantas Adomas Mykolas Modestas Broel-Pliateris (1816-?).

1794 m. kartu su broliu Mykolu dalyvavo 1794 m. sukilime. 1818 m. įkūrė Varšuvos miškininkystės mokyklą.

Išnašos
-------

Nuorodos
--------

  



|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RLDK didikų giminės |
| --- |
|  |
| Lietuvių kilmės | 
Alšėniškiai • Astikai • Bilevičiai • Čartoriskiai • Daugirdai • Daumantai Siesickiai • Drazdauskai • Giedraičiai • Gelgaudai • Goštautai • Hlebavičiai • Kęsgailos • Manvydai • Naruševičiai • Nagurskiai • Olelkaičiai • Pacai • Radvilos • Sakaičiai • Sudimantaičiai • Zaleskiai |
|  |
| Rusėnų kilmės | 
Chodykinai • Chodkevičiai • Iljiničiai • Oginskiai • Ostrogiškiai • Puzinai • Sapiegos • Strutinskiai • Tiškevičiai • Valavičiai • Višnioveckiai |
|  |
| Vokiečių kilmės | 
Pliateriai • Tyzenhauzai |
|  |
| Totorių kilmės | 
Glinskiai |
|  |
| Lenkų kilmės | 
Kiškos • Kosakovskiai • Potockiai |
|  |
| Italų kilmės | 
Karpiai • Morikoniai |
|  |
| Portugalų kilmės | 
Goesai |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Delo lygos žemėlapis. Pažymėta Mendė.
**Mendė** (gr. Μένδη) – buvęs senovės Graikijos miestas vakariniame Palenės pusiasalio krante (Chalkidikė) prie Termos įlankos. Mendė buvo netoli dabartinio Kalandros miestelio.

Gali būti, kad Mendę IX a. pr. m. e. pastatė kolonistai iš Eretrijos. Spėjama, kad pavadinimas kilęs iš žolės mėtos pavadinimo, nes mėtos apylinkėse iki šiol auga.

Didelės medienos atsargos, sidabro, aukso ir švino kasyklos leido Mendei sparčiai augti. Nuo VI a. pr. m. e. Mendė tapo vienu iš kelių miestų, valdžiusių prekybinius maršrutus Trakijos pakrantėse. Žinoma, kad būdavo sudaromi sandėriai prekybai su graikų kolonijomis Italijoje, ypač tiekiant garsų vietinį vyną *Mendaeos oinos*.

V a. pr. m. e. Mendė tapo vienu svarbiausių Atėnų sąjungininkų Delo lygoje. Mendė sumokėdavo per metus 6-15 Atikos talentų dydžio mokestį. 423 m. pr. m. e. Mendė buvo įgijusi savarankiškumą, bet tai truko trumpai, nes Atėnai netrukus maištą numalšino (Tukididas iv. 121). Peloponeso karo metu Mendė, Toronė ir Skionė buvo pagrindinis abiejų kariaujančių pusių (Atėnų ir Spartos) tikslas regione, ypač po to, kai Spartos generolo Brasido kariuomenė iš sąjungininkų ir helotų 424 m. pr. m. e. patraukė į šiaurę likviduoti Atėnų galios centrų. Pasibaigus karui Mendė atgavo savo nepriklausomybę.

IV a. pr. m. e. kai susikūrė Chalkidikės lyga, Mendė bandė išvengti Olinto valdžios, o vėliau – Makedonijos įsigalėjimo. Tačiau 315 m. pr. m. e. Mendės gyventojai kartu su daugeliu kitų Chalkidikės gyventojų buvo priversti į karaliaus Kasandro pastatytą naują miestą Kasandrą (gr. Κασσάνδρα, lot. *Cassandreia*). Kasandros miestas buvo pastatytas vietoje, kur stovėjo senesnis miestas Potidėja (gr. Ποτίδαια, lot. *Potidaea*).

Mendėje gimęs skulptorius Peonijus (*Paeonius*), nukalęs Nikės skulptūrą, kuri puošė pergalės koloną Olimpijoje ir kuri dabar yra Olimpijos Archeologijos muziejuje.

Kasinėjimai
-----------

Mendės vietą dabartinio Kalandros miesto teritorijoje dar 1835 m. aptiko *William Martin Leake*.

Sistemingi miestavietės kasinėjimai vyko 1986–1994 m. Kasinėtas plotas yra maždaug 1200 × 600 metrų dydžio. Kasinėjimai parodė, kad ten buvo gyventa IX–IV a. pr. m. e.

Miesto akropolis buvo pietinėje dalyje, aukščiausiame kalvos taške. Ten stovėjo dideli sandėliai, kur buvo rasti keramikos likučiai, datuoti XI–IV a. pr. m. e.
  
Priemiestis (*proastejonas*), kurį minėjo dar Tukididas, buvo užėmęs plotą tarp paplūdimio ir kalvos su pagrindiniu miestu. Čia buvo uostas. Kasinėjant buvo atidengta dalis pagrindinio prospekto, grįsto akmenimis, pastatų pamatai su sandėliavimo keramika. Spėjama, kad tie statiniai buvo parduotuvių ar uosto pastatai.

Miesto nekropolis buvo aptiktas piečiau miestavietės, ties dabartiniu viešbučiu. Kasinėjant aptiktas 241 kapas, kuriuose keraminėse urnuose buvo daugiausia palaidoti vaikai.

Kasinėjimai parodė, kad dar apie XI a. pr. m. e. įkuriant miestą didelę įtaką turėjo Euboja,
**Liudvikas Lašas** (g. 1933 m. birželio 4 d. Kaune) – Lietuvos biotechnologas endokrinologas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Biografija
----------

Tėvai Vladas Lašas ir Janina Lašienė, brolis Algirdas Lašas, sesuo Aldona Janina Lašaitė-Šliažienė, žmona Danutė Lašienė. Baigė Kauno politechnikos institutą. 1964 m. technikos mokslų daktaras.

1956–1959 m. Organopreparatų fabriko Kaune technologas, 1959–1966 m. Kauno politechnikos instituto dėstytojas. 1978–1991 m. TSRS medicinos mokslų akademijos Eksperimentinės endokrinologijos ir hormonų chemijos instituto Kauno filialo Hormonologijos (iki 1991 m. Hormonų chemijos ir veikimo mechanizmų) laboratorijos vadovas ir Endokrinologijos instituto tarybos pirmininkas, 1991–2004 m. Kauno medicinos universiteto (iki 1998 m. Kauno medicinos akademija) Endokrinologijos instituto direktorius. Nuo 1994 m. Lietuvos endokrinologijos centro direktorius, nuo 1993 m. profesorius.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinių tyrimų sritis – natyvinių ir modifikuotų baltyminių hormonų, daugiausia hipofizės, pramoninės kompleksinės biotechnologijos, hormoniniai preparatai žemaūgiškumui, kai kurioms nevaisingumo formoms, kaulų ir kitoms ligonis gydyti. Stažavo Didžiosios Britanijos 1970 m. 1971 m. Mančesterio, 1985 m. 1991 m. Birmingemo, 1978 m. JAV Kalifornijos ir Merilendo universitetuose. Su kitais paskelbė apie 300 mokslinių straipsnių. 21 išradimas ir 9 patentai

Pakaunės įvykiai
----------------

1993 m. Lietuvoje plačiai nuskambėjo istorija apie Pakaunės savanorių maištą ir jų dalyvių savivalę užgrobtoje profesoriaus šeimos sodyboje Riogliškių miške. Pasibaigus šiems įvykiams, niekas iš savanorių nepasiūlė pagalbos sutvarkant sodybą, galiausiai šeimininkai rado ją sudegintą.

Bibliografija
-------------

* Žmogaus somatotropinas (augimo hormonas), monografija, su D. Lašiene, 1981 m. rusų kalba
* Nutukimas ir jo gydymas, su D. Lašiene, 1998 m.
* Žmogaus augimo hormonas, jo deficitas ir gydymas, su D. Lašiene, 2003 m.
* Lietuvos endokrinologijos ištakos ir raida: Kas yra kas, sudarytojas ir vyr. redaktorius, 2006 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Liudvikas Lašas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 554 psl.
2. ↑   Savanoriai užgrobė sodybą
| KišasKiŝ |
| --- |
|  |
| 

KišasKišas

 |
| Koordinatės | 32°32′25″ š. pl. 44°36′17″ r. ilg.﻿ / ﻿32.54028°š. pl. 44.60472°r. ilg.﻿ / 32.54028; 44.60472Koordinatės: 32°32′25″ š. pl. 44°36′17″ r. ilg.﻿ / ﻿32.54028°š. pl. 44.60472°r. ilg.﻿ / 32.54028; 44.60472 |
| Vieta |  Irakas, Babilono muchafaza |
| Regionas | Mesopotamija |
| Istorija |
| Pastatytas | 4 tūkstantmetis pr. m. e. |
| Laikotarpis | antika |
| Tauta | šumerai, akadai |
| Informacija |
| Kasinėjimų datos | nuo 1912 m. |
| Vikiteka |  **Vikiteka**Vikiteka |

**Kišas** (šum. 𒆧𒆠 = *Kiŝ*, akad. *Kiššatu*) – senovės Šumero miestas, buvęs dabartiniame Irake, 12 km į rytus nuo Babilono, 80 km į pietus nuo Bagdado. Kiše buvo *E-meteursag* šventykla, kurioje garbintas dievas Zababa.

Kišo vietovė apgyvendinta nuo IV tūkstantmečio pr. m. e. (Džemdet Nasro laikotarpis). Pirmuoju miesto valdytoju laikomas Džurušas. Vėliau valdė keletas valdovų, dėl kurių realumo ginčijamasi (pavadinti gyvūnų pavadinimais, galimai semitiškos kilmės). Po to Kišą valdė Etana, žinomas iš babiloniečių mitų ir kartais laikomas tikruoju Kišo įkūrėju. ~XXVI a. pr. m. e. Kišo valdovu buvo Enmebaragesis – pirmasis iš archeologiškai paliudytų miesto valdovų. Vėliau miesto valdove buvo Kubaba – vienintelė moteris Šumero karalių sąraše. Kišo karinė reikšmė palaipsniui sumenko, tačiau daugelis kitų miestų valdovų save tituluodavo ir Kišo karaliais. Kišas buvo valdomas akadų, asirų, babiloniečių, kol galiausiai buvo apleistas.

Kišo archeologinė vietovė yra Uhaimyro tele bei kelete kitų aplinkinių telų, nusidriekusių palei išdžiuvusią Eufrato senvagę. Vietovėje rasta 1400 senojo Babilono lentelių su įrašais, partų, asirų radinių, zikurato liekanų.

Kiše rastos lentelės su piktografiniu raštu (XXXVI a. pr. m. e.)

Išnašos
-------

1. ↑  *Kišas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RIII tūkst. pr. m. e. Mesopotamijos miestai bei valstybės |
| --- |
|  |
| Šumeras | 
 Adabas **·**  Akšakas **·**  Bad-tibira **·**  Bilbatas **·**  Eridu **·**  Ešnuna **·**  Girsu **·**  Isinas **·**  Kidnunas **·**  Kisura **·**  Kišas **·**  Kuta **·**  Kutalu **·**  Lagašas **·**  Larakas **·**  Larsa **·**  Maradas **·**  Nina **·**  Nipuras **·**  Puzriš-Daganas **·**  Tutubas **·**  Uma **·**  Ūras **·**  Urukagas **·**  Urukas **·**  Siparas **·**  Šadupumas **·**  Šurupakas **·**  Zabalamas |  |
|  |
| Akadas | 
Akado imperija |
|  |
| Elamas | 
 Anšanas **·**  Arata **·**  Avanas **·**  Lijanas **·**  Sūzai **·**  Šimaškis |
|  |
| Subartu | 
 Arapha **·**  Ašūras **·**  Gasuras **·**  Itabalhumas **·**  Ninevė **·**  Tel Taja |

 |
| **Kristianas Barčasvok. *Christian Bartsch*** |
| --- |
| Gimė | 1832 m. |
| Mirė | 1890 m. sausio mėn. (~58 metai)Tilžė, Vokietijos imperija |
|  |
| Veikla | Mažosios Lietuvos tautosakininkas, kultūros veikėjas. |

**Kristianas Barčas** (vok. *Christian Bartsch*, 1832 m. – 1890 m. sausio mėn. Tilžėje) – Mažosios Lietuvos tautosakininkas, kultūros veikėjas.

Biografija
----------

1872–1884 m. Tilžės mergaičių gimnazijos mokytojas, 1884–1890 m. direktorius. Lietuvių literatūros draugijos (*Litauische literarische Gesellschaft*), įkurtos 1879 m. Tilžėje, narys, 1881–1890 m. bibliotekininkas, valdybos narys.

Mokslinė veikla
---------------

Lietuvių liaudies instrumentų piešiniai iš Kristiano Barčo rinkinio „Dainu balsai" (*Melodieen litauischer Volkslieder*, 1889)
Christian Bartsch. Dainu balsai, Melodieen litauischer Volkslieder Heidelberg, Carl Winters Universitäts-Buchhandlung, 1886–1889, titulinis puslapis
Mažojoje Lietuvoje (Pilkalnio, Širvintos, Viliūnų, Šilėnų, Tilžės, Vilkyškių apyl.) surinko apie 200 lietuvių liaudies dainų su melodijomis. Paskelbė straipsnių Lietuvių literatūros draugijos (*Litauische Literarische Gessellschaft*) testiniame leidinyje *„Mitteilungen der litauischen literarischen Gesellschaft"*: „Apie lietuvių liaudies dainą" (*Über das litauische Volkslied oder die Daina*) 1881 m. „Apie lietuvių pasaką" (*Über das litauische Marchen*) 1882 m. „Apie lietuvių liaudies kūrybą" (*Über das litauische Volksliteratur*) 1884 m. ir žurnale *„Zeitschrift für vergleichende Literaturgeschichte"*: „Tilžės istorijos eskizai" (*Skizzen zu einer Geschichte Tilsits*) 1888 m. „Raudos lietuvių liaudies poezijoje" (*Totenklagen in der litauischen Volksdichtung*) 1889 m.

Svarbiausias jo darbas – parengtas ir išleistas lietuvių liaudies dainų rinkinys „Dainų balsai" (*Melodieen litauischer Volkslieder…* 2 t. 1886–1889 m.). Tai didžiausias lietuvių liaudies melodijų rinkinys, išleistas XIX amžiuje. Be savo ir kitų užrašytų bei įvairiuose leidiniuose skelbtų lietuvių liaudies dainų melodijų (iš viso 452), rinkinyje pateikė dainų vertimus į vokiečių k. ir pirmuosius jų posmus lietuvių kalba po natomis, įvadiniuose straipsniuose aptarė lietuvių liaudies dainų melodijas, tekstus ir muzikos instrumentus, pridėjo jų piešinius. Daugiausia paskelbtų dainų užrašyta Širvintos (71), Tilžės (23) apylinkėse, Pilupėnuose (48), Enskiemiuose (16); iš viso užrašė apie 200 dainų.

Recenzavo lietuvių, latvių tautosakos leidinius, išspausdino A. Juškos užrašytų 27 lietuvių raudų vertimus į vokiečių kalbą.

Bibliografija
-------------

* C. Bartschas. Dainų balsai, Vilnius, 2000.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kazys Grigas ir kiti. *Kristianas Barčas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 685 psl.
*Šis straipsnis apie Lenkijos miestą Liubušo vaivadijoje, apie miestą Liublino vaivadijoje skaitykite Palenkės Mendzyžecas*

| Mendzyžečaslenk. *lenk.* Międzyrzecz*vok.* Meseritz' |
| --- |
|              |
| *Rotušė* |
|  |
| 

MendzyžečasMendzyžečas

52°26′54″ š. pl. 15°35′18″ r. ilg.﻿ / ﻿52.44833°š. pl. 15.58833°r. ilg.﻿ / 52.44833; 15.58833﻿ (Mendzyžečas)Koordinatės: 52°26′54″ š. pl. 15°35′18″ r. ilg.﻿ / ﻿52.44833°š. pl. 15.58833°r. ilg.﻿ / 52.44833; 15.58833﻿ (Mendzyžečas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Lenkijos vėliava Lenkija |
| **Vaivadija** | {{{alias}}} Liubušo vaivadija |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1248 |
| **Burmistras** | Remigiusz Lorenz |
|  |
| **Gyventojų** (2017) | 18 310  |
| **Plotas** | 10,26 km² |
| **Tankumas** (2017) | 1 785 žm./km² |
| **Altitudė** | 49,5–52,5 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 66–300 |
|  **Vikiteka** | Mendzyžečas |

**Mendzyžečas** (lenk. *Międzyrzecz*, lot. *Meserici*, vok. *Meseritz*} – miestas Lenkijos vakaruose, Liubušo vaivadijoje, į pietryčius nuo Goržuvo Vielkopolskio; apskrities centras. 18 310 gyv. (2017 m.). Įsikūręs prie Vartos intako Obros upės. Per miestą eina plentas Ščecinas – Vroclavas. Statybinių medžiagų, elektros mašinų gamyba, medienos apdirbimo, baldų, chemijos, siuvimo, maisto pramonė. Turizmas. Muziejus (apima XIV a. – XVI a. pilį, XVIII a. seniūnijos ir kitus pastatus; archeologijos, istorijos, etnografijos, meno, dailiųjų amatų ir kiti eksponatai). Netoli miesto, požeminiuose įtvirtinimuose, yra du faunos rezervatai, kuriuose žiemoja apie 30 000 šikšnosparnių.

Istorija
--------

IX a. dab. miesto vietoje buvo gyvenvietė. Pirmą kartą paminėtas 1005 m. XII a. – XIII a. kaštelionijos centras. 1248 m. gavo miesto teises, 1296–1329 m. priklausė Brandenburgui. XIV a. – XVI a. amatų ir prekybos centras. Nuo XV a. vidurio pilies teismo buveinė. Nuo XVI a. protestantizmo centras; susidarė gausi žydų bendruomenė. Per 1655–1660 m. karą su Švedija sudegintas. 1780–1806 m. svarbus gelumbės prekybos centras. Po Abiejų Tautų Respublikos II padalijimo atiteko Prūsijai, vokiškai vadintas Mezericu. XIX a. prarado ūkinę reikšmę. 1885 m. iki miesto nutiestas geležinkelis. Po Pirmojo pasaulinio karo Mendzyžečas liko Vokietijoje, po Antrojo pasaulinio karo grąžintas Lenkijai. 1791–1975 m. ir nuo 1999 m. – apskrities centras.

Architektūra
------------

Išliko karaliaus Kazimiero III Didžiojo pastatydintos gotikinės pilies (XIV a. XVI a. atnaujinta, XVII a. per karą sunaikinta) griuvėsių liekanų, barokinis seniūnijos pastatas (1719 m. dabar muziejus), barokinė su klasicizmo elementais rotušė (1581 m. 1813 m. perstatyta). Sakraliniai pastatai: gotikinė Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia (1479 m. XVI a. pirmoje pusėje pristatyta presbiterija ir zakristija), klasicistinė sinagoga (1824 m.), vėlyvojo klasicizmo Šv. Vaitiekaus (1834 m. iki 1945 m. priklausė evangelikams) bažnyčia.

Galerija
--------

* Pilies griuvėsiaiPilies griuvėsiai
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Mendzyžečas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 43-44 psl.
| **Algirdas Meiženis** |
| --- |
| Gimė | 1961 m. kovo 17 d. (62 metai)Rukšiai, Šilalės raj. |
| Sutuoktinis (-ė) | Juzefa |
| Vaikai | Raimonda |
|  |
| Veikla | Šilalės rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Tvarka ir teisingumas |
|  |
| Alma mater | Lietuvos policijos akademija |

**Algirdas Meiženis** (g. 1961 m. kovo 17 d. Rukšių k. Šilalės raj.) – Šilalės rajono politikas, meras (nuo 2019 m.), buvęs policijos komisaras.

Biografija
----------

Kilęs iš eilinių kolūkiečių šeimos, kurioje augo 6 vaikai. 1968 m. pradėjo lankyti Pašilės aštuonmetę mokyklą (Kelmės raj.). Anksti netekęs abiejų tėvų, augo vaikų namuose Saugose (Šilutės raj.), kur 1971-1976 m. baigė vietos vidurinės mokyklos 8 klases. Toliau mokėsi Vilniaus vidurinėje profesinėje technikos mokykloje nr. 33, kurią 1979 m. baigė ir įgijo automobilių remontininko specialybę.

1980–1982 m. atliko privalomąją karinę tarnybą sovietų karinėse pajėgose. Grįžęs iš kariuomenės, pradėjo dirbti milicininku Šilalės rajono vidaus reikalų skyriuje. Vidaus reikalų sistemoje įvairiose pareigose išdirbo 30 metų, nuo eilinio pareigūno iki policijos įstaigos vadovo. 1991 m. prisidėjo prie milicijos struktūrų reorganizavimo į policijos struktūras. Dirbo Šilalės (1982–1994, 2007–2011), Šilutės (1994–1997), Panevėžio (1997–1999), Tauragės (1999–2007) rajonų policijos komisariatuose. Vadovavo Tauragės (1999–2007) ir Šilalės (2007–2011) rajonų policijos komisariatams. 

1985–1988 m. studijavo Kauno specialiojoje vidurinėje milicijos mokykloje, 1993 m. baigė Lietuvos policijos akademiją. 

2011 m. baigė tarnybą vidaus reikalų sistemoje. 2012–2019 m. dirbo pagal individualios veiklos pažymą teisininku.

Vedęs, žmona Juzefa (dirbusi vidaus reikalų sistemoje), dukra Raimonda, (g. 1983 m.). Laisvalaikiu prižiūri bites, priklauso Šilalės bitininkų draugijai.

Politinė veikla
---------------

2015 m. išrinktas į Šilalės rajono savivaldybės tarybą, priklausė partijos „Tvarka ir teisingumas" frakcijai. Buvo Tarybos Kontrolės komiteto ir Antikorupcinės komisijos pirmininku. 2019–2023 m. Šilalės rajono savivaldybės meras.

Įvertinimas
-----------

Turi apdovanojimų už nepriekaištingą tarnybinių pareigų vidaus reikalų sistemoje atlikimą, veiklą Šaulių sąjungoje, dalyvavimą įvairiuose Lietuvos nepriklausomybės renginiuose, tarp jų:

* Sausio 13-osios atminimo medalis (1992)
* Šaulių sąjungos pasižymėjimo ženklas „Už nuopelnus Šaulių sąjungai" (2007)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Šilalės rajono savivaldybė. Mero biografija
2. ↑  „Baigėsi kova dėl Šilalės mero posto". Etaplius.
3. ↑  2016 m. Seimo rinkimai. Kandidato biografija
4. ↑  I-2361. Dėl apdovanojimo Sausio 13-osios atminimo medaliu
**Kristina Jagminaitė** (g. 1948 m. gruodžio 25 d. Kaune) – Lietuvos smuikininkė, pedagogė.

Biografija
----------

Tėvas Henrikas Jagminas. 1972 m. baigė Maskvos P. Čaikovskio konservatorijos D. Cyganovo klasę, 1974 m. šios konservatorijos asistentūrą.

1972–1978 m. griežė Lietuvos kameriniame orkestre. 1978–1993 m. Lietuvos nacionalinio simfoninio orkestro koncertmeisterė. 1989 m. Balstogės, Liublino simfoninių orkestrų, Frederiko Šopeno kamerinio orkestro (Lenkija) koncertmeisterė. Nuo 1993 m. gyvena Norvegijoje, griežia Stavangerio simfoniniame orkestre ir kaip solistė. Nuo 2004 m. dėsto Stavangerio universitete ir Stavangerio kultūros mokykloje.

Koncertuoja kaip solistė ir kaip įvairių kamerinių ansamblių smuikininkė, su orkestrais – žymiausiose koncertų salėse. Griežė su smuikininkais R. Katiliumi, M. Melničenka, J. Bašmetu. Repertuarą sudaro baroko, klasikinė ir XX a. muzika. Su Lietuvos kameriniu ir Lietuvos nacionaliniu simfoniniu orkestru, Stavangerio simfoniniu orkestru ir Lenkijos Frederiko Šopeno kameriniu orkestru gastroliavo daugelyje Europos šalių. Tobulinosi F. Briugeno meistriškumo kursuose. Nuo 2002 m. *World Orchestral Musicians Directory* susivienijimo Paryžiuje narė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Birutė Žalalienė. *Kristina Jagminaitė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 471 psl.
| **Algirdas Kunčinas** |
| --- |
| Gimė | 1948 m. sausio 27 d. (75 metai)Alytuje |
|  |
| Veikla | filosofas, Lietuvos politinis veikėjas. |
| Partija | 1990 m. Lietuvos demokratinė darbo partija2001 m. Lietuvos socialdemokratų partija |

**Algirdas Kunčinas** (g. 1948 m. sausio 27 d. Alytuje) – filosofas, Lietuvos politinis veikėjas.
Jurgio Kunčino brolis.

Biografija
----------

1965 m. aukso medaliu baigė Alytaus 2–ąją vidurinę mokyklą. 1970 m. su pagyrimu baigė Kauno politechnikos instituto Vilniaus fakultetą, inžinierius radistas. 1975–1978 m. Vilniaus universiteto Filosofijos katedros aspirantas, 1982 m. humanitarinių mokslų daktaras, disertacijos tema „Pažinimas kaip funkcinis modeliavimas", disertacijos vadovai E. Meškauskas ir B. Kuzmickas.

1970–1975 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto dėstytojas, 1978–1985 m. vyr. dėstytojas, docentas. 1985–1990 m. Aukštojo ir specialiojo mokslo ministerijos skyriaus, valdybos viršininkas. 1990–1992 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto (VGTU) humanitarinių ir socialinių mokslų katedros docentas, universiteto tarybos narys, 1996–2000 m. VGTU Filosofijos katedros docentas. 2006–2017 m. Valstybinės duomenų apsaugos inspekcijos direktorius.

Mokslo tyrinėjimų sritis – mokslo metodologija, technikos filosofija, informacinės visuomenės raidos problemos. Paskelbta per 50 straipsnių Lietuvoje, Rusijoje, Vokietijoje. Pranešimai skaityti Lietuvoje, Ukrainoje, Suomijoje, Pietų Korėjoje, Vokietijoje.

Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys, nuo 1991 m. šios partijos Vilniaus miesto tarybos pirmininkas. Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, LSDP tarybos narys, 2001–2006 m. Vilniaus skyriaus pirmininkas. 2009–2017 m. buvo suspendavęs narystę LSDP. Nuo 2017 m. LSDP Vilniaus miesto skyriaus garbės pirmininkas.

1992–1996 m. ir 2000–2004 m. Seimo narys. 1992–1996 m. LDDP frakcijos seniūno pavaduotojas, Jaunimo reikalų komisijos pirmininkas, 2001–2004 m. Informacinės visuomenės plėtros komiteto pirmininkas 1997–2002 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys (LDDP sąraše), frakcijos seniūnas.

1965 m. Lietuvos jaunių tinklinio čempionas, 1993–1997 m. Lietuvos tinklinio federacijos prezidentas, Lietuvos pasaulietinės kultūros draugijos pirmininkas. 2018 m. Lietuvos tautinis olimpinis komitetas už nuopelnus olimpiniam sportui apdovanojo A. Kunčiną Olimpine žvaigžde.

Šaltiniai
---------

1. ↑
| **Algirdas Laucius** |
| --- |
| Gimė | 1928 m. liepos 6 d.Gyvakarai, Kupiškio valsčius |
| Mirė | 1995 m. rugsėjo 3 d. (67 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | dailininkas keramikas |
| Partija | 1965 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1953 m. LSSR dailės institutas |

**Algirdas Laucius** (1928 m. liepos 6 d. Gyvakaruose, Kupiškio valsčius – 1995 m. rugsėjo 3 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkas keramikas.

Biografija
----------

1953 m. baigė LSSR dailės institutą. 1953–1961 m. Vilniaus statybinių medžiagų kombinato Keramikos cecho viršininkas. 1961–1964 m. Lietuvos dailės muziejaus Parodinio ir dailės propagandos skyriaus vedėjas. 1964–1986 m. LSSR dailės fondo direktorius. 1973–1982 m. LSSR dailininkų sąjungos Taikomosios dailės sekcijos pirmininkas.

Kūryba
------

Kūrė daugiausia dekoratyvinių vazų komplektus („Kontrastai" 1972 m. „Ruduo" 1973 m. „Jurginai" 1976 m. „Ažūrinės" 1978 m. „Sausra" 1987 m.) ir dekoratyvines vazas, dubenis („Velnių šokis", „Ąsotis", abu 1966 m. „Tinklai" 1967 m. „Archainis" 1976 m. „Obels žiedai" 1988 m.), servizus. Sukūrė keramikos interjerams (18 dekoratyvinių vazų komplektas Iževsko mašinų gamyklos kultūros namams, 1968 m.). Kūriniai monumentalūs, architektoniški, dekoratyvūs, liaudies buitinių indų ir gamtos įkvėptų formų. Dažniausiai naudojo šamotinį molį, įvairių spalvų žvilgančias, matines, kraklė glazūras, derino faktūrinius, lygius ir ažūrinius paviršius.

Nuo 1955 m. dalyvavo parodose Lietuvoje ir užsienyje (Italija, Kanada, Prancūzija, Lenkija, Vokietija ir kitur). Individualios parodos:

* Vilnius – 1978 m. 1988 m. 1993 m. po mirties 1996 m. 1998 m.
* Kaunas, Šiauliai, Panevėžys – visos 1978 m.
* Maskva – 1984 m.
* Suomija – 1994 m.

Įvertinimas
-----------

* 1971 m. 1973 m. Tarptautinės keramikos parodos Faenzoje I laipsnio diplomai
* 1978 m. LTSR nusipelnęs meno veikėjas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jūratė Važgauskaitė. *Algirdas Laucius*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 488-489
2. ↑  Jūratė Meilūnienė. *Algirdas Laucius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 606 psl.
| **Moses Bilsky** |
| --- |
| Gimė | 1829 m. gruodžio 10 d.Kaunas, Rusijos imperija |
| Mirė | 1923 m. sausio 4 d. (93 metai)Otava, Kanada |
|  |
| Veikla | verslininkas, visuomenės veikėjas |

**Mozė Bilskis** (1829 m. gruodžio 10 d. Kaune – 1923 m. sausio 4 d. Otavoje) – Lietuvos žydų kilmės Kanados verslininkas, visuomenės veikėjas, laikomas pirmuoju Otavos žydu.

Biografija
----------

Gimė 1829 m. gruodžio 10 d. Kaune. 1845 m. su tėvu emigravo į Kanadą, iš pradžių gyveno Montrealyje, tačiau vėliau tėvui nusprendus emigruoti į Palestiną M. Bilskis persikėlė gyventi į Niujorką. 1856 m. grįžo į Kanadą ir apsigyveno Otavoje. XIX a. šeštame dešimtmetyje dalyvavo aukso karštligėje, grįžęs į Otavą 1877 m. atidarė sendaikčių parduotuvę. Po kiek laiko centrinėje Otavos gatvėje *Rideau* atidarė papuošalų parduotuvę *M. Bilsky and Son Limited*. Kai Otava tapo Kanados sostine M. Bilskis savo namuose organizavo pirmųjų žydų maldos namų atidarymą bei žydų imigrantų prieglobsčio centrą, vėliau prisidėjo prie pirmosios Otavos sinagogos statybos ir atidarymo. Mirė 1923 m. sausio 4 d. Otavoje.

Literatūra
----------

* Comay, Joan (2002), Who's Who in Jewish History: After the Period of the Old Testament (3rd ed.), New York City: Routledge
* Figler, Barnard (1962), Lillian and Archie Freiman Biographies, Montreal: The Northern Printing and Lithographing Co.
* Lo, Laurelle (2001), "The Path from Peddling: Jewish Economic Activity in Ottawa prior to 1939", in Keshen, Jeff; St-Onge, Nicole, Ottawa: Making a \* Capital, Ottawa: University of Ottawa Press Missing |last2= in Editors list (help)
* Speisman, Stephen A. (1966–2005), "Moses Bilsky", Dictionary of Canadian Biography Online 15, Toronto: University of Toronto Press
* Wolff, Martin (1925–1926), "The Jews of Canada", American Jewish Year Book 27: 154–229

Nuorodos
--------

* Biografija (ang.)
Koordinatės: 55°10′33″ š. pl. 25°6′1″ r. ilg.﻿ / ﻿55.17583°š. pl. 25.10028°r. ilg.﻿ / 55.17583; 25.10028


| Skripėtiškių tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Ukmergės rajonas) |
| Plotas | 0,073 km² |
| Kranto linijos ilgis | 2,31 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Įteka | bevardis upelis |
| Išteka | bevardis upelis |

**Skripėtiškių tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Ukmergės rajone, 4,5 km į pietus nuo Želvos, Skripėtiškių kaimo rytiniame pakraštyje. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Skripėtiškių upelio intakas, Širvintos baseinas) 2,4 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš rytų į vakarus – 0,55 km, plotis – iki 0,42 km. Altitudė 163,2 m. Krantai aukštoki, daugiausia apaugę medžiais ir krūmais. Tvenkinys sudarytas iš 3 dalių, atskirtų viena nuo kitos 10 m pločio sausumos ruožais. Rytinė tvenkinio dalis yra didžiausia, vakarinė – mažiausia. Iš rytų ir šiaurės tvenkinį supa Laumenkos miškas. Pietvakarinėje pakrantėje plyti pievos.

Šaltiniai
---------

1. ↑

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
| **Moshe Leib Lilienblum** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1843 m. spalio 22 d.Kėdainiai, Rusijos imperija |
| Mirė | 1910 m. vasario 12 d. (66 metai)Odesa, Rusijos imperija |
|  |
| Veikla | Mokytojas, rašytojas |
|  |
|  **Vikiteka** | Moshe Leib Lilienblum |

**Mozė Lilienbliūmas** (1843 m. spalio 22 d. Kėdainiuose, Rusijos imperija – 1910 m. vasario 12 d. Odesoje, Rusijos imperija) – Lietuvos žydų kilmės mokytojas, rašytojas.

Biografija
----------

Gimė 1843 m. spalio 22 d. Kėdainiuose, amatininko šeimoje. Nuo 1855 m. mokėsi Kėdainių ir Ukmergės ješivose. 1865 m. Ukmergėje atidarė savo ješivą. Bet vietiniai pavyduoliai apkaltino Lilienbliumą laisvamaniškumu, ypač už tai, kad vadovavo jaunimo bibliotekai. Dėl vis stiprėjančios konfrontacijos 1869 m. Lilienbliumas išvyko į Odesą.

Atminimo lenta Ukmergėje

  

1871 m. tapo jidiš kalba leidžiamo laikraščio „Kol mavaser" redaktoriumi. Straipsnių serijoje „Žydų gyvenimo klausimai" kritikavo vaikus žalojantį auklėjimą, negebėjimą prisitaikyti modernėjančiame pasaulyje, žydų moterų užguitumą. Lilienbliumas kovojo už žydų lygias teises su kitais gyventojais, kad jos žydų terpėje gali užtikrinti progresą. Didelį poveikį žydų bendruomenei turėjo jo 1876 m. su menine įtaiga ir nuoširdumu parašyta knyga – išpažintis „Chatt‘ot ne‘urim" (Jaunystės nuodėmės). Bet 1880 m. Rusijos imperijos pietuose nuvilniję pogromai jį įtikino, kad europietiškas antisemitizmas kyla iš to, kad į juos žiūrima kaip į svetimą elementą, lygios teisės ar asimiliacija ne viską gali nulemti. Lilienbliumas iki L. Pinskerio siūlė iš turkų atpirkti Palestiną ir ten apgyvendinti žydus. Dideles viltis dėjo į inteligentiją. Lilenbliumas tapo Choveve Cion vadovu visoje Rusijoje. Buvo praktinio sionizmo šalininkas. Dažnai cituojama jo klasika tapusi frazė: „Viena ožka įsigyta Pažadėtoje Žemėje svarbesnė už dešimtį gimnazijų". 

1881 m. kartu su H. Šapira ir Leon Pinsker Odesoje įsteigė Hibbat Cion skyrių. Jis pasidarė aktyvus agitatorius, kritikavo palestinofilus - mistikus, autonomizmo idėjos šalininkus. Būdamas karštas palestinofilas, siekė patraukti kuo daugiau žydiškos bendruomenės, todėl rašė ir jidiš bei rusų kalbomis. 1881 m. parašė rusų kalba knygą „Žydų klausimas ir Palestina" , 1884 m. „ Apie žydų tautos grįžimą į senųjų tėvų Šventąją žemę", 1889 m. - „Palestinofilija, sionizmas ir jo priešininkai" ir kt. Lilienbliumas į literatūrą žiūrėjo kaip į įtikinėjimo priemonę ir ir turėjo didžiulę įtaką Rusijos žydų bendruomenėms. Mirė 1910 m. vasario 12 d. Odesoje.

Nuorodos
--------

* Biografija (ang.)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Biografija Archyvuota kopija 2014-10-06 iš Wayback Machine projekto.
Skapiškio žydų senosios kapinės
**Skapiškio žydų senosios kapinės** – nebeveikiančios senosios žydų kapinės Skapiškyje, Kupiškio r.

Istorija
--------

Skapiškio žydų senosios kapinės
Kapinėse seniausias antkapinis paminklas datuojamas 1823 m. naujausias – 1935 m. Išliko apie 200 įvairių formų rausvo, pilko, tašyto granito ir betono antkapinių paminklų, daugiausiai su iškaltais memorialiniais įrašais hebrajų kalba. Kapinių plotas 0,42 ha, antkapinių paminklų yra visoje teritorijoje, tačiau daugiausiai išliko – V, Š ir R teritorijos dalyse. Išlikusi lauko akmenų mūro tvoros fragmentai su vartų stulpais. Prieš pat Antrąjį pasaulinį karą Skapiškio miestelyje gyveno 28 žydų šeimos.

Paminklo apsauga
----------------

1996 m. kapinės įregistruotos į Kultūros vertybių registrą (u. k. 4779) Archyvuota kopija 2016-11-19 iš Wayback Machine projekto. 2005 m. pripažintos valstybės saugomomis.

Išnašos
-------

1. ↑
2. ↑

Šaltiniai
---------

* Skapiškio žydų senosios kapinės Archyvuota kopija 2016-11-19 iš Wayback Machine projekto. Kultūros vertybių registras
* Monografija „Skapiškis. Senovė ir dabartis"

Nuorodos
--------

* Kupiškio žydų bendruomenės istorija iki Antrojo pasaulinio karo
**Algirdas Ločeris** (1926 m. gegužės 2 d. Biržai – 2007 m. rugsėjo 7 d. Vilnius) – Lietuvos akordeonininkas.

Biografija
----------

Tėvas Petras Ločeris, broliai Vytautas Ločeris, Laimutis Ločeris, sūnus Vidas Ločeris. Groti akordeonu išmoko savarankiškai. 1945–1946 m. kalėjo griežtojo režimo lageryje Kizmoje (Archangelsko sritis, Rusija). 1975 m. eksternu baigė Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniąją muzikos mokyklą.

Nuo 1944 m. koncertavo. 1946–1980 m. dirbo Lietuvos filharmonijos akompanuotoju, koncertavo kaip akordeonų duetas su broliu Vytautu, sūnumi Vidu. Koncertavo Kazachijoje, Sibire, Pietų Sachaline. Jo iniciatyva 1963 m. suburtas Lietuvos Radijo ir televizijos komiteto instrumentinis trio – Algirdas Ločeris – akordeonas, Zigmas Žukas – kontrabosas, Jonas Mašanauskas – mušamieji, veikė iki 1983 m.

Serijos „Rugučiai" natų akordeonui rinkinių vienas sudarytojų su J. Jurga, 1966 m. 4 leid. 1969 m.

Įvertinimas
-----------

* 1957 m. Pasaulinio jaunimo ir studentų festivalio konkurso Maskvoje III vieta.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Albertas Baika. *Algirdas Ločeris*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 555 psl.