recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Reventadoras |
| --- |
|  |
|  |
| Šalis | Ekvadoras Ekvadoras |
|  |
| Aukštis | 3562 m |
|  |
| Tipas | stratovulkanas |
|  |
| Amžius |  |
|  |
| Aktyvumas | aktyvus |
|  |
| Paskutinisišsiveržimas | 2010 m. |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.

  |
| **Koordinatės:** | 0°04′40″ p. pl. 77°39′20″ v. ilg.﻿ / ﻿0.07778°š. pl. 77.65556°r. ilg.﻿ / 0.07778; 77.65556Koordinatės: 0°04′40″ p. pl. 77°39′20″ v. ilg.﻿ / ﻿0.07778°š. pl. 77.65556°r. ilg.﻿ / 0.07778; 77.65556 |

**Reventadoras** (isp. *Reventador*, keč. *T'uqyaq urqu*) – aktyvus ugnikalnis rytų Anduose, šiaurės rytų Ekvadore, Sukumbijoso provincijoje. Stūkso atokiai nuo pagrindinės Andų grandinės. Aukštis – 3562 m.

Pagrindinis ugnikalnio kūgis yra U formos kalderoje, atgręžtoje link Amazonijos. Ugnikalnio lava andezitinė. Reventadoras labai aktyvus, nuo 1541 m. užfiksuoti 25 jo išsiveržimai, nors matyt jų buvę daugiau, tačiau dėl kalno atokumo neužfiksuoti. Ypač smarkūs išsiveržimai vyko 2002 m. (dalelės pasekė 17 km aukštį, piroklastų srautai nusidriekė per 7 km, vulkaniniai pelenai krito net Kite) bei 2007 m. (dalelės pasiekė 3 km aukštį).

Pelenų lietus Kite po 2002 m. Reventadoro išsiveržimo

Nuorodos
--------

* Global Volcanism Program Archyvuota kopija 2007-03-11 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 71°15′ p. pl. 163°0′ r. ilg.﻿ / ﻿71.250°š. pl. 163.000°r. ilg.﻿ / 71.250; 163.000

Viktorijos žemės žemėlapis
**Viktorijos žemė** (angl. *Victoria Land*) – kraštas rytų Antarktidoje, tarp 142 ir 170° r. il. Vakaruose žemę skalauja Roso jūra, šiaurėje – Somovo jūra, iš žemyno pusės driekiasi Transantarktiniai kalnai, iškylantys iki 4025 m aukščio (Listerio k.). Rytuose prie kalnų glaudžiasi ledyninė plynaukštė. Ledo dangos storis centrinėje dalyje viršija 2500 m.

Viktorijos žemėje veikė tyrimų stotis Leningradskaja (TSRS, nuolat veikė 1971–1991 m.). Kraštas patenka į Australijos ir Naujosios Zelandijos antarktinių pretenzijų erdvę.

Viktorijos žemę 1841 m. atrado britų jūrininkas Džeimsas Rosas ir pavadino Anglijos karalienės Viktorijos garbei.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 91
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Karnos žūtis
**Karna** (skr. कर्ण: = IAST: *Karṇaḥ*) – vienas iš „Mahabharatos" veikėjų, didvyris, princo Durjodhanos geriausias draugas.

Karna buvo pirmasis Kuntės vaikas, susilauktas nuo dievo Sūrjos, dar prieš ištekant už Pandaus. Norėdama atsisakyti nepageidaujamo vaiko, ji paleido lopšį su juo pasroviui. Vaiką rado ir išaugino vežiko šeima. Karna susibičiuliavo su Kauravų vyriausiuoju sūnumi Durjodhana, kuris nekreipė dėmesio į žemą Karnos kilmę. Tuo tarpu Pandavai iš jo dažnai tyčiodavosi, nes nežinojo, kad tai esąs jų brolis. Karna taip pat patyrė patyčias ir iš Draupadės – jis įveikė nuotakos iškovojimo užduotį, bet princesė atsisakė tekėti už vežiko sūnaus ir vėliau atiteko Ardžunai. Valdant Durjodhanai, Karna buvo paskirtas Angos karaliumi, daug prisidėjo užkariaujant žemes.

Sūrja Karnai buvo dovanojęs nenugalimumą suteikiančius šarvus ir auksarus, bet juos atėmė brahmanu apsimetęs Indra, kuris taip norėjo padėti sūnui Ardžunai. Indra, sužavėtas Karnos nuolankumo, jam dovanojo savo mirtiną žaibą, kurį Karną galėjo panaudoti tik kartą.

Nors buvo galingiausias Kauravų karys, Karna iš pradžių nedalyvavo Kurukšetros mūšyje, nes to nenorėjo Bhišma (žinojęs apie pandavišką jo kilmę). Tik 11-ą dieną, žuvus Bhišmai, Karna stojo į mūšį, o po Dronos žūties tapo karvedžiu. Krišnos sumanymu, prieš Karną stojo rakšasa Ghatotkača. Jam nugalėti, Karna turėjo paaukoti Indros suteiktą ginklą. Paskutinėmis mūšio dienomis stojo įnirtinga kova tarp Karnos ir Ardžunos. Karna buvo nugalėtas klasta – jo vežikas Šalja tyčia įklampino vežimą į smėlį, o kol Karna bandė vežimą ištraukti, jį beginklį nukovė Ardžuna.

Tik po mūšio Pandavai iš Kuntės sužinojo, kad kovėsi prieš savo brolį.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Venetų monetos, V–I a. pr. m. e.
**Venetai** – jūriniai galai, kurie gyveno Bretanėje (dabar Prancūzija). Antikos laikais ta sritis priklausė Armorikai. Vano miestas pavadintas pagal genties pavadinimą.

Be venetų Armorikoje gyveno redonai, kuriosolitai, osismiai, esubiai ir namnetai.

Venetai gyveno pietų Armorikoje, Morbihano įlankos pakrantėje. Venetai gyveno pakrančių tvirtovėse, kurios potvyniui užėjus būdavo salomis, o nuslinkus – pusiasaliui. Svarbiausias miestas ir tikriausiai sostinė buvo *Darioritum* (dabar Vanas), kurį mini Klaudijus Ptolemėjus *Geografijoje*.

Venetai statė ąžuolinius laivus, naudojo geležines vinis ir odines bures. Tokie laivai atlaikydavo atšiaurius Atlanto orus.

Užkariavimas
------------

Venetai tarp kitų galų tautų
57 m. pr. m. e. pakrantės galai buvo priversti pripažinti Julijaus Cezario valdžią. Jie pasirašė sutartis ir davė įkaitų kaip geros valios ženklą. 56 m. pr. m. e. galai pagavo kelis Cezario pareigūnus, kai šie ieškojo maisto jų žemėje ir bandė juos iškeisti į įkaitus. Supykęs Cezaris rengėsi karui.

Dėl tvirtovių padėties jas buvo sunku užpulti iš sausumos ar jūros. Romėnai pylė pylimus į tvirtoves, bet iškilus grėsmei įtvirtinimams galai jūra persikeldavo į kitą tvirtovę ir romėnams reikėdavo kartoti operaciją iš naujo.

Tik galų laivyno sunaikinimas galėjo išspręsti problemą, tad Julijus Cezaris įsakė statyti laivus. Tačiau romėnų galeros nusileido tvirtiems galų laivams: jie buvo per tvirti taranuoti ir per manevringi sugauti. Tačiau romėnai buvo atkaklūs, ir Cezario legatas Decimas Junijus Brutas Albinas nugalėjo venetus prie Kviberono įlankos. Ilgais kabliais romėnai užkabindavo galų bures ar jas tvirtinančias virves. Sunkios odinės burės nukrisdavo ant denio ir nebebuvo galima nei buriuoti nei irkluoti. Venetų tvirtovės buvo užimtos, gyventojai nužudyti ar parduoti į vergiją kaip pamoka galų konfederacijai.
**Ventifaktas** (angl. *ventifact*) – akmuo ar uola, kurio paviršius nugraužtas, nutrintas ar nublizgintas vėjo nešamų smilčių ar ledo kristalų.
  
Ventifaktai paprastai aptinkami dykuminėse vietovėse, kur:

* nėra augalijos ar jos labai mažai, todėl ji nestabdo vėjo ir vėjo pernešamų kietų dalelių,
* kur dažnai pučia smarkūs vėjai,
* kur yra nuolatinė smėlio atsarga.

Ventifaktai gali būti nudilinti taip, kad tampa akį traukiančiomis skulptūromis. Palyginus aukšti, izoliuoti uoliniai kyšuliai, kuriuos nuolat dilina vėjo šokdinamos (saltacija) smiltys, palaipsniui tampa grybo formos figūromis. Jos formuojasi todėl, kad ir stiprus vėjas negali sunkių smėlio dalelių išlaikyti ore, ir jos šokinėja žemės paviršiumi, retai pašokdamnos aukščiau kaip metras. Taip apatinė dalis nudilinama, o aukščiau esanti ir mažiau dilinama dalis tampa „grybo" „kepure".

Pavieniai akmenys, pavyzdžiui, sudarantys dykumos grindinį, dažnai turi griovėtą, nuėsdintą ar nuglotnintą paviršių, kur vėjo genamos dalelės lėta dilina uolieną.

Jei senoviniai ventifackai išliko toje vietoje, kur susidarė, jie rodo senovinių vėjų vyraujančią kryptį. To meto vyraujanti vėjo kryptis būna lygiagreti grioveliams akmenyse.

* Skalūno luitas, kuriame duobes išgraužė pučiamas smėlis. Fotografuota Kolorado dykumoje (Kalifornija, JAV) (Mendenhall, 1905)[1]
* Ventifaktas.
* Ventifaktas šiauriniame *Dyngyujökull* ledyno pakraštyje (Islandija) (Niermann, 2006)
* Ventifaktas Mirties slėnyje (JAV) (Mayer, 2003)

* Granitinis akmuo, nupoliruotas vėjo nešamo smėlio (*Sweetwater* grafystė, Vajomingas, JAV) (Bradley, 1930)[2]
* Granito kyšulys, kurio apačia nudilino vėjo nešamas smėlis. (Atakamos dykuma, Čilė) (Segerstrom, 1962)
* Vėjo išdrožtas smiltainis išpūtoje (Teksasas, JAV) (Stout, 2002)
* Vėjo erozijos išgraužta uola Altiplane (Bolivija) (Wilken, 2002)

Nuorodos
--------

1. ↑  U.S. Geological Survey Photographic Library ()
2. ↑  U.S. Geological Survey Photographic Library ()
**Pranas Griušys** (g. 1955 m. gegužės 23 d. Medsėdžiuose, Klaipėdos raj.) – Lietuvos dailininkas.

Biografija
----------

1982 m. baigė Lietuvos dailės institutą. Nuo 1983 m. Vilniaus dailės akademijos Kauno dailės instituto dėstytojas, 1989–1993 m. Pramoninės dailės fakulteto dekanas. Nuo 2004 m. profesorius.

Kūryba
------

Tapyboje plėtoja fotorealizmo principą, kartais tapo pagal senas nuotraukas, taiko iliuzionistinio paveikslo *trompe l'œil*, magiškojo realizmo stilistiką. Būdingos senųjų tapybos meistrų (Džordžonės, Engro ir kt.) kūrinių parafrazės, aliuzijos į modernistinės tapybos kryptis (pvz. neoimpresionizmą). Svarbesni paveikslai: „Autoportretas istoriniame muziejuje", 1985 m. „Napoleono armijos persikėlimas per Nemuną 1812 metų birželio 12 d.", 1986 m. „Laimingoji – tai aš, arba Sugedęs šaldytuvas", 1995 m. „Veneros sapnas", 1998 m. „Miegantis sargas", 1999 m. triptikas „Gaisrininkų kova su vaivorykšte", „Banalus siužetas", abu 2000 m. „Pamiškė", 2003 m. Nuo 1982 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje (Italijoje, Latvijoje).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ramutė Rachlevičiūtė. *Pranas Griušys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 187 psl.

Nuorodos
--------

* Pranas Griušys. Kamanė.lt Archyvuota kopija 2008-10-12 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

  

Hanzos kontoros namas (Antverpenas, Nyderlandai)
**Kontora** (*Contor*; pranc. *comptoir* - „mokėjimo stalas") - viduramžiais vadinta Hanzos pirklių atstovybė užsienyje. Kontoros mieste sudarė pirklių miestelį, pradžioje turėjo nuosavus teismus. Kontoros pirkliai rinko seniūną (vok. *Ältermann*, lot. *comes hansae*, *Oldermann* arba *Aldermann*), prižūrėjusį kontoros pirklius. Vėliau miestai (visų pirma, Liubekas) kontoroms išleido Statutus bei Reglementus.

Sąvoka *kontora* vartojama tik nuo XVI a. Prieš tai - „namai", „rūmai". Pvz. kontore Naugarde buvo vad. Pėterio rūmais (*Peterhof*). XIX-XX a. kontoromis labai dažnai pradėti vadinti pirklių biurai bei tarnybinės patalpos (darbo kambariai).
Kontorų arba biurų veikla užsiimantys pradėti vadinti kontoristais (Commis).

Literatūra
----------

* Ernst Schubert: *Novgorod, Brügge, Bergen und London: Die Kontore der Hanse*, in: Concilium medii aevi 5 (2002), S. 1–50

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kontora** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Pranas Dragūnaitis** (g. 1938 m. gruodžio 25 d. Šakiai) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas.

Biografija
----------

Mokėsi Riazanės aukštojoje vadų mokykloje. Ją išformavus perkeltas į analogiška mokyklą Baku, ją baigė 1960 m. 1960–1989 m. tarnavo TSRS ginkluotosiose pajėgose, 1981–1983 m. dalyvavo Afganistano kare.

Nuo 1991 m. lapkričio mėn. Lietuvos Respublikos krašto apsaugos ministerijos Mokomojo centro viršininkas. Nuo 1992 m. sausio mėn. Pasienio apsaugos tarnybos štabo viršininkas. 1992 m. pulkininkas. Nuo 1992 m. gruodžio mėn. Valstybinės sienos apsaugos tarnybos viršininko pavaduotojas ir štabo viršininkas. 1994–1998 m. Lietuvos karo akademijos Taktikos katedros vedėjo pavaduotojas.

Bibliografija
-------------

* Teritorinė gynyba. Išgyvenimas: (mokomoji priemonė). – Vilnius. Lietuvos karo akademija, 1997. 70 p. ISBN 9986-565-48-0

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Jurkevičius. *Pranas Dragūnaitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 115 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Yra kilę abejonių dėl šio straipsnio objekto reikšmingumo ir tinkamumo enciklopedijai.**Galima paieškoti straipsnio objekto aprašymų nepriklausomuose nuo jo patikimuose antriniuose šaltiniuose ir pasiremti jais straipsnyje. |

| **Aleksandras Edmundas Žemaitaitis** |
| --- |
| Gimė | 1936 m. birželio 21 d.Giedriai, Vilkaviškio rajonas |
| Mirė | 2000 m. vasario 3 d. (63 metai) |
| Sutuoktinis (-ė) | Gražina |
| Vaikai | Inga |
|  |
| Veikla | agronomas, sporto, ūkio ir politinis veikėjas |
| Partija | 1990 m. Lietuvos demokratinė darbo partija |
|  |
| Alma mater | 1960 m. Lietuvos žemės ūkio akademija |

**Aleksandras Edmundas Žemaitaitis** (1936 m. birželio 21 d. Giedriuose, Vilkaviškio raj. – 2000 m. vasario 3 d.) – agronomas, Lietuvos ir Vilkaviškio rajono sporto, ūkio ir politinis veikėjas.

Biografija
----------

1954 m. baigė Vilkaviškio Salomėjos Nėries vidurinę mokyklą, 1960 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos Agronomijos fakultetą, agronomas.

1960–1963 m. žaidė Kauno „Bangos" meistrų futbolo komandoje. 1964–1977 m. Vilkaviškio žemės ūkio valdybos agronomas, vyr. agronomas, valdybos viršininkas. 1977–1990 m. Vilkaviškio rajono vykdomojo komiteto pirmininkas. 1990–1993 m. Vilkaviškio rajono savivaldybės sporto skyriaus vedėjas. 1993–1997 m. Vyriausybės atstovas Marijampolės apskrityje.

Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys. 1995–2000 m. Vilkaviškio rajono savivaldybės tarybos narys (LDDP sąraše).

Žmona Gražina, duktė Inga. Jo atminimui rengiamas vaikų futbolo turnyras.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2007-07-07 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑   Archyvuota kopija 2007-03-02 iš Wayback Machine projekto.
| **Aleksandras Dvorkinas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1955 m. rugpjūčio 20 d. (67 metai)Maskva |
|  |
| Išsilavinimas | Filosofijos mokslų daktaras viduramžių istorijos srityje. Fordham University Ph.D. Medieval studies (1988) |

**Aleksandras Dvorkinas** (Алекса́ндр Леони́дович Дво́ркин, g. 1955 m. rugpjūčio 20 d. Maskva) – profesorius, istorikas, teologas ir naujųjų religinių judėjimų Rusijoje ekspertas.

Biografija
----------

1997 m. kovo 7 d. emigravo iš Rusijos į JAV. 1980 m. baigė Niujorko universitetą bakalauro laipsniu pagal specialybę „Rusų literatūra" ir tęsė mokslus Šventojo Vladimiro stačiatikių dvasinėje akademijoje, kurią baigė 1983 m. teologijos mokslų kandidato laipsniu. 1988 m. Fordhemo universitete Niujorke, vadovaujant teologui Joanui Mejendorfui, apgynė daktaro disertaciją „Ivanas Rūstusis kaip religinis tipas". 1991 m. gruodžio 31 d. grįžo į Rusiją ir buvo priimtas į Maskvos patriarchato Religinio švietimo ir katekizacijos skyrių.

Nuo 1993 m. vadovauja Šventojo kankinio Ireniejaus, Liono arkivyskupo, Informacijos ir konsultacijų centrui (nuo 2003 m. – Religijotyros centras). Šis centras yra Europos sektantizmo tyrimų ir informacijos centrų federacijos (FECRIS) narys korespondentas.

Nuo 1993 iki 1999 m. – Rusijos stačiatikių universiteto bažnytinės istorijos profesorius. Dabar – Šventojo Tichono stačiatikių teologijos instituto Sektotyros katedros vedėjas.

Jis yra Tarptautinio instituto šiuolaikiniam sektantizmui tirti „Dialog Centre" viceprezidentas ir FECRIS direktorių tarybos narys. Maskvos patriarchato žurnalo „Prozrenije" („Praregėjimas") anti-sektantiškojo priedo atsakingasis redaktorius.

Veikla
------

Devynių knygų (dešimtoji rengiama spaudai) autorius bei kitų 4 knygų redaktorius ir sudarytojas. Taip pat daugiau kaip 450 publikacijų 15 kalbų autorius.

A. L. Dvorkino knygų bendras tiražas viršija 350 tūkstančių egzempliorių.

Aleksandras Leonidovičius Dvorkinas inicijavo Bhagavad Gitos uždraudimo teismą Rusijoje, siekdamas uždrausti ISKCON  *Bhagavad Gitos* leidimą. 2012 m. kovo 21 d. Rusijos apeliacinis teismas atmetė A. Dvorkino peticiją ir palaikė žemesnės instancijos teismo sprendimą.

Bibliografija
-------------

* Knyga: Aleksandras Dvorkinas "Sektos. Totalitarinių sektų apžvalga." ("Сектоведение. Тоталитарные секты."). Lietuviškas vertimas iš rusų kalbos. Archyvuota kopija 2012-03-17 iš Wayback Machine projekto.
* Александр Леонидович Дворкин. "Сектоведение. Тоталитарные секты." Knyga originalo kalba (rusiškai). Archyvuota kopija 2006-09-02 iš Wayback Machine projekto.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Russian court dismisses plea seeking ban on Gita". *NDTV*. Press Trust of India. 2012-03-21. Nuoroda tikrinta 2021-01-28.
2. ↑  „Prosecutors won't contest court refusal to declare 'Bhagavad Gita As It Is' extremist". *Russian Legal Information Agency*. RIA Novosti. 2012-05-29. Nuoroda tikrinta 2012-05-29.
| **Pranas Eimutis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1897 m.Rajinciškiai, Ariogalos valsčius |
| Mirė | 1919 m. kovo 18 d. (~22 metai)Kaunas |
| Palaidotas (-a) |  Eigulių kapinės |
|  |
| Veikla | karys savanoris |

Paminklinė lenta Kaune
**Pranas Eimutis** (1897 m. Rajinciškiuose, Ariogalos valsčius – 1919 m. kovo 18 d. Kaune) – Lietuvos karys savanoris.

Biografija
----------

Pirmojo pasaulinio karo metu drauge su pabėgėliais pasitraukė į Rusiją, tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje. 1917 m. baigė automobilininkų mokyklą Maskvoje. 1918 m. grįžo į Lietuvą.

Nuo 1919 m. sausio mėn. Lietuvos kariuomenės savanoris, tarnavo Kauno komendantūros mokomojoje komandoje. 1919 m. kovo 18 d. saugojo „Metropolio" viešbutyje apsistojusią JAV maitinimo komisiją, kurios atvykimas sukėlė vokiečių Kauno įgulos kareivių neramumus. Vokiečių kareiviai jį nukovė. Vienas pirmųjų per Nepriklausomybės karą žuvusių savanorių. Palaidotas Eigulių kapinėse.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Audrius Abromaitis. *Pranas Eimutis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 366 psl.
**Pranas Druskis** (1898 m. kovo 22 d. Ukmergėje, Rusijos imperija – 1943 m. lapkričio 26 d. Kuibyševo srityje) – TSRS geležinkelietis, vienas iš Holodomoro Ukrainoje organizatorių ir vykdytojų.

Biografija
----------

Gimė 1898 m. kovo 22 d. Ukmergėje, ūkininko šeimoje. 1914 m. baigė keturmetę miesto mokyklą, tų pačių metų rudenį, prasidėjus I pasauliniam karui pasitraukė į Rusijos imperijos gilumą, kur dirbo geležinkelių prižiūrėtoju. 1917 m. mobilizuotas į caro kariuomenę. Nuo 1918 m. liepos Tarybų Sąjungos komunistų partijos narys. Dalyvavo Rusijos pilietiniame kare. Nuo 1918 m. birželio iki 1933 m. dirbo Rusijos geležinkelių departamente, buvo atsakingas už Syzranės-Viazmos, Taškento, Riazanės-Uralsko, Maskvos-Baltarusijos-Baltijos, Pietų-Vakarų geležinkelio linijas. Nuo 1932 m. atsakingas už Ukrainos TSR GPU transporto reikalus, prisidėjo prie Holodomoro vykdymo. 1934-1937 m. buvo Užbaikalės geležinkelių valdybos vadovu Čitoje. Vėliau gyveno Chabarovske, 1937 m. rugsėjo 22 d. paskelbtas liaudies priešu ir suimtas, tačiau 1939 m. gruodžio 29 d. paleistas grįžo dirbti į geležinkelių priežiūrą Užbaikalės krašte. Apdovanotas Lenino ordinu (1936 04 04) ir Ukrainos respublikos Darbo raudonosios vėliavos ordinu (1932 12 20), Čekisto garbės ženklu.

Nuorodos
--------

* Biografija I (rus.) Archyvuota kopija 2014-04-07 iš Wayback Machine projekto.
* Biografija II (rus.) Archyvuota kopija 2014-02-09 iš Wayback Machine projekto.
* Biografija III (rus.)
* Голодомор: мелкие вопросы и крупный ответ
* V. Indrašius "Lietuviška dėmė ukrainiečių tautos genocide". Lietuvos aidas" 2022 12
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Butano kultūra** priklausoma nuo šalies geografinės izoliacijos Himalajų kalnuose. Šalis ilgai išlaikė izoliacinę politiką tiek kultūriniu, tiek ekonominiu požiūriu, siekiant išlaikyti kultūrinį paveldą ir nepriklausomybę. Limituotoms užsieniečių grupėms į šalį atvykti buvo leista tik nuo XX amžiaus paskutiniųjų dešimtmečių. Pagrindinė šalies kalba yra botijų, kuri yra kilusi iš tibetiečių kalbų. Šalies kultūra ir istorija taip pat glaudžiai susijusi su Tibetu.

Religija
--------

Maldininko vėliavos
Šalyje išplitusi viena iš trijų Budizmo atšakų - Vadžrajana. Religiniai mokymai Butane yra taikomi visose gyvenimo srityse. Paplitęs paprotys ant kalnų kabinti *maldininko vėliavas* – suvertas ant virvės ar prikabintas prie stulpo, spalvingas, keturkampes medžiagos ar rūbo skiautes.

Ketvirtadalis gyventojų yra hinduistai.

Lyčių skirtumai
---------------

Butano kultūroje moterys įprastai turi daugiau teisių negu vyrai. Joms priklauso nuosavybės teisės į žemę. Kiekvienoje didelėje šeimoje yra pagrindinė motina, padedanti kitoms moterims šeimos ūkyje. Kai ji nebegali eiti šių pareigų, jas perleidžia savo seseriai, dukrai ar anūkei.

Tiek moterys, tiek vyrai dirba laukuose. Šalies vyrai visapusiškai dalyvauja visose šeimos ūkio srityse, net maisto ruošoje ar drabužių gamyboje. Abiejų lyčių atstovai gali tapti vienuoliais, nors moterų vienuolių skaičius šalyje mažesnis.

Naujosios technologijos
-----------------------

7-ajame dešimtmetyje trečiasis Butano karalius Jigme Dorji Wangchuck pradėjo laipsnišką modernių technologijų diegimą šalyje. 1973 m. pradėjo veikti pirmoji radijo stotis, sekmadieniais transliuodavusi savo porgramą 30 minučių. 1999 m. pradėtos televizijos programų transliavimas. Nuo 2000 m. šalyje įvestas internetas.
| **Jokūbas Vygodskis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1857 m. birželio 3 d.Rusija Babruiskas, Rusijos imperija |
| Mirė | 1942 m. (~85 metai)Lietuva Vilnius |
|  |
| Veikla | politinis bei visuomenės veikėjas |
|  |
| Alma mater | Peterburgo karo medicinos akademija |

**Jokūbas Vygodskis** (1857 m. birželio 3 d. Babruiske, Rusijos imperija – 1942 m. Vilniuje) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Mokėsi ješibote, baigė Peterburgo karo medicinos akademiją.

Į Lietuvą atvyko apie 1885 m. vertėsi gydytojo praktika – ginekologas Vilniuje. 1908 m. įkūrė žydų gydytojų sąjungą, jos pirmasis pirmininkas. Pirmojo pasaulinio karo metais Pagalbos žydams dėl vokiečių okupacijos komiteto narys. Okupacinės valdžios persekiotas, 1917 m. ištremtas.

1918 m. lapkričio 11 d. – 1918 m. gruodžio 26 d. I Augustino Voldemaro Ministrų kabinete ministras be portfelio žydų reikalams, organizavo žydų savivaldą. 1918 m. gruodžio 26 d. – 1919 m. sausio 5 d. II Mykolo Sleževičiaus Ministrų kabinete taip pat ministras be portfelio žydų reikalams, bet, kai Raudonoji armija užėmė Vilnių, o vyriausybė (ji dirbo iki kovo 5 d.) persikėlė į Kauną, liko Vilniuje. 1919 m. sausio mėn. Vinco Kapsuko vyriausybės suimtas Vilniuje, bet po kelių dienų paleistas.

Vilniuje organizavo mokyklas hebrajų ir jidiš kalbomis. Ilgametis Vilniaus sionistų organizacijos pirmininkas, Vilniaus žydų bendruomenės valdybos pirmininkas, Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys. 1922 m. išrinktas atstovu į Lenkijos seimą. Bendradarbiavo spaudoje, parašė knygų.

1941 m. rugpjūčio mėn. vokiečių okupacinės valdžios suimtas, perduotas gestapui, kalintas Lukiškių kalėjime Vilniuje. Nužudytas 1942 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Banevičius. 111 Lietuvos valstybės 1918–1940 politikos veikėjų. Enciklopedinis žinynas. - Vilnius: Knyga, 1991. - 151 p.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Yra kilę abejonių dėl šio straipsnio objekto reikšmingumo ir tinkamumo enciklopedijai.**Galima paieškoti straipsnio objekto aprašymų nepriklausomuose nuo jo patikimuose antriniuose šaltiniuose ir pasiremti jais straipsnyje. |

**Tautvydas Mikalajūnas** (g. 1982 m. liepos 15 d. Biržuose) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius Archyvuota kopija 2021-04-23 iš Wayback Machine projekto.

Biografija
----------

| **Tautvydas Mikalajūnas** |
| --- |
| Gimė | 1982 m. liepos 15 d. (40 metų)Biržai |
| Sutuoktinis (-ė) | Vedęs |
| Vaikai | 3 vaikai |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius |
| Pareigos | Portalo lrytas.lt redaktorius, UAB „Lrytas" direktorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus pedagoginis universitetas |

2000 metais baigė Biržų „Aušros" vidurinę mokyklą. Vilniaus pedagoginiame universitete 2004 metais įgijo istorijos pedagogo bakalaurą, 2006 metais – magistrą.

„Lietuvos ryto" žiniasklaidos grupėje dirba nuo 2006 metų. Iš pradžių ėjo sporto žurnalisto pareigas. 2008 metais buvo paskirtas naujienų redaktoriumi, 2011 metais – redaktoriaus pavaduotoju.

2016 metais pradėjo eiti naujienų portalo lrytas.lt redaktoriaus pareigas. Pakeitė iki tol redaktoriumi dirbusį žurnalistą Liudą Dapkų.

2017 metų balandį paskirtas ir UAB „Lrytas" direktoriumi. Direktoriaus pareigose pakeitė su bendrove atsisveikinusį Ričardą Baltaduonį.

Dalyvauja mėgėjų teniso turnyruose.

Bibliografija
-------------

T.Mikalajūno tekstai spausdinti „Lietuvos ryte", Lietuvos tautinio olimpinio komiteto ir „Lietuvos ryto" leidinyje „Rio ritmai" (2016 m.) ir naujienų portale lrytas.lt.

2018 metais žurnale „Liaudies kultūra" išspausdintas T. Mikalajūno mokslinis straipsnis „Biržų – Dubingių šakos didikų Radvilų reikšmė Biržų miestui (biržiečių istorinė sąmonė)".

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑
7. ↑  *Naujas portalo lrytas.lt redaktorius – T. Mikalajūnas*, LRT.lt, 2016-10-25. Nuoroda tikrinta 2021-04-19.
8. ↑
9. ↑   Archyvuota kopija 2021-04-19 iš Wayback Machine projekto.
10. ↑
11. ↑  **Nuo A iki Ž - lietuvių nuotykiai Sočio olimpinėse žaidynėse** / Tautvydas Mikalajūnas. - Iliustr. // Lietuvos rytas. - ISSN 1392-2351. - 2014, vas. 22, p. 22-23.

Apie ignaliniečius biatlonininkus Tomą Kaukėną ir Dianą Rasimovičiūtę, jų rezultatus Sočio olimpinėse žaidynėse.
12. ↑
**Vladas Čegis** (rus. *Владислав Антонович Чегис*; 1888 m. rugpjūčio 13 d. Obeliuose (kitais duomenimis Novoaleksandrovsko apskrities Rakanų (?) kaime) – 1953 m. kovo 15 d. Filadelfijoje, JAV) – Romos katalikų kunigas Rusijoje, Lietuvoje ir JAV. Disidentas.

Biografija
----------

1912 m. baigė Peterburgo kunigų seminariją, tų pačių metų sausio 8 d. įšventintas kunigu. Tarnavo vikaru Liucino (1912–1915 m.), Agluonos (1915–1916 m.) ir Sankt Peterburgo Šv.Kazimiero (1916–1919 m.) bažnyčiose. 1919 m. paskirtas Gatčinos Karmelio Kalno Švenčiausiosios Mergelės Marijos bažnyčios klebonu, šiose pareigose išbuvo iki 1931 m. Trūkstant kunigų, teko aptarnauti tikinčiuosius Novgorode, Pskove, Kronštate, Naujojoje Rusoje ir kt. 1923–1924 m. kartu buvo ir Leningrado Švč.Jėzaus Širdies bažnyčios klebonu, o 1927–1931 m. – šio miesto Šv. Kotrynos Aleksandrietės bažnyčios klebonu. 

Rusijoje bolševikų valdžiai vykdant antireliginę politiką, kelis kartus buvo baudžiamas:

* 1918 m. nuteistas 1,5 m. kalėjimo, vėliau įkalinimas pakeistas pinigine bauda;
* 1919 m. nubaustas pinigine bauda.

1931 m. buvo areštuotas ir apkaltintas antitarybine propaganda, nelegalių katalikų bendruomenių kūrimu bei kontrrevoliucinės literatūros platinimu. Nuteistas dešimčiai metų konclagerių, bausmę turėjo atlikti *Višlage* Krasnovišersko mieste. 

1933 m. Lietuvos Respublikos vyriausybė susitarė su Sovietų Rusija pasikeisti politiniais kaliniais ir tais pačiais metais Vl.Čegis sugrįžo į gimtinę. 1935–1939 m. jis tarnavo Meškuičių Šv. vyskupo Stanislovo parapijos klebonu, vėliau išvyko į JAV. Gyveno Filadelfijoje, buvo Šv.Andriejaus parapijos emeritu. Paskutiniaisiais gyvenimo metais daug bendravo su žinomu rašytoju ir valstybės veikėju Vincu Krėve–Mickevičiumi, kuris pokaryje į šį miestą persikėlė iš Lietuvos. Kunigas Vladas Čegis mirė nuo širdies ligos, palaidotas miesto Šv.Kryžiaus kapinėse.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Nekrologas
2. ↑  Novgorodo Šv.Apaštalų Petro ir Povilo parapija Archyvuota kopija 2020-02-17 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑   Nekrologas
4. ↑  *Novgorodo Šv.Apaštalų Petro ir Povilo parapija*(ru) Archyvuota kopija 2020-02-17 iš Wayback Machine projekto.
5. ↑  Nekrologas
6. ↑  Stasys Yla. *Vinco Krėvės svyravimai ir pusiausvyra*
7. ↑  Audronė V.Škiudaitė. *Lietuvių pėdsakais Amerikoje:7. Būti lietuviu ir amerikiečiu JAV*

Nuorodos
--------

* Grįžusių Lietuvon iš SSRS kalėjimų kunigų nuotrauka. 1933–X–19 d.
| Išlaužo herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 2005-05-03* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Išlaužo herbas** – Išlaužo kaimo ir seniūnijos heraldinis atributas.

Aprašas
-------

Sidabriniame lauke ant žalios papėdės vaizduojamas juodas lokys su raudonais nagais ir liežuviu laužiantis žalią ąžuolą. Simbolių kalboje lokys reiškia vyrišką drąsą, jėgą, geraširdiškumą, globą, tėvišką meilę. Ąžuolas heraldikoje simbolizuoja tvirtumą, jėgą, grožį, garbę, nepriklausomybę. Sidabrinė skydo spalva heraldikoje reiškia dorumą, skaistumą ir nekaltybę.

Istorija
--------

Išlaužas istorinio herbo niekada neturėjo. Heraldikos komisijos posėdyje kartu su seniūnijos atstovais svarstant naujo herbo idėjas buvo nuspręsta herbe pavaizduoti miestelio vardo kilmės legendą. Juolab, kad „Dabartinės lietuvių kalbos žodyne" nurodoma, jog *išlauža* – vieta miške, kur daug išlaužyta medžių. Išlaužo herbe buvo nuspręsta pavaizduoti belaužiantį medį lokį.

Herbas patvirtintas 2005 m. gegužės 3 d. Prezidento dekretu. Etalono autorius – Rolandas Rimkūnas.

Šaltiniai
---------

1. ↑
Kasota Quila Mound II Kuli kultūros gyvenvietės planas
**Kuli kultūra** – priešistorinė kultūra, gyvavusi dabartinio Pakistano teritorijoje apie 2500–2000 m. pr. m. e. Jos keramika ir kiti archeologiniai radiniai yra labai panašūs į Indo slėnio civilizacijos, todėl nėra tvirtai žinoma, ar tai buvo atskira kultūra, ar tik vietinė Indo slėnio civilizacijos variacija. Kultūra pavadinta pagal archeologinę radimvietę, kurią rado Aurel Stein.

Yra žinoma daugiau kaip 100 šios kultūros gyvenviečių, tačiau iš jų labai nedaug atkastos. Kai kurios yra nedidelio miesto dydžio ir panašios į Indo slėnio civilizacijos gyvenvietes. Paprastai pastatytos strateginėse vietose, ant kalvų, netoli užtvankų. Namai pastatyti iš vietinio akmens, šalia gatvių. Gatvės dažnai grįstos. Didžiausias miestas, Murda Sang, užima apie 35 hektarus. Kuli kultūros žmonės gyveno jame paskutinieji, tačiau pats miestas įkurtas anksčiau.

Kuli kultūros ekonomikos pagrindas buvo žemės ūkis. Užtvankos šalia daugumos gyvenviečių leidžia spręsti apie ganėtinai išvystytą vandens reguliavimo sistemą.

Iš keramikos dirbinių yra atrasta nedidelių gertuvių, puodelių, indų, aukštų vazų. Didesni indai kartais išpiešti. Visada naudoti juodi dažai, ant rausvų paviršių. Kiti dažni radiniai yra zebu jaučių ir moterų statulėlės. Moterys juose stipriai stilizuotos, tačiau matomos sudėtingos šukuosenos ir asmeniniai papuošalai (karoliai, apyrankės – „bangle" ir panašiai). Jaučių statulėlės dažnai išpieštos.

Kuli kultūra naudojo varį ir bronzą.

Nuorodos ir šaltiniai
---------------------

* ancientworlds.net The Kulli Culture

### Išnašos

1. ↑


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RIII tūkst. pr. m. e. prekyba tarp Šumero ir Indo slėnio |
| --- |
|  |
| Šumeras-Badachšanas | 
Ešnuna **·**  Godin Tepė **·**  Tepe Gijanas **·**  Tepe Sialkas **·**  Češmeh Ali **·**  Tepe Hisaras **·**  Tureng Tepė **·**  Altyn Tepė **·**  Namazga Tepė **·**  Gonur Tepė **·**  Sarazmas |  |
|  |
| Elamas-Badachšanas | 
Sūzai **·**  Anšanas **·**  Šimaškis (?) **·**  Marhaši (?) **·**  Tepe Jahja **·**  Džiroftas **·**  Šahadadas **·**  Šahr-e Sochta (Arata?) **·**  Mundigakas **·**  Badachšanas |
|  |
| Badachšanas-Indas | 
Šortugajus **·**  Kalibanganas **·**  Harapa **·**  Dambu Sadadas **·**  Mergarha **·**  Naušaras **·**  Mohendžo Daras **·**  Amris |
|  |
| Jūrinis kelias | 
Eridu **·**  Failaka **·**  Saras **·**  Kalat al Bahreinas **·**  Hafitas **·**  Um an-Naras **·**  Hilis **·**  Vadi Sukas **·**  Sutkagen Doras **·**  Kot Bala **·**  Surkotada **·**  Dholavira **·**  Lothalis |
|  |
| Svarbiausios kultūros | 
Proto-Elamo kultūra **·**  Baktrijos–Margianos archeologinis kompleksas **·**  Džirofto kultūra **·**  Helmando kultūra **·**  Kuli kultūra **·**  Mergarhos kultūra **·**  Dilmunas **·**  Hafito kultūra **·**  Um an-Naro kultūra (Maganas?) |

 |
**Tautvydas Šležas**|  |
| Asmeniniai duomenys |
| Gimimo data | 1990 m. kovo 31 d. (33 metai) |
| Gimimo vieta | Kaunas, Lietuva |
| Ūgis | 2,07 m |
| Svoris | 116 kg |
| Klubas |
| Dabar žaidžia | *baigęs karjerą* |
| **Pozicija** | Vidurio puolėjas |
| Profesionalūs klubai |
| 2006–20082008–20092009–20112011–20122012–20132013–20142014–20152015-201620162016-20172017-20182018-2019 | Tauragės „Bremena-KTU" Vilniaus „Lietuvos rytas"Vilniaus „Perlas"Utenos „Juventus"Prienų „Rūdupis" Alytaus „Dzūkija"Fiurstenfeldo „Panthers"Kasereso „Patrimonio de la Humanidad"Bilbao „Basket"San Sebastiano „Retabet Gipuzkoa"Maljorkos „Palma Air Europe" Tartu „Rock" |  |
|  |

**Tautvydas Šležas** (g. 1990 m. kovo 31 d.) – buvęs profesionalus Lietuvos krepšininkas, krepšinio treneris.

Karjera
-------

Karjerą pradėjo 2006 m. Tauragės „Bremena-KTU" (NKL) komandoje, o 2008 m. kaip vienas perspektyviausių savo kartos žaidėjų perėjo į „Lietuvos rytą", tačiau per metus aikštėje pasirodydavo tik epizodiškai. Dvejus metus žaidė dukterinėje „Lietuvos ryto" komandoje BC „Perlas". 2011 m. rugsėjo 11 d. pasirašė vienerių metų sutartį su Utenos „Juventus" klubu, su galimybe pratęsti ją dar vieną sezoną. 2011 m. spalio 7 d. patyrė sudėtingą čiurnos traumą, po kurios nežaidė 4 mėnesius. 2012 metų sezone pasirašė sutartį su Prienų „Prienais". 2013 metų rugsėjo 1 d. pasirašė sutartį su Alytaus „Dzūkija" ekipa. 2014 m. pasirašė sutartį su Fiurstenfeldo „Panthers" (Austrija) ekipa.

2022 m. rugpjūčio pabaigoje tapo Kauno „Žalgirio" dublerių vyr. trenerio asistentu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „„Žalgirio" jaunimo sistemą papildė treneriu dirbantis Tautvydas Šležas". lrt.lt. 2022-08-05. Nuoroda tikrinta 2022-08-05.
Koordinatės: 55°12′34″š. pl. 23°46′57″r. ilg.﻿ / ﻿55.209544°š. pl. 23.782562°r. ilg.﻿ / 55.209544; 23.782562

|  Tautvydo dvaro koplyčia |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Kėdainių rajonas |
| **Gyvenvietė** | Maleikoniai |
| **Adresas** | Šermukšnių g. 41 |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 2013 m. |

**Tautvydo dvaro koplyčia** – naujai suprojektuotas ir pastatytas sakralinis objektas, esantis Maleikonių kaime, Josvainių seniūnijoje, Kėdainių rajono savivaldybėje, 0,4 km į vakarus nuo kelio  **229**  Aristava–Kėdainiai–Cinkiškiai , pasukus ties Kunionių kryžkele. Koplyčia patenka į Josvainių Visų Šventųjų parapijos teritoriją.

Šiuolaikinė sodyba „Tautvydo dvaras" Maleikoniuose veikia nuo 2013 m. Dvaro svečiams įrengtoje maldos vietoje gali vykti šv. mišios, palaiminimo ceremonijos, santuokos įžadų atnaujinimas. Pasak sodybos šeimininkų, parke esanti „koplytėlė – vieta mąstymui ir susikaupimui, kurios fasado vertikalios puskolonės tarsi degančios žvakės irgi kreipia žvilgsnį aukštyn".

* Koplyčios pastatasKoplyčios pastatas
* Koplyčios interjerasKoplyčios interjeras
* Vaizdas į altoriųVaizdas į altorių

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Tautvydo dvaro koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Josvainių Visų Šventųjų parapija (dekanato inf.)
2. ↑  Unikali Tautvydo dvaro maldos vieta *facebook.com*
3. ↑  „Rinkos aikštė". Tautvydo dvaras – tikros kultūros židinys Kėdainių rajone 2022-08-12
*Šis straipsnis apie upę Mažeikių raj. Apie upę Kėdainių raj. skaitykite straipsnyje Šerkšnys.*

| Šerkšnė |
| --- |
| Šerkšnė ties Bugeniais Šerkšnė ties Bugeniais |
| **Ilgis** | 38 km |
| **Baseino plotas** | 285,2 km² |
| **Vidutinis debitas** | 2,56 m³/s |
| **Ištakos** | Plinkšių ežeras |
| **Žiotys** | Venta |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Šerkšnė |

**Šerkšnė** – upė Mažeikių raj.; Ventos kairysis intakas. Išteka iš Plinkšių ežero šiaurinio galo. Teka šiaurės kryptimi, žemupyje pasuka į šiaurės rytus (už kelio  **170**  Mažeikiai–Skuodas ). Įteka į Ventą 195 km nuo jos žiočių, priešais Kurmaičius.

Intakai: Šaka, Vaidotas, Pūrupis (kairieji), Nendrė, Stirtupis (dešinieji).

Upės vidutinis nuolydis – 177 cm/km. Debitas ties ištakomis iš Plinkšių ežero – 0,96 m³/s, žiotyse – 2,56 m³/s. Šerkšnė patvenkta ties Pašerkšne (Pašerkšnės tvenkinys), Šerkšnėnais (Šerkšnėnų tvenkinys, HE, 12 ha, 24 km iki žiočių) bei ties Bugeniais.

Dalis upės priklauso Šerkšnės hidrografiniam draustiniui. Didesnės gyvenvietės prie Šerkšnės: Ketūnai, Pašerkšnė, Šerkšnėnai, Lėlaičiai, Bugeniai.

Upėvardis kilęs nuo būdvardžio *šerkšnas* („balsvas, pilkšvas, žilsvas"), šis susijęs su daiktavardžiu *šerkšnas*.

* 
* 
* 
* Kelyje  2712  Seda–Rubikai–PievėnaiKelyje  **2712**  Seda–Rubikai–Pievėnai

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Šerkšnė*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 170
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**1877 metų kompromisas** buvo neformalus, žodinis susitarimas, išsprendęs ginčus dėl abejotinų 1876 metų JAV prezidento rinkimų. Demokratų kandidatas į prezidentus Samuelis Dž. Tildenas užleido Baltuosius Rūmus Respublikonui
Ruterfordui Hajesui, pastarajam pasižadėjus iš pietinių valstijų išvesti federalines pajėgas, kurios rėmė respublikonų valdomų Pietų Karolinos, Floridos ir Luizianos valstijų vyriausybes. Pareigas einantis JAV prezidentas Ulisas Grantas išvedė karius iš Floridos, iki kol darbą pradėjo jo įpėdinis Ruterfordas Hajesas, kuris iš Pietų Karolinos ir Luizianos išvedė likusias pajėgas. Pajėgoms pasitraukus, daugelis resbublikonų taip pat traukėsi iš šių valstijų (arba perėjo į JAV demokratų partiją).

Kompromisas
-----------

Prieitas kompromisas iš esmės reiškė, kad demokratų partijos nariai iš pietinių valstijų pripažins Ruterfordo Hajeso pergalę prezidento rinkimuose, jei tik respublikonai sutiks su įvairiais reikalavimais:

1. Federalinių pajėgų išvedimas iš buvusių Amerikos Valstijų Konfederacijos valstijų (pajėgos buvo dislokuotos tik trijose valstijose - Pietų Karolinoje, Floridoje ir Luizianoje.)
2. Bent vieno demokratų partijos nario iš pietinių valstijų paskyrimas į Hajaso prezidento komandą.
3. Kito tarpkontinentinio geležinkelio nutiesimas.
4. Atitinkamų įstatymų išleidimas, pagelbėsiantis industrializuoti pietines valstijas.

1 ir 2 punktai buvo įgyvendinti beveik iškart, likusieji punktai nebuvo pripažinti iki 1930-ųjų metų.
| Ratnyčia |
| --- |
| Ratnyčios upė Dainavos girioje už Kermušijos Ratnyčios upė Dainavos girioje už Kermušijos |
| **Ilgis** | 33 / 12,7 km |
| **Baseino plotas** | 171,5 km² |
| **Vidutinis debitas** | 1,31 m³/s |
| **Ištakos** | Šklėrių pelkė |
| **Žiotys** | Nemunas |
| **Šalys** | Lietuvos vėliava Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Ratnyčia |

**Ratnyčia** (arba ***Ratnyčėlė***) – upė pietų Lietuvoje, daugiausia Druskininkų savivaldybėje; dešinysis Nemuno intakas.

Prasideda Varėnos rajone, Šklėrių pelkėje, esančioje Dainavos girioje, į pietvakarius nuo Dūbo. Teka į pietvakarius 3 km Lietuvos teritorija, prateka pro Dūbo ežerą, toliau 11 km teka Gudijos teritorija (ten vadinama ***Kusenka***), 3 km – Lietuvos–Gudijos siena. Tada pasuka į šiaurę ir teka vėl per Lietuvą (Druskininkų sav.). Prateka Latežerio ežerą, nuo kurio vadinama Ratnyčia. Vinguriuodama upė teka vakarų, šiaurės vakarų kryptimi. Teka Dainavos lyguma per Kermušijos, Naujasodės, Ratnyčios miškus. Įteka į Nemuną 448 km nuo jo žiočių, Druskininkuose.

Didžiausi intakai – Cimokinė (dešinysis), Ratnyčėlė (kairysis).

Upės vagos vidutinis nuolydis – 251 cm/km. Druskininkuose upė užtvenkta (5 ha tvenkinys, nuo 1981 m.), pakrantėje įrengtas sveikatingumo takas, sudarytos kaskados.

Gyvenvietės prie Ratnyčios (nuo Latežerio): Latežeris, Jaskonys, Naujasodė, Ratnyčia, Druskininkai.

Etimologija
-----------

Upėvardžio pirminė lytis lyginama su *Ratnė, Ratnia*. Kildinama iš žodžio *ratas* („apskritimas, lankstas"), *ratu* („aplink").

* Ratnyčia ties K. Dineikos parku
* Ratnyčios upė DruskininkuoseRatnyčios upė Druskininkuose
* Lieptas per Ratnyčią (dail. Napoleonas Orda, 1868 m.)Lieptas per Ratnyčią (dail. Napoleonas Orda, 1868 m.)
* Ratnyčia Naujasodėje A. Česnulio skulptūrų parkeRatnyčia Naujasodėje A. Česnulio skulptūrų parke

Nuorodos
--------

* *Rotniczanka*. Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich, T. IX (Poźajście — Ruksze). Warszawa, 1888, 812 psl. **(**lenk.**)**

1. ↑  skaičiuojant nuo Latežerio
2. 1 2  B. Gailiušis, J. Jablonskis, M. Kovalenkovienė. *Lietuvos upės: Hidrografija ir nuotėkis*. Kaunas: Lietuvos energetikos institutas, 2001.
3. 1 2  Algirdas Rainys. *Ratnyčia*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIX (Pre-Reu). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011
4. ↑  *Ratnyčia (upė)*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 512
5. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Tuštinimasis** – storojoje žarnoje susikaupusių išmatų šalinimas. Slinkdamos storojoje žarnoje išmatos netenka vandens, jos ima tirštėti. Patekusios į tiesiąją žarną, išmatos pamažu kaupiasi ir pradeda dirginti žarnos gleivinę ir išangės raukus.

Yra du išangės raukai – **vidinis raukas** (lot. *musculus sphincter ani internus*) ir **išorinis** (lot. *musculus sphincter ani externus*). Vidinis raukas sulaiko tam tikrą išmatų kiekį ir neleidžia joms pasišalinti nuolat. Tačiau susikaupus daugiau ima dirginti gleivinę, iš kurios juntamaisiais laidais dirginimas perduodamas į nugaros smegenų juosmeninėje ir kryžmeninėje dalyje esantį tuštinimosi centrą, kuris atpalaiduoja vidinį rauką ir įvyksta tuštinimasis. Išorinis raukas valdomas sąmoningai, todėl žmogus pats sąmoningai gali užlaikyti tuštinimąsi. Išorinį rauką inevruoja gaktinis nervas, kurį pažeidus, tuštinimasis įvyksta nevalingai. Tuštinimosi metu susitraukia tiesiosios žarnos, pilvo preso raumenys ir diafragma. Todėl pilvo ertmėje padidėja spaudimas ir išmatos stumiamos lauk.

* Vidurių užkietėjimas
* Dizenterija
**Kriminologija** – tarpdisciplininis mokslas, kurio tyrimo dalykas iš dalies sutampa su tokių mokslų kaip sociologija, filosofija, pedagogika, psichologija, etnologija ir teisėtyra, teisės mokslai (ypač baudžiamoji teisėtyra, teisinė statistika ir kt).

Kriminologija – tai mokslas apie nusikalstamumą, jo priežastis, padarinius, prevenciją. Tyrinėjami ne tik patys nusikaltimai, bet ir juos darantys asmenys, jų psichinės, psichologinės savybės, socialinė aplinka ir kitos polinkį į nusikalstamumą nulėmusios savybės.

Šakos
-----

* Kriminologijos istorija
* Kriminologijos teorija
* Viktimologija

Istorija
--------

Empirinės kriminologijos kūrėjas psichiatras Cesare Lombroso (1835-1909)
Termino „kriminologija" kilmė nėra žinoma. Pirmą kartą sąvoką panaudojo Raffaele Garofalo, 1885 m. publikavęs savo veikalą pavadinimu „Criminologia„. (Bent jau idėjiniu) Klasikinės kriminologijos mokyklos ir apskritai kriminologijos disciplinos pradininku laikomas italas Cesare Beccaria, XVIII a. publikavęs veikalą *Dei Delitti e delle Pene* („Apie nusikaltimus ir bausmes"), kuriame kaip utilitaristas manifesto forma pasisakė prieš to meto baudžiamąją justiciją, atgyvenusius teisenos metodus kaip kankinimai, bausmes (mirties bausmė) ir kt.), skelbė baudžiamosios teisės humanizmo idėjas, siūlė esamas priemones keisti humaniškesnėmis bei veiksmingesnėmis.

Kriminologija Lietuvoje
-----------------------

*Pagrindinis straipsnis – Kriminologija Lietuvoje*.
Pagrindinės kriminologijos mokslo įstaigos ir struktūros Lietuvoje yra MRU Teisės fakulteto Kriminologijos katedra, VU Teisės fakulteto Baudžiamosios teisės katedra, Teisės instituto Kriminologinių tyrimų skyrius bei Kriminologinių studijų centras (veikiantis prie VU ir TI). Vilniaus universitete nuo 2006 m. vykdomos ES struktūrinių fondų remiamos Tarpkryptinės plečiamosios kriminologijos studijos. Teisės fakultete yra kriminologijos specializacija (vientisųjų teisės studijų programoje). VU Filosofijos fakultete kriminologija studijuojama greta su sociologija.

MRU Teisės fakultete yra dėstomi tokie kursai kaip Kriminologija (dėstoma atskirai bakalauro ir magistro studijose, teisės studijų 2 arba 4 kreditai), Atskirų nusikalstamumo rūšių kriminologinė charakteristika, Deviacijų kriminologinė analizė, Korupcijos kontrolė ir prevencija, Nepilnamečių nusikalstamumas Lietuvoje, Nepilnamečių nusikaltimų ir kitų teisės pažeidimų prevencija, Organizuoto nusikalstamumo prevencija, Socialinių tyrimų metodai kriminologijoje, Šeiminio smurto prevencija, Teisinė nusikaltimų prevencija, Vaiko teisių apsauga, Viktimologija.

Lietuvos kriminologai – profesoriai Genovaitė Babachinaitė, Jurijus Bluvšteinas, Aleksandras Dobryninas, Viktoras Justickis, viktimologai – docentai Ilona Michailovič, Rokas Uscila ir kiti.

Literatūra
----------

* Jurijus Bluvšteinas (atsakingasis redaktorius). Kriminologija. Vilnius: Pradai, 1994.
| Tučių geomorfologinis draustinis |
| --- |
| geomorfologinis draustinis |
| Draustinio nuoroda Paežerėliuose Draustinio nuoroda Paežerėliuose |
| **Vieta:** | Šakių rajono savivaldybės vėliava Šakių rajonas |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** | Kriūkai, Paežerėliai, Ilguva |
| 

Žemėlapis rodantis Tučių geomorfologinis draustinis vietą.Tučių geomorfologinis draustinis

  |
| **Koordinatės:** | 55°3′32″ š. pl. 23°21′39″ r. ilg.﻿ / ﻿55.05889°š. pl. 23.36083°r. ilg.﻿ / 55.05889; 23.36083Koordinatės: 55°3′32″ š. pl. 23°21′39″ r. ilg.﻿ / ﻿55.05889°š. pl. 23.36083°r. ilg.﻿ / 55.05889; 23.36083 |
| **Plotas:** | 183,9 ha |
| **Įkurtas:** | 1995 m. |

**Tučių geomorfologinis draustinis** – vienas iš draustinių, įsteigtų Panemunių regioninio parko konservacinėje zonoje, siekiant išsaugoti būdingą stambiai griovuoto Nemuno slėnio šlaito kompleksą. Driekiasi Nemuno kairiajame krante, Šakių rajone, Kriūkų seniūnijoje. Geomorfologinis draustinis įsteigtas 1995 m. Dabartinės ribos nustatytos 2009 m. užima 183,9 ha.

Draustinis apima griovų išraižytą panemunės šlaitą aukščiau Kriūkų–Ilguvos vieškelio, kuriuo praeina šiaurinė draustinio riba. Rytinėje jo dalyje, nuo Kriūkų pusės, įsikūręs Paežerėlių bažnytkaimis, toliau stūkso pavienės Juškių, Tūčių sodybos. Vakarinę dalį (Ilguvos pusėje) riboja Tūčių ir Kulnių paribiu nuo šlaito atitekantis Anotupis. Draustinio ribose giliomis miškingo šlaito griovomis link Nemuno nuteka upokšniai, formuojantys raiškų reljefą: Pelutupis, Remtus, Kritupis. Vidurinėje dalyje, ties Pelutupiu, stūkso Žuklijų piliakalnis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Tučių geomorfologinis draustinis *saugoma.lt*
2. ↑  Lietuvos Respublikos saugomų teritorijų valstybės kadastras Archyvuota kopija 2021-01-26 iš Wayback Machine projekto. *stk.am.lt*
Koordinatės: 70°45′30″ p. pl. 11°38′40″ r. ilg.﻿ / ﻿70.75833°š. pl. 11.64444°r. ilg.﻿ / 70.75833; 11.64444

Novolazarevskaja stotis Širmacherio oazėje
**Širmacherio oazė** (angl. *Schirmacher Oasis*) – antarktinė oazė Princesės Astrid Krante, Karalienės Modos Žemėje, Antarktidos atlantinėje pakrantėje. Tai apie 35 kv. km teritorija, poliarinė dykuma, laisva nuo ledų, nuo Lazarevo jūros atskirta apie 80 km pločio šelfinio ledyno. Oazėje įsikūrusi Rusijos antarktinė stotis *Novolazarevskaja*, taip pat antroji nuolatinė Indijos antarktinė stotis *Maitri*.

Kraštovaizdyje vyrauja iki 221 m aukščio nugludintos kalvos, skiriamos daubų su telkšančiais daugybe nedidelių ežerų. Šiaurinėje oazės dalyje susiformavę vandens telkiniai, kurie po šelfiniu ledynu jungiasi su jūra. Apie tai byloja aiškiai pastebimi potvynių ir atoslūgių sukeliami vandens lygio svyravimai. Apie 100 m aukštyje esanti oazės plynaukštė užtveria kelią ledyno judėjimui į šiaurę.

Širmacherio oazės klimatas antarktinėmis sąlygomis palyginti minkštas, vidutinė metinė temperatūra yra −10,4 °C, vidutinis metinis vėjo greitis – 9,7 m/sek. vidutinis metinis kritulių kiekis – 264,5 mm, saulėtų valandų skaičius per mėnesį – 350. Uolingame grunte prisitaikiusios augti kai kurios neišrankios samanos ir kerpės. Gyvūnų reta, išskyrus kelias paukščių rūšis – antarktinius ir snieginius audrapaukščius (*Thalassoica antarctica, Pagodroma nivea*), antarktinius plėšikus (*Stercorarius antarcticus*), okeaninius būriuotojus (*Oceanites oceanicus*). Retkarčiais užklysta Adelės pingvinai.

Šios oazės kilmę aiškina kelios mokslinės teorijos, be kitų – geoterminės šilumos, tiesioginių saulės spindulių poveikis, taip pat iškelta hipotezė, kad ledų judėjimą blokuoja aplinkiniuose kalnuose vykstantys geologiniai procesai.

Istorija
--------

Oazę atrado 1939 m. vokiečių poliarinis tyrinėtojas Alfred Ritscher, su ekspedicija dirbęs Naujojoje Švabijoje. Luftwaffe lakūnai nudirbo didžiulį darbą, fotografuodami vietovę, todėl ši teritorija buvo pavadinta ekspedicijos dalyvio – piloto R. Širmacherio (vok. *Richardheinrich Schirmacher*) garbei.

Literatūra
----------

* Richter, W. Bormann, P.: *Weather and climate. The Schirmacher Oasis, Queen Maud Land, East Antarctica, and its Surroundings*. Gotha 1995.

Nuorodos
--------

* Širmacherio oazė 1992 m. (*youtube.com*)