recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Vincas Bazilevičius** (1914 m. gegužės 12 d. Šeštokai – 1999 m. balandžio 24 d. Kaunas) – Lietuvos mokytojas, vertėjas, pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui veikėjas.

Biografija
----------

Nuo 1933 m. studijavo Vytauto Didžiojo universitete. 1934–1935 m. laikraščio „Pavasaris" faktiškasis redaktorius. 1941 m. Birželio sukilimo dalyvis. 1942 m. baigė prancūzų kalbą ir literatūrą Vilniaus universitete.

1940–1944 m. mokytojavo Marijampolėje, nuo 1944 m. Kaune. 1945 m. rudenį įsitraukė į Lietuvos pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui judėjimą (slapyvardis *Taučius*). Dalyvavo V. Selioko įkurto Informacinio centro veikloje. Nuo 1947 m. pr. Bendro demokratinio pasipriešinimo sąjūdžio (BDPS) leidybos skyriaus vedėjas, laikraščio „Laisvės žvalgas" redaktorius. Nuo 1947 m. rudens BDPS prezidiumo narys. Redagavo BDPS dokumentus: Nežinomo lietuvio skundų […], Memorandumą (signataro Taučiaus slapyvardžiu) Jungtinėms Tautoms bei Keturių Tarybai Paryžiuje, laišką popiežiui. 1948 m. vasario 4 d. NKVD Kaune suimtas, kankintas. 1948 m. liepos 21 d. nuteistas, kalėjo Norilsko, Čiūnos lageriuose. 1957 m. grįžo i Lietuvą. 1957–1958 m. dirbo valstybinėje grožinės literatūros leidykloje, Kauno viešojoje bibliotekoje. Dėl KGB nuolatinio persekiojimo buvo priverstas pakeisti profesiją, nuo 1958 m. Kaune dirbo sandėlininku, kitą darbą. Po 1965 m. nustota persekioti, leista apsigyventi Kaune.

1948 m. išvertė O. de Balzako romaną „Tėvas Gorijo" (išleistas 1949 m. bet kalinamo vertėjo pavardė nenurodyta). Aktyviai dalyvavo Lietuvos atgimimo veikloje, rašė į spaudą. Dimisijos pulkininkas leitenantas, karys savanoris (1999 m. po mirties).

Palaidotas Kauno Romainių kapinėse.

Įvertinimas
-----------

* 2003 m. Vyčio Kryžiaus ordino Komandoro kryžius

Bibliografija
-------------

* Mirties karuselėje, Atsiminimai, 2000 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Raimondas Vabalas. *Vincas Bazilevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 737 psl.
| **Hardijus Baumanislatv. *Hardijs Baumanis*** |
| --- |
| Latvijos ambasadorius Lietuvoje |
|  |
| Gimė | 1967 m. gruodžio 10 d. |
| Mirė | 2015 m. balandžio 6 d. (47 metai)Baku, Azerbaidžanas |
| Tautybė | latvis |
| Sutuoktinis (-ė) | Išsiskyręs |
| Vaikai | Dāvis Baumanis,  Eduards Baumanis,  Aleksandra Baumane. |
|  |
| Veikla | Latvijos diplomatas. |

**Hardijus Baumanis** (latv. *Hardijs Baumanis*; 1967 m. gruodžio 10 d. – 2015 m. balandžio 6 d.) – Latvijos diplomatas, buvęs ambasadorius Lietuvai.

Biografija
----------

1992 m. Latvijos Respublikos Užsienio reikalų ministerijos Ekonominio bendradarbiavimo skyriaus vyr. referentas. 1993 m. Latvijos Respublikos Užsienio reikalų ministerijos Šiaures ir Pietų Amerikos valstybių skyriaus vyr. referentas. 1993–1994 m. Latvijos Valstybės prezidento patarėjas užsienio politikos klausimais.

1994–1997 m. Latvijos Respublikos ambasados Danijos Karalystėje 1-asis sekretorius. 1997–1998 m. Latvijos Respublikos ambasados Rusijos Federacijoje Konsulinio skyriaus vadovas. 1998–2001 m. Latvijos Respublikos ambasados vadovo pavaduotojas, patarėjas politiniais klausimais Rusijos Federacijoje.

2002 m. Londono Karališkojo koledžo Saugumo studijų narys. 2003–2004 m. Latvijos Respublikos Užsienio reikalų ministerijos Konsulinio departamento direktorius. 2004–2006 m. Latvijos Respublikos Generalinis konsulas Sankt Peterburge, Rusija. 2006–2010 m. Latvijos Respublikos ambasadorius Lietuvos Respublikoje. Nuo 2010 m. buvo Latvijos ambasadorius Azerbaidžane.

Išsilavinimas
-------------

* 1985–1991 m. Mikroelektronikos institutas Maskvoje (inžinierius – fizikas), Rusija;
* 1991–1992 m. Tarptautinių santykių institutas, Latvijos universitetas;
* 1992 m. Huverio institutas, Stenfordo universitetas, JAV;
* 2002 m. King’s College, Londono universitetas, Jungtinė Karalystė (Tarptautinių santykių Magistro laipsnis);

Apdovanojimai
-------------

* 1996 m. Dannenbrog ordino kavalierius, Danija

Šaltiniai
---------

1. ↑  Latvijos Respublikos ambasada Lietuvos Respublikoje[neveikianti nuoroda]


| Diplomatinis postas
 |
| --- |
| Prieš tai:**Armands Gūtmanis** | **Latvijos ambasadorius Lietuvoje**2006-2010 | Po to:**Mārtiņš Virsis** |
| **Janas Nepomukas Malachovskis** |
| --- |
|  |
| Malachovskiai |
| Malachovskių herbas |
| Malachovskių herbas |
|  |
| Gimė | 1765 m. |
| Mirė | 1822 m. (~57 metai) |
| Tėvas | Mikalojus Malachovskis |
| Motina | Mariana Eva Mencinska |

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Grafas **Janas Nepomukas Malachovskis** (lenk. *Jan Nepomucen Małachowski*; 1765 m. Konskas – 1822 m. Lvovas) – Lenkijos aristokratas ir politinis veikėjas, Opočno seniūnas (1783), Karūnos didysis referentas (1792–1795), masonas.

Biografija
----------

Lenkijos bajorų Malachovskių giminės atstovas, herbo „Nalencz" savininkas. Lenčicos ir Seradzo vaivados Mikalojaus Malachovskio (1730–1784) vyresnysis sūnus nuo santuokos su Mariana Eva Mencinska. Jaunesnysis brolis – Brigados generolas Stanislavas Aleksandras.

1785 metais Janas Nepomukas Malachovskis tapo Švento Stanislovo ordino kavalieriumi. 1786–1787 metais – Karūnos tribunolo maršalka Piotrkuve, 1788–1792 metais – Ketverių metų seimo pasiuntinys (deputatas).

1789–1792 metais Janas Nepomukas Malachovskis buvo įgaliotasis ambasadorius Drezdene. 1792–1795 metais – Karūnos didysis referentas, 1794 metais dalyvavo Kosciuškos sukilime. Laikinoji vyriausybė Janą Malachovskį paskyrė Mazovijos kunigaikštystės kriminalinio teismo teisėju. 1807 metais buvo paskirtas Varšuvos kunigaikštystės Laikinosios vyriausybės iždo direktoriumi, po to buvo išrinktas apeliacinio tribunolo prezidentu. Nuo 1810 metų vykdė senatoriaus-kašteliono funkcijas Varšuvos kunigaikštystėje, po to senatorius vaivada Lenkijos karalystėje.

Buvo palaidotas Ličakovo kapinėse, Lvove.

Šeima
-----

1794 metais vedė Rozaliją Svidzinską, nuo santuokos su kuria turėjo du sūnus ir dvi dukteris:

* Vladislavvas Ignotas (1800–1870), buvo vedę savo giminaitę Gortenziją Malachovską, Liudviko Malachovskio (1783–1856) ir Liudvikos Komar dukterį.
* Sesilija
* Elena
* Stanislavas (1794–1883), Lenkijos emigrantas ir rašytojas, 1830–1831 metų sukilimo dalyvis.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Hardapo regionas |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Namibijos vėliava Namibija |
| **Administracinis centras** | Marientalis |
| **Apygardų skaičius** | 6 |
|  |
| **Gyventojų** (2001) | 67 998 |
| **Plotas** | 109 888 km² |
| **Tankumas** (2001) | 0,62 žm./km² |

**Hardapo regionas** – vienas iš 13-os Namibijos regionų, esantis šalies centrinėje dalyje, prie Atlanto vandenyno. Administracinis centras – Marientalis. Plotas 109 888 km². Gyventojų – 67 998 (2001 m. duomenys). Gyventojų tankumas – 1,7/km².

Regionas skirstomas į 6-ias apygardas. Vakaruose Hardapo regionas ribojasi su Atlanto vandenynu, šiaurėje – Chomaso, šiaurės rytuose – Omahekės, šiaurės vakaruose – Erongo, pietuose – Karaso regionais.

|  |  |
| --- | --- |
| **Namibijos regionai** |  |
| Chomasas | Erongas | Hardapas | Kaprivis | Karasas | Kunenė | Očozondžupa | Okavangas | Ohangvena | Omahekė | Omusatis | Ošana | Ošikotas |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

*Apie kaimą Radviliškio rajone žr. Vilkduobė (kaimas)*
Vilkduobės schemaVilkduobės schema
**Vilkduobė** – viduramžių fortifikacijoje kaip spąstai ar kliūtis naudota duobė su nusmailintais kuolais dugne, į kurią įkritęs priešininkas susižalodavo arba žūdavo. Paprastai tai būdavo apie 2 m gylio ir apie 1,5–2,0 m pločio duobė. Viršus paprastai būdavo pridengtas vytelių pinučiais ir dirvožemio sluoksniu.

Vilkduobės pirmą kartą buvo aprašytos Julijaus Cezario knygoje „Galų karų komentarai" (*Commentarii de Bello Gallico*). Pavienės vilkduobės naudojamos kaip spąstai, tuo tarpu gynybos ruože vilkduobių grupės su mažais tarpais būdavo naudojamos kaip kliūtys, pro kurias sunku praeiti. Vilkduobių lauko efektyvumas padidėja, jei vilkduobės sekliai užtvindomos, tuomet duobių šlaitai pasidaro slidūs, nesimato smaigų, atsiranda pavojus nuskęsti.

Dažnai kuolų smaigalius ištepdavo pūvančia mėsa, išmatomis ir kitokiomis medžiagomis, nuo kurių net menkos žaizdos būdavo užkrečiamos ir keldavo didelį pavojų sveikatai ir gyvybei.
| **Vincas Dvaranauskas** |
| --- |
| Gimė | 1871 m. spalio 30 d.Pilviškių kaime, dab. Vilkaviškio rajono savivaldybė |
| Mirė | 1966 m. kovo 13 d. (94 metai)Marijampolėje |
|  |
| Veikla | MIC, Romos katalikų kunigas, marijonas, Seinų kunigų seminarijos profesorius ir vicerektorius, visuomeninkas ir leidėjas, publicistas |
|  |
| Alma mater | Peterburgo dvasinė akademija |

**Vincas Dvaranauskas** (1871 m. spalio 30 d. Pilviškių kaime, dab. Vilkaviškio rajono savivaldybė – 1966 m. kovo 13 d. Marijampolėje) – MIC, Romos katalikų kunigas, marijonas, Seinų kunigų seminarijos profesorius ir vicerektorius, visuomeninkas ir leidėjas, publicistas.

Biografija
----------

Kilęs iš valstiečių, mokėsi Barzdų ir Pilviškių pradinėse mokyklose, Suvalkų ir Lomžos gimnazijose. Po mokslų Seinų kunigų seminarijoje, 1899 m. buvo įšventintas kunigu. Baigęs Peterburgo dvasinę akademiją, vikaravo Plocke ir Suvalkuose. Nuo 1903 m. buvo Seinų kunigų seminarijos profesoriumi ir vicerektoriumi. 1910 metais Seinuose įsteigė Šv. Zitos draugiją, vienijusią lietuves tarnaites. 1911 m. įstojo į vienuolių marijonų ordiną ir išvyko į Šveicariją. Grįžęs klebonavo Pilypave, kurį laiką gyveno Čikagoje (JAV). 1917–25 m. ir 1933–37 m. buvo marijonu parapijos klebonu Marijampolėje, Panevėžio bei Ukmergės vienuolynų vyresniuoju. 1939 metais persikėlė į Vilnių, kur perėmė marijonų vienuolyno valdymą, vėliau buvo paskirtas Šv. Ignoto bažnyčios rektoriumi ir marijonų ordino provincijolu.

Vincas Dvaranauskas buvo aktyvus visuomenininkas, buvo išrinktas „Žiburio" draugijos pirmininku. Kartu su kolegomis 1905 m. įsteigė spaustuvę „Laukaitis, Dvaranauskas, Narijauskas Ir Bendrovė", kuri leido religinį žurnalą „Vadovas" bei savaitraštį „Žiburys" su priedais *Artojas*, *Šaltinėlis*, *Vainikas*, *Vainikėlis* ir *Kvieslys*. Dar būdamas Pilypavo bažnyčios klebonu 1917 m. dalyvavo Vilniaus konferencijoje, kuri išrinko Lietuvos Tarybą, paskelbusią šalies Nepriklausomybę. Iš vokiečių okupacinės valdžios gavo leidimą steigti Seinų „Žiburio" gimnaziją. Ilgametis katalikiškos spaudos bendradarbis. Antrojo pasaulinio karo metu slėpė ir išgelbėjo keturis žydų tautybės vaikus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Juozas Sigitas Paransevičius. Seinų kunigų seminarijos auklėtiniai-tautos švietėjai[neveikianti nuoroda]
2. ↑  Viktorija Sakaitė. Lietuvos dvasininkai – žydų gelbėtojai
| Vilkauja |
| --- |
|  Vilkauja Vilkaviškyje |
| **Ilgis** | 13,3 km |
| **Baseino plotas** | 50,3 km² |
| **Ištakos** | Pavilkaujų apylinkės |
| **Žiotys** | Šeimena |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Vilkauja |

Vilkauja prie Vilkaviškio
**Vilkauja** – upė pietvakarių Lietuvoje, Vilkaviškio rajone, dešinysis Šeimenos intakas. Teka per Vilkaviškį į šiaurės vakarus. Nuo šios upės pavadinimo Vilkaviškis gavo pirmą savo miesto vardą Vilkaujiškis. Upė teka per Krūzmargius, Bačkiškius, Baraučizną, Vilkaviškį, Antupius. Vilkauja teka 11,9 km per laukus ir 1,1 km per Vilkaviškį. Kerta kelią  **A7**  Marijampolė–Kybartai–Kaliningradas . Dalis upės sureguliuota.

Intakai
-------

* Dešinieji: Pentinupis, Skriaudupis.

Etimologija
-----------

Upėvardis kildinamas nuo gyvūno pavadinimo *vilkas*.

### Vilkaviškio pavadinimo kilmė

Kalbininkas Aleksandras Vanagas spėjo, kad „miesto vardas yra priesagos *-iškis* vedinys iš upės, prie kurios įsikūręs miestas, vardo Vilkauja. Pirmesnė miesto vardo lytis buvo *Vilkaujiškis*, vėliau virtusi patogesniu ištarti variantu Vilkaviškis".

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
| **Vincas Arnastauskas** |
| --- |
| Gimė | 1903 m. lapkričio 18 d.Tarpučiai, Marijampolės rajonas |
| Mirė | 1983 m. liepos 31 d. (79 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | chorvedys, pedagogas |

**Vincas Arnastauskas** (1903 m. lapkričio 18 d. Tarpučiuose, Marijampolės raj. – 1983 m. liepos 31 d. Vilniuje) – Lietuvos chorvedys ir pedagogas.

Biografija
----------

Iš mažens turėjo polinkį muzikai. 1924–1930 m. Klaipėdos muzikos mokykloje pas čekų pedagogus E. Leichnerį ir J. Tesereką mokėsi smuikuoti, griežė Stasio Šimkaus ir Juozo Gaubo diriguojamame simfoniniame orkestre, dainavo moksleivių chore, mokėsi chorvedybos, dalyvavo Klaipėdos krašto kultūriniame ir muzikiniame gyvenime.

1930–1940 m. dėstė muziką ir vadovavo moksleivių bei suaugusiųjų chorams Kybartuose. 1938 m. dainų šventei Klaipėdoje parengė Kybartų šaulių būrio 70 dalyvių chorą. 1940–1944 m. muzikos ir dainavimo mokytojas Trakų mokytojų seminarijoje.

Apsigyvenęs Vilniuje, dėstė chorvedybos disciplinas Juozo Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje ir Pedagoginiame institute. 1944–1945 m. vadovavo Vilniaus valstybinio universiteto studentų mišriajam chorui, kuris 1945 m. respublikinėse chorų varžybose laimėjo antrąją vietą, surengė keletą viešų koncertų. 1949–1967 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos Choro dirigavimo katedros dėstytojas, parengė keletą chorvedžių.

Parašė muzikos vadovėlių bendrojo lavinimo mokyklos V–VII klasėms (1958 m.), V klasei (1959 m.), VI klasei (1960 m.), VII klasei (1961 m.), sudarė dainų rinkinį V–VII klasėms (1959 m.). Tai buvo pirmieji pokario metų muzikos vadovėliai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. - Vilnius, 1999.
| **Vanda Rutkevičlenk. *Wanda Rutkiewicz*** |
| --- |
|  |
| Wanda Rutkiewicz 1968 m. |
| Gimė | 1943 m. vasario 4 d.Plungė, Lietuva |
| Mirė | 1992 m. gegužės 12 d. (49 metai)Kančendžanga, Himalajai |
|  |
| Veikla | alpinistė |
|  |
| Išsilavinimas | elektros inžinierė |
| Alma mater | Vroclavo technologijos universitetas |
| Žinomas (-a) už | pirmoji moteris, įkopusi į K2 |
|  |
|  **Vikiteka** | Wanda Rutkiewicz |

**Vanda Rutkevič** (lenk. *Wanda Rutkiewicz*, 1943 m. vasario 4 d. Plungė, Lietuva – 1992 m. gegužės 12-13 d. Kančendžanga, Himalajai) – Lenkijos alpinistė, pirmoji moteris, sėkmingai įkopusi į K2.

Biografija
----------

Vanda Rutkevič gimė Lietuvoje. Po Antrojo Pasaulinio karo jos šeima persikėlė gyventi į Lenkiją ir apsistojo Vroclave, kur ji baigė Vroclavo technologijos universitetą ir įgijo elektros inžinieriaus specialybę.

Sportiniai pasiekimai
---------------------

1978 m. spalio 16 d. ji tapo trečiąja moterimi bei pirmąja lenke ir pirmąja Europos moterimi įkopusia į Everesto viršūnę. 1986 m. ji tapo pirmąja moterimi, sėkmingai įkopusia ir nusileidusia nuo K2 (nenaudojant papildomo deguonies) su nedidele ekspedicija, kuriai vadovavo Liliana ir Morisas Bararai. Jos triumfas buvo aptemdytas abiejų Bararų mirtimi leidžiantis nuo kalno, jie buvo du iš trylikos tą vasarą ant K2 žuvusių alpinistų.

Vandos Rutkevič tikslas buvo tapti pirmąja moterimi, įkopusia į visas aukštesnes nei 8000 m aukščio viršūnes. Per savo alpinistinę karjerą ji įkopė į šias viršūnes:

* 1978 m. – Everestas
* 1985 m. – Nanga Parbatas
* 1986 m. – K2
* 1987 m. – Šiša Pangma
* 1989 m. – Gašerbrumas II
* 1990 m. – Gašerbrumas I
* 1991 m. – Čo Oju
* 1991 m. – Anapurna
* 1992 m. – Kančendžanga (nepatvirtinta)

Žūtis
-----

Paskutinį kartą ją matė jaunas Meksikos alpinistas Karlosas Karsolis aukštai ant Kančendžangos šiaurės vakarų šlaito bandant įkopti į jos devintąją viršūnę virš 8000 m. Karsolis sakė, kad jis neturėjo pakankamai jėgų, kad įtikintų ją leistis žemyn. Manyta, jos kūną ant pietvakarių šlaito 1995 m. rado Faustas de Stefanis, Markas Galecis ir Silvijus Mondinelis, darydami prielaidą, kad prieš nukrisdama į pietvakarių šlaitą ji užkopė šiaurės vakarų ketera beveik iki pat viršūnės. Tačiau tiksliau išnagrinėjus italų alpinistų rastus įrodymus, tokius kaip rūbų spalva ir Bulgarijos gamybos tabletės prie kūno, buvo prieita išvados, kad tai tikriausiai yra Bulgarijos alpinistės Jordankos Dimitrovos, kuri žuvo lavinoje ant pietvakarių šlaito 1994 m. kūnas. Niekas taip ir nesužinos, ar Vanda Rutkevič įkopė į Kančendžangos viršūnę. Jei įkopė, ji būtų pirmoji moteris, įkopusi į tris aukščiausias pasaulio viršūnes.

Bibliografija
-------------

* Svajonių karavanas (A Caravan of Dreams) ISBN 0-9538631-0-7

Nuorodos
--------

* Jordan, Jennifer, Savage Summit: True Stories of the First Five Women Who Climbed K2 (2006) ISBN 0-06-058716-4
* Reinisch, Getrude, Wanda Rutkiewicz: A Caravan of Dreams (2000) ISBN 0-9538631-0-7
| Panemunės dvaras |
| --- |
| Vieta | Panemunė, Druskininkų rajonas |
| Įkurtas | XVI a. |
| Bajorų giminės | Sapiegos, Masalskiai, Volskiai |
| Pastatų būklė | archeologinė dvarvietė |

**Panemunės dvaras** – dvaras, esantis Druskininkų savivaldybėje, Leipalingio seniūnijoje. 

Archeologinė dvarvietė yra šalia Panemunės kaimo, į kurį galima patekti iš Merkinės-Leipalingio kelio pasukus Barzdžiūnų link. Dvarvietė - tai kalva apie 300 m nuo kairiojo Nemuno kranto. Jos šiaurės vakarine papėde eina kaimo keliukas. Kalvos viršūnė lygi, jos dydis 17x20 m. Aikštelės pakraštyje - pylimas, - čia stovėjusių pastatų pamatų žymės. Netoliese - gili duobė akmenimis išmūrytais šonais. Kalvos šlaitai pakyla iki 10 m virš aplinkinio paviršiaus. Gal todėl dvarvietė nuo seno vadinama Morkaus kalnu. Tik nežinia, kodėl Morkaus. 

Dvarvietę 2003 m. surado archeologų ekspedicija, vadovaujama Zenono Baubonio. Tada nustatyta, kad kalva būdinga ankstyvajam piliakalniui, ant kurio išlyginto paviršiaus vėliau pastatyta dvaro pastatas. 

Panemunės dvaro istorija prasideda, veikiausiai, nuo 1508 m. kai karalius Žygimantas Senasis Leipalingio dvarą su visu jam priklausančiu turtu padovanojo Jonui Sapiegai. Po jo mirties šeimos turtus žmona padalijo vaikams. Leipalingis atiteko sūnui Povilui Sapiegai, o Panemunė - vienai iš dukterų. Šiai mirus, Panemunė teko broliui Povilui, nes 1567 m. dokumentuose nurodoma, kad jam priklauso Leipalingis, Veisėjai, Vaikeliškiai, Panemunė. Vėliau istoriniai dokumentai apie Panemunės dvarą ilgai tyli. 1784 m. Liškiavos bažnyčios inventorius mini, kad Panemunės dvaras priklauso LDK kariuomenės generolui Masalskiui. Vėlesni šaltiniai mini, kad 1809 m. Liškiavos vienuolyno turtus perėmė Panemunės Volskis. Panemunės dvaras Volskiams priklausė iki 1924 m. išdalijimo. Po Pirmojo pasaulinio karo Volskiai gyveno Varšuvoje, į savo dvarą Panemunėje jie atvažiuodavo tik vasaroti.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ingrida Semaškaitė. „Lietuvos dvarai". Enciklopedinis žinynas. – Vilnius, „Algimantas", 2010. // psl. 1–512
Dauguma lašišinių šeimos žuvų migruoja didelius atstumus į upes ir kanalus neršti
**Žuvų migracija** − žuvų plaukimas į kitas vietas neršti, maitintis, žiemoti. Tai didesnio nei įprastai masto ir trukmės žuvų judėjimas.

Žuvys gali migruoti ne tik aktyviai, bet ir pasyviai, t. y. jas (daugiausia jų ikrus arba lervas, rečiau suaugusias žuvis) gali nešti jūrų arba upių srovės. Poreikį migruoti sukelia įvairūs veiksniai, pvz. lytinių produktų brendimas, tam tikra nutukimo būklė.

Manoma, kad sezoninė žuvų migracija yra susijusi su jų didesniais šansais išgyventi ir augti. Vadinasi, migruojantiems individams migracija yra naudinga − jie gali surasti daugiau maisto arba išvengti kokių nors jiems nepalankių veiksnių poveikio.

Migracijų rūšys
---------------

**Neršto migracija** yra ryškiausia ir tolimiausia (iki kelių tūkstančių kilometrų). Neršto migracijos metu daugelio rūšių žuvys nesimaitina, o po neršto žūva. Daugelis jūrinių žuvų neršti plaukia prie krantų, kitos (pvz. baltasis paltusas) leidžiasi iš paviršiaus gilyn.

**Anadrominė migracija**, kai dauguma migruojančių žuvų gyvena jūrose, o neršti plaukia į upes. Anadrominiai migrantai yra daugiausia Šiaurės pusrutulio praeivės žuvys (pvz. silkinės, lašišinės, eršketinės).

**Katadrominė migracija**, kai žuvys (jų nėra daug) auga ir maitinasi upėse, o neršti plaukia į jūras. Katadrominiai migrantai yra, pvz. upiniai unguriai, kai kurios grundalų rūšys.

**Mitybos migracija** − tai žuvų plaukimas į vietas, kur daugiau maisto. Praeivės žuvys plaukia į atvirą jūrą arba į apysūrius vandenis prie upių žiočių atsiganyti.

**Žiemojimo migracija** būdinga daugeliui jūrinių ir praeivių žuvų. Iš šaltesnių vandenų žuvys plaukia žiemoti į šiltesnius (praleidusios vasarą jūrose, žiemai plaukia į upių žiotis, pvz. karšis, šamas), ežeruose leidžiasi į duburius. Tačiau, pvz. kuojos migruodamos žiemą iš ežerų į upelius išvengia susidūrimo su jų plėšrūnais, (pvz. lydekomis ir didžiaisiais kormoranais).

Gyvūnų migraciją tiriančių mokslininkų tikslas − išsiaiškinti, kada, kur, kodėl ir kaip jie migruoja. Telemetrija yra vienas pagrindinių tyrėjų naudojamų metodų. Žymeklius galima įterpti į tiriamo gyvūno organizmą ar pritvirtinti jo išorėje. Tai, kad šiuose tyrimuose naudoti žymekliai neturi neigiamo poveikio žuvims, įrodyta tyrimais, o žuvų ženklinimui buvo gautas leidimas.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4  *Žuvų migracija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Venk–Žvo). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2014
2. ↑  Dingle, Hugh and Drake, V. Alistair (2007) "What Is Migration?". *BioScience*, **57**(2):113–121. doi:10.1641/B570206

Literatūra
----------

* Lietuviškoji Tarybinė Enciklopedija, 12 t. 554 psl.
* Skov C. Chapman B. B. Baktoft H. et al. 2013, Migration confers survival benefits against
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Walther P22** |
| --- |
|  |
| **Tipas** | savitaisis pistoletas |
| **Variantai** | P22 Target |
| **Šalis** | Vokietijos vėliava Vokietija |
| **Sukurtas** | 1998, KBP |
| **Gamintas** | nuo 2001, *Carl Walther GmbH Sportwaffen* |
| **Kalibras, mm** | 5,6 |
| **Šovinys, mm** | .22 LR |
| **Svoris, kg** | 0,430; (0,525 - P22 Target) |
| **Ilgis, mm** | 159 (199 - P22 Target) |
| **Vamzdžio ilgis, mm** | 87; (127 - P22 Target) |
| **Maks. šūvio nuotolis, m** | 50 |
| **Dėtuvė** | 10 |

**Walther P22** – savitaisis 10-šūvis 5,6 mm pistoletas, gaminamas *Carl Walther GmbH Sportwaffen*, naudojantis šoninio dūžio .22 LR šovinius.

Naudojimas
----------

Pistoletas turi gana silpną atatranką, todėl tinka naujokams supažindinti su pistoletais ir pradėti treniruotis šaudyti nebijant atatrankos. Šaulių ginklų mėgėjai laiko P22 nebrangiai kainuojančiu laisvalaikio šaudymo (pyškinimo, angl. *plinking*) pistoletu, tinkamu treniruotėms, pramogai. Pistoletas turi įvairių priedų – šviesolaidinis taikiklis, lazerinis taikiklis (prijungiamas po vamzdžiu), teleskopinis taikiklis.

Konstrukcija
------------

Išvaizda P22 primena *Walther P99*, bet yra ketvirčiu smulkesnis. Ryškiausias išorinis skirtumas yra dvipusė, nykščiu valdoma ant vamzdžio gaubto įtaisyta saugiklio svirtelė ir išorinis daužiklis (*hammer*).
  
P22 turi lieto plastiko rankeną ir korpusą. Metalinės korpuso dalys pagamintos iš lieto cinko lydinio, o vamzdis – plieninis. Spyna ir šovimo mechanizmo dalys yra lieto ar štampuoto plieno.

Walther P22 Target
P22 parduodamas su 8,7 cm arba su 12,7 mm ilgio vamzdžiu. Ilgavamzdis variantas turi ant vamzdžio kompensacinį svorį, kuris palaiko balansą. P22 buvo taip sukonstruotas, kad jame būtų nesunku pakeisti vamzdžius, todėl neretai P22 parduodamas komplekte su abiejų ilgių vamzdžiais.

Parduodami P22 skiriasi plastikinės dalies spalvomis (juoda, alyvuogių, pilka, anglies pluošto). Skirtingai apdailinamas ir vamzdžio gaubtas, kuris gali būti su juodai matiniu, veidrodiškai nikeliuotu ar šveisto nerūdyjančio plieno išvaizdos paviršiumi.

*Walther P22* dėtuvė gali būti vienos iš trijų galimų konstrukcijų. Pirmas variantas keldavo problemų, nes strigdavo šoviniai. Vėlesni dėtuvių variantai buvo patobulinti.

P22 ir įstatymai
----------------

Kai kuriose šalyse (Australija, Kanada, Suomija, Nyderlandai) P22 su 8,7 cm ilgio vamzdžiu yra laikomi slepiamu šaulių ginklu, todėl juos neleidžia pardavinėti ir turėti kaip pramoginius ginklus. Dėl to šiose šalyse yra pardavinėjamas ilgavamzdis (12,7 cm) variantas *Walther P22 Target*.
  
Pistoletas *Walther P22 Target* buvo panaudotas Kauhajokio koledžo žudynėse.
**Irena Kavoliūnaitė** (g. 1933 m. lapkričio 5 d. Jurgeliškiuose, Šimonių valsčius) – Lietuvos agronomė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.

Biografija
----------

1958 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1990 m. žemės ūkio mokslų daktarė. 1958–2001 m. dirbo Žemdirbystės institute, nuo 1968 m. jo Vokės filiale, 1968–1990 m. – Herbicidų laboratorijoje, 1991–1997 m. Herbicidų, 1998–2000 m. Piktžolių tyrimo sektoriaus vedėja.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinių tyrimų sritis – augalų apsauga ir herbicidų ekotoksikologija. Paskelbė per 70 mokslinių straipsnių.

Bibliografija
-------------

* Pesticidai ir gamtos apsauga, su kitais, 1985 m.
* Lauko augalų herbicidai, su kitais, 1998 m.
* Herbologijos tyrimų Lietuvoje raida. Profesorė Jadvyga Monstvilaitė, sudarytojai Steponas Čiuberkis ir Irena Kavoliūnaitė, Lietuvos žemdirbystės institutas, 2007 m. ISBN 978-9955-650-21-8

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Irena Kavoliūnaitė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 643 psl.
**Irena Gražulytė** (g. 1947 m. balandžio 18 d. Kaune) – choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija
----------

1950–1956 m. su tėvais gyveno tremtyje – Komijos autonominėje respublikoje, kur baigė dvi vidurinės mokyklos klases. 1956 m. su tėvais grįžusi į Lietuvą, mokėsi Kauno 8-ojoje vidurinėje mokykloje. Baigusi septynias klases, 1961–1965 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno Juozo Gruodžio muzikos technikume (dėst. A. Ragevičienė).

1965–1970 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (prof. Konrado Kavecko klasė). Studijų metais buvo berniukų choro „Ąžuoliukas" parengiamosios grupės vadovė (1967–1968 m.), Respublikinių profsąjungų kultūros rūmų mišriojo choro „Tauras" chormeisterė (1968–1970 m.) ir Vilniaus 4-osios vaikų muzikos mokyklos mokytoja.

Konservatoriją baigusi su pagyrimu, paskirta dėstyti Šiaulių aukštesniojoje muzikos mokykloje. 1971–1973 m. – Kauno Jono Jablonskio vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja. 1972–1987 m. – Kauno kultūros darbuotojų profsąjungos mišriojo choro „Leliumai" chormeisterė. Meno vadovui ir dirigentui A. Petrauskui padėjo parengti koncertines programas, dirigavo koncertuose Lietuvoje, Vokietijoje, Rumunijoje, Airijoje.

Nuo 1973 m. – Kauno J. Gruodžio aukštesniosios muzikos mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, ten 1978–1980 m. ir nuo 1992 m. – merginų choro vadovė, parengė 1980 m. respublikinei dainų šventei, 1994 m. – I ir 1998 m. – II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Lietuvoje. 1982–1987 m. – būsimųjų chorvedžių mišriojo choro chormeisterė. 1994 m. suteikta vyr. dėstytojos kvalifikacijos kategorija. Išugdė būrį jaunųjų chorvedžių.

1987–1992 m. – Kauno akademinių klinikų moterų choro „Kanklės" meno vadovė ir dirigentė. Chorą parengė 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei, su juo dalyvavo koncertuose.

Nuo 1987 m. – Kauno miesto dainų švenčių dirigentė, nuo 1995 m. – Lietuvos chorų sąjungos Kauno miesto tarybos narė. 1987 m. apdovanota Kultūros žymūno ženklu.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Pietų Europa
Terminu **Pietų Europa** dažniausiai apibūdinamos šalys, esančios Europos žemyno pietinėje dalyje. Tačiau dažnai šis terminas vartojamas skirtingai, tiek socialine, kultūrine, geografine ar politine prasme. Dauguma pietų Europos šalių yra prie Viduržemio jūros.

Geografinis skirstymas
----------------------

Geografiškai pietų Europos dalimi vadinamos šalys, kurių teritorijos yra pietų Europoje. Nors aiškaus geografinės pietų Europos apibrėžimo nėra, priimta manyti, kad pietų Europos šiaurinės ribos yra Alpių kalnai Italijoje ir centrinis masyvas Prancūzijoje. Šalys, geografiškai priklausančios pietų Europai yra šios:

### Iberijos pusiasalis

* Ispanija
* Andora
* Gibraltaras
* Portugalija

### Apeninai

* Italija
* San Marinas
* Vatikanas

### Balkanai

* Kroatija (teritorija tik į pietus nuo Savos ir Kupos)
* Rumunija (tik šiaurės Dobrudža ir Valachija)
* Juodkalnija
* Serbija (teritorija į pietus nuo Savos ir Dunojaus)
* Bulgarija
* Makedonija
* Graikija (įskaitant Egėjų salas, Kretos salą, Jonijos salas)
* Bosnija ir Hercegovina
* Albanija
* Kosovas
* Turkija (pietų Europai priklauso tik Rytų Trakija)

### Kitos šalys ir dalys

* Slovėnija (pietų Europai priskiriamas tik Slovėnijos Pajūris)
* Malta (su Goco sala)
* Kipras (Geografiškai Azija, bet kultūriškai ir istoriškai laikomas pietų Europos dalimi)

Politinis skirstymas
--------------------

JT Europos dalys:
██ Šiaurės Europa

██ Vakarų Europa

██ Rytų Europa

██ Pietų Europa

Jungtinės Tautos įvairiuose dokumentuose ir darbuose Europą skirsto į regionus. Pietų regionui, pagal JT klasifikavimą, priskiriamos šios šalys:

* Albanija
* Andora
* Bosnija ir Hercegovina
* Gibraltaras
* Graikija
* Ispanija
* Italija
* Juodkalnija
* Kosovas
* Kroatija
* Makedonija
* Malta
* Portugalija
* San Marinas
* Serbija
* Slovėnija
* Vatikanas

Klimatinis skirstymas
---------------------

Europos šalys, kuriose vyrauja viduržemio (pietų) klimatas
Pietų Europos klimatas priklauso viduržemio tipui. Klimatas pasižymi šiais požymiais:

* sausos kalvos
* mažos lygumos
* pušų miškai
* alyvmedžių plantacijos

Šalys, kurios pasižymi pietų Europos (viduržemio) klimatu:

* Albanija
* Bosnija ir Hercegovina
* Prancūzija
* Gibraltaras
* Graikija
* Ispanija
* Italija
* Juodkalnija
* Kipras
* Kroatija
* Malta
* Monakas
* Portugalija
* Serbija

v • a • r **Europos regionai** 

Vakarų Europa | Rytų Europa | Šiaurės Europa | Pietų Europa | Vidurio Europa   
 Skandinavija | Baltijos valstybės | Beniliuksas
**Irena Lipienė** (g. 1939 m. gruodžio 25 d. Alytuje) – Lietuvos dailininkė vitražistė.

Biografija
----------

1965 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1965–66 m. dirbo Statybos ministerijos projektavimo biure Vilniuje. 1966–1985 m. gyveno Taškente: 1966–1974 m. dėstė A. Ostrovskio teatro ir dailės institute, dirbo dailės kombinate. 1985–1995 m. dirbo Lietuvos dailininkų sąjungoje.

Kūryba
------

Interjerams sukūrė daugiau kaip 100 vitražų, erdvinių kompozicijų iš stiklo, metalo, šviestuvų. Kūriniai monumentalūs, originalių dekoratyvių formų, novatoriškos stiklo plastikos, su šviesos efektais, būdinga erdvinių kompozicijų ir architektūros darna. Nuo 1967 m. dalyvauja parodose, pelnė apdovanojimų.

**Svarbiausi kūriniai:**

* Gėlės ir lapai, 1975 m. vitražo kompozicijos Uzbekijos vyriausybės rezidencijos žiemos sode, Taškentas
* Baltasis papartis, 1980 m. Lietuvos Respublikos Seimas, III rūmai, Vilnius
* Vitražai Taškento metro stotyse ir TV bokšte, 1985 m.
* Gintaro simfonija, stiklo kompozicija, 1982 m. fizioterapijos gydykla, Druskininkai
* Saulės pulsavimas, stiklo kompozicija, 1986 m. restoranas „Žara", Panevėžys
* Erdvė, stiklo kompozicija, 1994 m. „Lietuvos avialinijų" administracinis pastatas, Vilnius

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksandras Indriulaitis. *Irena Lipienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 432 psl.
**Irena Helena Aldona Augevičiūtė-Kaestli** (1920 m. kovo 30 d. Vilniuje – 2008 m. sausio 23 d. Berne) – Šveicarijos lietuvių bendruomenės aktyvistė.

Biografija
----------

Gimė ir augo gydytojo Jono Augevičiaus šeimoje. 1922 m. šeima iš Vilniaus krašto buvo priversta išvažiuoti į Kėdainius, vėliau persikėlė į Kauną. Irena Augevičiūtė baigė Kauno Aušros mergaičių gimnaziją ir toliau Vytauto Didžiojo universitete studijavo teisę. Metus laiko tobulino anglų kalbos žinias Londone. 1940 m. ištekėjo už šveicarų konsulo Kaune Frydricho Kestlio ir išvyko gyventi į vyro gimtąją šalį. 1944 m. jiems gimė sūnus Vytis.

Vyrą tarnybos reikalai vertė keltis iš vienos valstybės į kitą (teko gyventi Kroatijoje, Kanadoje), kartu keliavo ir Irena Kaestli. 1960 m. šeima galutinai apsigyveno Šveicarijoje ir I.Kaestli aktyviai įsijungė į Šveicarijos lietuvių bendruomenės veiklą, buvo išrinkta šios organizacijos sekretore–iždininke. Ant jos pečių gulė Lietuviškų studijų savaičių organizavimas Moršache 1974 m. ir Ainsydelne 1990 m. taip pat 1987 m. Lenkų muziejuje Rapersvilyje švęstas Lietuvos krikšto 600 metų jubiliejus ir 1991 m. surengtas iškilmingas vakaras Berno *Palace Belleviu* viešbutyje Šveicarijos vyriausybei pripažnus Lietuvos Nepriklausomybę.

Paskutines savo gyvenimo dienas Irena Augevičiūtė-Kaestli praleido senelių slaugos namuose Berne, kur ir mirė. Dailininkės Sofijos Romerienės tapytas jos portretas kabo Lietuvos ambasadoje Berne.

Įvertinimas
-----------

* Ordino „Už nuopelnus Lietuvai" medalis (2005 m.)

Išnašos
-------

1. ↑  Lietuvos Respublikos Prezidento apdovanotų asmenų duomenų bazė Archyvuota kopija 2021-04-17 iš Wayback Machine projekto.

Šaltiniai
---------

* Mirė Irena Aldona Kaestli Augevičiūtė // Pasaulio lietuvis, 2008 m. kovas, psl. 20
* J.Survilaitė: *Atsiminimai apie Ireną Aldoną Augevičiūtę-Kaestli* // lietuviai.ch Archyvuota kopija 2019-07-01 iš Wayback Machine projekto.
* Irenos Kaestli portretas sujungia dviejų nuostabių lietuvių likimus // lietuviai.ch Archyvuota kopija 2019-07-05 iš Wayback Machine projekto.
* Janina survilaitė. *Šveicarijos LB 60–metį pasitinkant // www.bernardinai.lt , 2011–02–01*
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Valentas Faustinas Sobolevskis** |
| --- |
|  |
| Sobolevskiai |
| Ślepowron |
| Ślepowron |
|  |
| Gimė | 1765 m. |
| Mirė | 1831 m. (~66 metai) |
| Tėvas | Motiejus Sobolevskis |
| Motina | Eva Šidlovska |

Grafas **Valentas Faustinas Sobolevskis** (lenk. *Walenty Faustyn Sobolewski*; 1765–1831) – Lenkijos aristokratas, užėmęs Varšuvos kunigaikštystės ir Lenkijos kongreso karalystės valstybinio valdymo aukštus postus.

Biografija
----------

Lenkijos bajorų Sobolevskių giminės atstovas, herbo „Slepowron" savininkas. Varšuvos kašteliono Motiejaus Leono Sobolevskio (1724–1804) ir Evos Šidlovskos vienintelis sūnus. Lenkijos politiko Ignoto Sobolevskio (1770–1846) pusbrolis.

Valentas Sobolevskis buvo Stanislovo Augusto Poniatovskio sekretorius 1784–1789 m. Varšuvos seniūnas 1785–1794 m. deputatas nuo Varšuvos žemės į Ketverių metų seimą 1788 m. 1791 m. gegužės 3 d. konstitucijos draugijos asamblėjos narys.

Mokslo bendrijos draugijos narys nuo 1800 m.

Varšuvos kunigaikštystės senatorius-kaštelionas (nuo 1807 m.), Varšuvos kunigaikštystės senatorius-vaivada (nuo 1810 m.). 1812 m. Valentas Sobolevskis prisijungė prie Lenkijos karalystės generalinės konfederacijos, įkurtos 1812 m. dalyvaujant Prancūzijos imperatoriui Napoleonui prancūzų įsiveržimo į Rusiją metu.

Valento Faustino Sobolevskio žmona Izabelė Elžbiets Grabovska
1815 m. jis tapo Lenkijos kongreso karalystės senatoriumi-vaivada, 1816–1819 m. – Lenkijos kongreso karalystės justicijos ministru, 1826–1830 m. – Administracinės Tarybos prezidentu.

Apdovanojimai
-------------

* Baltojo erelio ordinas (1792)
* Švento Stanislovo ordinas (1787)
* Garbingo legiono ordinas (1807)
* Švento Vladimiro ordinas (1829)

Šeima
-----

1795 m. spalio 1 d. Varšuvoje Valentas Sobolevskis vedė savo pusseserę Izabelę Elžbietą Grabovską (1776–1858), paskutinio Lenkijos karaliaus Stanislovo Augusto Poniatovskio (1732–1798) ir jo morganatinės žmonos Elžbietos Grabovskos (1748/1749–1810) nesantuokinę dukterį. Sutuoktiniai turėjo tris dukteris:

* Terezė Luiza Juzefa (1796–1798)
* Izabelė Valentina Laura Aleksandra (g. 1798), žmona nuo 1825 m. grafo Juzefo Kvileckio
* Kvirina Paulina (1800–1812)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Jane Krakowski** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1968 m. spalio 11 d. (54 metai)Jungtinės Amerikos Valstijos Parsipanis, Naujasis Džersis, JAV |
| Sutuoktinis (-ė) | Robert Godley (nuo 2010 m.) |
| Vaikai | Bennett Robert Godley (g. 2011) |
|  |
| Veikla | aktorė, dainininkė |
|  |
|  **Vikiteka** | Jane Krakowski |

**Jane Krakowski** (g. 1968 m. spalio 11 d. Parsipanyje, Naujajame Džersyje, JAV) – amerikiečių aktorė ir dainininkė. Geriausiai žinoma už savo pasirodymus įvairiuose Brodvėjaus miuzikluose, taip pat už vaidybą televizijos serialuose „Ally McBeal" ir „30 Rock".

Aktorė dažnai atlieka įvairius pasirodymus teatre. 2003 m. už darbą Brodvėjaus teatro miuzikle „Nine" Jane Krakowski laimėjo „Tony" apdovanojimą, taip pat keletą kitų apdovanojimų. Gerai kritikų įvertinta buvo ir už pasirodymą miuzikle „Guys and Dolls".

Kaip televizijos aktorė Jane Krakowski debiutavo muilo operoje „Search for Tomorrow". Pradėjo 1984 m. ir pasiliko vaidinti iki pat paskutinės muilo operos serijos 1986 m. Už vaidybą buvo nominuota dviem „Emmy". Yra atlikusi keletą epizodinių vaidmenų serialuose „Frasier", „Law and Order: SVU", „The Simpsons".

Televizijoje geriausiai žinoma iš NBC komedijos „30 Rock", kuriame atliko Dženos Maroney vaidmenį. Už tai aktorė buvo tris kartus nominuota prestižiniam „Emmy" apdovanojimui kaip geriausia antraeilė aktorė. 1999 m. Jane Krakowski taip pat buvo nominuota „Auksinio gaublio" apdovanojimui už Elaine Vassal vaidmens atlikimą seriale „Ally McBeal".

Jane Krakowski vaidina ir kine, yra atlikusi daugiausiai antraeilius vaidmenis. Žymiausi filmai, kuriuose vaidino aktorė – „Fatal Attraction" (1987), „A Christmas Carol" (2004), „Open Season" (2006).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

XVI a. pab. Valdšteinų herbas
**Valdšteinai** (ček. *Valdštejnové*; vok. *Waldstein*) – Čekijos bajorų giminė, kilusi iš *Markvartičių* – seno ankstyvųjų viduramžių Bohemijos klano. Pradžioje skurdi ir nereikšminga giminė palaipsniui vis didino savo valdas Bohemijos karūnos žemėse (ypač pačioje Bohemijoje ir Moravijoje), jos atstovai ėmė užimti vis reikšmingesnius postus. O nuo XVII a. daug Valdšteinų giminės atstovų buvo valstybės veikėjai ir valdininkai. 1628 m. Valdšteinai buvo viena pirmųjų Bohemijos giminių, kurios gavo grafo titulą. Dvejais metais titulas buvo pakeltas į reichsgrafą.

Vėliau Valdšteinų linija susijungė su Vartenberko valdovais (Vartenbergais, vok. *Wartenberg*), nuo tada giminės titulas yra vok. *Reichsgrafen von Waldstein, Herren von Wartenberg* ('Valdšteino reichsgrafai, Vartenbergo ponai'). 1945 m. Valdšteinus, beveik visiškai suvokietėjusius, išvarė iš Čekoslovakijos, o jų nuosavybę konfiskavo. Valdšteinai atsikėlė į Zalcburgą ir Vieną (Austrija), kur jie gyvena iki šiol.

Istorinės giminės būstinės iki 1821 m. buvo Valdšteino pilis, iki 1921 m. – Duchcovo rūmai (ček. *Zámek Duchcov* )

Žymiausi giminės atstovai yra generolas Albrechtas Valenšteinas (*Albrecht von Wallenstein*) ir politikas Ferdinandas Gabrielius fon Valdšteinas (*Gabriel von Waldstein*), kuris buvo Liudviko van Bethoveno globėjas.
| Kančipuramasகாஞ்சிபுரம் |
| --- |
| *Kančipuramas. Kailašanathos Šivos šventykla* |
|  |
| 

KančipuramasKančipuramas

12°49′0″ š. pl. 79°42′0″ r. ilg.﻿ / ﻿12.81667°š. pl. 79.70000°r. ilg.﻿ / 12.81667; 79.70000﻿ (Kančipuramas)Koordinatės: 12°49′0″ š. pl. 79°42′0″ r. ilg.﻿ / ﻿12.81667°š. pl. 79.70000°r. ilg.﻿ / 12.81667; 79.70000﻿ (Kančipuramas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+5:30) |
|  |
| **Valstybė** | Indijos vėliava Indija |
| **Valstija** | Tamilnadas Tamilnadas |
| **Rajonas** | Kančipuramo rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2011) | 164 265  |
|  |
|  **Vikiteka** | Kančipuramas |

**Kančipuramas** (tamil. காஞ்சிபுரம்  = *Kāñcipuram*) arba tiesiog ***Kančis***, kolonijiniais laikais – taip pat ***Kondživeramas*** (angl. *Conjeeveram, Kanchipuram*) – miestas Indijoje, šiaurės rytų Tamilnade, 72 km į pietvakarius nuo Čenajaus, netoli Palaro upės; rajono centras. Yra geležinkelio stotis, praeina Čenajaus–Bangaloro plentas. Tradicinis šilkinių sarių audimo centras. Veikia sanskrito mokyklos, Čenajaus universiteto padalinys.

2011 m. 93,38 % miesto gyventojų buvo hinduistai, 5,24 % – musulmonai, 0,83 % – krikščionys.

Paveldas
--------

Kančipuramas – svarbus hinduizmo centras, sutraukiantis daug piligrimų (patenka net į kelias piligrimines trasas, laikomas vienu iš 7 šventųjų (*sapta puri*) Indijos miestų). Mieste yra šventyklos, skirtos daugiausia Šivai – Ekambarešvaros (IX a.), Kailašanathos (VII–VIII a.), Irvantanešvaros (VIII a.); Višnui – Varadharadžos Perumalio (XII a. išplėsta XVI a.), Pandavos Thūrharo Perumalio (VIII a.), Ulagalandhos, Vaikuntos Paramešvaros ir kt.; Kumarakotamo šventykla, skirta Skandai (Muruganui), deivės Kamakšės (Parvatės) šventykla ir kt. Iš viso yra 126 šventyklos. Miesto pietinėje dalyje yra džainų šventyklų. Taip pat yra vienuolynas, kuris, kaip teigiama, įsteigtas mokytojo Šankaros. Be to, manoma, kad budizmo klestėjimo laikais Kančipurame gyvenę tokie budizmo mokytojai kaip Arjadeva, Dignaga, Dhamapala, Bodhidharma.

* Ekambarešvaros šventyklaEkambarešvaros šventykla
* Varadharadžos Perumalio šventykla Varadharadžos Perumalio šventykla
* Paramešvaros šventykla VišnuiParamešvaros šventykla Višnui
* Kamakšės šventyklos gopuraKamakšės šventyklos gopura

Istorija
--------

Kančipuramas – vienas seniausių Pietų Indijos miestų. Jis II a. pr. m. e. buvo pirmąja Čolos valstybės sostine, III–IX a. Palavų valstybės sostine, X–XIII a. Čolos valdovų viena rezidencijų. Nuo XIV iki XVII a. Kančipuramas buvo svarbus kultūrinis, prekybinis, amatų centras Vidžajanagaro valstybėje. Vėliau miestą užėmė Marathų karalystė, britų, prancūzų kariuomenės. Kančipuramas nuo seno buvo džainų, budistų, hinduistų religinis centras; XI a. čia mokėsi hinduizmo teologas Ramanudža.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rao, P.V.L. Narasimha (2008). *Kanchipuram – Land of Legends, Saints & Temples.* New Delhi: Readworthy Publications (P) Ltd.
2. ↑  *Kančipuramas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
| Vale de Mė gamtos rezervatas |
| --- |
| Pasaulio paveldo sąrašas |
| 

---

 |
| **Vieta** |  Seišeliai |
| **Tipas** | Gamtinis |
| **Kriterijus** | vii, viii, ix, x |
| Pasaulio paveldo emblema **Nuoroda** | (angl.) (pranc.): 261 |
| **Regionas**\*\* | Afrika |
| **Įrašymo istorija** |
| **Įrašas** | 1983  (7 sesija) |
| 

Vale de Mė gamtos rezervatas šalies/regiono žemėlapyje

 |
|  **Vikiteka:** | Vale de Mė gamtos rezervatas |
| \* Pavadinimas, koks nurodytas UNESCO sąraše.\*\* Regionas pagal UNESCO skirstymą. |

**Vale de Mė gamtos rezervatas** (pranc. *Valleé de Mai*) yra Seišeliuose, Prasleno saloje. Jame saugomas pirmykštis tropinis miškas, kuriame gausu endeminės augalijos ir gyvūnijos. Tik čia auga Seišelių nacionalinis augalas – seišelinė lodoicė. Taip pat auga kitos endeminės palmių rūšys. Yra keletas endeminių papūgų rūšių, smulkių žinduolių, driežų, vabzdžių. Dėl savo svarbos Vale de Mė miškas 1983 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

Britų armijos karininkas Charles George Gordon, lankęsis Praslene, teigė, kad Vale de Mė esąs biblinis Edeno sodas.

Džiunglės
**Karbių kapinynas** – prūsų kapinynas prie Karbių kaimo (vok. *Karben*, buv. Šventapilės apskritis, nuo 1947 m. rus. *Пригоркино – Prigorkino*, Kaliningrado sr.).

Tyrimai
-------

1495 m. minima *Carben* vietovė. XVIII a. pr. kaimo laukuose rasta archeologinių radinių. 1898 m. kapinyną tyrinėjo Emilis Holakas, 1907 m. ir 1914 m. Adalbertas Becenbergeris. Paskelbti trijų kapų tyrinėjimų duomenys. Kapai iš viršaus buvo uždengti akmenų grindinėliais. Mirusieji laidoti sudeginti didelėse urnose su įkapėmis arba be jų. Viename kape rasta pjautuvo ir žirklių liekanų, peilis ir drožtuvas. Atsitiktinai iš suardytų kapų surinktos kelios segės, emalio karolis ir Romos moneta. Pirmajame kape šalia mirusiojo buvo palaidotas žirgas, rasta jo griaučių liekanų. Kapinynas datuojamas IV a. – V amžiumi. Radinius saugojo Karaliaučiaus muziejus „Prussia". 1937 m. pavasarį kapinynas suardytas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Valdemaras Šimėnas. *Karbių kapinynas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 406 psl.

Koordinatės: 54°28′20″ š. pl. 19°54′10″ r. ilg.﻿ / ﻿54.47222°š. pl. 19.90278°r. ilg.﻿ / 54.47222; 19.90278
| Medumo valsčius*Medumu pagasts* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Latvijos vėliava Latvija |
| **Regionas** | Latgala Latgala |
| **Savivaldybė** | Aukštutinės Dauguvos savivaldybė |
| **Administracinis centras** | Medumas |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 706 |
| **Plotas** | 116,59 km² |
| **Tankumas** (2021) | 6 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Medumo valsčiusVikiteka |

Medumo ežeras Medumo valsčiuje
**Medumo valsčius** (latv. *Medumu pagasts*) – Latvijos valsčius, esantis Sėlijoje, Aukštutinės Dauguvos savivaldybės pietuose, Lietuvos pasienyje. Plotas 116,59 km². Gyventojų skaičius – 1189 žmonės, gyventojų tankumas – 10,2 žm./km². Valsčiaus centras – Medumo miestelis.

Gamta
-----

Valsčius yra Aukšžemės aukštumoje. Aukščiausia vieta 171,8 m virš jūros lygio. Pagrindinės upės – Laukesa ir Kumpuota. Gausu ežerų: Medumo ežeras, dalis Laukeso ežero, Škirstenių ežeras, Didysis Ilgio ežeras, Samankos ežeras, dalys Mažojo Kumpuočio ir Kampuočio ežerų, Kurcumo ežeras, Ruobežo ežeras, Švento ežero pakraštys. Yra dvi pelkės – Lininių ir Čūskų.

Gyvenvietės
-----------

Pagrindinės gyvenvietės:

* Medumas
* Ilga
* Juneliai

Nuorodos
--------

* Medumo svetainė Archyvuota kopija 2009-04-10 iš Wayback Machine projekto.

1. 
2. ↑
3. 
4. ↑
Fedora
Būdingas fedoros nešiojimo būdas
**Fedora** – minkšta fetrinė skrybėlė su vidutinio pločio bryliais. Fedoros viršus įdubęs, priekyje iš abiejų pusių įspaustas, todėl žiūrint iš viršaus atrodo trikampis.. Paprastai viršus turi juostą.
  
Fedoros būna įvairių spalvų, bet dažniausiai juodos, pilkos, šviesiai rudos, rudos ir raudonos.

Į fedorą panaši skrybėlė yra trilbis (*trilby*), tačiau jos brylius siauresnis, o užpakalinė bryliaus dalis užriesta aukštyn.

Pavadinimas *fedora* jau buvo žinomas 1891 m. Pirmaisiais XX a. metais fedoros buvo tik moteriškos skrybėlės, bet apie 1919 m. fedoros pasidarė ir vidutinės klasės vyrų skrybėlė. 3-iojo dešimtmečio pradžio fedoros labai išpopuliarėjo ir išstūmė panašius homburgus.

Istorija
--------

Pavadinimas fedora atsirado iš 1882 m. *Victorien Sardou* pjesės *„Fédora"*, parašytos Sarai Bernar (*Sarah Bernhardt*). kuri vaidino princesę Fedorą ir dėvėjo skrybėlę, panašią į dabartines fedoras. Taip fedoros pasidarė madingos moteriškos skrybėlės, ir tas jų populiarumas perkopė į XX a. pradžią.

Tapusi ir vyriška skrybėle fedora buvo populiari miestuose už stilingumą ir gebėjimą apsaugoti nuo blogo oro. Jau nuo XX a. pradžios fedoras ėmė nešioti Haredi ir kitų ortodoksinių judaizmo šakų atstovai. Juodas fedoras jie nešioja iki šiol.

Fedoros neretai asocijuojasi su JAV sausuoju įstatymu, Didžiąja depresija ir tų laikų gangsteriais bei juos gaudžiusiais detektyvais. Holivudo filmuose fedoros pasidarė būdinga tipiško privataus detektyvo aprangos dalimi. Nuotykiniuose filmuose fedoros patogios tuo, kad gana platūs jų bryliai pakankamai slepia veidą, todėl aktorius galėjo pakeisti kaskadininkai ir likti neatpažinti.

JAV rytinėje pakrantėje fedora (kaip ir katiliukas) buvo populiari nuo 3-iojo dešimtmečio pradžios iki 7-ojo dešimtmečio vidurio. Tuo tarp Vakarų pakrantėje, pasižyminčioje mažiau formalia apranga, fedorų populiarumas ėmė smukti dar 6-ojo dešimtmečio pabaigoje.
  
8-ojo dešimtmečio pradžioje fedoros buvo laikomos mirusia mada, jas dėvėdavo tik vyresni ir/ar labiau tradicinę aprangą nešioję vyriškiai. Paskutiniais metais fedoros ima atgimti, tačiau kur kas spalvingesnės, kartais – languotos.

* Džonis Depas su fedoraDžonis Depas su fedora
* FedoraFedora
* Vyriškis su fedora (~1938 m. JAV)Vyriškis su fedora (~1938 m. JAV)

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Fedora (skrybėlė)** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Nuorodos
--------

1. ↑  Elizabeth Cotton, „Hats" (Published by Stewart, Tabori & Chang) 1999
2. ↑  Encarta Dictionary, Microsoft® Encarta® Premium Suite 2004.
3. ↑  Jody Shields, John Dugdale – „Hats: A Stylish History and Collector’s Guide" (Published by Clarkson Potter) 1991