recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Salos paplūdimys
**Saona** (isp. *Isla Saona*) – tropinė sala Karibų jūroje, į pietus nuo Haičio salos pietrytinio kyšulio. Priklauso Dominikos Respublikos La Romanos provincijai. Tai vyriausybės saugomas draustinis ir dalis Rytų nacionalinio parko (isp. *Parque Nacional del Este*). Salos plotas siekia 110 km², ilgis 25 km, plotis 5 km, aukščiausia vieta – 35 m virš jūros lygio. 

Saloje gyvena 300 žmonių. Vietiniai gyventojai tainai salą vadino *Adamanay* pavadinimu. Yra dvi gyvenvietės, *Mano Juan* – pietuose ir *Catuano* – vakariniame smaigalyje, kur taip pat yra ir karinė jūrų bazė.

Salos pakrantėse gausu smėlio seklumų, kuriose vandens lygis siekia vos keliasdešimt centimetrų. Dėl vaizdingų paplūdimių sala populiari tarp turistų. Taip pat čia filmuotos tokių filmų kaip „Karibų piratai: Juodojo perlo prakeiksmas" (2003) scenos.

Istorija
--------

Salą 1494 m. antrosios kelionės metu, atrado Kristupas Kolumbas. Jis salą pavadino Michele da Cuneo, savo draugo iš Savonos (Italija), garbei ir paskyrė jį pirmuoju salos gubernatoriumi.

Saonos salos panorama
Koordinatės: 18°09′20″ š. pl. 68°41′58″ v. ilg.﻿ / ﻿18.15556°š. pl. 68.69944°r. ilg.﻿ / 18.15556; 68.69944

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Ley 5597 de 1962 que modifica la ley 5220 de 1959." (PDF).
2. ↑  „Movies filmed in the Dominican Republic - Lopesan Costa Bávaro". *Hotel Lopesan Costa Bávaro Resort, Spa & Casino (Punta Cana)* (anglų). 2020-03-19. Nuoroda tikrinta 2022-03-18.
3. ↑  Paolo Emilio Taviani, *Columbus the Great Adventure*, Orion Books, New York (1991) p. 185
4. ↑  Felipe Fernández-Armesto, *Columbus,* Oxford Univ. Press, (1991) pp. 103-104.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Kajatonas Šliogeris** |
| --- |
| Gimė | 1937 m. sausio 5 d. (86 metai)Lietuva Telšių raj. |
| Sutuoktinis (-ė) | Sandra |
| Vaikai | Virgilijus, Vida, Radvilė |
|  |
| Pareigos | Telšių rajono savivaldybės tarybos narys |
| Partija | LSDP |
|  |
| Išsilavinimas | KKI, LVK |

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Yra kilę abejonių dėl šio straipsnio objekto reikšmingumo ir tinkamumo enciklopedijai.**Galima paieškoti straipsnio objekto aprašymų nepriklausomuose nuo jo patikimuose antriniuose šaltiniuose ir pasiremti jais straipsnyje. |

**Šliogeris Kajatonas** (g. 1937 m. sausio 5 d. Telšių raj.) – Lietuvos ir Telšių rajono kultūros, politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1968 m. baigė Lietuvos kūno kultūros institutą, fizinio auklėjimo dėstytojas, 1984 m. baigė Lietuvos valstybinę konservatoriją, klubinio darbo organizatorius metodininkas.

Nuo 1990 m. Telšių rajono savivaldybės Žemaitės dramos teatro direktorius, nuo 2000 m. Telšių rajono savivaldybės kultūros skyriaus vyr. specialistas.

Nuo 1995 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Telšių rajono skyriaus narys. Nuo 2003 m. skyriaus etikos ir procedūrų komisijos pirmininkas.

2005–2007 m. ir nuo 2007 m. Telšių rajono savivaldybės tarybos narys, 2003–2007 m. Etikos komisijos pirmininkas.

Teatrų ir koncertinių įstaigų tarybos prie Kultūros ministerijos narys. Kultūros centro „Žemaičiai" choro narys, Filatelistų sąjungos narys, Telšių skyriaus pirmininkas. Daugiabučio namo bendrijos pirmininkas. Telšių pensininkų sąjungos pirmininkas.

Sutuoktinė Sandra, vaikai Virgilijus, Vida, Radvilė.
**Variklinė alyva** naudojama vidaus degimo variklių tepimui.
Gaminama mineralinė, pusiau sintetinė ir sintetinė variklio alyva.

Klampumo laipsniai
------------------

Automobilių inžinierių draugija (SAE) sukūrė variklių alyvų klasifikavimo skaitmeninę kodų sistemą pagal jų klampumo charakteristikas.[1]
Variklių alyvų kokybės klasifikacijos:
klasifikacija pagal ACEA – Europos klasifikacija;
klasifikacija pagal API – civilinė Amerikos klasifikacija;
klasifikavimas pagal ILSAC – Tarptautinio standartų ir tepalų patvirtinimo komiteto klasifikacija;
variklių gamintojų, pvz. Mercedes-Benz (MB), Volkswagen (VW), Volvo, MAN, Ford, Japonijos automobilių standartų organizacijos (JASO) ir kt.

Kokybės standartai
------------------

Europos automobilių gamintojų asociacijos ACEA klasifikacija išskiria benzininių variklių, pažymėtų raidėmis "A", dyzelinius variklius, pažymėtus raidėmis "B", dyzelinius variklius keleiviniuose automobiliuose su DPF (ir benzininiais varikliais, kuriems reikalingi aliejai su mažu arba vidutiniu sulfato pelenų kiekiu), standartus, pažymėtus raidėmis „C" ir dyzeliniais varikliais sunkiasvorėse krovininėse transporto priemonėse, pažymėtose raidėmis „E".

Gamintojai
----------

„Castrol", „Neste Oyj", „Shell" ir daugelis kitų.

Nuorodos
--------

1. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Muhamadas Guri** |
| --- |
|  |
| Sultono piešinys |
| Guridai |
| Visas vardas | Muizas ud Dinas Muhamadas Bin Samas |
| Gimė | 1150 m.Goro provincija |
| Mirė | 1206 m. kovo 15 d. (~56 metai)Damiakas, prie Dželamo |
| Tėvai | Baha ud Dinas Samas bin Huseinas |
| Religija | islamas |
| Guridų imperijos sultonas |
| Kelintas | 2 |
| Ėjo pareigas | 1202 m. – 1206 m. |
| Pirmtakas | Gijasas ad Dinas Guri |
| Įpėdinis | Kutbas ud Dinas Aibekas |

**Muhamadas Guri**, pilnas vardas **Šahabas ud Dinas Muhamadas Guri** (pers. سلطان شہاب الدین محمد غوری = *Shahāb-ud-Din Muhammad Ghori*; g. 1150 m. – m. 1206 m. kovo 15 d.) – Guridų dinastijos sultonas, išplėtęs savo valstybės valdas į šiaurės Indiją ir padėjęs pagrindus Indijos islamizacijai.

Gimė kaip Muizas ud Dinas Muhamadas Bin Samas. Jo tėvas buvo vietinis Goro krašto valdytojas. Tuo metu Afganistane vyko nuožmios kovos tarp Guridų, Gaznevidų ir iš šiaurės besiveržusių seldžiukų. 1173 m. Muhamado brolis Gijasas ad Dinas Guri tapo Guridų sultonu. Jam pavyko įtvirtinti Guridų valdžią Afganistane, o Muhamadas Guri tuomet pradėjo savo žygius į Indiją. Susivienijęs su Gaznevidų priešais hindais, jis užkariavo daugelį Gaznevidų valdytų kraštų. 1175 m. jis užėmė Multaną, 1178 m. nesėkmingai bandė užimti Gudžaratą, 1186 m. užėmė Lahorą, įkūrė tvirtovę Sialkote.

1191 m. Muhamadas Guri per Chaibero perėją įsiveržė į Pandžabą, kur Taraino mūšiuose nugalėjo Čauhanų valdovą Prithviradžą. 1193 m. Kutbas ud Dinas Aibekas užkariavo Adžmerą. Muhamadas Guri palaužė radžputų pasipriešinimą ir užėmė Radžasthaną. Muhamadas paskyrė Aibaką savo pavaldiniu Indijoje, o pats grįžo į Gaznį, kur bandė atremti antpuolius iš Irano pusės. Jo armijos tuo tarpu siaubė visą šiaurės Indiją iki pat Bengalijos.

1202 m. mirus broliui, Muhamadas Guri tapo Guridų sultonu. 1204 m. nugalėjo Chorezmšachus, o generolas Iktijaras Udinas Muhamadas bin Bachtijaras Childžis užkariavo Senų valstybę Bengalijoje.

1206 m. sultonas buvo nužudytas Damiako karavansarajuje prie Sahavos. Teigiama, kad jį nužudė hindai khokharai. Muhamadas Guri sūnų neturėjo, tačiau už juos laikė savo tiurkų vergus, kuriuos skirdavo į svarbius postus. Vienas jų, Kutbas ud Dinas Aibekas, tapo sosto paveldėtoju, tačiau kiti tiurkų generolai taip pat pasidalino Guridų valstybę.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Kajeso regionas*Région de Kayes* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Malio vėliava Malis |
| **Administracinis centras** | Kajesas |
| **Apskritys** | 7 |
|  |
| **Gyventojų** (2009) | 1 996 812 |
| **Plotas** | 120 760 km² |
| **Tankumas** (2009) | 17 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | ML-1 |
|  |
|  **Vikiteka** | Kajeso regionasVikiteka |

**Kajeso regionas** (pranc. *Région de Kayes*) – regionas Malio vakarinėje dalyje. Ribojasi su Mauritanija šiaurėje, su Senegalu vakaruose, su Gvinėja pietuose, su Kulikoro regionu rytuose. Administracinis centras – Kajesas.

Geografija
----------

Regiono žemėlapis
Būdingos lygumos, kuriose vyrauja Sahelio ir Sudano gamtinės sritys. Beveik visas regionas yra Senegalo upės baseine: Senegalas, Bafingas, Bakojus, Baulė. Yra Felu, Guinos kriokliai, telkšo Magi, Doro ežerai. Yra įsteigti Bafingo ir Baulės kilpos nacionaliniai parkai.

Gyventojai
----------

Svarbiausios etninės grupės: soninkai, chasonkai, malinkai ir fulbiai.

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Kajeso apskritys
Regionas padalintas į 7 apskritis (skliaustuose – administracinis centras):

* Kajeso apskritis (Kajesas)
* Bafulabės apskritis (Bafulabė)
* Keniembos apskritis (Keniemba)
* Kitos apskritis (Kita)
* Diemos apskritis (Diema)
* Nioro apskritis (Nioro du Sahelis)
* Jelimanės apskritis (Jelimanė)

Nuotraukos
----------

* Guinos krioklys Senegalo upėjeGuinos krioklys Senegalo upėje
* Baobabas Kajeso savanoseBaobabas Kajeso savanose
* Bafulabės gyventojaiBafulabės gyventojai

|  |  |
| --- | --- |
|  **Malio regionai** |  |
| Bamakas | Gao | Kajesas | Kidalis | Kulikoras | Moptis | Segu | Sikasas | Tombuktu |
*Kitos reikšmės – Isė (reikšmės).*

| Isėjap. 伊勢市 |
| --- |
|        |
|  |
|  |
| 

IsėIsė

34°29′00″ š. pl. 136°43′00″ r. ilg.﻿ / ﻿34.48333°š. pl. 136.71667°r. ilg.﻿ / 34.48333; 136.71667﻿ (Isė (Japonija))Koordinatės: 34°29′00″ š. pl. 136°43′00″ r. ilg.﻿ / ﻿34.48333°š. pl. 136.71667°r. ilg.﻿ / 34.48333; 136.71667﻿ (Isė (Japonija)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+9) |
|  |
| **Valstybė** | Japonijos vėliava Japonija |
| **Regionas** | Kansajaus regionas |
| **Prefektūra** | Mijės prefektūra |
|  |
| **Gyventojų** (2009) | 134 553  |
| **Plotas** | 208,52 km² |
| **Tankumas** (2009) | 645 žm./km² |
|  |
| **Tinklalapis** | www.city.ise.mie.jp |
|  **Vikiteka** | Isė |

**Isė** (jap. 伊勢市 = *Ise-shi*), anksčiau **Udžijamada** (宇治山田) – miestas Japonijos Honšiu saloje, Mijės prefektūros rytuose. Yra šintoistų Didžioji Isė šventykla, Isė-Šimos nacionalinis parkas.

Istorija
--------

Miesto istorija tiesiogiai susijusi su Didžiaja Isė šventykla, kurią sudarė dvi atskiros dalys, viena nuo kitos išsidėsčiusios per 6 km. Gyvenvietės ėmė kurtis aplink šias dvi šventyklas. Edo laikotarpiu Isė buvo populiarus piligrimystės maršrutas. Aplink vidinę šventyklą įsikūrusi gyvenvietė buvo pavadinta **Udži**, o tolėliau esanti – **Jamados** pavadinimu. Edo laikotarpiu šiogūnatas Jamadoje įsteigė magistratą.

Meidži laikotarpyje, 1889 m. šios dvi gyvenvietės buvo sujungtos į vieną savivaldos vienetą, pavadintą **Udžijamada**. Šis pavadinimas išsilaikė 66 metus ir lig šiol tebenaudojamas kaip sinonimas. 1906 m. suteiktas miesto statusas. 1909 ir 1930 m. mieste nutiestos dvi geležinkelio linijos, jungusios su Osakos ir Nagojos miestais. 1931 m. atidaryta Udžijamados traukinių stotis. Antrojo pasaulinio karo pab. miestą bombardavo JAV B-29 bombonešiai. Dėl to sudegė apie 39 % miesto. 1955 m. pavadinimas pakeistas į Isė. To priežastis buvo išvengti pavadinimų painiavos tarp šio ir vėliau įkurtų Udžio (Kioto prefektūra) bei Jamados (dab. Kama, Fukuokos prefektūra) miestų. 1959 m. miesto apylinkes nusiaubė nuožmus taifūnas.

Miesto simboliai
----------------

Oficialus miesto medis yra sakura (*Oyane-zakura*).

Išnašos
-------

1. ↑   Archyvuota kopija 2020-11-13 iš Wayback Machine projekto.
Vario kanjonas
**Vario kanjonas** (isp. *Barranca del Cobre*) – šešių kanjonų grupė Meksikoje, Čihuahua valstijos pietvakariuose, Vakarų Siera Madrės kalnuose. Šiuos kanjonus suformavo 6 upės, savo vandenis plukdančios į Rio Fuerte upę, kuri įteka į Kalifornijos įlanką. Šiame Kanjone yra daug vaizdingų kalnų, uolų, tarpeklių bei slėnių. Vario kanjone taip pat gausu karštųjų versmių bei įspūdingų krioklių. Ši kanjonų sistema yra ilgesnė ir gilesnė nei Didžiojo Kolorado kanjono, tačiau jis yra ilgesnis negu bet kuris iš sistemos kanjonų atskirai. Kadaise Vario kanjone plytėjo vario kasyklos, kurios vėliau buvo apleistos – iš čia ir kilęs kanjono pavadinimas. Teritorija saugoma Vario nacionaliniame parke.

Turizmas
--------

Vario kanjoną patogiausia apžiūrėti keliaujant per jį nutiestu geležinkeliu, *Chihuahua al Pacífico*, arba *El Chepe*, kurio linija driekiasi daugiau nei 650 km. Šis vienas vaizdingiausių pasaulio maršrutų vinguriuoja pro 80 tunelių ir kerta apie 40 tiltų, kabančių virš bedugnių. Visa kelionė trunka apie 15 valandų, jos metu traukinys rieda ne tik pro kvapą gniaužiančias vietoves, kalnus, tarpeklius bei slėnius, bet ir pro autentiškus meksikiečių miestukus, pasislėpusius atokiose vietovėse. Įspūdingiausia kelionės dalis – pro *Siera Madres* kalnus, kertant gausybę tunelių ir tiltų. Be kelionės traukiniu, Vario kanjone populiarūs žygiai pėsčiomis, dviračiais ar net žirgais. Lankytojams dažnai siūloma traukiniu vykti iki *Creel* miestelio, įsikūrusio maždaug 2200 m aukštyje virš jūros lygio. Iš *Creel* galima leistis į žygius po vaizdingas apylinkes, aplankant *Recowata* karštąsias versmes, *Cusarare* krioklius ar vaizdingus slėnius, kuriems prigiję tokie vardai kaip *Vienuolių slėnis*, *Varlių slėnis* ar *Grybų slėnis* – ir visa tai dėl keistų juose esančių uolų, savo forma primenančių šiuos dalykus.

Vietiniai gyventojai
--------------------

Vario kanjone gyvena vietiniai indėnai – tarahumarai. Ši tautelė yra viena iš labiausiai izoliuotų pasaulyje, mat jų išlikimo strategija yra įsikurti pačiose nepatraukliausiose vietose, kur neužklysta kitų žmonių kojos bei interesai. Tarahumarai garsėja ypatinga ištverme – jie pratę daug keliauti kalnuotomis vietovėmis, neretai bėgant ristele ištisas valandas. Patys save tarahumarai vadina raramuri, kas išvertus į lietuvių kalbą reiškia „bėgantys žmonės".

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vario kanjonas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* www.kelioniumanija.lt Archyvuota kopija 2014-08-16 iš Wayback Machine projekto.
| Itakoatiara*Itacoatiara* |
| --- |
|        |
| *Miesto vaizdas* |
|  |
| 

ItakoatiaraItakoatiara

3°08′01″ p. pl. 58°26′19″ v. ilg.﻿ / ﻿3.13361°š. pl. 58.43861°r. ilg.﻿ / 3.13361; 58.43861﻿ (Itakoatiara)Koordinatės: 3°08′01″ p. pl. 58°26′19″ v. ilg.﻿ / ﻿3.13361°š. pl. 58.43861°r. ilg.﻿ / 3.13361; 58.43861﻿ (Itakoatiara) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-4) |
|  |
| **Valstybė** | Brazilijos vėliava Brazilija |
| **Regionas** | Brazilijos Šiaurės regionas |
| **Valstija** | Amazonės valstija Amazonės valstija |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 69 450  |
| **Plotas** | 13,5 km² |
| **Tankumas** (2021) | 5 144 žm./km² |
| **Altitudė** | 26 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Itakoatiara |

**Itakoatiara** (port. *Itacoatiara*) – miestas ir savivaldybė Brazilijos šiaurėje, Amazonės valstijoje, 250 km į rytus nuo Manauso. Išsidėstęs kairiajame Amazonės krante, šalia didelės Risko salos upėje ir Kanasario ežero. Į miestą veda kelias iš Manauso. Upių uostas, oro uostas. Verčiamasi daugiausia miškų kirtimu ir medienos apdirbimu, taip pat baldų gamyba, maisto pramone. Auginami manijokai, bananai, kukurūzai. Žvejyba.

Savivaldybės plotas – 8892 km², gyventojų skaičius – 104 046 (2021 m.).

Savivaldybės padėtis Amazonės valstijoje

Istorija
--------

Miesto pavadinimas tupių–gvaranių kalbomis reiškia 'išpaišytas akmuo'.

Dabartinės savivaldybės teritorijoje jėzuitai misijas pradėjo steigti XVII–XVIII a. Miestelis, pradžioje vadintas Serpa, įkurtas 1759 m.

Dabartinis Itakoatiaros miestas sudarytas 1874 m.

Šaltiniai
---------

1. AMAZONAS: State in North Region, *citypopulation.de*
2. ↑  AMAZONAS: State in North Region, *citypopulation.de*
3. AMAZONAS: State in North Region, *citypopulation.de*
4. ↑  AMAZONAS: State in North Region, *citypopulation.de*
5. ↑  BRAZIL: Amazonas, *citypopulation.de*
6. ↑  Itacoatiara, IBGE
| **Kubaba** |
| --- |
| Šumero karalienė |
|  |
| Deivė Kubaba bareljefe nuo Heraldo sienos iš Karkemišo |
| III Kišo dinastija |
| Vaikai | Puzur-Suenas |
| Kiti titulai | Kišo valdovė |
| Pirmtakas | En-Šakušana iš Uruko |
| Įpėdinis | Akšako karalius |

**Kubaba, Kug-Bau** – III Kišo dinastijos valdovė (~ XXV a. pr. m. e.), vienintelė žinoma valdovė moteris šumerų sudarytame Karalių sąraše, atėjusi į valdžią po nugalėto Mario dinastijos valdovo Šarum-itero. Kitose versijose ji tapatinama su IV Kišo dinastija, perėmusia valdžią iš Akšako karalystės. 

Prieš tapdama monarche, Kubaba tebuvo smuklės šeimininke. Apie jos iškilimą užsimenama *Veidnerio kronikoje*. Jos sostą perėmė sūnus Puzur-Suenas ir anūkas Ur-Zababa iš IV KIšo dinastijos, pagal vienus šaltinius, kaip tiesioginiai paveldėtojai, pagal kitus – įsimaišant Akšako dinastijos atstovams. Ur-Zubaba dar žinomas kaip valdęs Šumerą dar esant jaunam Sargonui Akadiečiui, netrukus iškilusiam su savo karinėmis pergalėmis.

Deivės kultas
-------------

Visoje Mesopotamijoje buvo pastatyta šventyklų Hubabos garbei. Huritų eroje ji gali būti tapatinama su Kebat, arba Hepat, tituluojama deive Motina Hanana. Kubaba tapo senovės Sirijos miesto Karkemišo aukštutiniame Eufrate sergėtoja (vėlyvasis huritų – ankstyvasis hetitų laikotarpis). Ji minima luvių, mažiau – hetitų tekstuose, daugiausiai – huritų ritualų aprašymuose. Vėliau jos kultas plito ir pagrindinės deivės vardas buvo pritaikomas po hutitų iškilusiose Anatolijos regiono karalystėse. Vėliau Frygijos motinos (*Matar Kubileya*) atvaizdas su įrašais vaizduojamas iš akmens iškaltose skulptūrose. Lydijoje Hubaba buvo vadinama Kuvav ar Kufav, vėliau helenizuota į kitas panašias formas.

Nuorodos
--------

* Šumero karalių sąrašas
* Veidnerio kronika apie Kubabą Archyvuota kopija 2006-02-28 iš Wayback Machine projekto.

|  |
| --- |
| Kubaba **III Kišo dinastija** |
| Karališkieji titulai |
| Anksčiau valdė**En-Šakušana iš Uruko** | **Šumero karalienė**~ XXV a. pr. m, e. | **Vėliau valdė****Akšako karalius** |
| Anksčiau valdė**nežinomas** | **Kišo valdovė**~ XXV a. pr. m, e. | **Vėliau valdė****nežinomas** |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Kuachada
**Kuachada** (isp. *cuajada* 'sutraukintas'; bask. *mamia*) – ispaniškas avies pieno produktas, varškės gaminys, būdingas baskų virtuvei, populiarus šiaurinėje Ispanijoje (Baskija, Navara, Kastilija ir Leonas, La Riocha).

Gamyba
------

Tradiciškai daroma iš avies pieno, bet dabar pramoninu būdu ją dažnai gamina ir iš karvės pieno.

Gaminant kuachadą avies pieną pakaitina iki 40 °C ir prideda šliužo fermentų (chimozino ir pepsino mišinio). Fermentuojamas pienas įgyja jogurto konsistenciją.
Kartais pieną šildo įkaitintais akmenimis ar iki raudonumo įkaitintu žarstekliu, tada kuachada įgauna ne tik būdingą švelnų avies pieno skonį, bet ir silpną rūkyto produkto aromatą.

Kuachada pateikiama atvėsinta kaip desertas, pateikiama su medumi ir graikiniais riešutais ar kartais su cukrumi. Rečiau valgoma pusryčiams su vaisiais ar medumi.

Panašūs produktai
-----------------

Panašus produktas port. *coalhada* ('sutraukintas') gaminamas Brazilijoje, ypač kaimo rajonuose, kur naudojama daug tradicinių produktų receptų. Gaminamas iš sutraukinto pieno ir jogurto. Pienas (paprastai karvės ar ožkos) traukinamas įpilant rūgščių augalinės kilmės skysčių (citrinų ar kitų citrusinių vaisių sulčių, acto). Receptai įvairuoja, bet dažniausiai šis produktas saldinamas cukrumi ar vaisių sultimis.
**Kegelio pratimai** arba **Kėgelio pratimai** – valingi išangės keliamojo raumens susitraukimai ir atsipalaidavimai. Pirmasis apie dubens dugno raumenų treniravimo naudą ir svarbą kalbėti pradėjo vokiečių ginekologas Arnoldas Kegelis (*Arnold Kegel*) 1948 metais.[1], jis ištyrė 64 pacientus, kurie skundėsi įtampos šlapimo nelaikymu ir prolapsu, pritaikydamas jiems tam tikrus pratimus,[2] nuo to laiko šie pratimai žinomi kaip Kegelio pratimai. Pasirodžius vis daugiau teigiamų rezultatų taikant šią metodiką Kegelio pratimai pradėti plačiai taikyti, tiesa, šiandieninė dubens dugno pratimų versija truputį modifikuota. Taisyklingas pratimo atlikimas: sutraukiami raumenys apie šlaplę, makštį ir išangę pakeliant dubens dugno raumenis.[3]

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pal, M. (2014). Pelvic floor exercises – a clinical study. Asian journal of medical scienses. Jul-Sep, vol. 5, issue 3.
2. ↑  Rodas et al. (2018). From Kegel exercises to pelvic floor rehabilitation. Rev Mex Urol, September-October, 78 (5), p. 402–411.
3. ↑  Pal, M. (2014). Pelvic floor exercises – a clinical study. Asian journal of medical scienses. Jul-Sep, vol. 5, issue 3.
**Italijos demokratiniai socialistai**, (SDI, it.:*Socialisti Democratici Italiani*) – Italijos politinė partija, Alyvinės koalicijos narė, tęsia Italijos socialdemokratų partijos veiklą.

Istorija
--------

**Italijos socialdemokratų partija**, SDI įkurta 1947 m. iš Italijos socialistų partijos (PSI) pasitraukusių dešinesnės pakraipos socialdemokratų, vadovaujamų Dž. Saragato. 1949 m. prie jų prisijungė ir kita išeivių iš PSI, Dž. Romito grupė. SI narė nuo 1951.

1948 m. rinkimuose gavo 7,1 % balsų, vėliau surinkdavo mažiau, kaip 5 %, tačiau nuolat dalyvavo koalicinėse vyriausybėse su IKDP, o nuo 1963 m. ir su PSI, gaudama 2-3 ministrų portfelius.

1964–1971 SDI lyderis Dž. Saragatas buvo Italijos prezidentu. 1966–1969 su PSI buvo sudariusi *Jungtinę socialistų partiją*, bet 1969 m. jos nariai išėjo iš jungtinės partijos ir pasivadino *Unitarine socialistine partija*, bet 1971 m. atstatė senąjį pavadinimą.

1968 m. rinkimuose PSI gavo 62 vietas 632 narių Atstovų rūmuose ir 37 iš 321 vietos senate, SDI atitinkamai 29 ir 10 vietų, Italijos socialistinė proletarų vienybės partija – 23 ir 14 vietų. Tuomet partijoje susiformavo dvi grupuotės. Viena, vadovaujama Tanasio ir Orlandžio siekė aktyvesnės politikos, kita, vadovaujama Dž. Saragato pasitenkino IKDP „mažesnio brolio" vaidmeniu.

Po 1975 m. municipalinių rinkimų pralaimėjimo iš partijos išstojo apie 30 000 narių, nepatenkintų bendradarbiavimu su IKDP ir įkūrė *Unitarinį socialistinės iniciatyvos judėjimą*. Po 1976 m. birželio 20-21 įvykusių rinkimų SDI turėjo tik 15 vietų Atstovų rūmuose ir 6 senate.

1978 m. išrinkus partijos politiniu sekretoriumi P. Longo, prasidėjo „kairiosios alternatyvos" paieška, suartėjant su PSI. 1980 m. sudaroma sutartis su dėl nebendradarbiavimo su IKDP ir IKP. 1980 m. priimta politinės ir ekonominės krizės įveikimo, kovos su mafija ir biurokratizmu programa. Tai buvo aktualu, nes SDI lyderiai Tanasis, Longo, Nikolacis patys buvo įsipainioję į „Lokhido bylą" ir „Ložės P-2" aferose. Ypač atkreipiamas dėmesys į Italijos Pietų problemas, siekiama suderinti visų profsąjungų veiklą.

Bet 1989 m. vasario mėn. partija skilo, iš jos išėjo P. Longo ir P. Romito šalininkai, pačioje partijoje susidarė „*Autonomijos*" (A Karilja) ir „*Socialistinės iniciatyvos*" (F Nikolacis) frakcijos. 2001 m. parlamento rinkimuose SDI gavo 4 vietas, bet kylant partijos populiarumui, po 2003 m. savivaldybių rinkimų turi atstovus visose provincijose ir 80 % savivaldybių.

2004 m. parlamento rinkimuose gavo 11 vietų Atstovų rūmuose ir 6 Senate.

2004 m. rinkimuose gavo 3 vietas Europos Parlamente, PES narė.

Partijos pirmininkai
--------------------

* 1947 m. Džiuzepė Saragatas,
* 1988 m. A. Karilja,
* 1998 m. Enrikas Boselis.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
Turkų van katė
**Turkų van katė** (turk. *Van Kedisi*, angl. *Turkish Van*) – natūrali pusiau ilgaplaukių kačių veislė. Pavadintos Vano ežero Turkijoje vardu.

Istorija
--------

Turkų van katės atsirado be žmogaus įsikišimo Ararato kalno papėdėje, nuošalioje Turkijos vietovėje. Nėra visiškai aišku, kaip šios katės ten atsirado. Spėjama, kad tai gali būti pusiau ilgaplaukių kinų kačių palikuonės, atkeliavusių prie Vano ežero Didžiuoju Šilko keliu.

1955 m. dvi draugės, apsilankiusios prie Vano ežero, liko sužavėtos pusiau ilgaplaukėmis naminėmis katėmis, kurių aplink lakstė gausybė. Vienai merginų pavyko pagauti dvi kates ir parsivežti į Didžiąją Britaniją. Katės patraukė kačių mylėtojų dėmesį. Veislė oficialiai pripažinta 1969 m. Šiandien turkų van katės veisiamos ir JAV.

Charakteris
-----------

Šios katės meilios, labai greitai prisiriša prie žmonių. Visgi turkų van kačių elgesį gana sunku numatyti: jos gali būti labai neramios. Gerai sutaria su kitomis katėmis ir šunimis. Mėgsta medžioti ir žaisti. Nebijo vandens, gali drąsiai nerti ir žvejoti.

Fizinės savybės
---------------

Tai vidutinio didumo, ilgo, raumeningo, tvirto kūno katės. Kojos vidutinio ilgumo, storos uodegos ilgis proporcingas kūnas. Galva buka, trikampio formos. Elipsės formos akys didelės, šiek tiek įkypos. Ausys greta viena kitos.

Turkų van katės kūnas dažniausiai baltas, idealus atvejis – du spalvoti lopai ant galvos. Lopai būna tamsiai rudos arba kreminės spalvos. Daugumos van kačių akys gintarinės.

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Turkų van katė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Esther J.J.Verhoef-Verhallen. *Kačių enciklopedija*, vert. Danguolė Žalytė. Vilnius: Aktėja, 2002.
| Kedjet Idžilas |
| --- |
| Kalno nuotrauka iš kosmosoKalno nuotrauka iš kosmoso |
| **Aukštis** | 915 m |
| **Žemynas** | Afrika |
| **Šalys** | Mauritanijos vėliava Mauritanija |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Kedjet Idžilas

  |
| **Koordinatės:** | 22°32′25″ š. pl. 12°35′22″ v. ilg.﻿ / ﻿22.54028°š. pl. 12.58944°r. ilg.﻿ / 22.54028; 12.58944Koordinatės: 22°32′25″ š. pl. 12°35′22″ v. ilg.﻿ / ﻿22.54028°š. pl. 12.58944°r. ilg.﻿ / 22.54028; 12.58944 |

**Kedjet Idžilas** (pranc. *Kedia d'Idjil*; angl. *Kediet ej Jill*) – kalnas šiaurės vakarų Mauritanijoje, Tiris Zemuro vilajoje, netoli sienos su Vakarų Sachara. Kalnas stūkso Adraro plynaukštėje, jį iš rytų supa Zuerato miestas, o iš vakarinės pusės – Fderiko miestas. Kedjet Idžilo aukštis siekia 915 m virš jūros lygio (pagal kitus šaltinius – 905 m); tai aukščiausia viršukalnė šalyje. Per metus virš kalno iškrinta 63 mm kritulių.

Kalnas sudarytas iš magnetito, suteikiančio jam melsvai pilką spalvą. Dėl magnetinio lauko kompasai šalia kalno neveikia. Kalno uolienose gausu geležies rūdos. Jos gavyba dar XX a. 4-ajame dešimtmetyje norėjo užsiimti prancūzai, kai ši teritorija jiems priklausė kaip Prancūzijos Vakarų Afrika. Tačiau įsiplieskus Antrajam pasauliniam karui, planų atsisakyta. Kasti rūdą 1952 m. ėmėsi kalnakasybos įmonė MIFERMA (Société des mines de fer de fer de Mauritanie). Iškasta geležies rūda traukiniais gabenama į Nuadibu miestą, kuris įsikūręs Atlanto vandenyno pakrantėje.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3
2. 1 2 3
3. ↑
4. ↑  Jean Audibert, *Miferma : une aventure humaine et industrielle en Mauritanie*, L'Harmattan, Paris, 1991, 216 p. ISBN 2-7384-1081-2
5. ↑
Koordinatės: 55°41′31″š. pl. 26°28′01″r. ilg.﻿ / ﻿55.6919°š. pl. 26.4670°r. ilg.﻿ / 55.6919; 26.4670


|  |
| --- |
| **Turmanto pagrindinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Turmanto pagrindinė mokykla herbas|center|100px]] |
|  |
| **Adresas** | Tilžės g. 21, Turmantas |
| **Direktorius(-ė)** | Nina Domackienė |
| **Mokinių skaičius** | 84 |
| **Įkūrimo data** | 1927 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 14 |

**Zarasų rajono Turmanto pagrindinė mokykla** – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Turmante (Zarasų raj.), Tilžės g. 21, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190206296. Steigėjas Zarasų rajono savivaldybės taryba. Dabar tai Zarasų Santarvės pradinės mokyklos skyrius.

Istorija
--------

Mokykla 2016 m.
Mokykla įsteigta 1927 m. rugsėjo 1 d.

2008–2012 m. veikė Turmanto pagrindinės mokyklos Lupenkos pradinio ugdymo skyrius. 2020 m. Turmanto mokykla prijungta prie Zarasų Santarvės pradinės mokyklos kaip skyrius.

Direktoriai
-----------

* Loreta Vaitkūnienė
* 2011 m. Nina Domackienė

Nuorodos
--------

1. ↑  Zarasų r. Turmanto pagrindinė mokykla. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-06-20).
2. ↑  Zarasų "Santarvės" pradinės mokyklos Turmanto ugdymo skyrius. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-06-20).

* Mokyklos svetainė Archyvuota kopija 2016-10-07 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Juisto sala
**Juistas** (vok. *Juist*) – sala bei savivaldybė Auricho rajone, Žemutinėje Saksonijoje, Vokietijoje. Viena iš septynių gyvenamų Rytų Fryzų salų, tarp Borkumo vakaruose, Memerto pietvakariuose bei Nordernėjaus rytuose. Pietiniai krantai skalaujami Vatų jūros, o šiauriniai Šiaurės jūros. Juistas yra 17 km ilgio ir 500 m iki 1 km pločio (priklausomai nuo potvynių ir atoslūgių lygio). Saloje įsikūrę du kaimai: Juistas ir Lugas. 1596 gyventojai (2015 m. duomenys). Pagrindinis pragyvenimo šaltinis yra turizmas.

Aukščiausi salos pastatai yra vandens bokštas, senasis viešbutis bei nenaudojamas švyturys. Paukščių migracijos metu, vakarinėje salos dalyje, smėlėtoje seklumoje pastebimi juodkrūčiai bėgikai, jūriniai sėjikai ir islandiniai bėgikai. Saloje yra nedidelis ežeras, kuris ilgainiui tapo gėlavandenis.

Sala pasiekiama lėktuvu arba keltu. Motorinėmis transporto priemonėmis naudojasi tik ugniagesiai, Vokietijos Raudonasis Kryžius bei daktarai. Traktorių naudojimui reikalingas leidimas. Saloje susisiekiama dviračio arba arklio ir karietos pagalba.

* Kelio ženklasKelio ženklas
* Lugo kaimasLugo kaimas
* PapludimysPapludimys
| **Oskaras Biuchleris** |
| --- |
| Gimė | 1881 m.Rusija Pušagrodo dvaras, Panemunės-Pažaislio valsčius, Rusijos imperija |
| Mirė | 1937 m. vasario 16 d. (~56 metai)Lietuva Heydekrugas, Klaipėdos kraštas |
|  |
| Veikla | Lietuvos teisininkas, politinis bei visuomenės veikėjas |
|  |
| Alma mater | Karaliaučiaus universitetas |

**Oskaras Biuchleris** (1881 m. Pušagrodo dvaras, Panemunės-Pažaislio valsčius – 1937 m. vasario 16 d. Heydekrugas, Klaipėdos kraštas) – vokietis, Lietuvos teisininkas, politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1895 m. baigė Frydricho kolegiją (Karaliaučiaus gimnazija), tais pačiais metais įstojo į Karaliaučiaus universiteto Teisės fakultetą.

Nuo 1903 m. taikos teisėjas, valstybės gynėjo padėjėjas, apygardos teismo narys. Nuo 1919 m. Kauno apygardos teismo valstybės gynėjo padėjėjas.

Į Steigiamąjį Seimą kandidatavo pagal Lietuvos vokiečių rinkimų sąrašą, tačiau išrinktas nebuvo. Nuo 1920 m. rugsėjo 15 d. mandato atsisakius Rudolfui Kinderiui, iki 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, vienintelis vokiečių mažumos atstovas Seime. Pasibaigus kadencijai persikėlė į Klaipėdos kraštą.

Literatūra
----------

* Büchleris Oskaras, Trumpos Steigiamojo Seimo narių biografijos su atvaizdais, Klaipėda, 1924, p. 12.
* Tamošaitis M. Biuchleris Oskaras, Lietuvos Steigiamojo Seimo (1920–1922 metų) narių biografinis žodynas, sud. A. Ragauskas, M. Tamošaitis, Vilnius, 2006, p. 97-98.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žydrūnas Mačiukas. Steigiamojo Seimo atstovai. Seimas
Pilvo šokis
**Pilvo šokis** – vakarietiškas „solo, improvizuotų šokių" pavadinimas, pagrįstas „kūno artikuliacija", kilęs iš Vidurinių Rytų. Angliškai kalbančiose šalyse pilvo šokis vadinamas rytietišku šokiu, egiptietišku šokiu, arabišku šokiu arba rytietišku šokiu. Pilvo šokiai gali būti įvairių tipų, priklausomai nuo šalies, regiono, kostiumų ir šokio stiliaus.

Istorija
--------

Manoma, kad pilvo šokis atsirado iš senovinių ritualų ir religinių ceremonijų, kuriomis meldžiamasi už vaisingumą Turkijoje, Egipte, Viduržemio jūros regiono šalyse, Artimuosiuose Rytuose ir Šiaurės Afrikoje. 9–10 amžiais jis labai išaugo klestinčiuose Artimuosiuose Rytuose, arabų ir islamo pasaulyje. XVIII–XIX amžiais ji pirmą kartą buvo žinoma už Europos ir Vidurinių Rytų ribų, veikiama Vakaruose populiaraus orientalizmo.

Technika ir judesiai
--------------------

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šio puslapio ar jo dalies stilius neatitinka Vikipedijos kalbos standartų.**Jei galite, pakoreguokite stilių, kad tiktų enciklopedijai. Tik tada bus galima ištrinti šį pranešimą. |

Pilvo šokis – tai šokis, išreiškiantis jausmingą moters kūną, lenktus judesius ir gundantį grožį per choreografiją, pritaikytą moters kūnui, kuriai būdingas drąsiai bambą ir dubenį atidengiantis kostiumas bei jausmingus ir seksualius įvaizdžius išreiškiantys judesiai. Tai taip pat šokis, pabrėžiantis natūralų judesį nuo kūno centro iki periferijos, daugiausia dėmesio skiriant nepriklausomiems krūtinės, pilvo, juosmens, dubens ir sėdmenų judesiams.

Pilvo šokiuose svarbi taisyklinga laikysena ir raumenų kontrolė. Laisvai judant tinkamais klubų judesiais, šokėja tuo pačiu išvengia ir nugaros traumų. Pagrindinės pozos šiek tiek skiriasi nuo kitų stilių (ypač keliai gali būti daugiau ar mažiau sulenkti, pusiausvyra gali būti šiek tiek paslinkta atgal arba į priekį, o rankų padėtis skiriasi). Kai kurie pilvo šokėjai šoka siekdami sveikos ir efektyvios laikysenos.

Pilvo šokiu laikomas šokis, išreiškiantis moters kūno grožį, taip pat šokis, išreiškiantis nėštumą, gimdymą, motinišką meilę. Taip pat, kaip šokis, turintis didelį poveikį fizinei ir psichinei sveikatai, jis sulaukia didelio populiarumo visame pasaulyje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Deagon, Andrea. „Andrea Deagon's Raqs Sharqi" (anglų).
2. ↑  Varga Dinicu, Carolena (2011). *You Asked Aunt Rocky: Answers & Advice About Raqs Sharqi & Raqs Shaabi* (anglų). Virginia Beach, VA, USA: RDI Publications, LLC. p. 218.
3. ↑  Wise, Josephine (2012). *The JWAAD Book of Bellydance* (anglų). Croydon CR0 4YY: JWAAD Ltd. p. 48.
| Žudgalio senosios kapinės |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Žudgalio senosios kapinėsŽudgalio senosios kapinės

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°03′46.88″ š. pl. 21°32′29.95″ r. ilg.﻿ / ﻿56.0630222°š. pl. 21.5416528°r. ilg.﻿ / 56.0630222; 21.5416528Koordinatės: 56°03′46.88″ š. pl. 21°32′29.95″ r. ilg.﻿ / ﻿56.0630222°š. pl. 21.5416528°r. ilg.﻿ / 56.0630222; 21.5416528 |

 |
| Vieta | Kretingos rajonas |
| Seniūnija | Imbarės seniūnija |
| Plotas | 0,01 ha |
| Naudotas | XVIII – XIX a. |

**Žudgalio senosios kapinės**, vad. *Senkapiai, Kapeliais* (saugotinas kultūros paveldo objektas) – neveikiančios kapinės šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Žudgalyje (Imbarės seniūnija), dešinėje kelio Žudgalis–Salantai pusėje.

Kapinės
-------

Įrengtos Erlos–Salanto senslėnio dešiniojo kranto aukštumoje. Laidojimo žymių nėra. Teritorija dirvonuoja.

Teritorijos plotas – apie 0,01 ha.

Istorija
--------

Įrengtos apie XVIII a. vadinamos *Senkapiais* (žem. *Senkapē*), *Kapeliais* (žem. *Kapalē*). Laidoti Žudgalio gyventojai. Kapines uždarius, XIX a. jose retsykiais laidoti Žudgalio ir Naujųjų Salantų kaimų savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai ir pan.

Kapinėse stovėjo keli monumentalūs kryžiai, kurie XX a. pr. sunyko. Apie 1930 m. žemės savininkas sunykusius kryžius pašalino, o kapines suarė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Valstybės archeologijos komisijos medžiaga. – Kultūros paveldo centro paveldosaugos biblioteka. – F. 1, b. 20. – L. 301 Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
| Vžesnialenk. *Września* |
| --- |
|        |
| *Miesto rotušė* |
|  |
| 

VžesniaVžesnia

52°19′0″ š. pl. 17°34′0″ r. ilg.﻿ / ﻿52.31667°š. pl. 17.56667°r. ilg.﻿ / 52.31667; 17.56667﻿ (Vžesnia)Koordinatės: 52°19′0″ š. pl. 17°34′0″ r. ilg.﻿ / ﻿52.31667°š. pl. 17.56667°r. ilg.﻿ / 52.31667; 17.56667﻿ (Vžesnia) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Lenkijos vėliava Lenkija |
| **Vaivadija** | {{{alias}}} Didžiosios Lenkijos vaivadija |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1256 |
| **Meras** | Tomasz Kałużny |
|  |
| **Gyventojų** (2009 m.) | 29 144  |
| **Plotas** | 12,73 km² |
| **Tankumas** (2009 m.) | 2 289 žm./km² |
| **Altitudė** | 90−110 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 62-300 |
| **Tinklalapis** | www.wrzesnia.pl |
|  **Vikiteka** | Vžesnia |
|  |
| **Kirčiavimas** | Vžesnià |

**Vžesnia** (lenk. *Września*; vok. *Wreschen*) – miestas Lenkijoje, prie Vžesnios upės (Vartos intakas). Vžesnios apskrities administracinis centras. Nuo 1999 m. priklauso Didžiosios Lenkijos vaivadijai. 1975–1998 m. buvo Poznanės vaivadijoje. 29 144 gyventojai (2009 m. duomenys).

Istorija
--------

Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 1256 m. 1375 m. suteiktos miesto teisės. Miestelio gyventojų daugumą sudarė lenkai, bet nuo XVII a. vidurio Vžesnioje gyveno ir vokiečių. 1793 m. po Antrojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo, tapo Prūsijos dalimi. 1807–1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystei. Žlugus kunigaikštystei, vėl tapo valdomas Prūsijos.

1905 m. miestelyje gyveno 7 000 žmonių, iš kurių 65,4 % buvo lenkai, 28,9 % – vokiečiai ir 5,5 % – žydai.

Galerija
--------

* Pagrindinė miesto aikštėPagrindinė miesto aikštė
* Šv. Kryžiaus bažnyčiaŠv. Kryžiaus bažnyčia
* Geležinkelio stotisGeležinkelio stotis
|  |
| --- |
| **Medalininkas** |
| CenterLina Čeriazova |
| **Medaliai** |
| Akrobatinis slidinėjimas |
| **Atstovaujant: Uzbekijos vėliava Uzbekija** |
| Olimpinės žaidynės |
| **Auksas** | 1994 Lilehameris | Akrobatika |
| Pasaulio čempionatas |
| **Auksas** | 1993 Altenmarktas | Akrobatika |

**Lina Čeriazova** (1968 m. lapkričio 1 d. – 2019 m. kovo 23 d.) – Uzbekijos akrobatinio slidinėjimo sportininkė. Pirmoji Uzbekijos olimpinė čempionė žiemos olimpinėse žaidynėse.

Biografija
----------

Lilehameryje vykusiose 1994 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Uzbekijai atstovavusi Čeriazova dalyvavo akrobatinio slidinėjimo varžybose. Pirmą kartą vykusiose moterų akrobatikos varžybose sportininkė tapo olimpine čempione. Tai buvo pirmasis šalies medalis olimpinėse žaidynėse.

1998 m. žiemos olimpinėse žaidynėse moterų akrobatikos rungtyje užimta 13 vieta.

Nuorodos
--------

* Sports Reference svetainėje Archyvuota kopija 2009-08-01 iš Wayback Machine projekto.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RAkrobatinio slidinėjimo olimpinės čempionės moterų akrobatikos rungtyje |
| --- |
|  |
| 

* 1994:  Lina Čeriazova (UZB)
* 1998:  Nikki Stone (USA)
* 2002:  Alisa Camplin (AUS)
* 2006:  Evelyne Leu (SUI)
* 2010:  Lydia Lassila (AUS)
* 2014:  Ala Cuper (BLR)
* 2018:  Hana Huskova (BLR)
 |

 |
| ***Žudikas nužudys ir vėl*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | L'assassino è costretto ad uccidere ancora |
| Kilmės šalis |  Italija Prancūzija |
| Režisierius | Luigi Cozzi |
| Scenaristas (-ai) | Adriano Bolzoni Daniele Del Giudice |
| Metai | 1975 |
| Žanras | giallo |
| Trukmė | 86 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Žudikas nužudys ir vėl** (it.  *L'assassino è costretto ad uccidere ancora*) – 1975 m. sukurtas giallo stiliaus trileris.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* George Hilton – Džordžijas Mainardi
* Antoine Saint-John – žudikas
* Femi Benussi – blondinė
* Cristina Galbo – Laura
* Eduardo Fajardo – inspektorius
* Tere Velazquez – Normai Mainardi
* Alessio Orano – Luka

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Džordžijas Meinardis vėlai naktį tampa liudininku kaip žudikas atsikrato automobilio su jame esančiu kūnu. Supratęs, kad yra pastebėtas, Džordijas pasiūlo sandėrį: šis už pinigus tokiu pat būdu nužudys jo žmoną Normą. Vyras pasirūpina alibi, žudikas taip pat atlieka savo darbą, tačiau nutinka neplanuotas įvykis: šiam nunešus kūną į automobilį ir grįžus sunaikinti įkalčių, mašiną pavagia paauglių pora, svajojanti nuvykti prie jūros...
**Zeferinas Juknevičius** (isp. *Ceferino lujnevich*, 1913 m. rugpjūčio 26 d. Buenos Airėse – 2000 m. birželio 19 d. Buenos Airėse) – Argentinos lietuvių veikėjas.

Biografija
----------

Baigė komercijos mokslus. Dirbo Argentinos sveikatos departamento inspektoriumi. Lietuvių katalikų Šv. Kazimiero bendruomenės veikėjas, Jaunųjų vyrų draugijos (vėliau Argentinos lietuvių jaunimo draugija) pirmininkas. Nuo 1935 m. redagavo savaitraštį „Švyturys". 1940 m. Lietuvai išlaisvinti centro propagandos sekretorius, vėliau pirmininkas. Nuo 1947 m. Buenos Airėse įkūrė ir vedė Lietuvos aidų (*Ecos de Lituania*) radijo valandėlę. 1958 m. Argentinos lietuvių organizacijų ir spaudos tarybos pirmojo prezidiumo pirmininkas. 1960 m. Pietų Amerikos lietuvių I kongreso, vykusio Buenos Airėse, iniciatorius ir pirmininkas, kitų, 1963 m. 1965 m. ir 1967 m. kongresų vienas organizatorių. Išvertė į ispanų k. lietuviškų leidinių. Argentinos spaudoje rašė Lietuvos laisvės kovos klausimais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Zeferinas Juknevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 768 psl.

Nuorodos
--------

* Ecos de Lituania Archyvuota kopija 2017-04-20 iš Wayback Machine projekto.
*Šis straipsnis yra apie Slovakijos miestą, apie kalnus žr. Aukštieji Tatrai*

| Visoke Tatraisvk. *Vysoké Tatry* |
| --- |
|        |
| *Aukštųjų Tatrų miestą sudarančios gyvenvietės* |
|  |
| 

Visoke TatraiVisoke Tatrai

49°8′0″ š. pl. 20°13′0″ r. ilg.﻿ / ﻿49.13333°š. pl. 20.21667°r. ilg.﻿ / 49.13333; 20.21667﻿ (Visoke Tatrai)Koordinatės: 49°8′0″ š. pl. 20°13′0″ r. ilg.﻿ / ﻿49.13333°š. pl. 20.21667°r. ilg.﻿ / 49.13333; 20.21667﻿ (Visoke Tatrai) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Slovakijos vėliava Slovakija |
| **Kraštas** | Prešovo kraštas |
| **Apygarda** | Poprado apygarda |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1947 |
|  |
| **Gyventojų** (2007) | 4 593  |
| **Plotas** | 380,22 km² |
| **Tankumas** (2007) | 12 žm./km² |
| **Altitudė** | 1 010 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 062 01 (Stary Smokovecas), 059 60 (Tatrų Lomnica) |
| **Tinklalapis** | www.vysoketatry.sk |
|  **Vikiteka** | Visoke Tatrai |

**Visoke Tatrai** (svk. *Vysoké Tatry*) – miestas šiaurės Slovakijoje, įsikūręs Aukštųjų Tatrų kalnuose, 1 010 m aukštyje virš jūros lygio. Populiarus kalnų slidinėjimo kurortas. Tarp šalies miestų didžiausias savo plotu, tačiau teturintis apie 4 600 gyventojų.

Administracinis skirstymas
--------------------------

Visoke Tatrų miestas įkurtas apjungus keletą kalnų miestelių ir kaimų. Miestas padalintas į 3 kadastrinius rajonus, kurie, savo ruožtu, apjungia 14 gyvenviečių:

* **Štrbske Pleso** rajonas:
	+ Štrbske Plesas (2007 m. priskirtas **Štrba** kaimui) – Aukštųjų Tatrų miesto administracinis ir kultūrinis centras
	+ Podbanské
* **Stary Smokoveco** rajonas:
	+ Stary Smokovecas
	+ Dolny Smokovecas
	+ Horny Smokovecas
	+ Nova Polianka
	+ Novy Smokovecas
	+ Tatrų Polianka
	+ Tatrų Zrubai
* **Tatrų Lomnicos** rajonas:
	+ Tatrų Lomnica
	+ Kežmarske Žlabai
	+ Tatrų Kotlina
	+ Tatrų Lesna
	+ Tatrų Matliarė

Turizmas
--------

Aukštųjų Tatrų miestas (matyti jo dalis – Smokovcė)
Miestui priklausančias gyvenvietes apjungia siaurasis elektrinis geležinkelis, yra dantytojo geležinkelio atšakos. Čia prasideda dauguma pažymėtų turistinių takų į Tatrų nacionalinio parko slėnius ir viršukalnes. Rengiamos įvairios žiemos sporto rungtynės. Kurortas pasižymi išvystyta infrastruktūra: viešbučiai, sanatorijos, pramogų ir aktyvaus poilsio bei sporo kompleksai.

Žiemą veikia kalnų slidinėjimo trasos, kurios išsidėstę 1300–1900 m aukštyje, todėl čia geriausios sąlygos slidinėjimui, o žiemos sezonas trunka ilgiausiai. Čia vyksta Europos slidinėjimo ir šuolių nuo tramplino čempionato etapai. Didžiojoje šių trasų dalyje yra dirbtinio sniego gaminimo įranga. Vieni populiariausių tarp kalnų slidinikų – Štrbske Plesas, Stary Smokovecas, Tatrų Lomnica.

Miestai partneriai
------------------

* Čekija Pardubicė, Čekija
* Lenkija Tatrų Bukovina, Lenkija
* Lenkija Zakopanė, Lenkija
* Slovakija Košicė, Slovakija
* Slovakija Popradas, Slovakija
* Slovakija Kežmarokas, Slovakija
* Japonija Nosegava, Japonija

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
| Limpijus*Limpio* |
| --- |
| *Centrinė miesto gatvė* |
|  |
| 

LimpijusLimpijus

25°10′0″ p. pl. 57°28′0″ v. ilg.﻿ / ﻿25.16667°š. pl. 57.46667°r. ilg.﻿ / 25.16667; 57.46667﻿ (Limpijus)Koordinatės: 25°10′0″ p. pl. 57°28′0″ v. ilg.﻿ / ﻿25.16667°š. pl. 57.46667°r. ilg.﻿ / 25.16667; 57.46667﻿ (Limpijus) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-4)------ vasaros: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Paragvajaus vėliava Paragvajus |
| **Departamentas** | Centrinis departamentas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1785 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2002) | 71 744  |
| **Altitudė** | 70 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Limpijus |

**Limpijus** (isp. *Limpio*) – miestas Paragvajuje, Centriniame departamente, 23 km į šiaurę nuo Asunsjono. Išsidėstęs kairiajame Paragvajaus upės krante, prie jo intakų – San Fransisko ir Salado. Pro Limpijų eina nacionalinis plentas *Ruta 3* (Asunsjonas-Belja Vista).

Verčiamasi prekyba, amatais, smulkia pramone (apdirbama mediena, iš jos gaminami įvairūs dirbiniai, pynimas). Taip pat užsiimama žemdirbyste, gyvulininkyste (auginamos daržovės, vaisiai, verčiamasi pienininkyste). Yra Pikete Kuė (*Piquete Cué*) upių uostas per kurį, iki pastatant tiltą per upę, buvo keliama į Gran Čaką.

Yra Šv. Juozapo bažnyčia, ligoninė, keletas kolonijinės architektūros pastatų, versmės, vietinių gyventojų laikomos šventomis, San Fransisko sala, paskelbta gamtos rezervatu.

Istorija
--------

Ikikolonijiniais laikais vietovė vadinta *Tapua*. 1537 m. ją pasiekė Domingo Martineso de Iralos ekspedicija. Čia jis vedė vietinio kasiko dukterį Yvoty Sa’yju. 1785 m. čia įsikūrė viena pirmųjų ispanų kolonijų Paragvajuje, ir buvo vadinama *San José de los Campos Limpios* (įkurta Luiso de Bolanjoso). Buvo įkurtas Pikete Kuė uostas, kuriuo vyko strateginė perkėla tarp Paranenijos ir Gran Čako.

Galerija
--------

* BažnyčiaBažnyčia
* SavivaldybėSavivaldybė
* Piketė Kuė uostasPiketė Kuė uostas

Šaltiniai
---------

Reportaje al País. Tomo 2. Año 2001.
**Emilis Holakas** (vok. *Emil Hollack*, 1860 m. rugpjūčio 17 d. liet. *Žalgiris*, vok. *Gut Grünheide*, nuo 1938 m. *Grünheide*, nuo 1946 m. rus. *Калужское*, Bagrationovsko rajonas, Kaliningrado sritis – 1924 m. gegužės 20 d. Karaliaučius) – Prūsijos vokiečių pedagogas, archeologas.

Biografija
----------

1880 m. baigė Valduvos mokytojų seminariją, 1880–1887 m. mokytojavo Miulhauzene, Labguvoje ir Karaliaučiuje, vėliau mokyklų inspektorius. 1902–1924 m. dėstė aukštesniojojestatybos mokykloje.

Mokslinė veikla
---------------

Nuo 1890 m. vykdė savarankiškus archeologinius kasinėjimus, kartu su A. Becenbergeriu 1904 m. tyrinėjo Vilkyčių (Šilutės raj.) ir Pleškučių (Klaipėdos raj.) kapinynus. Vėliau tyrinėjo apie 60 archeologinių paminklų Sembos pusiasalyje ir Prūsijos pietinėje dalyje, buvo paskirtas Rytų Prūsijos archeologijos paminklų inspektoriumi. Jo tirti: Bludavos kapinynai ir gyvenvietė, Blumenavos pilkapynas, Fiurstenvaldės kapinynas, Gaiteinių kapinynas, Graibyčių pilkapynas, Karbių kapinynas, Kirpainių kapinynas…

Sudarė pirmąjį Rytų Prūsijos proistorės apžvalginį žemėlapį su komentarais (*Erläuterung zur vorgeschichtlichen Übersichtskarte von Ostpreussen* 1908 m.) Jame pateikta archeologinė apžvalga, išsamūs archeologinių paminklų aprašai su paaiškinimais. Suregistruoti ir dab. Klaipėdos bei Šilutės raj. savivaldybių 60 paminklų. Medžiaga sugrupuota pagal akmens, bronzos, geležies amžius. Šis veikalas laikomas pirmuoju Rytų Prūsijos archeologijos vadovėliu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Valdemaras Šimėnas. *Emilis Holakas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 620 psl.

Nuorodos
--------

* Vorgeschichtliche Übersichtskarte von Ostpreußen. Im Auftrage des ostpreusisschen Provinzial-Verbandes entworfen und gezeichnet von Emil Hollack. (1908, Maßstab 1:300 000) Biblioteka Uniwersytecka w Toruniu
| Limpopas |
| --- |
| Limpopas pietų Mozambike Limpopas pietų Mozambike |
| **Ilgis** | 1600 km |
| **Baseino plotas** | 440 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 800 m³/s |
| **Ištakos** | Pietų Afrika |
| **Žiotys** | Indijos vandenynas |
| **Šalys** | PAR, Botsvana, Zimbabvė, Mozambikas |
|  |
|  **Vikiteka** | Limpopas |

**Limpopas** (*Limpopo, Uri, Bembe, Juhampura*) arba **Krokodilų upė** – upė Pietų Afrikoje. Prasideda kalnuose, Vitvatersrando rajone, Pietų Afrikos Respublikoje. Pradžioje dykynėmis teka į šiaurės vakarus, pasiekusi Botsvanos sieną pasuka į šiaurės rytus (sudaro PAR – Botsvanos, o vėliau ir PAR – Zimbabvės sieną). Nuo PAR, Mozambiko ir Zimbabvės sienų sankirtos teka į pietryčius, Mozambiko teritorija, Mozambiko žemuma. Įteka į Indijos vandenyno *Delagoa* įlanką netoli Šai Šai miesto.

Svarbiausias intakas – Olifantsas (dešinysis). Pastovi laivyba 160 km nuo žiočių. Upės vandens lygis labai priklauso nuo laikotarpio: sausuoju laikotarpiu labai nusenka, o drėgnuoju (gruodis–vasaris) – vandens lygis gali pakilti 5-7 metrais. Upės vanduo intensyviai naudojamas drėkinimui.

Pirmasis europietis išvydęs Limpopo upę buvo portugalų jūreivis Vaskas da Gama (1498 m.), įplaukęs į jos žiotis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983.