recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Aukštaičių rankšluostinė, XIX a. pab.
**Rankšluostinė** – įtaisas kabinti rankšluosčiams. Ją sudaro velenėlis, ant kurio pakabinamas rankšluostis, įstatytas tarp 2 šoninių lentelių, sujungtų viršuje raštuotomis lentelėmis. Daugiausia puošiama priešakinė rankšluosčio lentelė, o šoninės įvairiai profiliuojamos ir puošiamos negausiai. Puošyboje vartojami kontūriniai – giluminiai ir kiaurapjūviai raštai, išmarginti įvairiais geometriniais motyvais. Puošybai buvo naudojami trikampėlių, dantukų, lankelių, puslankių, pynelių ir kt. geometrinio ornamento motyvai. šešiakampė segmentinė žvaigždė dažnai išpjaustoma kaip centrinis ornamentas. Pasitaiko augalinių ir dangaus kūnų motyvų. Rečiau sutinkami gyvūnų motyvai bei žmogaus vaizdavimas. Mėgta puošti mediniais pakabučiais. Puoštas ne tik rankšluostinių priekis, bet ir šoninės lentelės, kurių apatinė dalis buvo įvairiai profiliuojama.

Rankšluostinės buvo labai įvairios tiek savo forma, tiek puošyba. Jos buvo kabinamos ant galinės arba šoninės gyvenamosios patalpos sienos, netoli stalo. Seniausios rankšluostinės siauros, vėlesnės – platėja.

XX a. pirmoje pusėje plito rankšluostinės, kurių karkasas buvo išlankstomas iš vielos. Jų priekinę dalį ir pakabą dengė audinių skiautėmis apsiūti rombo formos kartono lapeliai. Puošiamos siuvinėtais gėlių motyvais, karoliukais, plunksnomis ir kt. Ant vielinio karkaso kartais pritvirtindavo iš šiaudų pintus apskritimus. Jeigu medinių rankšluostinių konstrukcija buvo daugiau ar mažiau patvari, tai minėtos vėlyvosios rankšluostinės neturėjo konstrukcijos stabilumo, patvarumo.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vacys Milius. *Rankšluostinė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIX (Pre-Reu). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011
Slaviški rankšluosčiai
**Rankšluostis** – tekstilės gaminys, audinio gabalas, skirtas šluostytis rankas nusiplovus, veidą nusiprausus ar kūną nusimaudžius.

Rankšluosčių būna austinių, neaustinių ir trikotažinių. Audžiami iš lininių arba medvilninių verpalų. Pramoninės gamybos rankšluosčiai dažniausiai audžiami reljefiniu (vafliniu) arba kilpiniu pynimu (tokie geriau sugeria drėgmę). Neaustiniai būna daugkartinio arba vienkartinio naudojimo. Pirmieji siuvami iš medvilnės pluošto, antrieji suklijuojami iš natūralaus pluošto (medvilnės, linų), kartais iš dirbtinio pluošto (viskozinio, acetilceliuliozinio). Iš medvilninių verpalų arba medvilninių ir cheminio pluošto verpalų mišinio metmeninėmis mezgimo mašinomis mezgami vienpusės ir dvipusės kilpinės struktūros trikotažiniai rankšluosčiai.

XIX a. pradžios lietuvių liaudies rankšluosčiai buvo lininiai, dvinyčiai, keturnyčiai, siauri ir ilgi (ilgis 2,5–3 m, plotis 28–35 cm). Raštai – įvairūs langeliai, stulpeliai, dryželiai; galai paprastai būdavo užaudžiami raudonais žičkais. XX a. pradėta austi trumpesnius ir platesnius rankšluosčius (35–45 cm pločio), patobulėjo audimo technika, pynimai pasidarė sudėtingesni (keturnyčiai diminiai ir daugianyčiai damastiniai). Kad būtų išryškintas raštas, pradėta derinti balintus ir nebalintus siūlus. Pagrindiniai motyvai – geometriniai; jie ritmingi, kartojasi per visą audinį. Raštai dažniausiai susiję su lietuvių liaudies buitimi. Rankšluosčio galai paprastai užbaigiami rankų darbo medvilniniais arba lininiais mezginiais ir pintiniais kutais (pinikais), juose įaudžiami metai, posakiai, dainų posmeliai, išsiuvinėjamos monogramos arba gėlės.

Be tiesioginės paskirties, rankšluosčiai taip pat turėjo apeiginę reikšmę. Jie buvo naudojami per vestuves, laidotuves; ši tradicija yra išlikusi iki šių laikų. Gyvenamuosiuose namuose būdavo įrengiamas baldas rankšluosčiams laikyti – rankšluostinė.

Rankšluosčio diena švenčiama gegužės 25-ąją.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Skarinys

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Rankšluostis*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, IX t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1982. T.IX: Pintuvės-Samneris 326–327 psl.
Gdansko rankraštis Lenkijoje. Parašytas 1394 m.
**Rankraštis** (arba ***manuskriptas***; lot. *manuscriptum*: *manus* – ranka, *scriptus* – parašytas) – istorinis ranka užrašytas tekstas, dažniausiai parašytas antikos ar viduramžių laikotarpiu. Rankraščiai dažniausiai rašyti ant popieriaus, papiruso ar vaškinio popieriaus naudojant įvairių rūšių rašalą.

Rankraščiu taip pat vadinamas autoriaus leidybai pateiktas tekstas.

Istorija
--------

Rankraščiai ilgą laiką buvo vienintelis knygų ir dokumentų dauginimo būdas. Apie 200 m. atsirado kaladėlių spausdinimo technologija, o nuo 1440 m. visoje Europoje sparčiai pradėjus plisti spausdinimo preso technologijai rankraščiai tapo nebepatrauklūs dėl savo sudėtingumo ir daug laiko reikalaujančio parengimo.

Didžiausios papirusų kolekcijos saugomos Vienos nacionalinėje bibliotekoje, Britanijos bibliotekoje Londone, Egipto muziejuje Kaire, rankraštinių knygų kolekcijas turi daugelio pasaulio šalių nacionalinės bibliotekos.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Palmių lapų rankraštis

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Рукопись*,Большая советская энциклопедия, T. XXII (Ремень—Сафи). – Москва: Советская энциклопедия, 1975
2. ↑  *Manuskriptas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008

Nuorodos
--------

* E-Paveldas: Lietuvos rankraščiai
| Maraanas*Maraã* |
| --- |
| 

MaraanasMaraanas

1°51′21″ p. pl. 65°34′51″ v. ilg.﻿ / ﻿1.85583°š. pl. 65.58083°r. ilg.﻿ / 1.85583; 65.58083﻿ (Maraanas)Koordinatės: 1°51′21″ p. pl. 65°34′51″ v. ilg.﻿ / ﻿1.85583°š. pl. 65.58083°r. ilg.﻿ / 1.85583; 65.58083﻿ (Maraanas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-4) |
|  |
| **Valstybė** | Brazilijos vėliava Brazilija |
| **Regionas** | Brazilijos Šiaurės regionas |
| **Valstija** | Amazonės valstija Amazonės valstija |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 9 140  |
| **Altitudė** | 47 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Maraanas |

**Maraanas** (port. *Maraã*) – miestas ir savivaldybė Brazilijos šiaurės vakaruose, Amazonės valstijoje, 615 km į šiaurės vakarus nuo Manauso, 200 km nuo Tefės. Išsidėstęs kairiajame Žapūros krante, prie Maraano ežero. Upių uostas. Šalia sudarytos Maraano urubašių ir Parana do Parikos indėnų teritorijos.

Savivaldybės plotas – 16 910 km², gyventojų skaičius – 18 298 (2021 m.). Kitos didesnės gyvenvietės: San Žozė do Kuju Kuju, Santo San Pedras.

Savivaldybės padėtis Amazonės valstijoje

Istorija
--------

Maraano savivaldybė sudaryta 1955 m. (atskyrus nuo Tefės savivaldybės). 1956–1969 m. savivaldybės centras buvo Žasitaroje.

Šaltiniai
---------

1. AMAZONAS: State in North Region, *citypopulation.de*
2. ↑  AMAZONAS: State in North Region, *citypopulation.de*
3. ↑  Maraã, IBGE
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Pranas Raščius** (1932 m. rugsėjo 24 d. Utenos apskrityje, Užpalių valsčiuje, Linskio kaime, Peldiškių vienkiemyje – 1987 m. liepos 21 d. Vilniuje) – poetas, Lietuvos rašytojų sąjungos narys.

Biografija
----------

Mokėsi Užpaliuose, 1951 m. baigė Svėdasų vidurinę mokyklą, 1956 m. – LŽŪA Hidromelioracijos fakultetą (dab. Lietuvos žemės ūkio universitetas).

1955–1987 m. dirbo „Tiesos", „Literatūros ir meno", „Šluotos", „Pergalės" redakcijose. Su V. Grivicku parašė libretą B. Gorbulskio satyrinei operai „Frank Kruk", su Č. Valadka – V. Telksnio operetei „Girnų muziejus". Kompozitoriai V. Telksnys, A. Makačinas ir kt. sukūrė melodijas jo žodžiams.

Laisvalaikis
============

Raščius itin mėgo gamtą, visuomet mielai joje leisdavo laiką. Ypač kūrėjas buvo pamėgęs žvejybą, kurios teikiamais malonumais mėgavosi Puvočių kaime, Varėnos rajone, žvejodamas Merkyje. Pranas Raščius Puvočiuose turėjo vasarnamį, kuriame ilsėdamasis rasdavo įkvėpimą, taip pat gražiai sutardavo su kaimo žmonėmis. Įvažiavus į Puvočius, kūrėją primena jo mirties metinėms pasodinta 55 ąžuoliukų alėja.

Ąžuolų alėja rašytojui P.Raščiui atminti. Puvočių km.

  

Kūryba
------

Išleido įvairiažanrės satyrinės poezijos rinkinius:

* „Pirštai tarp durų" (1966)
* „Slegiam sūrį…" (1969)
* „Trauklapiai" (1974)
* „Musę per pusę!" (1978)
* „Valio ir amen!" (1983)

Epigramų ir pasakėčių pašaipos objektas – prisitaikėlis, karjeristas, miesčionis.

Lyrinių eilėraščių rinkinius:

* „Miško šulinys" (1972)
* „Kokia dangaus spalva" (1977)
* „Gimtinė" (1980)
* „Žemėje prie mėlyno dangaus" (1982)
* „Tu, mano žibury…" (1986)

Lyriniuose eilėraščiuose kalbama apie gamtą, tėviškę, istoriją. Lyrika artima dainiškajai tradicijai, joje daug stereotipinių kaimiškosios kultūros vaizdų.

Parašė eiliuotų sakmių, kronikų, operečių libretų, eilėraščių vaikams:

* „Takeliu su žiogeliu" (1988)
* „Sakmės, peizažai ir…" (1988)
| **Pranas Straupas** |
| --- |
| Gimė | 1843 m.Kūlupėnai, dab. Kretingos raj. |
| Mirė | 1882 m. balandžio 26 d. (~39 metai)Kūlupėnai, dab. Kretingos raj. |
|  |
| Veikla | kunigas, knygnešys |
|  |
| Alma mater | Kauno kunigų seminarija |

**Pranas Straupas** (~1843 m. Kūlupėnuose – 1882 m. balandžio 26 d. ten pat) – kunigas, knygnešys, platinęs draudžiamą spaudą Žemaičių vyskupijoje.

Biografija
----------

P. Straupas buvo kilęs iš laisvųjų valstiečių. Pradėjo mokytis Varnių kunigų seminarijoje, bet 1868 m. įšventintas į kunigus Kaune, kur buvo atkelta kunigų seminarija. 1868 m. rugpjūčio 5 d. atvyko dirbti vikaru į Salantus. Tuomet jau priklausė vyskupo Motiejaus Valančiaus lietuviškos spaudos leidimo ir platinimo slaptai organizacijai. Rūpinosi platinti spaudą savo ir gretimose parapijose. Draudžiamus leidinius iš Tilžės į Salantus jam atgabendavo knygnešiai. Tai buvo religinė literatūra, M. Valančiaus parengtos politinės brošiūros.

Caro žandarai, susekę M. Valančiaus organizacijos veiklą, kaip pas įtariamąjį padarė kratą. Radę įkalčių, žandarai areštavo ir 1871 m. sausio 6 d. atvežė į Vilnių tardymui. Kvočiamas kategoriškai neigė visus kaltinimus, nieko neišdavė. Vysk. M. Valančius mėgino užtarti P. Straupą, kreipdamasis pas Kauno gubernatorių M. Obolenskį, Vilniaus generalgubernatorių A. Potapovą, bet tai nepadėjo. 1871 m. buvo ištremtas neribotam laikui į Archangelsko guberniją. 1882 m. laikinai grįžo į Kauną. Kaip išprotėjęs buvo paguldytas į vietos ligoninę, tačiau greitai išsiųstas pas tėvus į Kūlupėnus. Mirė tėvų namuose.

Atminimo įamžinimas
-------------------

* Įrašas Knygnešių sienelėje.

Nuorodos
--------

* Knygnešys Pranas Straupas
| **Pranas Vilūnas** |
| --- |
| Gimė | 1882 m. balandžio 17 d.Mockėnai, Utenos apskritis |
| Mirė | 1937 m. gruodžio 19 d. (55 metai)Orša, Baltarusija |
|  |
| Veikla | kunigas, komunistinio judėjimo veikėjas, publicistas, literatūros kritikas, redaktorius |
| Partija | 1922 m. LKP |
|  |
| Alma mater | 1903 m. Kauno kunigų seminarija |

**Pranas Vilūnas** (1882 m. balandžio 17 d. Mockėnuose, Utenos apskritis – 1937 m. gruodžio 19 d. Oršoje, Baltarusija) – Lietuvos kunigas, komunistinio judėjimo veikėjas, publicistas, literatūros kritikas, redaktorius.

Biografija
----------

1903 m. baigė Kauno kunigų seminariją. 1920 m. metė kunigystę, įsijungė į nelegalią komunistinę veiklą, bendradarbiavo komunistinėje spaudoje. 1922 m. išrinktas į Pirmąjį Seimą pagal kuopininkų sąrašą. 1923–1926 m. kalėjo Kaune. 1923 m. redagavo komunistinį žurnalą „Naujoji gadynė", 1926 m. – žurnalą „Vilnis". 1927–1928 m. padėjo leisti lietuvių komunistinę spaudą Vokietijoje. Nuo 1928 m. gyveno SSRS, iki 1936 m. mokytojavo Dimanovo lietuvių mokykloje Vitebsko srityje, priklausė Baltarusijos proletarinių rašytojų asociacijos lietuvių sektoriui. 1937 m. suimtas ir sušaudytas.

Bibliografija
-------------

* Kunigo išpažintis. – Šiauliai, 1921. – 54 p.
* *Studija apie Vydūną*, dalis išspausdinta 1923 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Pranas Vilūnas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 570
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 565 psl.
**Pranas Vytautas Rasimavičius** (1930 m. spalio 11 d. Skėriai - 2002 m. kovo 15 d. Vilnius) – teisininkas, LR Konstitucinio Teismo teisėjas, teisėtyrininkas civilistas, Vilniaus universiteto (VU) profesorius, buvęs teisės katedros vedėjas.

Biografija
----------

VU Teisės fakultete baigė teisę, įgijo teisininko kvalifikaciją. 1969 m. kovo 29 d. Vilniaus valstybiniame universitete apgynė disertaciją tema „Kolūkių žemės ūkio produkcijos supirkimo kontraktacijos sutartis", teisės mokslų kandidatas, socialinių mokslų teisės krypties daktaras. Vėliau apgynė habilitaciją, habilituotas daktaras.

1976-1986 m. VU TF Civilinės teisės ir civilinio proceso katedros vedėjas, 1993-1999 m. LR Konstitucinio Teismo teisėjas, nuo 1999 m. balandžio 21 d. iki 2002 m. Lietuvos teisės universiteto Teisės fakulteto, vėliau – MRU TF Civilinės ir komercinės teisės katedros vedėjas (pirmtakė doc. Dangutė Ambrasienė, pasekėjas prof. Vytautas Pakalniškis).

Paskelbė publikacijų. Lietuvos TSR santuokos ir šeimos kodekso komentaro bendraautoris. Lietuvos Respublikos elektroninės prekybos įstatymo projekto darbo grupės narys.

Bibliografija
-------------

* Tarybinė šeimos teisė. 1981. "Mintis", 188 psl.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos mokslo potencialas Archyvuota kopija 2013-12-25 iš Wayback Machine projekto. (Pranas Vytautas Rasimavičius)
2. ↑  VU Teisės f. Privatinės teisės katedros inf.
3. ↑  Teisėjai[neveikianti nuoroda] (LR KT inf.)
4. ↑  MRU Teisės f. istorija Archyvuota kopija 2010-11-07 iš Wayback Machine projekto.
5. ↑  Lietuvos Respublikos elektroninės prekybos įstatymo projekto aiškinamasis raštas
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai reikia daugiau nuorodų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai įrašydami tinkamas išnašas ar nuorodas į šaltinius. |

| **Aurelijus SafisAurelio Saffi** |
| --- |
| Romos respublikos triumvirato narys |
|  |
| Gimė | 1819 m. rugpjūčio 13 d.Forlis, Popiežiaus sritis |
| Mirė | 1890 m. balandžio 10 d. (70 metų)Forlis, Italijos karalystė |
| Romos respublikos triumvirato narys |
| Valdė | 1849 m. kovo 29 d. - liepos 1 d. |
| Pirmtakas | *Valdžia įkurta* |
| Įpėdinis | *Valdžia panaikinta* |
|  |
| Sritis | * Politikas
 |
| Partija | Veiksmo partija (1848–1867) |
|  |
| Alma mater | Feraros universitetas |

**Aurelijus Safis** (*Aurelio Saffi*; 1819 m. rugpjūčio 13 d. – 1890 m. balandžio 10 d.) – Romos ir Italijos politikas, veikęs Italijos susivienijimo laikotarpiu. Jis buvo svarbus radikalių respublikonų veikėjas, artimas jo lyderiui ir pagrindiniam įkvėpėjui Džiuzepei Maziniui. Kartu su juo ir Karlu Armeliniu priklausė triumviratui, kuris 1849 m. vadovavo trumpai gyvavusiai Romos respublikai.

Biografija
----------

Aurelijus gimė Forlyje, tuo metu mieste Popiežiaus srityje (dabar Emilijos-Romanijos regionas). Teisininko išsilavinimą įgijo Feraroje, tačiau politinę veiklą pradėjo gimtajame mieste, protestuodamas prieš blogą popiežiaus legatų administravimą. 1844 – 1845 m. jis taip pat buvo komunos ir provincijos tarybų narys.

Netrukus jis tapo stipriu Mazinio idėjų šalininku, o 1849 m. dalyvavo trumpai gyvavusioje Romos respublikoje. Safis buvo vyriausybės, bandžiusios sukurti demokratinę respubliką, įkvėptą Jungtinių Amerikos Valstijų, narys. Tačiau netrukus (1849 m. birželį) revoliucionierius sutriuškino prancūzų kariuomenė, ir Aurelijus pasitraukė į Ligūriją kaip tremtinys. Iš ten jis prisijungė prie Mazinio Šveicarijoje, o vėliau kartu su juo persikėlė į Londoną.

Safis grįžo į Italiją tik 1852 m. kad suplanuotų sukilimus, kurie turėjo įvykti Milane. Šiam projektui žlugus 1853 m. jis vėl pabėgo į Angliją ir buvo nuteistas dvidešimčiai metų kalėjimo. Gyvendamas Anglijoje vedė (1857 m.) Georgiana Janet Craufurd. Ji taip pat buvo stipri Mazinio šalininkė ir feministė. Jie turėjo keturis sūnus: Attilio Joseph (1858–1923), Emilio John (1861–1930), Charles Balilla Louis (1863–1896) ir Rinaldo Arthur (1868–1929).

1860 m. Safis persikėlė į Neapolį, vėl kartu su Džiuzepe Maziniu. Kitais metais jis buvo išrinktas naujai susikūrusios Italijos karalystės parlamento deputatu. Po kelerių metų jis grįžo į Londoną, kur liko iki 1867 m. Paskutines dienas praleido savo viloje Forlyje, persikėlęs į Boloniją, kur tapo profesorius. Jis taip pat atsidėjo istorinės medžiagos, susijusios su jo draugu Džiuzepės Maziniu, rinkimui.

Aurelijus mirė sulaukęs septyniasdešimties metų savo rezidencijoje Villa Saffi, kuri dabar paversta muziejumi.

Jo gimtajame Forlio mieste, centrinėje aikštėje stovi Safio statula.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Saffi, Aurelio*. Istituto della Enciclopedia Italiana fondata da Giovanni Treccani. Nuoroda tikrinta 2022-03-01.

* *Museo del Risorgimento Aurelio Saffi*
* *Ricordi e scritti di Aurelio Saffi. Pubblicati per cura del Municipio di Forlì,* *Biblioteca Gino Bianco*
**Auriatės grafystė** (it. *Contea di Auriate*) – viduramžių Italijos grafystė rytiniuose Vakarų Alpių šlaituose, buvusi tarp Kuneo ir Saluco. Grafystė egzistavo nuo IX a. antros pusės iki X a. vidurio. Grafystės pavadinimas išliko Valoriatės (*Valloriate*) komunos (Italija) pavadinime.

Ankstyviausias žinomas grafas buvo Rodulfas, miręs 902 m. ir grafu palikęs franką Rogerį, kuris buvo jo pavaduotojas. Tarp 940 ir 945 m. Rogerio sūnus ir įpėdinis Arduinas Glabrijas išvijo saracėnus iš Suzos slėnio ir prijungė jo žemes prie savo Auriatės grafystės. Arduinas buvo Berengaro Ivrėjiečio rėmėjas jo sėkmingoje kovoje 950 m. dėl Italijos karaliaus sosto. Kitais, 951 m. Berengaras baigė reorganizuoti vakarinę Lombardiją ir sukūrė tris naujas markas, kurios turėjo geriau saugoti pakrantę nuo saracėnų puolimų. Tai Genujos marka (Rytų Ligūrijoje), Monferato marka (Vakarų Ligūrija) ir Turino marka. Arduinas buvo padarytas Turino markizu.

Tuo matu Auriatė dingo iš šaltinių kaip atskiras vienetas, bet dar po trijų kartų liko Arduiničių giminės valdų centru, kai *Bertha* ištekėjo už Otono del Vasto (*Ottone del Vasto*) iš Aleramičių giminės. Jų sujungtos valdos tapo naujai sukurtos Saluco markos branduoliu.

Nuorodos
--------

* M. G. Bertolini. "Arduino. "*Dizionario biografico degli Italiani*, VI:49–52. Rome: Società Grafica Romana, 1964.
* Francesco Cognasso. *Storia di Torino*. Florence: Giunti Editore, 2002.
**Aureolės efektas** (angl. *halo effect*; taip pat *šlovės efektas*) – psichologijoje individo polinkis įvertinti vieną teigiamą daikto, asmenybės savybę, klaidingai vertinant kitas savybes.[1] Posakis sudarytas psichologo Edward Thorndike, o aureolė, jo manymu, buvo puikus palyginimas. Anot jo, bendras įspūdis apie žmogų, įstaigą ar objektą daro įtaką konkrečių savybių ar charakteristikų vertinimui.[2] Jam priešingas velnio ragų efektas (angl. *devil's horns effect*), sudarantis bendrą neigiamą reiškinio įspūdį.

„Šlovės efekto automobilis"
Aureolės efektas dalyvauja ir žmogaus asmenybės vertinime: galimas klaidingas įspūdis, jog gražiai atrodantis žmogus turi patrauklesnę asmenybę bei geresnius darbo sugebėjimus bei kompetenciją. O jei žmogus geras ir nuoširdus, tikėtina, kad jis atrodys ir patrauklesnis arba atvirkščiai. Ir priešingai, žmogus, pripažintas blogu kurioje nors vienoje srityje, imamas laikyti netikusiu ir visose kitose. Daugelis žmonių nėra linkę sudėtingai vertinti aplinkinių: jie skirsto jas į „daugmaž visur gerus" ir „daugmaž visur blogus".

Rinkodaroje šlovės efektas naudojamas iš anksto palankiai nuteikti vartotojus, prieš tai jiems pasiūlius geros kokybės kitą, su šiuo metu parduodama nesusijusią prekę. Taip manoma, jog jaunimo tarpe populiarus „Apple" „iPhone" pritraukia vartotojus ir prie kitų „Apple" gamybos produktų. Metodas taip pat plačiai žinomas automobilių pramonėje, kur siekiant pritraukti serijinių mašinų pirkėjus gaminami ir demonstruojami įspūdingi, galingi vienetiniai automobiliai (lenktyniniai ir pan.). Tokiems automobiliams galima priskirti, pavyzdžiui, „Mercedes-Benz SLR McLaren", „Lexus LFA", „Ford Mustang" ir kt.

Išnašos
-------

1. ↑  „Kas yra Šlovės Efektas?". *Verslo žinios*. Nuoroda tikrinta 2019-02-19.
2. ↑  „PsycNET". *psycnet.apa.org*. Nuoroda tikrinta 2017-12-09.
Rašalo buteliai iš Vokietijos

 *Kitos reikšmės – Rašalas (reikšmės).*
**Rašalas** – spalvotas rašymui skirtas skystis.

Paprastasis rašalas – vandenininis sintetinių dažų tirpalas, kuris turi konservavimo (pvz. rezorcino), tirštinimo (pvz. dekstrinų) ir kitų priedų. Dokumentų rašalas gaminamas iš geležies druskų, tokių kaip geležies sulfatas, ir raugų (tanino, tanino rūgšties).

  

Iš pradžių jo spalva būna gana blanki, tačiau vėliau dėl geležies junginių oksidacijos jis patamsėja ir pasidaro labai atsparus išplovimui ir šviesai. Parkerinis ir savirašių prietaisų rašalas gaminamas iš lengvai tirpstančių sintetinių dažų, kad praėjimo kanalų neužkimštų susidarančios nuosėdos. Hektografinis rašalas gaminamas iš neblunkančių bazinių dažų, leidžiančių padaryti daug atspaudų. Kopijavimo rašalas turi nemažai tirštiklių (cukraus, dekstrinų); juo daromos kopijos braižymo kalkėje. Skalbinių ženklinimo rašalas turi plovikliams atsparių juodų dažų arba skalbiamus audinius dažančių sidabro druskų. Slaptaraščio rašalas daromas iš kai kurių organinių arba neorganinių junginių. Stiklo ėsdinimo rašalo sudėtyje esama stiklą tirpinančių rūgščių, o metalo ėsdinimo rašale – chemikalų, reaguojančių su metalais ir paliekančių juose matomus ženklus.

Rašalas naudojamas nuo II tūkstantmečio pr. m. e.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Rašalas*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, IX t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1982. T.IX: Pintuvės-Samneris, 332 psl.
| Račkų valsčiuslenk. *gmina Raczki* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Lenkijos vėliava Lenkija |
| **Vaivadija** | Palenkės vaivadija Palenkės vaivadija |
| **Apskritis** | Suvalkų apskritis Suvalkų apskritis |
| **Administracinis centras** | Račkos |
|  |
| **Gyventojų** (2008) | 6 062 |
| **Plotas** | 142,25 km² |
| **Tankumas** (2008) | 43 žm./km² |
|  |
| **Teritorijos kodas** | 2012052 |
| **Pašto kodas** | PL 16-420 |
| **Tel. kodas** | 87 |
|  |
| **Tinklalapis** | www.raczki.pl |

Teritorija priskirta Lietuvai pagal 1920 metų liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį
**Račkų valsčius** (lenk. *gmina Raczki*) – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje. Centras – Račkos. Ribojasi su Augustavo, Bakalariavo, Naujinės, Kalinavo, Suvalkų ir Veličkos valsčiais bei Suvalkų miestu. Valsčius priklauso Račkų Šv. Trejybės parapijai. Valsčiaus Dauspudos kaime vyksta Keltų kultūros festivaliai.

Istorija
--------

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII–XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį valsčius buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1919–1954 m. valsčius vadinosi Dauspudos valsčiumi. 1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Paviršiaus struktūra
--------------------

Pagal 2005 m. duomenis valsčiaus plotas yra 142,25 km², iš kurių:

* ariama žemė: 73 %
* miškai: 19 %
* vandens telkiniai: 8 %

Valsčius sudaro 10,88 % Suvalkų apskrities.

Gyventojai
----------

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2008 m. birželio 30 d. surinktus duomenis:

| Aprašymas | Bendrai | Moterys | Vyrai |
| --- | --- | --- | --- |
| Gyventojai | **6062** | 100 % | 2966 | 48,93 % | 3096 | 51,07 % |
| Gyventojų tankumas(Gyv./km²) | 42,62 | 20,85 | 21,76 |

Pagal 2005 m. duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1740,36 zlotai.

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Bakaniukas, Balėstas, Chodorkai, Chodžkai, Dauspuda, Franciškovas, Jankieluvka, Jaškai, Juzefovas, Konecburas, Koritkai, Krukuvekas, Kuriankai I, Kuriankai II, Lipovas, Lipuvka, Ludvinovas, Male Račkos, Močidliai, Planta, Podvisokiai, Rabalina, Račkos, Rudnikai, Sidoriai, Sloboda, Stokai, Sucha Viešas, Ščodruchiai, Škocja, Vasiluvka, Vierciochiai, Vituvka, Vronovas, Visokiai, Ziulkovas, Žubrinekas.

Valsčiaus gamta
---------------

Valsčiuje telkšo Balėsto ežeras ir teka Rospudos upė.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑   Archyvuota kopija 2012-02-11 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑


|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RSuvalkų apskrities valsčiai |
| --- |
|  |
| 
Bakalariavos valsčius • Jeleniavo valsčius • Pilypavo valsčius • Prieraslio valsčius • Račkų valsčius • Rūtelės valsčius • Suvalkų valsčius • Šipliškės valsčius • Vižainio valsčius  |  |

 |
**Raštvedys** - įstaigos, organizacijos ar įmonės darbuotojas, atliekantis kanceliarijos darbus.

Pvz. pagal Lietuvos Respublikos Darbo kodeksą darbdavys Darbo ginčų komisijai aptarnauti turi skirti *darbo ginčų komisijos raštvedį*, kurio pareigos yra: priimti ir registruoti prašymus, išreikalauti iš atitinkamų tarnybų prašymui išnagrinėti reikalingus dokumentus, ekspertų išvadas, pranešti apie paskirtą bylos nagrinėjimo laiką ir vietą, rašyti darbo ginčų komisijos protokolą, siuntinėti išrašus ir sprendimus, persiųsti bylas teismui ir atlikti kitus darbo ginčų komisijos pavedimus.

Raštvedžiai ir reikalų vedėjai Rusijos imperijoje
-------------------------------------------------

**Raštvedys** (rus. *делопроизводитель*) - kanceliarijos valdininko pareigos Rusijos imperijoje 1828-1917 m. (1828-1863 m. vadinosi *производитель дел*). Pareigybė egzistavo Rusijos imperatoriaus stats - sekretoriaus kanceliarijoje, Valstybės kanceliarijoje, Valstybės Dūmoje, daugelyje centrinių ir vietinių įstaigų, prie kai kurių pareigūnų.
  
Raštvedžių skaičius įstaigose ir ministerijų padaliniuose būdavo labai įvairus. Pvz. Valstybės Dūmoje 1911 m. buvo 34 raštvedžiai. Neretai raštvedžiai buvo skirstomi į du lygius - *vyresnysis raštvedys* ir *raštvedys* arba *vyresnysis raštvedys* ir *jaunesnysis raštvedys*. Aukštųjų lygių raštvedžiai atitinka lietuvišką terminą **reikalų vedėjas**.

Pagal 1828 m. nuostatus raštvedžio pareigos buvo tokios:

* registruoti skundus ir prašymus
* rinkti reikiamą informaciją
* sudarinėti informacijos apžvalgas ir skaityti jas komisijose
* prižiūrėti reikalų (skundų ir pan.) tvarkymo eigą ir t. t.

Raštvedžių ir reikalų vedėjų pareigybes galėjo užimti valdininkai, turintys XIV-V klasių rangus pagal Rangų lentelę. Maždaug nuo 1860 m. buvo taip:

* vyresnieji raštvedžiai (reikalų vedėjai) turėdavo V (valstybės patarėjas, atitiko brigadininką), VI (kolegijos patarėjas, atitiko pulkininką) ir VII (dvaro patarėjas, atitiko papulkininkį) klasių rangus.
* raštvedžiai turėdavo VIII (kolegijos asesorius, atitiko kapitoną), IX (titulinis patarėjas, atitiko štabskapitoną) ir X (kolegijos sekretorius, atitiko poručiką) klasių rangus.
* jaunesnieji raštvedžiai turėdavo XII-XIV klasių rangus (nuo gubernijos sekretorius iki kolegijos registratorius).

Visos raštvedžių ir reikalų vedėjų pareigybės panaikintos 1917 m. lapkritį.

Nuorodos
--------

* Делопроизводитель
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Pêro da Covilhã kelias**Peras da Koviljanas** (*Pêro da Covilhã*; gimė ~1460 m. – mirė po 1526 m.) – portugalų keliautojas, diplomatas.

Gimė Koviljano miestelyje. Jaunystėje išvyko į Kastiliją, tarnavo pas Sevilijos kunigaikštį Alfonsą. Prasidėjus Ispanijos-Portugalijos karui grįžo į tėvynę, tapo Portugalijos karaliaus Alfonso V, vėliau Žuano II ginklanešiu.

Peras da Koviljanas dalyvavo įvairiose diplomatinėse misijose, o 1487 m. drauge su Afonsu de Paiva išsiųstas į Rytus atrasti cinamono tėvynę bei mitinę Vyskupo Jono žemę. Tais pačiais metais Bartolomėjus Diasas išsiųstas tuo pačiu tikslu, bet jūros keliu. 1487 m. gegužės 7 d. keliautojai išvyko iš Santareno. Jie keliavo pro Barseloną, Neapolį, Rodą, Aleksandriją. Iš El Toro laivu išvyko į Adeną, pakeliui aplankė Suakiną. Adene keliautojai išsiskyrė – Paivą išvyko į Etiopiją, o Koviljanas į Indiją. Keliautojas pasiekė Kalikutą bei Kananorą, aplankė Goą.

Vėliau keliautojas pasuko atgal į Kairą, kur buvo susitaręs susitikti su Paiva. Tačiau 1490 m. ten atvykęs sužinojo, kad jo bendražygis žuvo. Koviljanas Kaire parašė laišką Portugalijos karaliui, kur rašė, jog keliauti į Indiją geriausia jūra (į pietus nuo Gvinėjos link Mėnulio salos), o ne sausuma. Dėl to vėliau buvo išsiųsta Vasko da Gamos ekspedicija. Peras da Koviljanas iš Kairo išvyko į Etiopiją. Ten imperatorius Eskanderas keliautojui suteikė žemės, rūmus, bet uždraudė išvykti iš šalies. Peras da Koviljanas Etiopijoje gyveno iki pat savo mirties (tarp 1526–1530 m.).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Raudonai pažymėta Pėlio sala.
Pėlio salos pakrantė žiemą
**Pėlio sala** (vok. *Poel*, *Insel Poel*) – Vokietijos sala Baltijos jūroje, sudaranti šiaurinę ir rytinę Vismaro įlankos ribą. Šiaurinis salos krantas yra pietinė didelės Meklenburgo įlankos, į kurią pereina Vismaro įlanka, riba.

Administraciškai Pėlio sala yra municipalitetas, priklausantis Šiaurės vakarų Meklenburgo apskričiai. Saloje yra Kirchdorfo ir Ertcenhofo (vok. *Oertzenhof*) miesteliai ir *Timmendorf*, *Wangern*, *Hinterwangern*, *Weitendorf*, *Weitendorf-Hof*, *Brandenhusen*, *Neuhof*, *Seedorf*, *Niendorf*, *Schwarzer Busch*, *Kaltenhof*, *Fährdorf*, *Malchow*, *Vorwerk* ir *Gollwitz* kaimai. Salos plotas yra 36,02 km², joje gyvena 2 873 žmonės. 

Manoma, kad salos pavadinimas vok. *Poel* kilo iš slav. *pole* – „laukas". 

Pirmieji žinomi salos gyventojai istoriniai laikais buvo vakarų slavai obodritai. XIII a. pradžioje į salą buvo atgabenti pirmieji kolonistai vokiečiai, kurie 1210 m. ėmė statyti pirmąją bažnyčią.

1614 m. hercogas Johanas Albrechtas II Meklenburgietis ėmė saloje statyti tvirtovę. 1618 m. tvirtovė buvo užbaigta. Trisdešimties metų karo metu 1628 m. Meklenburgo hercogas buvo priverstas perleisti tvirtovę priešų ir Katalikų koalicijos kariuomenei. 1631 m. Švedijos karalius Gustavas II Adolfas padėjo Meklenburgo hercogui atgauti galią, ir į Pėlio salą grįžęs Johanas Albrechtas II pilį rado nuniokotą. 1635 m. Meklenburgas pasirašė paliaubas su Šv. Romos imperatoriumi Ferdinandu II, todėl saloje išsilaipino švedai ir užėmė Pelo pilį. 1638 m. imperatoriaus kariuomenė grįžo į salą ir atsiėmė pilį. Po 1648 m. pasirašytos Vestfalijos taikos du trečdaliai Pėlio salos ir Vismaras žemyno krante bei Noiklosterio miestelis atiteko Švedijos karaliui. Vakarinis salos trečdalis jau kelis šimtmečius priklausė Liubeko Šv. Dvasios ligoninei (vok. *Heiligen-Geist-Hospital*). Švedai pilį turėjo, tačiau jos netvarkė, nes visus pinigus išleido Vismare, versdami šį miestą kariniu centru Pietinėje Baltijos pakrantėje. Pilis greitai iro, ir 1740 m. ji tapo griuvėsiais. 

Piečiau Pėlio salos yra Valfišo (vok. *Walfisch*) salelė, kuri anksčiau buvo įtvirtinta. 

* Erozinis pietvakarinis Pėlio salos krantasErozinis pietvakarinis Pėlio salos krantas

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pėlio sala** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Koordinatės: 55°33′22″š. pl. 25°44′48″r. ilg.﻿ / ﻿55.556041°š. pl. 25.74676°r. ilg.﻿ / 55.556041; 25.74676

|  Radeikių koplyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Panevėžio |
| **Dekanatas** | Utenos |
| **Savivaldybė** | Utenos rajonas |
| **Gyvenvietė** | Radeikiai |
| **Adresas** | Draugystės g. 3 |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 1995 m. |

**Radeikių koplyčia** – koplyčia, nuo 1995 m. veikianti Utenos rajone, Daugailių seniūnijoje, Radeikių kaime, 6,5 km į pietvakarius nuo Daugailių, apie 0,25 km į šiaurės vakarus nuo kelio  **A6**  Kaunas–Zarasai–Daugpilis . Koplyčia įsikūrusi atnaujintoje buvusių kultūros namų dalyje. Įėjimas įrengtas pietvakarinėje statinio dalyje (iš galo). Maldų salėje yra apie 80 sėdimų vietų, įrengtos zakristija, šarvojimo bei pagalbinės patalpos. Šalia koplyčios stovi pašventintas koplytstulpis - buvusio ilgamečio girininko Kazimiero Misiūno (g. 1939 m.) dovana kaimui.

Priklauso Spitrėnų Švč. Mergelės Marijos, Taikos Karalienės parapijai. 2019 m. duomenimis, koplyčią aptarnavo Spitrėnų parapijos klebonas Povilas Klezys.

Istorija
--------

1995 m. Radeikių kaimo tikinčiųjų bendruomenės aktyvas buvusiuose kultūros namuose įsirengė koplytėlę. Ją pašventino ir šv. Mišias aukojo klebonas P. Klezys. Kiekvieną sekmadienį ir kitomis dienomis koplytėlę gausiai lankė ir joje meldėsi Radeikių ir kitų aplinkinių kaimų žmonės, vaikai buvo mokomi tikėjimo pradžiamokslio ir ruošiami priimti pirmąją šv. Komuniją.

2005 m. liepos 31 d. Radeikių koplyčioje lankėsi ir Šv. Mišias laikė Panevėžio vyskupas Jonas Kauneckas; kartu su tikinčiaisiais bendravo generalvikaras Robertas Pukenis.

Galerija
--------

* AltoriusAltorius
* Originali klausyklaOriginali klausykla
* Šarvojimo salėŠarvojimo salė
* Koplytstulpis prie koplyčiosKoplytstulpis prie koplyčios

Literatūra
----------

Kazokaitė, Deimantė. *Dvidešimtmetį minėjusi Radeikių koplyčia - sielos atgaiva tikintiesiems* - Iliustr. // Utenos diena. - ISSN 1648 - 0562. - 2015, geg. 13, p. 10.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Radeikių koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Radeikių koplytstulpis Archyvuota kopija 2019-03-30 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Spitrėnų Švč. Mergelės Marijos, Taikos Karalienės, parapija Archyvuota kopija 2018-09-16 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  30 metų su aukštaičiais (*xxiamzius.lt*)
4. ↑  Lankėsi jo ekscelencija vyskupas[neveikianti nuoroda]
| ***MR 73*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | MR 73 |
| Kilmės šalis |  Prancūzija |
| Režisierius | Olivier Marchal |
| Metai | 2008 |
| Žanras | trileris |
| Trukmė | 125 min. |
| Kalba | prancūzų |
| **IMDb įrašas** |

**MR 73** – 2008 m. Prancūzijoje sukurtas kriminalinis filmas. Jo pavadinimas reiškia revolverio modelį.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Daniel Auteuil – Luisas Šnaideris
* Olivia Bonamy – Žiustina
* Catherine Marchal – Mari
* Francis Renaud – Kovalskis
* Gerald Laroche
* Philippe Nahon
* Louise Monot

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Luisas Šnaideris – depresija sergantis policininkas, dėl nuolatinio girtuokliavimo galintis netekti darbo. Net ir pažemintas pareigose, jis tęsia ankstesnę bylą – mėgina sučiupti serijinį žudiką. Tuo pačiu metu iš kalėjimo rengiamasi paleisti kitą žudiką, kurį Luisas kažkada sučiupo. Pastarasis visus įtikino, kad per 25 metus, praleistus už grotų, jis atsivertė į tikėjimą ir pasikeitė. Tikimybė, kad žudikas atsidurs laisvėje, labiausiai neramina jauną merginą Žiustiną, kuri kartu su seserimi liko gyvo po to, kai buvo nužudyti jų tėvai. Ji kreipiasi pagalbos į Luisą, tikėdamasi, kad šis, nepaisant priklausomybės alkoholiui, sugebės ją apginti...
| **Streptopelia decaocto** |
| --- |
| Pietinis purplelis (*Streptopelia decaocto*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Klada: | Columbimorphae  *( Columbimorphae)* |
| Būrys: | Karveliniai paukščiai  *( Columbiformes)* |
| Šeima: | Karveliniai  *( Columbidae)* |
| Gentis: | Purpleliai  *( Streptopelia)* |
| Rūšis: | Pietinis purplelis  *( Streptopelia decaocto)* |

 |
| Binomas |
| ***Streptopelia decaocto***Frivaldszky, 1838 |

**Pietinis purplelis** (*Streptopelia decaocto*) – karvelinių (*Columbidae*) šeimos paukštis.

Išvaizda
--------

Pietinis purplelis yra paprastojo purplelio dydžio. Skiriasi ilgesne uodega, vienspalve kūno viršutine puse ir juoda juostele ant kaklo. Patino ir patelės galva bei užpakalinė kaklo pusė rusvai pilka, rausvo atspalvio. Kaklo užpakalinėje dalyje eina juoda skersinė juostelė baltu pakraščiu. Nugara, pečiai ir antuodegis rusvi. Pasmakrė ir gerklė balsvi. Pagurklis ir krūtinė šviesiai rausvi, pilkšvo atspalvio. Pilvas ir kūno šonai melsvai pilki, pauodegys tamsiai pilkas. Uodega ilga, gale su plačia balta juosta. Snapas juodas. Kojos raudonos. Rainelė raudona. Jaunikliai be juodos juostelės kaklo srityje, rusvesnių spalvų. Pūkinis apdaras gelsvai pilkas, oda tamsi. Snapas šviesesnės rožinės spalvos.

Pietinio purplelio ulbavimas

Paplitimas
----------

Eurazijoje paplitęs nuo Atlanto pakrančių iki Korėjos pusiasalio. Šiaurėje arealas siekia Botnijos įlanką, Baltąją jūrą, Volgos vidurupį, Užkaukazę, Iraną, pietinę Turkmėniją, šiaurinį Afganistaną, pietines Himalajų priekalnes. Pietuose arealas tęsiasi iki okeaninių Azijos pakrančių, Viduržemio jūros. Žiemoja arealo ribose.

Sutinkamas visoje Lietuvos teritorijoje. Gausus kai kurių miestų želdiniuose.

Biologija
---------

Laikosi miestų ir stambesnių gyvenviečių želdiniuose: parkuose, skveruose, alėjose, kiemų ir gatvių želdiniuose, kapinėse, botanikos soduose. Dažnesni prie šiukšlynų, sąvartų. Balsas primena tūtavimą. Beveik ištisus metus gyvena poromis, būriuojasi tik žiemą ir prie maitinimosi vietų. Žiemoja paprastai gausesnėse lapuočių medžių grupėse: kaštonų, liepų, klevų, ąžuolų. Nakvoja susiglaudę po du. Per šalčius, pūgas glaudžiasi prie inkilų, stambių šakų, ieško užuovėjos.

Vienoje dėtyje paprastai būna 2 kiaušiniai, perimi abiejų paukščių maždaug 15 dienų. Jaunikliai lizde išbūna maždaug 19 dienų. Juos maitina abu tėvai. Pietiniai purpleliai per metus gali išauginti dvi arba tris vadas.

Maistą renka ant žemės. Lesa javų grūdus, kviečius, rugius, žirnius, piktžoles, maisto atliekas, vabzdžius, lervas ir kt.

Galerija
--------

* Pietinis purplelis
* Pietinio purplelio kiaušinis
* Pietiniai purpleliai miesto aplinkoje


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pietinis purplelis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Šaltiniai
---------

* *Lietuvos fauna: paukščiai, 1 knyga.* Sud. V. Logminas. – Vilnius: Mokslas, 1990.
**Pjetras Kavalinis** (it. *Pietro Cavallini*, apie 1250–1330 m.) – italų viduramžių tapytojas ir mozaikininkas.

Biografija
----------

Pjetras Kavalinis gimė apie 1250 m. tikriausiai Romoje. Tikriausiai anksčiausiai paminėtas 1273 m. spalio 2 d. dokumentuose. Jis laikomas vienu iš pirmųjų italų dailininkų, siekusių išsivaduoti iš bizantietiškų statiškų ir stilizuotų vaizdavimo formų. Jo anksčiausias darbas buvo freskos *San Paolo Fuori le Mura* bažnyčios navoje Romoje, atliktos apie 1277−1290 m. laikotarpyje. Šios freskos buvo nutapytos ant V a. ankstyvosios krikščionybės freskų siekiant jas „atnaujinti". Šie darbai pražuvo 1823 m. gaisro metu. Iš išlikusių kopijų matyti, kad P. Kavalinis buvo reikšmingai paveiktas V a. freskų monumentalumo ir klasikinio (antikos) meno bruožų. Pasak Dž. Vazario, geriausiu P. Kavalinio darbu buvo freskos Santa Maria in Aracoeli bažnyčios apsidėje Romoje. Šios freskos buvo sunaikintos XVI a. antroje pusėje. Tai pačiai bažnyčiai P. Kavalinis sukūrė kitas freskas Šv. Paskualės koplyčioje, iš kurių 2000 m. aptikti Madonos su šventaisiais vaizdų fragmentai. Manoma, kad P. Kavalinis nutapė freską virš kardinolo Matejo d'Akvaspartos kapo ten pat ir kitas freskas *San Giorgio in Velabro* bažnyčioje. 

1291 m. P. Kavalinis pradėjo mozaikų ciklą *Santa Maria in Trastevere* bažnyčioje, kuris rodo aiškias klasikinio meno įtakos apraiškas. Maždaug kiek vėliau jis sukūrė Paskutinio Teismo ir Apreiškimo freskas *Santa Cecilia in Trastevere* bažnyčioje. 1308 m. jis išvyko dirbti į Neapolį, pakviestas karaliaus Karolio II, kuris skyrė 30 aukso uncijų metinį užmkestį ir dar dvi uncijas namui išlaikyti. P. Kavalinio darbų išliko Neapolio *Maria Donna Regina* bažnyčioje. Apie 1315 m. jis buvo trumpam grįžęs dirbti į Romą ties *San Paolo Fuori le Mura* fasado dekoru (irgi pražuvo 1823 m. gaisre). P. Kavalinis mirė apie 1330 m. Vėliau Dž. Vazaris teigė, kad jis buvo Džoto mokiniu taip iškeldamas florentietį ir susidomėjimas P. Kavalinio kūryba buvo menkas. Prie to prisidėjo, kad kontrreformacijos metu daugelis Romos bažnyčių buvo pertvarkytos sunaikinant nemažai jo darbų. XX a. menotyrininkų požiūris į P. Kavalinį pasikeitė, jis laikomas vienu reikšmingiausių to meto italų dailininkų. Iškelta versija, kad jis galėjo nutapyti freskų Aukštutinėje Šv. Pranciškaus bazilikoje Asyžiuje ir pats paveikė Džotą, o ne atvirkščiai.

Darbų galerija
--------------

* „Pristatymas šventykloje", mozaika *Santa Maria in Trastevere* bažnyčioje
* „Karalių nusilenkimas", mozaika *Santa Maria in Trastevere* bažnyčioje
* „Madona su Kūdikiu ir šventaisiais", freska *Santa Maria in Aracoeli* bažnyčioje
* „Paskutinis Teismas", freska *Santa Cecilia in Trastevere* bažnyčioje

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pietro Cavallini** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Encyclopaedia Britannica, 1998
* treccani.it
* Kleinhenz, Christopher. *Medieval Italy: An Encyclopedia*, Routledge, 2004, p. 200−201
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Pietinė katilinė |
| --- |
|  |
| Vieta | Pramonės g. 10  Šiauliai, Lietuva |
| Statusas | Pastatytas |
| Atidarymas | 1966 m. |
| Paskirtis | Jėgainė |

**Pietinė katilinė** – šiluminė jėgainė Šiauliuose. Pagrindinė miesto šilumos tiekėja.

Istorija
--------

1966 m. pradėta eksploatuoti Pietinė katilinė Šiauliuose. 1969 m. iš Pietinės katilinės nutiesta nauja 1,7 km ilgio šilumos trasa į miesto centrą, „Elnio" ir Pietinė katilinės sujungtos į bendrą sistemą ir netrukus pagrindine įmonės veikla tapo šilumos gamyba.

2006 m. katilinėje buvo 10 katilų, kurių bendra galia buvo 539,21 MW. 2012 m. katilinėje buvo aštuoni katilai, kurių bendras galingumas 263,01 MW.

Pajėgumai
---------

Pietinė katilinė tiekia 94 % viso reikiamo šilumos kiekio Šiaulių miestui.

Katilinėje sumontuoti aštuoni katilai:

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | **Katilo tipas** | **Paskirtis** | **Galia MW** | **Paleistas** |
| 1 | B-25/15GM | Garo | 18,95 | 1966 |
| 2 | PTVM-50 | Vandens šildymo | 47,25 | 1967 |
| 3 | PTVM-50 | Vandens šildymo | 47,25 | 1969 |
| 4 | PTVM-100 | Vandens šildymo | 94,5 | 1980 |
| 5 | E-25-1,4-225GM | Garo | 17,23 | 1992 |
| 6 | E-25-1,4-225GM | Garo | 17,23 | 1992 |
| 7 | HWK-10000ECO | Vandens šildymo | 10,3 | 2003 |
| 8 | HWK-10000ECO | Vandens šildymo | 10,3 | 2003 |

Pagrindinis katilinės dūmtraukis dūmus išmeta 120 m aukštyje.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 54°33′8.05″ š. pl. 23°9′57.26″ r. ilg.﻿ / ﻿54.5522361°š. pl. 23.1659056°r. ilg.﻿ / 54.5522361; 23.1659056

|  Keturvalakių Švč. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilkaviškio |
| **Dekanatas** | Vilkaviškio |
| **Savivaldybė** | Vilkaviškio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Keturvalakiai |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1950 m. |

**Keturvalakių Švč. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Keturvalakių miestelyje, 12 km į vakarus nuo Marijampolės.

Istorija
--------

Bažnyčia su modernia varpine (dešinėje)
Vilniaus vyskupas Konstantinas Kazimieras Bžostovskis 1714 m. leido Lankeliškių klebonui laikyti pamaldas Keturvalakių koplyčioje. Prie jos 1765 m. leista kurti šv. Barboros broliją. 1769 m. pradėti švęsti paskelbti atlaidai. 1777 m. įkurta parapija. XVIII a. pabaigoje veikė parapinė mokykla. Kunigas Andrius Adeika (nuo 1792 m. Keturvalakių klebonas) 1786 m. pastatė naują medinę bažnyčią. Jai paskirta 4 valakai žemės. Klebonas Juozas Šipaila 1848 m. pastatė mūrinę varpinę, aptvėrė kapines, 1861 m. šventoriuje pastatė koplyčią su rūsiu (jame 1879 m. palaidotas), 1866 m. – mūrinę kleboniją. J. Šipaila išleido į mokslus savo sesers sūnų Joną Jablonskį. 1906 m. įsikūrė „Žiburio" draugijos skyrius (pirmininkas kunigas Juozas Švedas), kuris 1907 m. įsteigė biblioteką - skaityklą, Keturvalakiuose rengė lietuviškus vakarus su vaidinimais, 1914 m. pastatė namus su sale, arbatinę, biblioteką. 1944 m. rugpjūčio 5 d. vokiečiai bažnyčią sudegino. Maldos namai 1950 m. įrengti parapijos namuose. Keturvalakių klebonas Vladas Pėstininkas (1889–1968) suimtas ir 10 m. ištremtas į Sibirą.

1986–1990 m. kun. Juozo Gražulio ir arch. Vytauto Jakučio rūpesčiu pastatyta varpinė, bažnyčia restauruota. Apie tai bylojama prie bažnyčios prikaltoje lentoje.

Architektūra
------------

Bažnyčia stačiakampio plano, bebokštė, su prieangiu.
| ***Ketvertas iš Teksaso*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | 4 for Texas |
| Kilmės šalis |  JAV |
| Režisierius | Robert Aldrich |
| Scenaristas (-ai) | Teddi ShermanRobert Aldrich |
| Vaidina | Frank SinatraDean Martin |
| Metai | 1963 |
| Žanras | vesternas, komedija |
| Trukmė | 124 min. |
| Kalba | anglų |
| **IMDb įrašas** |

**Ketvertas iš Teksaso** (angl.  *4 for Texas*) – 1963 m. JAV sukurtas komiškas vesternas, kuriame pagrindinius vaidmenis atliko Frenkas Sinatra ir Dynas Martinas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Frank Sinatra – Zakas Tomasas
* Dean Martin – Džo Džaretas
* Ursula Andress – Maksina Richter
* Anita Ekberg – Elija Karlson
* Charles Bronson – Metsonas
* Victor Buono – Harvis Burdenas
* Edric Connor – Džordžas

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Diližansą, gabenusį 100 tūkst. dolerių, priklausiusių bankininkui Burdenui, užpuola Metsono vadovaujami banditai, tačiau kartu keliavę Zakas Tomasas ir Džo Džaretas atrėmė puolimą. Netrukus jie susigrumia tarpusavyje dėl išgelbėtų pinigų. Tomasas tvirtina, kad šie ir taip priklauso jam, tačiau galiausiai juos pavyksta laimėti Džaretui. Atvykęs į miestą, jis padeda pinigus į to paties Burdeno banką, tokiu būdu apsaugodamas savo gyvybę nuo Tomaso keršto. Susipažinęs su našle Maksina Richter, Džaretas nusprendžia investuoti pinigus į jos laivą, paversdamas jį plaukiojančiu kazino. Tomasas stebi padėtį, tikėdamasis po to, kai laivas bus įrengtas, jį pasisavinti. Tuo metu bankininkas nusamdo Metsoną, kad šis padėtų atsikratyti Tomasu. Šiam, su savo žmonėmis susiruošusiam jėga užimti laivą, tenka susivienyti su Džaretu, kad apsaugotų bendrą investiciją.

Apdovanojimai
-------------

* Laurel apdovanojimas – geriausia veiksmo drama (nominacija)
Kevelės šaltiniai
Kevelės šaltinių upelis
Dar du Kevelės šaltiniai
**Kevelės šaltiniai**, *Karališkieji šaltiniai* (latv. *Ķeveles avoti, Karaļu avoti, Septiņi avoti, Karaļavots*) – šaltiniai Latvijoje, Žiemgaloje, 3 km į šiaurės rytus nuo Kevelės, 4 km į šiaurės vakarus nuo Vecaucės, Vytinių valsčiuje, Duobelės savivaldybėje.

Šaltiniai
---------

Kambaro kalvos šlaite susidariusioje 4 m pločio ir 6 m ilgio duobėje trykšta devyni šaltiniai, septyni iš jų atskirti XVIII a. iš akmenų sumūrytu tilteliu, akmenimis išmūryta ir duobė. Du šaltiniai trykšta žemiau tiltelio, per kurį nusidriekė ir apie 15 cm storio eglės šaknis. Visi šaltiniai susilieja į vieną upelį, kurio vaga taip pat išgrįsta akmenimis, ir nuteka į kalno papėdėje esantį Rūdajų ežerėlį, o iš jo į Vadaksties intaką Lyguotnės upę.

Istorija
--------

Šaltiniai žinomi nuo senų laikų, dar viduramžiais gyventojai jų vandeniu gydė skaudančias vietas, žaizdas, akių ligas.

Legenda pasakoja, kad Kevelės šaltinių vandeniu buvo išgydytas Šiaurės karo mūšyje sužeistas Švedijos karalius Karolis XII, kuriam jo gydytojai jau nebegalėjo padėti. Nuo tada šaltiniai pradėti vadinti *Karališkaisiais*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Karaļa (Ķeveles) avoti

Koordinatės: 56°28′59″š. pl. 22°49′22″r. ilg.﻿ / ﻿56.48302°š. pl. 22.82272°r. ilg.﻿ / 56.48302; 22.82272

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kevelės šaltiniai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |