recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Juozas Liekis** |
| --- |
| Gimė | 1877 m. balandžio 27 d.Rusija Angladegiai, Skaudvilės valsčius, Tauragės apskritis, Rusijos imperija |
| Mirė | 1955 m. gruodžio 7 d. (68 metai)Lietuva Kruopiai, dab. Akmenės raj. |
|  |
| Veikla | Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Lietuvos valstiečių sąjunga |

**Juozas Liekis** (*Lėkis*, 1887 m. balandžio 27 d. Angladegiai, Skaudvilės valsčius, Tauragės apskritis – 1955 m. gruodžio 7 d. Kruopiai, dab. Akmenės raj.) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1902 m. baigė Skaudvilės pradžios mokyklą, iki 1910 m. gyveno tėvų ūkyje. 1910–1914 m. buvo išvykęs į JAV, gyveno Čikagoje.

Grįžęs į Lietuvą, 1919 m. tapo Skaudvilės valsčiaus komiteto pirmininku, vėliau viršaičiu, nepriklausomybės kovų metu organizavo Skaudvilės Šaulių sąjungos skyrių. Įsitraukė į Lietuvos valstiečių sąjungos veiklą.

1920 m. spalio 20 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, mandato atsisakius Jonui Valiui. Priklausė Lietuvos valstiečių sąjungos frakcijai. 

Apie 1922 m. įsigijo Kruopių dvarą. Turėjo 44,77 ha žemės. 1935 m. dvaras parduotas varžytinėse, po poros metų jis sudegė. J. Liekis dirbo Papilės valsčiuje, 1940 m. – Vilniuje. Po II Pasaulinio karo gyveno Kruopiuose. Nuo 1951 m. kalintas už naminės pardavinėjimą, bet J. Paleckio rūpesčiu paleistas anksčiau termino.

J. Liekis propagavo laisvamanybę. 1926 m. skyrė žemės įkurti Kruopių laisvamanių kapinėms, kuriose po mirties ir pats palaidotas. Jis rėmė neturtingus miestelio gyventojus, rengė gegužines ir koncertus, muzikantų iš Šiaulių ir Kauno pasirodymus.

Literatūra
----------

* Liekis Juozas, Trumpos Steigiamojo Seimo narių biografijos su atvaizdais, Klaipėda, 1924, p. 34.
* Lėkis Juozas, Lietuvių enciklopedija, Boston, 1958, t. 14, p. 478.
* Stakeliūnaitė D. Liekis Juozas, Lietuvos Steigiamojo Seimo (1920–1922 metų) narių biografinis žodynas, sud. A. Ragauskas, M. Tamošaitis, Vilnius, 2006, p. 221–223.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  Akmenės krašto enciklopedinis žodynas. Juozas Liekis
2. ↑  „Juozo Liekio kapas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.

Nuorodos
--------

* LIEKIS Juozas (1887–1955) | lrs.lt
**Juozas Maceika** (1904 m. gruodžio 16 d. Lazūnai – 1991 m. gruodžio 17 d. Vilnius) – Lietuvos muziejininkas, kultūros veikėjas.

Biografija
----------

1928–1934 m. studijavo Vilniaus universiteto Teologijos fakultete. Dalyvavo Lietuvių mokslo draugijos, Laikinojo Vilniaus lietuvių komiteto, Šv. Kazimiero draugijos veikloje. Nuo 1930 m. dirbo ekskursijų vadovu po Vilnių ir jo apylinkes. 1940–1941 m. ir 1945–1951 m. Vilniuje dirbo mokytoju, 1941–1945 m. – Lietuvos mokslų akademijos centrinėje bibliotekoje (dabar Lietuvos mokslų akademijos biblioteka). 1945–1967 m. – Lietuvos dailės muziejaus bendradarbis, 1960–1967 vyriausiasis fondų saugotojas.

Mokslinė veikla
---------------

Parašė informacinių ir istorinių knygų, sudarė ir išleido lietuviškų kalendorių (1937–1940 m.), parengė istorinių apybraižų („Paveikslų galerijos pastatas", „Vilniaus katedra"; rankraščiai), studijų („Vilniaus lietuvių spaudiniai 1919–1939 metais", „Lietuvių būklė Lenkijos respublikoje 1936-1938 metais", „Meno kūriniai buvusioje Vilniaus katedroje iki Didžiojo tėvynės karo"; rankraščiai), sudarė Lietuvos dailės muziejus 1945–1965 m. įsigytų eksponatų katalogą, parašė kraštotyros straipsnių.

Bibliografija
-------------

* Vilnius ir jo apylinkės, pirmasis vadovas lietuvių kalba, su istoriku A. Juškevičiumi, 1937 2 leid. 1940 m.
* Trakai, 1940 m.
* Vilnius, 1955 m.
* Vadovas po Vilnių, su P. Gudynu, 1960 m.
* Paveikslų galerija, 1968 m.
* Senoji Vilniaus rotušė, 1970 m.
* Lazūnai, išl. 1998 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Juozas Maceika*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 729 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Kuseris*Kousséri* |
| --- |
| *Kuserio tvirtovė* |
|  |
| 

KuserisKuseris

12°05′0″ š. pl. 15°02′0″ r. ilg.﻿ / ﻿12.08333°š. pl. 15.03333°r. ilg.﻿ / 12.08333; 15.03333﻿ (Kuseris)Koordinatės: 12°05′0″ š. pl. 15°02′0″ r. ilg.﻿ / ﻿12.08333°š. pl. 15.03333°r. ilg.﻿ / 12.08333; 15.03333﻿ (Kuseris) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1) |
|  |
| **Valstybė** | Kamerūno vėliava Kamerūnas |
| **Regionas** | Tolimosios Šiaurės regionas |
| **Departamentas** | Logonės ir Šario departamentas |
|  |
| **Gyventojų** (2005) | 89 123  |
| **Altitudė** | 271 m |

**Kuseris** (pranc. *Kousséri*) – miestas Kamerūno šiaurėje, Tolimosios Šiaurės regione, Šario kairiajame krante, priešais Čado sostinę Ndžameną (su ja jungia už kelių km į rytus esantis tiltas). Departamento centras. Kuseryje baigiasi pagrindinis šalies kelias (N-1), einantis iš Jaundės. Yra išlikusi senovinė tvirtovė. Mieste įsikūrę daug pabėgėlių iš Čado.

Istorija
--------

Kuseris buvo Bornu imperijos dalimi. 1900 m. miestą užėmė Sudano banditai, vadovaujami Rabiho az Zubairo. 1900 m. balandžio 22 d. įvyko Kuserio mūšis, kuriame jungtinė prancūzų ir Bagirmi armija nugalėjo Zubairo pajėgas.
Juozas Kėdainis. Konstantinas Sirvydas Vilniaus universitete, 1979 m.
**Juozas Kėdainis** (1915 m. gruodžio 31 d. Karaliūniškis, Kupiškio valsčius – 1998 m. lapkričio 12 d. Kaunas) – Lietuvos skulptorius.

Biografija
----------

Baigė Kupiškio gimnaziją. 1933–1939 m. mokėsi Kauno meno mokykloje. 1945–1946 m. Kauno vidurinėje dailės mokykloje dėstė piešimą, 1946–1951 m. Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute – piešimą ir skulptūrą, 1951–1989 m. Lietuvos dailės instituto dėstytojas, nuo 1970 m. profesorius. Mokiniai: Rimantas Daugintis.

Kūryba
------

Iš medžio, granito, marmuro, aliuminio, geležies, vario, terakotos sukūrė buitinės tematikos kamerinių („Kolūkio arklininkas", „Arkliaganis", abi 1957 m. reljefai „Naujakuriai" 1948 m. „Arimų legendos" 1985 m.), dekoratyvinių („Poilsis", Druskininkai, 1959 m. reljefai „Neringos" kavinei Vilniuje, Panevėžio dramos teatrui, 1968 m.) skulptūrų (ant Žaliojo tilto Vilniuje, 1952 m. Miko Petrausko Palūšėje, 1973 m.), biustų (Konstantinas Sirvydas Vilniaus universitete, 1979 m.), antkapinių paminklų (Petras Cvirka, Rasų kapinėse, 1950 m. Marcė Katiliūtė, Petrašiūnų kapinėse, 1972 m.), medalių. Tarp heraldikos darbų – Kupiškio herbas, sukurtas 1969 m.

Kūriniai darnios kompozicijos, jiems būdingas ritmiškumas, saikingi apibendrinimai, dažniausiai vaizduojamas žmogus. Prisidėjo prie vario kalybos atgaivinimo Lietuvoje. Nuo 1944 m. dalyvavo parodose, individuali paroda 1976 m. surengta Vilniuje.

Įvertinimas
-----------

* 1958 m. LTSR valstybinė premija

Šaltiniai
---------

1. ↑  Atidaroma skulptoriaus J. Kėdainio paroda
2. ↑  Irena Dobrovolskaitė. *Juozas Kėdainis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 688 psl.

* Juozas Kėdainis, Parodos katalogas, sudarė A. Valiuškevičiūtė, Vilnius, 1976

Nuorodos
--------

* „MINTIMIS IŠVAIKŠTINĖJAU KIEKVIENĄ LAUKO RĖŽĮ..."\*: skulptoriaus Juozo Kėdainio egodokumentinis palikimas Kupiškio rajono savivaldybės viešojoje bibliotekoje
* Kupiškėnų mintys. "JUOZUI KĖDAINIUI – 100"
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Kusara** (*Kussara, Kushshar*) – buvęs miestas, miestas valstybė Mažojoje Azijoje. 

Anksčiau tapatintas su Ališar Hiujuku, bet vėliau imta manyti, kad Kusara buvo labiau pietuose, galbūt Antitauro regione, ir per jį ėjo prekybinis maršrutas iš Asirijos (jame buvo asirų prekybinė faktorija). Galbūt jis buvo netoli vėlesnės romėnų gyvenvietės *Commana Cappadociae*.

Kusara labiausiai klestėjo apie 1900–1750 m. pr. m. e. kuomet joje buvo Pithanos ir jo sūnaus Anitos dinastijos sostinė. O vėliau jų valstybės centras persikėlė į Kanešą.
Hetitų valstybė kaip karinė ir politinė galia pirmiausia buvo sukurta Kusaroje, nors Anitos su Hatušiliu I bei pastarojo palikuonimis nesiejo kraujo giminystė. 
Užimdamas sostą (~1650 m. pr. m. e.) Hatušilis I buvo įsikūręs Kusaroje, bet netrukus savo sostinę perkėlė į Hatušą, tuomet dar griuvėsius. 
Tačiau jis Kusaroje tebeturėjo rūmus Kusaroje, nes čia prieš savo mirtį buvo surengęs didžiąją sueigą. 

Atrodytų nepaaiškinama, kodėl jis sostinę perkėlė šiaurėn, tolyn nuo vietovių, iš kur lengva būdavo susiekti su Sirija ir Mesopotamija. Juk tuo metu valdė tas karalius, kuris įtraukė hetitų valstybę į Artimųjų Rytų civilizacijų centro politinius ir karinius reikalus. Manoma, kad priežastis buvo nuolatinė kaškų genčių antpuolių grėsmė šiaurėje.

Nuorodos
--------


* Burney Charles (2004) Historical Dictionary of the Hittites Historical Dictionaries of Ancient Civilizations and Historical Eras. p.169


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RMažosios Azijos vetovės hetitų laikais |
| --- |
|  |
| Hatai ir Hetitai | 
 Hati žemė **·**  Acativada / *Karatepė*) **·**  Ankuva / *Ališar Hiujukas*? **·**  Arina / *Aladža Hiujukas*? **·**  *Beidžesultanas* **·**  Calpuva **·**  Cipalanda / *Kadir Hiujukas* **·**  *Eflatun Pinaras* **·**  *Inandiktepė* **·**  Hakmis  **·**  Hatušas / *Bohazkiojus* **·**  *Huseindede tepė* **·**  Kanešas / *Kiultepė* **·**  Karahna **·**  Katapa **·**  Kumanis **·**  Kumuhu **·**  Kušara **·**  Lavazantija **·**  Lihcina **·**  Nerikas **·**  *Sakčagioziu* **·**  Šamuha / *Kajalipinaras* **·**  Šanahuita **·**  Šapinuva / *Ortakiojus* **·**  Šariša / *Kušaklis* **·**  Tapika / *Mašat Hiujukas* **·**  Tegarama **·**  Ulama |  |
|  |
| Luviai | 
Aukštutinė žemė (Purušhanda / *Adžem Hiujukas*?) **·**  Kicuvatna (Adana **·**  Tarša **·**  Tuvanuva) **·**  Tarhuntaša **·**  Karkija **·**  Lukka žemė (Avarna **·**  Parha **·**  Talava) **·**  Arcava (Apasa **·**  Mira **·**  Hapala **·**  Šeha) **·**  Asuva (Vilusa / *Troja*?) **·**  Ura |
|  |
| Kita | 
 Ahhiyawa (Milavanda) **·**  Alašija **·**  kaškai **·**  palai (Pala) **·**  Isuva ( Melidas / *Arslantepė*) **·**  Hajasa-Azi **·**  Maša |

 |
| Žvirblių pilkapynas |
| --- |
| [[Image:|260pxpx]] |
| Vieta | Vilnius |
| Seniūnija | Naujosios Vilnios seniūnija |
| Naudotas | V–XII a. |
| Tirtas | 1925 m. |

**Žvirblių pilkapynas** – sunykusi pilkapių sankaupa pietryčių Lietuvoje, Vilniuje, Naujojoje Vilnioje, Vilnios kairiajame krante.

Ištirtuose 64 pilkapiuose rasti 2 griautiniai kapai (V a.), ~200 degintinių kapų (VI–XII a.) bei 7 degintiniai žirgų kapai. Rastos įkapės: pentiniai siauraašmeniai kirviai, įmoviniai ietigaliai, antskydis, dviašmenis kalavijas, žiediniai antsmilkiniai, apyrankės, sagtys, moliniai verpstukai ir kt. Buitinės paskirties daiktams skirtinas pincetas ir peiliukai. Jame aptikta skandinaviškos kilmės ginklų: kalavijų ir ietigalių.

Žvirblių pilkapyną 1925 m. tyrė Romano Jakimovičiaus vadovaujami Varšuvos universiteto archeologai. Radiniai saugomi Lietuvos nacionaliniame muziejuje ir Varšuvos archeologijos muziejuje. Vėliau pilkapynas suardytas juodųjų archeologų bei dirbant laukus.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2015-04-02 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  *Žvirblių pilkapynas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 698
Žemaičių rūbai
Žemaičių folkloro ansamblis „Taduja"
**Žemaičių tautiniai rūbai** – tarp žemaičių paplitęs istorinių lietuvių drabužių
stilius. Tautiniais drabužiais laikomi XIX a. pabaigos – XX a. vidurio valstiečių išeiginiai rūbai. 

Žemaičių moterų drabužiai vieni ryškiausių, dominuoja raudona spalva ir išilgi dryžiai, brangių skarų ir karolių gausa.

Marškiniai papuošti ornamentas, išdėstytais ant rankogalių, ties užsegimu, apykakle. Sijonai dryžuoti, ryškiaspalviai, dažniausiai vyraujančios raudonos spalvos. Prijuostės taip pat išilgai dryžuotos. Buvo nešiojama iki 5 sijonų vienu metu. Tarp jų ir apatinis sijonas būdavo spalvotas siuvinėtas arba skersadryžis, būdavo ir balti kiauraraščiu siuvinėti sijonai. Liemenės – iš tamsaus languoto ar skersadryžio naminio audinio, su paaukštintu liemeniu, klostytos arba parauktos.

Ištekėjusios moterys nešiodavo skaras, o po skaromis dažnai dėvėjo kykus. Skaros buvo užrišamos su mazgu virš kaktos. Ryšėdavo vienu metu ir kelias skaras, naudojo vienu metu kelis užrišimo būdus. Merginos galvas puošė iš kaspinų išlankstytomis karūnėlėmis – rangėmis, rytų Žemaitijoje – galionais.

Literatūra
----------

* Teresė Jurkuvienė. *Lietuvių tautinis kostiumas*. Lietuvos liaudies kultūros centras. ISBN 978-9955-23-166-0

Nuorodos
--------

* Žemaičių tautiniai drabužiai Archyvuota kopija 2017-03-21 iš Wayback Machine projekto.
* Lietuvos nacionalinis kultūros centras. Tautinis kostiumas. Žemaitija
* Tautinio kostiumo paroda (Nalšios muziejus)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RLietuvių tautodailė |
| --- |
|  |
| Tekstilė | 
 audimas **·**  siuvinėjimas **·**  drobė **·**  čerkasas **·**  milas **·**  žičkai |
|  |
| Drabužiai | 
 dzūkų **·**  aukštaičių **·**  žemaičių **·**  suvalkiečių **·**  Klaipėdos krašto **·**  marškiniai **·**  sijonas **·**  prijuostė **·**  juosta **·**  kelnės **·**  nuometas **·**  skara **·**  skarinys **·**  šiaudinė skrybėlė **·**  kalpokas **·**  magierka **·**  sermėga **·**  rudinė **·**  surdutas **·**  autai **·**  vyžos **·**  naginės **·**  klumpės **·**  čempės |
|  |
| Dailė | 
 skulptūra (kaukės) **·**  kryždirbystė (kryžius **·**  koplytėlė **·**  koplytstulpis **·**  stogastulpis **·**  saulutė) **·**  tapyba **·**  grafika **·**  keramika **·**  velykų margučiai **·**  popieriaus karpiniai **·**  verbos **·**  kalvystė  |

 |
| **Marija Tautkuvienė-Piliutytė** |
| --- |
| Gimė | 1939 m. sausio 15 d. (84 metai)Opstainio k. Šilutės r. |
|  |
| Veikla | muzikos mokytoja ir chorvedė. |

**Marija Tautkuvienė-Piliutytė** (1939 m. sausio 15 d. Opstainio k. Šilutės r.) – muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija
----------

Baigusi Skirsnemunės vidurinės mokyklos aštuonias klases, 1955–1959 choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje (dėst. B. Daukintaitė-Razauskienė ir R. Varnas).

1959–1969 Seredžiaus (Jurbarko r.) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, kultūros namų meno vadovė (1959–1964). Mokykloje vadovavo vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorams, o kultūros namuose – mišriajam chorui ir moterų vokaliniam ansambliui. 1964 I respublikinei moksleivių dainų šventei parengė jaunučių chorą, 1965 respublikinei dainų šventei – jaunių chorą, o 1969 respublikinei moksleivių meno ir sporto šventei – mišrųjį chorą.

Nuo 1969 rudens Jurbarko vaikų muzikos mokyklos (nuo 1990 A. Sodeikos) mokytoja, 1985–1993 direktorė. Iš pradžių vadovavo bendram mokyklos chorui, o 1979–1993 chorinio dainavimo skyriaus. Chorą paruošė moksleivių ir suaugusiųjų Jurbarko rajono ir respublikinėms dainų šventėms bei 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei Vilniuje. Choras dainavo koncertuose ir kituose kultūros renginiuose, giedojo bažnyčioje, 1990 dalyvavo tarptautiniame chorų sąskrydyje Rumunijoje.

Be pedagoginio darbo, M. Tautkuvienė vadovavo Jurbarko kultūros namų moterų chorui, kurį parengė 1970 ir 1975 respublikinėms dainų šventėms bei 1973 moterų ir vyrų sąskrydžiui Šiauliuose. 1970 subūrė medžiotojų bei žvejų vyrų vokalinį ansamblį ir išaugino į vyrų chorą – ji paruošė 1975 respublikinei dainų šventei. 1973 moterų choras ir vyrų vokalinis ansamblis dalyvavo televizijos laidoje. 1976 vyrų vokalinis ansamblis „Sidabrinių balsų" zonos konkurse pelnė antrąją vietą, o 1979 konkurse „Šilų aidai" moterų vokalinis kvartetas – pirmąją vietą.

Nuo 1990 M. Tautkuvienė Jurbarko politinių kalinių ir tremtinių mišriojo choro „Versmė" vadovė. Kolektyvą parengė tradicinėms dainų šventėms Kaune (1991), Vilniuje (1993), Panevėžyje (1995), Klaipėdoje (1997) ir Jurbarke (1998). Choras dainuoja koncertuose ir gieda bažnyčiose, dalyvavo 1994 I Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje. Lietuvos Seimo narės L. Andrikienės ir ten gyvenančio lietuvio E. Šovos remiamas kolektyvas 1994 koncertavo Didžiosios Britanijos Velso krašte, o 1996 Italijoje. Choras dalyvavo 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje. 

1997 m. subūrė Jurbarko kultūros rūmų mišrų chorą „Barkūnas", kurį parengė 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje. 2006 m. subūrė Jurbarko kultūros centro retro vokalinį ansamblį „Volungė".

M. Tautkuvienė – 1970 – 1979 Jurbarko rajono dainų švenčių organizatorė ir vyr. dirigentė, vėliau ir Lietuvos politinių kalinių bei tremtinių dainų švenčių Kaune, Vilniuje, Panevėžyje, Klaipėdoje ir Jurbarke dirigentė. Jos iniciatyva rengiamas tarptautinis chorų festivalis „Kur bakūžė samanota". 1980 ji apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| *1492: Conquest of Paradise* |
| --- |
|  |
| Vangelis studijinis albumas |
| Išleistas | 1992 m. |
| Žanras | garso takelis |
| Trukmė | 54:47 |
| Įrašų kompanija | Atlantic/WEA |
| Prodiuseris | Vangelis |

**1492: Conquest of Paradise** – 1992 m. graikų elektroninės muzikos kompozitoriaus Vangelio albumas. Jo melodijos naudotos kaip garso takelis filmui apie Kristupo Kolumbo žygį į Ameriką – 1492: Rojaus užkariavimas.

Melodijų sąrašas
----------------

1. Opening – 1:20
2. Conquest of Paradise – 4:47
3. Monastery of La Rabida – 3:37
4. City of Isabel – 2:16
5. Light and Shadow – 3:46
6. Deliverance – 3:28
7. West Across the Ocean Sea – 2:52
8. Eternity – 1:59
9. Hispañola – 4:56
10. Moxica and the Horse – 7:06
11. Twenty Eighth Parallel – 5:14
12. Niña, Pinta, Santa Maria (into Eternity) – 13:20

Populiarumas
------------

Kurdamas albumo melodijas Vangelis bendradarbiavo su flamenko gitaristais, smuikininkais, mandolinos, fleitos specialistais. Vokalines dalis atlieka Anglijos kamerinis choras.

Ypač didelio populiarumo susilaukė albumo melodija *Conquest of Paradise*. Tai herojiška melodija, kurioje skamba Vangelio panaudota pseudolotynų kalba. *Conquest of Paradise* naudota įvairiose televizijos laidose, sporto renginiuose.

Albumas *1492: Conquest of Paradise* užėmė pirmas vietas daugelio Europos šalių populiariausių dainų sąrašuose.

Nuorodos
--------

* Melodija *Conquest of Paradise*
**Erikas Adamsonas** (latv. *Eriks Ādamsons*, 1907 m. birželio 22 d. Ryga – 1946 m. vasario 28 d. Ryga) – vienas talentingiausių XX a. latvių rašytojų, anksti miręs nuo tuberkuliozės.

Biografija
----------

Baigė Rygos pagrindinę mokyklą ir Rygos 1-ąją vidurinę mokyklą. Studijavo Latvijos universitete. Dirbo draugijoje „Žalia varna", vėliau atsidėjo tik literatūriniam darbui. Antrojo pasaulinio karo metais dirbo knygyne ir miško paruošose. Karo metų nepritekliai paveikė sveikatą. Palaidotas Rygos Rainio kapinėse.

Kūryba
------

Pirmąją savo komediją išspausdino dar 1924 m. daugelį kūrinių pasirašinėjo slapyvardžiu *Ēriks Rīga*. Poezijos rinkiniuose „Sidabras ugnyje" (*Sudrabs ugunī* 1932 m.), „Herbai" (*Ģerboņi* 1937 m.), „Saulės laikrodis" (*Saules pulkstenis*, 1941 m.), „Sapnų pypkė" (*Sapņu pīpe*, išspausdintas Stokholme po autoriaus mirties 1951 m.) pabrėžiamas būties vitališkasis pradas, amžinojo grožio ilgesys, latvių romanso jausmingumas jungiamas su minties ir formos griežtumu, ryški anglų klasikinės poezijos įtaka.

Romane „Ieškantis savo kelio" (*Sava ceļa gājējs* 1943–1944 m.) vaizduojamas jaunuolio dvasinis brendimas. Be to, parašė pjesių, apsakymų, pasakų. Mokėdamas rusų, vokiečių, anglų, prancūzų kalbas vertė Šarlio Bodlero, Bairono, Henriko Ibseno, Oskaro Vaildo, Radjardo Kiplingo, Alfredo Tenisono ir kitų užsienio autorių kūrybą.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Silvestras Gaižiūnas Visuotinė lietuvių enciklopedija, I t.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Mykolas Dromantas** |
| --- |
| Gimė | 1955 m. rugpjūčio 8 d. (67 metai) |
|  |
| Veikla | pedagogas, Lietuvos visuomenės ir politinis veikėjas |
| Partija | 2005 m. Lietuvos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | 
* 1977 m. Šiaulių pedagoginis institutas;
* 2000 m. Kauno technologijos universitetas.

 |

**Mykolas Dromantas** (g. 1955 m. rugpjūčio 8 d.) – pedagogas, Lietuvos visuomenės ir politinis veikėjas.

Biografija
----------

1977 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą, fizikos mokytojas. 1993–1995 m. Danijos technologijų instituto stažuotojas. 2000 m. baigė Kauno technologijos universitetą, gamybos vadybos mokslo bakalauras, 2002 m. – vadybos ir verslo administravimo magistras. Lietuvos žemės ūkio universiteto ir Kauno technologijos universiteto Socialinių mokslų doktorantas.

Kauno Vytauto Didžiojo universitetas, Socialinių mokslų (Vadyba ir administravimas, S189 Organizavimo mokslai) daktaras

1987–1995 m. Šiaulių J. Janonio vidurinės mokyklos fizikos mokytojas. Nuo 1997 m. Šiaulių verslo konsultacinio centro, 2000 m. Šiaulių regiono plėtros agentūros direktorius. Nuo 2000 m. Šiaurės Lietuvos aukštesniosios verslo mokyklos, nuo 2002 m. Šiaurės Lietuvos kolegijos direktorius.

Nuo 2005 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Šiaulių skyriaus narys.

1990–1995 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys, 1995–1997 m. Šiaulių rajono savivaldybės tarybos narys (LSDP sąraše), Ekonomikos komiteto pirmininkas.
| **Eriprando Visconti** |
| --- |
| Gimė | 1932 m. rugsėjo 24 d.Milanas |
| Mirė | 1995 m. gegužės 26 d. (62 metai)Pavija |
| Tautybė |  Italija |
| Sutuoktinis (-ė) | Francesca Patrizia Ruspoli di Poggio Suasa (1969–1995) |
| Vaikai | 2 |
|  |
| Veikla | kino režisierius ir scenaristas |
|  |
|  **Vikiteka** | Eriprando Visconti |

**Eriprando Viskontis** (it. *Eriprando Visconti*, 1932 m. rugsėjo 24 d. – 1995 m. gegužės 25 d.) – italų kino režisierius, scenaristas ir prodiuseris, garsaus režisieriaus Luchino Visconti sūnėnas.

Biografija
----------

Visconti šeimos herbas
Eriprando gimė Milano aristokratų šeimoje (pilnas jo vardas yra *Eriprando Visconti di Modrone*, Vico Modrone grafas). Prieš artimųjų valią, jis praėjusio amžiaus 6 dešimtmetyje išvyko į Romą, kad įgyvendintų svajonę dirbti kino industrijoje. Pradžioje jis bandė tapti aktoriumi ir gavo keletą nežymių vaidmenų, vėliau dirbo filmų montuotojo Mario Serandrei asistentu. 1955 m. jis parašė scenarijų, pagal kurį režisierius Francesco Maselli nufilmavo juostą „Gli sbandati". Netrukus Eriprando ėmė dirbti režisieriaus asistentu, bendradarbiaudamas su Michelangelo Antonioni ir savo dėde Luchino Visconti.

1962 m. Eriprando debiutavo kaip režisierius drama „Una storia milanese". Nors sukūrė tik keliolika filmų, kai kurie iš jų turėjo didelį pasisekimą (Pišotos byla (1972 m.). Dažnai jis pats finansavo savo filmų kūrimą.

Šeima
-----

1969 m. jis vedė aristokratų Ruspoli šeimos atstovę Francesca Patrizia, su kuria gyveno iki savo mirties 1995 m.

Filmografija
------------

* Una storia milanese (1962)
* Una provincia italiana (1966, dokumentinis)
* La rivolta dei teenagers (1967, dokumentinis)
* Maternita (1967, TV filmas)
* L‘ospite segreto (1967, TV filmas)
* La monaca di Monza (1969)
* Michele Strogoff, corriere dello zar (1970)
* Il bracconiere (1970, TV filmas)
* Tiesa ir melas (1972)
* Pišotos byla (1972)
* Pabaisa (1976)
* Edipo pabaisa (1977)
* Una spirale di nebbia (1977)
* Malamore (1982)

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Eriprando Visconti** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* IMDb profilis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Corrado Colombo (2004). „Eriprando Visconti: Lo sguardo negato". *Controcorrente: il cinema milanese di Eriprando Visconti, Cesare Canevari, Alberto Cavallone*. Nocturno Dossier. pp. 6–9.
**Juozas Kunskas** (1909 m. sausio 20 d. Daniūnai, Ramygalos valsčius – 1980 m. sausio 17 d. Baisogala) – Lietuvos agronomas zootechnikas, biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1935 m. baigė Žemės ūkio akademiją. 1958 m. žemės ūkio mokslų kandidatas.

1935–1948 m. Žemės ūkio akademijos dėstytojas. 1948–1952 m. Gyvulininkystės mokslinio tyrimo stoties (Baisogaloje) Gyvulių šėrimo skyriaus vedėjas. 1952–1980 m. dirbo Gyvulininkystės institute, 1952–1976 m. Gyvulių šėrimo ir pašarų technologijos skyriaus vedėjas.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinio darbo sritis – gyvulių šėrimas, pašarų gamybos ir paruošimo technologijos, gyvulininkystės produkcijos kokybė. Kartu su kitais sukūrė efektyvią žolės miltų gamybos ir naudojimo gyvuliams šerti sistemą.

Bibliografija
-------------

* Šėrimo organizavimas gyvulininkystės fermose, 1957 m.
* Galvijų prieauglio šėrimas, 1968 m.
* Karvių šėrimas, su A. Nainiene, 1971 m.
* Zootechniko žinynas, su kitais, 1976 m.
* Juozas Kunskas – gyvūnų mitybos mokslo puoselėtojas (sud. Vytautas Tarvydas, Virginijus Uchockis). – Baisogala: Lietuvos veterinarijos akademijos Gyvulininkystės institutas, 2009. – 58 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-456-26-1

Įvertinimas
-----------

* 1970 m. LTSR valstybinė premija

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Juozas Kunskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. - 272 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Juozas Lūža** |
| --- |
| Gimė | 1911 m. spalio 17 d.Kupšiai, Kretingos r. |
| Mirė | 1978 m. balandžio 4 d. (66 metai) |
| Tėvas | Juozapas |
| Motina | Karolina |
|  |
| Veikla | lietuvių išeivijos visuomenės veikėjas, spaudos bendradarbis |

**Juozas Lūža** (1911 m. spalio 17 d. Kupšiuose, Kretingos r. – 1978 m. balandžio 4 d. Londone, Didžioji Britanija) – agronomas, lietuvių išeivijos spaudos bendradarbis, visuomenės veikėjas

Biografija
----------

Gimė ir užaugo Kretingos apskrities Kartenos valsčiaus Kupšių kaimo ūkininkų Juozapo ir Karolinos Lūžų šeimoje.

Baigęs Kartenos pradžios mokyklą, mokėsi Kretingos progimnazijoje, Plungės mokytojų seminarijoje. 1936 m. baigė agronomijos studijas Žemės ūkio akademijoje Dotnuvoje.

Dirbo Jaunųjų ūkininkų ratelių instruktoriumi Marijampolės ir Klaipėdos apskrityse. Vėliau buvo paskirtas agronomu į akcinę bendrovę "Lietuvos cukrus", dirbo joje žaliavų skyriaus vedėju.

1944 m. pasitraukė į Vakarus, apsigyveno Anglijoje, dirbo pramonės įmonėse. Vėliau dirbo lietuvių *„Nidos"* knygų klubo spaustuvės linotipininku, redagavo leidžiamas knygas, o 1973 m. pradžioje tapo laikraščio *„Europos lietuvis"* redaktoriumi.

Visuomeninė veikla
------------------

Būdamas studentas, įsijungė į visuomeninių organizacijų ir ūkinių draugijų veiklą, buvo aktyvus ateitininkas.

Laisvu nuo darbo metu rašė ir leido ūkininkams skirtus patarimus apie cukrinių runkelių auginimą, ūkininkavimą, bendradarbiavo spaudoje.

Paitraukęs į Vakarus, aktyviai dalyvavo Didžiosios Britanijos lietuvių organizacijų veikloje, steigė Didžiosios Britanijos lietuvių sąjungos (DBLS) skyrius, jiems vadovavo arba buvo jų valdybų narys, skaitė įvairiuose renginiuose paskaitas. 1957 m. buvo išrinktas *Lietuvių Sodybos* vedėju, kuriuo dirbo keliolika metų. DBLS centro valdybos narys ir LNB direktorius, DBLS Londono centrinio skyriaus narys, *Tautos fondo* atstovybės valdybos narys. *Lietuvių Sodyboje* užveisė vaismedžių sodą, o nederlingą žemę apsodino pušimis.
**Juozas Lebednykas** (g. 1947 m. rugpjūčio 20 d. Dusmenyse) – Lietuvos skulptorius.

Biografija
----------

Gimė 1947 m. Dusmenų kaime (Trakų raj.). 1954–1965 m. mokėsi Onuškio vidurinėje mokykloje (dabar – Onuškio Donato Malinausko gimnazija). 1966–1972 m. studijavo skulptūrą Valstybiniame dailės institute (nuo 1989 m. – Vilniaus dailės akademija). Mokėsi pas Bronių Vyšniauską, Gediminą Jokūbonį, Konstantiną Bogdaną. Diplominis darbas – skulptūra „Mūza", 1972 m. marmuras, 70 cm aukščio (Vilniaus Balio Dvariono muzikos mokyklos interjeras), diplominio darbo vadovas Konstantinas Bogdanas. 1972–1973 m. dirbo Dailės muziejaus restauracinėse dirbtuvėse, tarnavo armijoje. Nuo 1973 m. gyvena ir kuria Panevėžyje. 1974–1987 m. – Panevėžio vaikų dailės mokyklos mokytojas. Nuo 1975 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys, 1989–1993 m. – Lietuvos dailininkų sąjungos Panevėžio skyriaus pirmininkas. Nuo 1973 m. dalyvauja parodose, simpoziumuose Lietuvoje ir užsienyje (Austrijoje, Belgijoje, Danijoje, Latvijoje, Lenkijoje, Olandijoje, Rusijoje, Turkijoje, Vokietijoje), surengė personalinių parodų. Pelnė apdovanojimus: I laipsnio diplomai Antrojoje ir Trečiojoje respublikinėse jaunųjų dailininkų parodose (1973, 1974), skirta LR individuali valstybės stipendija (2002), pelnė „Panevėžio dailės dienų 2007" nominaciją „Už kūrybinę brandą" (2007). Sukūrė daug vario reljefų, skulptūrų visuomeninių pastatų interjerams, eksterjerams, mažosios plastikos bei skulptūrinės keramikos kompozicijų, objektų, pastelių. Kūrinių yra įsigijęs Lietuvos dailės muziejus, JAV Baltieji rūmai, Panevėžio kraštotyros muziejus, Panevėžio miesto dailės galerija, privačios kolekcijos Lietuvoje ir užsienyje.

Kūryba
------

Sukūrė vario reljefų (ciklas „Metų laikai", 1974 m.), apvaliųjų skulptūrų („Paukščiai" 1985 m. bendrovės „Aukštaitijos vandenys" pastato kieme, „Burės" 1988 m. Panevėžio miesto savivaldybės pastato interjere), smulkiosios plastikos kūrinių iš bronzos ir kitų medžiagų („Rimtis" 1990 m. „Piranijos" 1992 m. „Paukštis" 1993 m. „Šuo" 1998 m. „Žiedas" 2001 m.), skulptūrinės keramikos kompozicijų („Susilietimas" 1995 m. „Forma I, II" 2001 m. „Veneros veidai" 2006 m.), paminklų (aktorius Bronius Babkauskas, 1976 m. „1863 sukilimo dalyviams atminti", 1998 m. abu Panevėžyje). Kūriniai dažniausiai stilizuotų realistinių arba abstrakčių formų, kai kada dekoratyvūs, ornamentiški, su neįprastų medžiagų akcentais. Nuo 1973 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje (Vokietija, Danija, Austrija, Latvija, Turkija).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Juozas Lebednykas. Skulptūra. Katalogas. Išleido Panevėžio miesto dailės galerija. 2007
2. ↑  *Juozas Lebednykas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 654 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Ampelopsis** |
| --- |
| Trumpakotis vytenis (Ampelopsis brevipedunculata)Trumpakotis vytenis(*Ampelopsis brevipedunculata*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Erškėčiažiedžiai  *( Rosidae)* |
| Šeima: | Vynmediniai  *( Vitaceae)* |
| Gentis: | Vytenis  *( Ampelopsis)* |

 |

**Vytenis** (*Ampelopsis*) – vynmedinių (*Vitaceae*) šeimos augalų gentis. Genties pavadinimas iš graikų k. žodžių *ampelos* – vynmedis ir *opsis* – atrodyti; augalas panašus į vynmedį. Tai daugiamečiai laipiojantieji augalai su ūseliais. Lapai įvairios formos. Vaisius – dvisėklė arba ketursėklė uoga. 

Gentyje yra apie 20 rūšių. Lietuvoje labai retai auginamas **trumpakotis vytenis** (*Ampelopsis brevipedunculata*). Tai dekoratyvinis, šalčiams jautrus augalas, todėl mūsų sąlygomis žiemą apšąla, bet greitai atauga. Žydi liepos – rugpjūčio mėn. Žiedai smulkūs, sukrauti kekėje. Uogos rutuliškos, šviesiai mėlynos, prinoksta rugsėjo mėn.
**Juozas Kudokas** (1912 m. lapkričio 24 d. 0elwein, Iowa, JAV – 1958 m. kovo 8 d. Kaune, palaidotas Panevėžyje) – fagotininkas ir chorvedys.

Biografija
----------

Tėvas Jonas Kudokas buvo kapelmeisteris, pedagogas ir kompozitorius, dirbo B. Oginskio orkestro mokykloje Rietave. Tėvai su mažuoju Juozuku grįžo į Lietuvą ir apsigyveno Baibokų kaime, Krekenavos valsčiuje, Panevėžio apskrityje. Paūgėjęs įstojo į Klaipėdos muzikos mokyklą – konservatoriją, kur įgijo fagotininko specialybę. Baigęs mokyklą, dirbo Valstybės teatro simfoninio orkestro fagoto koncertmeisteriu, iš operos choristų sudarė vyrų vokalinį oktetą ir surengė keletą koncertų. Vieną vasarą buvo Liepojos simfoninio orkestro solistas ir fagoto koncertmeisteris – atliko solo partiją K. M. Weberio Koncerte fagotui ir orkestrui.

Nuo 1937 m. vadovavo Kauno „Dainos" draugijos mišriajam chorui, kurį išmokė nemaža lietuvių kompozitorių kūrinių ir surengė keletą koncertų. 1939 m. gruodžio 16 d. kolektyvas koncertu pažymėjo savo kūrybinės veiklos 40-metį. 1941 m. birželio 9 d. Valstybės teatre choras surengė paskutinį savo koncertą (sovietai, okupavę Lietuvą, visas visuomenines ir politines organizacijas bei partijas likvidavo). Skambėjo Juozo Neimanto daina „Pasisėjau žalią rūtą", Stasio Šimkaus „Tu pasakyki man, saulužėle", „Šermukšnėlė" ir „Oželis", Česlovo Sasnausko „Užmigo žemė" ir kitų kompozitorių dainos.

Pirmosios sovietų okupacijos metais J. Kudokas sąjunginiame instrumentalistų konkurse Maskvoje laimėjo antrąją vietą. Vokiečių okupacijos metais trumpai mokėsi Kauno konservatorijoje dirigavimo ir specialiosios harmonijos pas Juozą Tallat-Kelpšą. Susirgęs tuberkulioze, kurį laiką gydėsi Kauno Panemunės sanatorijoje. Antrosios sovietų okupacijos metais buvo ištremtas į Sibirą, kur dirbo įvairius fizinius darbus. Po penkerių metų grįžęs į Lietuvą, vėl gydėsi Panemunės sanatorijoje. Sukūrė keletą dainų chorui.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Koordinatės: 55°29′40″š. pl. 25°36′37″r. ilg.﻿ / ﻿55.494461°š. pl. 25.610362°r. ilg.﻿ / 55.494461; 25.610362


|  |
| --- |
| **Utenos specialiojo ugdymo ir užimtumo centras** |
| Utenos specialiojo ugdymo ir užimtumo centras herbas |
|  |
| **Adresas** | K. Ladygos g. 20, Utena |
| **Direktorius(-ė)** | Zenonas Misiūnas |
| **Mokinių skaičius** | 48 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 21 |

**Utenos specialiojo ugdymo ir užimtumo centras** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo internatinė mokykla Utenoje, K. Ladygos g. 20, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba intelekto sutrikimų turintiesiems vaikams bei neformaliojo suaugusiųjų švietimo programas. Įstaigos kodas 190987261. Steigėjas Utenos apskrities viršininko administracija.

Istorija
--------

1971 m. įsteigta Utenos pagalbinė mokykla – internatas (iki 1971 m. čia veikė aštuonmetė mokykla – internatas). 1971-1972 m. čia mokėsi 160 mokinių iš įvairių miestų ir rajonų. 1975 m. išleista pirmoji aštuntokų laida. Mokiniai mokėsi buvusiose Utenos gimnazijos patalpose, o gyveno keturiuose mediniuose pastatuose. 1983 m. jie persikėlė į naujai pastatytą bendrabutį.

1992 m. pakeistas pavadinimas į Utenos specialiąją internatinę mokyklą. Bendrabutyje įrengtos klasės.

2001 m. mokykla reorganizuota į Utenos specialiojo ugdymo ir užimtumo centrą. Įkurtas neformalaus mokymo, darbinio ugdymo ir užimtumo skyrius. Šiame skyriuje 2003 m. įkurti savarankiško gyvenimo namai „Viltis".

2009 m. rugsėjo 1 d. prie centro prijungta Dusetų specialioji mokykla, kuri tapo centro skyriumi.

Pirmasis mokyklos direktorius buvo Kazimieras Malaiška.

Direktoriai
-----------

* Kazimieras Malaiška
* Zenonas Misiūnas

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė Archyvuota kopija 2014-09-03 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Eglinis laibūnas** |
| --- |
| Eglinis laibūnas (Molorchus minor)Eglinis laibūnas (*Molorchus minor*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Būrys: | Vabalai  *( Coleoptera)* |
| Antšeimis: | Lapgraužiniai  *( Chrysomeloidea)* |
| Šeima: | Ūsuočiai  *( Cerambycidae)* |
| Pošeimis: | Ūsuotėnai  *( Cerambycinae)* |
| Gentis: | Laibūnai  *( Molorchus)* |
| Rūšis: | Eglinis laibūnas  *( Molorchus minor)* |

 |
| Binomas |
| ***Molorchus minor***Linnaeus, 1758 |
| Sinonimai |
| * **Mažasis trumpasparnis medkirtis**

 |

**Eglinis laibūnas** (*Molorchus minor*) – ūsuočių (*Cerambycidae*) šeimos vabalas.

Išvaizda
--------

Suaugę vabalai yra nuo 6 iki 16 mm ilgio. Juodas apaugęs šviesiais plaukeliais. Antsparniai gelsvai rudos, arba rudos spalvos, sutrumpėję, nepridengia pilvelio, iš už jų kyšo išlindę plėviški sparnai, dėl ko, iš pirmo žvilgsnio, kartais gali būti supainiotas su kai kuriais plėviaparniais (pvz. vapsvom). Patinų antenos iš 12 narelių, patelių – 11.

Biologija
---------

Lervos vystosi spygliuočių, ypač eglės, sausose šakose ir kamienuose. Takai vingiuoti, giliai įsirėžiantys į medieną, pilni smulkių išgraužų.

Suaugėliai minta žiedadulkėm, aptinkami gegužės – liepos mėnesiais ant įvairių žydinčių krūmų, medžių (dažni ant gudobelės, šermukšnio) ir skėtinių augalų žiedų.

Generacijos trukmė 1 – 2 metai.

Paplitimas
----------

Europos ir Azijos spygliuočių miškai.

Lietuvoje neretas.

Nuotraukos
----------

* 
* Iš priekio.Iš priekio.
* Iš šono.Iš šono.
Koordinatės: 55°09′48″š. pl. 22°47′30″r. ilg.﻿ / ﻿55.163292°š. pl. 22.791756°r. ilg.﻿ / 55.163292; 22.791756

|  |
| --- |
| **Girdžių pagrindinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Girdžių pagrindinė mokykla herbas|center|100px]] |
| Girdžių pagrindinė mokykla |
| **Adresas** | Ateities g. 15, Girdžiai |
| **Direktorius(-ė)** | Janė Pocienė |
| **Mokinių skaičius** | 162 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 21 |

**Jurbarko rajono Girdžių pagrindinė mokykla** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Jurbarko raj. Girdžiuose, Ateities g. 15, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190918272. Steigėjas Jurbarko rajono savivaldybės taryba.

1911 m. įsteigta pradinė mokykla, nuo 1949 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 2000 m. Girdžių pagrindinė mokykla. Mokykloje yra krašto muziejus.

2016 m. prijungta prie Jurbarko Naujamiesčio pagrindinės mokyklos.

Mokykla nuo stadiono pusės, 2016 m.

Direktoriai
-----------

* Janė Pocienė

Nuorodos
--------

* Girdžiai. Informacija apie mokyklą
Koordinatės: 55°30′11″š. pl. 25°36′31″r. ilg.﻿ / ﻿55.5031°š. pl. 25.6086°r. ilg.﻿ / 55.5031; 25.6086

|  Utenos Švč. Mergelės Marijos Kankinių Karalienės koplyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Panevėžio |
| **Dekanatas** | Utenos |
| **Savivaldybė** | Utenos rajono savivaldybė |
| **Gyvenvietė** | Utena |
| **Adresas** | Sudeikių g. |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | 1992 m. |

**Utenos Švč. Mergelės Marijos, Kankinių Karalienės koplyčia** – katalikų koplyčia, stovinti Utenoje, Dauniškio rajone, Sudeikių gatvėje esančiame partizanų kapų kalnelyje. Priklauso Utenos Kristaus Žengimo į dangų parapijai. Kas savaitę vyksta sekmadieninės pamaldos.

Koplyčios interjeras: ant šoninių sienų įrengtos atminimo plokštės su partizanų vardais

Istorija
--------

Koplyčia pastatyta už verslininko ir mecenato, JAV lietuvio Aleksandro Žemaičio (1911-1993) lėšas. Lietuvai atgavus Nepriklausomybę, A. Žemaitis lankėsi gimtinėje. Jis pritarė sumanymui Utenoje pastatyti memorialą Kančių kalnelyje Dauniškio ežero pietvakarinėje pakrantėje. Ten po Antrojo pasaulinio karo buvo slapčia užkasti žuvusių partizanų palaikai, tarp jų – ir A. Žemaičio brolio J. Žemaičio-Maumedžio, partizanų būrio vado, žuvusio 1948 m. 1993 m. A. Žemaitis po staigios mirties palaidotas šioje koplyčioje. Apie sumanymą sukurti memorialą Aukštaitijos partizanų atminimui jo žmona Marija Žemaitienė (1920–2015) vėliau parengė ir 1995 m. išleido knygą „Kančių kalnelis".

Statinio kertinis akmuo buvo padėtas 1992 m. gegužės 14 d. Projekto autoriai architektai Algimantas Kuras ir Antanas Remeikis. Teritorijoje aplink koplyčią, vadinamame partizanų kalnelyje, yra palaidota partizanų, kurie žuvo kovodami už Lietuvos laisvę, jiems atminti pastatyta daug kryžių. Priešingoje pusėje nuo koplyčios, Užpalių gatvėje, su šventoriumi ribojasi Antrojo pasaulinio karo tarybinių karių kapinės.

2015 m. koplyčios išorė buvo atnaujinta: nudažytos koplyčios lauko sienos, pakeistos pagrindinės ir išorinės durys. Koplyčioje pradėtos laikyti reguliarios pamaldos, į kurias gausiai renkasi uteniškiai ir miesto svečiai.

Koplyčios kriptoje palaidoti fundatoriai Aleksandras ir Marija Žemaičiai.

Galerija
--------

* Partizanų kapaiPartizanų kapai
* Priekinis fasadasPriekinis fasadas
* Vaizdas nuo Dauniškio ežeroVaizdas nuo Dauniškio ežero

Literatūra
----------

* Marija Žemaitienė. *Kančių kalnelis*. Kaunas: Spindulys, 1995.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2008-12-20 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑
3. ↑  Utenos švč. Mergelės Marijos, Kankinių Karalienės koplyčia tikinčiuosius pasitiks atsinaujinusi
4. ↑  Mirė Utenos koplyčios fundatorė

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Utenos Švč. Mergelės Marijos Kankinių Karalienės koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Utenos TIC: Marijos-Kankinių Karalienės koplyčia
* Utenos koplyčios vargonininkai
* Utenos koplyčia (fotogalerija) Archyvuota kopija 2020-12-29 iš Wayback Machine projekto.
|  |
| --- |
| **Artemis 1** |
|  |
| **Organizacija:** | NASA |
| **Misijos tikslas:** | Orbita aplink Mėnulį ir grįžimas į Žemę |
| **Misijos tipas:** | nepilotuojamas Orion erdvėlaivio Mėnulio praskridimas |
| **Paleidimo data:** | 2022 m. lapkričio 16 d. 06:47:44 UTC |
| **Paleidimo įrenginys:** | raketa-nešėja Space Launch System |
| **Misijos trukmė:** | 39–42 dienų |
| **Misijos rezultatas:** | vyksta |

**Artemis 1** – pirmasis nepilotuojamas NASA Artemis misijos kosminis aparatas. Taip pat tai yra pirmasis NASA Space Launch System raketos startas. Pirmasis šio aparato paleidimas ir misijos startas įvyko 2022 m. lapkričio 16 d. iš Kenedžio kosminių skrydžių centro paleidimo aikštelės 39B – lygiai 53 metai po iš čia paleistos Apollo 10 misijos.

Artemis 1 misija truks 3 savaites ir išbandys visas erdvėlaivio galimybes ruošiantis ateities Artemis programos misijoms į Mėnulį. Pasiekęs Mėnulio orbitą erdvėlaivis paleis 13 CubeSat palydovų bei per 6 dienas paliks Mėnulio orbitą. Grįžus į Žemę erdvėlaivis nusileis Ramiajame vandenyne.

Misijos startas buvo planuojamas 2016 m. tačiau buvo atidėliojamas daug kartų dėl Space Launch System raketos techninių problemų. Antroji misijos dalis Artemis 2 2024 m. atliks pilotuojamą Mėnulio skriejimą orbitoje, o trečioji Artemis 3 2025 m. turėtų nusileisti su astronautais Mėnulyje (pirmą kartą nuo 1972 m. Apollo 17 misijos).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gebhardt, Chris (24 June 2022). „SLS readies for roll back to VAB; final launch preparations to begin". *NASASpaceFlight.com* (anglų). Nuoroda tikrinta 25 June 2022.
2. ↑  Berger, Eric (2022-08-15). „No, seriously, NASA’s Space Launch System is ready to take flight". *Ars Technica* (anglų). Nuoroda tikrinta 2022-08-24.
3. ↑  Grush, Loren (17 May 2019). „NASA Administrator on new Moon plan: "We're doing this in a way that's never been done before"". *The Verge*. Nuoroda tikrinta 17 May 2019.
4. ↑  NASA delays human lunar landing to at least 2025
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| ***Sala*** |
| --- |
|  |
|  |
| Kilmės šalis | JAV |
| Režisierius | Michael Bay |
| Scenaristas (-ai) | Caspian Tredwell-Owen Alex Kurtzman Roberto Orci |
| Vaidina | Ewan McGregor Scarlett Johansson |
| Metai | 2005 |
| Žanras | Mokslinė fantastika |
| Trukmė | 127 min. |
| Kalba | anglų |

**Sala** – 2005 m. mokslinės fantastikos filmas klonavimo ir utopijos tematika. Filmas išėjo 2005 m. liepos 22 d. išleido „DreamWorks". Filmą režisavo Michael Bay. Scenarijaus autoriai: Caspian Tredwell-Owen, Alex Kurtzman ir Roberto Orci. Filmas pastatytas JAV, kainavo 122 mln. JAV dolerių. Bendros filmo pajamos iš teatrinio pastatymo – 160 mln. dolerių.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Filmo veiksmas vyksta XXI amžiuje. Pagrindinis veikėjas Linkolnas yra utopinio miesto gyventojas. Jis tikėjosi, kad loterijos dėka bus perkeltas į „Salą", kaip buvo teigiama paskutinę išlikusią ekologiškai švarią pasaulio vietą.

Filmo eigoje, jis išsiaiškina, kad išsvajotosios loterijos prizas yra melas. Tai sužinojęs su savo drauge Džordan nusprendžia bėgti į laisvę.

Aktoriai
--------

* Ewan McGregor (Linkolnas)
* Scarlett Johansson (Džordan)
* Djimon Hounsou
* Steve Buscemi
* Sean Bean
* Michael Clarke Duncan
* Michael Canavan
* Ethan Phillips (I)
* Brian Stepanek
* Siobhan Flynn
* Troy Blendell
* Jamie McBride
| **Marija Žarkauskaitė** |
| --- |
| Gimė | 1949 m. spalio 11 d. (73 metai) |
|  |
| Veikla | šiuolaikinė lietuvių rašytoja, poetė. |

**Marija Žarkauskaitė** (g. 1949 m. spalio 11 d.) – šiuolaikinė lietuvių rašytoja, poetė.

Biografija
----------

Sulaukusi 4-erių ir mirus tėčiui, su mama iš Pabezninkų kaimo persikėlė į Voniškes. Mokėsi Miletonių pradinėje, vėliau – Žilinų aštuonmetėje mokyklose. Baigusi Varėnos vidurinę mokyklą (muzikos klasę), 1970–1975 m. studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą Vilniaus valstybinio universiteto Filologijos fakultete. Vėliau dirbo Marcinkonių vidurinėje mokykloje, „Vakarinių naujienų" redakcijoje, žurnale „Tautinė mokykla", o nuo 1993 m. – laikraštyje „Lietuvių godos". 2017 m. apdovanota Stanislovo Rapolionio premija.

Kūryba
------

M. Žarkauskaitės kūryba spausdinta įvairiuose laikraščiuose, literatūros leidiniuose. Pirmieji eilėraščiai spausdinti dar mokantis vidurinėje mokykloje tuometiniame Varėnos rajono laikraštyje „Raudonoji vėliava" (nuo 1968 m. ji buvo literatų būrelio, veikusio prie šio laikraščio, narė); žurnale „Moksleivis"; mokinių kūrybos almanache „Ošia atžalynas". Ji buvo tuo metu vykusių jaunųjų literatų konkursų rajone laureatė ir respublikinių konkursų Telšiuose, Trakuose dalyvė. Studijų metais lankė tapybos studiją, veikusią prie universiteto estetikos katedros (tuo metu studijai vadovavo tapytojas Kostas Dereškevičius).

Bibliografija
-------------

* „Vienatvės skonis" (poezija) – Vilnius, Homo liber, 2005
* „Laiko spalvos" (poezija) – Vilnius, Homo liber, 2009

Nuorodos
--------

* XXI amžius
*
| Marijampolio akmuo |
| --- |
| Marijampolio mitologinis akmuo |
| 

Marijampolio akmuoMarijampolio akmuo

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°31′57″š. pl. 25°19′21″r. ilg.﻿ / ﻿54.532452°š. pl. 25.322577°r. ilg.﻿ / 54.532452; 25.322577Koordinatės: 54°31′57″š. pl. 25°19′21″r. ilg.﻿ / ﻿54.532452°š. pl. 25.322577°r. ilg.﻿ / 54.532452; 25.322577 |

 |
| Vieta | Vilniaus rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Marijampolio seniūnija |
| Registro Nr. | 5672 |

**Marijampolio akmuo su „Velnio pėda"** – mitologinis akmuo Vilniaus rajone, Marijampolio seniūnijoje, Marijampolio kaime, 0,5 km į rytus nuo kelio  **A15**  Vilnius–Lyda .

Marijampolio akmuo nuo 1992 m. yra regioninės reikšmės archeologinis paminklas (unik. kodas 5672). Apie akmenyje iškaltus ženklus pasakojama, kad tie ženklai esanti velnio pėda, kurią įspaudė per akmenį bėgdamas kipšas. Vietiniai gyventojai šį akmenį praminė „Velnio" akmeniu.

Istorija
--------

Akmuo slūgsojo šalia plento Vilnius–Lyda. 1967 m. jį platinant akmuo pakelėje buvo beveik užkastas, tebuvo matoma tik jo paviršinė dalis. Po dvidešimties metų Marijampolio vidurinės mokyklos direktorius Algimantas Masaitis, Kultūros ministerijos leidimu, šį archeologinį paminklą perkėlė prie Marijampolio mokyklos. Nuo 1987 m. spalio 14 d. „Velnio" akmuo stovi vejoje prieš mokyklą ant žemo betoninio pamato.

Duomenys
--------

Marijampolio akmuo yra stambus natūralus riedulys: akmuo pilko stambiagrūdžio granito, netaisyklingo ovalo formos, iki 2 m aukščio, 3 m ilgio rytų-vakarų kryptimi ir iki 2,5 m pločio. Akmens pietryčių nuolaidžioje plokštumoje yra 26 cm ilgio, 7-10 cm pločio ir iki 10 cm gylio, natūralus įdubimas, vadinamas Velnio pėda.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Akmuo". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2016-05-21.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Marijampolio akmuo** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Marijampolio akmens nuotrauka, 1955 m.[neveikianti nuoroda]