recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Kaulinis sniego peilis. Fone matyti *ulu*.
Metalinis sniego peilis
Iglu statymas naudojant metalinį sniego peilį
**Sniego peilis** (inu. pana ) – inuitų peilio pavidalo įrankis, naudojamas sniego namams iglu statyti. Senovėje sniego peilius darydavo iš tokių prieinamų medžiagų kaip kaulas ar ragas. Europiečiams ėmus tiekti metalinius įrankius imta naudoti metalinius sniego peilius.

Istoriniai paminėjimai
----------------------

1883 m. žurnale „Science" (kurį leidžia asociacija „American Association for the Advancement of Science") rašė:

*Vienintelis įrankis, kurį naudoja iglu statyti, yra sniego peilis. Tenai, kur inuitai prekiauja su baltaisiais, jie išsimaino sūrio peilius arba ilgageležčius mėsininkų peilius, nuo įkočių nuima senas rankenas ir vietoj uždeda naujas, triskart ilgesnes, kad būtų galima suimti abiem rankomis. Anksčiau sniego peilius darydavo iš šiaurinių elnių ragų ar blauzdikaulių.*
*Aš aptikau, kad Karaliaus Viljamo salos ir apie ją gyvenantys eskimai naudoja sniego peilius iš vario, kurį nulupo nuo Džono Franklino (*John Franklin*) laivų. Karalienės plačios strėlės įspaudai dar matyti ant daugelio dviašmenių geležčių, prie kurių sausgysliniais raiščiais grubiai pritvirtintos rankenos iš avijaučių ar šiaurinių elnių ragų.*
*Geležiniai sniego peiliai, nors daugelių požiūrių patogesni, labiau linkę lūžti smarkių žiemos šalčių metu, kas jiems neretai nutinka. Aš mačiau iglu, pastatytus termometrui rodant −70 °F. Tokioje temperatūroje sniegas kietumu tampa lyg akmuo.*

Nuorodos
--------

1. ↑  An Inuktitut-English Dictionary of Northern Quebec, Labrador, and Eastern Arctic Dialects (with an English-Inuktitut Index) Lucien Schneider. 238 239. pamiulik panirsimajuq … 6 adg (not 5e) pana <o. snow knife – *pana <o. snow knife*
2. 1 2  Science, Volume 2 By American Association for the Advancement of Science, HighWire Press, JSTOR (Organization)
Kurobės tvenkinys Japonijoje
**Tvenkinys, vandens saugykla** – dirbtinis vandens telkinys, susidaręs užtvanka užtvenkus upę. Užtvankomis reguliuojamas vandens lygis tvenkinyje. Tvenkinys tiekia vandenį užtvankoje įrengtai hidroelektrinei, naudojamas laukams drėkinti, tiekia vandenį miestų vandentiekio sistemoms. Dėl didelių tvenkinių pakinta vietovės klimatas, oras pasidaro drėgnas, pasikeičia vėjų kryptis.

Didžiausi pasaulio tvenkiniai: Voltos tvenkinys (8482 km²), Smolvudo tvenkinys (6527 km²), Kuibyševo tvenkinys (6450 km²), Karibos tvenkinys (5580 km²), Buchtarmos tvenkinys (5490 km²), Bratsko tvenkinys (5426 km²), Nasero tvenkinys (5248 km²), Rybinsko tvenkinys (4580 km²), Kaniapisko tvenkinys (4318 km²), Guri tvenkinys (4250 km²).

Lietuvoje
---------

Lietuvoje didžiausi tvenkiniai yra: Kauno marios (63,5 km²), Antalieptės marios (19,11 km²), Elektrėnų marios (12,64 km²), Kupiškio marios (8,28 km²).

Taip pat skaitykite
-------------------

* Kūdra
* Ežeras
* Užtvanka

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Geografijos žodynas", S. Agapovas, S. Sokolovas, D. Tichomirovas. 1972 m. Kaunas, „Šviesa"
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Dekemharėደቀምሓረ |
| --- |
| *Miesto turgus* |
|  |
| 

DekemharėDekemharė

15°04′0″ š. pl. 39°02′0″ r. ilg.﻿ / ﻿15.06667°š. pl. 39.03333°r. ilg.﻿ / 15.06667; 39.03333﻿ (Dekemharė)Koordinatės: 15°04′0″ š. pl. 39°02′0″ r. ilg.﻿ / ﻿15.06667°š. pl. 39.03333°r. ilg.﻿ / 15.06667; 39.03333﻿ (Dekemharė) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Eritrėjos vėliava Eritrėja |
| **Regionas** | Debubas |
| **Apskritis** | Dekemharės apskritis |
|  |
| **Gyventojų** (2004) | 32 000  |
| **Altitudė** | 2 050 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Dekemharė |

**Dekemharė** (tigr. ደቀምሓረ) – miestas vidurio Eritrėjoje, Debubo regione, Eritrėjos kalnyne, 38 km į pietus nuo Asmaros. Dauguma gyventojų – tigriai, tigrajai ir sahai. Svarbus prekybinis ir žemdirbystės centras.

Istorija
--------

Italų valdymo metais siekta Dekemharę paversti pramoniniu ir transporto centru. Čia atsikėlę kolonistai pradėjo veisti vynuogynus, vaismedžių plantacijas, gamintas vynas, atidaryta kepykla. Pastatyta daug europietiškų pastatų – kino teatras, administracija, kirpyklos, parduotuvės, kavinės. Miestas smarkiai nukentėjo per Eritrėjos nepriklausomybės karą.
**Dekurionas** (lot. *decurio*, dgs. *decuriones*) – Romos kavalerijos karininkas, vadovavęs turmai.

Romos respublikos armija
------------------------

Romos respublikos laikais (300–88 m. pr. m. e.) „polybiškas" legionas iš piliečių turėdavo ir 300 kavaleristų dalinį, padalintą į 10 turmų po 30 raitelių. Kiekvienai turmai vadovavo 3 dekurionai, kuriuos išsirinkdavo patys turmos nariai. Nors lot. *decurio* reiškia 'dešimties vadas', manoma, kad turma nebūdavo suskirstyta į tris dešimtukus, o vienas dekurionas būdavo turmos vadas, o kiti du – jo pavaduotojai. Visi dekurionai būdavo Romos raitelių luomo nariai kaip ir daugelis jų pavaldinių.

Romos imperijos armija
----------------------

Romos principato laikais (30 m. pr. m. e. – 284 m. e. m.) imperinėje Romos armijoje dekurionai irgi vadovavo kavaleristų turmoms, bet jau be pavaduotojų dekurionų. Kaip ir daugelis kitų imperinės armijos kareivių dekurionai buvo daug metų tarnaujantys profesionalai, dažniausiai – savanoriai.

Romos imperiniame legione, turinčiame apie 5500 karių, būdavo 120 kavaleristų dalinys (4 turmos). Kadangi tada paprastai būdavo apie 30 legionų, imperinė legionų kavaleriją sudarydavo tik apie 3600 kavaleristų (nors viso Romos armija turėjo apie 80 tūkstančių kavaleristų). Vienu metu legionuose būdavo apie 120 kavalerijos dekurionų.

Didžioji dalis imperinės kavalerijos būdavo auksiliarijų pulkuose. Auksiliarijų kariuomenė buvo reguliari imperijos kariuomenė, sudaryta iš imperijos pavaldinių, kurie nebuvo Romos piliečiai ir buvo žinomi kaip *peregrinai*.

Ala (pažodžiui 'sparnas') buvo grynai kavalerijos dalinys, kuriame būdavo 480 kavaleristų (16 turmų su 16 dekurionų). Dviguboji ala (lot. *ala milliaria*) turėdavo 720 kavaleristų (24 turmos). Imperatoriaus Adriano valdymo laikais buvo apie 90 alų. Be alų auksiliarijų kariuomenėje būdavo dar vienas kavalerijos dalinių tipas *raitelių kohorta* (*cohors equitata*) – pėstininkų dalinys su 120 kavaleristų (4 turmos). Dvigubojoje raitelių kohortoje būdavo 240 kavaleristų (8 turmos).
Adriano laikais buvo apie 180 raitelių kohortų. Tad auksiliarijų kariuomenėje vienu metu būdavo apie 2500 dekurionų.

Išnašos
-------

1. ↑  Polybius VI.25

Literatūra
----------

* Dobson, B (2014). „Decurio" (The Encyclopedia of Ancient History ed.). doi:10.1002/9781444338386.wbeah19058.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 *Kitos reikšmės – Dekanas (reikšmės).*
**Dekanas** – aukštosios mokyklos (universiteto) fakulteto vadovas. Kai kurių šalių aukštosiose mokyklose dekanai gali vadovauti ir kitokiems akademiniams padaliniams.

Žodis kilęs iš lot. *decanus* 'dešimtinės vadas'. Akademinė tradicija taip vadinti fakultetų vadovus atėjo iš katalikų vienuolynų tradicijos. Dideliuose vienuolynuose, kurie turėdavo šimtus vienuolių, jie būdavo suskirstyti į grupes, kurioms vadovavo vyresnieji vienuoliai *dekanai*. Vėliau dekanais vadino dvasininkų bendruomenių (pvz. tam tikros diocezijos dalies) vadovus. Kadangi viduramžių universitetai formavosi iš vienuolynų ir katedrų mokyklų, jie perėmė ir pareigybės pavadinimą *dekanas*.

Dekanai Lietuvos aukštosiose mokyklose
--------------------------------------

Dekaną renka fakulteto taryba. Dekano kadencija – penkeri metai, jis renkamas ne daugiau kaip dviem kadencijoms iš eilės.

Dekanas atsako už:

* fakulteto raidos planavimą ir įgyvendinimą;
* fakulteto mokslo ir studijų organizavimo efektyvumą;
* mokslo darbuotojų ir dėstytojų ugdymą;
* fakulteto ir jo padalinių ūkinę ir finansinę veiklą;
* tarptautinius fakulteto ryšius.

Dekanas veikia fakulteto vardu ir jam atstovauja. Jis šaukia fakulteto tarybos posėdžius ir jiems pirmininkauja.

Dekano pavaduotojai yra prodekanai.

Dekanai JAV
-----------

### Vidurinės mokyklos

Daugelyje JAV vidurinių mokyklų dekanas yra mokytojas ar administratorius, kuri prižiūri moksleivių drausmę atlieka kai kurias administracines funkcijas. Didelėse mokyklose būna berniukų ir mergaičių dekanai ar tam tikrų klasių dekanai. Mokykloms vadovauja direktoriai (angl. *principal* ar *headmaster*), bet kai kurių mokyklų (dažniau privačių) vadovai vadinami dekanais (angl. *dean*).

### Aukštasis mokslas

JAV aukštosiose mokyklose dekanais vadinami atskirų universiteto department’ų ar departmentų grupių vadovai (pvz. menų ir gamtos mokslų koledžo dekanas, apatinio miesto kempuso dekanas). Daugelyje koledžų ir universitetų dažnai būna *dean of students* 'studentų dekanas' ir *dean of the faculty* 'dėstytojų ir kitų darbuotojų dekanas'.

Daugelio JAV teisės mokyklų, medicinos mokyklų, teologijos mokyklų ir kitų panašių aukštųjų profesinio rengimo mokyklų aukščiausi administratoriai vadinami *dean* 'dekanas'. Daugelis jų turi dekanus padėjėjus (angl. *assistant deans* ar *associate deans*), kurie atitiktų lietuviškus prodekanus, pvz. *dean of academics* 'akademinių reikalų prodekanas', *dean of students* 'studentų prodekanas'.
Žalia dekoratyvinė virvelė
**Dekoratyvinė virvelė** (angl. *gimp, piping cord*; rus. *декоративный шнур*) – plona puošybai siuvinėjant skirta virvelė, šilkinė, vilnonė ar medvilninė, dažnai pastandinta metaline gija ar viduje einančia stangria šerdimi. Tokia virvelė naudojama drabužiams, užuolaidoms, baldams apsiūti.

Anksčiau terminu angl. *gimp* vadino tik virveles su šerdimi ar vielute centre, o dabar šis žodis dažnai reiškia ir patį puošinį iš tokios virvelės. Kai kurios dekoratyvinės virvelės būna padengtos karoliukais ar blizgučiais.

Angliškas terminas *gimp* supintoms aplikacijoms žinomas nuo XV–XVI a. Tada gijos būdavo supinamos į dekoratyvines plokščias virveles, iki 7 mm pločio.
Pinant tokias virveles kartais naudojo šeivas. Iš supintų virvelių sudarydavo ornamentus, kuriuos prisiūdavo prie audeklo.

Nuorodos
--------

1. ↑  "Gimp. "*The Oxford English Dictionary*. 2nd ed. 1989.
2. ↑  Earnshaw, Pat (1999 m. vasario mėn.). *A Dictionary of Lace*. Dover. p. 71. ISBN 0-486-40482-X. Nuoroda tikrinta 2008-05-22.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Apie 1140 m. sudaryta *Nesuderinamų kanonų harmonija* apėmė ir Popiežiaus dekretalijas
**Dekretalistika** – bažnytinės teisės mokykla, tęsusi XII a. pradėtą ankstesnių kanonistų (dekretistų) veiklą, jos atstovai – **dekretalistai**.

Dekretalistai tyrė Katalikų Bažnyčios popiežiaus laiškus, tapusiais bažnytinės teisės šaltiniais. Abiejų teisės mokyklų atstovai universitetuose dėstė Graciano dekretą (*Decretum Gratiani*) ir popiežių dekretus (*Decreta Paparum*), rašydavo „Summae" („didžiosios sintezės") ir „Lecturae", taip pat ir komentarus. Kanonistai komentavo kiekvieną popiežiaus teisės aktų rinkinį, sudarinėdavo standartines glosas, – kaip ir glosatoriai – pastabas rašė teksto pakraštyje. Tokio tipo glosa buvo, pavyzdžiui, sukurta IV Laterano susirinkimo, vykusio 1215 m. teisės aktams.

Viduramžių dekretalistikos darbus bei dekretalijas tiria Miuncheno universiteto Viduramžių kanonų teisės S. Kutnerio institutas (*Stephan-Kuttner-Institute of Medieval Canon Law*).

Istorija
--------

Ankstyvaisiais Viduramžiais nebuvo jokio vieningo bažnytinės teisės rinkinio. Institucijų nutarimai remti atskirais Bažnyčios susirinkimų arba Popiežių ir vyskupų sprendimais, o tai dažnai sąlygojo tarpusavio prieštaravimus bei skirtingas normas, atitinkamus sprendimus. Prieštaravimus pašalinti bandyta vėlesnėmis Popiežiaus dekretalijomis. Teisiniam tęstinimui užtikrinti buvo būtina tokius teisės aktus dokumentuoti, todėl buvo pradėti sudarinėti rinkiniai. Po vad. *Decretum Gratiani* (apie 1140 m.) ypač XIII a. itin paplito bažnytinės teisės rinkiniai: 1191–1226 m. buvo sudarytos 5 vadinamosios kompiliacijos (*compilationes*). 1226 m. kanonistas *Tankred* Popiežiaus Liucijaus III pavedimu sudarė *Compilatio quinta*; šis 5 knygų rinkinys tapo pavyzdžiu vėlesniems sudarinėtojams.

Atstovai
--------

Dekretalistais laikomi Bernardus Parmensis, Johannes Teutonicus (Zemeke) iš Halberstadt, popiežius Inocentas IV, Henricus iš Segusio (*Hostiensis*, kadangi paskirtas Ostia kardinolu).

Dekeretalistai kaip bažnytinės teisės atstovai – priešingai nei legistai, t. y. romėnų teisės šalininkai – kanonų teisę laikė kaip pamatinę valstybinę santvarką pagrindžiančią normų sistemą, kartu ir Popiežiaus viršenybę, tokią nuostatą grindė popiežiaus dekretais (*Decreta Paparum*).
Koordinatės: 55°47′7″ š. pl. 37°17′3″ r. ilg.﻿ / ﻿55.78528°š. pl. 37.28417°r. ilg.﻿ / 55.78528; 37.28417

Dvaro rūmai
**Archangelskojė** (rus. *Архангельское*) – rūmų ir parko ansamblis Rusijoje, Maskvos srityje, 20 km į pietvakarius nuo Maskvos, 2 km į pietvakarius nuo Kransnogorsko, prie Maskvos upės. Ansamblį sudaro XVIII a. pab.–XIX a. klasicistinių pastatų kompleksas: dvaro rūmai, Jusupo šventykla, Šventieji vartai, Arkangelo Mykolo šventykla, mažieji rūmai, arbatos namelis, kontoros flygelis, Gonzago teatras, Jekaterinos II šventykla-paminklas, rožinis fontanas, paminklas A. Puškinui. Yra to laikotarpio skulptūros, dailės dirbiniai, baldai, terasos su marmurinėmis baliustradomis. Teritoriją supa parkas.

Istorija
--------

Jau nuo XVI–XVII a. čia kūrėsi didikų giminės, tačiau Archangelskojės kompleksas galutinai pastatytas, kuomet 1810 m. šias žemes pradėjo valdyti didikas, kolekcionierius Nikolajus Jusupovas. Statybomis rūpinosi prancūzų ir italų architektai. Archangelskojės rūmuose, vadintuose „Pamaskvės Versaliu" lankydavosi ne tik žymūs Rusijos menininkai, kultūros veikėjai, bet ir Rusijos imperatoriai. 1901 m. rūmai restauruoti. 1919 m. Archangelskojė tapo meno muziejumi, 1934–1937 m. čia veikė kariškių sanatorija, 1945–1980 m. – CSKA klubo poilsio bazė.

* Jekaterinos II šventyklaJekaterinos II šventykla
* Arkangelo Mykolo šventyklaArkangelo Mykolo šventykla
* FontanasFontanas
* Rūmai XIX a.Rūmai XIX a.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 39
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Tibetologija** – orientalistikos spektrui priklausanti mokslinė disciplina, nagrinėjanti Tibeto kultūrą. Tibetologija apima tibetiečių kalbos, Tibeto budizmo ir Bono religijos, Tibeto istorijos, meno, literatūros studijas.

Pirmasis europietis, susipažinęs su Tibeto kultūra buvo XVII a. jėzuitų misionierius Antonijus de Andradė, įkūręs misiją Gugės karalystėje. Kitas jėzuitas, italas Ipolitas Dezideris, pateko į Lasą ir ten praleido 5 metus, mokydamasis tibetiečių kalbos ir kultūros. Pirmuoju akademiniu tibetologu laikomas vengras Šandoras Kėrešas, keliavęs po Ladaką ir Zanskarą, išmokęs tibetiečių kalbą, perskaitęs daug Tibeto literatūros, išleidęs tibetiečių-anglų žodyną ir gramatiką. Kiti XIX a. tibetologai buvo prancūzas Filipas Eduaras Fuko, olandas Izakas Jakobas Šmitas. XX a. Tibetą ėmė tyrinėti ir britai Čarlis Alfredas Belas, Frydrikas Viljamas Tomas, Deividas Snelgrovas, Maiklas Eiris, italai Džiuzepė Tučis, Lučianas Petechas, vokietis Dyteris Šuchas ir kt.

Tibetologija dėstoma Europos orientalistikos centruose, 1986 m. Kinijoje atidarytas Kinijos Tibeto tyrimų centras. Britanijoje esanti Tarptautinė Tibeto studijų asociacija leidžia leidinį *Journal of the International Association of Tibetan Studies*.

Lietuvoje tibetiečių kalba, Tibeto istorija dėstoma Vilniaus universiteto Orientalistikos centre (dėstytojas – Vladimir Korobov).
**Lietuvos standartizacijos departamento terminų duomenų bazė**, **LSD Terminų duomenų bazė** - terminų duomenų bazė, sukurta Lietuvos standartizacijos departamente. Jame surinkti Lietuvoje galiojančių ir galiojusių standartų terminai, jų apibrėžtys ir kitų kalbų atitikmenys. Dalis joje pateiktų terminų yra aprobuota Valstybinės lietuvių kalbos komisijos, visi kiti - patvirtinti LST TK37 Terminologija.

Ilgą laiką ši duomenų bazė buvo tarnybinio naudojimo, skirta tik LSD darbuotojams ir technikos komitetų nariams.

Nuo 2008 m. kovo mėnesio ji yra atvirai prieinama.

Kiti terminų šaltiniai
----------------------

* Lietuvos terminų bankas
* Matematikos ir informatikos instituto lietuvių kalbos terminų bazė (terminynas)
* Eurovoc LR Seimo interneto svetainėje

Nuorodos
--------

1. ↑  Matematikos ir informatikos instituto lietuvių kalbos terminų bazė (terminynas) Archyvuota kopija 2008-03-29 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  EUROVOC

* Terminų paieška LSD terminų duomenų bazėje Archyvuota kopija 2008-03-08 iš Wayback Machine projekto.
**Lietuvos sporto universiteto biblioteka** – Lietuvos aukštosios mokyklos, Lietuvos sporto universiteto biblioteka.

Istorija
--------

1945 m. įkurta Lietuvos kūno kultūros instituto biblioteka, nuo 1999 m. vadinama dabartiniu pavadinimu. Pradinį fondą sudarė 1250 egz. spaudinių. Veikia dvi skaityklos. Nuo 2002 m. Lietuvos mokslinių bibliotekų asociacijos narė.

Fondai
------

Lietuvos kūno kultūros akademijos biblioteka daugiausia kaupia ir saugo sporto ir medicinos mokslo sričių literatūrą. Fondus sudaro 160 070 egz. 39 220 pavadinimų knygų, iš jų 155 250 knygų ir serijinių leidinių, 4715 rankraščių, 60 garso ir vaizdo, 15 elektroninių ir kitokių dokumentų (2007 m.). Turi G. Vokietaitytės-Amonas ir A. Vokietaičio knygų kolekciją apie šiuolaikinio šokio mokyklas ir istoriją, A. Vakselio Šiaurės Amerikos lietuvių laikraščio „Sportas" kolekciją, A. Vietrinio lengvosios atletikos periodinių leidinių ir knygų, K. Labanausko sporto medicinos knygų kolekcijas.

Direktoriai
-----------

* H. Misevičius – 1945–1948 m.;
* V. Steponaitis – 1949–1959 m.;
* Birutė Federavičienė – 1960–1970 m.;
* Adelija Baltrūnienė – 1971–1994 m.;
* Asta Charževskienė – 1994–2015 m.;
* Asta Zarauskienė – nuo 2015 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lietuvos kūno kultūros akademijos biblioteka*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 257 psl.
**Lietuvos statybininkų asociacija** – Lietuvos statybos, statybos pramonės bendroves, projektavimo ir kitas organizacijas vienijanti asociacija, įkurta 1993 m. Būstinė Vilniuje.

Veikla
------

Lietuvos statybininkų asociacija padeda bendrovėms spręsti ekonominius, juridinius, finansinius klausimus, bendradarbiauja su valdžios ir valdymo institucijomis, Lietuvos pramonininkų konfederacija (jai priklauso), dalyvauja rengiant teisės aktus ir reglamentus, inicijuoja verslui palankių įstatymų, nutarimų ir reglamentų rengimą, padeda ieškoti rinkų Lietuvoje ir užsienyje, organizuoja Lietuvos ir tarptautines parodas.

Asociacija vienija virš 160 atestuotų bendrovių ir organizacijų. Aukščiausias valdymo organas – visuotinis narių susirinkimas, jis keičia asociacijos įstatus, ketveriems metams renka ir atšaukia prezidiumą, nustato narių stojamųjų įnašų ir mokesčių dydį, tvirtina metinę finansinę atskaitomybę, priima sprendimus dėl asociacijos pertvarkymo. Asociacija bendradarbiauja su Vokietijos ir Latvijos statybos asociacijomis, Prancūzijos statybos federacija, Lenkijos statybos rūmais ir kt. valstybių panašiomis organizacijomis.

Prezidentas nuo 2013 m. Dalius Gedvilas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lietuvos statybininkų asociacija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 333 psl.

Nuorodos
--------

* Lietuvos statybininkų asociacija
**Lietuvos statybų projektavimo institutas**, LSPI – viena didžiausių Lietuvos projektavimo ir konsultavimo bendrovių Vilniuje, Jeruzalės g. 45.

Institutas rengia teritorijų planavimo projektus, rekonstruoja, projektuoja pastatus, rengia technikos dokumentaciją, konsultuoja statybos ir projektavimo klausimais. Yra oficialus Tarptautinės inžinierių konsultantų federacijos (FID1C) dokumentų vertėjas į lietuvių kalbą ir jų platintojas Lietuvoje. Institute saugoma apie 35 000 įvairių normatyvinių, techninių, informacinių dokumentų.

Istorija
--------

1959 m. Kaune įkurtas Pramoninės statybos projektavimo institutas („Pramprojektas") su filialu Vilniuje. 1987 m. Vilniaus filialo ir tresto „Orgtechstatyba" pagrindu įsteigtas institutas „Lietuvos statybos projektas", 1995 m. pertvarkytas į bendrovę „Lietuvos statybų projektavimo institutas" (direktorius 1995–2007 m. J. Mulevičius). 120 darbuotojų (2006 m.). 2007 m. LSPI susijungė su bendrove „Sweco BKG" ir pavadintas „Sweco BKG LSPI" (prezidentas nuo 2007 m. A. Abromavičius).

Svarbiausi projektai
--------------------

* Spaudos rūmai, 1986 m. architektas J. Koninas
* Valstybės kuro rezervo mazuto saugykla, 1994–2001 m. architektas Vytautas Vielius
* „Hyper Rimi" prekybos centrai Vilniuje, 2001 m. architektas T. Paulauskas
* Bendrovės „Master Foods" pastatai Gargžduose, 1998–2001 m. architektė J. Augaitytė
* Bendrovės „Mažeikių nafta" rekonstrukcija, 1999–2007 m. projektų vadovai V. Kaminskas, S. Asačiovas, L. Šakalys, A. Bikulčius).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lietuvos statybų projektavimo institutas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 333 psl.

Nuorodos
--------

* Lietuvos statybų projektavimo institutas Archyvuota kopija 2009-02-04 iš Wayback Machine projekto.
| Niumanasangl. *Newman* |
| --- |
| *Niumano panorama* |
|  |
| 

NiumanasNiumanas

23°21′14″ p. pl. 119°43′55″ r. ilg.﻿ / ﻿23.35389°š. pl. 119.73194°r. ilg.﻿ / 23.35389; 119.73194﻿ (Niumanas (Australija))Koordinatės: 23°21′14″ p. pl. 119°43′55″ r. ilg.﻿ / ﻿23.35389°š. pl. 119.73194°r. ilg.﻿ / 23.35389; 119.73194﻿ (Niumanas (Australija)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+8) |
|  |
| **Valstybė** | Australijos vėliava Australija |
| **Valstija** | Vakarų Australija Vakarų Australija |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1967 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 4 239  |
|  |
|  **Vikiteka** | Niumanas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Niùmanas |

**Niumanas** (angl. *Newman*), iki 1981 m. **Maunt Niumanas** (*Mount Newman*) – miestas Australijos šiaurės vakaruose, Vakarų Australijos valstijoje, Pilbaros regione. Kasybos centras. Rytų Pilbaros grafystės administracinis centras. 4239 gyventojai, iš jų, 13,1 % – aborigenų kilmės (2021 m.).

Įsikūręs žemyno gilumoje, Oftalmijos kalnagūbryje, apie 1030 km į šiaurės rytus nuo Perto ir apie 360 km į pietryčius nuo Port Hedlando ir Indijos vandenyno, karšto dykumų klimato zonoje. Veikia Niumano oro uostas, privatus geležinkelis į Port Hedlandą. Miesto pakraščiu praeina Didysis Šiaurės plentas (*Great Northern Highway*), jungiantis Pertą su Vindamu. Dviejose šalia miesto esančiose bendrovės BHP Group kasyklose kasama geležies rūda.

Miestas kūrėsi 1967–1969 m. pradėjus eksploatuoti Maunt Veilbako (*Mount Whaleback*) geležies rūdos kasyklą. Iki 1981 m. buvo uždaras, priklausė kasybos bendrovei. Skurdžiam dykumų kraštovaizdžiui pagyvinti 1975 m. Niumane pasodinta apie 60 tūkst. medžių ir krūmų. 1979 m. pastatyta geležies rūdos perdirbimo gamykla. XX a. devintajame dešimtmetyje tapo savivaldybės administraciniu centru.

* Miesto centreMiesto centre
* Nebenaudojamas kasyklos savivartis – eksponatas prie Niumano turizmo centroNebenaudojamas kasyklos savivartis – eksponatas prie Niumano turizmo centro
* Miesto vaizdas iš viršausMiesto vaizdas iš viršaus

Šaltiniai
---------

1. 1 2  *Newman, 2021 Census All person QuickStats* Australian Bureau of Statistics. Nuoroda tikrinta 2022-11-09.
2. ↑  *Niumanas*, Pasaulio vietovardžiai. Nuoroda tikrinta 2022-10-25.
3. 1 2  *Newman, WA*, Aussie Towns. Nuoroda tikrinta 2022-10-26.
4. ↑  *Newman*, Britannica.com. Nuoroda tikrinta 2022-10-26.
Koordinatės: 10°45′ p. pl. 179°30′ r. ilg.﻿ / ﻿10.750°š. pl. 179.500°r. ilg.﻿ / 10.750; 179.500

Palydovinė Niulakitos nuotrauka
**Niulakita** – koralinė sala Ramiajame vandenyne, pačiuose Tuvalu salyno pietuose. Užima 0,4 km² plotą. Tai mažiausia ir mažiausiai gyventojų turinti Tuvalu sala. Sala ovali, apsupta rifo. Centre yra kelios pelkynės. Niulakitoje yra aukščiausia Tuvalu vieta – 4,6 m.

Salos pietvakariuose yra kaimas, kuriame 2002 m. gyveno 35 žmonės. Priešingai nei kitos Tuvalu salos, Niulakita atskiro administracinio vieneto nesudaro ir yra Niutao žinioje.

Niulakitą atrado nuo kurso nuklydę keliautojai iš Nui salos. Tada ten augo tik balandūnės ir ratiklės. 1595 m. salą išvydo Alvaro de Mendaña ekspedicija ir ją pavadino „Vienišąja" (*La Solitaria*). XIX a. sala buvo žinoma kaip *Rocky, Independence Island, Sophia*. XIX a. pab. į salą pretenzijas pareiškė Vaitupu vyresnieji, norėję ten auginti kokosus, ir vokiečių prekybos kompanija J. C. Godeffroy und Sohn. Vėliau salą išpirko JAV pilietis H. J. Moors, kurio pavedimu ten palmes augino Vaitupu gyventojai. Niulakita apgyvendinta 1949 m. kai britai čia perkėlė grupę žmonių iš tankiai apgyvendintos Niutao. 1983 m. JAV atsisakė pretenzijų į salą ir ji tapo oficialia Tuvalu dalimi.

Nuorodos
--------

* Niulakitos žemėlapis Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto.
| Gudenionys*Гудзяняты* |
| --- |
| 

GudenionysGudenionys

53°58′11″ š. pl. 26°02′27″ r. ilg.﻿ / ﻿53.96972°š. pl. 26.04083°r. ilg.﻿ / 53.96972; 26.04083﻿ (Gudenionys)Koordinatės: 53°58′11″ š. pl. 26°02′27″ r. ilg.﻿ / ﻿53.96972°š. pl. 26.04083°r. ilg.﻿ / 53.96972; 26.04083﻿ (Gudenionys) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Baltarusijos vėliava Baltarusija |
| **Sritis** | Gardino sritis Gardino sritis |
| **Rajonas** | Vijos rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2009) | 25  |

**Gudeniónys** (blrs. *Гудзяняты*) – gatvinis kaimas Baltarusijos vakaruose, Gardino srities Vijos rajono Bokšto apylinkėje.

Istorija
--------

Kaimas 1690 m. priklausė Naugarduko pastalininkui Parembskiui (?), vėliau jo našlei. Nuo XIX a. vidurio – įėjo į Lazūnų dvaro sudėtį, valdė Korvin-Milevskiai. 1861 m. jame gyveno 96 žmonės, 1897 m. – 365 žm. 1940 n. – 304 žm. Tarpukaryje priklausė Valažino apskrities Bokšto valsčiui. Pokaryje įjungtas į Jurotiškių rajono Bebrėnų apylinkę, įsteigta pradinė mokykla. 1951 m. įkurtas kolūkis. 1999 m. Gudenionyse gyveno 159 žm.

Žymūs žmonės
------------

Kaime gimė agronomas inžinierius Pranas Semokas (1909–1986), specializavęsis vaisių perdirbime. 1957 m. Kaune išleido knygą „Obuolių sultys". Dar besimokindamas Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnazijoje gretimuose kaimuose rinko tautosaką, vėliau savarankiškai tyrė Lazūnų lietuvių vardyną. Medžiagą paskelbė mokslinėje spaudoje („Lazūnų ir gretimų apylinkių XIX ir XX a. pr. žmonių vardai" – Kraštotyra Kn. 17, 1984; „Lazūniškių pavardės ir pravardės" – Kraštotyra Kn. 23, 1989). Parengtas darbas „Lazūnų apylinkė XX a. pradžioje" liko neišspausdintas ir saugomas Lietuvos Mokslų akademijos Rankraščių skyriuje.

Šaltiniai
---------

1. 
2. ↑
3. ↑  Гудзяняты Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑   Juozas Maceika. *Lazūnai* – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1998 Psl. 148

Гуденята[neveikianti nuoroda]

Nuorodos
--------

* Kaimas tarpukario žemėlapyje
Koordinatės: 54°54′36.9″ š. pl. 24°6′38.94″ r. ilg.﻿ / ﻿54.910250°š. pl. 24.1108167°r. ilg.﻿ / 54.910250; 24.1108167

|  Karčiupio Švč. Mergelės Marijos Krikščionių pagalbos koplyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Kauno |
| **Dekanatas** | Kauno II |
| **Savivaldybė** | Kaišiadorių rajonas |
| **Gyvenvietė** | Karčiupis |
| **Adresas** | Miško g. 2A |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 2007 m. |

**Karčiupio Švč. Mergelės Marijos Krikščionių pagalbos koplyčia** – naujai pastatyta koplyčia, veikianti Karčiupyje, Kaišiadorių rajone. Aptarnauja Rumšiškių bažnyčios klebonas, pamaldos vyksta kiekvieną sekmadienį.

Istorija
--------

Šoninis fasadas iš rytų
Sovietmečiu, statant Kauno hidroelektrinę, daugelis gyventojų iš būsimų marių dugno buvo keliami į naujas gyvenamąsias vietas. Viena tokių vietų naujakuriams pasitarnavo Karčiupio kaimas šalia magistralės  **A1**  Vilnius–Kaunas–Klaipėda . Jame gyvena apie 100 nuolatinių gyventojų, antra tiek jų apsigyvena vasarą soduose. Ši vietovė priklauso Rumšiškių šv. arkangelo Mykolo parapijai. 

Vietos religinės bendruomenės ilgai puoselėta mintis pastatyti Karčiupio gyvenvietėje koplyčią galiausiai įgyvendinta 2007 m. Naują statinį rugsėjo 30 d. pašventino Kauno arkivyskupas Sigitas Tamkevičius. Koplyčią papuošė Švč. Mergelės Marijos Krikščionių pagalbos paveikslas. Koplyčios statybos iniciatorius - buvęs Rumšiškių bažnyčios klebonas kun. Stasys Šileika (1919–2014). 

Koplyčios projekto autoriai – kaišiadoriškiai architektai Asta Stalaučinskienė ir Vidas Stalaučinskas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rumšiškių šv. arkangelo Mykolo parapija (dekanato inf.)
2. ↑  Pašventinta nauja Švč. Mergelės Marijos Krikščionių pagalbos koplyčiaArchyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Kristina Budrikaitė. Naujosios koplyčios Lietuvoje. VGTU virtuali biblioteka, 2011, p. 84
4. ↑  AV projektavimo studija. Karčiupio koplyčia Archyvuota kopija 2021-04-14 iš Wayback Machine projekto.
**Tomas Gvazdinskas**| Asmeniniai duomenys |
| --- |
| Gimimo data | 2000 m. balandžio 3 d. (21 metai) |
| Gimimo vieta | Lietuva |
| Ūgis | 177 cm |
| Klubai |
| Dabar žaidžia | FK Minija (2017) |
| **Pozicija** | gynėjas |
| Profesionalūs klubai\* |
| 2018–20192020– | FK Atlantas KlaipėdaFK Minija (2017) | 8 (1)9 (0) |
| \* Skaičiuojama tik pasirodymai ir įvarčiai vietinėje lygoje Duomenys 12 kovo 2020. |

**Tomas Gvazdinskas** (g. 2000 m. balandžio 3 d.) – Lietuvos futbolininkas, gynėjas.

Karjera
-------

Profesionalo karjerą pradėjo 2018 m. Klaipėdos „Atlante". Komandoje atsirado po to, kai klubas turėjo finansinių problemų ir sezonui užbaigti buvo pasikviesta jaunų žaidėjų. Šiame sezone pasirodė keturis kartus A lygoje.

2019 m. žaidė Klaipėdos „Atlante". Sezono metu atstovavo Atlantas B ekipą. Pagrindinėje sudėtyje pirmą kartą sužaidė 2019 m. lapkričio 4 d. Šiose rungtynėse pasižymėjo įvarčiu. Tai buvo pirmasis rungtynių įvartis ir po jo klaipėdiečiai išsiveržė į priekį bei trumpai pirmavo 1-0. Vėliau komanda žaisdama prieš FK Riteriai prasileido penkis įvarčius ir pralaimėjo rezultatu 2-5.

2020 m. kovo mėn. pranešta, kad žaidėjas atstovaus FK Minija (2017).

Laimėjimai
----------

<...>

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑

Nuorodos
--------

* alyga.lt
* Soccerway
| **Ursus arctos pruinosus** |
| --- |
| Tibetinis rudasis lokys (Ursus arctos beringianus)Tibetinis rudasis lokys (*Ursus arctos pruinosus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Plėšrieji žinduoliai  *( Carnivora)* |
| Šeima: | Lokiniai  *( Ursidae)* |
| Gentis: | Meškos  *( Ursus)* |
| Rūšis: | Rudasis lokys  *( Ursus arctos)* |
| Porūšis: | tibetinis rudasis lokys  *( Ursus arctos pruinosus)* |

 |
| Binomas |
| ***Ursus arctos pruinosus***Blyth, 1854 |

**Tibetinis rudasis lokys** (*Ursus arctos pruinosus*) – rudojo lokio (*Ursus arctos*) porūšis, gyvenantis Tibeto kalnyno rytuose. Tai vienas rečiausių rudojo lokio porūšių pasaulyje, tibetiniai lokiai laisvėje matomi labai retai. Šis porūšis aprašytas 1854 m. biologai apie šį porūšį turi labai nedaug informacijos iš turimų nedidelių kailio ir kaulų pavyzdžių.

Dar žinomas kaip *himalajinis mėlynasis lokys*, *himalajinis sniego lokys*, *arklinis lokys*. Tibetietiškai šis žvėris vadinasi *dom gyamuk*.

Tibetinis rudasis lokys žinomas kaip galimas gandų apie jetį šaltinis. 1960 m. vykusi ekspedicija, kuriai vadovavo Edmundas Hilaris, pargabeno dvi kailio skiautes, kurias vietiniai gyventojai vadino „ječio kailiu". Vėlesni tyrimai parodė, kad tai tibetinio rudojo lokio kailis. Nepanašu, kad tibetiniai rudieji lokiai gyventų aukštikalnių viršūnėse ir sniegynuose, kur kartais atseit pastebimi ječiai, tačiau gali būti, kad šie lokiai gali būti pstebėti, kai pristigę maisto ar ieškodami dauginimosi partnerio, kerta tokias vietoves. Tačiau iš tikrųjų apie tibetinius lokius žinoma pernelyg mažai, kad šias prielaidas būtų galima patvirtinti ar paneigti.

Gobinis rudasis lokys kartais priskiriamas tam pačiam porūšiui kaip ir tibetinis rudasis lokys. Tai grindžiama sandaros panašumu ir manymu, kad dykumose gyvenantys gobiniai lokiai yra reliktinė tibetinių lokių populiacija. Tačiau gobinis lokys dažnai laikomas atskiru porūšiu, artimu kitiems azijiniams rudųjų lokių porūšiams.

Tiksli aplinkosauginė tibetinių lokių padėtis nėra žinoma dėl menkų žinių apie šį lokį, tačiau JAV prekyba tibetiniais lokiais ar jų produktais draudžiama „Nykstančių rūšių įstatymu" (angl. *Endangered Species Act of 1973*). Šis porūšis yra ir „Sutarties dėl tarptautinės prekybos nykstančiomis rūšimis" (angl. *Convention on International Trade in Endangered Species of Wild Fauna and Flora; CITES*) I priede. Šiems lokiams pavojų kelia tradicija naudoti lokių tulžį tradicinėje kinų medicinoje ir jų buveinių pažeidimai.

Nuorodos
--------

1. ↑  Lydekker P.Z.S, (1897). The Blue Bear of Tibet. *Journal of Asiatic Soc. Bengal* **XXII**: p 426.
2. ↑  de Carle Sowerby A.(1920). Notes on Heude’s Bears in the Sikawei Museum, and on the Bears of Palaearctic Eastern Asia. *Journal of Mammalogy – American Society of Mammalogists*: p 225.

* ITIS Taxonomic Information
|  |
| --- |
| Nivaklų kalba*Ashlushlay* |
| Kalbama | Paragvajus, Argentina |
| Kalbančiųjų skaičius | 14 000 - 15 000 |
| Vieta pagal kalbančiųjų skaičių | į šimtuką nepatenka |
| Kilmė | Matakų-gvajkurų Matakų  **Nivaklų** |
| Oficialus statusas |
| Oficiali kalba | - |
| Kalbos kodai |
| ISO 639-2 | cag |
| ISO 639-3 | cag |

**Nivaklų kalba** arba **čulupių kalba** – matakų-gvajkurų kalbų šeimos kalba, vartojama indėnų nivaklų (čulupių), gyvenančių Gran Čiake, aplink Pilkomajo upę. Kalbančiųjų skaičius – 14-15 tūkst. žmonių. Vartojama Paragvajaus Bokerono ir Prezidento Hajeso departamentuose bei Argentinos Saltos provincijoje (bendruomenėse prie Tartagalio).

Išskiriami du pagindiniai dialektai: miško nivaklų ir paupio nivaklų. Dauguma nivaklų sunkiai supranta ispaniškai ir beveik nekalba gvaraniškai, tačiau dalis gyvenančių prie menonitų kolonijų supranta šiek tiek vokiškai. 1976 m. Bolivijoje buvo ~100 žmonių, kurie mokėjo nivaklų kalbą, tačiau manoma, kad dabar ji ten jau išnykusi.

Kalba dėstoma misijų pradinėse mokyklose, yra išversta Biblija, sudarytas žodynas.

Nuorodos
--------

* cag Duomenys apie kodu „cag" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*

1. ↑
2. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Gruzijos regionas:Mtiuretija მთიულეთი |
| --- |
|  |
| Šalis | Gruzija (Mccheta-Mtianetija) |
| Tautos |  |
| Miestai | Pasanauris |
|  |
|  |

**Mtiuretija** (gruz. მთიულეთი, pažodžiui „Kalnų šalis") – istorinis regionas Rytų Gruzijoje, ant pietinių Didžiojo Kaukazo šlaitų. Mtiuretiją sudaro Baltojo Aragvio slėnis. Ji ribojasi su Gudamakariu rytuose, Chandu pietuose, Tskhrazma vakaruose ir Chevija šiaurėje. Ji dabar apima Dušečio ir Kazbegio rajonus Mcchetos-Mtianetijos regione. Pasanauris, garsus savo chinkaliu, yra tradicinis regiono centras.

Siaurąja prasme Mtiuretija apima tik mažą istorinę kalnų bendruomenę Čchavatį, bet nuo XIII a. Chado ir Gudamakario slėniai irgi laikomi Mtiuretijos dalimi.

Istorija
--------

Tradicija teigia, kad Šventoji Nino, gruzinų krikštytoja, pamokslavo čia IV a. Antrąkart regionas minimas, kai arabų užkariautojas Bugha al-Kabiras įsiveržė į Iberiją apie 850 m. bet nesugebėjo užimti Mtiuretijos. Kitus amžius regionas buvo paklusni Gruzijos karalių valda, padėjo sutramdyti karalienei Tamarai maištingus kalnų klanus XIII a. Dėl strateginės Mtiuretijos vietos Tamaros laikais ją valdė tokie aukšti pareigūnai kaip Kartilijos vicekaralius Abulasanas ir Gruzijos kancleris Tchiaberas. XIV a. pradžioje dėl regiono kovojo dvi galingos kunigaikščių giminės: Ksaniai ir Aragviai. Iš pradžių remiami Gruzijos karalių laimėjo Ksaniai, bet trumpam. Aragviai valdė Mtiuretiją iki 1743 m. kai juos nuvertė Gruzijos karalius. 1804 m. gegužę-rugsėjį čia vyko sukilimas prieš Carinę Rusiją, kuri užėmė Gruziją 1801 m. Sukilimas greitai paplito į kitus kalnų regionus, bet jį po aršių kovų numalšino Pavelas Cicianovas.

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RGruzijos istoriniai regionai |
| --- |
|  |
| 
Abchazija · Adžarija · Chevija · Chevsuretija · Džavachetija · Erco-Tianetija · Gurija · Heretija · Imeretija · Kachetija · Kartlija · Lečchumija · Meschetija · Megrelija · Mtiuretija · Pšavija · Rača · Samachablas · Svanetija · Tao-Klardžetija · Taširas · Trialetija · Tori · Tušetija | Gruzija |

 |
| Mu i Rananorv. *Mo i Rana* |
| --- |
| *Miesto centras* |
|  |
| 

Mu i RanaMu i Rana

66°18′40″ š. pl. 14°08′30″ r. ilg.﻿ / ﻿66.31111°š. pl. 14.14167°r. ilg.﻿ / 66.31111; 14.14167﻿ (Mu i Rana)Koordinatės: 66°18′40″ š. pl. 14°08′30″ r. ilg.﻿ / ﻿66.31111°š. pl. 14.14167°r. ilg.﻿ / 66.31111; 14.14167﻿ (Mu i Rana) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Norvegijos vėliava Norvegija |
| **Apskritis** | Nordlando apskritis |
| **Savivaldybė** | Ranos savivaldybė |
|  |
| **Gyventojų** (2013) | 18 358  |
| **Plotas** | 12,5 km² |
| **Tankumas** (2013) | 1 469 žm./km² |
| **Altitudė** | 26 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Mu i Rana |

**Mu i Rana** (norv. *Mo i Rana*) – miestas šiaurinėje Norvegijoje, Nordlande, Helgelando krašte, Ranfjordo pakrantėje, prie Ranelvos žiočių, tuoj į pietus nuo Šiaurės poliaračio. Ranos savivaldybės centras. Miestas vadinamas Mu i Rana, siekiant atskirti nuo kitų apylinkėse esančių gyvenviečių, vadinamų Mu. Geležies apdirbimo ir plieno gamybos, chemijos pramonė. Yra oro uostas, geležinkelio stotis prie Trondheimo–Budės linijos, praeina plentas E6 (Treleborgas–Kirkenesas), prasideda plentas E12 (į Helsinkį). Veikia teatras, miesto, gamtos istorijos muziejai, biblioteka. Netoliese yra Šiaurės poliaračio lenktynių trasa. Taip pat yra 1724 m. pastatyta medinė bažnyčia, bei betoninė, 1965 m. statyta bažnyčia.

Istorija
--------

Išaugo 1730 m. kaip samių prekybinė gyvenvietė. 1860 m. pirklys L.A. Meyer čia atidarė prekybos centrą, kuriame prekiauta miltais, žuvimi, kailiais, tabaku, elniena. 1902 m. pradėta geležies rūdos gavyba, o 1955 m. atidarytas plieno kombinatas. Miestas sparčiai išaugo.

Galerija
--------

* Mu medinė bažnyčiaMu medinė bažnyčia
* Geležinkelio stotisGeležinkelio stotis
* Miestas ir apylinkėsMiestas ir apylinkės

Nuorodos
--------

* Rana komunos svetainė
* Tourist information about the Arctic Circle area
* Image gallery of Mo i Rana
Koordinatės: 42°53′35″š. pl. 23°47′20″r. ilg.﻿ / ﻿42.893°š. pl. 23.789°r. ilg.﻿ / 42.893; 23.789

| Muchalnica |
| --- |
|   |
| **Vieta:** | Botevgradas, Bulgarija |
| **Plotas:** | 1,9 ha |
| **Įkurtas:** | 1992 m. gegužės 8 d. |

**Muchalnica** (bulg. *Мухалница*) – saugoma teritorija vakarų Bulgarijoje, nutolusi 1 km į pietus nuo Botevgrado miesto ir 63 km į šiaurės rytus nuo sostinės Sofijos. Muchalnica buvo įkurta 1992 m. siekiant apsaugoti unikalų pievinių varlių (*Rana temporaria*) migracijos maršrutą.

Gyvūnija
--------

Be pievinės varlės, Muchalnicoje gyvena dar 8 kitos amfibijų rūšys: paprastasis tritonas (*Lissotriton vulgaris*), *Triturus ivanbureschi*, *Bombina variegata*, pilkoji rupūžė (*Bufo bufo*), žalioji rupūžė (*Bufotes viridis*), *Hyla orientalis*, *Rana dalmatina* ir ežerinė varlė (*Pelophylax ridibundus*). Vietovėje taip pat buvo aptiktas ir balinis vėžlys (*Emys orbicularis*).

Taip pat skaitykite
-------------------

* Bulgarijos geografija
* Stara Planina

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Muchalnica". Executive Environment Agency of Bulgaria.
2. ↑  Stoyneva, M. T. Michev. 2007. Blattse Mouhalnitsa. – In: Michev, T. M. Stoyneva (eds.) Inventory of Bulgarian Wetlands and their Biodiversity. Part 1: Non-Lotic Wetlands, IBW5732, Publ. House Svetlostrouy, Sofia
3. ↑  Lukanov, S. Unpublished data, 2012

Nuorodos
--------

* Botevgrado savivaldybė
* IBER-BAS
* NMNHS-BAS[neveikianti nuoroda]
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Tibeto spanielis |
| --- |
|  |
|  |
| Standartas: | IX FCI grupė, 5 sekcija. |
| Ūgis (ties ketera) |
| Patinas: | apie 25 cm |
| Kalė: | apie 25 cm |
| Svoris |
| Patinas: | 4 -6,5 kg |
| Kalė: | 4 - 6,5 kg |
| Savybės |
| Plaukas: | Ilgas |
|  |
| Aktyvumas: | Vidutiniškas |
|  |
| Intelektas: | Aukštas |
|  |
| Temperamentas: | Pasitikintis savimi, neagresyvus. |
|  |
| Tinkamumas apsaugai: | Žemas |
|  |
| Tinkamumas tarnybai: | Žemas |
|  |
| Vados dydis: |  ? |
|  |
| Ilgaamžiškumas: |  ? m. |

**Tibeto spanieliai** – nedidelių kambarinių šunų veislė. Kilmės šalis – Tibetas.

Istorija
--------

Du veiksniai turėjo didžiulės įtakos Tibeto šunų veislei. Pirmas jų – geografinė ir socialinė šalies izoliacija. Antras – vis labiau dominuojanti budistinė lamaizmo atmaina su visų gyvųjų padarų garbinimu, gyvūnų žudymo draudimu ir tikėjimu į reinkarnaciją. Daugelis šeimų augino šunis, tačiau daugiausia buvo veisiami vienuolynuose.

Pirmasis Tibeto spanielis į Angliją buvo atgabentas XIX a. pab. tačiau jie čia neauginti iki pat Antrojo Pasaulinio karo pradžios. Po karo vėl pradėti auginti Tibeto spanieliai. Galiausiai buvo įkurta Anglijos Tibeto spanielių asociacija ir 1958 metais ŠK veislę pripažino bei įregistravo.

Išvaizda
--------

### Galva

Galva, palyginti su kūnu, maža. Patinų gali būti vidutinė. Kaukolė su nedideliu kupolu, vidutinio ilgio bei pločio.

Akys vidutinio dydžio, įsodintos gana plačiai, tačiau žvelgiančios į priekį. Akių spalva – tamsiai rudos, forma – ovalios.

Ausys vidutinio dydžio, nukarusios ir gausiai apžėlusios. Išaugusios gana aukštai ir gali būti truputį pakreiptos į šalis nuo kaukolės, tačiau neturėtų plevėsuoti.

Snukis bukas, be raukšlių. Pažandė iškili ir plati. Dantys lygiai išdėstyti. Apatinis žandikaulis tarp iltinių dantų platus.

### Kojos

Priekinių kojų kaulai truputį palenkti, tačiau prie pečių tvirti. Vidutiniškai stambūs.

### Kūnas ir kailis

Liemens ilgis nuo distalinio menties kaulo iki uodegos yra truputį didesnis nei ūgis ties ketera. Nugara horizontali. Šonkauliai gerai išsivystę ir gana iškilūs. Svoris – nuo 4 iki 6,5 kg. Kaklas vidutiniškai trumpas ir stiprus.

Kailis dvisluoksnis, švelnios tekstūros. Lygus ant snukio ir kojų, vidutinio ilgio ant liemens, prigludęs. Ausys ir užpakalinė kojų dalis vešliau plaukuotos; uodegos ir sėdmenų plaukai ilgesni. Ant kaklo, ypač patinų, yra karčiai arba „šalis", tarpupirščiai apžėlę. Gali būti įvairių spalvų ir jų mišinių. Ant letenų gali būti baltos dėmės. Kailio priežiūra nesudėtinga, pakanka dažnai šukuoti.

### Uodega

Gausiai plaukuota. Išaugusi aukštai ir laikoma užriesta virš nugaros, kai šuo bėga.

Charakteris
-----------

Šuo pasitikintis savimi, nepatiklus, nepriklausomo būdo, protingas. Serga daug rečiau už kitus grynaveislius šunis.

Dresuojamas lengvai, tačiau elgtis reikėtų nuosekliai – šuo gali užsispirti. Sutaria su vaikais. Su kitais šunimis ir katėmis sutaria, jei pratintas prie nuo mažens.
Wilbur Lincoln Scoville (1910 m.)
**Wilbur Lincoln Scoville** (1865 m. sausio 12 d. Bridžporte, Konektikute – 1942 m. kovo 10 d. Geinsvilyje, Floridoje) – JAV chemikas, farmacininkas, žinomas kaip Skovilio organoleptikos testo, šiuo metu standartizuoto į Skovilio skalę, kūrėjas.

Dirbdamas „Parke-Davis" farmacijos kompanijoje 1912 m. sukūrė testą, skirtą išmatuoti įvairių čili pipirų aštrumą, aitrumą.

Biografija
----------

Wilbur Scoville gimė Bridžporte, Konektikute. 1891 m. rugsėjo 1 d. Kvinsyje (Masačusetsas) vedė Cora B. Upham. Susilaukė dviejų dukterų: Amy Augusta (g. 1892 m. rugpjūčio 21 d.) ir Rūta Upham (g. 1897 m. spalio 21 d.).

W. Scoville parašė traktatą „The Art of Compounding", kuris pirmą kartą išleistas 1895 m. Vėliau buvo išleisti mažiausiai 8 leidimai. Šia knyga, kaip šaltiniu, farmakologijoje remtasi iki XX a. 7-ojo dešimtmečio. Joje pateiktas vienas ankstyviausių pieno, kaip priešnuodžio pipirų aitrumui, paminėjimas.

Kurį laiką W. Scoville buvo Masačusetso farmacijos ir sveikatos mokslų kolegijos profesorius. Testuodamas žmones jis matavo įvairių čili pipirų aštrumą, aitrumą. Dabar šie testai standartizuoti Skovilio skalės pavadinimu.

1922 m. W. Scoville suteikta Amerikos vaistų asociacijos Eberto premija, o 1929 m. – Remingtono garbės medalis. Tais pačiais metais Kolumbijos universitetas jam suteikė garbės mokslo daktaro laipsnį.

Apdovanojimai
-------------

W. Scoville įteikti šie Amerikos vaistų asociacijos (APhA) apdovanojimai:

* 1922 m. – Eberto premija (geriausios originalios vaistinės medžiagos tyrimo ataskaitos autorius).
* 1929 m. – Remingtono garbės medalis, pagrindinis APhA apdovanojimas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Wilbur Lincoln Scoville
Koordinatės: 55°18′21″š. pl. 24°58′34″r. ilg.﻿ / ﻿55.3058°š. pl. 24.9761°r. ilg.﻿ / 55.3058; 24.9761


|  |
| --- |
| **Žemaitkiemio pagrindinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Žemaitkiemio pagrindinė mokykla herbas|center|100px]] |
| Žemaitkiemio pagrindinė mokykla |
| **Adresas** | Žemaitkiemis, Ukmergės raj. |
| **Direktorius(-ė)** | Reimontas Devenis |
| **Mokinių skaičius** | 69 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 17 |

**Ukmergės rajono Žemaitkiemio pagrindinė mokykla** – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Ukmergės raj. Žemaitkiemyje, Mokyklos g. 2, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190340142. Steigėjas Ukmergės rajono savivaldybės taryba. Dabar tai Želvos gimnazijos skyrius.

Filialas: Ukmergės rajono Žemaitkiemio pagrindinės mokyklos Valų pradinio ugdymo skyrius.

Istorija
--------

Sporto aikštelė
Mokyklą 1777 m. miestelyje įsteigė jėzuitai. 1781 m. ją lankė 26 mokiniai (3 – šlėktų, 4 – miestelėnų ir 19 – valstiečių vaikai). Vėliau ši mokykla buvo surusinta. 1865 m. pradėjo veikti valdinė pradžios mokykla. Iki 1949 m. mokykla buvo pradinė, 1949–1993 m. – septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, o 1993–2012 m. – pagrindinė. 2012 m. prijungta prie Želvos gimnazijos kaip skyrius.

Direktoriai
-----------

* Reimontas Devenis
* Stasys Misiūnas

Išnašos
-------

1. ↑  Ukmergės r. Žemaitkiemio pagrindinė mokykla. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-07-23).
2. ↑  Ukmergės r. Želvos gimnazijos Žemaitkiemio ikimokyklinio ugdymo skyrius. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-07-23).
3. ↑  *Žemaitkiemis švenčia 450 metų jubiliejų*. Gimtoji žemė. Nuoroda tikrinta 2022-04-19.
4. ↑  *Žemaitkiemis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-04-19.
| **Mikas Masys** |
| --- |
| Gimė | 1892 m. gegužės 25 d.Latava, Anykščių valsčius |
| Mirė | 1973 m. kovo 7 d. (80 metų)Detroitas |
|  |
| Veikla | JAV lietuvių visuomenės veikėjas, literatas |

**Mikas Masys** (g. 1892 m. gegužės 25 d. Latava, Anykščių valsčius – m. 1973 m. kovo 7 d. Detroitas) – JAV lietuvių visuomenės veikėjas, literatas.

Biografija
----------

Nuo 1912 m. gyveno JAV. Priklausė Amerikos lietuvių socialistų sąjungai, 1914–1916 m. Detroito, 1917–1919 m. Ročesterio kuopų pirmininkas. Priklausė Amerikos lietuvių darbininkų literatūros draugijai, reiškėsi kaip laisvamanis. XX a. trečiame dešimtmetyįe draugijos Ateities žiedas įkurtoje mokykloje mokė vaikus lietuvių kalbos.

Bendradarbiavo JAV lietuvių laikraščiuose „Kova", „Laisvė", nuo 1928 m. laikraščio „Vilniaus žinios" skyriaus redaktorius. Nuo 1934 m. daugiau kaip 10 metų vadovavo Detroito radijo lietuvių programai. Parašė pjesių teatro saviveiklininkams.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Mikas Masys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 786 psl.