recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Šis straipsnis apie 1998 m. įkurtą partiją. Apie Turkmėnijos TSR partiją skaitykite straipsnyje Turkmėnijos komunistų partija.*

|  |
| --- |
| Turkmėnijos komunistų partijaTürkmenistanyň Kommunistik Partiýasy |
| Santrumpa | TKP (turkm.)ТКП (rus.) |
| Įkūrėjas | Serdaras Rahimovas |
| Įkurta | 1998 m. |
| Politinė ideologija | Marksizmas-leninizmasSovietinis nacionalizmas |
| Politinė pozicija | Kraštutinė kairė |
| Europos narystė | UCP–CPSU |
| Partijos spalvos |      Raudona |

**Turkmėnijos komunistų partija** (turkm. *Türkmenistanyň Kommunistik Partiýasy (TKP)*, rus. *Түркменистаның Коммунистик Партиясы (ТКП)*) – Turkmėnijoje uždrausta komunistinė politinė partija, įkurta 1998 m.

Pirminė Turkmėnijos komunistų partija buvo įkurta 1924 m. Turkmėnijai tapus respublika. 1991 m. gruodį ji buvo išformuota ir atkurta kaip Turkmėnistano demokratų partija, kuri nuo to laiko valdo šalį. 1992 m. įkurtas Komunistų partijos atkūrimo organizacinis komitetas, tačiau partija nebuvo įteisinta. 1998 m. įvyko TKP steigiamasis suvažiavimas ir iki 2002 m. ji veikė pusiau legaliai. Tuo metu KPT vadovu tapo buvęs ambasadorius Pakistane Serdaras Rahimovas, o partija tapo UCP–CPSU nare.

2002 m. lapkričio 25 d. apie 7 val. ryto Ašchabado centre apšaudytas prezidento Saparmurato Nijazovo kortežas. Buvo suimta apie šešiasdešimt asmenų, tarp jų ir Serdaras Rahimovas, ir nuteisti ilgomis laisvės atėmimo bausmėmis. Nuo to laiko TKP išėjo į gilų pogrindį.

Išnašos
-------

1. ↑  Myers, Steven Lee (2002-11-26). „Turkmen Leader Unhurt in Attack by Gunman". *The New York Times*.
2. ↑  „Leftist Parties of the World Turkmenistan". Suarchyvuotas originalas 2012-07-22. Nuoroda tikrinta 2015-04-10.


|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RTurkmėnijos partijos Turkmėnija |
| --- |
|  |
| Turkmėnijos parlamentas | 
* Turkmėnijos demokratų partija
* Turkmėnijos pramonininkų ir verslininkų partija
* Turkmėnijos agrarinė partija
 |
|  |
| Uždraustos ir istorinės partijos | 
* Turkmėnijos komunistų partija
* Turkmėnijos komunistų partija (1998)
* Turkmėnijos respublikonų partija
* Turkmėnijos demokratinių jėgų sąjunga
* Turkmėnijos liaudies demokratinis judėjimas
* Turkmėnijos liberalų demokratų partija
 |

 |
**Valeriia Postol**| Asmeniniai duomenys |
| --- |
| **Pilnas vardas** | Valeriia Postol |
| Gimimo data | 2000 m. vasario 9 d. (24 metai) |
| Gimimo vieta | [[]], Ukraina |
| Klubai |
| Dabar žaidžia | FK Transinvest |
| **Numeris** | 21 |
| **Pozicija** | saugė |
| Profesionalūs klubai\* |
| 2023 2024– | FK VilniusFK Transinvest | 21 0(11)02 00(2) |
| Nacionalinė komanda\*\* |
|  | WU-17 rinktinė WU-19 rinktinė | 0? 0(0)0? 0(0) |
| \* Skaičiuojama tik pasirodymai ir įvarčiai vietinėje lygoje Duomenys 2024 m. kovo 25 d..
\*\* Nacionalinės komandos pasirodymų irįvarčių duomenys 2024 m. kovo 25 d.. |

**Valerija Postol** (*Valeriia Postol*; g. 2000 m. vasario 9 d.) – Ukrainos futbolininkė, saugė. Kitados atstovavo Ukrainos jaunimo rinktinėms.

Karjera
-------

Kitados rungtyniavo gimtinėje (Ukraina). 

### Vilnius

2023 m. sezone atstovavo FK Vilnius. 2024 m. kovo 16 d. debiutavo moterų A lygoje prieš „Bangos" klubą. Šiose rungtynėse Valerija Postol pelnė pirmąjį rungtynių įvartį ir vilnietės pirmavo (1-0), tačiau nesugebėjo išlaikyti turėtos persvaros ir pralaimėjo rezultatu 1-3.

2023 m. rugsėjo 17 d. pelnė net tris įvarčius rungtynėse prieš Joniškio „Saned". Vilnietės sutriuškino varžoves rezultatu 11-1.

### Transinvest

2024 m. sezone atstovavo FK Transinvest. Rungtyniavo 21 numeriu pažymėtais marškinėliais.

2024 m. kovo 19 d. debiutavo moterų A lygoje prieš „Gintros" klubą. Šis susitikimas baigėsi šiauliečių pergale 2-0.

2024 m. kovo 24 d. rungtynėse prieš FK Banga pasižymėjo pelnydama du įvarčius. Vilniaus rajono atstovės sutriuškino varžoves rezultatu 4-0. Valerija Postol 3 minutę pelnė pirmąjį rungtynių įvartį ir išvedė „Transinvest" į priekį, o 56 minutę įtvirtino pergalę (4-0).

Statistika
----------

A lygos statistika

| Sezonas | Klubas | Rungtynės | Įvarčiai | @ |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|
| **2024** | **FK Transinvest** | 2 | 2 | 2024-03-25 |
|  |  |  |  |
| **2023** | **FK Vilnius** | 21 | 11 |
|

Spalvų reikšmės:

     Ekipa žaidė A lygoje;

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑

Nuorodos
--------

* SOCCERWAY
* SOCCERDONNA
* lietuvosfutbolas.lt
* Globalsportsarchive

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R2024 metų Moterų A lygos komandos ir ankstesni sezonai |
| --- |
|  |
| Moterų A lyga | 
Banga · Gintra · Hegelmann · Saned · Transinvest · Žalgiris-MRU |
|  |
| Sezonai | 
1994 · 1994–1995 · 1995–1996 · 1996–1997 · 1997–1998 · 1998–1999 ·1999 · 2000 · 2001 · 2002 · 2003 · 2004 · 2005 · 2006 · 2007 · 2008 · 2009 · 2010· 2011 · 2012 · 2013 · 2014 · 2015 · 2016 · 2017 · 2018 · 2019 · 2020 · 2021 · 2022 · 2023 · 2024 |

 |
| Liekupis |
| --- |
| **Ilgis** | 4 km |
| **Baseino plotas** | 7,3 km² |
| **Ištakos** | ties Samanyne |
| **Žiotys** | Lėvuo |
| **Šalys** | Lietuvos vėliava Lietuva |

**Liekupis** – upelis šiaurės Lietuvoje, Panevėžio rajone, Panevėžio ir Karsakiškio seniūnijose; Lėvens kairysis intakas. Prasideda Samanynės kaime, ties Radviliškio–Daugpilio geležinkelio sankasa, teka šiaurės, šiaurės vakarų kryptimi miško pakraščiu ir mišku, žemupyje – dirbamais laukais. Įteka į Lėvenį 60,6 km nuo jo žiočių, ties Tutiškiais. Visa vaga reguliuota.

Žemupyje upelį kerta krašto kelias 122.

Upėvardžio kilmė sietina su indoeuropiečių \*leik- („lenkti").

Šaltiniai
---------

1. ↑  B. Gailiušis, J. Jablonskis, M. Kovalenkovienė. *Lietuvos upės: Hidrografija ir nuotėkis*. Kaunas: Lietuvos energetikos institutas, 2001, 683 psl..
2. ↑  *Liekupis (upė)*, Gamtos katalogas. Nuoroda tikrinta 2024-04-05.
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 189, 190
*Šis straipsnis apie alpinistą Gediminą Pranciškų Akstiną. Apie dailininką Gediminą Akstiną skaitykite straipsnyje Gediminas Akstinas.*
**Gediminas Pranciškus Akstinas** (1926 m. birželio 3 d. Marijampolė – 1959 m. rugpjūčio 2 d. Kaukazas) – Lietuvos pedagogas, alpinistas, vienas Lietuvos alpinizmo pradininkų.

Biografija
----------

Paminklinis antkapis (kartu su V. Vosyliumi)
Gimė Morkaus Akstino ir Bronislavos Ščevinskaitės šeimoje. 1941 m. su šeima ištremtas į Sibirą. 1953 m. baigė Leningrado Lesgafto kūno kultūros institutą. Studijuodamas 1950 m. pirmą kartą apsilankė Kaukaze ir susižavėjo alpinizmu.

Nuo 1953 m. mokytojavo Frunzėje, Vilniuje, Joniškėlyje, Kaune.

Sportinio alpinizmo iniciatorius Lietuvoje, alpinizmo instruktorius. 1957 m. spalio 27 d. išrinktas pirmuoju Respublikinės alpinistų sekcijos prezidiumo pirmininku. 1957 m. Kaukaze įkopė į Dombai Ulgeno traversą (aukštis 4046 m), 1958 m. į Ulutau Cianą (4352 m) ir Ušbą (4710 m). 1958 m. jo iniciatyva surengta 1-oji Baltijos respublikų alpiniada Kaukaze.

Žuvo kopdamas į antrąją pagal aukštį Kaukazo Dychtau viršūnę (5205 m). 43°03′09″ š. pl. 43°08′06″ r. ilg.﻿ / ﻿43.05250°š. pl. 43.13500°r. ilg.﻿ / 43.05250; 43.13500Kartu žuvo Feliksas Mieliauskas ir Vytautas Vosylius. Žuvusių alpinistų laidotuvės Kaune, Petrašiūnų kapinėse buvo panašios į 1933 m. Dariaus ir Girėno laidotuves.

Gedimino Akstino viršūnė
------------------------

1959 m. jo vardu pavadinta bevardė viršūnė (4250 m, Terskej Alatau kalnagūbris, Tian Šanis), į kurią įkopė 9 alpinistų komanda, kurios sudėtyje buvo 3 lietuviai: Marija Melinskaitė, Kazimieras Monstvilas ir Paulius Normantas (alpinistas).

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Objekto Nr. 41248 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. ↑   Archyvuota kopija 2014-05-31 iš Wayback Machine projekto. Gediminas Akstinas - lietuvių alpinizmo pionierius
3. ↑  Jonas Žilinskas. *Gediminas Akstinas (1926)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 248 psl.
Rogalos herbas
**Nikolaus von Renys** (lenk. *Mikołaj z Ryńska*; 1360–1411) – Teutonų ordino narys pasaulietis, riteris, 1409–1411 m. Lenkijos ir Lietuvos karo su Teutonų ordinu dalyvis, dalyvavo Žalgirio mūšyje kaip Kulmo žemės vėliavnešys. Teutonų ordinas jį apkaltino išdavyste, dėl kurios jie pralaimėjo mūšį, ir 1411 m. jis buvo nukirsdintas.

Nikolausas fon Renys gimė Ryne netoli Lėciaus Balgos komtūrijoje (Prūsija). Janas Dlugošas veikale *Banderia Prutenorum* jį aprašė kaip germaną (*Nicolaus dictus Niksz, nacione Swewus*). Istorikas *Stephen Turnbull* aprašė jį kaip kaip „lenkų kilmės riterį pasaulietį... turėjusį herbą *Rogala*"., nors žinomas lenkų kilmės amerikietis heraldikos ekspertas *Leonard Suligowski* abejoja, ar tikrai šis riteris turėjo tokį herbą.

1397 m. kartu su savo broliu ir pusbroliais iš Kulmo žemės bajorų Nikolausas fon Renys įkūrė Driežo sąjungą, kuri turėjo tapti atrama prieš teutonų riterius Kulmo žemėje.

1410 m. Žalgirio mūšyje fon Renys nešė Kulmo žemės pulko vėliavą, kuri aprašyta veikale *Banderia Prutenorum*. Nenorėdamas kautis prieš Lenkiją jis nuleido vėliavą, kas buvo palaikyta signalu trauktis ir taip prisidėjo prie Ordino riterių pralaimėjimo. Ordino valdžia, pažeisdama 1411 m. Torunės taikos reikalavimus, draudusius persekioti išdavikus po mūšio, 1411 m. įsakė jam nukirsti galvą, kas buvo padaryta Graudence (vok. *Graudenz*).

Nuorodos
--------

1. 1 2  Długosz, Jan. *Banderia Prutenorum*. Nuoroda tikrinta 2007-01-22
2. ↑  Stephen R. Turnbull (2003). *Tannenberg 1410: Disaster for the Teutonic Knights*. Osprey Publishing. p. 79. ISBN 1841765619.
3. ↑  Suligowski, Leonard. "A Translation from Symon Konarski's "0 Heraldyce I Heraldycznem Snobizmie" (On Heraldry and Heraldic Snobbery)". Polish Genealogical Society of America. Nuoroda tikrinta 2007-01-22.
| Vostoko ežeras |
| --- |
|  |
| Vieta | Antarktida |
| Plotas | 14000 km² |
| Didžiausias gylis | ~800 m |
| Tūris | 5400 km³ |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Vostoko ežeras

  |
| **Koordinatės** |  77°30′0″ p. pl. 106°0′0″ r. ilg.﻿ / ﻿77.50000°š. pl. 106.00000°r. ilg.﻿ / 77.50000; 106.00000Koordinatės: 77°30′0″ p. pl. 106°0′0″ r. ilg.﻿ / ﻿77.50000°š. pl. 106.00000°r. ilg.﻿ / 77.50000; 106.00000 |

**Vostoko ežeras** (rus. *озеро Восток*) – didžiausias Antarktidos poledinis ežeras. Ežeras yra 77° pietų ilgumos ir 105° rytų platumos, po Rusijos Vostoko stotimi, 4 km po lediniu paviršiumi. Ežero ilgis – 250 km, plotis plačiausioje vietoje – 50 km, pagal dydį panašus į Ontarijo ežerą. Ežerą sudaro dvi gilumos, kurias skiria povandeninė uola. Vostoko bendras plotas – 14 tūks. km. tūris – 5,4 tūks. kubinių km. 2005 m. gegužę buvo atrasta sala ežero centre. Vidutinė temperatūra -3 °C, žemiau užšalimo temperatūros dėl ledo slėgio. Iš Žemės sklindanti geoterminė šiluma šildo ežero dugną, o 4 km ledo sluoksnis virš ežero saugo nuo Antarktidos paviršiuje esančio šalčio.

Ežerą 1996 m. atrado Rusijos ir Jungtinės Karalystės mokslininkai. Buvo naudojama įvairiais būdais surinkta informacija ežero egzistavimui patikrinti, vienas iš būdų buvo per ledą prasiskverbę radaro skenavimai iš lėktuvo. Buvo nustatyta, kad po 4 km ledo sluoksniu yra daugybė vandens. Vostoko ežeras yra vienas daugiausiai žadančių ir mažiausiai ištyrinėtų ežerų Žemėje. Ežeras yra labai senas, nepakito maždaug vieną mln. metų (palyginimui, panašaus dydžio Ontarijo ežeras nepakitęs yra tik 6 metus). Manoma, kad ežere išliko izoliuotų mikroorganizmų, kurie nepakito 500 tūkstančių metų.

2005 m. balandį Vokietijos, Rusijos ir Japonijos mokslininkai atrado, kad Vostoko ežere vyksta potvyniai ir atoslūgiai. Priklausomai nuo Saulės ir Mėnulio pozicijos, ežero paviršius kinta 1-2 cm. Mokslininkų manymu, būtent šie svyravimai nulemia vandens cirkuliaciją, kuri yra būtina mikroorganizmams išlikti.
Mikroorganizmų radimas Vostoko ežere sustiprintų spėjimus, kad gyvybė egzistuoja ir kai kuriuose Saulės sistemos didžiųjų planetų palydovuose (Europoje, Enclade), kuriuose, manoma, irgi galėtų egzistuoti popaviršiniai skysto vandens telkiniai. Dabartiniu metu mokslininkai negali ištirti Vostoko vandens ir nustatyti ar ten išliko gyvų organizmų, kadangi neturi priemonių kaip paimti mėginį jo neužteršiant bei izoliuojant nuo išorės mikroorganizmų. Dabartinė rusų naudojama gręžimo įranga užterštų mėginį naftos produktais ir, greičiausiai, pažeistų ežero ekosistemą, jei ji egzistuoja.

Nuorodos
--------

* Didysis poledinis Antarktidos ežeras **(**angl.**)**
* Informacinė Vostoko ežero svetainė Archyvuota kopija 2005-12-18 iš Wayback Machine projekto. **(**angl.**)**
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Moreino ežeras |
| --- |
| Moreino ežerasMoreino ežerasMoreino ežeras |
| Vieta | Kanados vėliava Kanada (Albertos vėliava Alberta) |
| Plotas | 0,5 km² |
| Kilmė | Ledyninė |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Moreino ežeras

  |
| **Koordinatės** |  51°19′21″ š. pl. 116°11′08″ v. ilg.﻿ / ﻿51.32250°š. pl. 116.18556°r. ilg.﻿ / 51.32250; 116.18556Koordinatės: 51°19′21″ š. pl. 116°11′08″ v. ilg.﻿ / ﻿51.32250°š. pl. 116.18556°r. ilg.﻿ / 51.32250; 116.18556 |
|  |
|  Vikiteka | Moreino ežeras |

**Moreino ežeras** (pranc. *Lac Moraine*, angl. *Moraine Lake*) – ledyninis ežeras Kanadoje, Albertos provincijoje, Banfo nacionaliniame parke. Išsidėstęs Uolinių kalnų Dešimties Viršukalnių slėnyje, 1884 m aukštyje. Ežerą maitina besileidžiantys ledynai. Dėl į vandenį patenkančių priemolio dalelių ežeras įgauna žalsvą atspalvį. Dėl savo nepakartojamų peizažų Moreino ežeras vienas lankomiausių parko objektų. Ežeras buvo atvaizduotas ant 1970-78 m. 20 Kanados dolerių banknoto.

Aukščiausią lygį, tirpstant kalnų sniegui, pasiekia birželio viduryje.

Žalsvas ežero vanduo
**Masters Tournament**| Emblema |
| **Įkurta** | 1934 m. |
| **Tipas** | Golfo turnyras |
| **Vieta** | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos Ogasta, Džordžija |
| **Dabartinis čempionas** | Scottie Scheffler Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos (2024 m.) |
| **Daugiausiai titulų** | Jack Nicklaus Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos (6) |
| **Aikštynas** | Augusta National Golf Club |
| **PAR** | 72 |
| **Oficiali svetainė** |  |
|

**Masters Tournament** (arba **The Masters**) – vienas iš keturių didžiųjų golfo turnyrų, kasmet vykstantis Augusta National Golf Club aikštyne JAV Ogastos mieste. Šis turnyras vyksta kiekvienų metų balandžio pradžioje ir yra pirmasis metuose. Taip pat, kitaip nei kiti didieji turnyrai, „Masters" visada vyksta tame pačiame aikštyne.

Pirmą kartą „Masters" turnyras surengtas 1934 m. golfo mėgėjo Bobby Jones ir verslininko Clifford Roberts.

Masters turnyras yra oficiali PGA Tour, European Tour ir Japan Golf Tour turnyrų dalis, kurioje skiriami piniginiai prizai. Kadangi šiame turnyre dalyvauja tik kviestiniai žaidėjai, jų skaičius mažesnis nei kituose didžiuosiuose golfo turnyruose.

Nuo 1949 m. turnyro nugalėtojui yra įteikiamas žalios spalvos švarkas, kurį jis turi atiduoti kitais metais klubui saugoti. Žaidėjas gali atsiimti šį švarką tik pirmos pergalės atveju ir būdamas dabartiniu čempionu. Jei žaidėjas turnyrą laimi ne vieną kartą, jam įteikiamas tas pats pirmasis švarkas.

Nuo 1952 m. antradienį prieš turnyro pradžią yra surengiama čempionų vakarienė, kurioje dalyvauja tik turnyro nugalėtojai ir Augustos klubo nariai. 

Nuo 1960 m. dieną prieš turnyro pradžią yra žaidžiamas parodomasis 3 PAR mini turnyras.

Daugiausiai „Masters" pergalių (6) yra iškovojęs amerikietis Jack Nicklaus. 5 titulus turi Tiger Woods, laimėjęs 1997, 2001, 2002, 2005 ir 2019 metais, 4 titulus turi Arnold Palmer.

Geriausius turnyro rezultatą (-20 nuo PAR) 2020 m. pasiekė amerikeitis Dustin Johnson.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė

Šaltiniai
---------

1. ↑  Milestones
2. ↑  Do Masters Champions Get to Keep the Green Jacket?
3. ↑  „Masters 2020 Leaderboard". *Masters.com*. Nuoroda tikrinta 2020-11-15.
| Sakūnaiblrs. *Сакуны* |
| --- |
| 

SakūnaiSakūnai

55°07′23″ š. pl. 26°32′48″ r. ilg.﻿ / ﻿55.12306°š. pl. 26.54667°r. ilg.﻿ / 55.12306; 26.54667﻿ (Sakūnai) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Baltarusijos vėliava Baltarusija |
| **Sritis** | Vitebsko sritis Vitebsko sritis |
| **Rajonas** | Pastovių rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2009 ) | 91  |
|  |
| **Pašto kodas** | 211 850 |

**Sakūnai** (blrs. *Сакуны*, rus. *Сакуны*) – Baltarusijos kaimas, priklausantis Vitebsko srities Pastovių rajonui. Administraciškai įeina į Kamojo apylinkę. Išsidėstęs pasienyje su Lietuvos Respublika, už dviejų kilometrų nuo Adutiškio.

Istorija
--------

XX a. viduryje priklausė Lenkijos Respublikos Vilniaus vaivadijai. Nuo 1939 m. pateko į Baltarusijos TSR: 1940 m. sausio–lapkričio mėnesiais buvo priskirtas Adutiškio rajonui, vėliau – Pastovių rajonui. Adutiškio parapijoje kunigavusio Julijono Steponavičiaus 1948 m. duomenimis, apie 77 % sakūniškių tuo metu tvirtindavo esą lietuviai.

Buvęs gatvinis kaimas išsidėstęs 29 km nuo rajono centro Pastovys ir 15 km nuo apylinkės centro Kamojys. Obeliskas žuvusiems Antrajame pasauliniame kare. 1965 m. buvo 27 sodybos su 63 gyventojais, kolūkio „Družba" padalinys. 2001 m. stovėjo 39 sodybos su 84 kaimiečiais. Veikia parduotuvė, felčerio punktas ir Žemės ūkio bendrovės „Kamaiskij-Agro" remonto dirbtuvės.

Išnašos
-------

1. 
2. ↑
3. ↑  Jolita Urbanavičienė. *Adutiškio–Kamojų arealas: kalbinė tapatybė lietuvių ir baltarusių paribyje* // Kalbotyra, 2011 Nr. 63 (3), psl. 98 Archyvuota kopija 2017-12-02 iš Wayback Machine projekto.

Šaltiniai
---------

* Сакуны[neveikianti nuoroda]
| **Antanas Kurilavičius** |
| --- |
| Visas vardas | Antanas Kurilavičius |
| Gimė | 1876 m. liepos 1 d.Dubas (dab. Varėnos rajono savivaldybė), Rusijos imperija |
| Mirė | 1954 m. birželio 18 d. (77 metai)Gardinas, Baltarusijos TSR |
| Palaidotas (-a) | Ratnyčia |
|  |
| Veikla | katalikų dvasininkas |
|  |
| Alma mater | 
* 1900 m. Vilniaus kunigų seminarija
* 1909 m. Institut catholique de Paris
 |
|  |
|  **Vikiteka** | Antanas Kurilavičius |

**Antanas Kurilavičius** (lenk. *Antoni Kuryłłowicz*, rus. *Антоний Куриллович*, liet. *Kurlovičius*, *Kurilovičius*, *Kurlavičius*, 1876 m. liepos 1 d. Dube – 1954 m. birželio 11 d. Gardine) – kunigas ir visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Gimė 1876 m. Dube (Ratnyčios parapijoje) Martyno ir Barboros Kurilovičių šeimoje. 1895 m. pirmą kartą bandė stoti, o nuo 1896 m. studijavo Vilniaus kunigų seminarijoje. 1900 m. įšventintas į kunigus, dirbo Šnipiškėse vikaru Šv. Rapolo bažnyčioje, kurioje iki 1904 m. atliko kapitalinį remontą. 1906 m. vyskupo sprendimu buvo išsiųstas studijuoti teologijos ir filosofijos į Katalikiškąjį institutą Paryžiuje (*Institut catholique de Paris*). Apgynęs darbą „Tautų teisė karo metu moraliniu požiūriu" gavo scholastinės filosofijos magistro vardą.

1909 m. tapo parapijos kunigu Senuosiuose Trakuose, nuo 1910 m. kovo mėn. ėjo Gardino Šv. Kryžiaus atradimo (bernardinų) parapijos klebono pareigas. Tuo pat metu ėjo prefekto pareigas Gardino vidurinėse mokyklose, ilgus metus buvo Gardino miesto tarybos pirmininku, Gardino Bernardinų mokyklos direktoriumi.

1939 m. A. Kurlavičius paskirtas Vilniaus katedros kapitulos garbės kanauninku.

Antrojo pasaulinio karo metu Vilniaus arkivyskupijos arkivyskupui Romualdui Jałbrzykowskiui pasitraukus į Balstogę, čia įkurtas arkivyskupijos administracijos centras. Arkivyskupas rezidavimo Balstogėje metu Lietuvoje ir Baltarusijoje generalvikarais paskyrė: Vilniuje – arkivyskupą Mečislovą Reinį, Gardine – kunigą A. Kurilavičių, Lydoje – kunigą Hipolitą Bojaruniec, Gluboke – kunigą Antonijų Zienkevičių.

1942 m. su kitais Vilniaus arkivyskupijos kunigais areštuotas hitlerininkų, į laisvę paleistas po kelių mėnesių.

Po karo ėmėsi apgriautos Gardino Šv. Kryžiaus atradimo bažnyčios rekonstrukcijos. Buvo kviečiamas išvykti į Lenkiją, bet iki gyvenimo pabaigos liko gyventi Gardine.

Mirė 1954 m. birželio 18 d. Gardine (Baltarusija), palaidotas šeimos kape Ratnyčioje (dab. Druskininkai).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ratnyčios bažnyčios krikšto metrikų knyga. 1876 metai, 105 įrašas,
2. ↑  Правление Виленской Семинарии, 1900 // Lietuvos Mokslų akademijos Vrublevskių bibliotekos Rankraščių skyrius. F342-4676
3. ↑  Lubaradzki, Michał. Ks. Antoni Kuryłłowicz (1876–1954) // Białostocczyzna. – 1998, nr 2, p. 143–146,
4. ↑  Krahel, Tadeusz. Od Wileńskiej do Białostockiej
archidiecezji i metropolii // Rocznik
Teologii Katolickiej. – T. 6 (2007), p. 149–157,
5. ↑  Lubaradzki, Michał… p. 145,
Kiaušinio atskyriklis
**Kiaušinio trynio atskyriklis** – įrankis, naudojamas kiaušinio tryniui nuo baltymo atskirti. Vienas paprasčiausių atskyriklių savo forma panašus į gilų šaukštą su siauromis kiaurymėmis dugne, su uždėjimo krašteliu pastatymui ant baltymų surinkimo indo ir rankenėle. Gaminamas iš plastiko, nerūdijančio plieno, stiklo.

Naudojimo sritys
----------------

Dažniausiai jis praverčia virtuvėje, kai ruošiamiems patiekalams bei kepiniams pagaminti yra reikalingi tik kiaušinių tryniai ar baltymai. Gali būti naudingas ir kitose srityse, kai reikalingos atskiros kiaušinio dalys: medicinoje ir veterinarijoje (mitybinėms terpėms bei farmaciniams preparatams gaminti), kosmetikoje (kremams ir tepalams gaminti), poligrafijoje, dailėje ir kt.

Kiaušinio atskyrimas
--------------------

Vištos kiaušinyje trynys sudaro iki 1/3, o baltymas užima apie 2/3 viso kiaušinio masės. Šviežio kiaušinio trynys yra apvalus, padengtas plona elastinga plėvele, su skystu kiaušinio baltymu jungiamas saiteliais. Sumuštą kiaušinį išpylus į atskyriklį, baltymas išbėga per kiaurymes, o trynys pasilieka nepažeistas. Kiaušiniui senstant apsauginė plėvelė praranda savo elastingumą, todėl trynį lengviau pažeisti. 

Kiaušinį galima atskirti ir įsiurbimo būdu, naudojant sugniaužiamą silikoninį atskyriklį. Įmušus kiaušinį į dubenį, suspausto atskyriklio anga pridedama prie kiaušinio trynio ir atleidžiama. Tokiu būdu kiaušinio trynys įsiurbiamas į atskyriklio vidų. Jo kakliukas yra pakankamo pločio, kad per jį pralįstų trynys, o minkštos sienelės nepažeidžia elastingos trynio plėvelės. Šiuo atveju galima išsiversti ir su įprastu plastikiniu buteliu.

* Trynys su baltymuTrynys su baltymu
* Trijų kiaušinių atskyriklisTrijų kiaušinių atskyriklis
* Metalinis kiaušinio atskyriklisMetalinis kiaušinio atskyriklis

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kiaušinio trynio atskyriklis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Ką žinome apie kiaušinius?
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Pogumburis
Pogumburis (*hypothalamus*)
**Pagumburys** (lot. *hypothalamus*) – tarpinių smegenų dalis, esanti po gumburu (pagal tai ir pavadinimas); joje gausu nervinių ląstelių, atliekančių signalo perdavimo ir sekrecijos funkcijas. Tai yra aukščiausias vegetacinių organizmo reakcijų reguliavimo centras; tai vieta, kurioje kartu reguliuojama tiek nervinė, tiek ir endokrininė veikla. Pogumburio reguliacinė veikla dažniausiai pasireiškia per hipofizę, kuri dar vadinama pogumburio liauka. Taip yra reguliuojamos lytinės liaukos, skydliaukė, antinksčių žievė ir kt.

Pogumburio nervinių ląstelių branduoliuose susidaro liberinai – medžiagos, kurios reguliuoja visus trofinius hormonus (kurie susidaro hipofizės priekinėje dalyje): vieni turi skatinantį poveikį, kiti – slopinantį. Liberinai, dar vadinami atpalaidavimo faktoriumi, yra savotiški universalūs cheminiai veiksniai, perduodantys impulsus į endokrininę sistemą. Pavyzdžiui, lytinė funkcija reguliuojama per gonadotropinus. Pogumburyje yra centrai (toniški), kurie stimuliuoja pastovią priekinės hipofizės dalies hormonų sekreciją, ir centrai (cikliški), reguliuojantys periodišką gonadotropinų sekreciją. Toniškus centrus turi tiek vyrai, tiek ir moterys, o cikliškus turi tik moterys. Tokia pogumburio veiklos diferenciacija nulemiama dar vaisiaus laikotarpyje.

Pogumburio veiklos sutrikimai pasireiškia įvairiai, priklausomai nuo pažeistų centrų vietos ir pobūdžio.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pagumburis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

  

v • a • r **Žmogaus organų sistemos** 

**Endokrininė sistema**  

Hipofizė -
Skydliaukė -
Antinksčiai -
Kasa -
Užkrūčio liauka -
Kankorėžinė liauka -
Prieskydinės liaukos -
Sėklidės -
Kiaušidės -
Pogumburis
YIT Lietuva| Forma | UAB |
| Pramonė | Statyba |
| Įkurta | 1966 (1966) |
| Centrinė būstinė | Kaunas |
| Svarbiausi darbuotojai | Gen.dir. Kęstutis Vanagas (nuo 2010) |
| Produkcija | Statiniai, keliai |
| Tinklalapis | YIT.lt |

**YIT Lietuva** – stambi Lietuvos statybos įmonė, vienas iš Suomijos kapitalo bendrovės „YIT Oyj" padalinių.

Istorija
--------

1966 m. sausio 1 d. įkurtas Kauno namų statybos kombinatas. Statė namus ir rajonus Kaune, kituose Lietuvos miestuose.

1993 m. įregistruota AB „Kausta", statė Rusijoje, Baltarusijoje.

1998 m. „YIT Corporation" (Suomija) įsigijo 65,6% įmonės.

2004 m. „YIT Construction" priklausė 85,3% įmonės, ji pervadinta į „YIT Kausta". Dukterinė UAB „Alkausta" pervadinta į UAB "YIT Kausta būstas", vykdė Lietuvoje būsto verslą. 2005 m. bendrovė atidarė būsto prekybos saloną Vilniuje, viena pirmųjų pradėjo veiklą Kauno laisvojoje ekonominėje zonoje.

2007 m. lapkričio 30 d. bendrovė pardavė UAB „Kausta Guder" Švedijos fondui „Askembla Growth Fund KB".

2014 m. „YIT Construction" įsigijo 100% AB „YIT Kausta" akcijų. 2018 m. įmonė iš AB pertvarkyta į UAB „YIT Kausta". 2019 m. sujungta su „YIT Infra Lietuva", pervadinta į „YIT Lietuva".

Veikla
------

Stato statinius (pastatus), juos remontuoja. Gamybinės, komercinės paskirties (prekybos, pramogų ir laisvalaikio bei verslo centrus, viešbučius, restoranus, logistikos terminalus etc.), aplinkosauginius statinius, gyvenamuosius namus ir jų kompleksus, vykdo rekonstrukcijos ir renovacijos darbus, parduoda ir nuomoja nekilnojamąjį turtą.

Įmonei priklauso dukterinė įmonė UAB „YIT Kausta būstas", plėtojanti ir parduodanti namus/butus.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  *„YIT Kausta"*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
3. ↑  YIT Lietuva būstas

Nuorodos
--------

* Suomijos „YIT Corporation" svetainė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Keletas *laboratorinių indų*
**Laboratoriniai indai** - didelė įrangos grupė naudojama chemijos ar biologijos laboratorijose
pagaminta iš stiklo, bet guma ir plastmasė irgi kartais panaudojama. Stiklas čia puikiai tinka, nes jis skaidrus - galima matyti kas vyksta nuolat, atsparus karščiui ir šalčiui, beveik nedalyvauja jokiose cheminėse reakcijose, lengvai valomas. Stiklo trūkumas - trapumas, bet dėl tokios gausos gerų savybių su tuo tenka susitaikyti.

Sujungimai
----------

Dažnai indai panaudojami tartum dalys, kurios sujungiamos į vientisą aparatą. Tam reikalingi sujungimai. Sujungimai yra kelių tipų.

### Guminiai/kamštmedžio kamščiai

Tokio tipo sujungimus lengva pakreipti, greitai galima surinkti ir išrinkti, bet guma neatspari karčiui, tirpikliams ir kt. todėl dažnai tenka naudoti kitus sujungimus. Medis kiek patvaresnis, bet ir jį ardo daug chemiškai aktyvių medžiagų.

### Stikliniai sujungimai

Tokie sujungimai daug atsparesni cheminiam poveikiui, bet daug labiau linkę lūžti. Būna įvairių tipų. Sujungimui hermetizuoti ir palengvinti naudojami lubrikantai.

Pirmasis stiklinių sujungimų pavyzdys
Antrasis stiklinių sujungimų pavyzdys

Populiariausių indų sąrašas
---------------------------

Reakcijoms atlikti naudojami indai
* Stiklinė
* Kolbos
	+ Plokščiadugnė kolba
	+ Biuchnerio kolba
	+ Matavimo kolba - ant jų kaklelio yra balta linija, o ant šono užrašytas tūris ir paklaida. Paprastai kalibravimas būna atliktas 20 laipsnių temperatūroje. Tai labai tikslaus matavimo indai.
	+ Apvaliadugnė kolba
	+ Vakuumo kolba
	+ Viurco kolba
	+ Kūginė (Erlenmejerio) kolba

Mėgintuvėliai
* mėgintuvėlis
* demonstracinis mėgintuvėlis
* džiovinimo mėgintuvėlis

Sandėliavimo indai
* stiklinės, buteliai ir pan.
* Petri lėkštelė
* tiglis - darbui aukštoje temperatūroje, aukštakrosnėje

Matavimo indai
* matavimo cilindras
* pipetė
* lašintuvas
* biuretė
* kiuvetė
* švirkštas
* NMR vamzdelis

Gryninimo/atskyrimo indai
* piltuvas
	+ Biuchnerio piltuvas
	+ dalijamasis piltuvas

Aušintuvai (kondensatoriai)
* grįžtamasis kondensatorius
* oro šaldytuvas
* Lybigo kondensatorius
Karabelės rankena
**Karabelė** – lenkiškas kardo tipas.

Karabelės Lenkijoje ir Lietuvoje labai išpopuliarėjo apie 1670 m. Manoma, kad pavadinime *kara* yra tiurkų žodis *kara* 'juodas; tamsus'. Karabelė yra tiurkiško kardo, kuriuos naudojo janyčarai ir sipahiai, variantas. Karabelės buoželė būdavo erelio galvos pavidalo. Buoželė leidžia kaunantis naudoti apskritiminius pjaunančius smūgius kaunantis pėsčiam ir efektyviai kautis raitam. Karabelės lengvesnės už husarų kardus.

Pradžioje karabelės buvo daugiau paradiniai, ceremoniniai ginklai, bet vėliau tapo vienu populiariausių kirstynių ginklų Lenkijoje. Dažnai šlėktos turėdavo tik vieną karabelę su dviem makštimis. Su puošnia, juodmedžio ar dramblio kaulo makštimi karabelė būdavo paradinis ginklas, o su paprasta makštimi būdavo mūšio lauko ginklu.

Nuorodos
--------

* Karabela Polska XVII–XVIII wiek. Archyvuota kopija 2008-07-10 iš Wayback Machine projekto.
* Karabelos aprašymas Archyvuota kopija 2007-10-27 iš Wayback Machine projekto. (lenkiškai)

Nuotraukos:

* Karabela (kairėje) ir vengriškas kardas[neveikianti nuoroda]
* Karabela Archyvuota kopija 2006-05-17 iš Wayback Machine projekto.
* Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto. [neveikianti nuoroda] Karabelų rankenos
| Luchanas*Luján* |
| --- |
| *Luchano bazilika* |
|  |
| 

LuchanasLuchanas

34°34′0″ p. pl. 59°06′0″ v. ilg.﻿ / ﻿34.56667°š. pl. 59.10000°r. ilg.﻿ / 34.56667; 59.10000﻿ (Luchanas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Argentinos vėliava Argentina |
| **Provincija** | Buenos Airių provincija Buenos Airių provincija |
| **Departamentas** | Luchano partidas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1755 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 97 363  |
| **Altitudė** | 21 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Luchanas |

**Luchanas** (isp. *Luján*) – miestas Argentinoje, Buenos Airių provincijoje, 65 km į vakarus nuo Buenos Airių, prie Luchano upės. Partido centras. Stotis prie Buenos Airių–Mendosos geležinkelio, praeina plentai *Ruta Nacional 7* (Buenos Airės–Mendosa) ir jo atšaka *Ruta Nacional 5* (Luchanas–Santa Rosa).

Miesto įžymybė – neogotikinė Švč. Luchano Dievo Motinos bazilika (1937 m.), kurioje saugomas Luchano Dievo Motinos, laikomos Argentinos globėja, paveikslas. Taip pat yra Enrikės Udaondo istorinis (įsikūręs buvusiuose vicekaraliaus Sobremontės rūmuose), gamtos mokslų, meno muziejai. Veikia universitetas (įkurtas 1972 m.). Luchanas – svarbus turistinis, piligriminis centras.

Istorija
--------

1605 m. prie Luchano upės įkurta pirma estansija (ūkis). Amžiaus viduryje pradėjo plisti Luchano Marijos kultas. Pasak legendos, 1630 m. pro Luchaną gabenant Marijos skulptūrą, jaučių traukiamas vežimas įstrigo ir niekaip nepajudėjo. Žmonės palaikė tai šventu ženklu ir pastatė apie skulptūrą šventyklą. 1755 m. Luchanui suteiktas miestelio statusas.

XIX a. mieste augo vienas žymiausių Argentinos gamtininkų Florentinas Ameginas. 1864 m. miestą pasiekė geležinkelis.

1982 m. Luchano bazilikoje lankėsi popiežius Jonas Paulius II.

* Kabildo pastatas (merija)Kabildo pastatas (merija)
* Belgrano aikštėBelgrano aikštė
* Taikos viešbutis LuchaneTaikos viešbutis Luchane

Šaltiniai
---------

1. LUJÁN: in Luján (Buenos Aires), *citypopulation.de*
2. ↑  LUJÁN: in Luján (Buenos Aires), *citypopulation.de*
3. ↑  *Luján*. Encyclopædia Britannica Online. – www.britannica.com.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Joe Arlauckas**| Asmeniniai duomenys |
| --- |
| Gimimo data | 1965 m. liepos 20 d. (58 metai) |
| Gimimo vieta | Ročesteris, JAV |
| Ūgis | 2,06 m |
| Svoris | 116 kg |
| Klubas |
| Dabar žaidžia | Baigęs karjerą |
| **Pozicija** | sunkusis krašto puolėjas |
| Profesionalūs klubai |
| 198719881988–19901990–19931993–19981998–19991999–2000 | Sacramento KingsJuvecaserta BasketMalagos UnicajaVitorijos Saski BaskoniaMadrido RealAtėnų AEK (Graikija)Salonikų Aris |  |
|  |

**Joe Arlauckas** (g. 1965 m. liepos 20 d.) – lietuvių kilmės JAV krepšininkas, žaidęs sunkiojo krašto puolėjo pozicijoje.

Nuo 1983 m. J. Arlauckas ketverius metus žaidė savo universiteto komandoje, o 1987 m. NBA naujokų biržoje 74 numeriu buvo pašauktas Sacramento Kings komandos. Savo vieninteliame sezone krepšininkas sužaidė vos devynerias rungtynes.

1987 m. pabaigoje J. Arlauckas persikėlė į Europą ir likusią savo karjeros dalį žaidė šio žemyno komandose. Jis žaidė Italijoje, Ispanijoje ir Graikijoje. Per šį etapą J. Arlauskas tapo Italijos čempionu, Ispanijos taurės laimėtoju bei naudingiausiu turnyro žaidėju.

1993–1995 m. jis buvo Arvydo Sabonio komandos draugas Madrido Real komandoje. 1995 m. J. Arlauckas su šia ekipa laimėjo Eurolygos čempionatą. Dar po metų jis tapo rezultatyviausiu šio turnyro žaidėju ir iki šiol (2013 m.) yra antras pagal rezultatyvumą Eurolygos istorijoje (26,4 taško per rungtynes). 1996 m. su ta pačia Ispanijos komanda J. Arlauckas laimėjo Saportos taurę.

2000 m. būdamas 35 m. jis baigė savo karjerą po dvejų metų Graikijoje.
| Abromiškių reabilitacijos ligoninė |
| --- |
|  |
| Reabilitacijos ligoninė |
| 

Abromiškių reabilitacijos ligoninėAbromiškių reabilitacijos ligoninė

54°46′02″š. pl. 24°42′31″r. ilg.﻿ / ﻿54.767304°š. pl. 24.708539°r. ilg.﻿ / 54.767304; 24.708539﻿ (Abromiškių reabilitacijos ligoninė) |
|  |
| Vieta | Abromiškės,Elektrėnų savivaldybė  |
| Įstaigos tipas | Lietuvos nacionalinės sveikatos sistemos įstaiga |
| Finansavimas | Viešoji įstaiga |
| Įstaigos rūšis | Reabilitacijos ligoninė |
| Atidaryta | 1977 m. |
| Rekonstruota | 1999 m. |
| Tinklalapis | www.abromiskes.lt |

**Abromiškių reabilitacijos ligoninė** – sveikatos apsaugos įstaiga, teikianti suaugusiųjų ir vaikų medicininės reabilitacijos ir sveikatos grąžinamojo gydymo paslaugas Abromiškėse, Elektrėnų savivaldybėje. Ligoninė įsikūrusi šalia Orio ežero, prie miško, 3 km į pietryčius nuo Elektrėnų, 2,5 km į pietus nuo magistralės  **A1**  Vilnius–Kaunas–Klaipėda . 

Direktorius – Vitalijus Glamba (nuo 1988 m.).

Istorija
--------

1977 m. Abromiškėse įkurta **Lietuvos Lenino elektrinės sanatorija ir profilaktoriumas**. XX a. pab. elektrinės sanatorija tapo Kaišiadorių rajono savivaldybei pavaldžia **Abromiškių sanatorija**. 1999 m. sanatorija buvo sujungta su buvusia Širdies ir kraujagyslių sistemos fiziologijos ir patologijos mokslinio tyrimo instituto Elektrėnų klinika (įk. 1980 m.) bei Elektrėnų vaikų klinika (įk. 1985 m.) ir tapo reabilitacijos ligonine.

Paslaugos
---------

Reabilitacijos ligoninėje atliekami bendrieji klinikiniai ir biocheminiai laboratoriniai tyrimai, taip pat širdies kardiograma, širdies, skydliaukės, vidaus organų echoskopijos, encefalografija, kaklo kraujagyslių tyrimai ir kt. Suaugusieji gydomi kardiologijos, neurologijos, sąnarių ligų, traumatologijos ligų skyriuose. Gydomi vaikai, sergantys plaučių, sąnarių, nervų, akių ligomis, po stuburo, galūnių, dubens traumų. Jiems atidaryta Elektrėnų sanatorinė mokykla.

Kasmet reabilitacijos paslaugomis ligoninėje pasinaudoja penki tūkstančiai žmonių. Jas teikia įvairių specialybių gydytojai, kineziterapeutai, ergoterapeutai, psichologai, logopedai, slaugytojos.

Galerija
--------

* Vaikų skyriusVaikų skyrius
* Kardiologijos skyriusKardiologijos skyrius

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2019-02-15 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2014-12-16 iš Wayback Machine projekto.
* Abromiškės – sveikatos oazė tarp Vilniaus ir Kauno
* Norintiems jaustis geriau - reabilitacija Abromiškių reabilitacijos ligoninėje
* Reabilitacijos ligoninėje grįžta sveikata ir gyvenimo džiaugsmas[neveikianti nuoroda]
| „Vakarinės pamaldos Aušros Vartuose" |
| --- |
| Kanutas Ruseckas.Vakarinės pamaldos Aušros Vartuose |
| Menininkas | Kanutas Ruseckas |
| Metai | 1846 m. |
| Meno kryptis | religinis žanras |
| Medžiagos, technika | drobė, aliejus |
| Matmenys | 5 × 21 cm |
| Miestas (vieta) | Vilnius |
| Muziejus | Lietuvos dailės muziejus |

**Vakarinės pamaldos Aušros Vartuose** – 1846 m. sukurtas lietuvių dailininko Kanuto Rusecko vienas paveikslų, vaizduojantis vakarines pamaldas Aušros Vartuose. Angoje matyti priešais vartus klūpanti, besimeldžianti minia.

Istorija
--------

Paveikslą „Vakarinės pamaldos Aušros Vartuose" dailininkas nutapė 1846 metais. Dailės kritikas Karolis Podčašinskis, Rusecko dirbtuvėje lankęsis 1846 m. apie jį yra sakęs: „Nepaisant atlikimo sunkumų, iš mažo eskizo išaugs didelis paveikslas, kuris, be abejo, bus geriausias Rusecko kūrinys". Paveikslą „Vakarinės pamaldos Aušros Vartuose" dailininko sūnus Boleslovas Ruseckas 1912 m. padovanojo Vilniaus mokslo bičiulių draugijai.

Aprašymas
---------

Paveiksle vaizduojama klūpanti žmonių minia. Pro angą matyti nuo Vilniaus Aušros Vartų Švč. Mergelės Marijos paveikslo sklindanti šviesa, atsispindinti grindinyje. Į ją nukreiptos visų nutapytų maldininkų akys. Paveikslo sudėtingos kompozicijos pirmajame plane pavaizduotos žmonių figūros atskirtos nuo tolumoje susirinkusios minios. Ant grindinio suklupusi minia nutapyta kruopščiai. Daugybė įvairių smulkių detalių: maldai suglausti delnai, žemyn nulenktos galvos ir t. t. perteikia skirtingų žmonių, pasinėrusių į maldą, tikėjimą globėjos pagalba. Minios centre pirmoje eilėje stovinti moteris, išsiskirianti mėlynos spalvos drabužiu, laiko sukryžiavusi rankas kaip Švč. Mergelė Marija paveiksle.

Nuorodos
--------

1. 1 2 3  Vladas Drėma. Kanutas Ruseckas, Vilniaus dailės akademijos leidykla, 1996, ISBN 9986-571-18-9.
2. ↑  Lietuvos nacionalinis dailės muziejus. Hommage donatoriams. Vilniaus paveikslų galerijos pradžia, 2021. ISBN 978-609-426-158-9.
3. ↑  Vaida Ragėnaitė. Pilietinio pasipriešinimo motyvai Kanuto Rusecko kūryboje, 2017. Acta Academiae Artium Vilnensis/85.
4. ↑  Marius Jonaitis. Sveika, žvaigždėmis karūnuotoji, saulės šviesa apsisiautusioji!, 2019. Skelbta svetainėje „Bernardinai.lt"
| ***Gyvatės apkabinimas*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | El abrazo de la serpiente |
| Kilmės šalis |  Kolumbija Venesuela Argentina |
| Režisierius | Ciro Guerra |
| Scenaristas (-ai) | Ciro GuerraJacques Toulemonde Vidal |
| Kompozitorius | Nascuy Linares |
| Vaidina | Brionne DavisNilbio TorresAntonio BolívarJan Bijvoet |
| Metai | 2015 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 125 min. |
| Kalba | ispanųkubėjųhuitotųtikunųvananųportugalųvokiečiųanglųlotynų |
| **IMDb įrašas** |

**Gyvatės apkabinimas** (isp. *El abrazo de la serpiente*) – 2015 m. sukurtas bendras Kolumbijos, Venesuelos ir Argentinos autorių filmas. Režisierius – kolumbietis Siras Gera. Filmas laimėjo virš 10 laimėjimų įvairiuose tarptautiniuose festivaliuose ir buvo nominuotas „Oskarui".

Filmas paremtas vokiečių etnologo Teodoro Kocho-Grunbergo (1872–1924) ir amerikiečių biologo Ričardo Evanso Šulco dienoraščiais.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Filmo veiksmas vyksta rytų Kolumbijoje, Amazonės džiunglėse. Sergantį vokiečių etnologą Teo fon Martijų jo pagalbininkas Manduka atgabena pas vienišą šamaną Karamakatę. Šamanas imasi gydyti baltąjį, bet sako, kad jį galintis išgydyti tik jakrunos augalas, kurį turi jo gentainiai. Greta vaizduojama kita istorija: amerikiečių botanikas Evanas sutinka seną Karamakatę ir, remdamasis Teo užrašais, taip pat ieško jakrunos.

Keliautojai regi kaučiuko rinkėjų nežmoniškumą, džiunglių viduryje esančią katalikišką misiją, kurią valdo sadistiškas vienuolis, o kitą kartą – mesiju pasiskelbęs brazilas. Karamakatė – savo genties netekęs šamanas – atskleidžia tradicinę pasaulėvoką, dvasinį mokymą.

Aktoriai
--------

* Nilbio Torres – jaunas šamanas Karamakatė
* Antonio Bolívar – senas Karamakatė
* Jan Bijvoet – vokiečių etnografas Teo fon Martijus
* Brionne Davis – amerikiečių botanikas Evanas
* Luigi Sciamanna – Gasparas
* Yauenkü Migue – Teo pagalbininkas Manduka
* Nicolás Cancino – Anicetas

Apdovanojimai
-------------

Filmas laimėjo Kanų, Limos, Mar del Platos, Roterdamo, Jerevano, Odesos, Rivjeros, Sandenso ir kt. festivalių apdovanojimus, bei pateko į penketuką „Oskarams" nominuotų filmų geriausio kitakalbio filmo kategorijoje.
| Seimo rūmai |
| --- |
| Rūmų kompleksas: III, II, I r. |
| 


 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°41′28″ š. pl. 25°15′43″ r. ilg.﻿ / ﻿54.69111°š. pl. 25.26194°r. ilg.﻿ / 54.69111; 25.26194 |

 |
| Vieta | Vilniaus miesto savivaldybė |
| Registro Nr. | 16080 |

**Seimo rūmai** – Lietuvos Respublikos Seimo pastatų kompleksas Vilniaus miesto centrinėje dalyje.

Istorija
--------

Rūmai pradėti statyti buvusio Jaunimo stadiono vietoje. 1976–1980 m. vyko pirmojo pastato statyba (jai vadovavo architektai Algimantas Nasvytis ir Vytautas Nasvytis). Į pastatą iš LSSR Valstybinio akademinio operos ir baleto teatro pastato persikėlė Lietuvos SSR Aukščiausioji Taryba.

1978 m. šalia pastatytas LSSR finansų ministerijos pastatas (architektas Andrius Gudaitis), o 1979 m. – Respublikinės profesinių sąjungų tarybos rūmai (architektas Česlovas Mazūras). XX a. pabaigoje šie pastatai perduoti Seimui ir pervadinti į Seimo II-uosius (buvęs LSSR finansų ministerijos pastatas) ir III-iuosius (buvę Respublikinės profesinių sąjungų tarybos rūmai) rūmus.

1993–1997 m. I rūmų vakarinėje dalyje dirbo Prezidento kanceliarija.

2006 m. pradėta statyti nauja parlamento salė, nugriauti senieji II-ieji rūmai. 2007 m. rugsėjo 10 d. atidaryta nauja salė, kainavusi 50 mln. litų. Rekonstrukcijos metu Seimo I-ieji, II-ieji ir III-ieji rūmai buvo sujungti. I-ųjų rūmų parlamento salė naudojama šventiniams renginiams. 2008 m. atlikti rekonstrukcijos darbai III-iuose rūmuose, 2009, 2011–2012 m. ir 2014–2015 m. – I-iuose rūmuose.

2017 m. buvęs leidyklos „Valstybės žinių" pastatas tapo Seimo IV-aisiais rūmais. Jų 3–4 a. įsikūrė Vyriausioji rinkimų komisija.

Galerija
--------

* I r.I r.
* I r. paradinis įėjimasI r. paradinis įėjimas
* I r. pagr. salėI r. pagr. salė
* II r. pagr. salė (2023)II r. pagr. salė (2023)
* II r. pagr. salė (2012)II r. pagr. salė (2012)
* II r. pagr. salės tribūnaII r. pagr. salės tribūna
* III rūmaiIII rūmai
* IV r.IV r.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2017-12-28 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑   Archyvuota kopija 2018-01-21 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑
4. ↑   Archyvuota kopija 2017-12-28 iš Wayback Machine projekto.
5. ↑
6. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

71°17′ p. pl. 170°14′ r. ilg.﻿ / ﻿71.283°š. pl. 170.233°r. ilg.﻿ / 71.283; 170.233

Boršgrevniko trobelė Adero kyšulyje
**Adero kyšulys** (angl. *Cape Adare*) – pusiasalis ir kyšulys Rytų Antarktidos Viktorijos Žemėje. Skiria Roso jūrą nuo Pietų vandenyno platybių. Iš žemyno pusės remiasi į Admiraliteto kalnus. Adero kyšulys buvo viena pirmųjų Antarkties tyrinėjimo vietų.

Kyšulį 1841 m. atrado Džeimso Roso ekspedicija. Rosas kyšulį pavadino savo draugo Adero Viskonto miesto (Adero Airijoje) garbei. 1895 m. norvegų tyrinėtojai Henryk Bull ir Carstens Borchgrevink kyšulyje atliko geologinius tyrimus. 1899 m. Boršgrevnikas vėl grįžo į kyšulį ir čia įrengė pirmąsias dvi trobeles Antarktidoje. Kartu su kitais ekspedicijos dalyviais Boršgrevnikas čia peržiemojo ir išvyko 1900 m. sausį. Roberto Skoto ekspedicija 1911 m. ir 1912 m. žiemojo Adero kyšulyje.

Adero kyšulyje gyvena didelės Adelės pingvinų kolonijos.


Adero kyšulysAdero kyšulys
Adero kyšulys Antarktidoje
Nekibirkščiuojantis įrankis, kuris yra pagamintas iš berilinės bronzos.
**Berilinė bronza** (angl. *beryllium bronze*), *berilinis varis* (angl. *beryllium copper, copper beryllium, spring copper*) – vario lydinys, kuriame be vario yra 0,5–3,0 % berilio, o kartais ir kitų priedų.

Berilinė bronza derina tokias naudingas savybes kaip tvirtumas ir nemagnetiškumas bei nekibirkščiavimo geba. Lengvai apdirbama ir formuojama. Plačiai naudojama tokios specialiose srityse kaip įrankiai darbui pavojingose aplinkose, muzikos instrumentai, tikslieji matavimo prietaisai, kulkos, kosmoso ir aviacinė technika. Tiesa, berilio turintys lydiniai pavojingi, jei apdorojant įkvepiama jų dalelių, nes berilio junginiai gali būti toksiški.

Savybės
-------

Berilinė bronza yra kalus, tinkamas suvirinimui bei mašininiam apdirbimui lydinys. Ji atspari neoksiduojančiosioms rūgštims (pvz. druskos rūgščiai ar anglies rogščiai), abrazyviniam dėvėjimuisi ir nuotrynoms. Ji tinka terminiam apdorojimui, kuris didina lydinio stiprį, patvarumą ir elektrinį laidį. Berilinė bronza yra stipriausias vario lydinys (iki 1400 MPa).

### Toksiškumas

Berilio junginiai yra toksiški, pasižymi kumuliaciniu nuodingumu, tad dirbant su berilio lydiniais galimos saugos problemos. Kieta, galutinai apdorota berilinė bronza, kiek žinoma, nėra pavojinga sveikatai. Tačiau berilinės bronzos dulkių ar garų, susidarančių suvirinant, šlifuojant ir panašiai apdorojant, įkvėpimas anksčiau ar vėliau rimtai pažeidžia plaučius. Įkvepiami berilio junginiai yra žinomi žmonių kancerogenai. Todėl neretai berilinę bronzą keičia saugesniais vario lydiniais, tokiais kaip Cu-Ni-Sn bronza.

Išnašos
-------

1. ↑  Bauccio, Michael (Ed.) (1993). *ASM Metals Reference Book, Third Edition*. Materials Park, Ohio: ASM International. pp. 445. ISBN 0-87170-478-1.
2. ↑  „RFI Industries — Copper 5". Rfi-ind.com.au. Suarchyvuotas originalas 2009-10-13. Nuoroda tikrinta 2009-11-02.
3. ↑
4. ↑  „Suppliers — General Information — Supplier Environmental Compliance — BMS7-373 Copper Nickel Tin Alloy Rod". Boeing. Nuoroda tikrinta 2009-11-02.