recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Kazimieras Pietaris** |
| --- |
| Gimė | 1880 m.Žiūriai–Gudeliiai, Paežerių vls. Rusijos imperija |
| Mirė | 1916 m. gegužės 2 d. (~36 metai)Maskva |
|  |
| Alma mater | 1908 m. Maskvos universitetas |

Grupė lietuvių inteligentų Maskvoje. Iš kairės, sėdi: Kazimieras Pietaris, Ramūnas Bytautas, Petras Klimas, Stasys Šilingas, Agnietė Ambraziejūtė. Iš kairės, stovi: Rapolas Skipitis, Stasys Naginskas, Vladas Bukaveckas, Antanas Vienuolis-Žukauskas, Juozas Papečkys, Marcinkus, Juozas Nemeikša, Bytautas.
**Kazimieras Adolfas Pietaris** (1880 m. Vilkaviškio apsk. Paežerių vls. Žiūrų–Gudelių k. – 1916 m. gegužės 2 d. Maskvoje) – Lietuvos visuomenės veikėjas ir draudžiamos lietuviškos spaudos platintojas, gydytojas.

Biografija
----------

Gimė ir augo valstiečių šeimoje. Mokėsi Marijampolės gimnazijoje. Užmezgęs ryšius su knygnešiais Vincu Palukaičiu, Juozu Matulaičiu, Juozu Kačergiu ir kt. slapta platino tuo metu draudžiamą lietuvišką spaudą. Nuo 1901 m. priklausė knygnešių nelegaliai Artojų draugijai. Iš Rytprūsių pargabentą literatūrą duodavo paskaityti ir iš Rusijos atostogų atvažiuojančiam tėvo jaunesniajam broliui gydytojui Vincui Pietariui, matyt jo įtakotas taip pat pasirinko mediko profesiją.

Nuo 1902 m. K. A. Pietaris studijavo mediciną Maskvos universitete, lankė slaptus lietuvių studentų susirinkimus. Už dalyvavimą 1905–1907 m. revoliucijoje buvo suimtas ir pusę metų praleido Kalvarijos kalėjime. Įgijęs diplomą, nuo 1908 m. dirbo gydytoju Irkutske ir Kaune. Pirmojo pasaulinio karo metais atsidūrė Rusijoje, buvo paimtas karo gydytoju į Rusijos carinę kariuomenę. Ties Bobruisku užsikrėtė šiltine ir, pervežtas gydyti į Maskvą, mirė.

Šaltiniai
---------

* Pietaris (Pieteris) Kazimieras Adolfas // Vilkaviškio krašto e - etnografijos akademija Archyvuota kopija 2019-12-05 iš Wayback Machine projekto.
* Antanas Žilinskas. *Rašytojo V. Pietario giminės šaknys* // www.santaka.info
Stiklo pluoštas
**Stiklo pluoštas** – apvalaus arba kitokio skerspjūvio pluoštas, gaminamas iš stiklo lydalo.

Būna ištisinis ir kuokštinis. Pagal plaušelių storį ir paskirtį skiriamas tekstilinis (storis 3–11 μm), termoizoliacinis (0,5–20 μm), plastikams armuoti (5–20 μm) ir specialusis (9–100 μm). Stiklo pluoštas yra labai stiprus (tempimo stiprio riba 3–5 GPa), nedega, gerų optinių, dielektrinių ir izoliacinių savybių, atsparus cheminėms medžiagoms, trapus. Ištisinis formuojamas stiklo lydalą spaudžiant pro filjeres, kuokštinis – į stiklo lydalą pučiant karštą orą arba garus. Naudojamas izoliacinėms, konstrukcinėms, filtravimo medžiagoms, aukštatemperatūrės technikos elementams, stiklo plastikams, stiklūnui gaminti, skaidulinėje optikoje.

Istorija
--------

Galimybės gaminti stiklo pluoštą atsirado tik išradus tikslias mašinas. 1893 m. Edward Drummond Libbey pademonstravo suknelę, kurioje buvo įkomponuoti stiklo pluošto siūleliai, savo skersmeniu ir tekstūra atitinkantys šilko siūlus. Tai, ką šiuo metu paprastai suprantame kaip stiklo pluoštą, buvo išrasta Russell Games Slayter 1932–1933 m. kaip statybinė izoliacinė medžiaga.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Stiklo pluoštas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXI (Sam–Skl). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2012
2. ↑  R. G. Slayter patentas stiklo pluoštui. Paraiška pateikta 1933, patentas suteiktas 1938.
Stiletas
XIV a. stileto kopija
**Stiletas** – ilgas duriamasis durklas labai siaura geležte, kartais beašmenis. Ginklai stiletai yra dvejopi. Klasikiniai stiletai – tai itališki durklai, paprastai trikampio skerspjūvio geležte išgaląstomis briaunomis. Jie pasirodė Italijoje XV a. ir buvo paplitę V. Europoje XV-XVII a. Juos nešiodavo makštyje bate ar rankovėje arba prie diržo. Platesne prasme stiletu vadina bet kokį tokio tipo durklą, nepriklausomai nuo jo pagaminimo laiko ir vietos.

Nešarvuotam priešininkui stiletu padaromos labai gilios durtinės žaizdos. Stiletai paplito Renesanso laikais kaip ginklas prieš gerai šarvuotus priešininkus – dėl mažo skerspjūvio ploto ir smailumo stiletai efektyviai pramuša šarvų grandis ar plokštes arba sandūras.

Stiletas buvo populiarus žudymo ginklas, kadangi dėl siauros geležtės ir mažesnės už paprasto durklo masės lengvai slepiamas rankovėje ar siauroje, mažai pastebimoje makštyje. Žudikas, atrodydamas neginkluotas, prieidavo prie aukos ir durdavo jai. Tokią taktiką dažnai naudojo zelotai Judėjoje ir asasinai.

Pavadinimas kilo iš it. *stiletto*, kas yra mažybinė *stilo* 'durklas' forma. Šis žodis kilo iš lot. *stilus* 'kuoliukas, stilius'. Čia *stilius* – rašymo įrankis, smailus strypelis, kuriuo rašydavo vaškuotose lentelėse.

Kitokie stiletai
----------------

Amerikiečių anglų kalboje *stiletais* kartais vadina automatinius peilius (paprastai angl. vadinamus *switchblade*), matyt, dėl jiems būdingų siaurų geležčių.

Stiletai neginklai
------------------

Stiletas
Stiletais vadina ir neginklus:

* Biologijoje stiletais kartais vadina kai kurių vabzdžių duriamuosius organus – geluonis, burnos aparatą ir pan.
* Medicinoje stiletais vadinami specialūs įrankiai, kurie padeda į ligonio gerklę įkišti kvėpuojamąjį vamzdelį dirbtiniam kvėpavimui arba kraujo ar gleivių išsiurbimui.
* Stiletais kartais vadina ir smailius aukštus moteriškų batelių kulniukus.

Nuorodos
--------

* Itališkas XVII a. stiletas
|  |
| --- |
| Šajenų kalba*Tsėhésenėstsestȯtse* |
| Kalbama | JAV (Oklahoma, Montana) |
| Kalbančiųjų skaičius | 2100 |
| Vieta pagal kalbančiųjų skaičių | į šimtuką nepatenka |
| Kilmė | algų algonkinų  **šajenų** |
| Rašto sistemos | lotynų |
| Oficialus statusas |
| Oficiali kalba | - |
| Kalbos kodai |
| ISO 639-2 | chy |
| ISO 639-3 | chy |

**Šajenų kalba** (*Tsėhésenėstsestȯtse*) – indėnų kalba, vartojama šajenų. Priklauso algonkinų kalbų šakai. Kalbančiųjų skaičius – ~2100 žmonių (mažiau nei pusė visų šajenų tautybės žmonių). Vartojama šiaurės šajenų rezervacijoje Montanoje (1700 kalbėtojų) ir Oklahomoje gyvenančių šajenų (400 kalbėtojų). Ši kalba laikoma sparčiai nykstančia ir atsidūrusia netoli išnykimo ribos. Dauguma kalbančiųjų yra vyresnio amžiaus žmonės.

Šajenų kalbos mokoma Chief Dull Knife koledže (Leim Dyras, Montana), Pietvakarių Oklahomos valstybiniame universitete, Vatongos aukštojoje mokykloje (Vatonga, Oklahoma).

Šajenų kalba turi 3 balsius (a, e, o), kurie gali būti ištarti trimis tonais. Turi negausią priebalsių sistemą. Ortografijoje naudojama vos 14 ženklų.

Kalba turi 4 gramatinius asmenis, 2 skaičius, gyvąją ir negyvąją gimines, daugiskaitos pirmas asmuo būna inkliuzyvinis (*mes drauge su tavimi*) ir ekskliuzyvinis (*mes be tavęs*).

Pirmieji šajenų kalbą užrašė ir sudarė žodynus menonitų misionieriai 1916 m.

Kaip ir lietuvių, šajenų kalba turi raidę ė, kuri šiaip jau pasaulio rašyboje labai reta. Tačiau ši raidė šajenų kalboje tariama kitaip. Ji žymi šnabždamąjį balsį, kuris tariamas daugmaž „pašnibždomis", kuomet kitos žodžio dalys tariamos įprastu garsumu. Tai kiek panašu į u japoniškų žodžių As**u**ka arba Sats**u**ki tarime. Šie šnabždamieji balsiai šajenų kalboje visi žymimi tašku virš raidės, taigi ir e.

Nuorodos
--------

* chy Duomenys apie kodu „chy" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*

WikipediaWikipedia
Vikipedija ***Šajenų kalba***

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Cheyenne Pronunciation and Spelling Guide". Native Languages of the Americas website. Nuoroda tikrinta 2021-01-26.
*Kitos reikšmės – Šaka (reikšmės).*

| Šaka |
| --- |
| Šaka tarp Alksniupių ir Šileikonių Šaka tarp Alksniupių ir Šileikonių |
| **Ilgis** | 15,0 km |
| **Baseino plotas** | 33,5 km² |
| **Ištakos** | Radvilonių miškas |
| **Žiotys** | Daugyvenė |
| **Šalys** | Lietuva |

**Šaka** – upė Lietuvoje, Radviliškio ir Pakruojo rajonuose; Daugyvenės kairysis intakas (Mūšos baseinas). Prasideda Radvilonių miške, 1 km į vakarus nuo Radvilonių. Teka daugiausia į rytus dirbamais laukais, įteka į Daugyvenę 31,2 km nuo jos žiočių, Plaučiškiuose.

Intakai: Ažagis, Uosupis, Žanga (dešinieji), Gluosnupelis (kairysis).

Visa upelio vaga ištiesinta. Vidurupyje sudarytas Naujasodžio tvenkinys. Prie Šakos įsikūrę kaimai: Radviloniai, Šileikoniai, Alksniupiai, Naujasodis, Sliekiai, Plaučiškiai.

Upėvardis kilo nuo žodžio *šaka* („atsišakojimas").

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lietuvos upės*: B. Gailiušis, J. Jablonskis, M. Kovalenkovienė, Kaunas, Lietuvos energetikos institutas, 2001, psl. 678
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
*Kitos reikšmės – Širvinta.*

| Širvinta |
| --- |
| Širvinta keli kilometrai iki santakos su Dotamo upe. Širvinta keli kilometrai iki santakos su Dotamo upe. |
| **Ilgis** | 49,1 km |
| **Baseino plotas** | 648,1 km² |
| **Vidutinis debitas** | 2,01 m³/s |
| **Ištakos** | Sūduvos aukštuma |
| **Žiotys** | Šeimena |
| **Šalys** | Lietuva |

**Širvinta** – upė pietvakarių Lietuvoje, Vilkaviškio rajone; dešinysis Šeimenos intakas (Šešupės baseinas). Prasideda Armudiškių kaime, Gražiškių seniūnijoje, Sūduvos aukštumoje. Teka į šiaurę. Įteka į Šeimeną 13 km nuo jos žiočių, į rytus nuo Šūklių kaimo.

* Dešinieji: Dotamas, Aista, Mergupis
* Kairieji: Lankupa, Zanyla, Obelupis, Brideikis

Iki XIX a. Širvinta buvo Šešupės intakas, dabartinės Senaširvintės upės aukštupys. Tačiau ties Alvitu iškasus perkasą Širvintos vaga nukreipta į Šeimenos intaką Vailiškį. Ties Vaičlaukiu didelė dalis Širvintos vandens Kastinės kanalu nukreipta į Paežerių ežerą. Dėl to žemiau šio kanalo upės vaga sekli. Vidurupis įeina į Širvintos hidrografinį draustinį.

Upėvardis kildinamas iš žodžio *širvas* („širmas, šyvas, pilkšvas").

Nuorodos
--------

* Szyrwinta Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografiniame žodyne, Tom XII, psl. 126 (lenk.)

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Širvinta (Šeimena)*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 206
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
| La Karlota*La Carlota* |
| --- |
| *La Karlota po netikėto sniego 2007 m. liepą* |
|  |
| 

La KarlotaLa Karlota

33°25′0″ p. pl. 63°18′0″ v. ilg.﻿ / ﻿33.41667°š. pl. 63.30000°r. ilg.﻿ / 33.41667; 63.30000﻿ (La Karlota)Koordinatės: 33°25′0″ p. pl. 63°18′0″ v. ilg.﻿ / ﻿33.41667°š. pl. 63.30000°r. ilg.﻿ / 33.41667; 63.30000﻿ (La Karlota) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Argentinos vėliava Argentina |
| **Provincija** | Kordobos provincija Kordobos provincija |
| **Departamentas** | Chuareso Selmano departamentas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1767 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 12 537  |
| **Altitudė** | 131 m |
|  |
| **Tinklalapis** | www.lacarlota.gov.ar |
|  **Vikiteka** | La Karlota |

**La Karlota** (isp. *La Carlota*) – miestas Argentinoje, Kordobos provincijos pietryčiuose, prie Kuarto upės. Chuares Selmano departamento centras. 11,5 tūkst. gyventojų (2001 m.).

Istorija
--------

1700 m. vietovė buvo žinoma *Punta del Sauce* pavadinimu, paminėta jėzuitų metraščiuose. Vėliau Francisco de Oyola įkūrė *Nuestra Señora de las Mercedes* koplyčią. 1792 m. balandžio 12 d. *Punta del Sauce* pavadinta *Villa Real de La Carlota* ir oficialiai įkurta. 1806 m. į miestą atvyko anglų bendruomenė. Mieste ne kartą lankėsi ir generolas San Martinas.

Susisiekimas
------------

Miestas yra 110 km į pietus nuo Vilja Marijos, 240 km nuo Kordobos. La Karlotą kerta Rio Kuarto-Pergamino kelias ir Rio Kuarto – Venado Tuerto geležinkelis. Taip pat keliai į Vilja Mariją, Laboulają.

Lankytini objektai
------------------

La Karlota turtinga istoriniu palikimu. Čia yra *Nuestra Señora de las Mercedes* bažnyčia (statusas suteiktas 1907 m. iki tol – koplyčia, įkurta 1737 m.), kurioje yra vertingų dailės paminklų. Taip pat žymi Ceratonijos aikštė (*Plaza del Algarrobo*), kurios centre auga daugiau nei 300 m. turintis ceratonijos medis. Be to, La Karlotos apylinkėse yra keletas lagūnų (pagr. Brava, Santana, La Salada ir El Nene), mėgstamų tiek žvejų, tiek poilsiautojų.

Kasmet, lapkričio 10 d. mieste vyksta Tradicijų diena (*Día de la Tradición*). Vyksta žirgų paradas, kabaljerų pasirodymai.

Galerija
--------

* Tradicijų diena (Día de la Tradición)Tradicijų diena (*Día de la Tradición*)
* Tradicijų diena (Día de la Tradición)Tradicijų diena (*Día de la Tradición*)

Šaltiniai
---------

1. ARGENTINA: Córdoba, *citypopulation.de*
2. ↑  ARGENTINA: Córdoba, *citypopulation.de*

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2007-06-16 iš Wayback Machine projekto.
**Mariotas Albertinelis** (it. *Mariotto Albertinelli*, 1474–1515 m.) – italų brandžiojo renesanso dailininkas iš Florencijos.

Biografija
----------

Mariotas Albertinelis gimė 1474 m. Florencijoje. Jis mokėsi Kozimo Roselio dirbtuvėje, kurioje sutiko Fra Bartolomėją ir tapo jo draugu. Vėliau jis daug dirbo kartu su Fra Bartolomėju ir perėmė jo stilių, kad abiejų dailininkų rankos tapybos, sakoma, nebuvo įmanoma atskirti. Tačiau jam nebuvo būdingas Fra Bartolomėjo domėjimasis natūralumu tapyboje. Jis, panašu, nesuprato renesanso didžiųjų menininkų Leonardo, Mikelandželo ir Rafaelio natūralizmo siekio. Greta brandžiojo renesanso monumentalumo ir prakilnumo figūrose jo paveiksluose galima atpažinti senesnės kvatročento tapybos formas ir nenuoseklumus kompozicijoje. Pasak Dž. Vazario, M. Albertinelis taip buvo paveiktas kritikų, kad vienu metu metė tapyti ir pradėjo valdyti užeigą. Būdingais jo kūrybos pavyzdžiais yra „Marijos aplankymas" (1503 m. Uficių galerija) ir „Geroji Naujiena" (1510 m. Akademijos galerija). M. Albertinelis mirė 1515 m. Florencijoje.

Darbų galerija
--------------

* „Kūdikio pagarbinimas su angelu" „Kūdikio pagarbinimas su angelu"
* „Madona su Kūdikiu" „Madona su Kūdikiu"
* „Madonos su Kūdikiu" triptikas „Madonos su Kūdikiu" triptikas
* „Marijos aplankymas" „Marijos aplankymas"

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Mariotto Albertinelli** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Encyclopaedia Britannica, 2006
* treccani.it
* Joost-Gaugier, Christiane L. *Italian Renaissance Art*. John Wiley & Sons, 2012, p. 203
Marinos įlankos verslo dalies logotipas
**Marinos įlanka** – įlanka Singapūro pietinėje dalyje ir tęsiasi į rytus iki pat žemutinės miesto dalies. Marinos įlankoje gyvenimas verda visą para. Pagal oficialų aprašymą, tai vieta, „kurioje žmonės gali patirti naujas gyvensenos ir gyvenimo būdo galimybes, keistis naujomis idėjomis ir informacija verslui ir mėgautis turtingomis laisvalaikio ir kultūros paslaugomis". Būtent šioje vietoje statomi patys inovatiškiausi pastatai, kuriami nauji verslo planai ir rengiami mega renginiai.

XX a. aštuntajame dešimtmetyje melioravimo būdu buvo sukurta Marinos įlanka, sukūrusi dabartines centrinę ir pietinę miesto dalis. Dėl to Singapūro upė išteka ne į jūrą, kaip anksčiau, o į įlanką.

Nuo 2008 m. šioje vietoje vyksta pirmos istorijoje naktinės Formulės 1 lenktynės Singapūro GP Marina Bay Street trasoje. Šioje įlankoje 2010 m. vyko ir pirmosios istorijoje Jaunimo olimpinės žaidynės.

Marinos įlankos panorama naktį

Šaltiniai
---------

1. ↑  Realising the Marina Bay vision  Archyvuota kopija 2012-03-07 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Reinventing Singapore The Marina Bay Project Archyvuota kopija 2012-01-18 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Marinos įlanka** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Mario Monti** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1943 m. kovo 19 d. (80 metų)Varezėje |
| Vaikai | 2 |
|  |
| Veikla | Italijos politikas, ekonomistas, |
| Pareigos | buvęs Italijos ministras pirmininkas |
| Partija | nepriklausomas |
|  |
| Alma mater | Bokoni universitetasJeilio universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Mario Monti |
| Parašas |
|  |

**Mario Monti** (g. 1943 m. kovo 19 d.) – Italijos ekonomistas, buvęs Eurokomisaras, nuo 2011 m. užimantis Italijos ministro pirmininko ir šalies finansų bei ekonomikos ministro pareigas. Monti buvo Bokoni universiteto rektorius ir prezidentas. 2011 m. lapkričio 9 d. Italijos Senatas paskyrė Monti senatoriumi visam gyvenimui, o netrukus Italijos prezidentas Giorgio Napolitano paskyrė Monti šalies premjeru.

Monti išsiskyrė iš kitų Italijos premjeru sudarydamas tik iš technokratų (savo srities specialistų) sudarytą vyriausybę.

2012 m. gruodžio 21 d. M. Monti pranešė pasitrauksiąs iš premjero posto po naujausių parlamento rinkimų 2013 m. Tą padaryti jis buvo pažadėjęs, jei šalies parlamentas priims jo pasiūlytą naująjį šalies biudžetą.

Monti yra vedęs ir turi du vaikus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Italy’s Mario Monti resigns, as MPs pass budget

  



| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Silvio Berlusconi** | **Italijos ministras pirmininkas**2011 – 2013 m. | Po to:**Enrikas Leta** |
| Prieš tai:**Raniero Vanni d'Archirafi** | **Europos komisaras prekybos, paslaugų ir mokesčių klausimais**1995 - 1999 m. | Po to:**Frits Bolkestein** |
| Prieš tai:**Karel Van Miert** | **Europos komisaras konkurencingumo klausimais**1999 - 2004 m. | Po to:**Neelie Kroes** |
| Prieš tai:**Giulio Tremonti** | **Italijos ekonomikos ir finansų ministras**2011 - 2012 m. | Po to:**Vittorio Grilli** |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Rankinis gesintuvas

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Gesintuvas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

**Gesintuvas** – rankinis arba stacionarus prietaisas skirtas gesinti ugnį.

Gesintuvų tipai
---------------

**Vandens putų gesintuvas**. Pagrindinė gesinimo medžiaga - gesinimo putos. Putos - tai oro, vandens ir putokšlio (putodario) mišinys. Tinka gesinti A (degant kietoms medžiagoms susidaro įkaitusios anglys) ir B (dega degūs skysčiai ar tokios medžiagos, kurios degdamos skystėja) klasės gaisrus, bet juo negalima gesinti dujas ir elektros įrenginius. Būtina laikyti šildomose patalpose.

**Anglies dioksido gesintuvas**. Pagrindinė gesinimo medžiaga – anglies dioksidas. Gesina B ir C (dega degios dujos) klasės gaisrus, tinka elektros įrenginių gesinimui. Mažai veiksmingas gesinant A ir D (dega degūs metalai) klasės gaisrus.

**Miltelių gesintuvas**. Tai universali ugnies gesinimo priemonė, tinkanti gesinti A, B, C, D klasės gaisrus (priklausomai nuo miltelių rūšies). Taip pat juo galima gesinti elektros įrenginius.
| **Fransiskas Vilja** |
| --- |
|  |
| Fransiskas „Pančas" Vilja 1911 m. |
| Gimimo vardas | José Doroteo Arango Arámbula |
| Visas vardas | Francisco Villa |
| Gimė | 1878 m. balandžio 5 d.San Chuan del Rijo sav. (?), Durangas, Meksika |
| Mirė | 1923 m. liepos 20 d. (45 metai)Paralis, Čihuahua, Meksika |
| Palaidotas (-a) | Revoliucijos paminklas, Meksikas |
| Tautybė | meksikietis |
| Sutuoktinis (-ė) | María Luz Corral (1911 m.) |
|  |
| Veikla | revoliucionierius, generolas |
|  |
|  **Vikiteka** | Pancho Villa |

**Fransiskas „Pančas" Vilja** (*Francisco Pancho Villa*, g. 1878 m. balandžio 5 d. – m. 1923 m. liepos 20 d.) – Meksikos revoliucionierius, generolas (nuo 1912 m.), vienas svarbiausių 1910–1917 m. Meksikos revoliucijos veikėjų.

Gimė kaip Chosė Dorotėjas Arangas Arambula (*José Doroteo Arango Arámbula*) Rio Grandės arba San Chuan del Rijo savivaldybėje, Durange (tikslių duomenų apie gimimo vietą ir datą nėra). Jaunystėje vertėsi plėšikavimu.

1910 m. Fransiskas Vilja prisijungė prie Fransisko Madero pajėgų, sukilusių prieš prezidento Porfirijaus Diaso valdžią. Fransiskas Vilja daug prisidėjo prie jo diktatūros nuvertimo (1911 m. gegužę). 1913 m. jis suorganizavo Šiaurės diviziją, kuri veikė Čihuahua ir Koahuilos valstijose, pats Pančas Vilja porą mėnesių (1913–1914 m. sąvartoje) ėjo Čihuahua gubernatoriaus pareigas. Savo valdomose žemėse konfiskavo stambiųjų latifundininkų dvarus, jų žemes išdalijo valstiečiams, atėmė pramonininkų įmones, pradėjo steigti mokyklas.

1914 m. gruodį – 1915 m. liepą Pančas Vilja su Emilianu Sapata ir jo valstiečių būriais buvo užėmę sostinę Meksiką. 1916–1919 m. Viljos partizanai kovojo su JAV interventais, dvarininkais ir Venustiano Karansos vyriausybe. Iš revoliucinės veiklos pasitraukė 1920 m.

1923 m. Pančas Vilja priešininkų nužudytas.

Fransiskas „Pančas" Vilja tapo vienu ryškiausių Meksikos politinių ir kultūrinių veikėjų. Apie jį sukurta nemažai literatūros, filmų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Pancho Villa*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, XII t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1984. T.XII: Vaislapėlis-Žvorūnė, 248–249 psl.
Pi pyragas
**Pi diena** (angl. *Pi Day*) – neoficiali kasmetinė šventė, skirta matematinei konstantai pi paminėti. Pi – iracionalusis skaičius, kurio apytiksli reikšmė yra 3,14. Matematikos mėgėjų Pi diena švenčiama kovo 14 d. („3/14" datos formate „mėnuo/diena"), nes 3, 1 ir 4 yra skaičiaus π (pi) pirmosios trys reikšmės. Tinkamiausias švęsti laikas yra 1:59:26, kuris sutampa su π reikšmėmis 3,1415926… Prisilaikantys laiko skaičiavimo pagal 12 valandų sistemą paprastai švenčia 1:59:26 laiku dieną, tačiau 24 valandų sistemos šalininkai mano, jog tai yra 13:59 – dienos metas, todėl linkę paminėti šventę naktį. Pi dieną 1987 m. sugalvojo fizikas Larry Shaw iš San Fransisko (JAV).

Pi diena gali būti pažymima suvalgant apvalų pyragą, papuoštą graikiška raide π ir pi reikšmėmis, be to, anglų kalba π tarimas sutampa ir su šio žodžio (angl. *pie*, 'pyragas') tarimu. Šią dieną sakomos iškilmingos kalbos skaičiaus π garbei, pabrėžiamas jo vaidmuo žmonijos gyvenime, bandoma įsivaizduoti antiutopinį pasaulį be π, sprendžiami matematiniai galvosūkiai ir mįslės, žaidžiami žaidimai.

Įdomybės
--------

* Šią dieną gimė reliatyvumo teorijos kūrėjas Albertas Einšteinas.
* 2015 m. kovo 14 d. prie Pi skaičiaus prisidėjo dar du skaitmenys – 3,1415, po šimto metų bus 3,1416 ir t. t.
* 2018 m. kovo 14 d. mirė fizikas Stivenas Hokingas.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pi diena** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Pi diena (*piday.org*)
* Vienintelė Pi diena mūsų gyvenime (*lrytas.lt*) Archyvuota kopija 2015-03-15 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Rusiškos 1910/30 m. modelio 122 mm haubicos dūtgalys su atverta spyna.
**Drūtgalys** – užpakalinė šaulių ginklo ar pabūklo (minosvaidžio) vamzdžio dalis su šovinio lizdu.

Pabūklai ir šaunamieji ginklai skirstomi į dvi grupes pagal tai, pro kur į vamzdį įstumiamas šovinys (šaudmuo):

* užtaisomi pro drūtgalį. Dauguma šiuolaikinių šaulių ginklų ir pabūklų priklauso šiai grupei. Išimtis – lengvieji ir vidutiniai minosvaidžiai, kurie praktiškai visi yra užtaisomi pro žiotis.
* užtaisomi pro žiotis. Tokie buvo praktiškai visi senieji šaunamieji ginklai ir parakinė artilerija. Dabar per žiotis užtaisomi lengvieji ir vidutiniai minosvaidžiai.

Pabūklai ir minosvaidžiai
-------------------------

Pabūklų ir sunkiųjų minosvaidžių drūtgalys jungiasi su spyna. Drūtgalyje yra šovinio lizdas, į kurį užtaisant įstumiamas unitarinis ar kitoks šovinys. Drūtgalys, užrakintas spyna, atlaiko šūvio metu susidarančių parako dujų spaudimą ir nukreipia jas pirmyn, didindamas iššaunamo sviedinio greitį.

Drūtgalys būna sujungtas su atošliaužos mechanizmais.
  
Lengvojo minosvaidžio drūtgalis turi dugną ir neturi spynos. Jis jungiamas su minosvaidžio atramine plokšte.

Šiuolaikinių pabūklų drūtgaliai dažniausiai būna atskira pabūklo dalis. Drūtgaliai ant paties vamzdžio būna užsukami ar įsukami:

* Užsukamieji drūtgaliai užsukami ant vamzdžio ar jo gaubto išorinių sriegių. Dažnai toks užsukamas drūtgalys su vamzdžiu jungiamas specialia sriegine mova. Tokie moviniai drūtgaliai būdingi šiuolaikinei sausumos artilerijai.
* Įsukamieji drūtgaliai dažniausiai naudojami stambaus kalibro pabūkluose su stūmoklinėmis spynomis.

Mažo kalibro pabūklų drūtgaliai dažnai yra vientisi su visu vamzdžiu.

Šaulių ginklai
--------------

Šaulių ginklų drūtgalys yra užpakalinė vamzdžio dalis, kurioje yra šovinio lizdas ir lizdo užrakinimo grioveliai ar kiti elementai, prie kurių jungiasi užrakinama spyna.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 11°22′ š. pl. 63°06′ v. ilg.﻿ / ﻿11.367°š. pl. 63.100°r. ilg.﻿ / 11.367; 63.100

Los Testigoso salyno reginys
**Los Testigoso salynas** (isp. *Archipiélago de Los Testigos*) – salų grupė Karibų jūroje, Pietų Antilų salose, 80 km į šiaurės rytus nuo Margaritos salos. Priklauso Venesuelai (Venesuelos federalinės valdos). Plotas – 6,53 km².

Salyną sudaro 8 vulkaninės kilmės, uolingos salos. Aukštis iki 412 m. Paviršių dengia daugiausia kserofitiniai miškai ir krūmynai. Sudaro šios salos: Didysis Testigas, Konechas, Iguanų sala, Moro Blankas, Šiaurės Rytų sala, Rachada, El Čivas, Penjon de Fuera.

2001 m. Los Testigoso salyne gyveno 197 žmonės. Jie įsikūrę Didžiojo Testigo saloje, ten veikia pakrančių apsaugos bazė. Salos pasiekiamos laivais ir jachtomis iš Margaritos bei Los Rokeso.

1938 m. oficialiai tapo Venesuelos dalimi.
Losicės herbas
**Losicės miesto herbas** (lenk. *Herb Łosic*) – Losicės miesto skydo formos herbe, raudonos spalvos užsklandoje, vaizduojamas žirgas. Herbas naudojamas nuo XVIII a, prieš tai miesto herbe buvo vaizduojama žebenkštis.

Simbolika
---------

Pagal vieną miesto pavadinimo kilmės aiškinimą, pavadinimas kilęs nuo rusų kalbos žodžio *lošad* (arklys). Miškingoje dabartinio miesto vietovėje būta laukinių arklių-miškinių tarpanų rūšis. Jie buvo pilki, su juoda juosta išilgai nugaros, didele galva, plačia kakta, trumpu storu kaklu, juodais stačiais karčiais, plonomis kojomis. Ūgis ties gogu siekė 122-135 cm. Lietuvos Statutai draudė juos medžioti, tačiau dėl kryžminimo ir medžioklės jau XVII a. pradžioje jie išnyko. Spėjama, kad tarpanai prisidėjo ir prie žemaitukų genezės. Karališkojo miesto dvaro, vadinto *Polinów* (Losicės miesto palivarkas) valdose laikytos didelės Lenkijos karalių ir Lietuvos didžiųjų kunigaikščių arklių bandos. Viena iš miestiečių prievolių buvo remontuoti karališkas arklides, o miesto turguose ir mugėse intensyviai prekiauta arkliais.

Nuorodos
--------

* Istorinės vietovės;
* Aprašymas apie herbą (lenk.).
Sitkūnų radijo stoties antenų stiebai
**Stiebas** – stulpo formos elektroninių ryšių infrastruktūros statinys, skirtas radijo antenų montavimui. Nuo bokšto jis skiriasi tuo, kad negali stovėti be jį palaikančių atotampų.

Antenų stiebas paprastai daromas iš plieninių santvarų ar vamzdžių ir turi vienodą skersmenį per visą savo aukštį. Ant stiebo gali būti iškeliamos radijo ryšio antenos arba jis pats gali būti antena ir spinduliuoti radijo bangas. Tokie stiebai paprastai naudojami ilgųjų ir viduriniųjų bangų radiofoninėse stotyse, ir yra statomi ant izoliatorių, izoliuojančių juos nuo žemės. Stiebai taip pat gali būti statomi ant pastatų stogų ir ant bokštų (paprastai betoninių).

Stiebą pastatyti ir įrengti yra paprasčiau, pigiau ir greičiau negu tokio pat aukščio bokštą. Tačiau jis užima daugiau ploto, nes reikalinga vieta jo atotampų tvirtinimui ant žemės.

Galerija
--------

* Antenos stiebas Konstan­tynuve (Lenkija) − aukš­čiau­sias pasaulio statinys 1974–1991 m.
* Vilniaus Viršuliškių radijo stoties stiebo apačia su izoliatorium.
* Antenų stiebai ant „Vėt­run­gės" viešbučio Klaipė­doje..

Šaltiniai
---------

1. ↑  Статья «Телевизионная башня» в Большой Советской Энциклопедии
2. ↑  Вышка — статья на www.gramota.ru
3. ↑  Вышка — статья в словаре Ушакова на Yandex.ru[neveikianti nuoroda]
4. ↑  *Kleine Enzyklopädie Technik.* Bibliographisches Institut, Leipzig 1981, S. 534.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Stilius
**Stilius** – senovinė rašymo priemonė, kuria rašydavo molinėse ir vaškinėse lentelėse.

Stiliai jau buvo naudojami mesopotomiečių, kuriais jie rašė dantiraščiu. Kretos gyventojai stilius gamino iš nendrių, kurios augo šalia Tigro ir Eufrato upių, O egiptiečiai stilius gamino ir iš kaulų bei metalo.

Naudojimas mene
---------------

Stilius naudojamas mene ir įvairiuose amatuose, pvz. laiškų kopijavimas juos nuspaudžiant stiliumi, stiliumi graviruojamas metalas, akmuo, medis. Stiliai naudojami kurti ornamentams (iš taškų), puodynių su tokiais ornamentais buvo rasta Meksikoje.

Naudojimas informatikoje
------------------------

Įvairiems delniniams įrenginiams skirtas stilius
Stilius taip pat naudojamas sąveikaujant su įvairiais mobiliaisiais įrenginiais, kaip kad delninis ar planšetinis kompiuteris, grafinė planšetė ir kt. Juo vykdomos įvairios komandos (naršomas meniu, rašomos žinutės), t. y. atliekami veiksmai, kuriuos taip pat galima būtų atlikti ir ranka.
| Stigrė |
| --- |
| **Ilgis** | 17,5 km |
| **Baseino plotas** | 28 km² |
| **Ištakos** | Paskarbiškių apylinkės |
| **Žiotys** | Ašva |
| **Šalys** | Lietuva |

**Stigrė** – vakarų Lietuvos upė, Šilalės ir Šilutės rajonuose, Ašvos kairysis intakas, Minijos baseinas.

Prasideda prie Paskarbiškių (10 km į vakarus nuo Šilalės), 0,5 km į šiaurę nuo aukščiausio kaimo kalvos (110,7 m; netoli versmių prasideda Jūros dešinysis intakas Šlaunis). Teka į vakarus Stigralinės miško šiauriniu pakraščiu, pro Rudlaukį, Stigrėnus, tarp Radviečio ir Volmierinės miškų, pro Nasvytalius, Šerlaukį. Nuo santakos su savo dešiniuoju intaku Juodupiu, pasuka į šiaurę, teka Šilutės ir Šilalės rajonų riba, žaliosios mišku. Įteka į Ašvą 36 km nuo jos žiočių, į šiaurės vakarus nuo Stemplių.

Nuostabus Stigrės ir Ašvos santakos kraštovaizdis yra būdingas vakarų Žemaičių pietinėms moreninėms lygumoms ir jis paskelbtas Stemplių draustiniu (1992).

Intakai (abu kairieji) – Juodupys (iki žiočių 3,8 km; 3,3 km ilgio, baseino plotas 4,1 km²), S-1 (iki žiočių 9,5 km).

Spėjama, kad upėvardis gali būti su determinantu *r* padarytas iš *stig-* (*stigti, stygti* – „rimti, nurimti").

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
| Šahre Kordasشهركرد |
| --- |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

Šahre KordasŠahre Kordas

32°19′0″ š. pl. 50°51′0″ r. ilg.﻿ / ﻿32.31667°š. pl. 50.85000°r. ilg.﻿ / 32.31667; 50.85000﻿ (Šahre Kordas)Koordinatės: 32°19′0″ š. pl. 50°51′0″ r. ilg.﻿ / ﻿32.31667°š. pl. 50.85000°r. ilg.﻿ / 32.31667; 50.85000﻿ (Šahre Kordas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3:30)------ vasaros: (UTC+4:30) |
|  |
| **Valstybė** | Irano vėliava Iranas |
| **Provincija** | Čeharmehalio ir Bachtiarijos provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2016) | 190 441  |
| **Altitudė** | 2 070 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Šahre Kordas |

**Šahre Kordas** (pers. شهركرد = *Shahr‑e Kord*) – miestas vidurio Irane, 90 km į pietvakarius nuo Isfahano, Zagroso kalnų rytiniuose šlaituose; Čaharmahalio ir Bachtiarijos provincijos centras. Tai aukščiausiai iš visų šalies provincijų centrų įsikūręs miestas. Plentas į Isfahaną, yra oro uostas. Vystoma statybinių medžiagų, maisto (vaisių perdirbimo) pramonė, audžiami kilimai, apylinkėse auginami vaismedžiai. Veikia Šahre Kordo (įkurtas 1947 m.), medicinos mokslų universitetai. Miesto apylinkės pasižymi vaizdinga gamta, yra Bardeho slidinėjimo kurortas.

Šahre Korde gyvena bachtiarai, persai ir kaškajai.

Miesto pavadinimas dabar reiškia „kurdų miestas", bet pirminis vietovardis buvo Dežgordas („didvyrio tvirtovė"). Vėliau dėl arabizacijos pavadinimas išsikraipė.

Galerija
--------

* Didžioji mečetėDidžioji mečetė
* Naktinis Šahre Kordo reginysNaktinis Šahre Kordo reginys
* Šahre Kordo turgusŠahre Kordo turgus
* Šahre Kordo universitetasŠahre Kordo universitetas

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Šahr‑e Kord*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXII (Sko–Šala). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2012
| Šakaitė |
| --- |
|  Šakaitė žiemą |
| **Ištakos** | Klovainių miškas |
| **Žiotys** | Lašmuo |
| **Šalys** | Lietuva |

**Šakaitė** – nedidelė upė, tekanti Pakruojo ir Pasvalio rajonų paribyje, Lašmens dešinysis intakas, įtekantis 2,2 km atstumu nuo pastarojo žiočių Balsių kaime. Priklauso Mūšos baseinui, hidrologinis nr. – 41010613.

Šakaitės vaga beveik visame ilgyje sureguliuota, teka šiaurės kryptimi. Jos ištakos – Klovainių miškas ties Puodžiškiais. Vidurupyje ir žemupyje upelio apylinkėse plyti dirbami laukai. Ties Kapčiūnais kerta kelią  **150**  Šiauliai–Pakruojis–Pasvalys  (šioje vietoje pastatyti Pakruojo ir Pasvalio rajonų riboženkliai). Žemupyje, prieš Balsius pasuka į vakarus.

Žymesni intakai: Jonlaukis (d.), Graužupis (k.), Vilklakis (k.),

Prie upelio įsikūrusios gyvenvietės: Kapčiūnai, Balsiai.

Upėvardis kildinamas nuo žodžio *šaka* („upės, ežero išsišakojimas").

Šaltiniai
---------

1. ↑  LR upių klasifikatorius
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 324

Nuorodos
--------

* Šakaitė *Gamtos kataloge*
*Kitos reikšmės – Šaka (reikšmės).*

| Šaka |
| --- |
| Šaka Šakėnų kaime Šaka Šakėnų kaime |
| **Ilgis** | 4,4 km |
| **Baseino plotas** | 10 km² |
| **Žiotys** | Ašva |
| **Šalys** | Lietuva |

**Šaka** – upelis, tekantis Šilalės rajono vakaruose, paribyje su Šilutės rajonu; Ašvos dešinysis intakas (įteka 39,1 km atstumu nuo pastarosios žiočių).

Upelis priklauso Minijos baseinui, hidrologinis nr. – 17010872. Šaka yra 4,4 km ilgio, baseinas – 10 kv. m ploto.

Šakos upelis savo forma primena pasvirusią Y raidę, nes prasideda dviejose vietose – rytinė atšaka ties Kerbedžiais, šiaurinė – į šiaurę nuo Šakėnų. Aukštupio atšakos susijungia vidurupyje – Šakėnuose. Aukštupyje prateka natūralia vaga, pamiškėmis. Upelio vaga nuo vidurupio sureguliuota, supama dirbamų laukų, ganyklų. Teka pietvakarių kryptimi, du kartus kerta kelią  **193**  Kvėdarna–Švėkšna–Saugos .

Yra keli nežymūs intakai, tarp kurių: Kūlupelis (deš.), Trišakis (kair.).

Prie upelio įsikūrusios gyvenvietės: Buišiai, Šakėnai, Kerbedžiai.

Upėvardis kilęs nuo žodžio *šaka* („upės atsišakojimas, medžio vainiko dalis").

Šaltiniai
---------

1. ↑  LR upių klasifikatorius
2. ↑  Šaka *Gamtos kataloge*
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 324
| La Oroja*La Oroya* |
| --- |
| *La Orojos geležinkelio stotis* |
|  |
| 

La OrojaLa Oroja

11°31′0″ p. pl. 75°54′0″ v. ilg.﻿ / ﻿11.51667°š. pl. 75.90000°r. ilg.﻿ / 11.51667; 75.90000﻿ (La Oroja)Koordinatės: 11°31′0″ p. pl. 75°54′0″ v. ilg.﻿ / ﻿11.51667°š. pl. 75.90000°r. ilg.﻿ / 11.51667; 75.90000﻿ (La Oroja) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5) |
|  |
| **Valstybė** | Peru vėliava Peru |
| **Departamentas** | Chunino departamentas |
| **Provincija** | Jauli provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2017) | 11 805  |
| **Altitudė** | 3 750 m |

**La Oroja** (isp. *La Oroya*, keč. *Uruya*) – miestas centrinėje Peru, Chunino departamente, Anduose, 3750 aukštyje, prie Mantaro upės. Jauli provincijos centras.

La Oroja – vienas pagrindinių Peru metalurgijos ir kasybos pramonės centrų. Švino, cinko, vario, sidabro gavyba. La Orojos metalurgijos kombinato kaminai – vieni aukščiausių Pietų Amerikoje. Geležinkeliai į Limą, Sero de Paską, Huankają. Dėl intensyvios pramonės oras mieste labai užterštas. Taip pat sunkiaisiais metalais užteršta dirva, Mantaro upė.

Šaltiniai
---------

1. PERU: Junín Region, *citypopulation.de'*
2. ↑  PERU: Junín Region, *citypopulation.de'*
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| La Korunjaisp. *La Coruña* |
| --- |
|        |
| *Miesto krantinė* |
|  |
| 

La KorunjaLa Korunja

43°22′00″ š. pl. 8°23′00″ v. ilg.﻿ / ﻿43.36667°š. pl. 8.38333°r. ilg.﻿ / 43.36667; 8.38333﻿ (La Korunja)Koordinatės: 43°22′00″ š. pl. 8°23′00″ v. ilg.﻿ / ﻿43.36667°š. pl. 8.38333°r. ilg.﻿ / 43.36667; 8.38333﻿ (La Korunja) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Ispanijos vėliava Ispanija |
| **Regionas** | Galisija Galisijos regionas |
| **Provincija** | La Korunjos provincija |
|  |
| **Meras** | Xulio Ferreiro |
|  |
| **Gyventojų** (2007) | 242 600  |
| **Plotas** | 37,83 km² |
| **Tankumas** (2007) | 6 413 žm./km² |
|  |
| **Pašto kodas** | 15001-15011 |
| **Tinklalapis** |  |
|  **Vikiteka** | La Korunja |
|  |
| **Kirčiavimas** | La Korùnja (A Korùnja) |

**La Korùnja** (gal. *A Coruña*) – uostamiestis Galisijoje (šiaurės vakarų Ispanija), prie Korunjos įlankos (Atlanto vandenyno dalis); provincijos centras. Eksportuojama žuvis, gyvuliai, vynas. Išvystyta žvejybos, žuvies, laivybos, metalo pramonė. Miestui būdingi specifiniai langai ir balkonai – miradorai. Stovi Heraklio bokštas – švyturys, pastatytas dar romėnų laikais, Šv. Jokūbo bažnyčia (XII a.), Šv. Marijos bažnyčia (XIII a.), rotušė. Yra technologijos universitetas.

Istorija
--------

Heraklio bokštas
Miestas tikriausiai atsirado dar keltų laikais. I a. pr. m. e. atiteko romėnams. 1588 m. iš La Korunjos uosto į kovą su anglais išplaukė ispanų armada. 1589 m. uostą užėmė ir beveik visiškai jį sunaikino anglų jūrų piratas F. Dreikas. 1809 m. čia įvyko La Korunjos mūšis tarp anglų ir prancūzų, kuriame žuvo anglų generolas Dž. Muras.

Sportas
-------

Mieste 1982 m. vyko XII pasaulio futbolo čempionatas. Žymiausias klubas RC Deportivo de La Coruña.

Miestai partneriai
------------------

La Korunija turi 2 miestus partnerius:

|  |
| --- |
| * Airija Limerikas, Airija
* Vokietija  Brestas, Prancūzija
 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| La Korunjos mūšis |
| --- |
| Mūšio žemėlapis. |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Data | 1809 m. sausio 16 d. |
| Vieta | Galicijos pakrantė, šiaurės vakarų Ispanija. |
| Rezultatas | Prancūzijos pergalė |

 |

**La Korunjos mūšis** – susirėmimas tarp britų ir prancūzų kariuomenių 1809 m. Pirėnų karo metu.

Padėtis prieš mūšį
------------------

Nusivylęs prancūzų pralaimėjimais Pirėnų pusiasalyje 1808 m. Napoleonas pats ėmėsi vadovauti kariuomenei Ispanijoje. Britų pajėgoms vadovavo Džonas Muras, nes Velzlis buvo atšauktas po Vimeiro mūšio. Kai Napoleonas užėmė Madridą, britai pasitraukė link La Korunjos, nusiaubtos prancūzų. Žygiuojant per kalnus sunkiomis žiemos sąlygomis žuvo apie 4000 britų kareivių.

Mūšio eiga
----------

Britų ariergardas sėkmingai sulaikė prancūzus ir sudarė gynybinę liniją nuo Elvino kaimo iki Biskajos įlankos. Sausio 16 d. prancūzų hercogo Sulto vadovaujamos pajėgos atakavo dukart beveik užgrobdami Elviną, tačiau abu kartus britai juos atmušė. Per antrąją kontrataką britai, pritrūkę kulkų, puolė durtuvais. Vėliau Muras buvo mirtinai sužeistas ir tą pačią naktį jį palaidotas prie pylimų. Kitą dieną britų pajėgos atsitraukė jūra.



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: La Korunjos mūšis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| La Palmaisp. *La Palma* |
| --- |
| *La Palmos krantinė* |
|  |
| 

La PalmaLa Palma

8°24′30″ š. pl. 78°09′0″ v. ilg.﻿ / ﻿8.40833°š. pl. 78.15000°r. ilg.﻿ / 8.40833; 78.15000﻿ (La Palma (Panama))Koordinatės: 8°24′30″ š. pl. 78°09′0″ v. ilg.﻿ / ﻿8.40833°š. pl. 78.15000°r. ilg.﻿ / 8.40833; 78.15000﻿ (La Palma (Panama)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5) |
|  |
| **Valstybė** | Panamos vėliava Panama |
| **Provincija** | Darjeno provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 1 970  |

**La Palma** (isp. *La Palma*) – miestelis pietryčių Panamoje, San Migelio įlankos (Ramusis vandenynas) pakrantėje, siaurame pusiasalyje, skiriančiame įlanką ir Tuiros upės estuarijos. Darjeno provincijos administracinis centras. Priešingai nei didžiojoje Darjeno dalyje, La Palmoje plyti ne džiunglės, o savana.

Miestas yra atokiau nuo svarbių kelių, susisiekimas vyksta daugiausia jūra ir oru (yra uostas, lėktuvų pakilimo takas). Apylinkėse auginami ryžiai, medvilnė, cukranendrės, manijokas, eksportuojami bananai, gaminami medienos dirbiniai. Veikia bankas, paštas, policija, ligoninė, keli viešbučiai.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Rosošo mūšis |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Data | 1863 m. lapkričio 16 d. |
| Vieta | Europa, Rusijos imperija, Lenkijos Kongreso karalystė, Rosošas |
| Rezultatas | Sukilėlių pergalė |

 |
| Konflikto šalys |
|  1863 m. sukilėliai |  Rusijos imperija |
| Vadovai ir kariniai vadai |
| Boguslavas Eitminavičius Karolis Krisinskis |  |
| Pajėgos |
| 700 |  |
| Nuostoliai |
| 13 žuvę14 sužeisti | 65 žuvę16 paimti į nelaisvę |

**Rosošo mūšis** (lenk. *Bitwa pod Rossoszem*) – mūšis įvyko Rosošo kaime 1863 m. lapkričio 16 d. 1863 m. sukilimo metu tarp 1863 m. sukilėlių ir Rusijos imperijos kariuomenės.

Mūšis
-----

1863 m. lapkričio 16 d. Boguslavo Eitminavičiaus ir Karolio Krisinskio vadovaujami sukilėliai įsikūrė Dubica Dolnos kaime. Rusijos kariuomenės daliniui pajudėjus iš Palenkės Bialos link Lomazų, dalis sukilėlių vadovaujami *Karolio Krisinskio* perėjo į Rosošo kaimą, o kita dalis vadovaujama *Boguslavo Eitminavičiaus* liko laukti šalia esančiame miške. Dalis sukilėlių buvo pasiųsti privilioti rusus į kaimą, ką jiems ir pavyko padaryti, kaime rusai buvo apsupti ir nugalėti. Iš viso žuvo 65 rusai, 16 paimti į nelaisvę. Sukilėlių gretose žuvo 13 ir 14 sužeisti. Žuvę sukilėliai buvo palaidoti Rosošo kaime šalia Mulavos upės.
| **Danutė Bekintienė** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1944 m. vasario 27 d. (79 metai)Puvočiuose, Varėnos raj. |
| Sutuoktinis (-ė) | Zenonas |
| Vaikai | Andrius, Giedrius |
|  |
| Veikla | Lietuvos politinė bei visuomenės veikėja |
| Partija | 1993 m. Tėvynės sąjunga |
|  |
| Alma mater | 1967 m. Vilniaus valstybinis universitetas |

**Danutė Bekintienė** (1944 m. vasario 27 d. Puvočiuose, Varėnos raj.) – Lietuvos politinė bei visuomenės veikėja.

Biografija
----------

Baigė Puvočių kaimo pradinę mokyklą. Tėvas mirė kai buvo dešimties metų, giminėms padedant Vilniaus 21-ojoje vidurinėje mokykloje baigė septynias klases, mokėsi Varėnos rajono Marcinkonių vidurinėje mokykloje, baigė Vilniaus miesto 1-ąją darbo jaunimo vidurinę mokyklą. 1967 m. baigė Vilniaus valstybinio universiteto Gamtos fakultetą ir įgijo biologijos ir chemijos dėstytojos specialybę.

1967–1969 m. Vilkaviškio rajono Kybartų Kristijono Donelaičio vidurinės mokyklos biologijos ir chemijos mokytoja. 1969–1974 m. LTSR žemės ūkio ministerijos Mokslinės ir techninės informacijos biuro vyresnioji veterinarijos gydytoja. 1974–1978 m. LTSR maisto pramonės ministerijos Projektavimo ir konstravimo biuro sektoriaus vadovė. 1978–1990 m. Prekybos organizacijų valdybos Projektavimo ir technologijos biuro vyresnioji inžinierė. 1990–1992 m. akcinės bendrovės „Posūkis" projektavimo kabineto vedėja. Dėl pablogėjusios motinos sveikatos nuo 1992 m. iki 1997 m. nedirbo, padėjo motinai tvarkyti ūkį. 1997–2004 m. Vilniaus miesto savivaldybės administracijos Karoliniškių seniūnijos seniūnė, Seniūnų tarybos pirmininkė, Lietuvos savivaldybių seniūnų asociacijos valdybos narė.

2000–2003 m. ir 2016–2019 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narė. 2004–2012 m. Seimo narė.

Nuo 1993 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) narė, 1996–2000 m. šios sąjungos Karoliniškių skyriaus pirmininkė.

Karoliniškių poliklinikos stebėtojų tarybos pirmininkė, Policijos departamento visuomeninės ir konsultacinės tarybos narė. Vyras Zenonas, sūnūs Andrius ir Giedrius.

Nuorodos
--------

* 2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai.

Išnašos
-------

1. ↑  2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai - Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai - Iškelti kandidatai Archyvuota kopija 2014-02-14 iš Wayback Machine projekto.
**Danutė Jonkaitytė** (g. 1951 m. lapkričio 14 d. Kaune) – Lietuvos grafikė.

Biografija
----------

1969 m. baigė Kauno vidurinę meno mokyklą. 1974 m. baigė Lietuvos dailės institutą. Nuo 1991 m. Vilniaus dailės akademijos dėstytoja, nuo 1995 m. docentė, Tekstilės katedroje dėsto grafikos pagrindus. Nuo 1980 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narė.

Kūryba
------

Kuria daugiausia nespalvotas litografijas. Ankstyvojoje kūryboje gilinosi į aplinkinį pasaulį, naudojo istorinius, kultūrinius ženklus. Būdinga ekspresija (ciklai „Pasaulis" 1978 m. „Iš Vilniaus universiteto istorijos" 1979 m.). Vėlesniuose kūriniuose išryškėjo simboliškumas, vaizdų dramatizmas, vidinio pasaulio raiška, būdinga meilės, ilgesio, draugystės, vienatvės, žmogaus laikinumo temos. Litografijose („Vyro galva" I, II, 1993 m. „Ta diena" 1986–1989 m. „Juoda tyla" 1987–1989 m.), jų cikluose („Dviese" 1989–1992 m. „Linijos" 1993–1994 m. „Kelias" 1995 m.) vyrauja horizontalių linijų ritmas, cikliškai komponuojami vaizdai kuria nepertraukiamos tėkmės įspūdį. Kūriniuose iš ryžių popieriaus skiaučių derinama grafika ir tekstilė.

Nuo 1978 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje (Vakarų Europos šalys, Rusija, JAV, Kanada, Japonija, Australija, Argentina), individualios parodos surengtos Vilniuje 1991–1996 m. 2000–2004 m. Toronte 1989 m. Pelnė tarptautinių apdovanojimų.

Įvertinimas
-----------

* 1980 m. Baltijos šalių grafikos trienalės Taline pagrindinis prizas
* 1983 m. X tarptautinės grafikos simpoziumo „Hajduboszormeny" (Vengrija) Vengrijos dailininkų sąjungos premija ir Miklošo Kaplaro medalis
* 1986 m. smulkiųjų formų grafikos bienalės Lodzėje (Lenkija) garbės medalius
* 2000 m. tarptautinės grafikos trienalės Krokuvoje žiuri prizas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Danutė Jedzinskienė. *Danutė Jonkaitytė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 716 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Paviršinis efektas** arba **skinefektas** – kintamos elektros srovės susitelkimas ties laidininko paviršiumi.

Įvadas
------

Paviršinis efektas
Laidininkui tekant kintamajai srovei, jo viduje kinta magnetinis laukas, kuris kuria (indukuoja) sūkurinį elektrinį lauką. Prie laidininko paviršiaus indukcinis elektrinis laukas nukreiptas srovės tekėjimo kryptimi ir ją sustiprina, o laidininko viduje – atvirkščiai ir srovę silpnina.
Kuo aukštesnio dažnio kintama srovė, tuo plonesniu laidininko paviršiaus sluoksniu ji teka.

Matematika
----------

Srovės tankis einant laidininku gilyn nuo jo paviršiaus:

{\displaystyle j=j\_{\mathrm {0} }\,e^{-{\delta /d}}}
kur

*j*0 – srovės tankis laidininko paviršiuje;
*δ* – atstumas nuo laidininko paviršiaus;
*d* – parametras, priklausantis nuo laidininko savybių.
Parametras *d* išreiškiamas formule:

{\displaystyle d={\sqrt {{2\rho } \over {\omega \mu }}}}
kur

*ρ* – laidininko savitoji varža;
*ω* – srovės kampinis dažnis;
*μ* – absoliutinė magnetinė skvarba.

Pritaikymas
-----------

Paviršinis efektas panaudojamas metalinių laidininkų paviršiams grūdinti. Didelio dažnio srovė, tekėdama pilnavidurio laidininko paviršiumi, pastarąjį labai įkaitina. Nelaukiant, kol įkais visa detalė, įkaitinta ji greit atšaldoma.
**Paviršiaus įtemptis** – skysčio paviršių veikianti jėga, atsirandanti dėl skysčio molekulių tarpusavio traukos.

Jėga veikia išilgai skysčio paviršiaus statmenai linijai, ribojančiai šį paviršių, bei stengiasi sumažinti jį iki minimumo. Ji išreiškiama niutonu metrui N/m. Jeigu į paviršiaus įtemptį žiūrėti kaip į darbą, kurį reikia atlikti, norint padidinti sistemos paviršių ploto vienetu, tai paviršiaus įtemptis matuojama džauliais kvadratiniam metrui J/m².

Grynųjų medžiagų paviršiaus įtemptis priklauso nuo medžiagos prigimties, sąlyčio fazės ir temperatūros. Skysčio paviršiaus įtempimo jėga atsiranda, kadangi skysčio viduje traukos jėgos, kuriomis vieną molekulę veikia gretimos molekulės, kompensuojasi. Kiekvieną paviršiaus molekulę traukia skysčio viduje esančios molekulės, nes išorėje nėra molekulių, galinčių tas jėgas atsverti (virš skysčio paviršiaus esančių garų ir oro galima nepaisyti). Traukos jėgų veikiamos paviršiaus molekulės grimsta į skystį ir paviršiuje esančių molekulių skaičius mažėja tol, kol skysčio laisvasis paviršius šiomis sąlygomis pasidaro minimalus.

Dėl paviršiaus įtempimo maži tankūs kūnai, pvz. 1 cento moneta ar vabzdžiai (pvz. vandeniniai čiuožikai), gali laikytis ant vandens paviršiaus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Paviršiaus įtemptis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004