recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Nikolajus Makarovas
**Nikolajus Makarovas** (rus. *Николай Егорович Макаров*; g. 1949 m. spalio 7 d.) – Rusijos Federacijos generolas, nuo 2008 m. birželio 3 d. – Rusijos Ginkluotųjų pajėgų Generalinio štabo viršininkas ir Rusijos Federacijos gynybos ministro pirmasis pavaduotojas. Nuo 2009 m. *Komisijos kovai su Rusijos interesams kenkiančiais istorijos falsifikacijos bandymais* (*Комиссия по противодействию попыткам фальсификации истории в ущерб интересам России*) narys.

Biografija
----------

Gimė 1949 m. spalio 7 d. Rybnojės rajono Glebkovo kaime (Riazanės sritis, Rusija).

1967–1971 – Maskvos aukštosios kariuomenės vadų mokyklos (*Московское высшее общевойсковое командное училище*) kursantas. Mokyklą baigė su aukso medaliu.

1971–1977 – būrio vadas, kuopos vadas, bataliono vadas *Tarybinės kariuomenės grupėje Vokietijoje* (*Группа советских войск в Германии*)

1977–1979 – M. Frunzės vardo Karo akademijos kursantas. Baigė su aukso medaliu.

1979–1991 – pulko štabo viršininkas ir pulko vado pavaduotojas, pulko vadas, divizijos štabo viršininkas ir divizijos vado pavaduotojas, motorizuotų šaulių divizijos Užbaikalės karinėje apygardoje vadas.

1991–1993 – Rusijos Federacijos Ginkluotųjų pajėgų Generalinio štabo akademijos kursantas. Baigė su aukso medaliu.

1993–1996 – Jungtinės Rusijos kariuomenės grupės Tadžikistane štabo viršininkas. 11-osios gvardijos armijos (Kaliningrado sritis) štabo viršininkas ir vado pirmasis pavaduotojas.

1996–1997 – 2-osios gvardijos tankų armijos (Pavolgio karinė apygarda) vadas.

1997 m. lapkritis – 1999 m. rugsėjis – Baltijos laivyno sausumos ir kranto kariuomenės vadas, Baltijos laivyno vado pavaduotojas (Kaliningrade).

1999 m. rugsėjis – 2002 m. gruodis – Maskvos karinės apygardos štabo viršininkas ir apygardos vado pirmasis pavaduotojas.

2001 m. gegužės 9 d. vadovavo Pergalės paradui Raudonojoje aikštėje (Maskva).
  
2001 m. balandžio – liepos mėn. atliko Maskvos karinės apygardos vado pareigas.

2002 m. gruodis – 2007 m. balandis – Sibiro karinės apygardos vadas.

2007 m. balandis – 2008 m. birželis – Rusijos Ginkluotųjų pajėgų ginkluotės viršininkas ir Rusijos Federacijos gynybos ministro pavaduotojas.

Nuo 2008 m. birželio 3 d. – Rusijos Federacijos Ginkluotųjų pajėgų Generalinio štabo viršininkas ir pirmasis gynybos ministro pavaduotojas.

Nuo 2008 m. birželio 26 d. – Rusijos Federacijos Saugumo Tarybos narys.

Apdovanojimai
-------------

* II laipsnio šv. Georgijaus ordinas (Nr. 002) – 2008 m.
* Ordinas „Už karinius nuopelnus"
* III laipsnio ordinas „Už tarnybą Tėvynei TSRS Ginkluotosiose pajėgose"
Koordinatės: 56°01′39″š. pl. 25°13′43″r. ilg.﻿ / ﻿56.0276°š. pl. 25.2287°r. ilg.﻿ / 56.0276; 25.2287

|  |
| --- |
| **Pandėlio gimnazija** |
| [[Vaizdas:|Pandėlio gimnazija herbas|center|100px]] |
| Pandėlio gimnazija |
| **Adresas** | Panemunio g. 25, Pandėlys |
| **Direktorius(-ė)** | Jūratė Kavoliūnienė |
| **Mokinių skaičius** | 260 |
| **Įkūrimo data** | 1777 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** | 73 |
| **Pedagogų skaičius** | 44 |

**Rokiškio rajono Pandėlio gimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Pandėlyje (Rokiškio raj.), Panemunio g. 25, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 301843565.

Istorija
--------

Pirmoji Pandėlio mokykla pastatyta 1777 m. prie Pandėlio klebonijos. Pagrindinėse trijose mokyklos grupėse buvo mokoma po kelis mokinius.

Apie antrąją Pandėlio valsčiaus mokyklą 1925 m. pasakojo Stenionių kaimo gyventojas Kazys Melvydas: „1865 m. aš mokiausi šioje mokykloje. Vienas mokytojas mokė 80 vaikų rusiškai kalbėti, skaityti ir rašyti. Mokė dviejuose kambariuose. Kai mokytojas mokė viename kambaryje, tai antrame daugiau pramokę vaikai mokė vieni kitus kalbėti ir skaityti". Šioje mokykloje buvo mokoma iki 1912 m.

Trečioji Pandėlio dviklasė mokykla pastatyta 1912 m. Iki 1915 m. dėstoma kalba buvo rusų, tik viena mokytoja, Glemžaitė, po vieną pamoką per savaitę mokė lietuviškai kalbėti ir rašyti.

Ketvirtoji Pandėlio mokykla – progimnazija, statyta 1938 m. direktoriaus Felikso Karpavičiaus iniciatyva. Senajame pastate veikė pradinė mokykla su keturiais skyriais. Pastatytoje mokykloje buvo atidarytos I–IV gimnazijos klasės. Čia buvo tik penkių klasių patalpos ir nedideli butai mokyklos direktoriui ir sargui. Po II pasaulinio karo įvedus visuotinį mokymą, pandėliečių vaikai netilpo į esamus pastatus. Esant patalpų trūkumui, Alfonsas Gaška ėme rūpintis dabartinės Pandėlio vidurinės mokyklos statyba. 1958 m. buvo pradėta statyti 800 vietų keturių aukštų Pandėlio vidurinė mokykla.

2007 m. prijungta Panemunio pagrindinė mokykla.

Direktoriai
-----------

* 1938–1940 m. Feliksas Karpavičius
* 1945–1949 m. Juozas Jurevičius
* Alfonsas Gaška
* Adolfas Samulėnas
* Donatas Karaliūnas
* Jūratė Kavoliūnienė

Pavaduotojai
------------

* Feliksas Petrauskas
* Banga Pročkienė
* Janina Kubilienė
* Eleonora Vitkevičienė, direktoriaus pavaduotoja ugdymui
* Jūratė Kavoliūnienė, direktoriaus pavaduotoja ugdymui
* Alia Melvydienė

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Metellina** |
| --- |
| Rudeninis skylūnas (Metellina segmentata)Rudeninis skylūnas (*Metellina segmentata*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Voragyviai  *( Arachnida)* |
| Būrys: | Vorai  *( Araneae)* |
| Šeima: | Storažandžiai  *( Tetragnathidae)* |
| Gentis: | Skylūnėliai  *( Metellina)* |

 |

**Skylūnėliai** (*Metellina*) – storažandžių (*Tetragnathidae*) vorų šeimos gentis.

Labiausiai Europoje ir Lietuvoje paplitusi rūšis – rudeninis skylūnas (*Metellina segmentata* Clerck, 1757).

Patelė 6,5-9,0 mm, patinėlis – 7,0-7,5 mm. Galvakrūtinė gelsva, dažnai šviesiai pilka, su plonu juodu pakraščiu ir Y pavidalo piešiniu. Krūtinė ruda ar juoda, cheliceros gelsvos. Kojos gelsvos, su neryškiais žiedeliais ir dėmelėmis. Pilvelis gelsvas ar pilkas, su rudų, juodų ir rausvų taškelių raštu. 

Rudeninis skylūnas
Subrendę abiejų lyčių vorai randami nuo rugpjūčio mėn. iki vėlyvo rudens. Tinklas visada su atviru centru, kurį voras padaro perkąsdamas siūlus. Nerengia ypatingos slėptuvės. Patelė kabo beveik visada tinklo viduryje; patinėlis tykoja šone ant šakos, padėjęs koją ant signalinio siūlo. Vorų pora visą rudenį randama ant to paties tinklo. Patinėliai dažniausiai pasirodo, kai patelė pagauna grobį. Kartais patelė užpuola patinėlį, apipina siūlais ir iščiulpia. Kiaušinėlius deda rugsėjo – spalio mėn. į nukritusius lapus. Po kiaušinėlių dėties patelė miršta, jauni voriukai išsirita kitą pavasarį. 

Vorai gyvena ant įvairių medžių ir krūmų, žemesnių augalų, pastatų išorinių sienų, dažniausiai saulės apšviestuose vietose.

Lietuvoje paplitę rūšys
-----------------------

* Juodajuostis skylūnėlis (*Metellina merianae*, Scopoli, 1763)
* Mengės skylūnėlis (*Metellina mengei*, Blackwall, 1870)
* Rudeninis skylūnas (*Metellina segmentata*, Clerck, 1757)

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Skylūnėliai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Pandėlio herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 1997-09-18* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Pandėlio herbas** – Pandėlio miesto ir seniūnijos heraldinis atributas. Istoriko Edmundo Rimšos teigimu, vienas sudėtingiausių ir įdomiausių herbų.

Aprašas
-------

Skydo laukas žalias, auksine galva. Žaliame lauke ant auksinės ąžuolo šakos auksiniais lapais kylantis sidabrinis sakalas su auksiniais snapu ir kojomis su sparnais virš nugaros. Kairysis sparnas sužeistas, su raudona kraujo dėme. Sakalas simbolizuoja Pandėlio krašte vykusias kovas, laisvės kovotojų narsą ir pralietą kraują. Auksinėje skydo galvoje 7 raudonos septynkampės žvaigždės, kur antroji iš heraldinės dešinės pakeista žydru pusmėnuliu. Pusmėnulis siejamas su Mėnulio diena ir Pandėlio turgaus diena. Miestelyje turgūs vykdavo pirmadieniais, t. y. antrą savaitės dieną, skaičiuojant nuo sekmadienio. Antra diena lotyniškai – *dies lunae*, o mėnulis lotyniškai – *luna*. Todėl herbe ir pasirinktas mėnulis.

Istorija
--------

Herbas patvirtintas 1997 m. rugsėjo 18 d. Prezidento dekretu. Etalono autorius – Arvydas Každailis.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  Heraldikos tėvu tituluojamas Edmundas Antanas Rimša: „Jeigu gyvenimą pagerinti tikiesi per loterijos bilietus – tada jau baigta…" *grokiskis.lt* Archyvuota kopija 2023-01-01 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Pandėlio seniūnija *rokiskis.lt*
Nikolajus Dobroliubovas
**Nikolajus Dobroliubovas** (rus. *Николай Александрович Добролюбов*, 1836 m. vasario 5 d. Žemutinis Naugardas – 1861 m. lapkričio 29 Sankt Peterburgas) – rusų literatūros kritikas, publicistas, revoliucinio judėjimo šalininkas, revoliucinis demokratas.

Biografija
----------

Nuo 1856 m. bendradarbiavo žurnale „Современник" , nuo 1858 m. vadovavo jo literatūros kritikos skyriui „Свисток". Susirgęs tuberkulioze 1860-1861 m. gydėsi Italijoje ir Prancūzijoje.

Bendradarbiavo su N. Nekrasovu, V. Belinskiu, N. Černyševskiu. Propagavo antropologinį materializmą, valstiečių sukilimo idėjas. Literatūros kritikos straipsniuose kėlė socialines problemas, teigė, kad grožinė kūryba turi formuoti naują visuomenės sąmonę, pabrėžė jos liaudiškumą. Sukūrė eilėraščių.

**Svarbiausi literatūros kritikos straipsniai:**

* Kas yra oblomoviškumas? (Что такое обломовщина?, 1859 m.)
* Tamsos karalystė (Темное царство, 1859 m.)
* Šviesos spindulys tamsos karalystėje (Луч света в темном царстве, 1860 m.)
* Kada gi ateis tikroji diena? (Когда же придет настоящий день?, 1860 m.)
* Užguiti žmonės (Забитые люди, 1861 m.).

**Lietuvių kalba išleista:**

* Rinktiniai raštai (1948 m.)
* Literatūros kritika (1963 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Nikolajus Dobroliubovas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 41 psl.

Nuorodos
--------

* Добролюбов Николай Александрович: Собрание сочинений

Vikicitatos 

Wikiquote logoWikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***Nikolajus Dobroliubovas***

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Nikolajus Dobroliubovas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Nosvė |
| --- |
| **Ilgis** | 24,6 km |
| **Baseino plotas** | 64,1 km² |
| **Vidutinis debitas** | 0,5 m³/s |
| **Ištakos** | Norvaišiai |
| **Žiotys** | Šventoji |
| **Šalys** | Lietuva |

**Nosvė** (arba ***Nasvė***) – upė rytų Lietuvoje, Utenos ir Anykščių rajonuose; Šventosios dešinysis intakas. Ištakos yra tik 2,5 km nuo Šventosios, prie Norvaišių kaimo, tačiau upelis teka priešinga kryptimi lygiagrečiai Šetekšnos aukštupiams, teka per Noniškio ežerą ir tik aukščiau Vilučių, pasukęs į pietus, pradeda tekėti lygiagrečiai Šventajai. Dar vieną posūkį į vakarus Nosvė padaro, kai į ją įteka Upius. Pratekėjusi pietiniu Vilkabrukių kaimo pakraščiu, pasiekia Šventąją (138 km nuo žiočių) ties Šventupio kaimu.

Nosvės aukštupio tėkmės kryptis yra poledynmetyje vykusių Šventosios ir Nemunėlio baseinų perskirstymo atspindys. Kadaise Nemunėlio baseinui priklausęs Nosvės aukštupys stipriai užpelkėjo, todėl, melioruojant žemes, 6,5 km ilgio upelio atkarpa buvo ištiesinta. Toks pat likimas ištiko ir 9 km ilgio vidurupio ruožą aukščiau Upiaus žiočių. Tik žemupys išliko natūralus. Čia vaga giliau įsirėžusi (nuolydis apie 0,3 %).

Etimologija
-----------

Upėvardį bandoma sieti su žodžiu *nosis*, nors ši etimologija gana neaiški.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Nosvė*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 181
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
Koordinatės: 54°55′18″ š. pl. 23°59′46″ r. ilg.﻿ / ﻿54.92167°š. pl. 23.99611°r. ilg.﻿ / 54.92167; 23.99611


|  |
| --- |
| **Kauno maisto pramonės ir prekybos mokymo centras** |
| Kauno maisto pramonės ir prekybos mokymo centras herbasKauno maisto pramonės ir prekybos mokymo centras herbas |
| Kauno maisto pramonės ir prekybos mokymo centras |
| **Adresas** | Taikos pr. 133, Kaunas |
| **Direktorius(-ė)** | Sonata Andriuškevičienė |
| **Mokinių skaičius** | 961 2012 m. |
| **Įkūrimo data** | 2011 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 71 2012 m. |

Skyrius Kauno senamiestyje

  

**Kauno maisto pramonės ir prekybos mokymo centras** – valstybinė mokymo įstaiga, įsikūrusi Taikos pr. 133, Kaune. Mokyklos kodas – 190804742, teisinė forma – viešoji įstaiga, steigėjas – Švietimo ir mokslo ministerija. Tai pirminio ir tęstinio profesinio mokymo įstaiga, turinti sektorinius praktinio mokymo centrus. Centre yra technologinės gimnazijos skyrius, kuriame 11–12 klasių mokiniai siekia brandos atestato.

Mokymo centro skyriai įsikūrę Kauno mieste:

* Maisto technologijų skyrius, Taikos pr. 133 (pagrindinė buveinė)
* Viešbučių, prekybos ir paslaugų verslo skyrius, Vilniaus g. 42
* Suaugusių profesinio mokymo skyrius, Vilniaus g. 42
* Gimnazijos skyrius, Taikos pr. 133

Istorija
--------

Kauno maisto pramonės ir prekybos mokymo centras savo veiklą pradėjo 2011 m. prie Kauno maisto pramonės mokyklos prijungus Kauno prekybos ir verslo mokyklą. 2012 tapo viešąja įstaiga. 2012 m. liepos mėn. prijungtas VšĮ Dainavos darbo rinkos mokymo centras.

2012 m. mokėsi 961 mokinys, iš jų 633 – profesinio mokymo
programose, 328 – vidurinio ugdymo programoje (gimnazijos), 25 mokytojai ir 46 profesijos mokytojai.

Specialybės
-----------

Baigusieji 8 klases gali įgyti pagrindinį išsilavinimą bei susipažinnti su specialybėmis.

Baigusius arba nebaigusius pagrindinę mokyklą, ne jaunesnius kaip 14 m. pagal spec. ugdymo programą centras kviečia įsigyti konditerio specialybę (3 m.).

Baigusieji 10 klasių gali mokytis (gimnazijos skyrius – 3 m.) šių specialybių:

virėjo, konditerio, padavėjo ir barmeno, maisto pramonės darbuotojo, smulkaus verslo paslaugų teikėjo, prekybos įmonių vadybininko padėjėjo, viešbučio darbuotojo.
Baigusieji 12 klasių gali mokytis šių specialybių:

konditerio (1 m.), mėsos perdirbėjo (1 m.), smulkaus verslo paslaugų teikėjo (1,5 m.), padavėjo ir barmeno (1,5 m.), viešbučio darbuotojo (1,5 m.), prekybos įmonių vadybininko padėjėjo (2 m.), maisto produktų gamybos darbuotojo (2 m.), virėjo (2 m.).
Suaugusių profesinio mokymo skyriuje galima įgyti mėsos perdirbėjo, duonos kepėjo, kasininko-pardavėjo kvalifikaciją.

Direktoriai
-----------

* Alvydas Pranas Grevas, 2011 - 2020 m.
* Tomas Sabaliauskas, 2020 - 2021 m.
* Sonata Andriuškevičienė, nuo 2021 m.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos profesinio mokymo įstaigos
* Oficiali svetainė
* Informacija apie mokyklą (*aikos.smm.lt*) Archyvuota kopija 2014-02-25 iš Wayback Machine projekto.
* LR įmonės: Kauno maisto pramonės ir prekybos mokymo centras
Koordinatės: 56°1′20.186″ š. pl. 25°13′36.718″ r. ilg.﻿ / ﻿56.02227389°š. pl. 25.22686611°r. ilg.﻿ / 56.02227389; 25.22686611

|  Pandėlio Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Panevėžio |
| **Dekanatas** | Rokiškio |
| **Savivaldybė** | Rokiškio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Pandėlys |
| **Adresas** | Vytauto a. 12 |
| **Statybinė medžiaga** | plytų mūras |
| **Pastatyta** | 1801 m. |
| **Stilius** | klasicizmas |

**Pandėlio Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Pandėlyje, Apaščios dešiniajame krante.

Istorija
--------

Priekinis fasadas
Pandėlio bažnyčiai 1591 m. dovanota turto kunigui išlaikyti. 1674–1677 m. nurodoma maža mūrinė bažnyčia. Manoma, kad ji per Šiaurės karą (XVIII a.) sugriauta. 1720 m. minima medinė bažnyčia. 1761 m. įsteigtos Švč. Mergelės Marijos Rožančinės, 1765 m. – šv. Onos brolijos. 1777 m. įsteigta parapinė mokykla.

Ignotas Koscialkovskis 1801 m. pastatė dabartinę plytų mūro bažnyčią. Pandėlyje 1812 m. kunigavo poetas Antanas Strazdas. Bažnyčiai 1832 m. priklausė Luokiškio palivarkas su Stanikūnų kaimu. 1863 m. areštuotas klebonas Adomas Jeselskis ir vikaras Petras Sinkevičius. 1864 m. paleisti, bet iš Pandėlio iškelti. Šiaudinis bažnyčios stogas 1869 m. perdengtas skarda, padarytos išgaubtos lubos. Klebono Alb. Rubavičiaus rūpesčiu 1867 m. įrengti 13 registrų vargonai, 1872 m. perdažyti altoriai, 1880 m. pastatyta klebonija. Klebonas Pr. Viksva 1881 m. įdėjo medines grindis. 1886 m. įrengtos gipsinės Kryžiaus kelio stotys.

XIX a. pabaigoje bažnyčios bokštas buvo medinis. Parapijiečiai 1910 m. nutarė bažnyčią pailginti, pristatyti mūrinį bokštą. 1915 m. bokštas nugriautas ir neatstatytas. 1909–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. Per Pirmąjį pasaulinį karą į Rusiją išvežti 3 varpai (1921 m. atgautas tik vienas). Klebono M. Šeižio pastangomis 1922 m. suremontuota bažnyčia, perdengtas stogas.

1922 m. įsikūrė pavasarininkų kuopa. Klebono J. Mėlio rūpesčiu 1934–1936 m. bažnyčia vėl suremontuota, 1938 m. nudažyta. Per Antrąjį pasaulinį karą bažnyčia ir ūkiniai pastatai gerokai nukentėjo. Po karo klebonas Jurgis Šimonėlis pastatus suremontavo. Klebonas profesorius Fabijonas Kemėšis (1879–1954) 1946 m. suimtas ir įkalintas, mirė tremtyje.

2007 m. liepos mėnesį, Albino Jasiūno iniciatyva, atstatyti per Pirmąjį pasaulinį karą nugriauti Pandėlio bažnyčios bokštai.

Architektūra
------------

Bažnyčia klasicistinė, halinė (43 × 17 m), su siauresne apside, bokšteliu. Vienanavė. Turi 5 altorius. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Šventoriuje palaidotas altarista Alfonsas Strielčiūnas (1920–1988), klebonas Jonas Morkvėnas (1907–1981), kunigas Titas Vinkšnelis (1904–1982), 1949–1956 m. tremtinys Archyvuota kopija 2016-10-13 iš Wayback Machine projekto..

Nuorodos
--------

* Parapijos puslapis Archyvuota kopija 2009-05-30 iš Wayback Machine projekto.
* Archyvuota kopija 2007-08-13 iš Wayback Machine projekto.
* Pandėlio Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčia
*Kitos reikšmės – Lebedžiai (reikšmės).*

| Lebedžiai*Лебедзева* |
| --- |
| *Katalikų koplyčia Lebedžiuose* |
|  |
| 

LebedžiaiLebedžiai

54°18′41″ š. pl. 26°42′28″ r. ilg.﻿ / ﻿54.31139°š. pl. 26.70778°r. ilg.﻿ / 54.31139; 26.70778﻿ (Lebedžiai (Maladečina))Koordinatės: 54°18′41″ š. pl. 26°42′28″ r. ilg.﻿ / ﻿54.31139°š. pl. 26.70778°r. ilg.﻿ / 54.31139; 26.70778﻿ (Lebedžiai (Maladečina)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Baltarusijos vėliava Baltarusija |
| **Sritis** | Minsko sritis Minsko sritis |
| **Rajonas** | Maladečinos rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2009) | 1 047  |
|  |
|  **Vikiteka** | Lebedžiai |

**Lebedžiai̇̃**  (blrs. *Лебедзева*) – agromiestelis Baltarusijoje, Minsko srityje, Maladečinos rajone, 12 km į vakarus nuo Maladečinos, prie Nevėžos upelio (Ušos intakas). Lebedžių kaimiškosios apylinkės centras. 1047 gyventojai (2009 m.). Stovi Švč. Jėzaus Širdies katalikų bažnyčia (2010 m.), Švč. Trejybės cerkvė (1869 m.). Veikia vidurinė mokykla, muzikos mokykla, kultūros rūmai, ambulatorija, paštas, vaistinė.

Istorija
--------

Lebedžių valsčius minimas 1387 m. Jogailos dokumente, kur sužymėtos Skirgailai skiriamos nuosavybės. Iki 1542 m. priklausė Alšėnų kunigaikščiams, 1542–1558 m. – Žygimantui Augustui. 1558 m. atiteko Radviloms, 1709 m. – Sapiegoms, 1827 m. – Radziševskiams, po jų – vyskupui Jonui Civinskiui ir jo giminėms.

1476 m. Lebedžiuose pastatyta pirmoji medinė katalikų bažnyčia, 1542 m. atnaujinta. Po 1808 m. gaisro, 1847 m. pastatyta nauja (neišlikusi). Bažnyčia buvo gausiai lankoma, Lebedžiai dėl savo gydomųjų šaltinių laikyti stebuklinga vieta. Lebedžiuose iki XVIII a. pab. veikė ir Radvilų XVI a. pastatyta mūrinė reformatų bažnyčia.

1866 m. miestelyje buvo 182 gyvenamieji namai ir 1099 gyventojai. Pagal Lietuvos ir Sovietų Rusijos 1920 m. taikos sutartį priskirti Lietuvai. Tarpukariu valdė Lenkija, buvo valsčiaus centras Vileikos (1920–1927 m.) ir Maladečinos (nuo 1927 m.) apskričių sudėtyje. Lebedžiuose buvo valsčiaus įstaigos, policija, paštas, mokykla, keliolika krautuvių. 1939 m. prijungti prie Baltarusijos TSR.

Šaltiniai
---------

1. 
2. ↑
3. ↑  *Atvirkštinis lietuvių kalboje vartotinų tradicinių Baltarusijos Respublikos (Gudijos) vietovardžių formų sąrašas*. Vilnius: MELI, 2002.
4. 1 2 3  Bronius Kviklys, Lebedžiai, „Mūsų Lietuva", t. 1, p. 243. Bostonas, Lietuvių enciklopedijos leidykla, 1964 m.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai reikia daugiau nuorodų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai įrašydami tinkamas išnašas ar nuorodas į šaltinius. |

| **Juozapas Tartilas** |
| --- |
| Gimė | 1940 m. vasario 9 d. (83 metai)Padbuožėje, Utenos raj. |
| Sutuoktinis (-ė) | Eliodija |
| Vaikai | Sigita, Milda, Aušra, |
|  |
| Veikla | inžinierius statybininkas, profesorius, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 
* 1988 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdis;
* Lietuvos demokratų partiją.

 |
|  |
| Alma mater | 1962 m. Kauno politechnikos institutas |

**Juozapas Tartilas** (g. 1940 m. vasario 9 d. Padbuožėje, Utenos raj.) – inžinierius statybininkas, profesorius, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1957 m. baigė Utenos 1-ąją vidurinę mokyklą, 1962 m. – Kauno politechnikos institutą.

1962 m. Kauno statybos tresto Nr. l meistras, darbų vykdytojas, gamybos skyriaus viršininkas, vėliau, sujungus trestus, susivienijimo „Kauno statyba" skyriaus viršininkas. 1982–1992 m. Vadovaujančiųjų darbuotojų ir specialistų tobulinimosi instituto, Lietuvos vadybos akademijos vyr. dėstytojas, 1987 m. docentas. 1986 m. suteiktas technikos mokslų kandidato laipsnis. 1990–1992 m. dėstė Kauno technologijos universitete, 1996–1998 m. Vilniaus Gedimino technikos universitete ir Lietuvos žemės ūkio universitete, 1998–2013 m. Mykolo Romerio universitete, 1998–2000 m. šio universiteto mokslinis sekretorius. 2013–2016 m. dėstė Utenos kolegijoje.

1992–1996 m. Seimo narys.

Spaudoje paskelbė per 30 mokslinių straipsnių ekologijos, darbų saugos, gamybinių procesų patikimumo prognozavimo klausimais. Su kolektyvu 2003 m. išleido vadovėlį „Profesinė sauga ir sveikata. Ergonomikos principai".

1972–1988 m. aktyviai dalyvavo dauginant ir platinant pogrindinę literatūrą. 1988 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio steigiamojo suvažiavimo delegatas, instituto Sąjūdžio tarybos pirmininkas, aktyviai dalyvavo atkuriant Lietuvos demokratų partiją, 1989–1998 m. šios partijos pirmininko pavaduotojas.

Apdovanotas Sausio 13-osios atminimo medaliu. Žmona Eliodija, dukros Sigita, Milda, Aušra.

Šaltiniai
---------

1. ↑
| ***Le paria*** |
| --- |
|  |
|  |
| Kilmės šalis |  Prancūzija Ispanija |
| Režisierius | Claude Carliez |
| Metai | 1969 |
| Žanras | trileris |
| Trukmė | 102 min. |
| Kalba | prancūzų |
| **IMDb įrašas** |

**Le paria** – 1969 m. sukurtas veiksmo filmas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Jean Marais – Manu
* Marie-Jose Ant – Liučija
* Horst Frank – Rolfas
* Nieves Navarro – Silvija Delambre
* Beatrice Delfe – Gisela
* Jean Lara – inspektorius Lara
* Eric Donat – Chosė

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Netoli Ispanijos sienos gangsteriai atkabina nuo traukinio sąstato vagoną ir pagrobia deimantų krovinį. Po susišaudymo ir mėginimo vienas kitą nužudyti, į ranką sužeistas banditas Manu pabėga su deimantais ir užklysta į atokius namus, kuriuose gyvena kontrabandininko našlė Liučija su sūnumi. Jie suteikia Manu prieglobstį, o šis pasinaudoja moters sūnumi, kad susisiektų su nusikaltimo organizatoriais. Jis susitinka su savo meiluže Silvija, tačiau tvirtina, kad deimantų neturi, tuo tarpu vietinis nusikaltėlių vadeiva, užsakęs apiplėšimą, siekia bet kokiomis priemonėmis rasti Manu, kurio taip pat ieško ir policija.

Prasideda kova tarp atskirų banditų grupelių, taip pat policijos dėl deimantų, kurie paslėpti Manu nuskandintame furgone. Kai Manu ir prie jo prisijungęs bendrininkas Rolfas deimantus iškelia iš jūros, Silvija pradeda derėtis su užsakovu dėl grobio dalies, tačiau susitarti nepavyksta. Šie suleidžia lėtai veikiančių nuodų Rolfui ir priverčia jį užpulti Manu, kad, atlikus užduotį, gautų priešnuodžių...
| **Juozapas Sodys** |
| --- |
| Gimė | 1903 m. lapkričio 10 d.Rusija Pesčiai, Salantų vls. Telšių apskr. Kauno gub. Rusijos imperija |
| Mirė | 1946 m. gruodžio 17 d. (43 metai)Tarybų Sąjunga Pesčiai, Salantų vls. Kretingos apskr. SSRS |
| Tautybė | lietuvis |
| Tėvas | Juozapas Sodys |
|  |
| Veikla | Lietuvos partizanas |
| Pareigos | Kardo rinktinės štabo narys |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių medalis (1928 m.) |

**Juozapas Sodys (Juozas Suodis)** (1903 m. lapkričio 10 d. Pesčių k. Salantų vls. Telšių apskr, Kauno gub. Rusijos imperija – 1946 m. gruodžio 17 d. Pesčių k. Salantų vls. Kretingos apskr.) – Lietuvos partizanas, Žemaičių apygardos Kardo rinktinės Slyvos–Tauragio (Salantų) kuopos kovotojas, rinktinės štabo narys.

Paminklas Klecininkų (Pesčių) kapinėse palaidotiems partizanams

Biografija
----------

Gimė ir augo Pesčių kaimo valstiečio Juozapo Sodžio šeimoje. 1920 m. gruodžio 20 d. įstojo savanoriu į Lietuvos kariuomenę. 1924 m. sausio 30 d. demobilizavosi, įsidarbino policijoje, gyveno ir dirbo Kaune. 

Sovietams 1940 m. okupavus Lietuvą, grįžo į tėviškę. Nuo 1944 m. pabaigos Lietuvos laisvės armijos Žemaičių apygardos partizanas, nuo 1946 m. – Kardo rinktinės štabo narys.

1946 m. gruodžio 17 d. kartu su partizanu Bronislovu Jurčiumi Pesčiuose pateko į MGB Salantų valsčiaus poskyrio įgulos kareivių bei stribų surengtą pasalą ir susišaudymo metu žuvo. Kūną stribai išsivežė su savimi ir pakeliui įmetė į Salanto upę. Artimieji palaikus surado ir slapta palaidojo Klecininkų senosiose kapinėse.

Apdovanojimai
-------------

* 1928 m. suteiktas Lietuvos kariuomenės kūrėjo savanorio statusas.
* 1928 m. vasario 19 d. išduotas Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių medalis.
* 2003 m. (po mirties) pripažintas Kario savanorio statusas.

Atminties įamžinimas
--------------------

Vardas įamžintas Klecininkų kapinių paminkle žuvusiems partizanams atminti.

Literatūra
----------

* Lietuvos gyventojų genocidas. 1944–1947. – Vilnius: LGGRTC, 2002. – T. 2 (K-S). – P. 1055
* Julius Kanarskas. Kretingiškiai kovose dėl Lietuvos valstybingumo. – Klaipėda: Eglė, 2016. – P. 32, 86, 96, 148, 222

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos ypatingasis archyvas. – F. K-1, ap. 3. – B. 1236. – L. 234  
Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centro 1997 09 02 pažymos Nr. 1457–1461. – Kretingos muziejaus mokslinis archyvas. – F. 15. – B. 6. – L. 10
| Piasečnaslenk. *Piaseczno* |
| --- |
|              |
|  |
|  |
| 

PiasečnasPiasečnas

52°4′0″ š. pl. 21°1′0″ r. ilg.﻿ / ﻿52.06667°š. pl. 21.01667°r. ilg.﻿ / 52.06667; 21.01667﻿ (Piasečnas)Koordinatės: 52°4′0″ š. pl. 21°1′0″ r. ilg.﻿ / ﻿52.06667°š. pl. 21.01667°r. ilg.﻿ / 52.06667; 21.01667﻿ (Piasečnas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Lenkijos vėliava Lenkija |
| **Vaivadija** | {{{alias}}} Mazovijos vaivadija |
| **Apskritis** | Piasečno apskritis |
|  |
| **Meras** | Zdzisław Lis |
|  |
| **Gyventojų** (2013 m.) | 44 017  |
| **Plotas** | 16,33 km² |
| **Tankumas** (2013 m.) | 2 695 žm./km² |
|  |
| **Pašto kodas** | 05-500 |
| **Tinklalapis** | piaseczno.eu |
|  **Vikiteka** | Piasečnas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Piasèčnas |

**Piasečnas** (lenk. *Piaseczno*) – miestas Mazovijos vaivadijoje, Lenkijoje. Nutolęs 16 km į pietus nuo Varšuvos. Piasečno apskrities administracinis centras. 44 017 gyventojų (2013 m. duomenys).

Istorija
--------

Rašytiniuose šaltiniuose nuo XIII a. minimas kaimas, priklausęs Bohemijai. 1429 m. lapkričio 5 d. suteiktas miesto statusas. 1537 m. tapo karaliaus nuosavybe. XVI a. antroje pusėje miestelyje gyveno 1 200 žmonių. XVI–XVII a. nukentėjo nuo gaisrų. 1736 m. miestelyje pastatyta bažnyčia. Per Antrąjį Abiejų Tautų Respublikos padalijimą Golkuvo mūšio metu, 1794 m. liepos 9–10 dienomis, buvo sudegintas. Išliko tik bažnyčia ir keli pastatai.

Miestų partnerystė
------------------

* Švedija Uplands Vesbis, Švedija
* Estija Harku savivaldybė, Estija
* Ukraina Voluinės Naugardas, Ukraina
* Ispanija Guadiksas, Ispanija

Žymūs žmonės
------------

Gimęs Trakuose ir emigravęs 1958 m. Piasečne gyveno dailininkas Edward Narkiewicz (1938-2007 m.).

Galerija
--------

* Piasečno rotušėPiasečno rotušė
* Miesto centrasMiesto centras
* Šv. Onos bažnyčiaŠv. Onos bažnyčia
| **Danielius Balčiūnas** |
| --- |
|  |
| Danielius Balčiūnas kelionėje po Turkiją |
| Gimė | 1935 m. spalio 31 d. (87 metai)Indubakiuose, Linkmenų valsčius |
|  |
| Veikla | Lietuvos inžinierius konstruktorius, kraštotyrininkas |
|  |
| Alma mater | Kauno politechnikos institutas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * 1995 m. Mikelio prizas
 |
|  |
|  **Vikiteka** | Danielius Balčiūnas |

**Danielius Balčiūnas** (g. 1935 m. spalio 31 d. Indubakiuose, Linkmenų valsčius) – Lietuvos inžinierius konstruktorius, kraštotyrininkas.

Biografija
----------

1959 m. baigė Kauno politechnikos institutą ir pradėjo dirbti Šiaulių precizinių staklių gamykloje. Vėliau dirbo baldų gamybiniame susivienijame „Venta", A. Gricevičiaus saldainių fabrike „Rūta".

Į kraštotyros veiklą įsijungė 1970 m. „Ventoje" subūrė kraštotyros grupę „Jovaras" ir jai vadovavo. Parengė per 30 rankraštinių kraštotyros darbų, vertingiausias iš jų – Ventos istorija (Kn. 1-12). Rankraščius saugo Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka. Spaudoje paskelbė per 500 publikacijų. 1995 ir 2005 m. surengė personalines kraštotyros darbų parodas. Dalyvauja respublikinėse kraštotyros ekspedicijose, kraštotyros darbų parodose. Lietuvos kraštotyros draugijos narys.

Bibliografija
-------------

* Gruzdžių skiečiai ir staklės, 1997 m.
* A. Gricevičiaus lietuvių saldainių fabrikas „Rūta", 1998 m.
* Balčiūnai iš Indubakių ir jų giminės, 1999 m.
* Mes – saldutiškiečiai, 2001 m.

Įvertinimas
-----------

* 1995 m. Garbės kraštotyrininkas,
* 1995 m. Mikelio prizas.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Danielius Balčiūnas. Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka
Koordinatės: 54°40′02″š. pl. 24°39′28″r. ilg.﻿ / ﻿54.6670961°š. pl. 24.6576426°r. ilg.﻿ / 54.6670961; 24.6576426

|  Semeliškių šv. Nikolajaus Stebukladario cerkvė |
| --- |
|  |
| **Rusiškas pavadinimas** | Храм во имя святителя Николая Чудотворца |
| **Dekanatas** | Vilniaus apskrities stačiatikių dekanatas |
| **Savivaldybė** | Elektrėnų savivaldybė |
| **Gyvenvietė** | Semeliškės |
| **Statybinė medžiaga** | akmuo |
| **Pastatyta** | 1895 m. |

**Semeliškių Šv. Nikolajaus Stebukladario cerkvė** – cerkvė, stovinti Semeliškėse, Elektrėnų savivaldybėje.

Istorija
--------

Semeliškėse cerkvė pastatyta 1895 metais. Nuo 1896 m. iki 1954 m. priklausė Semeliškių Šv. Nikolajaus Stebukladario parapijai. 1937 m. jos parapijoje buvo 620 tikinčiųjų, priklausė 31,5 dešimtinės žemės ir 11 ežerų.

1945 m. parapijoje buvo 406 tikintieji. TSRS valdžia parapiją įregistravo 1947 m. tačiau nacionalizavo kelis pastatus. 1949, 1957 ir 1978 m. cerkvė remontuota. Šiuo metu priklauso Vievio cerkvės parapijai.

* 
* 
*

Išnašos
-------

1. ↑  Semeliškių Šv. Nikolajaus Stebukladario cerkvė[neveikianti nuoroda]. Paveldas.elektrenai.mvb.lt. Nuoroda tikrinta 2022-05-17.

Šaltiniai
---------

* Orthodoxy.lt
| **Juozapas Čepėnas** |
| --- |
| kunigas |
|  |
| Gimė | 1880 m. spalio 30 d.Veleikiai, Antalieptės valsčius |
| Mirė | 1976 m. sausio 24 d. (95 metai)Pasvalys |
| Palaidotas (-a) | Daugailiuose |
| kunigas |
|  |
| Veikla | kunigas, spaudos darbuotojas, rezistentas, filosofijos daktaras |
|  |
| Alma mater | 1905 m. baigė Žemaičių kunigų seminarija, 1920–1924 m. studijavo Fribūro ir Miuncheno universitetuose. 1924 m. filosofijos daktaras. |

**Juozapas Čepėnas** (1880 m. spalio 30 d. Veleikiai, Antalieptės valsčius – 1976 m. sausio 24 d. Pasvalys, palaidotas Daugailiuose) – Lietuvos kunigas, spaudos darbuotojas, rezistentas, filosofijos daktaras.

Biografija
----------

Brolis Pranas Čepėnas. 1905 m. baigė Žemaičių kunigų seminariją, įšventintas kunigu. 1920–1924 m. studijavo Fribūro ir Miuncheno universitetuose. 1924 m. filosofijos daktaras.

Nuo 1905 m. dirbo sielovados darbą, daugiausia Panevėžio vyskupijos bažnyčiose. 1908–1910 m. Kėdainių mokyklų kapelionas. 1924–1926 m. Zarasų progimnazijos kapelionas, 1926–1928 m. jos direktorius, mokytojų kursų vedėjas. 1928–1940 m. Antašavos Šv. Hiacinto (Jackaus) bažnyčios klebonas. Steigė blaivybės, „Saulės", Šv. Kazimiero draugijų skyrius. Bendradarbiavo spaudoje.

1941 m. sovietinio saugumo suimtas, kalintas Kaune. Per nacių okupaciją Anykščiuose pasirašė memorandumą žydų klausimu. 1951 m. nuteistas 10 metų kalėjimo, kalintas Šiaulių, Lukiškių, Verchneuralsko, Vladimiro kalėjimuose. 1954 m. peržiūrėjus bylą paleistas, bet sovietų valdžiai uždraudus eiti kunigo pareigas, altaristas Pasvalio bažnyčioje. Buvo vykdomos kratos, atimti mokslinių darbų rankraščiai.

1955–1958 m. parašė pamokslų, studijas „Koks turėtų būti inteligentas", „Panevėžio katedros istorija", „Individų, visuomenės ir kai kurių tautų psichologinis analizavimas" (1960 m. visi neišspausdinti), „Žmogus" (rankraštis konfiskuotas). Parašė atsiminimus, išleisti 2010 m.

Bibliografija
-------------

* *Arkivyskupas Mečislovas Reinys*. Čikaga, 1979.
* *Sacerdos in aeternum: Velaikių Juozelio atsiminimai*. Spaudai parengė Audronė Viktorija Škiudaitė. Kaunas: Lututė, 2010.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aldona Vasiliauskienė. *Juozapas Čepėnas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 305 psl.

Literatūra
----------

* *Filosofijos daktaras kunigas Juozapas Čepėnas*. Sudarė Aldona Vasiliauskienė. Vilnius: Regnum fondas, 2001.

Nuorodos
--------

* Čepėnų sodyba Veleikių kaime
* Pasviręs kryžius pasakoja...
* Karštai tėvynę mylėjęs jos sūnus
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Danielius Pivoriūnas** (g. 1965 m. liepos 24 d.) – gamtos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1988 m. baigęs Lietuvos Žemės ūkio akademiją (universitetą) dirbo Marijampolėje. Nuo 1989 m. tęsė savo darbinę ir mokslinę veiklą Lietuvos Mokslų Akademijos Botanikos institute, kuriame 1994 m. apgynė gamtos mokslų daktaro disertaciją. Pagal mokslinių mainų programas stažavosi Jungtinėje Karalystėje, JAV Kornelio universitete, Žemės ūkio departamente pagal „Fulbraito programą", Danijoje, Italijoje. Valstybės valdymo ir įstatymo leidybos klausimais stažavosi Jungtinėse Amerikos Valstijose, Italijoje, Vokietijoje, Jungtinėje Karalystėje.

1995–2003 m. Lietuvos Respublikos Aplinkos ministerijos vyriausiasis specialistas, skyriaus vedėjas, Departamento direktoriaus pavaduotojas. Parengė ir dalyvavo rengiant daugiau kaip dešimt Lietuvos Respublikos įstatymų, politikos gairių bei nacionalinių aplinkosaugos programų. Parengė Lietuvos Respublikos Pajūrio juostos įstatymą bei jo įgyvendinimo priemones. Nuo 2001 m. FAO ekspertas. Nuo 2004 m. Europos Sąjungos Mokslinių tyrimų ir plėtros Direktorato projektų vertinimo ekspertas. 2003–2007 m. Europos Saugumo ir Bendradarbiavimo Organizacijos misijų Bosnijoje ir Herzegovinoje bei Turkmėnistane, patarėjas ekonomikai ir aplinkosaugai bei programos vadovas. Lietuvos Kraštovaizdžio ekologų draugijos prezidentas ir įkūrėjas. Danielius Pivoriūnas nuo 2008 m. iki savo mirties dirbo – Vašingtone. Mirė 2012 m. lapkričio 30 d. staiga sustojus širdžiai.

Paskelbė daugiau kaip 30 mokslinių straipsnių, redagavo per 12 mokslinių publikacijų bei straipsnių.

Užsienio kalbos: anglų, rusų, italų – laisvai, ispanų, serbų – vidutiniškai.

Išnašos
-------


1. ↑  „In memoriam of Danielius Pivoriunas". *The Global Environment Facility* (anglų). Nuoroda tikrinta 2022-06-23.
| Piaui*Piauí* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| {{{genitive}}} vėliava | {{{genitive}}} herbas |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Brazilijos vėliava Brazilija |
| **Regionas** | Brazilijos Šiaurės rytų regionas |
| **Administracinis centras** | Terezina |
| **Mezoregionai** | 4 |
| **Mikroregionai** | 15 |
| **Savivaldybės** | 224 |
| **Gubernatorius** | Wilson Martins |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 3 289 290 |
| **Plotas** | 251 577 km² |
| **Tankumas** (2021) | 13 žm./km² |
|  |
| **Tinklalapis** |  |
|  **Vikiteka** | [[:commons:Category:Piauí|]]Vikiteka |

**Piaui̇̀** (port. *Piauí*) – valstija Brazilijoje, šalies rytinėje dalyje. Ribojasi su Maranjanu – vakaruose, su Seara, Pernambuku ir Bahija – rytuose, su Tokantinsu – pietuose. Šiaurėje siauru ruožu prieina prie Atlanto vandenyno. Valstijos sostinė – Terezina.

Geografija
----------

Sete Sidadeso nacionalinis parkas
Šiaurėje driekiasi pelkėta, upių išvagota žemuma. Einant į pietus paviršius kyla į plynaukštę, o ties pietine riba pasiekia Šapada das Mangabeiraso kalnus. Juose yra aukščiausias valstijos taškas – 806 m. Svarbiausia valstijos upė yra Parnaiba, tekanti siena su Pernambuku. Kitos svarbios upės yra jos intakai: Poti, Gurgėja, Usrusui Pretas.

Klimatas subekvatorinis; žemumoje – karštas ir drėgnas. Plokščiakalnyje vėsiau (ypač naktį) ir sausiau.

Vandenyno pakrantėje auga prie skurdžių smėlynų prisitaikiusios augalijos miškai – restinga. Žemumoje auga drėgnieji tropiniai miškai, kuriuose dominuoja puošniosios atalės (*Attalea speciosa*). Valstijos rytuose auga sausi kaatingos krūmynai, o pietvakariuose – serado savanos.

Pietinėje dalyje yra Sera da Kapivaros nacionalinis parkas, įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą, ir žymus savo senoviniais uolų piešiniais.

Gyventojai
----------

Etninė sudėtis:

* pardo – 71,8 %
* baltieji – 23,36 %
* juodaodžiai – 4,6 %
* azijiečiai ir indėnai – 0,6 %

Didžiausi miestai
-----------------

* Terezina – 814,4 tūkst. gyv. (2010 m.)
* Parnaiba – 148,7
* Pikosas – 73,3
* Piripiris – 62,2
* Florjanas – 57,7
* Kampo Majoras – 45,5
* Barasas – 44,8
* Unjanas – 42,4

Šaltiniai
---------

1. ↑  BRAZIL: States and Major Cities, *citypopulation.de*
2. ↑  Pasaulio vietovardžių žodynas. – Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006–2014. (VLKK versija)
3. ↑  Piaui. Visuotinė lietuvių enciklopedija (tikrinta 2023-05-22).


|  |  |
| --- | --- |
|  **Brazilijos valstijos** |  |
| Akrė | Alagoasas | Amapa | Amazonė | Bahija | Espirito Santas | Gojasas | Maranjanas | Mato Grosas | Minas Žeraisas | Para | Paraiba | Parana | Pernambukas | Piaujis | Pietų Mato Grosas | Pietų Rio Grandė | Rio de Žaneiras | Rondonija | Roraima | Santa Katarina | Seara | Seržipė | San Paulas | Šiaurės Rio Grandė | Tokantinsas |
| **Juozapas Čartoriskis** |
| --- |
| Čartoriskiai |
| Čartoriskiai (herbas) |
| Čartoriskiai (herbas) |
|  |
| Mirė | 1750 m. rugpjūčio 1 d. |
| Tėvas | Jonas Karolis Čartoriskis |
| Motina | Magdelena Konopackytė |
| Sutuoktinis (-ė) | Teresė Denhofaitė |
| Vaikai | Stanislovas,Jozefa Marija Magdelena |

**Juozapas Čartoriskis** (m. 1750 m. rugpjūčio 1 d.) – Kunigaikštis Klvanėje ir Žukove, Lietuvos didysis vėliavininkas.

Biografija
----------

Karaliaus pakamario Jono Karolio Čartoriskio ir žmonos Magdelenos Konopackytės sūnus. 1698 m. liepos 14 d. buvo paskitras Lietuvos didžiuoju vėliavininku po Grigaliaus Antano Oginskio. 

Buvo pasiuntiniu nuo Osvencimo ir Zatoro kunigaikštysčių į 1720 metų seimą.

Šeima
-----

Vedė Teresę Denhofaitę, Pamario vaivados Vladislovo dukterį. Turėjo sūnų Stanislovą ir dukterį Jozefą Mariją Magdeleną. 

Juozapas Čartoriskis gyveno 52 metus, mirė po ilgos ligos. Palaidotas 1750 metų rugpjūčio 17 dieną Krokuvoje.

Išnašos
-------

1. ↑  Teka Gabriela Junoszy Podoskiego, t. II, Poznań 1855, s. 104.
**Daniils Ulimbaševs**| Asmeniniai duomenys |
| --- |
| **Pilnas vardas** | Daniils Ulimbaševs |
| Gimimo data | 1992 m. kovo 12 d. (30 metų) |
| Gimimo vieta | Ryga, Latvija |
| Ūgis | 180 cm |
| Klubai |
| Dabar žaidžia | FK Auda |
| **Pozicija** | saugas |
| Profesionalūs klubai\* |
| 2021– | FK Auda | ? 0(?) |
| Nacionalinė komanda\*\* |
| 2017– | Latvija Latvija | 03 0(0) |
| 
\*\* Nacionalinės komandos pasirodymų irįvarčių duomenys. |

**Danylas Ulimbaševas** (*Daniils Ulimbaševs*, g. 1992 m. kovo 12 d. Rygoje) – Latvijos futbolininkas, saugas. Latvijos rinktinėje sužaidė 3 rungtynes.

Karjera
-------

Savo futbolininko karjerą pradėjo Latvijoje. Bandė laimę Italijoje ir Švediją, tačiau grįžo į gimtinę.

Atstovavo eilei klubų: FK Ventspils, FK RFS, FK Liepāja, FK Spartaks Jūrmala, FK Auda.

2022 m. spalio 19 d. Latvijos futbolo taurės finalo rungtynėse pasižymėjo pelnydamas įvartį. Jo atstovaujamas FK Auda nugalėjo varžovus rezultatu 1:0 ir iškovojo trofėjų.

Rinktinė
--------

Kitados rubgtyniavo Latvijos jaunimo rinktinėse.

2017 m. pakviestas į nacionalinę rinktinę. Latvijos rinktinėje debiutavo 2017 m. spalio 10 d. prieš Andorą.

Pasiekimai
----------

Latvijos čempionas (2)2014, 2016 m.
Latvijos taurės laimėtojas (1)2022 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑

Nuorodos
--------

* SOCCERWAY
* Transfermarkt
Skulptūra „Sukubė", 1889 m. Auguste Rodin
**Sukubė** (lot. *succuba* – „meilužė, sugulovė"; *sub-* – „po, žemiau" + *cubāre* – „gulėti") – demonas krikščioniškoje mitologijoje, kuris įgauna gražios moters pavidalą ir sapnuose vilioja vyrus, ypač – vienuolius. Anot religinių tradicijų, pakartotinus lytinius santykius su sukube lydi prastėjanti fizinė ir psichinė sveikata, netgi mirtis. Demonai, įgyjantys vyrišką pavidalą ir gundantys moteris, vadinami inkubais. Vieningo išvaizdos apibrėžimo nėra: sukubė dažniausiai apibūdinama, kaip esybė, galinti suteikti sau labai gražios moters išvaizdą, tačiau pažvelgus iš arčiau gali pasimatyti tam tikros kūno deformacijos, kaip plėšraus paukščio nagai ar gyvatės uodega.

Žydų Zohare bei viduramžių Ben Siros tekstuose Lilita buvo Adomo pirmoji žmona, kuri vėliau tapo sukube. Palikusi Adomą ir turėjusi lytinių santykių su arkangelu Samaeliu, ši atsisakė grįžti atgal į Edeną. Zohare ir Kabaloje minimos keturios sukubės, su kuriomis Samaelis buvo intymus. Įvardijamos keturios demonų karalienės – Lilita, Eišeta, Agrata bei Nahema.

Per visą istoriją, kunigai ir rabinai, įskaitant Ben Dosą ir Abajų, siekė pažaboti sukubių galią. Tačiau ne visos sukubės buvo bloga linkinčios. Viduramžių anglų rašytojo Volterio Mepo (*Walter Map*) satyroje „Smulkmenos teismui" (*De Nugis Curialium*) rašoma, kad popiežius Silvestras II (999–1003) buvo susidėjęs su sukube vardu Meridijana, kuri šiam padėjo užimti aukščiausias pareigas Romos Katalikų Bažnyčioje. Prieš mirtį šis pripažino savo nuodėmes ir atgailavo.

Nuo XVI a. smuklės išorėje stovinti medinė sukubės statula ar sukubės formos papuošimai rodydavo, kad čia kartu yra ir viešnamis. Šiais laikais sukubės koncepcija plačiai paplitusi populiariojoje kultūroje, sutinkama knygose, filmuose, muzikoje, žaidimuose.

Išnašos
-------

1. ↑  *„Succuba". Šiuolaikinės kalbos asociacija.*
2. ↑  Davidson, Jane P. (2012). *Early modern supernatural : the dark side of European culture, 1400–1700*. Santa Barbara, Calif.: Praeger. pp. 40. ISBN 978-0313393433.
3. ↑  *Patai, Raphael (1990) [1967]. „Lilith". The Hebrew Goddess. Raphael Patai Series in Jewish Folklore and Anthropology (3rd Enlarged ed.). Detroitas: Wayne State University Press. 221–251 p. ISBN 978-0814322710. OCLC 20692501.*
4. 1 2  *Mcdonald, Beth E. (2009). „In Possession Of The Night: Lilith As Goddess, Demon, Vampire". In Sabbath, Roberta Sternman. Sacred Tropes: Tanakh, New Testament, and Qur'an As Literature and Culture. Leidenas ir Bostonas: Brill Publishers. 173–182 p. ISBN 978-90-04-17752-9. doi:10.1163/ej.9789004177529.i-536.42.*
5. ↑  „Zohar: Chapter XXXII".
6. ↑  Geoffrey W. Dennis, The encyclopedia of Jewish myth, magic and mysticism. p. 126
7. ↑  *„History of the Succubus [Sukubės istorija]". Originalas suarchyvuotas 2004-07-17.*

Literatūra
----------

* Mitologijos enciklopedija: 2 tomas. Vaga. Vilnius. 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Piatigorskasrus. *Пятигорск* |
| --- |
|              |
| *Kurortologijos institutas* |
|  |
| 

PiatigorskasPiatigorskas

44°02′00″ š. pl. 43°03′00″ r. ilg.﻿ / ﻿44.03333°š. pl. 43.05000°r. ilg.﻿ / 44.03333; 43.05000﻿ (Piatigorskas)Koordinatės: 44°02′00″ š. pl. 43°03′00″ r. ilg.﻿ / ﻿44.03333°š. pl. 43.05000°r. ilg.﻿ / 44.03333; 43.05000﻿ (Piatigorskas) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Kraštas** | Stavropolio kraštas Stavropolio kraštas |
|  |
| **Gyventojų** (2007) | 142 900  |
| **Plotas** | 97 km² |
| **Tankumas** (2007) | 1 473 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Piatigorskas |

**Piatigorskas** – miestas pietų Rusijoje, Stavropolio aukštumoje, kairiajame Podkumoko krante. Susisiekimo mazgas. Valstybinės svarbos balneologinis ir purvo kurortas, seniausias šiaurės Kaukaze. Išvystyta mašinų, metalo, chemijos, maisto, lengvoji pramonė. Veikia lingvistikos institutas, farmacijos akademija, keli institutai, muzikinės komedijos teatras, kraštotyros muziejus, M. Lermontovo (čia praleido paskutinius savo gyvenimo metus) muziejus-draustinis.

Istorija
--------

Įkurtas 1780 m. 1803 m. įkurtas kurortas *Горячие Воды*, kuriam 1830 m. suteiktas miesto statusas ir dabartinis vardas (nuo rus. *пять гор* – „penki kalnai", pagal Beštau kalno greta miesto vardo reikšmę vietinių kalba). 1920 m. įkurtas balneologijos institutas.

Sportas
-------

* FK Mašuk-KMV (futbolo klubas);
* Centrinis stadionas, kurio talpa 10,2 tūkst. žiūrovų.
Supermenas, Auksinio komiksų amžiaus katalizatorius: Superman #14 (1942 m. vasario mėn.) numeris. Viršelio dailininkas Fred Ray
**Komiksų aukso amžius** – tai istorinis JAV komiksų knygų periodas, kuris truko nuo vėlyvųjų 1930-ųjų iki vėlyvųjų 1940-ųjų arba ankstyvųjų 1950-ųjų. Šiame laikotarpyje buvo išleistos pirmosios šiuolaikinės komiksų knygos ir visuomenė jomis labai susidomėjo. Taip pat buvo sukurtas ir apibrėžtas tipiškiausias superherojus. Šiame „amžiuje" pasirodė Supermenas, Betmenas, Kapitonas Amerika ir kiti.

Istorija
--------

Daugelis sutaria, jog komiksų aukso amžiaus pradžia yra Supermeno debiutas Action Comics #1 numeryje, kurį išleido „DC Comics". Supermeno sukūrimas komiksų knygas perkėlė į pagrindinę rinką. Taip pat Supermenas buvo toks populiarus, jog superherojai greitai pradėjo dominuoti visose komiksų knygose, kurios ir apibūdina aukso amžių. Tarp ankstyvųjų 1939-ųjų ir vėlyvųjų 1941-ųjų, „DC Comics" ir jos gimininga kompanija „All-American Comics" pristatė tokius populiarius superherojus: Betmenas ir Robinas, Wonder Woman, Flash, Žaliasis žibintas, Atom, Hawkman, ir Aquaman, o „Timely Comics", 1940-ųjų „Marvel Comics" pirmtakas, turėjo virš milijono parduotų Human Torch (liet. *Žmogus-deglas*), Sub-Mariner ir Kapitonas Amerika numerių.

Nors „DC" ir „Timely" (kuri vėliau tapo „Marvel Comics") veikėjai yra labiau žinomi šiandien, apyvartos skaičiai byloja, jog bestseleris superherojus yra „Fawcett Comics" kompanijos Captain Marvel (liet. *Kapitonas Stebuklas*) (1,4 milijonai kopijų).

Kiti populiarūs ir ilgai leidžiami veikėjai buvo iš „Quality Comics" Plastic Man (liet. *Plastiko žmogus*) ir karikatūrininko Will Eisner antgamtinių galių neturintis detektyvas Spirit.

Antrasis pasaulinis karas turėjo didelį poveikį komiksams. Superherojai kovojo prieš Ašį, Adolfą Hitlerį ir Japonijos kareivius.

Nors ryškiausia aukso amžiaus ypatybe tapo superherojų sukūrimas, pasirodė ir kitų žanrų komiksų, pvz. humoras, vesternas, romantika ir džiunglių istorijos. Vienas iš didžiausių šios eros talentų laikomas Karlas Barksas (angl. *Carl Barks*), kuris rašė Antulio Donaldo istorijas.

### Pokaris ir atominis amžius

Kai 1945 m. buvo numestos atominės bombos, tai irgi buvo pavaizduota komiksuose. Taip pat pasirodė ir superherojai, kurie gavo galių iš branduolinių virsmų, pvz. Atomic Thunderbolt ir Atoman. Kiek vėliau herojai pradėjo kovoti ir prieš komunistus ir buvo įtraukti į Korėjos karą.

### Eros pabaiga

Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui superherojų populiarumas sumažėjo.

Išnašos
-------

1. ↑  Goulart, Ron. *Comic Book Culture*. Collectors spauda. p. 43. ISBN 9781888054385.
2. ↑  Kovacs, George, and C. W. Marshall (2010). *Classics and Comics*, Oksfordo universiteto spauda, psl. 109