recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Vladas Skardinskas** (1882 m. spalio 26 d. Šlapiškių vns. Antalieptės valsčiuje – 1954 m. lapkričio 14 d. Marijampolėje) – Lietuvos inžinierius, politinis ir valstybės veikėjas.

Biografija
----------

Augo gausioje valstiečių šeimoje. Brolis Jonas–Mykolas tapo katalikų kunigu, Antanas – agronomu, Jonas – Rusijos caro kariuomenės karininku, Leonas – Centralinio valstybės archyvo archyvaru, Juozas – Jurbarko ligoninės buhalteriu. Sesuo Pranciška – medikė, Antanina – mokytoja.

Vladas Skardinskas studijavo Rygos politechnikos institute, aktyviai dalyvavo studentiškoje veikloje – buvo Lietuvių studentų draugijos „Viltis" valdybos nariu. Institutą baigė 1916 m. Po Pirmojo pasaulinio karo pradėjo tarnauti Kaune naujai įsteigtoje Susisiekimo ministerijoje. 1920 m. paskirtas Kauno regiono Vandens kelių viršininku. Po to dirbo Plentų ir vandens kelių valdyboje, 1924–1925 m. buvo jos viršininku. Kartu su J.Linartu organizavo Kauno miesto autobusų susisiekimą. 1925 m. atstovavo Lietuvos Respubliką tarptautinėse konferencijos miško plukdymo Nemunu klausimais Kopenhagoje ir Lugane. Kaip Ūkininkų sąjungos atstovas buvo išrinktas į Pirmąjį seimą.

Vienas iš *AB Mechanikas* ir *Lietuvos rajoninių elektros stočių AB* steigėjų, 1922 m. buvo išrinktas Lietuvos pramonininkų sąjungos pirmininku. Vėliau dalyvavo Ugniagesių sąjungos veikloje, 1925–1927 m. buvo šios organizacijos valdybos pirmininku. Redagavo kai kuriuos žurnalo Ugniagesis numerius, pelnė gaisrininkų apdovanojimus. Priklausė Ateitininkų sąjungai. 

Laisvalaikiu buriavo, 1922 m. buvo išrinktas Lietuvos jachtklubo valdybos pirmininku.

Šaltiniai
---------

* Lietuvių enciklopedija, T. 28: Skara-Stoska, 12 psl.
* Vytautas Indrašius. *Doros, šviesos ir tiesos apaštalai.* – Vilnius: Lietuvos nepriklausomųjų rašytojų sąjunga, 2003, 170–171 psl.
* Antalieptės miestelio ir apylinkių atgaivinimo ir tolimesnio vystymosi studija. – Vilnius, 2010, 72–73 psl. Archyvuota kopija 2018-05-25 iš Wayback Machine projekto.
| Gargždelės akmuo su dubeniu |
| --- |
| Akmuo su dubeniu Orvydų sodyboje-muziejuje |
| 

Gargždelės akmuo su dubeniuGargždelės akmuo su dubeniu

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°03′06″š. pl. 21°36′42″r. ilg.﻿ / ﻿56.051711°š. pl. 21.611555°r. ilg.﻿ / 56.051711; 21.611555Koordinatės: 56°03′06″š. pl. 21°36′42″r. ilg.﻿ / ﻿56.051711°š. pl. 21.611555°r. ilg.﻿ / 56.051711; 21.611555 |

 |
| Vieta | Kretingos rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Imbarės seniūnija |
| Aukštis | 0,7 m |
| Plotas | 2 m² |
| Žvalgytas | 1991, 2011 m. |

**Gargždelės akmuo su plokščiadugniu dubeniu** – mitologinis akmuo šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Gargždelėje (Imbarės seniūnija), 0,57 km į šiaurės rytus nuo kelio Plungė–Skuodas, Orvydų sodyboje-muziejuje.

Apibūdinimas
------------

Dubenėtas akmuo rusvas, stambiagrūdis, apskritas, 1,2 m skersmens, 70 cm aukščio, grubiai aptašytais šonais. Viršutinė plokštuma nuolaidėja link kraštų. Ties jos viduriu iškaltas netaisyklingo cilindro pavidalo plokščiadugnis dubuo, kurio skersmuo viršuje 50 cm, gylis – 8 cm.

Teritorijos plotas – 2 m². Guli senojo sodybos kelio kairėje pusėje, pietvakarinėje Orvydų sodybos-muziejaus dalyje.

Istorija
--------

Akmuo atvilktas XX a. pabaigoje iš melioruojamų apylinkės laukų, esančių Alkupio aukštupyje.

1991 m. žvalgė Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras, 2011 m. – Julius Kanarskas.

1992 m. buvo įrašytas į naujai išaiškinamų istorijos ir kultūros paminklų sąrašą, šiuo metu saugomas kaip kultūros paminklo – Viliaus Orvydo kūrybos ir kolekcijos vietos sudėtinė dalis.

Pagal analogijas datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio I puse.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vykintas Vaitkevičius. Senosios Lietuvos šventvietės: Žemaitija. - Vilnius: Diemedis, 1998. - P. 65]
| **Vladas Pauliukonis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1872 m. lapkričio 20 d.Rusija Neprausčiai, Ukmergės apskritis, Rusijos imperija |
| Mirė | 1945 m. (~73 metai)Rusija |
|  |
| Veikla | Lietuvos inžinierius, publicistas, politinis bei visuomenės veikėjas |
|  |
| Alma mater | Peterburgo elektrotechnikos institutas |
|  |
|  **Vikiteka** | Vladas Pauliukonis |

**Vladas Pauliukonis** (1872 m. lapkričio 20 d. senuoju stiliumi – lapkričio 8 d. Neprausčiai, Ukmergės apskritis, Rusijos imperija – 1945 m.) – Lietuvos inžinierius, publicistas, politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Gimė pasiturinčių ūkininkų šeimoje. Buvo pirmasis vaikas, todėl tėvai nutarė jį leisti į mokslus, neslėpdami vilties jį matyti kunigu. Pirmasis daraktorius niekino lietuvių kalbą, antrasis ne tik kalbą, bet ir pačius lietuvius. Toliau mokėsi Ukmergės rusų parapinėje mokykloje, 1884 m. įstojo į Šiaulių gimnaziją, tačiau ją baigęs pasirinko kitą kelią, negu norėjo tėvas (motina tuo metu jau buvo mirusi), turėjo apsieiti be tėvo pagalbos. Atvykęs į Maskvą beveik be pinigų ir rūbų, gyveno pusiau alkanai, vėliau gavo repetitoriaus vietą, bet susirgo ir turėjo mesti mokslą. Tik po kelerių metų įstojo į Peterburgo elektrotechnikos institutą, tačiau prasidėjo studentų judėjimas už laisvę ir protestai prieš carų despotizmą.

1904 m. parašė pirmąjį publicistikos darbą, kurį pavadinimu „Atsakymas p. Jonkui" išspausdino laikraštis „Rus" ir pavadinimu „Pro domo sua" – „Varpas". Abiejuose laikraščiuose straipsniai pasirašyti slapyvardžiu *Elžikonis*. Vėlesnius straipsnius pasirašinėjo *Kaz. Budris, Ruginis, Žvaginis, Juzonis, Patrimpas, J. Papartis, Bevardo* ir tikra pavarde. 1906 m. laikraštis „Lietuvis" išleido jo brošiūrėlę „Mūsų bajorai ir lietuvystė". Kurį laiką redagavo Zavadskio spaustuvės leidžiamą „Vilniaus Kalendorių", rašė „Vilniaus žiniose".

Prasidėjus 1905–1907 m. Rusijos revoliucijai aktyviai įsijungė į agitacinį darbą, veikia susilaukęs caro tarnų kaltinimų dėl tvarkos ardymo, raginimų išvyti iš Lietuvos caro valdininkus ir atstatyti nepriklausomą Lietuvos valstybę. 1905-1917 m. ne kartą sėdėjo kalėjime, gainiotas po etapus, netgi buvo kaltinamas pristavo Orlovo nužudymu. Tačiau vis tik baigė institutą, gavęs pirmos rūšies inžinieriaus-elektrotechniko laipsnį. Kovą su carizmu baigė kalėjimu ir tremtimi į Sibiro taigą. Tačiau Samaros – Zlatousto geležinkelyje buvo mobilizuotas Rusijos imperijos kariuomenėn ir pasiųstas į karą. 1915 m. rusų kariuomenei besitraukiant grįžo į Samarą. Prasidėjus Vasario revoliucijai atsirado viltis grįžti į tėvynę, bet kelią pastojo čekoslovakų sukilimas.

Tik 1919 m. grįžo į Lietuvą, Rusijoje palikęs visą turtą ir gražią biblioteką. Lietuvos geležinkelininkų sąjungos steigėjas ir pirmininkas, nuo 1934 m. paštų valdybos vicedirektorius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos albumas. Janina Markevičaitė, Liudas Gira, Adomas Kliučinskis – Kaunas / Otto Elsner, Berlin, 1921 m. p. 368.
Koordinatės: 35°24′0″ š. pl. 77°6′0″ r. ilg.﻿ / ﻿35.40000°š. pl. 77.10000°r. ilg.﻿ / 35.40000; 77.10000

Palydovinė Siačeno ledyno nuotrauka
**Siačeno ledynas** (angl. *Siachen Glacier*, hind. सियाचिन हिमनद, IAST: *Siyācen himnad*) – slėninis dendritinis kalnų ledynas Karakorume, į pietryčius nuo K2 (Čogorio) viršūnės. Patenka į ginčytiną zoną tarp Pakistano ir Indijos (Kašmyro konfliktas).

Siačeno ledynas ištįsęs iš šiaurės vakarų į pietryčius 75 km (tai antras pagal ilgį kalnų ledynas, esantis ne poliarinėse srityse). Plotas 1180 km² (kitais duomenimis, 700 km²). Siačeno ledynas nuo 5753 m leidžiasi pietryčių kryptimi į Nubros upės (Šjoko intakas) slėnį iki 3620 m aukščio virš jūros lygio. Siačeno ledynas – svarbiausias Indo maitinimo šaltinis.

Siačeno ledo liežuvis
Siačeno ledynas tirpsta ir traukiasi (maždaug 110 m per metus). Tą lemia ne tik klimato atšilimas, bet ir tiesiai ant ledyno vykstantys kariniai konfliktai tarp Indijos ir Pakistano – ant ledyno įkurtos karo stovyklos, vykdomi sprogdinimai, nutiestas naftotiekis. Karo veiksmai prie Siačeno ledyno vyksta nuo 1984 m.

Ledyno pavadinimas kildinamas iš baltų kalbos žodžio *sia*, reiškiančio erškėtį.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 388
2. ↑  *Siačeno ledynas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXI (Sam–Skl). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2012
3. ↑  Y. S. Rao (3 November 2011). „Synthetic Aperture Radar Interferometry for Glacier Movement Studies". In Vijay P. Singh (ed.). *Encyclopedia of Snow, Ice and Glaciers*. Springer. pp. 1138–1142.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Siačeno ledynas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Hermanis Margeris Majevskislatv. *Hermanis Marģeris Majevskis*** |
| --- |
| Gimė | 1951 m. balandžio 25 d.Ryga |
| Mirė | 2001 m. spalio 6 d. (50 metų)Ryga |
| Sutuoktinis (-ė) | Judita VaičiūnaitėHenrika Kukainė |
|  |
| Veikla | latvių poetas, vertėjas, eseistas |

**Hermanis Margeris Majevskis** (latv. *Hermanis Marģers Majevskis*, tikroji pavardė *Marģeris Kukainis*, 1951 m. balandžio 25 d. Ryga – 2001 m. spalio 6 d. ten pat) – latvių poetas, vertėjas, eseistas.

Biografija
----------

Gimė mokytojos Helenos ir inžinieriaus Gusto Kukainių šeimoje. Kaip ir daugelis latvių buvo liuteronų tikėjimo. Inteligentiška šeima ir miestietiška aplinka skatino ankstyvą jaunuolio susidomėjimą literatūra. Dar mokykloje buvo perskaitęs visą latvių klasiką, dažnai lankėsi Rygos teatruose. 1977 m. baigė teatrologiją A. Lunačiarskio teatro meno institutą Maskvoje.

1969–1972 m. dirbo Latvijos televizijoje, 1972–1973 m. – Janio Rainio literatūros ir meno istorijos muziejuje, 1974–1975 m. – Latvijos radijo literatūrinių laidų redaktorius. 1981–1995 m. gyveno Vilniuje.

Kūryba
------

Poezijai būdinga Europos metafizinio etoso, postmodernių formų paieška, muzikalumas, savita punktuacija, polifoninė eilėraščio sandara. Rašė esė, recenzijas apie latvių, lietuvių, lenkų, anglų ir kitas literatūras, su K. Skujenieku latvių kalba rengė ir skaitė pranešimus apie lietuvių ir latvių kultūros naujienas Laisvosios Europos radijui.

Su kitais latvių poetais vertė jaunųjų lietuvių poetų rinktinę „Aušroje gimusi širdis" (*Ausma dzimusi sirds* 1984 m.). Tarp jo verstų lietuvių poetų Sigitas Geda, Jonas Juškaitis, Aidas Marčėnas, Alfonsas Nyka-Niliūnas, Judita Vaičiūnaitė jų eilėraščių vertimų įdėta ir į paskutinį po jo mirties išleistą poezijos rinkinį „Tamsoje dunksėdamas ledas". 2002 m. išleista jo versta J. Vaičiūnaitės poezijos rinktinė „Žemės prisilietus" (*Zemei pieskaroties*). Jo eilėraščius į lietuvių kalbą vertė Vaidotas Daunys, Erika Drungytė, Almis Grybauskas, Judita Vaičiūnaitė.

Bibliografija
-------------

* Atsisveikinimas su upe (*Atvadīšanās no upes*) Liesma, 1979 m.
* Vienatvės gimimas (*Vienatnes piedzimšana*) Liesma, 1987 m.
* Tamsoje dunksėdamas ledas (*Tumsā dunēdams ledus*) Elpa, 2001 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ramutė Dragenytė. Judita Vaičiūnaitė ir Hermanis Marģeris Majevskis. Tekstai
2. ↑  Arvydas Valionis'**. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 68 psl.**
Koordinatės: 55°42′36″š. pl. 21°23′19″r. ilg.﻿ / ﻿55.7101°š. pl. 21.3887°r. ilg.﻿ / 55.7101; 21.3887


|  |
| --- |
| **Gargždų „Minijos" progimnazija** |
| Gargždų „Minijos" progimnazija herbas |
|  |
| **Adresas** | Gargždai |
| **Direktorius(-ė)** | Julius Gindulis |
| **Mokinių skaičius** | 1067 |
| **Įkūrimo data** | 1945 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 78 |

**Gargždų „Minijos" progimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Gargžduose, P. Cvirkos g. 25, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 191788974.

Filialai:

* Gargždų „Minijos" progimnazijos Jakų skyrius
* Gargždų „Minijos" progimnazijos Gobergiškės skyrius

Istorija
--------

Mokyklos jubiliejus – 75 metai
1945 m. vasario 20 d. įkurta Gargždų progimnazija, 1949 m. ji reformuota į vidurinę mokyklą, mokėsi 202 mokiniai. 1951 m. išleista pirmoji abiturientų laida. 1965 m. mokykla įsikuria naujame pastate. 1972 m. pastačius kitą mokyklą (dab. Gargždų „Kranto" pagrindinė mokykla), tampa Gargždų 1-ąja vidurine mokykla. 1988 m. mokykla gavo buvusio 2-ojo lopšelio-darželio patalpas, kuriose dabar dirba pradinės klasės.

1998 m. mokykloje įsteigtos trys suaugusiųjų klasės. 1998 m. rugsėjo 1 d. LR švietimo ir mokslo ministro įsakymu mokyklai leista dirbti pagal profilinio mokymo modelį. 1999 m. gruodžio 6 d. Klaipėdos rajono savivaldybės taryba suteikė mokyklai „Minijos" vardą. 2003 m. pasirašyta bendradarbiavimo sutartis su Vėžaičių ir Dovilų pagrindinėmis mokyklomis. Mokykloje sėkmingai veikia savivaldos institucijos: mokyklos bei seniūnų tarybos, o nuo 2000 m. ir prezidentūra.

2012 m. po renovacijos atidarytas modernus daugiafunkcis Gargždų „Minijos" progimnazijos stadionas.

Direktoriai
-----------

* 1945 m. L. Jurgulis
* 1979 m. Antanas Jacikas
* 2018 m. Julius Gindulis

Mokiniai
--------

Išleistos 54 laidos – 3337 abiturientai. Mokykloje dirba 23 buvę mokiniai, ją baigė akademikai Benediktas Juodka, Eduardas Vilkas, rašytojai Petras Dirgėla ir Povilas Dirgėla, literatūros kritikas Jonas Lankutis, poetė Dalia Kudžmaitė-Balsienė, teologijos daktaras Andrius Narbekovas, istorikas Saulius Kaubrys, technikos mokslų daktaras Antanas Dumbrauskas.

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
Kadras iš filmo *The Kid*, 1921. Čarlis Čaplinas vaidina stiklių, o Džekas Koganas – berniuką, kuris stimuliuoja ūkio vystymąsi.
**Išmušto stiklo metafora** – metafora, kuria parodoma, kad katastrofos ir nelaimės negali paskatinti ūkio vystymosi, pasiūlyta 1850 m. ekonomisto Frederiko Bastiato veikale „Kas matoma ir kas nematoma" (pranc. *Ce qu'on voit et ce qu'on ne voit pas*).

Iliustracija
------------

Iš pradžių Bastiatas siūlo įsivaizduoti Gerąjį Žaką, kurio sūnus išmušė langą.[1] Taip pat siūloma įsivaizduoti, kad įstiklinimas kainuos šešis frankus.[1] Bastiatas pritaria, kad tie šeši frankai paskatina stiklo pramonę, bet pabrėžia, kad tai – tik matoma reikalo pusė.[1]

Tuo tarpu nematomoji pusė, Bastiato teigimu, yra ta, jog Gerasis Žakas, išleidęs šešis frankus stiklui, jų nebegali išleisti kam nors kitam, pavyzdžiui, batams ar knygai.[1]

Bastiato teigimu pramonė bendrai gauna tuos pačius šešis frankus abiem atvejais, o Gerasis Žakas išmušto lango atveju turi šešiais frankais mažiau, tad sumoje visuomenė dėl išdaužto lango praranda šešis frankus.[1]

Apibendrindamas pavyzdį Bastiatas teigia, jog „Naikinimas neapsimoka.".[1]

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Frédéric Bastiat „Kas matoma ir kas nematoma", iš Frédéric Bastiat, „Ekonominių ir politinių esė rinktinė" (sudarytojas Algirdas Degutis), Vilnius, „Eugrimas", 2007
Elektrinis siaurapjūklis
Rankinis siaurapjūklis
Siaurapjūklio geležtės
Pjovimas elektriniu siaurapjūkliu
**Siaurapjūklis** – elektrinis arba rankinis įrankis, sudarytas iš korpuso, geležtės (*pjūklelio*), ir jeigu siaurapjūklis yra elektrinis, variklio.

Bevielis (*belaidis*) siaurapjūklis yra pranašesnis už įprastą elektrinį siaurapjūklį, tuo, kad bevielis siaurapjūklis gali pjauti didesnius nei 45 laipsnių kampus.

Istorija
--------

1946 m. Albert Kaufmann, Scintilla AG kompanijos inžinierius, įsikurusios Zoloturne, Šveicarijoje, pakeitė savo žmonos siuvimo mašinos adatą geležte. 1947 m. po Kaufmanno išradimo patobulinimo, Scintilla pradėjo gaminti siaurapjūklius pavadintus „Lesto siaurapjūklis". 1954 m. Bosch nusipirko Scintilla ir 1964 m. siaurapjūkliai „Lesto" buvo pervadinti į Bosch.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Siaurapjūklis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Bosch Archyvuota kopija 2020-04-27 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Siaurapjūklio istorija
| **Elžbieta Mikalauskaitė** |
| --- |
| Gimė | 1899 m. rugpjūčio 13 d.Kelmaičiai, Rudaminos valsčius |
| Mirė | 1970 m. gegužės 9 d. (70 metų)Vilnius |
|  |
| Veikla | kalbininkė |
|  |
| Alma mater | Vytauto Didžiojo universitetas |

**Elžbieta Mikalauskaitė** (1899 m. rugpjūčio 13 d. Kelmaičiai, Rudaminos valsčius – 1970 m. gegužės 9 d. Vilnius) – Lietuvos kalbininkė, viena fonetikos mokslo pradininkių Lietuvoje.

Biografija
----------

1926–1933 m. studijavo Vytauto Didžiojo universitete. 1931–1933 m. ir 1939–1944 m. dirbo Lietuvių kalbos žodyno redakcijoje, vėliau – mokytoja. 1937–1939 m. tobulinosi Berlyno, Leipcigo, Hamburgo universitetuose. 1944–1947 m. dirbo Lietuvių kalbos institute. 1944–1970 m. VPI Lituanistikos fakulteto dėstytoja, nuo 1960 m. docentė.

Paskelbė baltų kalbų istorijos straipsnių, taip pat apie savo gimtosios pietvakarių dzūkų tarmės metatoniją. Rinko „Lietuvių kalbos atlaso" medžiagą, redagavo akademinės „Lietuvių kalbos gramatikos" (t. 1, 1965 m.) fonetikos skyrių. 1975 m. išleista jos knyga „Lietuvių kalbos fonetikos darbai", kurioje paskelbtas jos Vilniaus pedagoginiame institute skaitytas bendrinės lietuvių kalbos fonetikos kursas, gimtosios tarmės fonetikos tyrinėjimai, įvairūs eksperimentiniai darbai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Sabaliauskas. *Elžbieta Mikalauskaitė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 77 psl.
| Sibajus*Сибай* |
| --- |
|        |
| *Sibajaus medresė* |
|  |
| 

SibajusSibajus

52°42′0″ š. pl. 58°39′0″ r. ilg.﻿ / ﻿52.70000°š. pl. 58.65000°r. ilg.﻿ / 52.70000; 58.65000﻿ (Sibajus)Koordinatės: 52°42′0″ š. pl. 58°39′0″ r. ilg.﻿ / ﻿52.70000°š. pl. 58.65000°r. ilg.﻿ / 52.70000; 58.65000﻿ (Sibajus) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+5) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Respublika** | Baškirija Baškirija |
|  |
| **Gyventojų** (2017) | 61 054  |
| **Plotas** | 157,4 km² |
| **Tankumas** (2017) | 388 žm./km² |
| **Altitudė** | 360 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Sibajus |

**Sibajus** (bašk. ir rus. *Сибай*) – miestas Rusijoje, pietryčių Baškirijoje, 95 km į pietvakarius nuo Magnitogorsko, Užuralėje, prie Irendyko kalnagūbrio. Geležinkelio stotis (linija į Ufą), plentai link Kumertau, Magnitogorsko, Saros. Sibajus yra didelis kalnakasybos pramonės centras – kasama vario ir cinko rūda (yra >505 m gylio karjeras). Taip pat vystoma maisto (mėsos, duonos), mašinų ir įrengimų gamybos, medienos apdirbimo, statybinių medžiagų pramonė. Veikia Baškirijos valstybinio universiteto institutas, keletas kolegijų. Yra mečetė, stačiatikių cerkvė, veikia medresė, valstybinis dramos teatras, valstybinė filharmonija, vaikų teatras.

2010 m. 35,6 % miesto gyventojų buvo rusai, 53 % – baškirai, 8,3 % – totoriai.

Istorija
--------

XIX a. į rytus nuo Senojo Sibajaus kaimo įkurtas Naujasis Sibajus (*Ново-Сибаево*). 1913 m. apylinkėse atidaryta vario gavybos šachta. Intensyvi kalnakasyba pradėta XX a. 5-ajame dešimtmetyje, o 1955 m. Sibajui suteiktas miesto statusas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 388
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Nepriklausomybės partija** – Lietuvos politinė partija, veikusi 1990–2002 m. ir susijungusi su Lietuvos dešiniųjų sąjunga.

Istorija
--------

Įkurta 1990 m. spalio 20 d. po mėnesio įregistruota Teisingumo ministerijoje. Steigėjai – Aukščiausiosios Tarybos deputatai Virgilijus Čepaitis, Konstantinas Ramutis Bubnys, Gintaras Songaila, Zita Šličytė, Laima Andrikienė, Kazimieras Motieka, Vidmantas Žiemelis.

Veikė kaip Lietuvos Persitvarkymo sąjūdžio dalis, buvo planuojama, kad ji pakeis Sąjūdį, kaip visuomeninį judėjimą politinėje sistemoje. Tačiau išaiškėjus, kad partijos pirmininkas V. Čepaitis bendradarbiavo su KGB, jis turėjo pasitraukti iš politikos, nors ir teigė esąs nekaltas. Jį pakeitęs Valentinas Šapalas, nors ir turėjo nemažą įtaką – 1993–1994 m. buvo Vilniaus miesto tarybos pirmininkas, daugelio žymiausių partijos narių išlaikyti nesugebėjo. Nenorint susisieti su susikompromitavusios partijos vardu, 1993 m. vietoje Sąjūdžio buvo įkurta nauja partija – Tėvynės sąjunga (Lietuvos konservatoriai).

Partija deklaravo save kaip dešiniąją ir palaikė artimus ryšius su konservatoriais. Šiems transformuojantis į europietišką partiją, nepriklausomybininkai vis radikalėjo, suartėjo su Lietuvos demokratų partija, Politinių kalinių ir tremtinių sąjunga, Žaliąja partija, Tautininkų sąjunga, partija „Jaunoji Lietuva". Buvo paskelbti bendri pareiškimai, bendrose koalicijose dalyvauta savivaldybių rinkimuose.

2001 m. spalio mėn. Nepriklausomybės partija (NP), Tėvynės liaudies partija (TLP), Lietuvos demokratų partija (LDP), Lietuvių tautininkų sąjunga (LTS) ir Lietuvos laisvės lyga (LLA) susijungė į Lietuvos dešiniųjų sąjungą (LDS). Jungtinei partijai vadovauti pakviestas žymus kino režisierius Arūnas Žebriūnas. 2003 m. Lietuvos dešiniųjų sąjunga susijungė su Tėvynės sąjunga – krikščionimis demokratais. 

Kai kurie buvusieji Nepriklausomybės partijos aktyvistai pasitraukė iš politikos (Kazimieras Motieka, Zita Šličytė), kiti (Laima Andrikienė, Gintaras Songaila, Vidmantas Žiemelis) tapo kitų partijų nariais.
| Rachel Grant |
| --- |
|  |
|  |
|  |
| Tikras vardas | Rachel Louise Grant de Longueuil |
|  |
| Gimė | 1977 m. rugsėjo 25 d. (44 metai)Luzonono sala, Filipinai |
|  |
| Šalis |  Anglija Filipinai |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |
|  |  |
|  |  |
| Žymesni vaidmenys |
| Peaceful Fountains of Desire(„Pasveikink mirtį kitą dieną", 2002 m.) |
|  |
|  |

**Reičelė Grant** (angl. *Rachel Grant*, g. 1977 m. rugsėjo 25 d. Luzonono sala, Filipinai) – filipiniečių kilmės Didžiosios Britanijos aktorė, TV laidų vedėja, rašytoja ir visuomenės veikėja.

Biografija
----------

Reičelė gimė Filipinuose, Lusono saloje, buvusio gydytojo brito, barono titulą turinčio Michaelo Granto ir filipinietės Isabel Padua-Grant šeimoje, kurioje taip pat augo seserys Angela (g. 1974 m.), Rebecca (g. 1981 m.) ir pusbrolis David-Alexander (g. 1984 m.)

Netrukus po Reičelės gimimo šeima persikėlė į Didžiąją Britaniją ir apsistojo Notingeme, kur visos 3 seserys lankė šokius. Vėliau vyresnioji Angela tapo agentūros „CalCarries" modeliu ir baleto mokytoja, atidariusia savo vardo mokyklą („Angela Grant School of Dance"), o jauniausioji Rebecca – aktore.

Reičelė yra laimėjusi grožio konkursą „Miss Hawaiian Tropic" ir vėliau kaip ambasadorė apkeliavusi daugiau kaip 50 pasaulio šalių, skatindama įvairias socialines bei ekologines akcijas. 2014 m. ji atidarė mokyklą Bani, Filipinuose, kurioje mokosi 150 nuo gamtos stichijų nukentėjusių vaikų.

2001 m. Reičelė buvo Andželinos Džoli veiksmo scenų dublerė filme „Kapų plėšikė Lara Kroft". Jos pirmasis savarankiškas vaidmuo kine buvo 2002 m. filme apie agentą 007 Džeimsą Bondą „Pasveikink mirtį kitą dieną". 2007 m. ji vaidino kartu su Jean-Claude Van Damme veiksmo filme „Until Death".

Aktorė domisi ir yra įvaldžiusi tradicinius filipiniečių kovos menus Kali. Kiti jos vaidmenys – įvairiuose Britananijos televizijos serialuose („Emmerdale", „Murder in Suburbia" ir „Blue Murder"), TV reklamose, taip pat nedideli pasirodymai teatre.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „biography". Nuoroda tikrinta 2015-03-17.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Rachel Grant** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė
* IMDb profilis
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Ema Prancūzė** |
| --- |
| Vakarų Frankijos karalienė |
|  |
| Gerbertinai |
| Gimė | 894 m. |
| Mirė | 934 m. lapkričio 2 d. (~40 metų) |
| Tėvas | Robertas I |
| Motina | Beatričė de Vermandua |
| Vaikai | Liudvikas |
| Vakarų Frankijos karalienė |
| Valdė | 923 m. birželio 13 d. – 934 m. lapkričio 2 d. (11 metų) |
| Pirmtakas | Beatričė de Vermandua |
| Įpėdinis | Gerberga Saksė |

**Ema Prancūzė** (pranc. *Emma de France*; 894 m. – 934 m. lapkričio 2 d.) – Prancūzijos karalienė 923–934 metais, Vakarų Frankų karalystės karaliaus Raulio I žmona.

Biografija
----------

Ema gimė 894 metais ir buvo iš Robertjenų dinastijos. Ji buvo Vakarų Frankų karaliaus Roberto I ir jo antros žmonos Beatričės de Vermandua duktė, bet, galimai, ji gimė anksčiau – apie 892 metus ir buvo Roberto I nuo 1-os santuokos Adelės duktė. 921 metais ji ištekėjo už Burgundijos hercogo Raulio I, Burgundijos hercogo Ričardo I sūnaus, kuris 1923 metų liepos 13 d. Suasone, Švento Medaro sobore, buvo karūnuotas Prancūzijos karaliumi. Ema aktyviai dalyvavo politiniame gyvenime ir netgi vadovavo kariams. Ema mirė 934 metų lapkričio 2 d. padėjo savo vyrui sustabdyti keleto stambių vasalų sukilimus.

Santuoka ir vaikai
------------------

* Vyras: (nuo 921 metų) **Raulis I** (apie 890–936 m. sausio 15 d.), Vakarų Frankų karalystės karalius 923–936 metais, Burgundijos hercogo Ričardo I ir Adelaidos, Aukštosios Burgundijos markgrafo Konrado II dukters, sūnus.
	+ **Liudvikas** (934–934)

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prieš tai:**Beatričė de Vermandua** | **Vakarų Frankijos karalienė**923 – 934 | Po to:**Gerberga Saksė** |
| **Abies sibirica** |
| --- |
| Sibirinis kėnis (*Abies sibirica*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Pušūnai  *( Pinophyta)* |
| Klasė: | Pušainiai  *( Pinopsida)* |
| Šeima: | Pušiniai  *( Pinaceae)* |
| Gentis: | Kėnis  *( Abies)* |
| Rūšis: | Sibirinis kėnis  *( Abies sibirica)* |

 |

**Sibirinis kėnis** (*Abies sibirica*) – pušinių (*Pinaceae*) šeimos spygliuočių medžių rūšis. Paplitęs Azijoje rytuose nuo Volgos upės ir į pietus nuo 67°40' ilgumos, Turkestane, Mongolijoje ir Kinijos provincijose – Sindziango šiaurės rytuose ir Heilongdziange. Lietuvoje auginamas kaip dekoratyvinis medis, sodybose ir parkuose. 

Auga šaltame klimate taigoje 1900–2400 m aukštyje virš jūros lygio. Mėgsta drėgną kalnų arba paupių dirvožemį.
Gerai auga paunksmėse ir atsparus šalnoms. Išgyvena šaltyje iki −50 °C. Retai išgyvena daugiau kaip 200 metų dėl grybų sukelto medienos puvimo.

Sibirinis kėnis paprastai užauga iki 30-35 m aukščio. Kamieno skersmuo iki 0,5-1 m. Laja kūgiška.
Žievė nuo pilkai žalsvų iki pilkai rudų atspalvių, glotni su sakų pūslėmis. Spygliai vidutiniškai 2-3 cm ilgio ir 1,5 mm pločio, minkšti ir labai aromatingi. Kankorėžiai cilindriniai 5-9,5 cm ilgio ir 2,5-3,5 cm storio. Subręsta iki rudens vidurio, o jų spalva pasikeičia nuo melsvos iki rudos ar tamsiai rudos. 7 mm ilgio sėklos turi trikampį 0,7-1,3 cm ilgio sparnelį. Jos išbyra subrendus ir subyrėjus kankorėžiui.

Varietetas:

* *Abies sibirica* var. *sibirica* (aprašyta aukščiau).
* *Abies sibirica* var. *semenovii* (B. Fedtschenko) Farjon. Auga Kirgizijoje. Kankorėžiai geltonai rudi, platesniais žvyneliais nei var. *sibirica*.

Iš spyglių išgaunamas eterinis aliejus yra naudojamas aromaterapijoje ir kvepalų gamyboje. Mediena minkšta, lengva ir silpna. Ji naudojama statyboms, baldų ir popieriaus gamybai.

Šaltiniai
---------

* Conifer Specialist Group 1998. Abies sibirica. IUCN 2009. IUCN Red List of Threatened Species. Version 2009.2.. Žiūrėta 2009-12-28.

Nuorodos
--------

* Gymnosperm Database Archyvuota kopija 2006-09-27 iš Wayback Machine projekto.
* Flora of China
* Plants For A Future
| Emajegis |
| --- |
|  Emajegis, ištekantis iš Virtsjarvo |
| **Ilgis** | 218 km |
| **Baseino plotas** | 9960 km² |
| **Vidutinis debitas** | 70,1 m³/s |
| **Ištakos** | Piuhajervas |
| **Žiotys** | Peipus |
| **Šalys** | Estija |
|  |
|  **Vikiteka** | Emajegis |

**Emajegis** (est. *Emajõgi*, vok. *Embach*, latv. *Mētra*) – upė pietryčių Estijoje. Ilgis 218 km, baseino plotas apie 10 000 km2. Iki įtekėjimo į Vertsjervo ežerą vadinamas ***Väike Emajõgi*** (Mažasis Emajegis; ilgis 82 km). Ištekėjęs iš ežero vadinamas ***Suur Emajõgi*** (Didysis Emajegis; ilgis 101 km) ir teka į rytus per Tartu apskritį. Įteka į Peipaus ežerą.

Intakai:

* dešinieji – Agali, Ahja, Elva, Ilmatsalu, Kavilda, Luutsna, Mõra, Mudajõgi, Porijõgi;
* kairieji – Amme, Kargaja, Koosa, Laeva, Pedja.

Prie Emajegio įsikūręs Tartu miestas (nuo jo prasideda laivyba upe). Vasarą smarkiai nusenka, žiemą užšąla (nuo gruodžio iki kovo). Žvejyba (ypač lašišų).

Pavadinimo reikšmė
------------------

Upės pavadinimas estų kalba reiškia *Upė-motina*.

* 
* 
* 
* 
*

Šaltiniai
---------

1. ↑  .

Išteka iš Piuhajervio ežero Otepės aukštumoje ir teka į pietus, netoli Valgos pasuka į šiauręEmajegis (VLE)

Nuorodos
--------

* Informacija Archyvuota kopija 2005-12-27 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Branduoliniai procesai |
| --- |
|  |
| * Radioaktyvumas
	+ Beta skilimas
	+ Alfa skilimas

---

* Branduolio dalijimasis

---

* Branduolių sąlaja
	+ Protonų ciklas
	+ CNO ciklas
	+ Trijų alfa dalelių procesas
	+ Alfa procesas
	+ Anglies degimo procesas
	+ Neono degimo procesas
	+ Deguonies degimo procesas
	+ Silicio degimo procesas
* Neutrono pagavimas
	+ R procesas
	+ S procesas

---

* Didžiojo sprogimo branduolių sintezė
 |

**r procesas** (r nuo angl. *rapid* 'greitas') – neutronų pagavimo procesas, kuriame dalyvauja radioaktyvūs elementai esant dideliam neutronų tankiui ir temperatūroms. Jeigu s proceso metu (s angl. *slow* 'lėtas') po neutrono pagavimo spėja įvykti beta skilimas, tai r proceso metu, esant stipriam neutronų srautui, vienas po kito pagaunami (užgrobiami) keli neutronai ir tik tuomet vyksta beta skilimai, kurių dėka susiformuoja stabilūs branduoliai.

Manoma, kad r procesas efektyviausiai vyksta kolapsuojant geležies šerdžiai supernovų sprogimo metu. Tačiau r proceso elementų paplitimas rodo, kad tik labai maža r proceso metu sukurtų elementų dalis išmetama į tarpžvaigždinę terpę. Dėl didelio neutronų srauto (1022 neutronų į cm² per sekundę) neutronų pagavimo greitis yra gerokai didesnis nei beta skilimo greitis. Beta skilimai stengiasi sukurti stabilius izotopus. R procesas pasibaigia, kai neutronų pagavimo metu didėjantys branduoliai tampa visiškai nestabilūs spontaniniam skilimui. Manoma, kad tai vyksta ties atominėmis masėmis lygiomis A = 270 (apie rezerfordžio – darmštačio sritį periodinėje elementų lentelėje).

Elementų paplitimo gūbriai (pikai) paremia idėjas apie greitą neutronų pagavimą ir uždelstą beta skilimą, kadangi r proceso elementų paplitimo pikai yra per 10 atominės masės vienetų aukščiau s proceso pikų (kurie randami ten, kur neutronai pilnai užpildo tam tikrus sluoksnius branduolyje). Tai rodo, kad nors protonų trūksta (t. y. turime mažiau tam tikrų elementų), tačiau neutronų sluoksniai branduolyje yra pilnai užpildyti – atominės masės yra didesnės.
Koordinatės: 55°54′14.98″ š. pl. 25°1′45.26″ r. ilg.﻿ / ﻿55.9041611°š. pl. 25.0292389°r. ilg.﻿ / 55.9041611; 25.0292389


|  Bagdonių sentikių cerkvė |
| --- |
|  |
| **Rusiškas pavadinimas** | Богданский храм |
| **Savivaldybė** | Kupiškio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Bagdonys |
| **Adresas** | Kauniškio g. 24 |
| **Statybinė medžiaga** | akmenų mūras |
| **Pastatyta** | 1938 |

Cerkvę supa aukšta gyvatvorė (žvelgiant nuo kelio)
**Bagdonių sentikių cerkvė** – sentikių maldos namai Bagdonyse, Kupiškio rajone. Cerkvė yra prie kelio  **2404**  Kupiškis–Virbališkiai–Pandėlys , netoli Kupiškio marių rytinės pakrantės, 7,5 km į šiaurę nuo Kupiškio.

Bagdonių kaime vietinio dvasininko nėra. Parapiją aptarnauja tik per didžiąsias šventes ar per laidotuves iš Rokiškio atvykstantis šventikas. Keli belikę Bagdonių ar iš Kupiškio atvažiuojantys sentikiai negalėtų išlaikyti čia gyvenančio dvasininko. Šalia yra naujosios kapinės, kurioms maždaug 20 metų. Senieji kapai yra kiek toliau, Kauniškyje. Cerkvės pastatas suremontuotas: sudėtos naujos grindys, langai, sutvarkyta varpinė. Statinį beveik visu perimetru supa aukštų tujų gyvatvorė. Cerkvė daug kartų buvo apvogta.

Istorija
--------

Pastato šoninė siena
Istoriniuose šaltiniuose Bagdonių bažnyčia minėta prieš šimtą metų – dar 1909 m. o 1915-aisiais ji sudegė. Dabartinė pastatyta 1938 m. parapijiečių rūpesčiu. Viena didžiausių švenčių Bagdonyse būdavusi kovo 22 d. – šv. Mykolo atlaidai.

Bagdonių sentikių bendruomenei 1924 m. priklausė 405 tikintieji, 1937 m. – apie 500, 1949 m. – apie 600 tikinčiųjų.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2010-12-18 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos stačiatikių bažnyčios
* Bagdonių sentikių bendruomenė (*Богданская (Чехoвщизнская) община*) Archyvuota kopija 2015-07-21 iš Wayback Machine projekto.
* Bagdonių cerkvė
* Bagdonių cerkvės nuotraukos (*miestai.net*)
* Blėsta Bagdonių sentikių gyvybė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Engraulis encrasicolus** |
| --- |
| Europinis ančiuvis (*Engraulis encrasicolus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Kaulinės žuvys  *( Osteichthyes)* |
| Klasė: | Stipinpelekės žuvys  *( Actinopterygii)* |
| Būrys: | Silkiažuvės  *( Clupeiformes)* |
| Šeima: | Ančiuvinės  *( Engraulidae)* |
| Gentis: | Paprastieji ančiuviai  *( Engraulis)* |
| Rūšis: | Europinis ančiuvis  *( Engraulis encrasicolus)* |

 |
| Binomas |
| ***Engraulis encrasicolus***Linnaeus, 1758 |
|  FishBase |

**Europinis ančiuvis**, **ančiuvis** (*Engraulis encrasicolus*) – ančiuvinių (*Engraulidae*) šeimos žuvis. Kūnas ilgas, beveik cilindro formos, 10-15 cm ilgio ir 10-15 g svorio. Galva didelė, iš šonų plokščia. Nugara žalia, šonai sidabriški, žiaunadangčiai gelsvi. Žvynai stambūs, lengvai iškrintantys. Šoninės linijos neturi. Žiotys labai gilios, užeina už akių. Dantukai smulkūs. Akys didelės, snukio priekyje.

Gyvena Šiaurės Atlante nuo Kanarų salų iki Biskajos įlankos, Viduržemio, Juodojoje, Azovo, Šiaurės, Baltijos jūrų paviršiniame vandens sluoksnyje. Būdingos tolimos sezoninės migracijos. Neršia pavasarį-vasarą. Ikreliai ovalūs, skaidrūs. Vislumas – apie 10-132 tūkst. ikrelių.

Ančiuvis – verslinė žuvis. Jos sūdomos, gaminami konservai, žuvų miltai. Ties Lietuvos pakrante reta, kadangi čia mažas vandens druskingumas.

Prekyba ančiuviais

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Europinis ančiuvis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Johann Joachim Quantz** |
| --- |
|  |
| Johanas Joachimas Kvancas |
| Gimė | 1697 m. sausio 30 d. |
| Mirė | 1773 m. liepos 12 d. (76 metai) |
|  |
| Veikla | vokiečių kompozitorius ir fleitininkas |
|  |
|  **Vikiteka** | Johann Joachim Quantz |

**Johanas Joachimas Kvancas** (*Johann Joachim Quantz*, 1697 m. sausio 30 d. – 1773 m. liepos 12 d.) – vokiečių kompozitorius ir fleitininkas.

Biopgrafija
-----------

Gimė Oberšedene (Oberscheden), mirė Potsdame. Tėvas, dirbęs kalviu, mirė jam būnant mažam. Muzikos pradėjo mokytis pas dėdę, vėliau tęsė studijas Drezdene ir Vienoje. Dirbdamas muzikantu Augusto III Sakso dvare, Kvancas pradėjo rimtai groti fleita. Ilgainiui tapo vienu žymiausių Europos fleitininkų, keliavo po Prancūziją ir Angliją. Kvancas mokė groti fleita, pats gamino fleitas ir kūrė muziką, dirbdamas Prūsijos valdovui Frederikui II. Kvancas patobulino fleitą: pavyzdžiui, pridėjo jai vožtuvėlius, kad būtų lengviau intonuoti.

Nors Kvancas parašė nemažai kūrinių (daugiausia fleitai, tarp jų apie 300 koncertų), labiausiai žinomas yra jo veikalas apie grojimą fleita *Versuch einer Anweisung die Flöte traversière zu spielen* (1752). Iš jo dabar galima nemažai sužinoti apie fleitos techniką XVIII amžiuje.

Nuorodos
--------

* Archyvuota kopija 2005-10-18 iš Wayback Machine projekto.
* Archyvuota kopija 2006-02-05 iš Wayback Machine projekto.
| **Valius Ąžuolas** |
| --- |
| Gimė | 1979 m. balandžio 28 d. (44 metai)Lietuva Kruopiai, Akmenės rajonas |
| Tėvai | Danutė Kakhabrishvili Algis Mockaitis |
| Sutuoktinis (-ė) | Sandra |
| Vaikai | Ignas, Marta |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Akmenės rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas, seimo narys |
| Partija | Lietuvos valstiečių ir žaliųjų sąjunga |

**Valius Ąžuolas** (g. 1979 m. balandžio 28 d. Kruopiai, Akmenės rajonas) – Lietuvos ir Akmenės rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1998 m. baigė Kruopių vidurinę mokyklą. Studijavo Aleksandro Stulginskio universitete, kur 2018 m. įgijo Agroekologijos magistro laipsnį.

1997–2016 m. ūkininkas.

2011–2016 m. Akmenės rajono savivaldybės tarybos narys. Nuo 2016 m. Seimo narys.

Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos Akmenės rajono skyriaus narys.

Lietuvos jaunųjų ūkininkų sąjungos tarybos narys, Žemės ūkio rūmų prezidiumo narys, Ūkininkų sąjungos narys, Kruopių bendruomenės narys

Žmona Sandra, vaikai Ignas, Marta.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Valius Ąžuolas Delfi. lt. Nuoroda tikrinta 2021-06-18
2. ↑  ĄŽUOLAS Valius. Akez.lt. Nuoroda tikrinta 2021-06-18.
3. 1 2 3  Naujojo 2020 m. Seimo nariai – kas jie tokie?. 15min.lt. Nuoroda tikrinta 2021-06-18.
4. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-08-22 iš Wayback Machine projekto.
5. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Antonio Tajani – EP pirmininkas (2017-2019)
**Europos Parlamento Pirmininkas** – renkamas dvejiems su puse metų, t. y. pusei EP kadencijos, ir gali būti perrenkamas. Jis atstovauja Parlamentui palaikydamas išorės ryšius ir santykius su kitomis Bendrijos institucijomis. 

Nuo 2022 m. EP pirmininko pareigas eina Maltos politikė Roberta Metsola.

Vaidmuo
-------

Pirmininkas, kuriam padeda 14 pavaduotojų, vadovauja Europos Parlamento ir jo organų (Biuro ir Pirmininkų sueigos) veiklai ir per plenarinius posėdžius vykstančioms diskusijoms. Kasmet dvylika plenarinių sesijų vyksta Strasbūre, o šešios papildomos – Briuselyje.

Pirmininkas prižiūri, kad būtų laikomasi Europos Parlamento darbo tvarkos taisyklių, ir tarpininkaudamas užtikrina sklandžią šios institucijos ir jos organų veiklą.

Pirmininkas atstovauja Parlamentui, kai šis tvarko teisinius reikalus ir palaiko visus išorės ryšius. Jis išsako nuomonę visais svarbiais tarptautiniais klausimais ir teikia rekomendacijas, kaip stiprinti Europos Sąjungą.

Kiekvieno Europos Vadovų Tarybos susitikimo pradžioje Parlamento Pirmininkas išsako Parlamento nuomonę ir poziciją į darbotvarkę įtrauktomis specialiomis temomis ir klausimais.

Europos Parlamentui priėmus Europos Sąjungos biudžetą, jį savo parašu tvirtina Pirmininkas.

Europos Parlamento Pirmininkas kartu su Tarybos Pirmininku pasirašo teisės aktus, priimtus pagal įprastą teisėkūros procedūrą.

Rinkimai
--------

Kandidatas, per slaptą balsavimą surinkęs absoliučią balsavusių narių balsų daugumą, išrenkamas Pirmininku. Jeigu po trijų balsavimų nė vienas kandidatas nesurenka absoliučios balsų daugumos, per ketvirtą balsavimą Pirmininkas renkamas paprasta balsų dauguma.

Pirmininkas renkamas dvejiems su puse metų, t. y. pusei Parlamento kadencijos, kuri gali būti tęsiama.

Pareigos
--------

Pirmininkas vadovauja Parlamento veiklai, pirmininkauja plenariniams posėdžiams ir tvirtina biudžetą. Jis atstovauja Parlamentui, palaikančiam išorės ryšius ir ryšius su kitomis Bendrijos institucijomis.

EP pirmininkai
--------------

* 1952–1954: Paul Henri Spaak
* 1954: Alcide de Gasperi
* 1954–1956: Giuseppe Pella
* 1956–1958: Hans Furler
* 1958–1960: Robert Schuman
* 1960–1962: Hans Furler
* 1962–1964: Gaetano Martino
* 1964–1965: Jean Duvieusart
* 1965–1966: Victor Leemans
* 1966–1969: Alain Poher
* 1969–1971: Mario Scelba
* 1971–1973: Walter Behrendt
* 1973–1975: Cornelis Berkhouwer
* 1975–1977: Georges Spénale
* 1977–1979: Emilio Colombo
* 1979–1982: Simone Veil
* 1982–1984: Piet Dankert
* 1984–1987: Pierre Pflimlin
* 1987–1989: Lord Plumb
* 1989–1992: Enrique Barón Crespo
* 1992–1994: Egon Klepsch
* 1994–1997: Klaus Hänsch
* 1997–1999: José Maria Gil-Robles
* 1999–2002: Nicole Fontaine
* 2002–2004: Pat Cox
* 2002–2004: Josep Borrell
* 2004–2009: Hans-Gert Pöttering
* 2009–2012: Jerzy Buzek
* 2012–2017: Martin Schulz
* 2017–2019: Antonio Tajani
* 2019–2022: David Sassoli
* nuo 2022: Roberta Metsola
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Proskripcijos** (lot. *proscriptio*) – oficialus asmens paskelbimas valstybės priešu. Į proskripcijų sąrašus įtraukti asmenys paprastai yra ištremiami arba nužudomi, o jų turtas konfiskuojamas. Dažniausiai šis terminas naudojamas apibūdinti masiniams susidorojimams su politiniais priešais ir siejamas su revoliucijomis. Žinomiausios proskripcijos buvo būtent po perversmų: po Prancūzijos revoliucijos buvo masiškai žudomi rojalistai, po Chuano Perono pasitraukimo iš Argentinos buvo susidorojama su jo šalininkais. Tačiau dvi žymiausios ir pirmosios proskripcijos buvo senovės Romoje, iš kur ir kilo šis terminas.

Senovės Roma
------------

Pirmasis oficialiai proskripcijų sąrašus 82 m. pr. m. e. sudarė valdžią užėmęs Lucijus Kornelijus Sula. Valstybės priešų sąrašai buvo atnešti į Romos forumą. Visiems žmonėms, kurių pavardės buvo tuose sąrašuose, buvo atimta Romos pilietybė ir turtas, jų nebesaugojo įstatymai, o juos užmušusiems skiriamas atlygis – galėdavo pasilikti dalį nužudytojo turto. Likęs atitekdavo valstybei (*de facto* – Sulai).

Atimtus turtus Sula naudojo pilietinio karo metu ištuštėjusio Romos iždo pripildymui, atsiskaitymui su kareiviais ir šalininkais. Beveik visi, įtraukti į sąrašus, buvo jo priešai ir Marijaus šalininkai.

Kitos proskripcijos buvo 43 m. pr. m. e. organizuotos antrojo triumvirato, labiausiai – Oktaviano ir Antonijaus. Jos taip pat naudotos susidoroti su politiniais priešais bei pripildyti iždą. Žinomiausi į šias proskripcijas įtraukti ir žuvę asmenys buvo Markas Tulijus Ciceronas ir jo jaunesnysis brolis, buvęs Cezario legatas Kvintas Tulijus Ciceronas.
| **Johannesas Endriušaitis, vok. *Johannes Endruschat*** |
| --- |
| Gimė | 1898 m. balandžio 26 d.Valdbergas (dab. sunykusi Baltupėnų kaimo dalis), Ragainės apskr. Rytų Prūsija |
| Mirė | 1979 m. rugsėjo 7 d. (81 metai)Karbenas |
|  |
| Veikla | Tapytojas |

**Johanesas Endriušaitis** (vok. *Johannes Endruschat*; 1898 m. balandžio 26 d. Valdberge (dab. sunykusi Baltupėnų kaimo dalis) Ragainės apskr. Vokietijos imperija – 1979 m. rugsėjo 7 d. Karbene, VFR) – lietuvninkų kilmės Vokietijos dailininkas, specializavęsis peizažų, portretų ir religinės tapybos srityse.

Biografija
----------

Gimė gražioje vietovėje, dešiniajame Nemuno krante. Tėviškės vaizdai būsimam menininkui paliko gilų įspūdį, vėliau juos vaizdavo savo drobėse.

Prasidėjęs Pirmasis pasaulinis karas kraštui atnešė nelaimes: Valdbergo kaimelį užėmė carinės Rusijos kariuomenė ir 1914 m. valstiečių Endriušaičių šeimą ištrėmė į Čiuvašiją. Alatyrės mieste Johanesas kartu su savo jaunesniuoju broliu Augustu (vėliau taip pat tapusiu dailininku) pramoko rusų kalbą ir lankė ikonų tapytojų dirbtuves.

1918 m. Endriušaičiai sugrįžo į Klaipėdos kraštą. Gimtasis 80 margų ūkis buvo sugriautas ir jį perėmęs Johanesas užsiėmė atkūrimu, o Augustas išvyko gyventi į Berlyną. Po kiek laiko į Vokietijos sostinę išvažiavo ir Johanesas, nuo 1927 m. jis studijavo aukštojoje Taikomojo meno mokykloje Šarlotenburgo rajone. Dalyvavo laisvųjų dailininkų susivienijimo organizuojamose parodose „Juryfreie Kunstausstellung" (po kiek laiko hitlerininkų jas uždraudė). Po to teko grįžti į tėviškę ir rūpintis ūkio reikalais. Ketvirtajame dešimtmetyje jis lankėsi Nidos dailininkų kolonijoje.

Artėjant Antrojo pasaulinio karo frontui, pasitraukė į vakarinę Vokietijos dalį, apsigyveno Vėzerio kalnų krašto (vok. *Weserbergland*) Stadtoldendorf mieste. Vėliau persikėlė į Frankfurto prie Maino regioną. Pirmieji užsakovai atsirado tik pokaryje, jie noriai pirko peizažus Rytprūsių tematika. J.Endriušaitis daug keliavo po Italiją, Šveicariją ir Austriją, išvykų metu drobėse gimė šių šalių gamtos vaizdai. Retkarčiais buvo kviečiamas kurti paveikslus krikščioniškose bažnyčiose, tapyti portretus.

Kalendorius
-----------

1987 m. leidykla *Dr. Wolfgang Schwarze Verlag* Vupertalyje išleido tradicinį kalendorių „Ostpreußen und seine Maler" su J.Endriušaičio paveikslo reprodukcija.

Išnašos
-------

1. ↑  Tilsit Blick ueber die Memel // www.bildarchiv-ostpreussen.de

Šaltiniai
---------

* Tilsit Blick ueber die Memel // www.bildarchiv-ostpreussen.de
* Jonas Endriušaitis (Johannes Endruschat) // www.menorinka.lt
* Erich Zoppot. *Eine Fuerstin erkannt sein Talent* // Das Ostpreussenblatt, 20. Mai 1978, S. 9
* Endruschat, Johannes // Ilona Motiejauskienė. *Kelionė į prūsiškąjį „Barbizoną"* / Draugija „Nidden". – Klaipėda: Druka, 2013, psl. 98; ISBN 978-609-404-144-0 Archyvuota kopija 2021-03-09 iš Wayback Machine projekto.
*Šis straipsnis apie motorolerius. Apie vabzdžius skaitykite straipsnyje Vespa.*

**Vespa** (it. *vespa*, 'vapsva') – italų sukurtas motoroleris, pradėtas gaminti kompanijoje „Piaggio", kuri priklauso koncernui, kontroliuojančiam daugelį kitų dviratės technikos prekių ženklų. „Vespa" išsiskiria savitu, aptakių formų dizainu, spalvingumu. Gaminami maži (LX ir S) ir dideli (GTS ir GTV serijos) modeliai. Pirkėjai gali rinktis iš penkių skirtingų „Vespa" modelių.

Istorija
--------

1945 m. aviacijos inžinierius Corradino D’Asconia sukonstravo pirmąjį prototipą. Motorolerių „Vespa" gamyba prasidėjo 1946 m. Pirmaisiais metais jų buvo parduota apie 2,5 tūkst. vnt. tačiau greitai šis prekės ženklas tapo dizaino ikona ir ėmė sparčiai populiarėti. 2013 m. „Vespa" pardavimai pasiekė 188,6 tūkst. vnt. Skaičiuojama, kad visame pasaulyje yra pagaminta daugiau nei 16 mln. šių motorolerių.

Lietuvoje šių motorolerių gerbėjai rengia sezono atidarymo šventes.

Galerija
--------

* Klasikiniai „Vespa" modeliai
* 
* 
* 
* 
* „Vespa" su lopšiu

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vilniaus senamiestį papuošė „Vespa" motoroleriai

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vespa (motoroleris)** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė
| ***Protagonistai*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | I protagonisti |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Marcello Fondato |
| Kompozitorius | Luis Bacalov |
| Vaidina | Sylva Koscina  Jean Sorel  Pamela Tiffin  Lou CastelLuigi PistilliGabriele Ferzetti |
| Metai | 1968 |
| Žanras | trileris |
| Trukmė | 105 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Protagonistai** (it. *I protagonisti*) – 1968 m. Italijoje sukurtas trileris. Filmas turėjo būti demonstruojamas Kanų kino festivalyje, tačiau 1968 m. šis neįvyko dėl gegužės mėnesį šalyje kilusių neramumų.

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Penketas turistų, ieškodami stiprių emocijų, Sardinijos kalnuose ieško susitikimo su policijos ieškomu nusikaltėliu Tadeu ir jo gauja. Sumokėję pinigus tarpininkui, jie keliauja neįtardami, kad tuo pačiu metu yra sekami policijos, siekiančios bet kokia kaina sugauti banditus. Po ilgų klaidinimų susitikimas įvyksta, tačiau netrukus prasideda policijos antpuolis, turistai atsiduria susišaudymo centre ir kai kurie jų nusprendžia palaikyti nusikaltėlius.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Sylva Koscina – Nensė
* Jean Sorel – Roberto
* Pamela Tiffin – Gabrielė
* Lou Castel – Tadeu
* Luigi Pistilli – Tasonis
* Maurizio Bonuglia – Nino
* Gabriele Ferzetti – komisaras

Apdovanojimai
-------------

* Nastro d'argento – geriausia originali istorija (1969)

Šaltiniai
---------

1. ↑  „I protagonisti". *rottentomatoes.com*. Nuoroda tikrinta 2021-04-21.
2. ↑  „Festival de Cannes: The Protagonists". *festival-cannes.com*. Nuoroda tikrinta 2009-4-4.
**Protestantų unija** – Pietų ir Vakarų Vokietijos protestantų kunigaikščių politinė sąjunga (1608–1621 m.). Prie šios unijos prisidėjo ir kai kurie imperijos miestai. Unijai vadovavo Pfalco kurfiurstas Frydrichas V. Unija turėjo bendrą kasą bei kariuomenę.

Protestantų unija kovojo su 1609 m. susikūrusia Katalikų lyga ir Habsburgais, siekusiais susiaurinti protestantų kunigaikštysčių savarankiškumą ir teises. Jas 1555 m. patvirtino Augsburgo religinė taika. Protestantų uniją rėmė Anglija, Nyderlandai, Prancūzija. Siekdami išplėsti teritorijas ir sustiprinti savo politinę įtaką, Protestantų unijos nariai neparėmė 1618–1620 m. čekų sukilimo prieš Habsburgus bei katalikų bažnyčią. 1620 m. buvo pasirašytas susitarimas su Katalikų lyga. Šis susitarimas leido Protestantų unijai laisvai veikti Čekijoje. Sukilimui pralaimėjus, unija suiro 1621 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Protestantų unija*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, IX t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1982. T.IX: Pintuvės-Samneris, 233 psl.