recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Nijolė Steiblienė** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1954 m. balandžio 4 d. (69 metai)Panevėžys |
| Sutuoktinis (-ė) | Alvydas |
| Vaikai | Aurimas, Vilma |
|  |
| Veikla | žurnalistė, Lietuvos politinė bei visuomenės veikėja |
| Partija | Naujoji sąjunga |
|  |
| Alma mater | 1978 m. Vilniaus universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * 1992 m. Sausio 13-osios atminimo medalis,
* 2003 m. Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino Riterio kryžius.
 |

**Nijolė Narečionytė-Steiblienė** (g. 1954 m. balandžio 4 d. Panevėžyje) – žurnalistė, Lietuvos politinė ir visuomenės veikėja.

Biografija
----------

1972 m. baigė Panevėžio 6-ąją vidurinę mokyklą. 1978 m. baigė Vilniaus valstybinio universiteto Istorijos fakultetą ir įgijo žurnalistės specialybę.

1977–1998 m. Valstybinio Lietuvos radijo ir televizijos komiteto (nuo 1990 m. Lietuvos radijas ir televizija) Lietuvos televizijos Informacijos vyriausiosios redakcijos jaunesnioji redaktorė; nuo 1983 m. – redaktorė, nuo 1989 m. – vyresnioji redaktorė, Naujienų direkcijos reporterė, laidų „Panorama", „Vakaro žinios", „Labas rytas", „Politikų klubas" vedėja. 1994 m. suteikta aukščiausioji žurnalistės kategorija. Rengė reportažus, interviu politinėmis, ekonominėmis, teisėsaugos temomis.  1998–2000 m. uždarosios akcinės bendrovės „Lietuvos žinių studija" Laisvo ir nepriklausomo kanalo televizijos laidų „N-14", „Ką žmonės pasakys!" redaktorė. 2009 m. „Lietuvos ryto televizijos" Žinių tarnybos vadovės pavaduotoja, nuo 2010 m. Lietuvos rytas Pardavimų departamento direktorė.

Politinė veikla
---------------

2000–2004 m. Seimo narė, išrinkta pagal Naujosios sąjungos (socialliberalų) sąrašą, 2001–2004 m. Antikorupcijos komisijos pirmininkė. 2004–2008 m. Seimo narė, išrinkta pagal A. Brazausko ir A. Paulausko koalicijos „Už darbą Lietuvai" sąrašą. Nuo 2002 m. Naujosios sąjungos (socialliberalų) narė..

Vyras Alvydas, vaikai Aurimas, Vilma.

Įvertinimas
-----------

* 1992 m. Sausio 13-osios atminimo medalis,
* 1996 m. Lietuvos televizijos „Auksinė bitė".
* 2003 m. Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino Riterio kryžius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 472 psl.
2. ↑  2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai – Naujoji sąjunga (socialliberalai) – Iškelti kandidatai Archyvuota kopija 2013-12-16 iš Wayback Machine projekto.
| **Ona Labanauskaitė** |
| --- |
| Gimė | 1901 m. spalio 4 d.Dovydžiai, Kruopių valsčius, Šiaulių apskritis |
| Mirė | 1993 m. kovo 30 d. (91 metai)Putnamas, JAV |
|  |
| Veikla | visuomenės veikėja, žurnalistė, redaktorė, vertėja |
|  |
| Alma mater | Vytauto Didžiojo universitetas |

**Ona Labanauskaitė** (1901 m. spalio 14 d. Dovydžiai, Kruopių valsčius, Šiaulių apskritis – 1993 m. kovo 30 d. Putnamas, JAV) – Lietuvos ir JAV lietuvių visuomenės veikėja, žurnalistė, redaktorė, vertėja.

Biografija
----------

1924 m. baigė Šiaulių gimnaziją, 1933 m. – Vytauto Didžiojo universiteto Teisių fakultetą. Iki 1935 m. Lilio universitete (Prancūzija) studijavo socialinius ir politinius mokslus, gavo daktarės laipsnį.

1935-1937 m. dienraščio Rytas atsakingoji redaktorė. 1937-1940 m. redagavo žurnalus „Moteris", „Pavasaris", „Jaunimo vadas", „Liepsnos". 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, žurnalo „Tėvynės sargas" redaktorė. Gyvendama JAV, 1949-1956 m. dirbo dienraščio „Draugas" redakcijoje. Nuo 1961 m. gyveno Niujorke, laikraščio „Draugas" specialioji korespondentė prie Jungtinių Tautų. 1966-1972 m. rengė savaitraščio „Darbininkas" tarptautinių žinių skyrių. Išvertė religinio turinio knygų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 257 psl.
| Orvjetasit. *Orvieto* |
| --- |
|        |
| *Orvjeto Respublikos aikštė* |
|  |
| 

OrvjetasOrvjetas

42°43′0″ š. pl. 12°06′0″ r. ilg.﻿ / ﻿42.71667°š. pl. 12.10000°r. ilg.﻿ / 42.71667; 12.10000﻿ (Orvjetas)Koordinatės: 42°43′0″ š. pl. 12°06′0″ r. ilg.﻿ / ﻿42.71667°š. pl. 12.10000°r. ilg.﻿ / 42.71667; 12.10000﻿ (Orvjetas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Italijos vėliava Italija |
| **Regionas** | Umbrija Umbrija |
| **Provincija** | Ternio provincija |
|  |
| **Meras** | Toni Còncina |
|  |
| **Gyventojų** (2011) | 21 058  |
| **Plotas** | 281 km² |
| **Tankumas** (2011) | 75 žm./km² |
| **Altitudė** | 325 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 05018 |
| **Tel. kodas** | 0763 |
| **Miesto globėjas (-ai)** | Juozapas iš Nazareto |
|  |
| **Kirčiavimas** | Orvjètas |

**Orvjetas** (it. *Orvieto*) yra Italijos miestas Umbrijoje, Ternio provincijoje. Per miestą eina Romą ir Florenciją jungiantys geležinkelis ir automobilių kelias. Išplėtota chemijos, maisto (ypač baltojo vyno), žemės ūkio dirbinių gamyba. Dailiųjų amatų centras. Veikia keli muziejai, plėtojamas turizmas.

Istorija
--------

Antikos laikais vienas svarbiausių etruskų centrų. III a. pr. m. e. miestą prisijungė Senovės Roma. V a. tapo vyskupijos centru. Ankstyvaisiais viduramžiais valdė ostgotai, langobardai. Nuo 1201 m. miestą valdė podesta. XIII a. tapo svarbiu prekybos ir kultūros centru. Mieste mokė Tomas Akvinietis. Nuo 1448 m. tapo Popiežiaus valstybės dalimi. 1527 m. Romą užėmus imperatoriaus Karolio V kariuomenei, popiežius Klemensas VII slėpėsi Orvjete. 1860 m. miestas buvo prijungtas prie Italijos.

Architektūra
------------

Išliko etruskų šventyklos ir nekropolio liekanos. Taip pat išliko daug bažnyčių, tarp jų gotikinė Švč. Mergelės Marijos ėmimo į dangų katedra, šv. Dominyko, šv. Andrejaus, šv. Pranciškaus, šv. Bernardino bažnyčios. Mieste yra Popiežiaus, *Comunale*, *Carrajal*, *Simoncelli* rūmai, Albornozo tvirtovė. Po miestu gausu iškastų tunelių, galerijų, celių, kirtyklų. Turistams organizuojamos ekskursijos į požemius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Orvieto (Orvjetas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVII (On-Peri). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2010. 126 psl.
**Vytauto Didžiojo universiteto Kultūrų studijų katedra**, iki 2016 m. **Kultūros studijų ir etnologijos katedra**, iki 2012 m. **Etnologijos ir folkloristikos katedra** – viena iš VDU Humanitarinių mokslų fakulteto katedrų.

Vykdo etnologijos, folkloristikos, mitologijos, kalendorinių ir šeimos papročių, tautosakos tyrimus, administruoja studijų programas.

Įsikūrusi Kauno centre, Putvinskio g. 23 4-ame aukšte (iki 2016 m. rugsėjo buvo K. Donelaičio g. 52, 2-ame aukšte). Dabartinė katedros vedėja – doc. dr. Laimutė Anglickienė.

Istorija
--------

Katedros ištakos – 1990 m. gruodžio 20 d. socialinių mokslų fakultete įkurta Antropologijos katedra. 1993 m. sausio 27 d. perkelta į Humanitarinių mokslų fakultetą ir pavadinta Etnologijos ir folkloristikos katedra. 

Nuo 1992 m. katedra rengia ne tik etnologijos krypties bakalaurus ir magistrus, bet kartu su Lietuvos istorijos institutu ir Lietuvių literatūros ir tautosakos institutu – ir doktorantus. Tai yra vienintelė etnologijos srities išsilavinimą teikianti struktūra Lietuvoje. Prie jos veikia etnologų klubas.

2011 m. pradėjo vykdyti regiono kultūros studijų krypties programas, kurios dabar sudaro didžiąją dalį studijų. Tai ir nulėmė pavadinimų pakeitimus 2012 bei 2016 m. Vykdo bakalauro programą „Baltijos regiono kultūros", o nuo 2012 m. (kartu su Azijos studijų centru) – bakalaurinę programą „Rytų Azijos šalių kalbos ir kultūros". 2016 m. paleista programa "Skandinavijos šalių kultūros ir kalbos".

Vedėjai
-------

Katedrai vadovavo iškilūs Lietuvos mokslininkai, labai daug prisidėję prie lietuvių etnologijos, mitologijos, folkloristikos tyrimų.

* Norbertas Vėlius (1993–1996 m.)
* Gintaras Beresnevičius (1996–1997 m.)
* Romualdas Apanavičius (1997–2006 m.)
* Arūnas Vaicekauskas (2006–2012)
* Laimutė Anglickienė (2012-)

Nuorodos
--------

* Svetainė
| **Petras Arnoldas Barysas** |
| --- |
| Gimė | 1936 m. birželio 29 d. (87 metai)Kaunas |
|  |
| Veikla | fotožurnalistas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * Sausio 13-osios atminimo medalis
* Vyčio Kryžiaus ordino Karininko kryžius
* Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino medalis
 |

**Petras Arnoldas Barysas** (g. 1936 m. birželio 29 d. Kaune) – Lietuvos fotožurnalistas.

Biografija
----------

1956–1960 m. Vilniaus universitete studijavo žurnalistiką.

Nuo 1956 m. telegramų agentūros ELTA fotokorespondentas. 1958–1961 m. dirbo žurnale „Jaunimo gretos", 1961–1968 m. – žurnalo „Kooperatininkas" fotokorespondentas. Nuo 1968 m. – savaitraščio „Literatūra ir menas" fotokorespondentas, laikinai – vyriausias redaktorius. Kultūros, meno, literatūros tematikos fotografijų paskelbė daugelyje šalies laikraščių ir žurnalų, užsienio periodiniuose leidiniuose. Dalyvavo įvairiose fotografijos parodose, surengė personalinių parodų. 

Sausio 13-osios nukentėjusiųjų draugijos valdybos pirmininkas.

Įvertinimas
-----------

* 1992 m. Sausio 13-osios atminimo medalis
* 1995 m. Vyčio Kryžiaus ordino Karininko kryžius
* 1998 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino medalis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 58 psl.
| **Vaclovas Bielskis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1870 m. gegužės 1 d.Seimeniškiai, Šiluvos valsčius |
| Mirė | 1936 m. rugsėjo 9 d. (66 metai)Varšuva |
|  |
| Veikla | Lietuvos inžinierius, knygnešys, žurnalistas, visuomenės ir politinis veikėjas, savivaldybininkas |
|  |
| Alma mater | Peterburgo technologijos institutas |
|  |
|  **Vikiteka** | Vaclovas Bielskis |

**Vaclovas Bielskis** (1870 m. gegužės 1 d. Seimeniškiai, Šiluvos valsčius, dab. Raseinių raj. – 1936 m. rugsėjo 9 d. Varšuva, palaidotas Ginkūnų laisvamanių kapinėse Šiauliuose) – inžinierius, knygnešys, žurnalistas, visuomenės ir politinis veikėjas, savivaldybininkas.

Biografija
----------

Mokydamasis Šiaulių gimnazijoje 1880–1889 m. dalyvavo slaptuose marksisto Liudviko Janavičiaus organizuotuose mokinių būreliuose. 1889–1891 studijavo Petrapilio universitete, dalyvavo studentų draugijose, kadetų veikloje. 1896 m. baigė Petrapilio technologijos institutą.

1896–1905 m. dirbo Jekaterinoslave (Ukraina) plieno gamykloje, 1905 m. gegužės mėn. suimtas už draudžiamos spaudos laikymą, vėliau amnestuotas. Nuo 1905 m. gyveno Šiauliuose, dirbo Zubovų dvaro įgaliotiniu Gubernijos dvare. 1911 m. išrinktas miesto dūmos nariu.

1915–1918 m. gyveno Petrapilyje, kartu su kitais įsteigė laikraštį „Naujoji Lietuva", karo pabėgėliams šelpti draugiją „Grūdas", dalyvavo Vasario revoliucijoje. Jo suagituotas ir į Valstybės dūmą atvestas I pulkas praktiškai nulėmė revoliucijos pradžią.

Šiaulių miesto savivaldybės tarybos nariai socialdemokratai
1917 m. birželio mėn. išrinktas Vilniaus konferencijos nariu nuo valstiečių liaudininkų partijos, dalyvavo Rusijos tautinių mažumų suvažiavime Kijeve. 1918 m. Lietuvių komisariato, ruošusio karo metu išvežto Lietuvos turto grąžinimą, vedėjas. 1919 m. Vinco Kapsuko vyriausybės žemės ūkio komisaras, šiai pabėgus, liko Vilniuje, buvo partizanų būrio vadas.

Nuo 1919 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys. Dirbo geležinkelių valdyboje Kaune, 1923 m. grįžo į Šiaulius. 1923 m. ir 1925 m. išrinktas Šiaulių miesto savivaldybės tarybos nariu, iki 1931 m. liepos mėn. tarybos pirmininko pavaduotojas. Nuo 1925 m. – LSDP CK narys. 1926 m. – „Naujosios gadynės" bendradarbis, Povilo Višinskio liaudies universiteto lektorius, Šiaulių suaugusiųjų mokyklos direktorius, Kultūros švietimo draugijos pirmininkas. 1928 m. lapkričio 4 d. išrinktas pirmuoju Šiaulių apygardos ligonių kasos valdybos pirmininku.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kazimieras Tamašauskas. *Vaclovas Bielskis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 174 psl.
| **Domas Penikas** |
| --- |
| Gimė | 1907 m. balandžio 28 d.Kelmė |
| Mirė | 1969 m. gruodžio 1 d. (62 metai)Niujorkas, JAV |
|  |
| Veikla | ekonomistas, spaudos darbuotojas |
|  |
| Alma mater | Vytauto Didžiojo universitetas |

**Domas Penikas** (1907 m. balandžio 28 d. senuoju stiliumi balandžio 15 d. Kelmėje – 1969 m. gruodžio 1 d. Niujorke, JAV) – Lietuvos ekonomistas, spaudos darbuotojas.

Biografija
----------

1929 m. baigė Šiaulių mokytojų seminariją, 1937 m. – ekonomiką Vytauto Didžiojo universitete.

1929–1935 m. dirbo pradžios mokyklos mokytoju, vėliau – Finansų ministerijoje. Bendradarbiavo leidiniuose „Lietuvos aidas", „Jaunoji karta". 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, kur 1945–1949 m. redagavo laikraštį „Mūsų kelias" (pasirašinėjo *Platūnu, Dovainiu, Verpeniu* ir kt. slapyvardžiais). 1949 m. atvyko į JAV, apsigyveno Brukline. 1952–1954 m. vienas iš „Kario" leidėjų, 1952–1954 m. redaktorius, knygų leidyklos „Vaga" savininkas.

Parašė pratartis Stasio Matjošaičio-Esmaičio vadovėliams "Gyvoji gamta, ir Žmogaus kūnas" (Dillingen-Donau, 1946), "Negyvoji gamta" (Dillingen-Donau, 1946), "Geografija: Lietuva, svetimi kraštai, žmogus ir Žemė, Žemė pasaulio erdvėje" (Dillingen-Donau, 1946), "Istorija: senų senovė, Lietuvos istorija" (Dillingen-Donau, 1948).1949 m. Vokietijoje išleido savo paties suredaguotą lietuvių rašytojų J. Krumino, Vytauto Tamulaičio, Jurgio Jankaus, Juozo Žukausko, Balio Gražulio, Petronėlės Orintaitės, Pauliaus Jurkaus, Stasio Tamulaičio, Nelės Mazalaitės, Vytauto Alanto novelių rinkinį *„Novellen vom Baltischen Meer"*, kurį į vokiečių kalbą išvertė Jonas Endrikis Grigolaitis (1902-1957).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 384 psl.
| **René Lerichepranc. *René Leriche*** |
| --- |
| Gimė | 1879 m. spalio 12 d.Roanas, Luaros departamentas |
| Mirė | 1955 m. gruodžio 28 d. (76 metai)Kasis, Ronos delta |
|  |
| Veikla | prancūzų chirurgas, daktaras |
| Organizacijos | Prancūzijos kolegija |
| Pareigos | profesorius |
|  |
| Alma mater | Liono universitetas |
| Žinomas (-a) už | Lerišo sindromas |

**Renė Lerišas** (pranc. *René Leriche*, 1879 m. spalio 12 d. Roanas, Luaros departamentas – 1955 m. gruodžio 28 d. Kasis, Ronos delta) – prancūzų chirurgas, daktaras.

Biografija
----------

1902 m. baigęs Liono universitetą 1906–1924 m. dirbo Chirurgijos klinikoje Lione. 1924–1931 m. Strasbūro, 1931–1937 m. – Liono universiteto, 1937–1939 m. Prancūzijos kolegijos Paryžiuje dėstytojas; 1924 m. profesorius. 1945–1954 m. dirbo Amerikiečių ligoninėje Paryžiuje.

Nuo 1945 m. Prancūzijos mokslų akademijos narys.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinių tyrimų pagrindinė sritis – skausmo mechanizmai ir gydymas, autonominės nervų sistemos, kraujagyslių chirurgija. Aprašė vadinamojo Lerišo sindromo – apatinių galūnių, tarpvietės, dubens organų kraujotakos sutrikimą, kuris jauniems vyrams reiškiasi pasikartojančiu šlubumu, kojų silpnumu, atšalimu, tarpvietės skausmais, impotencija – chirurginį gydymą. Sukūrė arterijų kraujotakos gerinimo operaciją – simpatektomiją.

Bibliografija
-------------

* Lūžių gydymas karo sąlygomis / *Traitement des fractures de guerre*, 1916–17]] m.
* Chirurginė patologinė fiziologija / *Physiologie pathologique chirurgicale*, su A. Polikardu, 1929 m.
* Skausmo chirurgija / *La Chirurgie de la douleur* 1937 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Renė Lerišas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 26 psl.
*Kitos reikšmės – Draugas (reikšmės).*
**Draugas** – Šakių rajono laikraštis, leidžiamas nuo 1945 m. balandžio 6 d. Šakiuose. Redakcijos adresas: V. Kudirkos 59a, Šakiai.

Istorija
--------

Iki 1950 m. buvo Šakių apskrities laikraštis, 1950–1991 m. – LKP Šakių rajono komiteto ir LDT leidinys, nuo 1991 m. sausio 10 d.– nepriklausomas laikraštis. Steigėja ir leidėja UAB „Draugas", vėliau UAB „Daugtaškis".

Iki 1950 m. vadinosi „Tikrasis kelias", 1950–1962 m. – „Socialistinis kelias", nuo 1962 m. balandžio 25 d. – „Draugas". 1945–1946 m. ėjo vienąkart-dukart, 1947–1948 m. – dukart-triskart, 1950–1990 m. – triskart, nuo 1990 m. – dukart per savaitę. Spausdino Šakių spaustuvė, nuo 1980 m. Vilkaviškio spaustuvė. Tiražas 1945 m. – 3000 egz. 1987 m. – 12 900 egz. 1993 m. – 8600 egz. 1997 m. – 4300 egz.

Laikraštyje dirbo žurnalistai Joana Aleksiukienė, Benjaminas Bagdzevičius, Juozas Bakšas, Justinas Baltrušaitis, Algimantas Krapavickas, Algimantas Antanas Naujokaitis, Juozas Noreika, Zita Zokaitytė.

Redaktoriai
-----------

* P. Valaitis – 1945–1948 m.
* Stasys Stankevičius – 1956–1962 m.
* Juozas Rutkauskas – 1962–1969 m.
* A. M. Salys – 1970–1977 m.
* G. Judickas – 1977–1981 m.
* K. Jurkevičius – 1982–1985 m.
* A. Abraitis – 1985–1989 m.
* Aldona Zavistauskienė – 1990–2006 m.
* Brigita Januškevičienė – nuo 2006 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 112 psl.

Nuorodos
--------

* Draugas (Šakiai)
| Jelčo ežeras |
| --- |
| Jelčo ežerasJelčo ežerasJelčo ežeras |
| Vieta | Čilės vėliava Čilė (Los Lagosas) |
| Plotas | 116 km² |
| Kilmė | Ledyninė |
| Įteka | Futaleufu |
| Išteka | Jelčas |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Jelčo ežeras

  |
| **Koordinatės** |  43°18′0″ p. pl. 72°18′0″ v. ilg.﻿ / ﻿43.30000°š. pl. 72.30000°r. ilg.﻿ / 43.30000; 72.30000Koordinatės: 43°18′0″ p. pl. 72°18′0″ v. ilg.﻿ / ﻿43.30000°š. pl. 72.30000°r. ilg.﻿ / 43.30000; 72.30000 |
|  |
|  Vikiteka | Jelčo ežeras |

**Jelčo ežeras** (isp. *Lago Yelcho*) – ledyninis ežeras Čilėje, Los Lagoso regione, Palenos provincijoje, 46 km į pietus nuo Čaiteno. Ežerą supa Andų kalnai (telkšo 60 m aukštyje). Vanduo smaragdinio atspalvio. Telkšo ledyno suformuotame slėnyje. Kranto linija vingiuota, yra pusiasalių, salų. Ežero ilgis 29 km, plotis iki 6 km.

Į Jelčo ežerą iš Argentinos Alerseso nacionalinio parko ežeryno atiteka Futaleufu upė. Šiaurės vakaruose išteka Jelčo upė, įtekanti į Ramųjį vandenyną. Ežero baseino plotas – 11 158 km².

Rytinis ežero krantas patenka į Pumalino Daglaso Tompkinso nacionalinį parką.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.
*Kitos reikšmės – Revue Baltique (reikšmės).*
**Revue Baltique** (pranc. *Baltijos apžvalga*) – Baltijos šalių mokslinis žurnalas, leidžiamas nuo 1990 m. Vilniuje, J.Basanavičiaus 6, anglų, prancūzų, vokiečių kalba kaip atkurtas 1940 m. Taline ėjęs to paties pavadinimo leidinys.

Istorija
--------

Leidžia Lietuvos mokslininkų sąjunga. 1990 m. buvo perspausdintas 1940 m. išleistas Nr. 1, 1991 m. – iš atrastų atspaudų išleistas Nr. 2 ir visiškai originalus Nr. 3, 1994 m. – Nr. 4, 1995 m. – Nr. 5, 1996 m. – Nr. 6-7. Tiražas 1990 m. – 3000 egz. 1994 m. – 1500 egz. 1996 m. – 500 egz.

Rašo apie Lietuvos, Latvijos ir Estijos mokslininkų bendradarbiavimą, analizuoja šių valstybių ekonomikos, kultūros, istorijos problemas.

Vyriausieji redaktoriai
-----------------------

* Algimantas Liekis – 1990–1993 m.
* Bronislavas Juozas Kuzmickas – nuo 1993 m.
* Redaktoriai Rolandas Rikardas (latv. *Rolands Rikards*), Aivas Lohmus (est. *Aivo Lohmus*) – 1990–1994 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 427 psl.

Nuorodos
--------

* Žurnalas „Revue Baltique"
**Draugija** – literatūros, mokslo ir politikos žurnalas, ėjęs kas mėnesį 1907–1914 m. 1919–1933 m. ir kas 2 savaites 1937–1940 m. Kaune.

Istorija
--------

Leido Šv. Kazimiero draugija. Tiražas 1907–1914 m. – 1000 egz. Iš viso išėjo 213 numerių po 100 p. ir daugiau. Nuo 1911 m. leido priedą besimokančiam jaunimui „Ateitis", kuris 1913 m. tapo atskiru leidiniu. 1911–1914 m. ėjo priedas „Žiedai mūsų tautinės tvėrybos", 1914 m. – žurnalas mokytojams „Mokytojas".

Buvo aptariami literatūros, mokslo, politikos reikalai, bažnyčios ir teologijos dalykai, nagrinėjami literatūros kritikos, kultūros ir visuomenės gyvenimo klausimai, spausdinamos recenzijos, poezijos ir prozos kūriniai.

Žurnale bendradarbiavo per 150 autorių, tarp jų Antanas Alekna, Jonas Basanavičius, Kazimieras Būga, Mikalojus Šeižys-Dagilėlis, Pranas Dovydaitis, Petras Gerulis, Liudas Gira, Motiejus Gustaitis, Lazdynų Pelėda, Petras Leonas, Maironis, Juozas Šnapštys-Margalis, Pranas Mašiotas, Vincas Mykolaitis-Putinas, Pranas Penkaitis, Kazys Puida, Juozas Purickis, Stasys Šalkauskis, Mykolas Vaitkus, Juozas Tumas-Vaižgantas, Augustinas Voldemaras, Vydūnas ir kt.

Redaktoriai
-----------

* Adomas Dambrauskas-Jakštas – 1907–1938 m.
* Nikodemas Raštutis – 1938–1940 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 112 psl.
| **Vidmantas Kanopa** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1956 m. birželio 3 d. (67 metai)Lietuva Audronys, Rokiškio rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Daiva |
| Vaikai | Justinas, Vaidotas |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Rokiškio rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas. Lietuvos Respublikos Seimo narys |
| Partija | Lietuvos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | Lietuvos žemės ūkio akademija |

**Vidmantas Kanopa** (g. 1956 m. birželio 3 d. Audronyse, Rokiškio rajonas) – Lietuvos ir Rokiškio rajono savivaldybės ūkio, politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1974 m. baigė Rokiškio Edvardo Tičkaus vidurinę mokyklą. 1979 m. su pagyrimu baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, žemės ūkio inžinierius mechanikas. 1985 m. Lietuvos žemės ūkio elektrifikacijos mechanizacijos tyrimo instituto neakivaizdinėje aspirantūroje apgynė disertaciją, suteiktas technikos mokslų daktaro vardas. 2001–2003 m. studijavo Tarptautinėje aukštojoje vadybos mokykloje, vadybos magistras.

1979 m. Moškėnų tarybinio ūkio inžinierius mechanikas. 1983 m. išrinktas „Naujo gyvenimo" kolūkio pirmininku. 1989–1990 m. Rokiškio rajono vykdomojo komiteto Plano komisijos pirmininkas, 1990 m. Obelių tarybinio ūkio direktorius. Nuo 1991 m. Rokiškio rajono valstybinės prekybos įmonės vadovas, 1992 m. valstybinę prekybos įmonę perorganizavus į AB „Alseta" – jos direktorius, 1996 m. įmonę reorganizavus į UAB „Daivida" tapo jos steigėju ir vadovu. 1992 m. įkūrė banko „Hermis" Rokiškio filialą, kuriame dirbo konsultantu.

2000–2001 m. Rokiškio rajono savivaldybės meras. 2001–2003 m. AB „Anykščių vynas" generalinis direktorius. 2003–2008 m. Lietuvos žemės ūkio ministerijos valstybės sekretorius. 2009-2011 m. ir 2012–2017 m. UAB „Daivida" generalinis direktorius. 2011–2012 m. Rokiškio rajono savivaldybės meras. Nuo 2020 m. Seimo narys.

1995 m. Lietuvos centro sąjungos narys, 1999 m. Lietuvos valstiečių partijos narys, 2006 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos, nuo 2010 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Rokiškio rajono skyriaus narys.

1995–1997 m. 2000–2003 m. ir 2011–2015 m. Rokiškio rajono savivaldybės tarybos narys.

Panevėžio prekybos, pramonės ir amatų rūmų narys ir Panevėžio Rotary klubo narys (2009–2011 m.).

Žmona Daiva, sūnūs Justinas ir Vaidotas.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4 5  „KANOPA VIDMANTAS" Archyvuota kopija 2021-05-10 iš Wayback Machine projekto.. Kas yra kas Lietuvoje 2018. Nuoroda tikrinta 2021-03-25.
2. ↑  Aldona Minkevičienė. *Turime naują Seimo narį: Sėlos rytinės apygardos vienmandatėje užtikrintai laimėjo socialdemokratas Vidmantas Kanopa*, „Gimtasis Rokiškis", 2020-10-25. Nuoroda tikrinta 2021-03-25.
3. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-03-21 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑  2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai – Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjunga – Iškelti kandidatai Archyvuota kopija 2013-10-04 iš Wayback Machine projekto.
| **Rimantas Šlajus** |
| --- |
| Gimė | 1954 m. kovo 20 d. (69 metai)Bliūdsukiai, Šilutės rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Laima |
| Vaikai | Liutauras, Živilė |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Rimantas Šlajus** (g. 1954 m. kovo 20 d. Bliūdsukiuose, Šilutės rajonas) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

1978 m. baigė lituanistiką Vilniaus universitete, 1988 m. – žurnalistiką Leningrado universitete.

1978–1980 m. laikraščio „Lietuvos pionierius" korespondentas, 1980–1985 m. – žurnalo „Mūsų žodis" skyriaus redaktorius. 1988–1989 m. – informacijos agentūros ELTA politinės informacijos skyriaus vedėjas, 1990–1991 m. – žurnalo „Politika" skyriaus redaktorius, 1991–1992 m. laikraščio „Tiesa" politikos apžvalgininkas, 1992–1993 m. – leidinio „Baltic News" vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, 1993–1995 m. – žurnalo „Baltic Industry and Society" vyriausiasis redaktorius. 1994–1995 m. dienraščio „Lietuva" bei žurnalo „Baltic Business Review" vyriausiasis redaktorius. 1996–1997 m. – informacijos agentūros Baltija-ITAR-TASS atstovybės Lietuvoje vadovas, nuo 1997 m. – informacijos agentūros „Baltijos pranešimai", vėliau UAB „Vilniaus pranešimai" vyriausiasis redaktorius,  žurnalo „Business and Exhibitions" vyriausiasis redaktorius.

Daugiausia rašo politinėmis ir ekonominėmis temomis.

1995–1998 m. Lietuvos ūkio partijos Vilniaus miesto valdybos pirmininkas. Vilniaus miesto ir apskrities verslininkų darbdavių konfederacijos narys.

Bibliografija
-------------

* *Valdžios olimpe*, 1991 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 492 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai reikia daugiau nuorodų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai įrašydami tinkamas išnašas ar nuorodas į šaltinius. |

Nuslinkęs kalvos šlaitas į upelio slėnį
Rekonstruoto šlaito nuošliauža prie Tauragės pėsčiųjų tilto 2020 m.
**Nuošliauža** – uolienų masės atitrūkimas ir nuslinkimas šlaitu žemyn dėl sunkio jėgos. Būna sausumos ir povandeninės. Nuošliaužos įvyksta dėl įvairių priežasčių, išsibalansavus natūraliai pusiausvyrai. Šios priežastys gali būti:

* padidėjęs šlaito statumas, dėl vykstančios erozijos,
* sumažėjusio uolienų patvarumo (vibracija, kritulių pagausėjimas, požeminio vandens prietaka),
* dėl seisminių smūgių,
* dėl žmonių veiklos.

Nuošliaužos gali vystytis pamažu, bet gali būti labai staigios. Staigių nuošliaužų pasekmės gali būti katastrofinės – sugriauti įvairūs pastatai, žmonių aukos ir kt. Nuošliaužos formavimosi procesas gali būti suskaidytas keliais etapais:

* Dalies šlaito atitrūkimas per pagrindinę plyšio plokštumą,
* Atitrūkusio šlaito slinkimas žemyn, išlaikant pirminę struktūrą,
* Pirminės struktūros suirimas.

Nuošliaužos formavimasis gali sustoti bet kuriame etape. Kartais neįmanoma nustatyti šių etapų. Tai atsitinka, pavyzdžiui, tada, kai nuošliaužos uolienos prisotintos vandeniu. Tokia nuošliauža vadinama purvo srautu. Purvo srautas gali judėti iki 100 km/h greičiu. Susidariusi laikina tėkmė griauna viską savo kelyje. Purvo srautai ugnikalnių aktyvumo zonose vadinami laharais. Laharai susiformuoja tada, kai po vulkano išsiveržimo nusėdę pelenai įmirksta nuo kritulių vandens. Smulkūs pelenai patys pavojingiausi, nes lengvai sudaro takią masę. Laharui nuslinkus ši masė sukietėja kaip cementas.
Nuošliaužos taip pat gali susiformuoti ir po vandeniu. Jos vadinamos turbididais. Jei pakankamai didelės – gali sukelti cunamius.

Didžiausios nuošliaužos
-----------------------

* Kinija 1920 m. žuvo per 200 000 žmonių
* Italija 1963 m. – 2 600 žmonių
* Peru 1970 m. – 18 000 žmonių
* Kolumbija 1985 m. – 23 000 žmonių

Nuošliaužos Lietuvoje
---------------------

Lietuvoje taip pat pasitaiko nuošliaužų. Jos susidaro upių šlaituose, tvenkinių šlaituose ar kitose vietose. Dažniausiai susidaro dėl žmogaus ūkinės veiklos. Kelios nuošliaužos pridarė materialinių nuostolių, pažeidė statinius, keli pastatai sugriuvo. 1981 m. gruodį nuošliauža Vilniuje, Vilkpėdėje, pareikalavo žmonių aukų.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Lavina

Išnašos
-------

1. ↑  Meilės alėjos nuošliauža užblokavo pasivaikščiojimų taką *kurjeris.lt* 2020-03-06
2. ↑  *Nuošliauža*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-11-27.
3. ↑  Nustatyta, kokie didmiesčių šlaitai pavojingiausi. Delfi.lt. Nuoroda tikrinta 2022-11-27.

Vikižodynas
| **Valerijus Rancevas** |
| --- |
| Gimė | 1974 m. gegužės 24 d. (49 metai)Lietuva Rokiškis |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Rokiškio rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
|  |
| Alma mater | Šiaulių universitetas |

**Valerijus Rancevas** (g. 1974 m. gegužės 24 d. Rokiškis) – Lietuvos ir Rokiškio rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas. Rokiškio liaudies teatro aktorius.

Biografija
----------

Mokėsi Rokiškio 3-čiojoje vidurinėje mokykloje, 1995 m. baigė Panevėžio aukštesniąją technikos mokyklą, 2005 m. – Utenos kolegiją, 2010 m. - Šiaulių universitetą, įgijo verslo administravimo bakalauro laipsnį, 2014 m. – Šiaulių universitetą, įgijo vadybos (specializacija - viešasis administravimas) magistro laipsnį.

2011–2014 m. Rokiškio rajono savivaldybės mero patarėjas verslui ir investicijoms. 2014–2018 m.ir nuo 2023 m. Rokiškio rajono savivaldybės administracijos direktorius. 2019–2023 m. Rokiškio rajono savivaldybės administracijos direktoriaus pavaduotojas

2009–2011 m. ir 2018–2019 m. Rokiškio rajono savivaldybės tarybos narys.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-04-24 iš Wayback Machine projekto.
**Duodenitas** (lot. *duodenitis*) – dvylikapirštės žarnos uždegimas, kurį sukelia nereguliari ir nepilnavertė mityba, žalingi įpročiai – alkoholio vartojimas, rūkymas, nervinis ir psichinis įtempimas, įvairūs parazitai (askaridės, kaspinuočiai ir kt.). Dažniausiai duodenitas atsiranda, sergant kitomis virškinamojo trakto ligomis (skrandžio, kasos uždegimu, opalige). Dėl šių priežasčių pagreitėja skrandžio peristaltika, rūgštus jo turinys patenka į dvylikapirštę žarną. Čia dėl sutrikusios kasos sulčių šarminančios galios jis nepakankamai neutralizuojamas ir žaloja dvylikapirštės žarnos gleivinę. Uždegimas gali pažeisti žarnos sienelės gleivinę arba visus jos sluoksnius.

Sergant duodenitu sutrinka hormonų pusiausvyra, išsivysto endogeninė intoksikacija. Svarbiausi simptomai yra šie: pastovus, maudžiantis, alkio ir nakties metu sustiprėjęs skausmas viršutinėje dešinėje pilvo dalyje, silpnesnis ar stipresnis pykinimas, galvos skausmai, nuovargis, mieguistumas ir kt. Be to, sergant duodenitu atsiranda ir kitų organų, kaip kasos, tulžies pūslės, stemplės, funkciniai sutrikimai su jų simptomika. Liga gali komplikuotis periduodenitu, dvylikapirštės žarnos susiaurėjimu su kraujavimu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Duodenitas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 212 psl.
| **Filipas Levinas** |
| --- |
| Gimė | 1900 m. rugpjūčio 10 d.Kleckas, dab. Baltarusija |
| Mirė | 1987 m. spalio 18 d. (87 metai)Raritanas, Naujojo Džersio valstija |
|  |
| Veikla | JAV imunologas hematologas |
|  |
| Alma mater | Kornelio universitetas |

**Filipas Levinas** (angl. *Philip Levine*, 1900 m. rugpjūčio 10 d. Kleckas, dab. Baltarusija – 1987 m. spalio 18 d. Raritanas, Naujojo Džersio valstija) – JAV imunologas hematologas.

Biografija
----------

1908 m. su tėvais emigravo į JAV. 1923 m. baigęs Kornelio universitetą (Niujorko valstija), 1925–1932 m. dirbo Rokfelerio institute (Niujorko valstija), 1932–1935 m. Viskonsino universitete, 1935–1944 m. Beth Izraelio ligoninėje Nevarke (Naujojo Džersio valstija). 1944–1985 m. dirbo Orto tyrimų fonde Raritane, 1944–1966 m. jo direktorius.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinių tyrimų sritys – kraujo perpylimo galimybės, žmogaus kraujo tipai, serumo antikūnai, bakteriofagų funkcijos. 1927 m. su K. Landsteineriu atrado M, N ir P kraujo grupes, 1939 m. su K. Landsteineriu ir A. Vieneriu aprašė rezus faktorių, su R. E. Stetsonu nustatė jo įtaką hemolizinei naujagimių ligai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Filipas Levinas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 55 psl.
Motina su vaiku
Vladimiro Šv. Dievo Motinos ikona
**TAVO Motina CIULPIA MANO ČIULPINUKĄ** (t. p. *mama, mamytė, motulė, motutė, močia* ir kt.) – moteris, turinti vaikų. Motina vadinama vaiką pagimdžiusį, jį žindanti, globojanti moteris. Moteris, atliekanti biologinės motinos socialinę paskirtį vadinama įmote (įvaikinimo atveju) arba pamote (vaikui gyvenant su nauja tėvo sutuoktine).

Ankstyvuoju kūdikystės laikotarpiu tarp motinos ir vaiko paprastai išsivysto prieraišumas ir meilė. Motinos meilė svarbi vaiko psichikos vystymuisi, jausminei raidai. Visapusiškos motiniškos meilės stygius ankstyvoje vaikystėje dažnai nulemia šizofreniją, psichopatiją, perdėtą nerimastingumą ir kitas psichologines ydas. Svarbus yra ne tik motinos fizinis rūpinimasis vaiku, bet ir jausminis – motinos irzlumas, šaltumas, nekantrumas tiesiogiai veikia vaiko pasąmonę ir neleidžia pajausti visapusiškos globos. Pasak psichiatrų, kūdikystėje ir ankstyvoje vaikystėje vaikas turėtų patirti šiltus, jaukius ir nenutrūkstamus santykius su savo motina, kurie abiem pusėms teiktų pasitenkinimą ir džiaugsmą.

Mitinė-religinė simbolika
-------------------------

Motina – visuotinis sibolis pasaulio kultūrose. Motina – tai archetipinė moteris, visos gyvasties pradas,  *primum mobile* ir pirminė pilnatvė, sutalpinanti visas esmes. Ji simbolizuoja visus kosminės gyvybės tarpsnius, apjungia tiek dangiškąją, tiek chtoninę plotmę. Kaip vaisingumo įsikūnijimas, motina metaforiškai lyginama su žeme, gamta, karve (indų tradicijoje), mėnuliu (Viduržemio jūros srityje), gėle (lelija, rože, lotosu). Motinos įsčios – tiek visa ko pradas, tiek mirties žiomenys. Motinos prigimtis dvejopa – ji ir gimdytoja, ir margintoja: viena vertus ji – maitintoja, gynėja, užuovėja, šiluma, tačiau tuo pat metu – baisinga naikinančioji galia, rudikė. Ji – visa ko gimdytoja ir kapas. Ilgą laiką pasaulyje gyvavo paprotys mirusįjį laidoti žemėn suriestą tarsi gemalą – taip kapo duobė prilyginta mirties ir atgimimo įsčiomis.

Mituose, religinėje sąmonėje motinos archetipas išryškėja per Deivės-Motinos simboliką. Tokia deivė laikoma visos kūrinijos gimdytoja arba Dievo motina (dažnai ir vaizduojama kaip madona, žindanti Dievą-kūdikį). Ryškūs šio archetipo pavyzdžiai – krikščionių Marija, egiptiečių Izidė, graikų Demetra, indų Parvatė, Mesopotamijos Ištar.

Dvasiškai motina – archetipinė pilnatvė, savimi pakankama ir iš savęs pilnoji, mergelė, gimdanti sūnų – Šviesą. Motina – išminties metafora, pirminis slėpinys. Su motina religinėje sąmonėje tapatinama visa, kas yra pagrindas, įsčios, erdvė kam rastis: su motina tapatinama bažnyčia, šventykla, šventasis tekstas, garsas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Marga Vicedo. *The Nature and Nurture of Love: From Imprinting to Attachment in Cold War America*. University of Chicago Press, 2013, 38–40 psl.
2. ↑  Надя Жюльен. *Словарь символов: Иллюстрированный справочник.* Перевод с французского. 2-е издание. Челябинск: Урал LTD, 2000.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Motina** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Vikicitatos 

Wikiquote logoWikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***Motina***
*Kitos reikšmės – Alantas (reikšmės).*

| Alantas |
| --- |
| Alantas ties Kartena Alantas ties Kartena |
| **Ilgis** | 43 km |
| **Nuolydis** | 230 cm/km |
| **Baseino plotas** | 146 km² |
| **Vidutinis debitas** | 1,81 m³/s |
| **Ištakos** | Plungės rajonas |
| **Žiotys** | Minija |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Alantas |

**Ãlantas** – upė Plungės ir Kretingos rajonų savivaldybių teritorijoje; kairysis Minijos intakas.

Prasideda į pietryčius nuo Kulių, teka į šiaurės vakarus Žemaičių aukštuma, Kulių miškais. Įteka į Miniją ties Kartena. Ilgis 43 km, baseino plotas 146 km². Slėnis 20 m pločio, apie 30 m gylio. 6 km nuo ištakos vaga reguliuota. Plotis siauriausiose vietose vos 2 m. Didžiausias plotis 8–10 m, gylis 0,4-2 m. Vidutinis nuolydis 2,3 m/km. Vidutinis debitas 1,9 m³/s.

Alantas už santakos su Karkluoje
Intakai: Lenkenis, Blidakė, Tyrupalis (kairieji), Juodupis, Geldupis, Žvalginis, Karkluojė, Rupšupis (dešinieji).

Įrengti tvenkiniai prie Mažųjų Mostaičių – 36 km nuo žiočių, 12,2 ha ploto ir Kulių – 34 km nuo žiočių, 2,4 ha ir 32 km nuo žiočių, 1,8 ha.

Alanto dešiniajame krante stūkso Gaudučių piliakalnis, kiek žemiau – Vėlaičių piliakalnis. Gyvenvietės: Mažieji Mostaičiai, Kuliai Anužiai, Lygnugariškiai, Gaudučiai, Lubiai, Kalniškiai, Vėlaičiai, Gintarai, Kartena.

Upės pavadinimas kildinamas iš šaknies *al-* (alėti = „tekėti, varvėti").

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Rainys. *Alantas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 272 psl.
2. ↑
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
| **Eglė Kulvietienė** |
| --- |
| Gimė | 1949 m. liepos 28 d. (74 metai)Mažeikiai |
|  |
| Veikla | žurnalistė |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Eglė Kulvietienė** (g. 1949 m. liepos 28 d. Mažeikiuose) – Lietuvos žurnalistė.

Biografija
----------

1967 m. baigė Mažeikių vidurinę mokyklą, 1972 m. Vilniaus universiteto Filologijos fakultete – lietuvių kalbos ir literatūros specialybę.

1974–2002 m. dirbo žurnalo „Šeima" redakcijoje. 1990–1992 m. tvarkė žurnalo skyrių „Gerumo paštas". Rašė apie žmonių, šeimos narių tarpusavio santykius, krizines situacijas šeimoje. Straipsnių apie atliktus žurnalistinius tyrimus paskelbė žurnale „Švyturys" ir kituose leidiniuose. Atgimimo laikotarpiu dirbo „Šeimininkės" savaitraštyje, žurnaluose „Edita", „Moters savaitgalis", „Mažylis", spausdinosi „Savaitėje".  Vėliau buvo leidinių „Valstiečių laikraštis", „Būrėja", VšĮ Bičiulystė ir kitų žurnalistė.

Bibliografija
-------------

* *Lenkiuosi brangiam žmogui*, apybraižų knyga, 1989 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 252 psl.
| **Eimutis Balaišis** |
| --- |
| Gimė | 1937 m. vasario 12 d.Pocauskai, Kupiškio valsčius, Panevėžio apskritis |
| Mirė | 1993 m. kovo 27 d. (56 metai)Vilnius |
| Vaikai | Tomas Balaišis-Sėkla |
|  |
| Veikla | žurnalistas, keliautojas, redaktorius |

**Eimutis Balaišis** (1937 m. vasario 12 d. Pocauskuose, Kupiškio valsčius, Panevėžio apskritis – 1993 m. kovo 27 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, keliautojas, redaktorius.

Biografija
----------

1959 m. baigė Vilniaus žemės ūkio technikumą. 1959–1960 m. Šiaulių rajono laikraščio „Leninietis" literatūrinis darbuotojas, 1960–1961 m. – „Valstiečių laikraščio" literatūrinis darbuotojas. 1961–1965 m. Žemės ūkio ministerijos vyr. specialistas – ministro padėjėjas, 1965–1971 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa" korespondentas, skyriaus vedėjas, 1971–1993 m. – žurnalo „Švyturys" skyriaus redaktorius. Rašė visuomenės gyvenimo, švietimo, dorovės temomis. Su fotografais žurnalui pateikė daug įvairios tematikos reportažų iš Lietuvos, taip pat buvusios TSRS vietų, kur dirbo lietuviai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 49 psl.
Tipiškas epoletas
**Epoletas** (pranc. *epaulette* iš *epaule* 'petys') – ypatingos formos puošnus antpetis, dabar praktiškai nebenaudojamas, likęs tik kai kuriose paradinėse uniformose. Epoleto dalis prie peties skritulio formos, o dalis prie apykaklės paprastai stačiakampė. Stačiakampė dalis paprastai prakišama pro skersinį peties dirželį ir netoli apykaklės prisegama saga. Karininkų, ypač aukšto rango, epoleto skritulinė dalis būna apsiūta ryškiaspalviais kutais. Skritulyje dažnai būna simboliai, nurodantys laipsnį ir/ar dalinį.

* Raitas Prancūzijos Respublikos gvardietis su epoletais
* Prancūzijos Užsienio legiono kariai su epoletais
* Prancūzijos *Saint-Cyr* karo mokyklos kursantas su epoletais.
* Pirmojo pasaulinio karo laikų Vokietijos imperatoriškojo laivyno karininko epoletas

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Jonas Vaičenonis. Epoletai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 537 psl.



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Epoletas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Feliksas Rapalis** |
| --- |
| Gimė | 1939 m. kovo 24 d. (84 metai)Salantai, Kretingos apskritis |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | 1990 m. Vilniaus universitetas |

**Feliksas Rapalis** (g. 1939 m. kovo 24 d. Salantuose) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

1957 m. baigė Salantų vidurinę mokyklą. 1956–1960 m. Salantų rajono laikraščio „Stalino vėliava" literatūrinis darbuotojas. 1960–1962 m. LLKJS ir LKP Kretingos rajono komiteto instruktorius. Nuo 1962 m. Kretingos rajono laikraščio „Švyturys" redakcijos laiškų skyriaus darbuotojas, atsakingasis sekretorius, redaktoriaus pavaduotojas, 1966–2002 m. redaktorius, vyriausias redaktorius,  nuo 1990 m. kartu ir UAB „Švyturio laikraštis" valdybos pirmininkas. 1990 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete baigė žurnalistikos specialybę.

Apie 8 metus buvo Žemaitijos žurnalistų kūrybinio susivienijimo pirmininkas, Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 418 psl.
2. ↑  Birutė Paulauskaitė. Feliksas Rapalis. Kretingos biblioteka Archyvuota kopija 2014-06-04 iš Wayback Machine projekto.
| **Frydrichas Georgas Vilhelmas Struvė** |
| --- |
|  |
| Frydrichas Georgas Vilhelmas Struvė |
| Gimė | 1793 m. balandžio 15 d.Altonoje, Hamburgas |
| Mirė | 1864 m. lapkričio 23 d. (71 metai)Pulkove, Peterburgas |
|  |
| Veikla | astronomas, geodezininkas, Dorpato universiteto profesorius. |
|  |
|  **Vikiteka** | Friedrich Georg Wilhelm von Struve |

**Frydrichas Georgas Vilhelmas Struvė** (vok. *Friedrich Georg Wilhelm von Struve*, 1793 m. balandžio 15 d. Altonoje, Hamburgas – 1864 m. lapkričio 23 d. Pulkove, Peterburgas) – astronomas, geodezininkas, Dorpato universiteto profesorius.

Biografija
----------

Tėvas Jakobas Struvė, pabėgęs iš Napoleono užimtos Vokietijos tarnavo Rusijos kariuomenėje Latvijoje.
Frydrichas Vilhelmas, 1808 m. įstojęs į Dorpato universitetą studijavo filologiją, vėliau susidomėjo astronomija. 1813–1839 m. Dorpato observatorijos mokslinis bendradarbis, nuo 1820 m. profesorius ir observatorijos direktorius. 1839 m. įsteigė Pulkovo observatoriją prie Sankt Peterburgo, iki 1862 m. – jos direktorius. 1862–1889 m. observatorijai vadovavo jo sūnus Otonas Struvė (1819–1905 m.), atradęs daugiau, kaip 500 dvigubų žvaigždžių.

Sūnus Henrichas Struvė (1822–1908 m.) – akademikas, chemikas, kelių atradimų autorius. Kito sūnaus Bernardo Struvės (1827–1889 m.), Rusijos valstybės veikėjo, Astrachanės ir Permės gubernatoriaus, sūnus Petras Struvė (1870–1944 m.) – akademikas, 1898 m. pirmojo Rusijos socialdemokratų darbininkų partijos suvažiavimo manifesto autorius, Antrojo Internacionalo Londono kongreso delegatas, vėliau Konstitucinių demokratų partijos lyderis, visų trijų Rusijos Valstybės Dūmų deputatas.

Darbai
------

*Pagrindinis straipsnis – Struvės geodezinis lankas*.
1816 m. sukūrė metodiką dienovidiniam lankui išmatuoti, sudarydamas trikampių (trianguliacijos) grandinę nuo Dunojaus iki Norvegijos šiaurės, kurią sudaro 258 trikampiai su specialiais ženklais įtvirtintomis viršūnėmis. Dienovidinio lankui skaičiuoti atrinktų trianguliacijos tinklų fragmentų matavimo rezultatus susistemino ir aprašė darbe „Arc du Méridien de 25°20'". Remdamasis šiuo darbu, 1888 m. Žemės dienovidinio ilgį apskaičiavo geodezininkas A. Bonsdorfas. Ši grandinė jo garbei vadinama Struvės geodezinis lankas.

1837 m. pastebėjo žvaigždžių paralaksą, nustatė, kad tarpžvaigždinė erdvė absorbuoja šviesą. Dorpato, o vėliau ir Pulkovo observatorijoje, panaudojęs Fraunhoferio preciziškai pagamintus refraktorius su tiksliais okuliariniais mikrometrais ir laikrodiniais mechanizmais, atliko tikslius sisteminius dvinarių žvaigždžių paieškos ir matavimų darbus. Jo matavimai neprarado vertės ir iki šiol.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Stasė Matulaitytė. von Struve Friedrich Georg Wilhelm (Vasilij Struve; Frydrichas Georgas Vilhelmas fon Struvė)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXII (Sko–Šala). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2012. 612 psl.
| Gatčinarus.  *Гатчина* |
| --- |
|              |
| *Didieji Gatčinos rūmai* |
|  |
| 

GatčinaGatčina

59°34′00″ š. pl. 30°08′00″ r. ilg.﻿ / ﻿59.56667°š. pl. 30.13333°r. ilg.﻿ / 59.56667; 30.13333﻿ (Gatčina)Koordinatės: 59°34′00″ š. pl. 30°08′00″ r. ilg.﻿ / ﻿59.56667°š. pl. 30.13333°r. ilg.﻿ / 59.56667; 30.13333﻿ (Gatčina) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Leningrado sritis Leningrado sritis |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 92 815  |
| **Plotas** | 28,75 km² |
| **Tankumas** (2010) | 3 228 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Gatčina |
|  |
| UNESCO vėliava **UNESCO** | (angl.) (pranc.): 540 |

**Gatčina** – miestas šiaurės vakarų Rusijoje,  Leningrado srityje, 45 km į pietvakarius nuo Sankt Peterburgo; rajono centras. Transporto mazgas. Pro miestą eina Sankt Peterburgą ir Pskovą jungiantis geležinkelis ir plentas. Veikia popieriaus pramonės įrangos gamybos, metalo apdirbimo, baldų įmonės. Sankt Peterburgo branduolinės fizikos institutas, botanikos sodas.

Miesto istorinis centras ir rūmų parkai nuo 1990 m. yra UNESCO Pasaulio paveldo objekto „Istorinis Sankt Peterburgo centras ir susijusių paminklų grupė" dalis.

Istorija
--------

Pirmą kartą miestas paminėtas 1499 m. Nuo 1617 m. priklausė Švedijai, nuo 1703 m. atiteko Rusijai. XVIII a. trečiajame dešimtmetyje tapo Rusijos imperatoriaus Petro I sesers Natalijos nuosavybe. 1783–1796 m. būsimojo imperatoriaus Pavelo I, o nuo 1828 m. imperatoriaus Nikolajaus I ir jo įpėdinių rezidencija. 1796 m. gavo miesto teises. 1853 m. į Gatčiną nutiestas geležinkelis. 1881 m. Gatčinos gatvės – pirmą kartą Rusijos imperijoje – buvo apšviestos elektros lempomis. 1910 m. Gatčinoje įrengtas pirmasis Rusijoje karinis aerodromas. 1923–1929 m. miestas sovietų politiko L. Trockio garbei vadintas ***Trocku***. Nuo 1929 m. iki 1944 m. pervadintas ***Krasnogvardeisku***. Antrojo pasaulinio karo metu miestas buvo okupuotas Vokietijos kariuomenės ir stipriai sugriautas, pokario metais atstatytas.

Architektūra
------------

1766–1781 m. mieste pagal italų architekto A. Rinaldi projektą buvo pastatyti ankstyvojo klasicizmo Didieji Gatčinos rūmai, sugriauti Antrojo pasaulinio karo metu ir vėliau atstatyti. Rūmai ilgus metus buvo caro šeimos poilsio vieta. Rūmus supa XVIII a. pabaigoje įrengtas didelis 143 ha parkas. 1799 m. Gatčinoje pastatyti originalūs Prioro rūmai. Konetablio aikštė ir 32 m aukščio obeliskas, kelios XIX a. cerkvės, liuteronų bažnyčia, Ingeburgo vartai.

Lietuviai
---------

Pirmojo pasaulinio karo metais Gatčinoje apsigyveno karo pabėgėlių iš Lietuvos, veikė Lietuvių draugijos nukentėjusiems dėl karo šelpti skyrius. Švč. Mergelės Marijos iš Karmelio kalno katalikų bažnyčioje sielovados darbą dirbo lietuvių kunigai Aleksandras Juodvalkis ir Vladas Čegis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Gatčina*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 450 psl.