recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Lenskio ir Onegino dvikova, romano „Eugenijus Oneginas" iliustracija, Ilja Repinas, 1899 m.
**Dvikova** – įžeisto asmens ir įžeidėjo ginkluota kova, vykstanti pagal nustatytas taisykles. Dažniausiai buvo kaunamasi kardais, špagomis, vėliau – šaunamaisiais ginklais. Bendrinėje kalboje dvikova reiškia dviejų subjektų tarpusavio kovą, terminas dažnai vartojamas ir sporte kaip rungtynių sinonimas kalbant dviejų varžovų kovą.

Istorija
--------

Nuo VI a. Europoje teisminiai ginčai dažnai buvo sprendžiami dvikovoje – čia kaudavosi kaltintojas ir kaltinamasis, kai pastarasis nesutikdavo su kaltinimu. XII a. tokias dvikovas pradėta drausti. Nuo XV a. plito garbės dvikovos, jos buvo itin populiarios Italijoje, Prancūzijoje, Rusijoje, Vokietijoje. XVI a. pradėta drausti, bet dvikovų pasitaikydavo ir XX a. Lietuvoje dvikovas imta praktikuoti XVI a. tačiau III Lietuvos Statutas 1588 m. jas laikė nusikaltimu ir draudė.

Dvikovoje yra nušauti kai kurie žymūs žmonės, tarp jų poetas Aleksandras Puškinas (1799–1837), poetas Michailas Lermontovas (1814–1841). Nors dažniausiai dvikovos vykdavo tarp vyrų, į jas kartais įsitraukdavo ir moterys.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gustav Hergsell. Duell-Codex. – Wien, Pest, Leipzig, 1897.
2. ↑  Dvikova. Lkz.lt (tikrinta 2023-11-14).
3. ↑  Dvikova. Visuotinė lietuvių enciklopedija (tikrinta 2023-11-14).
4. ↑  История женских дуэлей. Woman.ru (tikrinta 2023-11-14).
5. ↑  Natasha Sheldon. 10 Historical Female Duelists and their Duels. 2018-07-06, Historycollection.com (tikrinta 2023-11-14).
Tarptautinė jogos diena Naujajame Delyje, 2015 m.
**Tarptautinė jogos diena** – birželio 21 dieną švenčiama kasmetinė tarptautinė šventė, skirtai jogai. Tarptautinę jogos dieną Jungtinių Tautų Generalinė Asamblėja patvirtino 2014 m. gruodžio 11 d.

Jogos diena Lietuvoje
---------------------

Jogos Lietuvoje entuziastai kartu su kitais bendraminčiais 176 šalyse pirmą kartą Tarptautinę jogos dieną minėjo 2015 m. birželio 21 d. Šventę organizavo Indijos konsulatas. Renginys vyko Lietuvos miestuose ir miesteliuose (Vilniuje, Kaune, Klaipėdoje, Šiauliuose, Panevėžyje, Varėnoje, Tauragėje, Marijampolėje, Pasvalyje, Utenoje, Biržuose, Visagine, Nidoje). 13 miestų ir miestelių siekė užfiksuoti Lietuvos rekordą. Buvo stebimas didžiausias jogos dalyvių skaičius, vienu metu atliekantis medžio pozą.

2016 m. birželio 20–21 d. Jogos dienos renginiai vyko Vilniaus rotušėje – paskaitos, seminarai, jogos pratimų meistrų, vedų recituotojų pasirodymai, gongų muzikos koncertas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Tarptautinė jogos diena Lietuvoje".

Nuorodos
--------

* Tarptautinė jogos diena Lietuvoje Archyvuota kopija 2016-01-26 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Cercocebus torquatus** |
| --- |
| Apykaklėtasis mangabis (Cercocebus torquatus)**Apykaklėtasis mangabis**(*Cercocebus torquatus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Primatai  *( Primates)* |
| Šeima: | Šunbeždžionės  *( Cercopithecidae)* |
| Pošeimis: | Markatos  *( Cercopithecinae)* |
| Gentis: | Mangabiai  *( Cercocebus)* |
| Rūšis: | Apykaklėtasis mangabis  *( Cercocebus torquatus)* |

 |
| Binomas |
| ***Cercocebus torquatus***Kerr, 1792 |

**Apykaklėtasis mangabis** (*Cercocebus torquatus*) – šunbeždžionių (*Cercopithecidae*) šeimos primatas, priklausantis markatų pošeimiui.

Ši rūšis daugiausia laiko praleidžia ant žemės. Turi juosvą kailį, rausvai pilką veidą ir duobutes žemiau skruostų. Stipriais žandikauliais ir dantimis sutraiško riešutus, kuriuos laiko rankoje. Mišriuose būriuose būna patinai, patelės ir jaunikliai. Patinai nustato hierarchiją, tačiau poruojasi ir paklūstantys patinai, kartais netgi dažniau negu viršesnieji. Laikosi būriais iki 90 gyvūnų.

Paplitę Vakarų Afrikoje. Sparčiai nykstanti rūšis.
| **Rita Miliūtė** |
| --- |
| Gimė | 1968 m. gegužės 27 d. (55 metai)Kretinga |
| Sutuoktinis (-ė) | Valdas Kvaraciejus |
| Vaikai | Dovas |
|  |
| Veikla | radijo ir televizijos žurnalistė, redaktorė, laidų vedėja |
|  |
| Alma mater | 2005 m. Vilniaus universitetas |

**Rita Miliūtė** (g. 1968 m. gegužės 27 d. Kretingoje) – Lietuvos radijo ir televizijos žurnalistė, redaktorė, laidų vedėja.

Biografija
----------

1975–1986 m. mokėsi Kretingos 3-oje vidurinėje mokykloje. 1986–2005 m. su pertraukomis Vilniaus universiteto Istorijos ir Komunikacijos fakultetuose studijavo žurnalistiką. 1988–1989 m. dirbo laikraščio „Žalioji Lietuva" redakcijoje, Sąjūdžio informacijos agentūroje. 1989–1990 m. dienraščio „Respublika" reporterė.

Nuo 1990 m. radijo „Amerikos balsas" lietuvių tarnybos korespondentė Lietuvoje, 1996–1998 m. ir radijo stoties „M-1" Žinių tarnybos vadovė. Rengė laidas ir interviu įvairiomis šalies politikos, ekonomikos, visuomenės gyvenimo temomis. 1998–2000 m. televizijos „LNK" žinių tarnybos vadovė, laidos „Savaitės panorama" vedėja. 2001–2003 m. Lietuvos televizijos direktorė. Vėliau Lietuvos televizijos laidų „Panorama" ir „Savaitė", 2008–2010 m. „Redakcija", 2010–2019 m. „Teisė žinoti", nuo 2019 m. „Dienos tema" vedėja. Nuo 2020 m. laidos „Langas į valdžią" vedėja.

Nuo 2017 m. Laisvės TV laidos „R.I.T.A" vedėja.

Įvertinimas
-----------

* LDK Gedimino 5 laipsnio ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Trynė suolą tradiciniu būdu // Lietuvos žinios, 2011-02-15[neveikianti nuoroda]
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 330 psl.
3. ↑
| Bru na Boinas |
| --- |
| Pasaulio paveldo sąrašas |
| 

---

 |
| Niugrendžas

---

 |
| **Vieta** | Airijos vėliava Airija |
| **Tipas** | Kultūrinis |
| **Kriterijus** | ii, iii, iv |
| Pasaulio paveldo emblema **Nuoroda** | (angl.) (pranc.): 659 |
| **Regionas**\*\* | Europa ir Šiaurės Amerika |
| **Įrašymo istorija** |
| **Įrašas** | 1993  (17-oji sesija) |
| 

Bru na Boinas šalies/regiono žemėlapyje

 |
| \* Pavadinimas, koks nurodytas UNESCO sąraše.\*\* Regionas pagal UNESCO skirstymą. |

**Bru na Boinas** (air. *Brú na Bóinne*) – archeologinė vietovė Myto grafystėje, Airijoje, netoli Boinės upės, 50 km į šiaurę nuo Dublino. Teritorijos plotas 770 hektarų. 1962 m. pradėti vykdyti išsamūs archeologiniai tyrinėjimai. 1993 m. Bru na Boino vietovė įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Nuo 1997 m. ansamblis prieinamas lankytojams.

Pašiūrės rekonstrukcija muziejuje
Vietovė buvo apgyvendinta neolito žembdirbių, kurie be 90 megalitinių paminklų paliko pašiūrių, gyvenvietės įtvirtinimų ir kitų statinių liekanų. Neolito laikotarpio megalitinis ansamblis pastatytas 3800–2200 m. pr. m. e. Vietovė garsi savo laidojimo kambariais, kurių yra apie 40. Žinomiausios kapavietės: Knoutas, Doutas ir Niugrendžas.

Prie Niugrendžo įėjimo į kapavietę aptikta ertmė, kurios dėka saulės spinduliai pasiekia kapavietės koridorių per žiemos saulėgrįžą 15–20 minučių gruodžio 19–21 d. rytais. Tą pačią kiaurymę turėjo ir Knoutas. Douto koridoriuose rasti išraižyti mėnulio žemėlapiai, kalendorinis akmuo, naudotas skaičiuoti mėnesių bei metų trukmę.

* KnoutasKnoutas
* DoutasDoutas
* Niugrendžo raižiniaiNiugrendžo raižiniai

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Boynės archeologinis ansamblis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, elektroninis papildymas. – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2017–2022
2. ↑  „Europe’s Mighty Megaliths "Rock" the Winter Solstice". *History Magazine*. 2017-12-21. Nuoroda tikrinta 2020-10-25.
3. ↑  „Brú na Bóinne". *Ireland.com*. Nuoroda tikrinta 2020-10-29.
**Būtasis laikas**, arba **preteritas** (lot. *praeteritum*) – gramatinis laikas, kurio pagrindinė funkcija yra nurodyti veiksmą praeityje. Lietuvių kalboje būtojo laiko pavyzdžiais galėtų būti veiksmažodžiai *ėjo*, *galvojai* ir *buvome*.

Kai kuriose kalbose gramatinė laiko kategorija yra išreiškiama kartu su kitomis kategorijomis, dažniausiai nuosakos ir veikslo (žr. laiko, veikslo ir nuosakos sistema). Dėl to tam tikros kalbos turi kelias būtojo laiko formas, kurių vartojimas priklauso nuo to, kokia veikslo ar nuosakos informacija yra jose užkoduota. Pavyzdžiui, lietuvių kalboje *būtasis dažninis laikas* iš tiesų yra būtojo laiko ir kartojamo veiksmo kombinacija, o anglų kalboje *esamasis atliktinis laikas* (angl. *present perfect tense*) – esamojo laiko ir įvykio veikslo kombinacija.

Išnašos
-------

1. ↑  Vytautas Ambrazas (2011-06-06). „Preteritas". VLE. Nuoroda tikrinta 2020-12-01.


|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RGramatiniai laikai |
| --- |
|  |
| 
Būtasis · Esamasis · Būsimasis |
|  |
| 
Santykinis ir absoliutusis |

 |
| **Emmanuel Le Roy Laduriepranc. *Emmanuel Le Roy Ladurie*** |
| --- |
|  |
| Emmanuel Le Roy Ladurie |
| Gimė | 1929 m. liepos 19 d. (94 metai)Paryžius |
|  |
| Veikla | Prancūzijos istorikas |
| Organizacijos | Prancūzijos nacionalinė biblioteka |
| Pareigos | direktorius |
|  |
|  **Vikiteka** | Emmanuel Le Roy Ladurie |

**Emanuelis Le Rua Ladiuri** (pranc. *Emmanuel Le Roy Ladurie*, g. 1929 m. liepos 19 d. Paryžius) – Prancūzijos istorikas modernistas.

Biografija
----------

Studijavo Aukštojoje normalinėje mokykloje ir Sorbonoje. 1953–1957 m. dėstė Monpeljė licėjuje, 1957–1960 m. dirbo Mokslinių tyrimų nacionaliniame centre. 1960–1965 m. Monpeljė universiteto, 1965–1969 m. Praktinės aukštųjų studijų mokyklos, 1970–1971 m. Sorbonos, 1971–1973 m. Paryžiaus VII universiteto, nuo 1973 m. – Prancūzijos kolegijos dėstytojas, Šiuolaikinės istorijos katedros vedėjas. Nuo 1969 m. vienas žurnalo „Annales. Economies. Sociėtės. Civilisations" redaktorių, neformalus „Annales" mokyklos trečiosios kartos lyderis, 1987–1994 m. Prancūzijos nacionalinės bibliotekos direktorius.

Nuo 1993 m. Prancūzijos instituto Moralinių ir politinių mokslų akademijos narys, Europos akademijos narys. Prancūzijos komunistų partijos narys, 1956 m. po TSRS invazijos į Vengriją išstojo, 1960–1989 m. Prancūzijos jungtinės socialistų partijos narys.

Mokslinė veikla
---------------

Tyrė klimato kaitą ir jos poveikį žmonių gyvenimui, Prancūzijos pietinių regionų socialinę ekonominę, valstiečių mentaliteto ir kasdieninio gyvenimo lokalinę istoriją. Le Rua Ladiuri atmetė tiek marksistinį socialinių prieštaravimų reikšmės istorijos procesui suabsoliutinimą, tiek tradicinį požiūrį, kad dvasiniam praeities gyvenimui pažinti užtenka tuometinės visuomenės elito tikėjimo bei įvaizdžių nagrinėjimo. Novatoriškai rėmėsi šaltiniais, parašė vadinamosios mikroistorijos veikalų, juose panaudojo inkvizicijos tardymo protokolus, detaliai atsispindinčius visuomenės gyvenimą.

Bibliografija
-------------

* Oksitanijos kaimas Montaju 1294–1324 m. metais / *Montaillou, village occitan de 1294–1324.*, 1975 m. lietuvių kalba 2005 m.;
* Karnavalas Romane: nuo Grabnyčių iki Pelenų trečiadienio 1579–1580 m. / [[Le Carnaval de Romans: de la Chandeleur au mercredi des Cendres, (1579–1580), 1979 m.
* Langedoko valstiečiai / *Les Paysans de Languedoc*, t. 1–2, 1966 m.
* Klimato istorija nuo tūkstantųjų metų / *Histoire du climat depuis l’an mil*, 1967 m.
* Istoriko teritorija / *Le Territoire de l’historien*, t. 1–2, 1973–1978 m.
* Pinigai, meilė ir mirtis Oksitanijos krašte / *L’Argent, l’amour et la mort en pays d’Oc*, 1980 m.
* Prancūzų valstiečių istorija: nuo Juodojo maro iki revoliucijos / *L’Histoire des paysans français: de la peste noire à la Révolution*, 2002 m.
* Lyginamoji žmonių ir klimato istorija / *Histoire humaine et comparée du climat*, 2004 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algis Kasperavičius. *Emanuelis Le Rua Ladiuri*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 29 psl.
**Leonas Gustaitis** (1897 m. rugpjūčio 7 d. Jiestrakyje – 1942 m. balandžio 4 d. Karagandoje, Kazachija) – Lietuvos karinis veikėjas, Generalinio štabo pulkininkas.

Biografija
----------

1908 m. baigė pradžios mokyklą. 1912–1915 m. studijavo ir baigė Veiverių mokytojų seminariją, mokytojavo. 1917 m. apsigyveno Gudžiūnų valsčiuje, mokytojavo Devynduonių pradinėje mokykloje. 1918 m. lankė mokytojų kursus, kuriuose kartu dėstė lietuvių kalbą.

Nuo 1919 m. kovo 28 d. Lietuvos kariuomenės savanoris. 1919 m. gruodžio mėn. baigė Kauno karo mokyklą, suteiktas leitenanto laipsnis. 1920 m. gruodžio mėn. – 1922 m. balandžio mėn. ir 1923 m. liepos mėn. – 1926 m. 6-ojo pėstininkų pulko kuopų vadas. 1920 m. vasario – gruodžio mėn. dalyvavo kautynėse su Lenkijos kariuomenės daliniais ties Turmantu, Seinais, Varėna, Trakais. 1921 m. vyresnysis leitenantas. 1922 m. balandžio mėn. – 1923 m. liepos mėn. pulko adjutantas. 1926 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus. 1926 m. rugsėjo mėn. – 1927 m. gruodžio mėn. 9-ojo pėstininkų pulko vyresnysis karininkas, kuopos vadas.

1927 m. kapitonas. Nuo 1927 m. gruodžio mėn. Karo mokslo valdybos vadovėlių rengėjas. 1928 m. majoras. 1932 m. baigė Italijos Generalinio štabo akademiją Turine. Nuo 1932 m. dirbo Generalinio štabo 2-ajame ir 3-ajame skyriuose, nuo 1934 m. kovo mėn. Generalinio štabo 2-ojo (žvalgybos) skyriaus viršininkas, nuo 1934 m. rugpjūčio mėn. dar ir Karo mokyklos lektorius.

1934 m. pulkininkas leitenantas. Nuo 1935 m. rugsėjo mėn. 1-ojo pėstininkų pulko vadas, 1936 m. Generalinio štabo pulkininkas. 1939 m. pulkininkas. 1939 m. pulkas, tik įsikūręs Lietuvai sugrąžintame Vilniuje gavo garbingą užduotį iškelti trispalvę Gedimino pilies bokšte. Tai atliko pats pulko vadas 1939 m. spalio 29 d. 10 val. ryto grojant pulko orkestrui, griaudžiant artilerijos saliutui. Nuo 1940 m. vasario mėn. Pirmosios pėstininkų divizijos štabo viršininkas.

Lietuvą okupavus SSRS ir likviduojant Lietuvos kariuomenę 1940 m. rugsėjo mėn. paskirtas Raudonosios armijos 29-ojo teritorinio šaulių korpuso 179-osios šaulių divizijos štabo viršininku. 1940 m. gruodžio mėn. Vilniuje suimtas, išvežtas į Rygą, vėliau į Petropavlovską. 1941 m. rugsėjo 27 d. Ypatingojo pasitarimo nuteistas 8 metams pataisos darbų. 1941 m. spalio 4 d. SSRS NKVD I spec. skyriaus 4-ojo poskyrio viršininko pavaduotojo įsakymu išvežtas į Karagandos lagerį. Mirė kalėjime.

Kūryba
------

Parengė kariūnams skirtą studiją „1918 m. vokiečių puolimas Vakarų fronte". Dalyvavo karinėje spaudoje. Žurnalo „Mūsų žinynas" redaktorių kolegijos narys. 1928 m. žurnalo „Karys" redaktorius.

Įvertinimas
-----------

* 1928 m. Gedimino 4 laipsnio ordinas
* 1937 m. Gedimino 3 laipsnio ordinas
* Latvijos Trijų žvaigždžių ordinas
* Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių medalis
* Lietuvos nepriklausomybės 10 metų jubiliejaus medalis
* Latvijos išvadavimo 10 metų sukakties minėjimo medalis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Zabielskas. *Leonas Gustaitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 295 psl.
**Penktasis pėstininkų Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Kęstučio pulkas** – Lietuvos kariuomenės karinis dalinys, veikęs 1919–1940 m. dislokuotas Kaune, Aukštojoje Panemunėje.

Istorija
--------

Pulką 1919 m. kovo 2 d. krašto apsaugos ministro įsakymu Kaune organizavo Kauno komendantūros karininkas Kazys Škirpa. Iš pradžių jis vadinosi atskiras Kauno batalionas. Iš Kauno komendantūros buvo išskirtos 5-oji ir 6-oji pėstininkų kuopos bei 2-asis husarų eskadronas. Pėstininkų kuopos tapo 1-ąją ir 2-ąją kuopomis, prie kurių netrukus prisijungė nauji savanoriai. Kovo 23 d. atvyko 20 kareivių iš Kauno miesto komendantūros mokomosios komandos ir 16 kareivių iš grenadierių komandos. Kovo 28 d. prisijungė Kauno mokomosios komandos 1-osios ir 4-osios kuopos kariai ir keletas savanorių kulkosvaidininkų iš Vilniaus. Naujai atvykusios 1-oji kuopa pervadinta 1-ąja kuopa, 4-oji – 2-ąja kuopa, o iki tol buvusios 1-oji kuopa pervadinama 3-ąja kuopa, 2-oji kuopa – 4-ąja. 1919 m. birželio 20 d. Vyriausiojo karo vado įsakymų Nr.12 batalionas pavadintas Vilniaus batalionu. 1919 m. lapkričio 10 d. Vyriausiojo Kariuomenės vado įsakymu Vilniaus batalionas pervadintas 5-uoju pėstininkų pulku. Iš esančių kuopų bei iš Seinų atvykusios vienos komendantūros kuopos suformuoti I ir II batalionai. III batalionas 1920 m. sausio mėnesį suformuotas iš Pasvalio komendantūros ir iš Telšių apskrityje pašauktų naujokų. 1920 m. vasario 7 d. įsakymu Lietuvos kariuomenei Nr.239 Penktajam pėstininkų pulkui suteiktas Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Kęstučio vardas.

Mūšiai
------

Pulkas dalyvavo mūšiuose su bolševikais ties Pajautiškėmis, Stašiūnais, Zarasais, Imbradu. 1919 m. pabaigoje pulkas kovėsi su bermontininkais prie Šiaulių, o 1920 m. kovojo su lenkais prie Seinų, Augustavo, dalyvavo Berznyko mūšyje. Karui su lenkais aprimus, 1920 m. lapkričio mėn. pulkas saugojo demarkacijos liniją bare Dubingiai-Zarasai. Nuo 1922 m. gegužės pabaigos pulkas perkeltas į Aukštąją Panemunę. Įėjo į Antrosios pėstininkų divizijos sudėtį.

Pulko vadai
-----------

* 1919 m. – karininkas Kazys Škirpa
* 1920 m. – kapitonas Antanas Zubrys
* 1920 m. – pulkininkas leitenantas Mykolas Velykis
* 1921 m. – pulkininkas leitenantas Pranas Kaunas
* 1922 m. – pulkininkas Juozas Vidugiris
* 1925–1927 m.– Generalinio štabo pulkininkas Stasys Pundzevičius
* 1933 m. – Generalinio štabo pulkininkas Stasys Raštikis
* 1936–1940 m. – Generalinio štabo pulkininkas Albinas Čepas
* 1940 m. – pulkininkas leitenantas Juozas Listopadskis

Šaltiniai
---------

1. ↑   Karo archyvas I. 1925, Kaunas. Vyriausiojo Štabo Karo Mokslo Skyriaus Leidinys

* V pėstininkų Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Kęstučio pulkas
**Panayótis Kalaïtzákis**|  |
| Asmeniniai duomenys |
| Gimimo data | 1999 m. sausio 2 d. (24 metai) |
| Gimimo vieta | Heraklionas, Graikija |
| Ūgis | 2,00 m |
| Svoris | 92 kg |
| Klubas |
| Dabar žaidžia | Atėnų „Panathīnaïkós" |
| **Pozicija** | atak. gynėjas, l. k. puolėjas |
| Profesionalūs klubai |
| 2016–20182018–20192019–20212021–20222022– | Salonikų „Aris"Atėnų „Cholargos"Kėdainių „Nevėžis"Panevėžio „Lietkabelis"Atėnų „Panathīnaïkós" |  |
| Šalies rinktinė |
| 2021– | Graikija Graikija |  |
|  |

**Panajotis Kalaidzakis** (gr. Παναγιώτης Καλαϊτζάκης, g. 1999 m. sausio 2 d.) – Graikijos krepšininkas, rungtyniaujantis atakuojančiojo gynėjo ir lengvojo krašto puolėjo pozicijose.

Biografija
----------

Kilęs iš Herakliono Kretoje, pradėjo rungtyniauti Salonikų „Aris" jaunimo komandoje, o 2016–2017 m. sezone debiutavo pagrindinėje komandoje. 2018 m. perėjo į Graikijos lygos debiutantę Atėnų „Cholargos". 2019 m. kartu su broliu dvyniu Jorgiu pasirašė sutartį su Kėdainių „Nevėžį". Panajotis 3 metų trukmės sutartį, o Georgas 1 metų sutartį žaisdamas nuomos pagrindais. 2020 m. brolių keliai išsiskyrė – Jorgis grįžo į „Panathinaikos". Išgirdęs savo pavardę NBA naujokų biržoje, Jorgis persikėlė į 2020-2021 m. sezono NBA čempionų komandą Milvokio „Bucks".

2021 m. kovo 14 d. Panajotis persikėlė į Panevėžio „Lietkabelį" nuomos pagrindais ir žaidė iki sezono pabaigos rinkdamas LKL po 7,6 taško, 4,1 atkovoto kamuolio, 1 rezultatyvo perdavimo ir 8,2 naudingumo balo. 2021 m. liepos 7 d. Kalaidzakis paliko Kėdainių „Nevėžį" ir persikėlė į Panevėžio „Lietkabelio" komandą pasirašydamas 2 metų trukmės sutartį. 2021–2022 m. Europos taurės sezone graikas vidutiniškai rinko po 13 taškų, 2,8 atkovoto kamuolio, 2,8 rezultatyvaus perdavimo ir 12,6 naudingumo balo. 2022 m. vasarą išpirktas Atėnų „Panathīnaïkós" klubo, su kuriuo sudarė 2+1 metų sutartį.

Kalaidzakis žaidė Graikijos jaunimo rinktinėse (dalyvavo 2017 m. Europos U-18, 2018 m. Europos U-20, 2019 m. Europos U-20 čempionatuose),. 2021 m. lapkričio 17 d. Kalaidzakis buvo pakviestas atstovauti Graikijos nacionalinę vyrų krepšinio rinktinę dėl kelialapio į 2023 metų Pasaulio krepšinio čempionatą.

Pasiekimai
----------

* LKL vicečempionas: 2022 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Oficialu: Panagiotis Kalaitzakis keliasi į „Panathinaikos", *basketnews.lt*
2. ↑  Panagiotis KALAITZAKIS (GRE)
3. ↑  Graikijos rinktinės sąraše – „Lietkabelyje" žibantis Kalaitzakis, *basketnews.lt*
| **Margarete Jucknat** |
| --- |
| Gimė | 1904 m. sausio 28 d.Liepininkai (Įsruties apskritis, Rytprūsiai) |
| Mirė | 1979 m. (~75 metai)Rytų Berlynas |
|  |
| Veikla | psichologė |

**Margaretė Juknat** (vok. *Margarete Jucknat*, 1904 m. sausio 28 d. Liepininkuose (Įsruties apskritis, Rytprūsiai) – 1979 m. Rytų Berlyne) – iš Mažosios Lietuvos kilusi Vokietijos psichologė. Geštaltpsichologijos krypties atstovė, profesorė.

Biografija
----------

Gimė ir augo lietuvninko ūkininko ir vokietės šeimoje, kaime prie pat Įsruties. Pastarajame mieste 1919 m. baigė mergaičių aukštesniąją mokyklą, lankė pedagoginius kursus ir 1925 m. išlaikė pirminius egzaminus mokytojo kvalifikacijai įgyti. Nuo 1925 m. iki 1928 m. Darkiemio apskrityje dirbo namų mokytoja. 1928 m. išlaikė antrinius egzaminus mokytojo kvalifikacijai įgyti, po metų Berlyne įgijo brandos atestatą. 1929–1934 m. Berlyno universitete studijavo filosofiją, istoriją, psichologiją. Pradėjo rašyti disertaciją tema *Darbingumas, tikslo siekiamybė ir pasitikėjimas savimi* (vadovai Kurt Lewin ir Wolfgang Koehler), kurią apgynė 1936 m. pabaigoje.

1932–1935 m. darbavosi įvairiose Vokietijos sostinės įstaigose, vėliau metus laiko sirgo ir buvo bedarbė. Nuo 1936 m. mokytojavo pagrindinėse mokyklose Berlyne. Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui, 1945 m. pabaigoje pradėjo dėstyti pedagogiką ir psichologiją Jenos Frydricho Šilerio universitete. 1949 m. suteiktas profesorės vardas, o 1952 m. pabaigoje ji buvo paskirta šios aukštosios mokyklos Psichologijos instituto direktore.

1953 m. prieš Margaretę Juknat pradėtas tarnybinis patikrinimas dėl tinkamumo eiti pareigas, kas stipriai paveikė psichologiškai: ji buvo priversta paimti neeilines atostogas, o 1954 m. pabaigoje gavo leidimą išeiti į emiratūrą.

Bibliografija
-------------

* *Leistung, Anspruchsniveau und Selbstbewusstsein* // Zeitschrift für Psychologie und ihre Grenzwisschenschaften 22, 89–179 (1937)
* *Erfolg oder Misserfolg, Ergebnisse Experimentell-Psychologischer Forschung von 1930 bis 1979* // Wege der Forschung Band CXCVIII – Darmstadt: Wissenschaftliche Buchgesellschaft, 1987

Šaltiniai
---------

* Uwe Wolfradt, Helmut E. Lück. *Jucknat, Margarete* // Deutschsprachige Psychologinnen und Psychologen 1933–1945: Ein Personenlexikon – Wiesbaden: Springer, 2015; psl. 218–219
* Helmut Jucknat. *Wissenschaftlerin mit Würzeln in Leipeningken* // Insterburger Brief, Juli/August 2007, psl. 190–191
| **Jonas Klimavičius** |
| --- |
| Gimė | 1938 m. lapkričio 26 d. (84 metai)Geruliškė, Pilviškių valsčius |
|  |
| Veikla | Lietuvos kalbininkas, humanitarinių mokslų daktaras. |

**Jonas Klimavičius** (g. 1938 m. lapkričio 26 d. Geruliškėje, Pilviškių valsčius) – Lietuvos kalbininkas, humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

1961 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 1993 m. humanitarinių mokslų daktaras.

Nuo 1961 m. dirba Lietuvių kalbos ir literatūros institute (nuo 1990 m. Lietuvių kalbos institutas), nuo 1971 m. instituto Terminologijos skyriuje. Nuo 2001 m. tęstinio leidinio „Terminologija" atsakingasis redaktorius.

Mokslinė veikla
---------------

Daugiausia tiria terminologiją, kalbos vartoseną ir norminimą. Prisidėjo prie daugelio terminų žodynų rengimo ir recenzavimo. Paskelbė lietuvių kalbos istorijos, kalbos kultūros, terminologijos mokslinių straipsnių.

Bibliografija
-------------

* Akademinis Lietuvių kalbos žodynas, su kitais, t. 2, 2 leid. 1969 m. t. 8-10 1970-1976 m. t. 14-15 1986-1991 m.
* Dabartinės lietuvių kalbos žodynas, 3 leid. 1993 m. 4 leid. 2000 m. redakcinės kolegijos narys.
* Leksikologijos ir terminologijos darbai: norma ir istorija, 2005 m.
* Terminologijos taisymai, su kitais, 1992 m.
* Civilinės aviacijos terminų žodynas, su R. Eriksoniene, 1996 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Sabaliauskas. *Jonas Klimavičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 274 psl.
| **Danutė Aleksiūnienė** |
| --- |
| Gimė | 1952 m. lapkričio 12 d. (70 metų)Mankūnėliuose, Lazdijų raj. |
| Sutuoktinis (-ė) | Antanas |
| Vaikai | Vaidotas, duktė Asta |
|  |
| Veikla | inžinierė, Lietuvos ir Elektrėnų savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja |
| Partija | 
* 1993 m. Lietuvos centro sąjunga,
* 2001 m. Liberalų ir centro sąjunga

 |
|  |
| Alma mater | 1975 m. Kauno politechnikos 
institutas |

**Danutė Aleksiūnienė** (g. 1952 m. lapkričio 12 d. Mankūnėliuose, Lazdijų raj.) – inžinierė, Lietuvos ir Elektrėnų savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja.

Biografija
----------

Baigė Seirijų vidurinę mokyklą, 1975 m. baigė Kauno politechnikos institutą ir įgijo inžinierės mechanikės specialybę.

1979–1990 m. Vievio grūdų produktų kombinato inžinierė.

1990–1993 m. Vievio miesto mero pavaduotoja, 1995–1997 m. Vievio seniūnijos seniūnė. 1997–2000 m. Seimo narė. Nuo 2003 m. Elektrėnų savivaldybės administracijos Viešųjų ryšių ir projektų vadybos tarnybos vedėja.

1995 m. Trakų rajono savivaldybės tarybos, 2000–2001 m. Elektrėnų savivaldybės tarybos narė.

1993 m. Lietuvos centro sąjungos narė, 2001 m. Liberalų ir centro sąjungos narė, Elektrėnų skyriaus sekretoriato vadovė.

1995 m. įsteigė Vievio globos centrą asocialių šeimų vaikams ir smurtą patyrusioms moterims. Sutuoktinis Antanas, sūnus Vaidotas, duktė Asta.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kas yra kas: Lietuvos moterys. Neolitas, 2007, p. 16.
2. ↑  Kas yra kas Lietuvoje. Politika, 2006, p. 409.
3. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Arvīds Pelše  latv. *Arvīds Pelše*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1899 m. vasario 7 d.Zalytė prie Iecavos, Kuršo gubernija, Rusijos imperija |
| Mirė | 1983 m. gegužės 29 d. (84 metai)Maskva, RTFSR, SSRS |
| Palaidotas (-a) | Nekropolis prie Kremliaus sienos |
|  |
| Veikla | politinis veikėjas |

**Arvydas Pelšė** (latv. *Arvīds Pelše*; 1899 m. vasario 7 d. Zalytė prie Iecavos, Bauskės raj. Latvija – 1983 m. gegužės 29 d. Maskvoje) – latvių komunistas, TSRS valstybės ir partinis veikėjas.

Biografija
----------

Nuo 1915 m. Bolševikų partijos narys. 1916 m. Šveicarijoje buvo susitikęs su Leninu.

1917 m. Vasario ir Spalio revoliucijų dalyvis, Petrogrado Tarybos narys. 1918 m. buvo Maskvos ČK darbuotojas.
  
1918 m. buvo pasiųstas į Latviją vystyti Tarybų valdžią. Kurį laiką dirbo Tarybų Latvijos Statybos liaudies komisariate. Žlugus Tarybų Latvijai 1919 m. grįžo į Rusiją.

1919–1929 m. Raudonosios armijos politinis darbuotojas.

1929 m. ėmė mokytis Maskvos Raudonosios profesūros institute (Maskva), kurį baigė 1931 m. 1931–1933 m. buvo Raudonosios profesūros instituto aspirantas. Besimokydamas institute 1929–1932 m. dėstė partijos istoriją Centrinėje NKVD mokykloje.

1933–1937 m. buvo Kazachijos TSR Magadžano, vėliau – Juodojo Irtyšiaus (*Черноиртышский*) tarybinių ūkių politinių skyrių viršininkas, po to – TSRS Tarybinių ūkių liaudies komisariato sektoriaus viršininko pavaduotojas.

1937–1940 m. – Maskvos pedagoginio instituto istorijos dėstytojas.

1941 m. kovo mėn. – 1959 m. Latvijos KP CK sekretorius propagandai ir agitacijai. 1959 m. lapkričio 25 d. – 1966 m. balandžio 15 d. Latvijos KP CK I sekretorius. 1963–1967 m. vadovavo komisijai, tyrusiai Sergejaus Kirovo nužudymą („Pelšės komisija"). Nuo 1966 m. iki mirties – Partinės kontrolės komiteto prie TSKP CK pirmininkas. Nuo 1966 m. balandžio 8 d. iki mirties – TSKP CK Politinio biuro narys.

Kapas Pelše Nekropolis prie Kremliaus sienos
Aktyviai skatino Latvijos industrializaciją. Dukart Socialistinio darbo didvyris (1969 ir 1979 m.), 6 Lenino ordinai, Spalio revoliucijos ordinas. Buvo ypač nepopuliarus tarp Latvijos gyventojų dėl šalies sovietizacijos ir rusifikacijos.

Buvo vedęs Michailo Suslovo žmonos seserį. Mirė nuo plaučių vėžio. Urna su palaikais palaidota Kremliaus sienoje Maskvoje. Jo vardu buvo pavadintas Rygos politechnikos institutas (iki 1988 m.).
|  |
| --- |
| **Šančių seniūnija** |
| Seniūnijos administracija |
| Savivaldybė | Kauno miesto savivaldybė |
| Centras | Kaunas |
| Adresas | Juozapavičiaus pr. 72 |
| Seniūnas | Ingrida Kuktienė (2022) |
|  |
| Gyventojai (2021) | 18 954 |
| Plotas | 7,41 km² |
| Tankumas (2021) | 2 558 žm./km² |
| Gyvenvietės | 0 |
|  |
|  |
|  |

**Šančių seniūnija** – administracinis-teritorinis vienetas Kauno miesto savivaldybės pietryčiuose, apimantis Aukštuosius Šančius ir Žemuosius Šančius.

Pietryčiuose Panemunės tiltu Šančiai susisiekia su Panemunės seniūnija, šiaurės vakaruose Čiurlionio tiltu – su Freda. Seniūnijoje yra Aukštųjų Šančių piliakalnis, Kauno geležinkelio stotis ir tunelis, Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia, Karių kapinės (1883 m.), Žemųjų Šančių kapinės, Lietuvos sveikatos mokslų universiteto Kauno ligoninės padalinys, Kauno miesto poliklinikos Šančių padalinys, Lietuvos energetikos institutas, Architektūros ir statybos institutas, Vytauto Didžiojo universiteto Gamtos mokslų ir Informatikos fakultetai, biblioteka (nuo 1923 m.).

Istorija
--------

Aukštųjų Šančių vaizdas
XIX a. Kauno priemiesčiuose išsiplėtė kareivinių, sandėlių ir kitų karinio ūkio objektų statyba. 1886–1896 m. išaugo Šančių karinis miestelis.

Anksčiau seniūnijos administracija veikė Juozapavičiaus pr. 84, vėliau persikėlė į Juozapavičiaus pr. 72.

|  |
| --- |
| **Seniūnijos istorija** |
| ***Metai*** | ***Plotas, km²*** | ***Gyventojų sk.*** | ***Gyvenvietės*** |
| 2001-04  *(Išsamiau)* |  | 24 815 |  |
| 2011 m.  *(Išsamiau)* |  | 21 097 |  |
| 2021 m.  *(Išsamiau)* |  | 18 954 |  |

Seniūnai
--------

* Arvydas Rymeikis 2003-2009 m.
* Ričardas Rusteika, 2009-2020 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Šančių seniūnija. Archyvuota kopija 2022-05-26 iš Wayback Machine projekto. Kaunas.lt (tikrinta 2022-05-26).

* Šančių seniūnijos gatvės. Kaunas21.lt

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RKauno miesto savivaldybės seniūnijos |
| --- |
|  |
| 
Aleksoto seniūnija – Centro seniūnija – Dainavos seniūnija – Eigulių seniūnija – Gričiupio seniūnija – Panemunės seniūnija – Petrašiūnų seniūnija – Šančių seniūnija – Šilainių seniūnija – Vilijampolės seniūnija – Žaliakalnio seniūnija |

 |
Rūsys–ledainė. Salos
Plytų mūro rūsys
**Rūsys** – požeminė patalpa, rūsy dažniausiai laikomi vaikai, žurnalistas Jatkėla nuėjo į rūsy bet jis negryžo. Po 6 metų Jatkėla grįžo jis papasakojo kad matė ten Igno mama, Igno mama Jatkėlai sakė kad Rūsy Igno givenvitė jis iš ten gimes.

Paprasčiausias rūsys yra žemėje (ypač kalvos atšlaitėje) iškasta duobė (~1,0 m skersmens, 2 m gylio) lentomis ir rąsteliais sutvirtintomis sienomis. Tokia duobė uždengiama rąstelių stogu, apipilama žemėmis, o anga užkišama šiaudais. Duobės pobūdžio rūsys gali būti įrengtas ir po virtuvės, kamaros ar viso namo grindimis.

Trobesio tipo rūsys turi žeminę ir antžeminę dalį; žeminės dalies sienos sutvirtintos akmenimis arba suręstos iš apvalių rąstų (4–6 vainikų Aukštaitijoje, kai kada 10–12 – Žemaitijoje), su dvišlaičiu arba trišlaičiu šiaudų, malksnų stogu. Lubos būdavo apipilamos spaliais, apdedamos samanomis, šiaudais, plūkto molio, plytų arba betono grindys įrengiamos gerokai aukščiau gruntinio vandens pavasario lygio. Pasieniais įrengiami aruodai ir lentynos.

Dvaruose rūsiai daržovėms, obuoliams laikyti dažniausiai buvo mūriniai (mediniuose dvaruose – mediniai), su prieangiais, ventiliuojami, statyti statesniuose šlaituose, apipilti žemėmis. Senuosiuose antžeminiuose rūsiuose paprastai būdavo laikomas ledas, kad juose vėsa laikytųsi ištisus metus (žr. ledainė).

Nuo XX a. pr. pradėjo plisti po namu įrengiami rūsiai. Tokią patalpą vėliau įgijo ne tik gyvenamieji namai, bet ir daugiabučiai, visuomeniniai pastatai. Dabartiniai rūsiai būna po visu pastatu arba jo dalimi, vieno, kai kada kelių aukštų, koridorinio arba padriko plano, su mažais langeliais arba be jų, šildomas arba nešildomas. Įrengti iš tokių pat medžiagų, kaip ir pamatas (betono, gelžbetonio, senųjų namų – iš akmenų, plytų arba mišraus mūro), paprastai be jokios apdailos.

Rūsiai nuo seno naudoti visų pirma daržovių laikymui per žiemą – temperatūra jame turi būti ne per žema, kad žaliavos nesušaltų, ir ne per aukšta, kad nepradėtų dygti, vysti, pūti. Rūsiai visų pirma kasti bulvėms, tačiau juose laikomos ir morkos, burokai, ropės, ridikai, įvairūs konservai (po namais ėmus statyti rūsius jie didžiąja dalimi pakeitė kamaras). Vasarą rūsiuose gali būti laikomi pieno gaminiai. Visuomeninių pastatų rūsiai dažniausiai naudojami kaip technologinės patalpos, juose gali būti įrengti požeminiai garažai, sandėliai, kartais ir viešosios patalpos (parduotuvės, barai, kirpyklos ir kt.).

Rūsiai nuo seno įrengiami ir po bažnyčiomis – ten gali būti įrengtos koplyčios, laidojimo patalpos, kriptos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Rūsys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XX (Rėv-Sal). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011
**Jonas Gricius** (1884 m. rugpjūčio 27 d. Rimšiai, Papilės valsčius – 1963 m. lapkričio 12 d. Kaunas) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas leitenantas.

Biografija
----------

1913 m. baigė Sankt Peterburgo universiteto Fizikos ir matematikos fakultetą ir buvo pašauktas į Rusijos kariuomenę. Pirmojo pasaulinio karo dalyvis. 1915 m. baigė Irkutsko karo mokyklą. 1918 m. grįžo į Lietuvą.

Nuo 1919 m. balandžio mėn. Lietuvos kariuomenės savanoris. Nuo 1919 m. rugpjūčio mėn. Trečiojo pėstininkų pulko štabo viršininkas, nuo 1919 m. lapkričio mėn. bataliono vadas, nuo 1920 m. gegužės mėn. pulko vado padėjėjas (pavaduotojas), ėjo pulko vado pareigas. Dalyvavo kovose su Sovietinės Rusijos, Lenkijos kariuomenės daliniais. 1921 m. birželio mėn. paskirtas Trečiosios pėstininkų divizijos štabo viršininku, nuo 1921 m. rugpjūčio mėn. Generalinio štabo viršininko pirmasis padėjėjas. 1925 m. pulkininkas leitenantas. 1925 m. gegužės mėn. – 1926 m. rugpjūčio mėn. 3-osios karo apygardos viršininkas. 1922 m. spalio mėn. – 1923 m. lapkričio mėn. 1924 m. kovo – gegužės mėn. ir 1925 m. rugsėjo – spalio mėn. ėjo Vyriausiojo štabo viršininko pareigas. Prisidėjo prie Lietuvos kariuomenės kūrimo, Klaipėdos krašto išvadavimo. Nuo 1926 m. rugpjūčio mėn. Vyriausiojo štabo Administracinės valdybos viršininkas. Per 1926 m. gruodžio 17 d. valstybės perversmą nuo pareigų nušalintas. Nuo 1927 m. sausio 2 d. ypatingų reikalų karininkas prie Krašto apsaugos ministro. Nuo 1927 m. vasario mėn. atsargos karininkas. 1927–1928 ir 1937–1955 banko tarnautojas Kaune, 1928–1936 m. – Šakiuose.

Įvertinimas
-----------

* 1920 m. Vyčio kryžiaus 5 laipsnio ordinas
* 1926 m. II rūšies Vyčio kryžiaus 1 laipsnio ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kazimieras Tamašauskas, Vytautas Zabielskas, *Jonas Gricius (1884)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005, 149 psl.
| Kaljao*El Callao* |
| --- |
|        |
| *Kaljao uostas* |
|  |
| 

KaljaoKaljao

12°3′0″ p. pl. 77°8′0″ v. ilg.﻿ / ﻿12.05000°š. pl. 77.13333°r. ilg.﻿ / 12.05000; 77.13333﻿ (Kaljao)Koordinatės: 12°3′0″ p. pl. 77°8′0″ v. ilg.﻿ / ﻿12.05000°š. pl. 77.13333°r. ilg.﻿ / 12.05000; 77.13333﻿ (Kaljao) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5) |
|  |
| **Valstybė** | Peru vėliava Peru |
| **Departamentas** | Kaljao departamentas |
|  |
| **Gyventojų** (2017) | 994 494  |
| **Plotas** | 147 km² |
| **Tankumas** (2017) | 6 765 žm./km² |
| **Altitudė** | 5 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Kaljao |

**Kaljao** (isp. *El Callao*, keč. *Qallaw*) – miestas centrinėje Peru Kostoje, Limos uostamiestis. Sudaro regioną ir jame esančią vienintelę Konstitucinę Provinciją. Įeina į Limos metropolinę teritoriją.

Istorija
--------

Kaljao įkurtas 1537 m. praėjus dvejiems metams po Limos įkūrimo. Netrukus tapo vienu iš svarbiausių Amerikos uostų Ramiojo vandenyno pakrantėje. Per Kaljao uostą buvo gabenami kroviniai iš visos Peru Vicekaralystės. 1746 m. miestas smarkiai nukentėjo nuo cunamio ir žemės drebėjimo. 1836 m. miestui suteiktos išskirtinės sąlygos – sudaryta atskira provincija. 1857 m. prezidentas Ramón Castilla miestui suteikė Konstitucinės Provincijos (*Provincia Constitucional*) statusą. Nepaisant to, miestas išliko labai priklausomas nuo Limos. 1866 m. gegužės 2 d. įvyko Kaljao mūšis, tarp pozicijas siekusių susigrąžinti ispanų ir peruiečių. 2002 m. prezidentas Alejandro Toledo sudarė Kaljao regioną.

Apygardos
---------

Kaljao miestas suskirstytas į 6 apygardas (*distrito*), kurias valdo alkaldai (*alcaldos*).

* Beljavista
* Kaljao (žemutinis miestas)
* Karmen de la Legva Reinosas
* La Perla
* La Punta
* Ventanilija

Miestui taip pat priklauso gretimos San Lorenso, El Frontono ir Kavinsaso salos.

Išsidėstymas ir ekonomika
-------------------------

Miestas susikūrė aplink La Puntos pusiasalį. Miesto istorinis centras – *Castillo de Real Felipe* tvirtovė stovi priešais krantinę. Krantinėje įsikūręs jūrų uostas ir karinio laivyno bazė. San Lorenso saloje taip pat yra karinė bazė, o El Frontono saloje seniau buvo kalėjimas. Kavinsaso saloje veisiasi jūrų paukščiai. Mieste yra Kaljao universitetas.

Per Kaljao uostą vykta 75 % šalies importo ir 25 % eksporto. Spalvotosios metalurgijos, tekstilės, chemijos, žuvies, laivų statybos pramonė. Yra tarptautinis oro uostas.

Šaltiniai
---------

1. 
2. ↑
3. 
4. ↑
5. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 188

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2011-05-27 iš Wayback Machine projekto.
* Kaljao universitetas
Koordinatės: 55°21′45″š. pl. 23°22′02″r. ilg.﻿ / ﻿55.3626°š. pl. 23.3671°r. ilg.﻿ / 55.3626; 23.3671

|  Betygalos šv. Mikalojaus bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Kauno |
| **Dekanatas** | Raseinių |
| **Savivaldybė** | Raseinių rajonas |
| **Gyvenvietė** | Betygala |
| **Adresas** | Sporto g. 2A |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 1930 m. |
| **Stilius** | neobarokas |

 *Kitos reikšmės – Šv. Mikalojaus bažnyčia.*
**Betygalos šv. Mikalojaus bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Betygalos miestelyje. Neobarokinė, turi neoklasicizmo bruožų.

Betygalos šv. Mikalojaus parapijoje yra antroji bažnyčia – Ugionių Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia, taip pat Ugionių, Betygalos (Pilkalnio) kapinių ir Betygalos piliakalnio koplyčios.

Fasadinė pusė

Istorija
--------

Betygaloje 1416 m. pastatyta medinė bažnyčia. Mita Višginaitė 1504 m. įkūrė altariją ir ją aprūpino. Klebonijai 1505 m. dovanotas Betygalos miestelis. Žygimantas Senasis 1516 m. leido klebonui pastatyti 5 smukles ir iš jų imti pelną. 1524 m. įsteigta kita altarija. Apie 1567 m. bažnyčia buvo apleista, be kunigo. 1579 m. minima parapinė mokykla. Klebonijos valdos 1639 m. perduotos naujai įsteigtai dekanų prelatijai.

1841 m. bažnyčia buvo gerai aprūpinta: jai priklausė 49 valakai ir 3 margai žemės, 34 baudžiauninkai. Betygaloje gyveno 3 kunigai. Klebonas Anupras Šrėderis su parapijiečiais 1851 m. pastatė naują medinę bažnyčią. A. Šrėderis 1863 m. bažnyčioje perskaitė sukilėlių manifestą. Už tai buvo ištremtas į Nerčinską (Čitos gubernija). XIX a. antrojoje pusėje pastatyta prieglauda. 1903 m. pastatyta mūrinė prieglauda. 1908–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius.

1915 m. sudegus bažnyčiai, ji įrengta buvusiame mūriniame skolinamosios taupomosios kasos pastate. Klebono Pr. Janulaičio rūpesčiu 1925–1930 m. pagal architekto Vladimiro Dubeneckio projektą pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia. Ją 1932 m. konsekravo arkivyskupas Juozapas Skvireckas.

Architektūra
------------

Šv. Mikalojaus bažnyčia su varpine yra Betygalos miestelio istorinės dalies dominantės.
Bažnyčia neobarokinė, turi neoklasicizmo bruožų, bazilikinė, su aukštu cokoliu. Vidus 3 navų, atskirtų pilioriais. Greta bažnyčios – aukšta varpinė. Ji su bažnyčia sujungta vienos arkos atvira galerija su baliustrada. Šventoriuje palaidotas Betygalos klebonas Juozas Varvuolis (1938–1989; Betygaloje nuo 1978 m.). Yra Broniaus Pundziaus skulptūrų, jo sukurtas barokinis didysis altorius.

Galerija
--------

* Bažnyčia su varpineBažnyčia su varpine
* Šoninis fasadasŠoninis fasadas
* ApsidėApsidė
* Vidurinė navaVidurinė nava
* Vaizdas į balkonąVaizdas į balkoną
* Bokštelio kryžiusBokštelio kryžius

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Betygalos miestelio istorinė dalis". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. ↑  Betygalos Šv. Mikalojaus bažnyčia *atraskraseinius.lt*
3. ↑  Betygalos Bažnyčios Raseinių raj. altorius *kulturospaveldas.lt*

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Betygalos šv. Mikalojaus bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Betygalos šv. Mikalojaus parapija
| **Nijolė Strakauskaitė** |
| --- |
| Gimė | 1957 m. vasario 14 d. (66 metai)Juodkrantė, Neringa |
| Tautybė | lietuvė |
|  |
| Veikla | istorikė |
| Sritis | Mažosios Lietuvos, Kuršių nerijos kultūra |
| Organizacijos | Klaipėdos universitetas |
| Pareigos | docentė |
|  |
| Išsilavinimas | mokslų daktarė |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Nijolė Strakauskaitė** g. (1957 m. vasario 14 d. Juodkrantėje) – Lietuvos istorikė, docentė, humanitarinių mokslų daktarė.

Biografija
----------

1975–1980 m. studijavo Vilniaus universiteto Istorijos fakultete, 1983–1986 m. – aspirantė. 1987 m. apgynė istorijos mokslų kandidatės disertaciją, kuri 1993 m. nostrifikuota, pripažįstant istorijos mokslo daktaro laipsnį. 1999 m. stažavosi Vidurio Europos universitete (Vengrija), 2000 m. – Humboldtų universitete Berlyne, 2009 m. rinko medžiagą Prūsijos kultūros paveldo slaptajame valstybės archyve Berlyne.

1980–1983 m. dėstė istorines disciplinas Vilniaus universitete, nuo 1987 m. – Šiaulių Pedagoginio instituto Pedagogikos fakulteto Klaipėdoje Visuomenės mokslų katedros vyr. asistentė, nuo 1991 m. – Klaipėdos universiteto Politologijos katedros vyr. asistentė, nuo 1993 m. dėsto KU istorijos krypties studentams, nuo 1997 m. – docentė. Nuo 2003 m. Klaipėdos universiteto Baltijos regiono istorijos ir archeologijos instituto vyresnioji mokslo darbuotoja.

2007–2014 m. Liudviko Rėzos kultūros centro Klaipėdoje kuratoriumo pirmininkė, nuo 2014 m. Elko istorijos muziejaus (Lenkija) mokslo tarybos narė.

Mokslinė veikla
---------------

Nijolė Strakauskaitė tyrinėja Rytų Prūsijos (ir Mažosios Lietuvos) kultūros istoriją ir identiteto problematiką XIX a. pab. – XX a. Taip pat kultūrines sąveikas Kuršių nerijoje (XVI–XX a.).

Bibliografija
-------------

* *Kuršių nerija – Europos pašto kelias* (2001 m. anglų k. 2004 m. vokiečių k. 2006 m. rusų k. 2007 m.),
* *Kultūros kraštovaizdis prie Kuršių marių* (2010 m.),
* *Juodkrantės kurorto „aukso amžius": nuo susikūrimo XIX a. viduryje iki katastrofos 1945 m.* (2018 m.),

Sudaryti veikalai
* *Neringa* (su kitais, 1998 m.),
* *Klaipėda. Istorija populiariai* (su kitais, 2002 m.),
* *Klaipėda ir Kuršių nerija: vadovas* (2004 m.),
* *Klaipėda, Kuršių nerija, Karaliaučius: vadovas* (2005 m.),
* *Martynas Liudvikas Rėza: epochų atspindžiai* (su S. Pocyte, 2007 m.),
* *Kuršių nerija Hugo Scheu atvirukų rinkinyje. XIX a. pabaiga–XX a. pradžia / Die Kurische Nehrung in der Ansichtskartensammlung von Hugo Scheu. Ende des 19.–Anfang des 20. Jahrhunderts* (su L. Motuziene, 2010 m.),
* *Acta Historica Universitatis Klaipedensis* 23 t.: „Daugiareikšmės tapatybės tarpuerdvėse: Rytų Prūsijos atvejis XIX–XX amžiais" (su V. Safronovu ir L. Motuziene, 2011 m.).

Taip pat Lietuvos ir užsienio leidiniuose paskelbė daugiau kaip 30 mokslinių straipsnių, recenzijų knygoms apie Mažąją Lietuvą.

Įvertinimai
-----------

* Martyno Liudviko Rėzos vardo kultūros ir meno premija (2011 m.)

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Nijolė Strakauskaitė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, elektroninis papildymas. – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2017–2022
| **Daiva Rinkevičiūtė** |
| --- |
| Gimė | 1964 m. rugpjūčio 5 d.Šiauliai |
| Mirė | 2023 m. spalio 22 d. (59 metai)Vilnius |
| Palaidotas (-a) | Vievio kapinėse |
| Tėvas | Zenonas Rinkevičius |
| Motina | Rimtauta Rinkevičienė |
|  |
| Veikla | žurnalistė |
|  |
| Alma mater | 1988 m. Vilniaus universitetas |

**Daiva Rinkevičiūtė** (1964 m. rugpjūčio 5 d. Šiauliuose – 2023 m. spalio 22 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistė.

Biografija
----------

1971–1977 m. mokėsi Šiaulių 7-ojoje vidurinėje mokykloje, 1977–1978 m. Klaipėdos 1-ojoje muzikos mokykloje, 1977–1982 m. Klaipėdos 12-ojoje vidurinėje mokykloje. 1983–1988 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete studijavo žurnalistikos specialybę.

1987–1989 m. dirbo laikraščio „Komjaunimo tiesa" redakcijoje: rengė puslapį „Jaunimo muzikos klubas", rašė jaunimo muzikos, kultūros bei socialinėmis temomis. Nuo 1990 m. dienraščio „Lietuvos rytas" redakcijos darbuotoja. 1994 m. pirmojo nacionalinio muzikos konkurso „Bravo", tarptautinio Eurovizijos, nacionalinių *pop* muzikos konkursų vertinimo komisijos narė. Nuo 1997 m. žurnalo „TV antena" apžvalgininkė, reporterė, savaitraščio „Lietuvos sveikata" žurnalistė.

Bibliografija
-------------

* Nostalgija: neišmušusių valandų triumfas: Vytautas Kernagis, Kęstas Antanėlis, Virgis Švabas, Michailas Garberis, Alvidas Tautkus – pusšimtis puslapių ne tik apie muziką. – Vilnius: Lietuvos rytas, 1991. – 46 p.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Mirė žurnalistė Daiva Rinkevičiūtė. LŽS. 2023-10-23. Nuoroda tikrinta 2023-10-24.
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 429 psl.
3. ↑  Kas yra kas Lietuvoje 95/96. – Kaunas: Neolitas, 1995. – 479 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

ZAZ-968
ZAZ 1103 „Slavuta"
**„Zaporožietis"** (rus. *Запоро́жец*, ukr. *Запорожець*) – Zaporožės automobilių gamykloje (Ukraina) gamintų automobilių prekinis ženklas. Įvairių modelių „Zaporožiečiai" buvo gaminami nuo 1958 iki 2009 m.

Kaip ir Volkswagen Käfer ar Rytų Vokietijos „Trabant", tarybinis „Zaporožietis" buvo kuriamas kaip „liaudies automobilis". Tai buvo pigiausias ir lengviausiai prieinamas Tarybų Sąjungos automobilio modelis. Tuo pat metu jis buvo gana patvarus ir gerai tiko važiuoti prastais keliais ar net ir be kelio. Pravažumą didino gana plati vėžė ir (dėl variklio užpakalyje) padidintas varančiosios ašies apkrovimas.

Visi „Zaporožiečiai" buvo keturviečiai dvejų durų automobiliai. Išskyrus paskutinį gamintą modelį („Tauriją"), jie visi turėjo užpakalinėje dalyje montuojamus oru aušinamus variklius ir galinių ratų pavarą. „Taurija" turėjo priekinius varomuosius ratus bei vandeniu aušinamą variklį – taigi labai skyrėsi nuo kitų „Zaporožiečių". Paskutinė „Taurija" buvo pagaminta 2008 m. pavasarį.

„Taurijos" variantas su liftbeko (sedano ir hečbeko hibridas) kėbulu – „Slavuta" – pradėtas gaminti 1999 m. gamyba nutraukta 2011 m. pradžioje

Žinomas mitas, jog ZAZ-965 variklis buvo naudojamas kaip tarybinių tankų startinis motoras, nėra teisingas.

Pokštai
-------

„Zaporožietis" buvo anekdotų ir pašaipų taikinys, o XX a. dešimtajame dešimtmetyje, kai buvusių Tarybų Sąjungos šalių piliečiai įgijo galimybę laisvai pirkti automobilius, „Zaporožiečiai" labai atpigo ir tapo gausybės žaismingų technologinių pertvarkymų objektu (žr. iliustraciją).

ZAZ – 965 „limuzinas" 2012 m.

Taip pat skaitykite
-------------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Zaporožietis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* ZAZ-965
* ZAZ-966
* ZAZ-968