recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Koordinatės: 54°38′47″š. pl. 23°44′55″r. ilg.﻿ / ﻿54.6463°š. pl. 23.748561°r. ilg.﻿ / 54.6463; 23.748561


|  Žarstos koplyčia |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Prienų rajonas |
| **Gyvenvietė** | Žarsta |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | XX a. I p. |

**Žarstos koplyčia** – koplyčia, stovinti Prienų rajone, Žarstos kaime. Ji yra 4 km į pietus nuo Šilavoto, 0,6 km į šiaurės vakarus nuo kelio  **3302**  Išlaužas–Klebiškis–Igliauka .

Žarsta priklauso Šilavoto Švč. Jėzaus Širdies parapijai. Koplyčia įtraukta į Prienų rajono lankytinų vietų sąrašą.

Koplyčia stovi atokiau nuo sodybų, kelių (seniau buvusių pagrindiniais) Mikailiškis-Kaunas ir Naujoji Ūta–Šilavotas sankryžoje. Karo metu beveik nenukentėjusi, bet pokario ir viso sovietmečio laikais sušaudytais ir išmuštais stiklais stovėjo iki XX a. a. 9-to dešimtmečio. Koplyčios altorius sovietmečiu slapta puoštas vietinių žmonių. Dabar naujai atgimusi ir restauruota koplyčia, jos altorius.

Istorija
--------

Koplyčios pastatymo metai šaltiniuose nurodomi skirtingai. Pasak vietos gyventojų, kryžkelėje ji buvo pastatyta kaimo gyventojų lėšomis 1920 m. Galima manyti, kad tai buvo karo su lenkais ir bermontininkais metu. Kaimo žmonės tuo metu statydavo kryžius ir koplyčias ne tik pagerbdami žuvusiuosius, bet ir norėdami apsisaugoti nuo priešų, ligų ir nelaimių. Karus pergyvenusi koplytėlė daug nenukentėjo. Prie jos meldėsi ir rusų, ir vokiečių kariai.

Kaune gyvenantis Justinas Gustaitis, kilęs iš Žarstos, prisiminė apie jų kaime stovėjusią koplyčią, kuri apie 1944 m. buvo pastatyta Brūzgų šeimos iniciatyva. Beje, koplyčia buvo pastatyta toje vietoje, kurioje, kai Žarsta dar buvo gatvinis kaimas, stovėjo karčema.

Galerija
--------

* Koplyčios priekis
* Altorius
* Bokštelis su kryžiumi

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Žarstos koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Šilavoto parapija Archyvuota kopija 2018-10-07 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Dėl Prienų rajono savivaldybės lankytinų vietų sąrašo patvirtinimo
3. ↑  Neišmoktos istorijos pamokos
4. 1 2  Apie prastą sveikatą čia nekalbama!
*Kitos reikšmės – Valkavisko apskritis.*

| Valkavisko apskritislenk. *Powiat wołkowyski* |
| --- |
|  |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  | **1507 – 1795** |  |

 |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
| *Apskritis LDK sudėtyje* |
|  |
| **Administracinis centras** | Valkaviskas |
|  |
| **1507–1795** | Naugarduko vaivadija |

**Valkavisko apskritis** (lenk. *powiat wołkowyski*) – LDK Naugarduko vaivadijos administracinis-teritorinis vienetas, gyvavęs 1565–1795 m. dabartinės Baltarusijos pietvakariuose. Centras – Valkaviskas.

Istorija
--------

Apskritis įkurta 1507 m. reformų metu 1565–1566 m. įgijo pastovias ribas. Po III ATR padalijimo atiteko Rusijos imperijai.

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Apskrities sudarymo metu ją sudarė Slanimo, Moučiadžio, Zietelos ir Sakalavičių seniūnijos. Didžiausios apskrities gyvenvietės – Slanimas, Ružanai, Liskovas, Zietela.

Nuorodos
--------

* Ваўкавыскі павет. – LDK enciklopedija, T. 1 (Абаленскі — Кадэнцыя). – Мінск: Беларуская Энцыклапедыя імя П.Броўкі, 2007. // psl. 395.
| **Aleksandra Kolontaj** |
| --- |
|  |
| Aleksandra Kolontaj |
| Herbas "Ostoja" |
| Herbas "Ostoja" |
|  |
| Gimė | 1872 m. kovo 31 d.Sankt Peterburgas |
| Mirė | 1952 m. kovo 9 d. (79 metai)Maskva, Rusija |
| Palaidotas (-a) | Novodevičės kapinėse |
| Tautybė | rusė |
|  |
| Veikla | rusų revoliucionierė, feministė |
| Pareigos | TSRS pasiuntinė Švedijoje ir Norvegijoje |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Lenino ordinas, Darbo raudonosios vėliavos ordinas |
|  |
|  **Vikiteka** | Aleksandra Kolontaj |

**Aleksandra Kolontaj** (rus. *Алекса́ндра Миха́йловна Коллонта́й*, iki vedybų – *Domontovič*, 1872 m. kovo 31 d. Sankt Peterburge – 1952 m. kovo 9 d. Maskvoje) – rusų revoliucionierė, feministė, publicistė, diplomatė, pirmosios bolševikų vyriausybės narė.

Biografija
----------

Kilusi iš kilmingos šeimos (jos protėvis buvo kunigaikštis Daumantas Pskoviškis), generolo dukra. Buvo mokoma namuose, vėliau – Ciuricho universiteto klausytoja. Mokėjo kelias užsienio kalbas, gerai piešė, turėjo didelių literatūrinių gabumų.

Socialdemokratiniame judėjime pradėjo dalyvauti XIX a. pabaigoje. 1906–1915 m. buvo menševikė. 1908 m. emigravo, gyveno ir bendradarbiavo spaudoje Vokietijoje, Prancūzijoje, Danijoje, JAV, Švedijoje. Čia 1914 m. buvo suimta už antikarinę bei bolševikinę propagandą ir išsiųsta iš šalies be teisės kada nors grįžti. 1915 m. persikėlė į Norvegiją, įstojo į RSDDP.

1917 m. kovo mėn. grįžo į Rusiją, nuolat pasisakydavo mitinguose. Jos radikalios kalbos, laisvos meilės agitacija turėjo didelį pasisekimą, ypač kariuomenėje. 1917 m. liepos mėn. A.Kerenskio Laikinoji vyriausybė ją suėmė, bet netrukus paleido.

Po Spalio perversmo pirmojoje bolševikinėje vyriausybėje paskirta Valstybinio pasmerkimo liaudies komisare (*народный комиссар государственного призрения*). Pirmoji pasaulyje moteris ministrė. Griežtai pasisakė prieš Bresto taikos sutartį, protestuodama atsistatydino iš vyriausybės.

1919 m. – Padnieprės divizijos politinio skyriaus viršininkė, Ukrainos propagandos ir agitacijos liaudies komisarė. 1920 m. buvo RKP(b) Moterų skyriaus vedėja. 1921–1922 m. – Kominterno Tarptautinio moterų sekretoriato vadovė.

Nuo 1923 m. – TSRS prekybos atstovė Norvegijoje, 1926 m. – Meksikoje. 1927 m. paskirta TSRS nuolatine atstove Norvegijoje (pirmoji moteris pasaulyje-ambasadorė). 1930–1945 m. buvo TSRS atstovė, vėliau ambasadorė Švedijoje. 1944 m. derėjosi su Suomija dėl jos išėjimo iš karo.

1945 m. A.Kolontaj ištiko insultas, ji galėjo judėti tik vežimėlyje. Dėl sveikatos buvo atšaukta iš pareigų ir iki mirties buvo TSRS URM patarėja.

Nuorodos
--------

* „Nugalėtojos. Aleksandra Kolontaj" (rusų kalba)
* „Aleksandra Kolontaj. Tarp pareigos ir jausmų" (rusų kalba)[neveikianti nuoroda]

Šaltiniai
---------

1. ↑  Александра Коллонтай (calend.ru inf.)
2. ↑  Коллонтай Александра Михайловна (hrono.info)
**Aleksandras Bauža** (1908 m. gruodžio 17 d. Liepojoje – 1977 m. gruodžio 20 d. Vilniuje, palaidotas Antakalnio kapinėse) – Lietuvos komunistų partijos narys, sovietinis rašytojas, vertėjas.

Biografija
----------

Gimė 1908 m. Liepojoje, Latvijoje, valstybės tarnautojo šeimoje. 1914 m. traukdamasi nuo fronto šeima persikėlė į Rusiją, Borovičių miestą. Į Liepoją grįžo 1918 m. kai tėvui buvo pasiūlytas sekretoriaus darbas Lietuvos konsulate. 1918–1927 m. mokėsi Liepojos gimnazijoje.

Nuo 1927–1935 m. Kaune, Lietuvos universitete, studijavo teisę. Universitete pradėjo aiškiai reikšti komunistines pažiūras, organizavo ir dalyvavo, komunistinės studentų organizacijos „Aurora" veikloje. Kartu su kitais organizacijos nariais leido komunistinį žurnalą „Žaibas", kuris greitai Lietuvoje buvo uždraustas dėl komunizmo propagavimo.

Nuo 1931 m. gyveno Panemunėje, kur dirbo muitinėje raštvedžiu. Ten dirbdamas tarpininkavo kontrabandos (uždraustos komunistinės literatūros) gabenime iš Tilžės į Kauną. 1932 m. vedė Bronę Vyšniauskaitę. 1933 m. buvo perkeltas dirbti į Kauną, prekybos departamentą, kur dirbo archyvų saugotoju. Pagal A. Baužos rašytą autobiografiją, nuo 1936 m. iki 1939 m. Baužų šeimos bute 2-3 dienas per savaitę gyveno ir dirbo A.Sniečkus. Bute būdavo organizuojmi LKP sekretoriato posėdžiai. Gyvendamas Kaune, išvertė P.Cvirkos, V.Krėvės, A.Venclovos kūrinius į rusų kalbą, taip pat pats rašė trumpas apysakas, apsakymus. Autobiografijoje Bauža taip pat pamini, kad 1938 m. buvo siųstas į Stokholmą, kad perduotų slaptus dokumentus ten esantiems komunistams.

1940 m. trumpai buvo paskirtas Lietuvos Respublikos prezidento kanceliarijos viršininku. Nuo 1940 m. iki 1945 m. ėjo Lietuvos TSR Liaudies Komisarų Tarybos reikalų valdytojo pareigas. Nuo 1945 m. iki 1953 m. vadovavo Valstybiniam arbitražui prie Lietuvos TSR Ministrų Tarybos. 1953–1967 m. dirbo Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiume. 1965 m. buvo paskelbtas Lietuvos TSR nusipelniusiu kultūros veikėju. Nuo 1968 m. iki 1970 m. buvo Lietuvos TSR rašytojų sąjungos valdybos nariu. Šiuo metu A.Baužos asmeninis archyvas yra saugomas Lietuvos literatūros ir meno archyve.

Bibliografija
-------------

* Apsakymų rinkinys „Persilaužymas" 1949 m.

* Apsakymų rinkinys „Šviesus kelias" 1953 m.

* Apysaka „Seniūnas" 1954 m.

* Apysaka „Kada gaudžia vapai" 1960 m.

* Novelių ciklas „Suomiškos novelės" 1962 m.

* Apsakymas „Išeities taškas" 1963 m.

* Novelių ciklas „Stokholmo novelės" 1967 m.

* Apsakymas „Kur mėlynas dangus" 1971 m.

Šaltiniai
---------

* Alekandras Bauža, „Autobiografinės nuotrupos". LLMA
* Aleksandras Bauža, „Autobiografija". LLMA
* Lietuvos literatūros ir meno archyvas, „Fondas Nr. 224, Aleksandras Bauža, Kūrybos bylų aprašas"
* Dienraštis „Draugas – the lithuanian world-wide daily" N. 6, Sausio 9 d. 1978 m.

Nuorodos
--------

* Aleksandro Baužos literatūros darbų aprašas
* Virtuali paroda: Lietuvos respublikos valdžios įstaigų kūrimasis ir raida 1918–1940 m. Archyvuota kopija 2020-10-17 iš Wayback Machine projekto.
|  |
| --- |
| **Medalininkas** |
| CenterAleksandra Król |
| **Medaliai** |
| **Atstovaujant:  Lenkija** |
| Snieglenčių sportas |
| Pasaulio čempionatas |
| **Bronza** | 2023 Bakurianis | Paralelinis DS |
| Universiada |
| **Auksas** | 2017 Almata | Paralelinis DS |

**Aleksandra Krul** (*Aleksandra Król*, g. 1990 m. lapkričio 20 d. Zakopanėje) – Lenkijos snieglenčių sporto sportininkė, pasaulio čempionatų prizininkė, olimpietė.

Biografija
----------

Savo debiutinėse 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse lenkė dalyvavo dvejose rungtyse. Moterų paralelinio slalomo varžybose sportininkė buvo diskvalifikuota, o paralelinio didžiojo slalomo varžybose liko 30-a.

2017 m. snieglentininkė iškovojo Universiados aukso medalį didžiojo paralelinio slalomo rungtyje. 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse lenkė dalyvavo paralelinio didžiojo slalomo varžybose, kuriose užėmė 11-ą vietą.

2022 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Król buvo šalies vėliavnešė atidarymo ceremonijoje. Lenkijos atstovė paralelinio didžiojo slalomo varžybose liko 8.

2023 m. pasaulio snieglenčių ir akrobatinio slidinėjimo čempionate Król pirmą kartą tapo pasaulio čempionatų prizininke – iškovotas bronzos medalis paralelinio didžiojo slalomo rungtyje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Olympedia Profile". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2023 m. vasario 19 d.

Nuorodos
--------

* FIS puslapyje
| **Marina Anatoljevna Aleksejevarus. *Марина Анатольевна Алексеева*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1957 m. birželio 16 d. (65 metai)Lvove, Ukraina |
|  |
| Veikla | Rusijos detektyvų rašytoja. |
|  |
|  **Vikiteka** | Aleksandra Marinina |

**Aleksandra Marinina** (rus. *Александра Маринина*; tikroji pavardė **Marina Anatoljevna Aleksejeva**, rus. *Марина Анатольевна Алексеева*; g. 1957 m. birželio 16 d. Lvove, Ukraina) – Rusijos detektyvų rašytoja.

Biografija
----------

Gimė teisininkų šeimoje. Iki 1971 m. gyveno Leningrade, po to lankė specializuotą mokyklą Maskvoje, kurioje buvo sustiprintas anglų kalbos mokymas, bei muzikos mokyklą. 1979 m. baigė Maskvos M. Lomonosovo universiteto Teisės fakultetą.

Dirbo Rusijos Vidaus Reikalų ministerijos mokslinių tyrimų įstaigose, kriminologijos ir kriminalinės statistikos srityse. 1986 m. apgynė mokslinę disertaciją, parašė per 40 mokslinių darbų. 1998 m. išėjo į pensiją būdama milicijos papulkininkė.

Kūryba
------

1992 m. kartu su Aleksandru Gorkinu parašė pirmąją detektyvinę apysaką „Šešiasparnis Serafimas", išspausdintą žurnale „Milicija". Po to rašė savarankiškai, išleido daugiau kaip 30 įvairių žanrų kūrinių, iš jų 25 detektyvinius romanus.

A. Marininos knygos populiarios visame pasaulyje, išverstos į daugiau kaip 20 užsienio kalbų. Rašytoja yra gavusi nemažai literatūrinių apdovanojimų, jos romanai ekranizuojami. Rusijoje sukurtas serialas „Kamenskaja" ir „Kamenskaja-2", rodomas ir kitose šalyse.

Pagrindinė detektyvinių romanų herojė yra Maskvos kriminalinės paieškos centriniame štabe dirbanti Anastasija Kamenskaja.

Knygos, išleistos Lietuvoje
---------------------------

* „Žaidimas svetimame lauke" (2000)
* „Pavogtas sapnas" (2000)
* „Žudikas per prievartą" (2000)
* „Mirtis dėl mirties" (2000)
* „Taip susiklostė aplinkybės" (2001)
* „Mirtis ir truputis meilės" (2001)
* „Kai dievai juokiasi" (2001)
* „Vyriški žaidimai" (2002)
* „Stilistas" (2002)
* „Septintoji auka" (2002)
* „Neužrakintos durys" (2003)
* „Atminties fantomas" (2003)
* „Juodasis sąrašas" (2004)
* „Bumerangas" (2004)
* „Trijų *ne* dėsnis" (2004)
* "Bendraautoriai" (2005)
* „Muzikos vaiduoklis" (2005)
* „Kiekvienas už save" (2006)
* „Rekviem" (2006)
* "Objekto keitimas" (2006)
* „Pelėkautų spyruoklė" (2006)
* „Miesto tarifas" (2007)
* „Netrukdykite budeliui" (2007)
* "Pomirtinis portretas" (2007)
* "Ledo jausmas" (2007)
* "Staugiantys vienatvės šunys" (2008)
* "Svetima kaukė" (2008)
* "Už viską reikia mokėti" (2008)
* "Nuodėmės iliuzija" (2009)
* "Nukentėjusiojo vardas - niekas"(2009)
* "Viskas ne taip" (2009)
* "Skaistus mirties veidas" (2010)
* "Tas, kuris žino. Pavojingi klausimai" (2010)
* "Tas, kuris žino. Kryžkelė" (2010)

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Aleksandras Belgardas** |
| --- |
| Gimė | 1902 m. spalio 4 d.Lentvaris, Rusijos imperija |
| Mirė | 1992 m. (~90 metų)Dniepropetrovskas, Ukraina |
|  |
| Veikla | Mokslininkas, ekologas, biologas, geobotanikas. |

**Aleksandras Belgardas** (1902 m. spalio 4 d. Lentvaryje, Rusijos imperija – 1992 m. Dniepropetrovske, Ukraina) – mokslininkas, ekologas, biologas, geobotanikas.

Biografija
----------

Gimė 1902 m. spalio 4 d. Lentvaryje. Prasidėjus I pasauliniam karui su tėvais pasitraukė į Jekaterinoslavą. 1920 m. baigė mokyklą, 1927 m. baigė biologijos studijas Dniepropetrovsko universitete. Baigęs mokslus dirbo dėstytoju Dniepropetrovsko žemės ūkio mokykloje. 1932 m. suorganizavo biologinės stoties statybas ant Samaros upės. 1935-1936 m. Dniepropetrovsko universiteto biologijos fakulteto dekanas. Nuo 1941 m. rugpjūčio iki 1944 m. balandžio evakuotas į Krasnodaro kraštą, kur dirbo biologijos mokytoju. 1947-1949 m. vėl buvo biologijos fakulteto dekanas. 1947 m. tapo mokslų daktaru, o 1948 m. profesoriumi. Vykdė įvairius mokslinius tyrimus, parašė nemažai mokslinių straipsnių. Padarė didelį indėlį į apželdinimo mokslą. Sukūrė dirbtinio miško stepių zonose tipologiją, kuri naudojama visoje stepių zonos Ukrainos dalyje. Mirė 1992 m. Dniepropetrovske.

Literatūra
----------

* Белова Н. А. Травлеев А. П. Пути к объективной оценке жизненности лесного биогеоценоза (К 100-летию со дня рождения А. Л. Бельгарда) // Екологія та ноосферологія. — 2002. — Т. 12. — № 3—4. — С. 4—7.
* Бельгард Александр Люцианович // Энциклопедия лесного хозяйства. — М.: ВНИИЛМ, 2006. — Т. 1. — С. 45. — ISBN 5-94737-022-0.
**Sinuzija** (gr. synusia – gyvenimas kartu) – tos pačios gyvenimo formos augalų visuma, sudaranti fitocenozės dalį. Kiekvienoje bendrijoje galima išskirti nuo kelių iki keliolikos sinuzijų. Sinuzijos koncepciją patobulino ir išplėtojo švedų botanikas Gustavas Einaras Du Rietzas (1895–1967).

Fitosociologijoje sinuzija yra sintaksonas, apjungiantis artimas asociacijų grupes. Pagrindinis bendrijų sistematikos vienetas yra asociacija (analogiškai kaip rūšis yra pagrindinis organizmų sistematikos vienetas). Sinuzijos sąvoka fitocenologijoje yra nevienareikšmė, Lietuvoje pievų sinuzijas yra išskyrusi M. Natkevičaitė-Ivanauskienė.

Sinuzijų pavyzdžiai
-------------------

Epifitų sinuzija. Epifitai yra augalai, augantys ant kitų augalų, pavyzdžiui, medžių, nepakenkdami jiems. Epifitai yra buveinė ir maistas įvairiems organizmams, o jų buvimas gali padidinti biologinę įvairovę miške. Jie taip pat atlieka svarbų vaidmenį vandens cikle, sulaikydami kritulius ir lėtai išleisdami juos į aplinką, mažindami eroziją ir suteikdami nuolatinį vandens šaltinį kitiems ekosistemos organizmams.

Kerpių ar samanų sinuzijos – randamos ant akmenų ar gyvos arba negyvos medienos. Tai mikrobuveinė ir maistas įvairiems vabzdžiams ir kitiems mažiems organizmams.

Efemerų sinuzija – tam tikru vegetacijos laikotarpiu išryškėjančios sinuzijos, pvz. efemerų sinuzija dykumoje, pavasarinių efemeroidų sinuzija lapuočių miške.

Samanos, kerpės ir makroskopiniai dumbliai yra nepakankamai ištirti daugelio ekosistemų komponentai, bet turėtų būti plačiau naudojami augalijai charakterizuoti, augalų bendrijoms (fitocenozėms) išskirti. Siūloma specifines augalų bendrijos dalis, išsiskiriančias savo struktūra ar funkciniais komponentais, klasifikuoti atskirai, sinuzijų sistemoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Dagys J. (red.) 1965. Botanikos terminų žodynas. Mintis, Vilnius.
2. 1 2  Gudžinskas Z. Sinuzija. Visuotinė lietuvių enciklopedija.
3. ↑  Tupčiauskaitė J. 2012, Botanikos mokomoji lauko praktika. Vilnius.
4. ↑  Natkevičaitė-Ivanauskienė M. Naujalis J.R. Tupčiauskaitė J. Rukšėnienė J. Meškauskaitė E. 2005: Lietuvos augalinio rūbo struktūra: profesorės Marijos Natkevičaitės-Ivanauskienės požiūris. – Vilnius.
5. ↑  Zotz, G. Bader, M. Y. & Medina, E. (2010). The physiological ecology of vascular epiphytes: current knowledge, open questions. Journal of experimental botany, 61(10), 2379–2390.
6. ↑  Berg, C. Jörg E. Hobohm C. Dengler J. 2019: The whole and its parts: why and how to disentangle plant communities and synusiae in vegetation classification. Applied Vegetation Science, 127–135.
**Teodora Staugaitienė** (g. 1945 m. birželio 15 d. Smalinėje, Vilniaus rajonas) – teisininkė, teisėja, buvusi LR Konstitucinio Teismo, Lietuvos Aukščiausiojo Teismo (LAT) Civilinių bylų skyriaus teisėja, Vilniaus rajono liaudies teismo pirmininkė.

Biografija
----------

1968 m. baigė teisę Vilniaus universiteto (VU) Teisės fakultete.

1962–1964 m. Vilniaus rajono Valkarabiškių aštuonmetės mokyklos mokytoja, 1968–1970 m. VU „Žinijos" draugijos atsakingoji sekretorė. 1970–1979 m. Vilniaus rajono liaudies teismo teisėja, teismo pirmininkė, 1982–1993 m. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus, 1993–2002 m. Lietuvos Respublikos Konstitucinio Teismo, 2002–2007 m. rugsėjo 24 d. LAT Civilinių bylų skyriaus teisėja, LAT Senato narė.

2003–2005 m. Teisėjų atrankos komisijos pirmininkė.

Moka vokiečių, rusų, lenkų kalbas.

Ištekėjusi.

Apdovanojimai
-------------

* Didžiojo Lietuvos Kunigaikščio Gedimino 4-ojo laipsnio ordinas (už asmeninį indėlį kuriant Lietuvos Respublikos teisės sistemą ir stiprinant valstybės konstitucinę justiciją), 2003 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  ėl T. Staugaitienės atleidimo iš Lietuvos Aukščiausiojo Teismo teisėjo pareigų
2. ↑  Teodora Staugaitienė Archyvuota kopija 2013-12-26 iš Wayback Machine projekto. (NTA inf.)
3. ↑  Teodora Staugaitienė (LRS inf.)
| **Romualdas Krikščiūnas** |
| --- |
| Gimė | 1930 m. liepos 18 d.Kaune |
| Mirė | 2010 m. lapkričio 2 d. (80 metų)Kaune |
| Tautybė | lietuvis |
| Religija | Romos katalikas |
|  |
| Veikla | vyskupas |
|  |
| Išsilavinimas | 1959–1963 m. Popiežiškajame Laterano universitete Romoje studijavo kanonų teisę, apgynė daktaro disertaciją, kanonų teisės daktaras. |
| Alma mater | 1954 m. Kauno kunigų seminarija |

**Romualdas Krikščiūnas** (1930 m. liepos 18 d. Kaune – 2010 m. lapkričio 2 d.) – Lietuvos vyskupas emeritas, teisėtyrininkas kanonistas, kanonų teisės daktaras.

Biografija
----------

1950–1954 m. mokėsi Kauno tarpdiecezinėje kunigų seminarijoje; įšventintas kunigu. Nuo 1954 m. Kristaus Prisikėlimo parapijos Kaune vikaras, nuo 1959 m. klebonas.

R. Krikščiūno kapas Kaune

  

1959–1963 m. Popiežiškajame Laterano universitete Romoje studijavo kanonų teisę, apgynė daktaro disertaciją, kanonų teisės daktaras. Nuo 1963 m. Vilkaviškio vyskupijos kurijos kancleris. 1963–1964 m. ir 1965–1967 m. lydėjo Lietuvos hierarchus į II Vatikano susirinkimą.

1963–1973 m. Kauno tarpdiecezinėje kunigų seminarijoje dėstė bažnytinę (kanonų) teisę, nuo 1968 m. profesorius. Amajos titulinis vyskupas (nuo 1969 m. gruodžio 21 d.), Kauno arkivyskupijos ir Vilkaviškio vyskupijos vyskupo Juozapo Matulaičio-Labuko augziliaras ir generalinis vikaras. Panevėžio vyskupijos apaštališkasis administratorius (1973–1983 m.). Nuo 2004 m. dirbo sielovadinį darbą Kauno Kristaus Prisikėlimo parapijoje.

2010 m. lapkričio 2 d. mirė. Palaidotas lapkričio 4 d. Kauno Kristaus Prisikėlimo mažosios bažnyčios šventoriuje (Aukštaičių g. 4).

| Romos katalikų bažnyčios vadovai |
| --- |
| Prieš tai:**Povilas Bakšys** |  **Panevėžio vyskupas**1969–1983 | Po to:**Liudvikas Povilonis**  |

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Romualdas Krikščiūnas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 47 psl.
2. ↑

Nuorodos
--------

* Kauno arkivyskupijos informacija Archyvuota kopija 2009-05-16 iš Wayback Machine projekto.
**Romualdas Kurila** (g. 1945 m. liepos 15 d. Kaptoriūnuose, Pastovių rajonas, Baltarusija) – Lietuvos inžinierius mechanikas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1968 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1983 m. technikos mokslų daktaras. 1996 m. stažavo Lulea, 2001 m. Chalmerso (Švedija) ir Vienos m. (Austrija) technologijos universitetuose.

1970–1973 m. Metalo pjovimo staklių instituto Vilniaus filialo vyresnysis inžinierius, 1973–1985 m. Kauno politechnikos instituto mokslinio centro „Vibrotechnika" vyresnysis mokslo darbuotojas. Nuo 1985 m. KPI (nuo 1990 Kauno technologijos universitetas) dėstytojas, 1985–1996 m. Darbų saugos katedros vedėjas, nuo 1991 m. profesorius.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinių tyrimų svarbiausios sritys – netiesiniai reiškiniai sąveikaujant vibruojantiems kūnams, labai tikslios ultragarsinės pavaros, vibraciniai mechanizmai, triukšmo ir vibracijų mažinimo būdai, darbo aplinkos įtaka žmogaus sveikatai, vibracijų, triukšmo įtaka žmogaus reakcijoms, jų trukmei, klaidų skaičiui, judesio tikslumui. Sukurta triukšmo ir vibracijų priemonė, kuri leido 78 kartus sumažinti statinio vibraciją. 119 išradimų, iš jų 7 patentuoti, autorius.

Bibliografija
-------------

* Vibraciniai judesio keitikliai, 1983 m.
* Dvimatės vibracinės pavaros, 1986 m.
* Žmogaus sauga ir sveikata, su kitais, Technologija, 2004 m.

Įvertinimas
-----------

* 1986 m. LTSR valstybinė premija

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Romualdas Kurila*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 303 psl.
| **Romualdas Lukšas** |
| --- |
| Gimė | 1927 m. rugsėjo 21 d.Kaunas |
| Mirė | 2016 m. gruodžio 27 d. (89 metai) |
| Vaikai | Gytis Lukšas, 
Aras Lukšas |
|  |
| Veikla | dailininkas scenografas |
| Partija | 1971 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1950 m. Vilniaus dailės institutas |

**Romualdas Lukšas** (1927 m. rugsėjo 21 d. Kaune – 2016 m. gruodžio 27 d.) – Lietuvos dailininkas scenografas.

Biografija
----------

Sūnus Gytis Lukšas. 1950 m. baigė Vilniaus dailės institutą, mokėsi pas Liudą Truikį, Vytautą Palaimą. 1950–1956 m. Klaipėdos dramos teatro, 1956–1962 m. Kapsuko dramos teatro vyr. dailininkas. 1963–1990 m. dirbo Lietuvos radijo ir televizijos komitete, 1968–1984 m. Lietuvos televizijos vyr. dailininkas, 1984–1990 m. kūrybinio susivienijimo „Telefilmas" dailininkas. 1995–2002 m. dėstė Vilniaus pedagoginiame universitete.

Kūryba
------

Nuo 1950 m. dalyvavo parodose Lietuvoje. Individualios parodos surengtos Kapsuke (dab. Marijampolė), Vilniuje (1997 m. 2002 m. 2007 m.).

Sukūrė scenovaizdžių Lietuvos operos ir baleto teatre (Bedržichas Smetana. „Parduotoji nuotaka", 1950 m.), Klaipėdos dramos teatre (Kazys Saja. „Lažybos", 1954 m. Aleksandras Ostrovskis. „Bekraitė", Balys Sruoga. „Apyaušrio dalia", abu 1956 m. „Būk vyras, Čelestinai!", „Ryžio grūdas", 1963 m.), Kapsuko (Marijampolės) dramos teatre (Kazys Binkis. „Atžalynas", 1956 m. Alfredas Žari. „Šeštasis aukštas", 1957 m. Lope de Vega. „Šuo ant šieno", 1958 m. Nazimas Hikmetas. „Damoklo kardas", 1961 m. 1963 m. Klaipėdos dramos teatre (V. Blažekas. „Turtingas vakaras", 1961 m. Viktoras Hugo. „Marija Tiudor", 1962 m.) ir kt. teatruose.

30 TV spektaklių, 15 filmų („Mirtis ir vyšnios medis", 1968 m. rež. Arūnas Žebriūnas; „Raudonmedžio rojus", 1981 m.; „Devyni nuopolio ratai", 1984 m. abiejų rež. Bronius Talačka; „Benjaminas Kordušas", 1986 m. rež. Vidmantas Bačiulis; „Valdžia", 1992 m. rež. Juozas Sabolius) dailininkas.

Scenografijai būdinga raiški, nesudėtinga kompozicija, istorinė tikrovė, kai kuriuose spektakliuose yra stilizuotų modernistinių elementų.

Įvertinimas
-----------

* 1977 m. LTSR nusipelnęs meno veikėjas
* 1985 m. LSSR valstybinė premija

Šaltiniai
---------

1. ↑  Nijolė Adomonytė. *Romualdas Lukšas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. - 664
2. ↑  Raimonda Bitinaitė-Širvinskienė. *Romualdas Lukšas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. - 689 psl.
**Romualdas Kondrotas** (1951 m. lapkričio 18 d. Telšiuose) – muzikos mokytojas ir chorvedys.

Biografija
----------

Mokėsi Telšių 4-ojoje vidurinėje mokykloje ir vaikų muzikos mokykloje. Baigęs vidurinę mokyklą, 1969–1973 m. muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (diriguoti chorui mokė B. Razauskienė, Z. Barauskienė ir A. Jozėnas).

Nuo 1973 m. rudens Varėnos vaikų muzikos mokyklos mokytojas, nuo 1979 m. Varėnos 2-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas. Čia vadovavo jaunių ir vyresniųjų klasių merginų chorui. Jaunių chorą parengė 1980 ir 1987 m. respublikinėms dainų šventėms, o vokalinius ansamblius ir solistus „Dainų dainelės" konkursams. Mokykloje įrengė pavyzdingą muzikos kabinetą, siekė kuo daugiau berniukų įtraukti į chorą. Keletą metų vadovavo Varėnos rajoninių kultūros namų mišriajam chorui ir Miškų ūkio gamybinio susivienijimo vyrų vokaliniam ansambliui „Girių aidai" – abu kolektyvus parengė 1985 m. respublikinei dainų šventei. R. Kondrotas buvo Varėnos rajono dainų švenčių organizatorius ir vyr. dirigentas.

Nuo 1987 m. Lietuvos mokslinio metodinio kultūros centro Muzikos skyriaus vyr. mokslinis bendradarbis ir Vilniaus miesto moterų choro „Eglė" chormeisteris.

Nuo 1989 m. Respublikinio moksleivių estetikos metodinio mokslinio centro direktoriaus pavaduotojas meno reikalams. Sujungus Švietimo ir Kultūros ministerijas, buvo sujungti ir minėti centrai, Romualdas Kondrotas tapo jungtinio kultūros centro organizacinio sektoriaus vadovu. Daug prisidėjo organizuojant J. Pakalnio jaunųjų pūtikų respublikinį konkursą, Balio Dvariono respublikinį ir tarptautinį pianistų ir smuikininkų konkursą, Stasio Vainiūno tarptautinį pianistų konkursą ir M. K. Čiurlionio tarptautinį pianistų ir vargonininkų konkursą Vilniuje.

Nuo 1994 m. iki 2020 m. Romualdas Kondrotas – Nacionalinės Mikalojaus Konstantino Čiurlionio menų mokyklos direktorius, ypač rūpinosi gimnazijos materialine baze. Gimnazijoje vyksta įvairių meno renginių. Daug prisidėjo organizuojant „Dainų dainelės" konkursus (žiuri narys) ir rengiant Lietuvos mokyklos 600 metų jubiliejinius renginius (buvo tarybos narys). Buvo 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventės direktoriumi. Yra M. K. Čiurlionio pianistų ir vargonininkų konkursų direktorius.

Romualdas Kondrotas su įvairiais meno kolektyvais lankėsi Kuboje, Vietname, Čekoslovakijoje, Lenkijoje ir kitose šalyse. 1987 m. jis apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
**Romualdas Malakauskas** (1947 m. rugsėjo 10 d. Dusetų miestelyje, Zarasų r.), pedagogas ir chorvedys.

Biografija
----------

Baigęs Tauragės 1-ąją vidurinę ir vaikų muzikos mokyklą (akordeono specialybė), 1965–1970 Šiaulių pedagoginiame institute studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą bei muziką (diriguoti mokė P. Jankauskas ir kiti pedagogai).

Nuo 1972 m. Tauragės 4-osios (Žalgiriu) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų chorų vadovas, 1997 m. subūrė ir merginų chorą. Jaunių chorą parengė 1987 m. respublikinei moksleivių dainų šventei, o vaikų muzikos mokyklos skudutininkus – 1985 ir 1987 m. respublikinėms dainų šventėms. Vėliau itin aktyviai reiškėsi su vidurinės mokyklos jaunučių ir jaunių chorais. 1991 m. Lietuvos vaikų ir jaunimo chorų festivalyje „Dainuok, jaunoji Lietuva" abu chorai tapo Klaipėdos zonos laureatais ir buvo pakviesti dalyvauti festivalio baigiamuosiuose koncertuose Klaipėdoje ir Vilniuje. Abu chorus parengė 1993 m. Klaipėdos krašto jaunimo dainų ir šokių šventei, koncertavo uostamiesčio chorinės muzikos mėgėjams. Chorai dalyvavo 1995 m. Žemaičių ir Pamario krašto vaikų chorų festivalyje „Pavasario balsai" Šilutėje, o tapę laureatais dainavo Vakarų Lietuvos geriausiųjų chorų festivalyje Klaipėdoje. 1996 m. jaunučių ir jaunių choras dalyvavo Žemaičių ir Pamario krašto vaikų ir jaunimo dainų šventėje „Mes Lietuvos vaikai" Klaipėdoje. Jaunučių ir merginų chorus parengė 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei, o merginų chorą 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje. 1994 m. chorvedžiui suteikta vyresniojo mokytojo kvalifikacijos kategorija. Pedagogas dirigavo Tauragės rajono dainų šventėse ir festivaliuose.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
JAV ventrologas Edgaras Bergenas su savo garsiuoju pašnekovu-marionete Čarliu Makarčiu filme *Stage Door Canteen* (1943).
**Ventrologija**, arba *pilvakalbystė* (lot. „venter" – pilvas, „logos" – žodis) – kalbėjimo menas beveik nejudinant lūpų, be artikuliacijos. Cirke – vienas iš retesnių nepagrindinių žanrų.

Artistas pilvakalbystės meno pasiekdavo po ilgų treniruočių, vaidinimą (dažniausiai komišką) paruošdavo kaip dialogą su lėle arba gyvūnu (pvz. šunimi). Ventrologų pasirodymai cirko, teatro ar kabareto scenose žinomi nuo XVIII amžiaus Austrijoje, Prancūzijoje, tapo populiarūs XIX a. – JAV, Indijoje, Rusijoje ir kt. Apie pilvakalbius Lietuvos cirkų arenose nėra duomenų.

### Žymūs ventrologai

* fon Mengenas – austrų baronas, žinomas kaip vienas pirmųjų pilvakalbių pasaulyje, viešai savo meną rodęs XVIII a. antroje pusėje;
* Ramdasas Padhis – žymus Indijos pilvakalbis ir lėlininkas, savo pasirodymus rengęs 40 metų;
* Grigorijus Donskojus (1865–1956 m.) – vienas pirmųjų pilvakalbių Rusijoje, vaidinęs cirkų arenose iki 1949 m.;
* Edgaras Bergenas – žinomas XIX a. vidurio JAV pilvakalbis ir lėlininkas;
* Jeff’as Dunham’as – vienas geriausių šių laikų pilvakalbių;
* ir kt.

Nuorodos
--------

* Ventrologija kaip cirko žanras (RUS)
* Pilvakalbystės paslaptys (RUS)
| Graužių senkapis |
| --- |
| [[Image:|275pxpx]] |
| 

Graužių senkapisGraužių senkapis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°11′53″ š. pl. 23°52′59″ r. ilg.﻿ / ﻿55.19806°š. pl. 23.88306°r. ilg.﻿ / 55.19806; 23.88306Koordinatės: 55°11′53″ š. pl. 23°52′59″ r. ilg.﻿ / ﻿55.19806°š. pl. 23.88306°r. ilg.﻿ / 55.19806; 23.88306 |

 |
| Vieta | Kėdainių rajonas |
| Seniūnija | Josvainių seniūnija |
| Plotas | 24371 m² |
| Naudotas | VI–XVII a. |
| Registro Nr. | A1694/AR432/5150 |

**Graužių senkapis** – Kėdainių rajono savivaldybės teritorijoje, netoli Graužių kaimo (Josvainių seniūnija), esantis kapinynas, kuriame laidota nuo VI a. iki XVII a. Yra 2,5 km į pietvakarius nuo Nevėžio ir Upytės santakos, 1,3 km į pietryčius nuo kelio, vedančio iš Paliepių į Kėdainių-Josvainių kelią ir 0,2 km į šiaurės vakarus nuo Nevėžio dešiniojo kranto.

Tyrimai
-------

1938 m. pilkapyną tyrė Kauno kultūros muziejus (tyrimų vadovas Jonas Puzinas), 1969 m. pakartotinius tyrimus atliko Lietuvos istorijos institutas (tyrimų vadovas Vytautas Urbanavičius).

Ištirti 232 kapai, iš jų 33 sudegintų ir 46 nedegintų mirusiųjų bei 153 nedegintų žirgų kapai, datuojami VI–XVII amžiumi. Mirusiųjų kapuose rasta žalvarinių papuošalų, tarp jų ir susilydžiusių deginant numirusiuosius, taip pat vytinių antkaklių, pasaginių segių, apyrankių fragmentų, sidabro lydinių, svarstyklių svarelių.

Žirgų, kurie pakasti su visa apranga, pažaboti, kapuose rasta gausių įkapių – geležinės kamanos (kai kurių apkaustai inkrustuoti žalvariu ir sidabru), balnakilpės, žalvariniai žvangučiai, diržų sagtys, žiedai – apyuodegiai, gintariniai ir žalvariniai karoliai, pastarieji kartais pasidabruoti, iš susuktų skardelių.

Radinius saugo Vytauto Didžiojo karo muziejus, Lietuvos nacionalinis muziejus ir Kėdainių krašto muziejus.

Kapinyne rasta vienas lobis. Kitas lobis 1939 m. rastas pačiame kaime.

Nuorodos
--------

Graužių kapinyno radiniai

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Objekto Nr. 5150 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. ↑  Vytautas Urbanavičius. *Graužių senkapis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 109 psl.
Rutulinės sklendės pjūvis:  
1) Korpusas  
2) Sandarinimo žiedas  
3) Rutulys  
4) Rankena (svirtis)  
5) Velenas
Rutulinės sklendės pritaikymas
**Rutulinė sklendė** (angl. *Ball valve*) – sklendė, kuri yra atidaroma arba uždaroma, pasukant sklendės viduje esantį rutulį su išpjova 90 laipsnių kampu.

Veikimo principas ir konstrukcija
---------------------------------

Pasukus rankeną 90° kampu, viduje esantis rutulys su išpjova uždaro arba atidaro tėkmę. Daugeliu atveju tai yra privalumas, tačiau dėl greito sklendės uždarymo atsiranda hidraulinio smūgio tikimybė. 

Pagal rankenos poziciją lengva nustatyti, ar sklendė yra atidaryta ar uždaryta: 

* jeigu rankenos pozicija yra lygiagreti tekėjimo krypčiai – sklendė yra atidaryta;
* jeigu rankena yra statmena tekėjimo krypčiai – sklendė yra uždaryta.

Klasifikacija
-------------

Pagal rutulio mechanizmą rutulines sklendes galima suskirstyti į:

* „Plaukiojančio" rutulio (rutulys laikosi ant dviejų sandarinimo žiedų) – tai labiausiai paplitusi rutulinių sklendžių konstrukcija.
* Su ašimi (sklendės rutulys turi atramines ašis) – tai dažniausiai didesnio skersmens bei didesnio darbinio slėgio rutulinės sklendės.

Naudojimo sritys
----------------

Dėl paprastos konstrukcijos šios sklendės yra taikomos visose pramonės srityse. Šios sklendės dažniausiai yra naudojamos buityje tiekti geriamąjį vandenį ar gamtines dujas.

Pagrindinės charakteristikos
----------------------------

* Dėl mažų gabaritų ir paprastumo šis sklendžių tipas yra dažniausiai naudojamas santechnikoje.
* Tinka geriamajam vandeniui, dujoms, agresyvioms terpėms, maisto pramonei.
* Galimi skirtingi valdymo būdai (rankinis, su elektrine pavara, pneumatinis).
* Dažniausi naudojami skersmenys yra  DN 15, 20, 25, 40.

Medžiagiškumas
--------------

Šio tipo sklendžių korpusams gaminti yra naudojamos šios medžiagos:

* Polivinilchloridas (PVC)
* Nerūdijantis plienas
* Anglinis plienas
* Bronza
* Žalvaris
* Kitos

Išnašos
-------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Rutulinė sklendė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. 1 2
2. ↑
| **Teodoras Denhofas** |
| --- |
|  |
| Denhofai |
| Herbas „Vepris" |
| Herbas „Vepris" |
|  |
| Gimė | ? m. |
| Mirė | 1622 m. lapkričio 8 d. |
| Tėvas | Germanas Denhofas |
| Motina | Sofija Kalinovska |
| Sutuoktinis (-ė) | Ana Joden |

**Teodoras Denhofas** (? – 1622 m. lapkričio 8 d.) – ATR valstybinis ir karinis veikėjas, karūnos kariuomenės pulkininkas (1609 m.), vokiečių pėstininkų vadas, Pernu vaivada (1617–1620 m.) ir Vendeno vaivada (1620–1622 m.).

Biografija
----------

Lenkų magnatų Denhofų giminės atstovas, „Vepris" herbo savininkas. Durbės seniūno ir Lenkijos armijos pulkininko Germano Denhofo (m. po 1567 m.) ir Anos Joden sūnus. Broliai – Ernestas, Gerardas, Kristupas, Otas, Henrikas.

1609 metais Teodoras Denhofas minimas kaip Karūnos kariuomenės pulkininkas, vėliau vadovavo vokiečių pėstininkams. 1617 metais gavo Pernu vaivados pareigybę, 1620 metais buvo paskirtas Vendeno vaivada.

Nuorodos
--------

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RVendeno vaivados |
| --- |
|  |
| 
Jurgis Farensbachas • Motiejus Dembinskis • Kristupas Sluška • Teodoras Denhofas • Joachimas Tarnovskis • Tomas Sapiega • Gerhardas Denhofas • Mikalojus Korfas • Aleksandras Morštynas |  |

 |

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RPernu vaivados |
| --- |
|  |
| 
Motiejus Dembinskis • Teodoras Denhofas • Joachimas Tarnovskis • Petras Tryzna • Konstantinas Palubinskis • Ernestas Magnusas Denhofas • Jonas Zavadzkis • Jurgis Chreptavičius • Henrikas Denhofas •Stanislovas Karolis Koniecpolskis |  |

 |
| **Teodoras Kučinskas** |
| --- |
| Gimė | 1885 m. sausio 5 d.Prūsokai, Višakio Rūdos valsčius |
| Mirė | 1966 m. balandžio 28 d. (81 metai)Čikaga |
|  |
| Veikla | JAV lietuvių visuomenės veikėjas, publicistas, teisės daktaras. |

**Teodoras Kučinskas** (1885 m. sausio 5 d. Prūsokai, Višakio Rūdos valsčius – 1966 m. balandžio 28 d. Čikaga) – JAV lietuvių visuomenės veikėjas, publicistas, teisės daktaras.

Biografija
----------

1905 m. apsigyveno JAV. 1920 m. baigė Ohajo Šiaurės universitetą, vėliau Čikagos teisės mokyklą. Buvo Lietuvių socialistų sąjungos, Amerikos lietuvių laisvamanių etinės kultūrinės draugijos veikėjas. 1915-1917 m. aplankė visas JAV lietuvių kolonijas, skaitė paskaitas apie socialines problemas, astronomiją, geologiją. Dėstė lietuvių kalbą „Aušros" gimnazijoje. Aktyviai propagavo laisvamanybę.

Bibliografija
-------------

* 16 Kristų: popiežių prakeikimai, 1919 m.
* Keturi revoliucionieriai, 1933 m.
* Mitai apie Kristų, 1937 m.
* Lyties garbinimas, 1955 m.
* Šventraščio tikrovė, 1957 m.
* Kunigų kova už daugpatystę, 1959 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Teodoras Kučinskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 187 psl.
| **Teodoras Jeronimas Liubomirskis** |
| --- |
| Liubomirskiai |
| Herbas „Szreniawa" |
| Herbas „Szreniawa" |
|  |
| Gimė | 1720 m. |
| Mirė | 1761 m. (~41 metai) |
| Tėvas | Jurgis Ignotas Liubomirskis |
| Motina | Mariana Denhof |
| Sutuoktinis (-ė) | Eleonora Malachiovska |

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Kunigaikštis **Teodoras Jeronimas Liubomirskis** (1720–1761) – ATR valstybinis veikėjas, Karūnos gvardijos pulkininkas (1749), generolas-leitenantas (1753), Karūnos didysis taurininkas (1759–1761), Bohuslavo seniūnas.

Biografija
----------

Lenkijos kunigaikščių Liubomirskių giminės atstovas, herbo „Szreniawa" savininkas. Karūnos didžiojo vėliavininko, kunigaikščio Jurgio Ignoto Liubomirskio (1687–1753) sūnus nuo pirmos santuokos su Mariana Denhof (apie 1685–1730).

1749 metais Teodoras Jeronimas Liubomirskis gavo Karūnos gvardijos pulkininko laipsnį. 1753 metais buvo pervestas į generolus-leitenantus. 1759 metais Teodoras Jeronimas Liubomirskis gavo Karūnos didžiojo taurininko pareigybę. Taip pat jam priklausė Bohuslavo seniūnija, Ukrainoje.

Šeima
-----

Teodoro Jeronimo Liubomirskio žmona Eleonora Malachovska 
1753 metais vedė Eleonorą Malachovską (m. 1761),Karūnos didžiojo kanclerio, grafo Jano Malachovskio (1698–1762) ir Izabelė Chumieckos (m. 1783) dukterį, Parčevo seniūno Juzefo Lipskio našlę. Santuoka buvo bevaikė.

Nuorodos
--------
| **Teodoras Liubartaitis** |
| --- |
| Voluinės didysis kunigaikštis |
| Gediminaičiai |
| Gimė | 1351 m. |
| Mirė | 1431 m. liepos 1 d. (~80 metų) |
| Tėvas | Liubartas Gediminaitis |
| Motina | Olga-Agafija Rostovska |
| Vaikai | Dmitrijus-Joakimas Sanguška |
|  Voluinės didysis kunigaikštis. |
| Valdė | 1383–1390 m. |
| Naugardo-Severskio kunigaikštis |
| Valdė | 1393-1404 m. |
| Pirmtakas | Kaributas |
| Įpėdinis | Švitrigaila |

**Teodoras Liubartaitis** (arba *Teodoras Dimitras*; 1351–1431 m. liepos 1 d. Voluinės Vladimiras) – Voluinės didysis kunigaikštis (1383–1390 m.). Liubarto Gediminaičio ir Olgos-Agafijos Rostovskos sūnus, Haličo-Voluinės Gediminaičių atstovas.

Teodoras Liubartaitis pradėjo valdyti po tėvo Liubarto mirties. Tuo metu Haličo kunigaikštystė buvo padalinta, po Lenkijos karalystės ir LDK Krėvos sutarties pasirašymo, kuomet Lietuvos didysis kunigaikštis Jogaila atėmė iš Teodoro dalį kunigaikštystės žemių. 

Dėl Haličo žemių vyko įpėdinystės karai. Teodoras Liubartaitis įsivėlė į karinį konfilktą su Jogaila, lenkais ir lietuviais. Po nesėkmingo karo prieš Lenkijos karalystę ir Lietuvą, kurias valdė Jogaila, Teodoras neteko Lucko (1387 m.) ir Vladimiro (1390 m.) žemių, ir neteko Voluinės kunigaikščio titulo.

Karo baigtį nulėmė 1392 m. pasirašyta Astravos sutartis tarp Lietuvos ir Lenkijos. Pagal ją Lenkija gavo Haličo kunigaikštystę, Belzą, Chelmą, o Lietuva – Voluinę ir Lucką.

Po išvarymo iš Voluinės, Teodoras kuriam laikui (1393–1404 m.) tapo Naugardo-Seversko kunigaikščiu. Šias valdas Vytautas Didysis atėmė iš Kaributo ir perleido Teodorui. 1404 m. Teodoras buvo nušalintas nuo vadovavimo ir išsiųstas iš Naudardo-Seversko. 

Vėlesniais metais Teodoras Liubartaitis buvo įsikūręs Žydačive.

Mirė 1431 m. birželio 1 d. Voluinės Vladimire, kurį prieš pat mirtį sugebėjo užimti ir trumpam atplėšti nuo Lietuvos.

Nuorodos
--------

* Грамоти XIV ст.
| **Teodoras Čartoriskis** |
| --- |
| Čartoriskiai |
| Čartoriskiai (herbas) |
| Čartoriskiai (herbas) |
|  |
| Gimė | po 1450 m.Klevanė |
| Mirė | 1542 m. (~92 metai)Klevanė |
| Tėvas | Mykolas Čartoriskis |
| Motina | Marija Nemir |
| Sutuoktinis (-ė) | Sofija Sanguškaitė |
| Vaikai | Aleksandras Fiodorovičius Čartoriskis  Jonas Fiodorovičius Čartoriskis  Ona Čartoriskaitė  Fedora Čartoriskaitė  Anastasija Čartoriskaitė |

**Teodoras (Fiodoras) Čartoriskis** (lenk. *Fiodor Michałowicz Czartoryski*, po 1450 m. Klevanė – 1542 m. Klevanė) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras didikas, kunigaikštis, valstybės ir karinis veikėjas.

Biografija
----------

Kilęs iš Lietuvos didikų Čartoriskių giminės. Tėvas Mykolas Čartoriskis, motina Marija Nemir, brolis Andrius Čartoriskis (m. 1488 m.)

Šeima
-----

Žmona Sofija Sanguškaitė, kunigaikščio Andriaus Sanguškos duktė. Sūnūs Aleksandras Fiodorovičius Čartoriskis, Jonas Fiodorovičius Čartoriskis, dukterys Ona Čartoriskaitė, Fedora Čartoriskaitė, Anastasija Čartoriskaitė.

Valstybės tarnyba
-----------------

Voluinės Čartorisko kunigaikštis. 1522 m. Žygimantas Senasis jį paskyrė Lucko seniūnu.

Dalyvavo Voluinės gynime nuo totorių antpuolių.

Dvarai
------

Dauguma dvarų buvo Naugarduko vaivadijoje. Dėl jų 1498 m. teisėsi su pusbroliu Semionu Čartoriskiu, Aleksandro Čartoriskio sūnumi. Be to, užsitarnavo kelis didžiojo kunigaikščio dovanotus dvarus. Nuo 1501 m. jo nuosavybe tapo Klevanė, 1512 m. Litovižas Vladimiro paviete, kartu su vaito pareigomis ir įpareigojimu rūpintis bažnyčia. 1514 m. atiteko 6 totorių tarnybos ir Koreličių dvaras Naugarduko paviete. 1517 m. iš kunigaikščio Kareckio nusipirko Suską, o 1524 m. Kalnietyčius (Kołniatycze).

Pagal 1528 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės surašymą šaukimo metu turėjo atvesti 32 raitelius, reiškia, jo dvaruose buvo ne mažiau, kaip 500 valstiečių ūkių (dūmų).

Nuorodos
--------

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RLDK didikų giminės |
| --- |
|  |
| Lietuvių kilmės | 
Alšėniškiai • Astikai • Bilevičiai • Čartoriskiai • Daugirdai • Daumantai Siesickiai • Drazdauskai • Giedraičiai • Gelgaudai • Goštautai • Hlebavičiai • Kęsgailos • Manvydai • Naruševičiai • Nagurskiai • Olelkaičiai • Pacai • Radvilos • Sakaičiai • Sudimantaičiai • Zaleskiai |
|  |
| Rusėnų kilmės | 
Chodykinai • Chodkevičiai • Iljiničiai • Oginskiai • Ostrogiškiai • Puzinai • Sapiegos • Strutinskiai • Tiškevičiai • Valavičiai • Višnioveckiai |
|  |
| Vokiečių kilmės | 
Pliateriai • Tyzenhauzai |
|  |
| Totorių kilmės | 
Glinskiai |
|  |
| Lenkų kilmės | 
Kiškos • Kosakovskiai • Potockiai |
|  |
| Italų kilmės | 
Karpiai • Morikoniai |
|  |
| Portugalų kilmės | 
Goesai |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Umba*Умба* |
| --- |
|        |
| *Senoji Umba prie Umbos upės* |
|  |
| 

UmbaUmba

66°40′50″ š. pl. 34°20′40″ r. ilg.﻿ / ﻿66.68056°š. pl. 34.34444°r. ilg.﻿ / 66.68056; 34.34444﻿ (Umba (gyvenvietė))Koordinatės: 66°40′50″ š. pl. 34°20′40″ r. ilg.﻿ / ﻿66.68056°š. pl. 34.34444°r. ilg.﻿ / 66.68056; 34.34444﻿ (Umba (gyvenvietė)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+4) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Murmansko sritis Murmansko sritis |
| **Rajonas** | Terio rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 5 534  |
| **Altitudė** | 5 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Umba |

**Umba** (rus. *Умба*) – miesto tipo gyvenvietė Rusijoje, Murmansko srityje, Kolos pusiasalio pietuose, Kandalakšos įlankos pakrantėje, prie Umbos žiočių. Terio rajono centras. Yra uostas, aerodromas, keliai į Varzugą, Kirovską. Verčiamasi žvejyba, miškų ūkiu. Veikia pomorų istorijos, kultūros ir buities muziejus, amatų centras. Netoli Umbos yra savo gamta pasižymintis Turijaus pusiasalis bei priešistorinis archeologinis paminklas Umbos labirintas.

Istorija
--------

Pomorų gyvenvietė šaltiniuose minima nuo 1466 m. ir yra viena seniausių visoje Koloje. 1898 m. netoliese įkurta miško darbininkų gyvenvietė ***Lesnojus*** (*Лесной*). Vėliau pradėtas statyti uostas. 1930 m. naujajai gyvenvietei suteiktas miesto tipo gyvenvietės statusas. Vėliau abi gyvenvietės sujungtos – medinis pomorų kaimas Senoji Umba ir darbininkų gyvenvietė Naujoji Umba.

Umbos panorama
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Um Kaisasأم قيس |
| --- |
| *Miesto panorama* |
|  |
| 

Um KaisasUm Kaisas

32°39′0″ š. pl. 35°41′0″ r. ilg.﻿ / ﻿32.65000°š. pl. 35.68333°r. ilg.﻿ / 32.65000; 35.68333﻿ (Um Kaisas)Koordinatės: 32°39′0″ š. pl. 35°41′0″ r. ilg.﻿ / ﻿32.65000°š. pl. 35.68333°r. ilg.﻿ / 32.65000; 35.68333﻿ (Um Kaisas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Jordanijos vėliava Jordanija |
| **Muchafaza** | Irbido muchafaza |
|  |
| **Gyventojų** (2009) | 5 058  |
| **Altitudė** | 378 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Um Kaisas |

**Um Kaisas** (arab. أم قيس‎ = *Umm Qais*) – nedidelis miestas šiaurės vakarų Jordanijoje, prie Sirijos ir Izraelio sienų. Įsikūręs Golano aukštumose, prie Jarmuko kanjono, virš Tiberiados ežero. Svarbus turistinis centras. Mieste išlikę daug antikinio architektūrinio paveldo: bažnyčių, amfiteatro, akveduko, šventyklų, įtvirtinimų griuvėsiai, kapavietės.

Istorija
--------

Senovėje miestas buvo žinomas kaip ***Gadara*** (hebr. ‏גדרה‏‎, gr. Γάδαρα) arba ***Semiramio Antiochija*** (sen. gr. Ἀντιόχεια Σεμίραμις). Romėnų laikais miestas buvo svarbus gynybinis punktas. 218 m. pr. m. e. Gadara užkariauta Seleukidų. I a. pr. m. e. čia gimė graikų poetas Meleageras. 63 m. pr. m. e. Pompėjus miestą atkariavo ir įjungė į Dekapolį. 30 m. pr. m. e. imperatorius Augustas paskyrė miestą valdyti žydų karaliui Erodui. Spėjama, kad Gadaroje galėjęs vykti Biblijoje minimas Jėzaus atliktas demono išvarymas. II a. graikai į miestą nutiesė 170 km ilgio vandentiekį. Gadara vėliau tapo vyskupijos centru. 636 m. po Jarmuko mūšio, miestą užkariavo musulmonai. 747 m. Gadarą nuniokojo žemės drebėjimas, miestas buvo apleistas.

Galerija
--------

* Kolonų liekanosKolonų liekanos
* AmfiteatrasAmfiteatras
* Archeologinė vietovėArcheologinė vietovė
* Bizantinės bažnyčios liekanosBizantinės bažnyčios liekanos