recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Kitos reikšmės – Kėlimas laipsniu.*
**Rodiklinė funkcija**, dar kitaip vadinama **eksponentine funkcija**, – matematinė funkcija, žymima {\displaystyle f(x)=\exp(x)} arba {\displaystyle e^{x}} (kur argumentas *x* yra užrašytas kaip laipsnis). Jei nenurodyta kitaip, terminas paprastai reiškia realiojo kintamojo teigiamą reikšmę, nors jis gali būti išplėstas iki kompleksinių skaičių arba apibendrintas kitiems matematiniams objektams, pvz. matricoms ar Lie algebroms. 

Rodiklinė funkcija kilo iš kėlimo laipsniu (pakartotinės daugybos) sąvokos, tačiau šiuolaikiniai apibrėžimai (yra keli lygiaverčiai apibūdinimai) leidžia ją griežtai išplėsti į visus realius argumentus, įskaitant iracionalius skaičius. Rodiklinės funkcijos paplitimas grynojoje ir taikomojoje matematikoje paskatino matematiką Valterį Rudiną manyti, kad rodiklinė funkcija yra *svarbiausia matematikos funkcija*.

Rodiklinė funkcija tenkina rodiklinę lygybę


e

x
+
y

=

e

x

e

y

 visiems 

x
,
y
∈

R

,

{\displaystyle e^{x+y}=e^{x}e^{y}{\text{ visiems }}x,y\in \mathbb {R} ,}

{\displaystyle e^{x+y}=e^{x}e^{y}{\text{ visiems }}x,y\in \mathbb {R} ,}
kuri kartu su apibrėžimu {\displaystyle e=\exp(1)} parodo, kad {\displaystyle e^{n}=\underbrace {e\times \cdots \times e} \_{n{\text{ factors}}}} teigiamiems sveikiems *n*, ir rodiklinę funkciją sieja su elementaria kėlimo laipsniu sąvoka. Rodiklinės funkcijos pagrindas, jos vertei esant 1, {\displaystyle e=\exp(1)}, yra paplitusi matematinė konstanta, vadinama Eulerio skaičiumi.

Logaritminė ir rodiklinė funkcijos su tuo pačiu pagrindu yra tarpusavyje atvirkštinės funkcijos, o jų grafikai yra simetriški y = x atžvilgiu. Rodiklinės funkcijos apibrėžimo sritis - visų realiųjų skaičių aibė, o reikšmių sritis - teigiamųjų skaičių aibė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rudin, Walter (1987). *Real and complex analysis* (3rd ed.). New York: McGraw-Hill. p. 1. ISBN 978-0-07-054234-1.
2. ↑  Petrė Grebeničenkaitė, Erika Tumėnaitė. Matematikos korepetitorius namuose. – Kaunas: Šiaurės Lietuva, 2002. – 81 p. ISBN 9986-705-90-8
3. ↑  Autorių kolektyvas. Matematika 11. I dalis. – Vilnius: TEV, 2002. – 154 p. ISBN 9955-491-22-1
**Muzikos barai** – Lietuvos muzikų draugijos (veikė 1987–1999 m.), nuo 1999 m. Lietuvos muzikų sąjungos muzikos žurnalas, einantis nuo 1989 m. Vilniuje.

Žurnalas
--------

Leistas kaip atkurtas 1931–1933 m. ir 1938–1940 m. leistas to paties pavadinimo žurnalas.  1989–1998 m. dvisavaitinis; nuo 1998 m. mėnesinis, nuo 2005 m. numeriai sudvigubinti, didesnės apimties gausiai iliustruotas, meniškai apipavidalintas (dail. A. Nekrošius), aukštos poligrafinės kokybės. Spausdina LĮ „Petro ofsetas" Vilniuje. Tiražas 11 000 egz. (1989 m.), 800 egz. (1993 m. ir 1997 m.), 1200–1400 egz. (2007–2009 m.).

Nuo 2000 m. leidžiamas su garso, nuo 2006 m. dar su garso bei vaizdo kompaktiniais diskais. Nuo 2001 m. internete veikia „Muzikos barų" svetainė, nuo 2003 m. leidžiamas ir „Muzikos barų" virtualus dienraštis. Nuo 2000 m. užsienio skaitytojams leidžiamas almanachas anglų kalba *„Lithuanian music review"*.

Spausdinami straipsniai apie lietuvių ir užsienio muzikus, muzikų gyvenimą, muzikos aktualijas, recenzijos. Bendradarbiauja gausus lietuvių ir užsienio muzikų būrys.

Redaktoriai
-----------

* Vaclovas Juodpusis – 1989–1996 m.
* Milda Augulytė – 1996–1997 m.
* Audronė Žigaitytė – nuo 1998 m. 2002–2007 m. su L. Navickaite, nuo 2007 m. su I. Didžiuliene, L. Vilimiene, K. Lukošiūte.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 347 psl.
2. ↑  Arvydas Karaška. *Muzikos barai (Vilnius)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 646 psl.

Nuorodos
--------

* „Muzikos barai" svetainė
| **Aleksandras Žvirzdinas** |
| --- |
| Gimė | 1936 m. gegužės 1 d. (87 metai)Pabūgeniai, Telšių apskritis |
|  |
| Veikla | filologas, žurnalistas |
| Organizacijos | „Mokslas ir technika" |
| Pareigos | vyriausias redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Aleksandras Žvirzdinas** (g. 1936 m. gegužės 1 d. Pabūgeniuose, Telšių apskritis) – Lietuvos filologas, žurnalistas.

Biografija
----------

1954 m. baigė Viekšnių vidurinę mokyklą, 1959 m. – Vilniaus universiteto Istorijos-filologijos fakulteto lietuvių kalbos ir literatūros specialybę.

1959–1969 m. dirbo Išradėjų ir racionalizatorių draugijos Respublikinėje taryboje. 1965–1974 m. Lietuvos respublikinės profsąjungų tarybos Gamybos ir darbo užmokesčio skyriaus instruktorius. Nuo 1974 m. žurnalo „Mokslas ir technika" redakcijos skyriaus vedėjas, nuo 1987 m. – atsakingasis sekretorius, 1989–1990 m. – vyr. redaktoriaus pavaduotojas – atsakingasis sekretorius, 1991 m. – vyr. redaktoriaus pavaduotojas, nuo 1992–1999 m. – vyriausias redaktorius, vėliau – konsultantas.

Nuo 1980 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 593 psl.
**Trišuolis** – lengvosios atletikos rungtis. Atlikdamas trišuolį, sportininkas įsibėgėja bėgimo takeliu iki specialios žymės (atsispyrimo lentos), nuo kurios matuojamas šuolio ilgis. Atsispyręs nuo jos, sportininkas daro vieną šuolį koja, kuria atsispyrė, antrą šuolį (žingsnį) – nusileisdamas ant priešingos kojos ir trečią šuolį į smėlio dėžę, nusileisdamas ant abiejų kojų.

Trišuolis buvo įtrauktas į Olimpines žaidynes, pirmą kartą jas pažymint 1896 m. nors tada trišuolio struktūra skyrėsi nuo dabartinės (pirmi du šuoliai buvo viena koja). 1996 m. įtraukta moterų trišuolio rungtis.

Trišuolio atlikimui svarbus greitis, jėga, ritmas ir ištvermė, tačiau čių savybių trūkumą gali kompensuoti gerai įsisavinta technika.

Dabartiniai trišuolio pasaulio rekordininkai: anglas Jonathan Edwards – 18,29 m, (1995) bei ukrainietė Inessa Kravets – 15,50 m, (1995).

Lietuvos trišuolio rekordai: vyrų – Audrius Raizgys – 17,29 m (1995), moterų – Diana Zagainova – 14,43 m (2019). Uždarose patalpose: vyrų – Audrius Raizgys – 17,03 m (1995), moterų – Dovilė Dzindzaletaitė – 14,13 m, (2018).

Phillips Idowu atlieka trišuolį 2008 m. olimpinėse žaidynėse.

Išnašos
-------

1. ↑  *Trišuolis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 146 psl.
2. ↑


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • ROficialios lengvosios atletikos rungtys |
| --- |
|  |
| Sprintas | 
60 m - 100 m - 200 m - 400 m |  |
|  |
| Barjerinis bėgimas | 
60 m - 100 m - 110 m - 400 m |
|  |
| Vidutinio nuotolio bėgimas | 
800 m - 1500 m - 3000 m - kliūtinis bėgimas |
|  |
| Ilgo nuotolio bėgimas | 
5000 m - 10000 m - valandos bėgimas - kroso bėgimas - maratonas - ultramaratonas |
|  |
| Estafetės | 
4x100 m - 4x400 m |
|  |
| Sportinis ėjimas | 
10 km - 20 km - 50 km |
|  |
| Metimai | 
Disko metimas - ieties metimas - kūjo metimas - rutulio stūmimas |
|  |
| Šuoliai | 
Šuolis į aukštį - šuolis su kartimi - šuolis į tolį - trišuolis |
|  |
| Daugiakovės | 
Penkiakovė - septynkovė - dešimtkovė |

 |
| **Mykolas Paltanavičius** |
| --- |
| Gimė | 1875 m. rugsėjo 15 d.Mozūriškės, Veiverių valsčius, Marijampolės apskritis |
| Mirė | 1936 m. gegužės 4 d. (60 metų)Bostonas, JAV |
|  |
| Veikla | leidėjas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Gedimino 3 laipsnio ordinas |

**Mykolas Paltanavičius** (1875 m. rugsėjo 15 d. Mozūriškėse, Veiverių valsčius, Marijampolės apskritis – 1936 m. gegužės 4 d. Bostone, JAV) – Lietuvos leidėjas, redaktorius.

Biografija
----------

1892 m. išvyko į JAV. 1905 m. Bostone pradėjo leisti laikraštį „Keleivis", buvo pirmasis jo redaktorius. 1907 m. leido mėnesinį leidinį „Amerikos lietuvis", 1912 m. savaitraštį „Kelionės", prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui nuo 1914 m. – kasdieninį informacinį biuletenį lenkiškai, lietuviškai ir rusiškai. 1914 m. atgaivino „Amerikos lietuvį", kurį kaip savaitraštį leido iki 1928 m.; 1914-1915 m. buvo ir jo redaktorius, vėliau rengė jame satyrinį pamokslų skyrių „Žmogus po medžiu". Išleido apie 50 knygų.

Bibliografija
-------------

* *Angliškai-lietuviškas žodynėlis*, 1907 m.
* *Daktaras kišianiuje*, 1908 m.
* *Mokykimės rašyti*, 1911 m.
* *Lementorius*, 1914 m.

Įvertinimas
-----------

Už nuopelnus lietuvybei Lietuvos vyriausybė 1933 m. apdovanojo Gedimino ordinu ir skyrė pensiją.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 372 psl.
Aleksanderis Makenzis

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Alexander MacKenzie** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

**Aleksanderis Makenzis** (angl. *Alexander MacKenzie*, g. 1764 m. Stornovėjuje, Škotija, Liojo s. – 1820 m. kovo 12 d.) – škotų keliautojas, Šiaurės Amerikos tyrinėtojas.

Biografija
----------

A. Makenzis gimė Stornovėjuje (Liojo saloje, Išoriniuose Hebriduose), Škotijoje. 1774 m. po motinos mirties 1784 m. su tėvu išvyko gyventi į Niujorką, o vykstant JAV nepriklausomybės karui persikėlė į Monrealį Kanadoje.

1788 m. prie Atabaskos ežero Makenzis įkūrė prekybinę faktoriją.

1789 m. A. Makenzis ištyrė Didįjį Vergų ežerą, atrado Makenzio upę (nuo ištakų iki žiočių), Makenzio ir Franklino kalnus.

1792–1793 m. Makenzis perėjo skersai Šiaurės Ameriką nuo Šv. Lauryno įlankos iki Ramiojo vandenyno. Šios kelionės metu jis plaukė Pys Riverio upe aukštyn, o vėliau perėjo Uolinius kalnus. Šią kelionę Makenzis 1801 m. aprašė dviejų tomų veikale.

1812 m. Makenzis vedė ir grįžo į Škotiją.

1820 m. Makenzis mirė nuo inkstų ligos. Jis palaidotas Avoche (Juodojoje saloje), Škotijoje.

1972 m. buvo išleisti Makenzio dienoraščiai ir laiškai. Jo vardu pavadinta daug mokyklų Kanadoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Mackenzie Alexander (Aleksanderis Makenzis)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 740-741 psl.

Nuorodos
--------

* Aleksanderio Makenzio biografija **(**angl.**)**
Trombonas|  |
| Varinis pučiamasis instrumentas |
| Hornbostel–Sachs klasifikacija | 423.22(slystamas aerofonas, garsas išgaunamas lūpų judesiais) |
| Išsivystė | iš paprastų trimitų, kai prarastas Romos Imperijos vamzdžių lankstymo menas XV a. buvo atrastas. Iki ankstyvojo XVIII a. instrumentas vadinosi sakbutu |
| Garsų diapazonas |
|  |
| Susiję instrumentai |
| Sakbutas – bučinas – trimitas – bosinis trimitas – tūba |
| Muzikantai |
| Klasiką atliekančiu trombonistų sąrašas (anglų k.)Džiazą atliekančiu trombonistų sąrašas (anglų k.) |

**Trombonas** (it. *Trombone*) – varinis pučiamasis (ambušiūrinis) muzikinis instrumentas.

Istorija
--------

Atsirado Rytų šalyse. Europoje ėmė plisti nuo XIV a.

Konstrukcija
------------

Apie 3 m ilgio metalinis vamzdis, sulenktas panašiai kaip S raidė. Viename gale taurės formos pūstukas, į kurį pučiama siekiant išgauti garsą. Kitas galas smarkiai išplatėjantis.

Vartojimas
----------

Turi keletą atmainų. Dažniausiai vartojamas tenorinis (diapazonas E1-f²). Rečiau altinis arba bosinis. Vožtuviniu mechanizmu arba slankikliu trumpinant ar ilginant vamzdį, išgaunami chromatinės gamos garsai. Trombono slankiklis turi 7 pozicijas. Trombono natos rašomos boso rakte.

Vartojamas simfoniniame ar pučiamųjų orkestruose. Trombonu grojantys muzikantai yra vadinami *trombonininkais*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Rytis Urniežius. Trombonas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 158 psl.

Nuorodos
--------

* Tarptautinė trombonistų asociacija
* Trombone Page of the U.S.

Vikižodynas
|  Kikujai |
| --- |
|  |
| Gyventojų skaičius | 5,347 mln. |
| Populiacija šalyse | Kenijos vėliava Kenija |
| Kalba (-os) | kikujų, suahlių ir anglų |
| Religijos | krikščionybė, tradicinė religija |
| Giminingos etninės grupės | suahiliai, akambai ir kt. bantai |

**Kikujai** (*Agĩkũyũ*) – Rytų Afrikos tauta, priklausanti bantų tautoms. Gyvena daugiausia Kenijoje, kurioje yra gausiausia etninė grupė. Susitelkę daugiausia Nairobio apylinkėse ir Rytų Afrikos plokščiakalnio vidurinėje dalyje. Kalba bantų kalboms priskiriama kikujų kalba, plačiai vartoja vietines *lingua franca* kalbas – suahlių ir anglų.

Tradiciškai verčiasi žemdirbyste: augina sorgus, kukurūzus, soras, manijokus, batatus, pupas. Dabar dažnai verčiasi drėkinamąja, plantacine žemdirbyste (auginami kavamedžiai, cukranendrės, kviečiai, sizalis). Taip pat auginami gyvuliai (avys, ožkos, šiek tiek galvijų), verčiamasi amatais (geležies lydymas ir apdirbimas, puodininkystė, pynimas).

Kikujų tradicinis būstas – apvali trobelė su šiaudiniu kūginiu stogu. Tiek vyrai, tiek moterys tradiciškai rengiasi kailio pelerina.

Būdinga didžioji šeima – kelių giminingų mažųjų šeimų junginys, kartais daugiau, kaip 100 žmonių. Paplitusi iniciacija, skirstymas pagal amžių į grupes (bendruomenėje jos atlieka tam tikrus darbus, ją gina), darbo pasidalijimas. Bendruomenę valdo suaugusiųjų renkama (pagal amžių grupes) seniūnų taryba. Dauguma kikujų išpažįsta krikščionybę (katalikybę, protestantizmą), tačiau išlikę nemažai senojo tikėjimo elementų, ypač kaimo vietovėse.

Manoma, kad kikujų protėviai – bantų gentys – į Keniją atsikraustė iš šiaurės XIII a. Jos įsikūrė Kenijos kalno, kuris tapo tautos pasaulio ašimi, papėdėse. Ikikolonijiniu laikotarpiu formavosi žemės, darbo įrankių nuosavybė, visuomenėje susiklostė socialiniai sluoksniai. XX a. šeštame dešimtmetyje aktyviai veikė prieš kolonijinę priespaudą, dalyvavo 1952–1956 m. sukilime.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kikujai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 45 psl.
**Tėviškės žiburiai** (angl. *Lights of Homeland Lithuanian Weekly*) – Kanados lietuvių tautinės krypties savaitraštis, einantis nuo 1949 m. Toronte, Misisaugoje.

Istorija
--------

Leidžia Kanados lietuvių katalikų draugija „Žiburiai". Rašo politikos, kultūros, literatūros, religijos temomis, svarsto įvairias Lietuvos gyvenimo ir pasaulio lietuvių bendruomenės problemas. Ivairiu laiku turėjo skyrelius moterims, jaunimui, vaikams.

Bendradarbiavo mokslo, literatūros, meno, spaudos darbuotojai iš įvairių šalių: Pranas Alšėnas, Viktoras Baltutis, Vladas Būtėnas, Jonas Daugėla, Pranas Garšva, Jurgis Gimbutas, Alina Grinienė, Vytautas Aleksandras Jonynas, Algirdas Jonas Kasulaitis, Juozas Kralikauskas, Jonas Kunca, Laimutis Ločeris, Česlovas Masaitis, Vytautas Jurgis Meška, Salomėja Narkeliūnaitė, Bronius Povilaitis ir kiti.

Redaktoriai
-----------

* Adolfas Šapoka – 1949–1961 m.
* Pranas Gaida-Gaidamavičius – 1961–1989 m.
* Česlovas Senkevičius – 1989–2016 m.
* Sigina Katkauskaitė – nuo 2016 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 519 psl.

Nuorodos
--------

* „Tėviškės žiburiai" Archyvuota kopija 2011-04-22 iš Wayback Machine projekto.
* Suskaitmeninti „Tėviškės Žiburiai" laikraščio numeriai (1949-2020)
**„Mūsų Lietuva"** – katalikiškos krypties Brazilijos lietuvių žurnalas, leidžiamas nuo 1948 m. San Paule.

Istorija
--------

Leidimo iniciatorius prelatas Pijus Ragažinskas. Iš pradžią buvo žurnalo tipo laikraštis, nuo 1951 m. – laikraštis, nuo 2002 m. – spalvotas žurnalas. Nuo 1965 m. leido jėzuitai, nuo 1977 m. – saleziečiai, nuo 2002 m. – Asociacija „Mūsų Lietuva–Nossa Lituania". Iki 1951 m. ėjo du kartus per mėnesį, 1952–1990 m. – kartą per savaitę, nuo 1991 m. – nereguliariai, nuo 2002 m. – kas mėnesį. Tiražas 1995 m. – 600 egz.

1952 m. leido humoristinį priedą „Yla". Nuo 1977 m. leido savaitinį priedą portugalų kalba „Mūsų Lietuva portugališkai" (nuo XX a. devinto dešimtmečio ėjo kaip vidinis priedas), XX a. aštuntame – devintame dešimtmečiais portugalų kalba dar ėjo vidiniai priedai jaunimui „Jaunimo žinios" (*Informativo da Juventude*), „MES" (*Suplemento Nos*), „Mūsų Lietuvos priedas" (*Mūsų Lietuva suplemento*). Nuo 2002 m. žurnalas spausdinamas dviem kalbomis. Turi spaustuvę „Arte Grafica Lituania"..

Bendradarbiavo V. Vijeikis, K. Miliauskas ir kiti.

Redaktoriai
-----------

* Klemensas Jūra-Jūraitis – 1948 m.
* Pijus Ragažinskas – 1948–1965 m.;
* Jonas Kidykas, Petras Daugintis – 1965–1977 m.;
* Pranas Gavėnas – 1977–1992 m.;
* Petras Rukšys – 1992–2002 m.;
* Sandra Mikalauskas Petroff – nuo 2002 m.

Nuorodos
--------

* „Mūsų Lietuva" 1948-2015 suskaitmenintas archyvas pas spauda.org

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Mūsų Lietuva (Brazilija)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 624 psl.
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 344 psl.
| Tūraspranc. *Tours* |
| --- |
|        |
| *Miesto rotušė* |
|  |
| 

TūrasTūras

47°23′40″ š. pl. 0°41′20″ r. ilg.﻿ / ﻿47.39444°š. pl. 0.68889°r. ilg.﻿ / 47.39444; 0.68889﻿ (Tūras)Koordinatės: 47°23′40″ š. pl. 0°41′20″ r. ilg.﻿ / ﻿47.39444°š. pl. 0.68889°r. ilg.﻿ / 47.39444; 0.68889﻿ (Tūras) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Prancūzijos vėliava Prancūzija |
| **Regionas** | Centras (Prancūzijos regionas) |
| **Departamentas** | Endras ir Luara |
|  |
| **Gyventojų** (2007) | 141 600  |
| **Plotas** | 34,36 km² |
| **Tankumas** (2007) | 4 121 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Tūras |
|  |
| **Kirčiavimas** | Tū̃ras |

**Tūras** – miestas vidurio Prancūzijoje, prie Luaros upės; departamento centras. Išvystyta mašinų, poligrafijos, siuvimo, baldų pramonė. Vyno, vaisių bei daržovių prekybos centras. Yra meno muziejus, dailės galerija, Didysis teatras, opera, botanikos sodas. Nuo 2007 m. vyksta tarptautinis cirko festivalis. Pro miestą nutiesta Paryžių ir Bordo jungianti greitųjų traukinių linija, automobilių magistralė, veikia oro uostas.

Istorija
--------

Miestas kūrėsi keltų genties turonų žemėse, pagal kuriuos ir pavadintas. III a. tapo vyskupijos, vėliau – arkivyskupijos centru. 732 m. tarp Tūro ir Puatjė įvyko Puatjė mūšis, kurio išdavoje buvo sustabdytas arabų veržimasis į Europą. Nuo IX a. iki X a. miestą puldinėjo vikingai. Nuo XV a. iki XVII a. Tūre buvo Prancūzijos karalių rezidencija. Labai nukentėjo per Pirmąjį ir Antrąjį pasaulinius karus.

Sportas
-------

* Tours FC (futbolas)

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Tours (Tūras)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 58 psl.
*Kitos reikšmės – Banga (reikšmės).*
Vaisiaus gimdoje ultragarsinė nuotrauka, (esant 12 savaičių nėštumui)
**Ultragarsas** – garsas, kurio dažnis didesnis už žmogaus ausies juntamo diapazono dažnį, t. y. už 20 000 Hz. Šios bangos taikomos daugelyje sričių. Paprastai išskiriamos trys ultragarso dažnių sritys: žemo (nuo 20 000 iki 100 000 Hz), vidutinio (nuo 100 000 iki 10 000 000 Hz) ir aukšto (nuo 10 000 000 iki 1 000 000 000 Hz).

Naudojimas medicinoje
---------------------

Ultragarsas naudojamas žmogaus kūno ultragarsiniam skenavimui (pasinaudojama aidu). Kaulai, riebalai ir raumenys skirtingai atspindi ultragarso bangas. Atspindėtos bangos (aidas) paverčiamos elektros impulsais, kurie suformuoja vaizdą ekrane. Tokiu būdu galima stebėti žmogaus vidaus organus nepažeidžiant kūno. Šiais laikais medicinoje ultragarsas daugiausiai naudojamas stebint moters gimdą.

Ultragarsas medicinoje taip pat taikomas ligoms diagnozuoti (pvz. vėžiui), įvairiems uždegimams gydyti ir t. t.

Kitas naudojimas
----------------

Technikoje ultragarsas naudojamas medžiagoms kaitinti, oro pašalinimui iš metalo lydinių, ir skysčių, detalėms valyti ir suvirinti, taip pat aliuminiui ir jo lydiniams lituoti. Defektoskopijoje jis naudojamas medžiagų ir gaminių ydoms aptikti, o hidrolokacijoje vandens telkinių gyliui matuoti, bei po vandeniu esantiems objektams aptikti. Taip pat naudojant ultragarsą galima pjauti, šlifuoti, poliruoti, daryti sriegius bei atlikti kitus apdirbimo procesus ypatingai kietose ir trapiose medžiagose.

Be to, ultragarsu gali būti sterilizuojami maisto produktai, atbaidomi kenkėjai, kurmiai, tarakonai ir blakės. Kartais jis naudojamas kaip sėklų dygimo, augalų augimo ir brendimo stimuliatorius.

Gavimo būdai
------------

* Ultragarsą galima išgauti šiais būdais:
* Magnetiniu – stipraus magnetinio lauko veikiami feromagnetikai (nikelis, geležis) keičia savo matmenis. Šiuo būdu gaunamo ultragarso dažnis siekia 50 000 Hz.
* Elektriniu – stipraus elektrinio lauko veikiamos kai kurios medžiagos (bario titanidas, kvarcinė plokštelė) virpa dideliais dažniais ir gali skleisti iki 104 kHz dažnio ultragarsą.
* Mechaniniu – pramoninės sirenos, mažų matmenų kamertonai, specialūs švilpukai sukelia virpesius, kurių dažnis daugiau kaip 20 000 Hz

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vytautas Jonas Valiukėnas. Ultragarsas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 351 psl.
2. ↑  Neišsemiamos ultragarso galimybės: nuo gręžimo iki suvirinimo Archyvuota kopija 2013-11-18 iš Wayback Machine projekto. Nuoroda tikrinta 2013-12-13

  


| **Garso bangos** |
| --- |
| Ultragarsas |
Infragarsas |
**Vachšo slėnis** (tadž. *Водии Вахш*) – slėnis Vidurinėje Azijoje, pietvakarių Tadžikistane, Vachšo upės žemupyje. Ilgis 110 km. Aukštis nuo 400 m iki 1200 m. Sudarytas daugiausia iš aliuvinių nuogulų. Naftos ir dujų telkiniai (Kičik Belis, Kyzyl Tumšukas). Drėkinamose žemėse – medvilnės pasėliai. Sodininkystė. Slėnyje Vachšo upė daugelyje vietų patvenkta. Svarbiausi miestai: Nurekas, Kalininabadas, Kurgantepa.

Lietuviai
---------

Po Antrojo pasaulinio karo slėnyje pradėtos išgauti naudingosios iškasenos. Darbams buvo pasitelkiami politiniai kaliniai ir tremtiniai. 1945 m. birželį į slėnį buvo atgabenta iki 2 tūkstančių Lietuvos gyventojų, daugiausia liuteronų, turinčių vokiškas pavardes ar giminių Vokietijoje. Tremtiniai dirbo vilnamedžių laukuose, kasė bei prižiūrėjo drėkinimo laukus, atliko kitus darbus. Apie 1955-1956 m. tremtiniai buvo reabilituoti. Dauguma jų grįžo gyventi į Lietuvą, kiti pasiliko gyventi Tadžikijoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Aldona Juodvalkytė. Vachšo slėnis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 491 psl.
Keturguba vadžra (dordžė) kaip vadžrajanos simbolis
Dvigalė vadžra (Japonija)
**Vadžra** (skr. वज्र = IAST: *vajra*) – vedinėje, hinduistinėje ir budistinėje mitologijoje – dieviškasis ginklas.

Žodis „vadžra" kildinamas iš ide. *\*u̯eĝ-* šaknies, reiškiančios žvalumą, jėgą. „Rigvedoje" vadžra – griausmavaldžio dievo Indros ginklas, nors kartais sakoma, kad vadžrą valdo Rudra, Marutai, Manjus. Indra vadinamas *vajrín* („ginkluotas vadžra, vėzdininkas"), *vájrabhṛt* („vėzdanešis"), *vájrahasta* („vėzdarankis"). Sakoma, kad vadžrą nukalęs dailidė-kūrėjas Tvaštaras. Šis ginklas apibūdinamas kaip didis, galingas, švitrus, geležinis, auksinis, akmeninis, tūkstantbriaunis, šimtasmaigis. Indra laiko vadžrą lyg saulę danguje. Dar teigiama, kad vadžra guli paslėpta vandenyno dugne. Tai archetipinis griausmavaldžio dievo ginklas – vėzdas, kalavijas, rykštė, kirvaitis, kūjis – tapatinamas su tamsumą skrodžiančiu žaibo blyksniu.

Vėlesnėje indų mitologijoje vadžra kartais įsivaizduojama skridinio ar kryžiaus pavidalo. „Mahabharatoje" teigiama, kad vadžra pagaminta iš atsiskyrėlio Dadhičio griaučių.

Budizme vadžra tapatinama su deimantu ir yra kertinis vadžrajanos budizmo simbolis (tibetietiškai vadinamas „dordže" – tibet. རྡོ་རྗེ།  = *rdo rje*). Budistinė vadžra vaizduojama kaip savotiškas skeptras trišakiais galais. Tai daugelio budų, bodhisatvų ir idamų atributas (paprastai drauge su varpeliu, kurio galas irgi primena vadžrą). Jei varpelis simbolizuoja moterišką pradą, išmintį (pradžnią), pasyvumą, tai vadžra – jėgos, veiklos, vyriškas simbolis, pastanga, vaisingumas. Tai nenyklumo ir tvarumo simbolis.

Vadžra Indros rankose simbolizuoja žemiškąją valdžią, Agnio – dvasinę. Deimantinė vadžros prigimtis reiškia nesunaikinamą dvasios galią, ji neribojama ir nesudrumsčiama. Dviguba vadžra simbolizuoja griaustinį ir žaibą – viena vertus sunaikinimą ir mirtį, kita vertus – apvaisinimą ir atgimimą; tai šventoji ietis, nusmeigianti siaubūną ir galia, suteikianti palikuonių. Vadžros rankena reiškia pasaulio ašį, galai – dangų ir žemę. Keturguba arba sukryžiuota vadžra turi panašią simboliką, kaip ir ratas. Bendrai, vadžra įkūnija perkūnijos simboliką – tai nušvitimas, transcendentinė tikrovė, nesunaikinamo sunaikinimas, aistrų ir blogų polinkių nužudymas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vadžras*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 501 psl.
2. ↑  Julius Pokorny. *Indogermanisches etymologisches Wörterbuch*. Tübingen–Berne–Munich: A. Francke, 1957/1969
3. ↑  Мифы народов мира. *Ваджра* , B. H. Топоров, Л. Э. Мялль – 2-е изд. 1992. Москва: Советская Энциклопедия.
4. ↑  Жюльен Н. *Словарь символов*. Иллюстрированный справочник. Пер. с франц. 2-е издание. Челябинск. Урал LTD. 2000 г.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vadžra** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Algimantas Antanas Naujokaitis** |
| --- |
| Gimė | 1932 m. spalio 15 d.Auškadariniai, Šakių apskritis |
| Mirė | 2004 m. gegužės 19 d. (71 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * 1981 m. Vinco Mickevičiaus-Kapsuko premija.
* 1990 m. Lauryno Ivinskio premija
 |

**Algimantas Antanas Naujokaitis** (g. 1932 m. spalio 15 d. Auškadariniuose, Šakių apskritis – 2004 m. gegužės 19 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

1965 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultetą, įgijo lituanisto specialybę.

1949–1956 m. – Šakių apskrities laikraščio „Tikruoju keliu", nuo 1956 m. – Šeduvos rajono laikraščio „Spalio vėliava", nuo 1959 m. Radviliškio rajono laikraščio „Raudonoji žvaigždė" redakcijų literatūrinis darbuotojas, skyriaus vedėjas. Nuo 1965 m. „Valstiečių laikraščio" korespondentas, skyriaus vedėjas, 1992–1996 m. – vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. Nuo 1996 m. Čikagoje leidžiamo „Draugo" korespondentas Lietuvoje.

Rašė kaimo, žemės ūkio temomis. 1987–1993 m. kalendorių „Kaimo metai" sudarytojas.

Bibliografija
-------------

* *Laiškai iš Niekur, Jonas Mekas*, Baltos lankos, 1997 m. ISBN 998681331X
* *Semeniškių idilės. Reminiscensijos*, 1997 m.
* *Dienų raštai*, 1998 m.

Įvertinimas
-----------

* 1981 m. Vinco Mickevičiaus-Kapsuko premija.
* 1990 m. Lauryno Ivinskio premija

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 354 psl.
„Komunizmo aušra" 1989 m.
„Mūsų kraštas" 1993 m.
**Mūsų kraštas** – Radviliškio rajono laikraštis, ėjęs nuo 1949 m. kovo 26 d. Radviliškyje, Dariaus ir Girėno g. 30.

Istorija
--------

Iki 1950 m. buvo Radviliškio apskrities laikraštis, iki 1959 m. – LKP Radviliškio rajono komiteto ir Darbo žmonių deputatų tarybos leidinys. 1959 m. sujungtas su Šiaulių rajono laikraščiu „Leninietis", 1962 m. gruodžio mėn. reorganizuotas į Radviliškio rajono laikraštį, nuo 1990 m. lapkričio 6 d. – nepriklausomas. Steigėjas Radviliškio rajono laikraščio „Mūsų kraštas" redakcija, nuo 1994 m. steigėjas Linas Jučas, leidėjas UAB „Faris", nuo 1998 m. UAB „Šiaulių kraštas" filialas.

Iki 1959 m. vadinosi „Raudonoji žvaigždė", nuo 1962 m. – „Komunizmo aušra", nuo 1989 m. balandžio 1 d. „Mūsų kraštas".

1949–1955 m. ėjo du kartus per savaitę, vėliau – triskart per savaitę, 1976–1987 m. – savaitraštis, nuo 1987 m. vėl leistas triskart per savaitę, nuo 1994 m. ėjo du kartus per savaitę, nuo 2006 m. savaitraštis. Tiražas 1949 m. – 2000 egz. 1987 m. – 13 000 egz. 1997 m. – 2300 egz.

Redaktoriai
-----------

* Z. Zalepūga – 1949–1952 m.
* A. Lukšienė – 1952–1954 m.
* Vladas Januševičius – 1957–1959 m.
* Stasys Lilinskas – 1959–1962 m.
* J. Baronienė – 1962 m.
* V. Saulevičius – 1962–1963 m.
* Stasys Kazlauskas – 1963–1975 m.
* Antanas Mikelis – 1975–1994 m.
* Linas Jučas – 1994–1997 m.
* Nijolė Kunkulevičienė – 1997–2001 m.
* Jadvyga Buivydienė – 2001–2012 m.
* Laima Aganauskienė – nuo 2012 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 344 psl.
**„Mūsų rytojus"** – Lietuvos ūkininkų laikraštis, ėjęs 1927–1936 m. Kaune.

Laikraštis
----------

„Mūsų rytojų" leido bendrovės „Kaimo žodis", „Pažanga", nuo 1933 m. – „Rytojus". Iki 1932 m. leistas kas savaitę, nuo 1933 m. – kas dvi savaites. Vienas populiariausių to meto leidinių Lietuvoje. Spausdino Bronius Gurvičių spaustuvė, Spindulio spaustuvė, Valstybės spaustuvė Kaune. Tiražas 1927 m. – 25 000, 1932 m. – 100 000 egzempliorių. 

Spausdino Lietuvos ir užsienio naujienas, rašė apie žemės ūkio, gyvulininkystės, namų ūkio, kultūros, švietimo ir kitais klausimais. Leido priedus „Jubiliejinė spaudos talka" (1929 m.), „Ūkis ir namai" (1933–1936 m.).

Bendradarbiavo: Stasys Bagdonas, Tadas Ivanauskas, Fabijonas Kemėšis, Faustas Kirša, Jokūbas Stanišauskas, Matas Šalčius, Petras Vaičiūnas ir kiti.

Redaktoriai
-----------

* Antanas Bružas – 1927–1934 m.
* Ksaveras Urbanavičius – 1934–1936 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 345 psl.
2. ↑  *Mūsų rytojus*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 624 psl.
**„Mūsų tautosaka"** – Lietuvos tautosakos mokslo ir etnografijos tęstinis neperiodinis leidinys, ėjęs 1930–1935 m. Kaune.

Leidinys
--------

„Mūsų tautosaką" leido prie Lietuvos universiteto (nuo 1930 m. Vytauto Didžiojo universitetas Humanitarinių mokslų fakulteto įsteigta Tautosakos komisija, redagavo Vincas Krėvė-Mickevičius. Spausdino akcinės bendrovės „Spindulys" spaustuvė Kaune.  Išleista 10 t. paskutinis išėjo 1937 m. datuotas 1935 m. Vietoje jo leistas žurnalas „Tautosakos darbai". 

„Mūsų tautosaka" paskelbė surinktos tautosakos, duomenų apie rinkėjus, mokslinių tyrinėjimų, studijų, kurias atliko Juozas Baldžius, Jonas Balys, Vaclovas Biržiška, Balys Sruoga, Jurgis Elisonas, Mikalojus Katkus, Juozas Mickevičius, Vincas Mykolaitis-Putinas, Adolfas Sabaliauskas, Juozas Petrulis, Petras Vaičiūnas ir kiti tyrinėtojai.

Bibliografija
-------------

* Augustas Robertas Niemis. Lietuvių liaudies dainų tyrinėjimai, t. 6, 1932 m.
* Povilas Višinskis. Antropologinė žemaičių charakteristika, t. 10, 1935 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 346 psl.
2. ↑  *Mūsų tautosaka*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 625 psl.
*Kitos reikšmės – Mūsų žodis (reikšmės).*
Redakcija įsikūrusi buvusiame Skuodo dvaro pastate
**„Mūsų žodis"** – Skuodo rajono laikraštis, einantis nuo 1951 m. kovo 27 d. Skuode, Šaulių g. 1. Leidžia UAB redakcija „Mūsų žodis".

Istorija
--------

1951–1990 m. buvo LKP Skuodo rajono komiteto ir Skuodo Liaudies deputatų tarybos organas, nuo 1991 m. – Skuodo rajono savivaldybės laikraštis, nuo 1994 m. Nr. 75 – Skuodo rajono laikraštis. Steigėja ir leidėja UAB „Mūsų žodis".

1951 m. ėjo kartą per savaitę, 1952 m. – dukart-triskart, 1953–1990 m. – triskart per savaitę, 1990–1991 m. – leistas savaitraštis, nuo 1991 m. vasario eina du kartus per savaitę. Iki 1962 m. vadinosi „Pergalė", nuo 1962 m. – „Mūsų žodis". Spausdino Skuodo spaustuvė, nuo 1976 m. – Ryto spaustuvės Skuodo skyrius, spaustuvė „Klaipėdos rytas". Tiražas 1951 m. – 1000 egz. 1987 m. – 7800 egz. 1997 m. – 4000 egz. Nuo 2000 m. kartu su kitais leidžia savaitraštį „Vakarų Lietuva".

Bendradarbiai: Stasė Lygutaitė - Bucevičienė (1961–1979 m.), Alma Skruibytė-Granauskienė, Romualdas Granauskas (1968–1970 m.), Juozas Kurtinaitis, Danutė Paulauskaitė, Adolfas Strakšys (1956–1969 m. Danutė Mukienė (1975–1991) ir kiti.

Redaktoriai
-----------

* Leonidas Jankelovičius – 1951–1957 m.
* A. Jugulienė – 1957–1961 m.
* Laimonas Inis – 1961–1962 m.
* A. Damaševičius – 1962–1968 m.
* Algirdas Berželionis – 1968–1971 m.
* Juozas Lengvenis – 1972–1991 m.
* Juozas Vyšniauskas – 1992–1996 m.
* Laima Sendrauskienė – 1996–2004 m.
* Stasys Jonauskas – nuo 2004 m.

Dabar – Dalia Zabitienė

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 347 psl.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
**Naujas žodis** – knygų ir laikraščių leidimo bendrovė, veikusi 1927–1934 m. Kaune.

Istorija
--------

„Naujo žodžio" bendrovę įsteigė Justas Paleckis, Vytautas Bičiūnas bei „Taikomojo Meno" bendrovės atstovai: dailininkas Vilius Jomantas ir inžinierius, pašto valdybos viršininkas Adolfas Sruoga. 1929 m. viduryje „Naujas žodžis" susijungė su pajine „Meno spaudos" bendrove, ką tik nusipirkusia „Meno" spaustuvę ir įsigijusią buvusią „Grafikos" cinkografiją, taip pat įsigijo tuo metu buvusį prie bankroto ribos, B. Dauguviečio redaguotą, „Dienos" laikraštį. Prieš tai jau buvo panašiomis aplinkybėmis įsigiję humoristinį žurnalą „Vapsva". Taip gimė pirmas spaudos koncernas Lietuvoje.

„Meno" spaustuvės vedėjas A. Rutenbergas, slapta paėmęs bylas su „Naujo žodžio" išpirktais „Meno spaudos" vekseliais, juos sunaikino, o jokių kitų dokumentų apie išpirkimą nebuvo sudaryta. Ta situacija „Meno" spaustuvė netruko pasinaudoti – atsisakė buvusios skolos sąskaita toliau spausdinti „Naujo žodžio" bendrovės leidinius ir tai pirmiausia pajuto žurnalas „Naujas žodis". „Naujo žodžio" bendrovei buvo padaryta apie 100000 litų nuostolių.1934 m. bendrovė bankrutavo.

Veikla
------

Leido laikraščius: „Dienos naujienos", „Diena", žurnalus „Naujas žodis", „Vapsva", verstines knygas, daugiausia nuotykių literatūrą. Dalis leidinių buvo spausdinami kaip žurnalo „Naujas žodis" priedai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Alvydas Surblys. „Naujo žodžio" bendrovė ir jos leidinys „Naujas žodis"
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 352 psl.
**Naujasis Gėlupis** – Prienų ir Birštono krašto laikraštis, leidžiamas nuo 1989 m. balandžio 14 d. Prienuose, J. Brundzos g. 4.

Istorija
--------

Iki 1991 m. Nr. 12 ėjo kaip Lietuvos Sąjūdžio Prienų tarybos leidinys arba Sąjūdį remiantis *patriotinės minties* laikraštis „Gėlupis". Tiražas 1989 m. – 4200 egz. 1997 m. – 2500 egz.  Nuo 1999 m. balandžio pirmos dienos laikraštis pavadintas „Naujasis Gėlupis". Leidėjas – UAB „Gėlupis". Išeina trečiadieniais 1 450 egz. ir šeštadieniais 1 750 egz. tiražu. Laikraštis – 16 puslapių, jie visi – spalvoti.

Rašoma aktualiomis Prienų ir Birštono krašto temomis, informuojama apie įvykius, vykusius renginius, įdomius žmones. Laikraščio internetinėje svetainėje, socialinėje paskyroje jau sukauptas nemažas renginių fotoakimirkų archyvas.

Redaktoriai
-----------

* Antanas Matulaitis – 1989–1999 m.
* Stasė Markūnienė – 1999–2007 m.
* Vilija Juodsnukienė – 2007–2008 m.
* Loreta Jakinevičienė – 2008–2011 m.
* Mantvydas Prekevičius – nuo 2014 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 147 psl.

Nuorodos
--------

* Naujasis Gėlupis
*
|  Merai |
| --- |
| Gyventojų skaičius | ~1,63 mln. |
| Populiacija šalyse | Kenijos vėliava Kenija |
| Kalba (-os) | merų, suahilių |
| Religijos | krikščionybė, prigimtinė tikyba |
| Giminingos etninės grupės | kikujai, embai, džagai, kambai, suahiliai, kiti bantai |
|  |
|  **Vikiteka:** | Merai |

**Merai** (sav. *Amîîrú*) – Rytų Afrikos tautų grupė, priklausanti bantams. Gyvena Kenijoje, Meru apylinkėse. Sudaro šios gentys: tiganijai, igembiai, imenčiai, miutiniai, igoliai, mvimbiai, mutambiai. Populiacija – 1,63 mln. žmonių. Kalba merų kalba, priklausančia bantų kalboms (kikujų kalbos tarmė), taip pat suahiliškai. Dauguma – krikščionys (daugiausia katalikai, protestantai), yra išlaikiusių prigimtinę tikybą.

XX a. pr. merų apgyvendintos žemės sudarė atskirą Kenijos Meru administracinį dalinį. Pagal šio krašto pavadinimą suteiktas ir tautovardis. Nuo XX a. vyksta tautinė kosolidacija, suartėjimas su kikujais.

Merų tradiciniai būstai. Nairobio muziejus
Verčiasi rankine terasine, taip pat plūgine žemdirbyste (sorgai, kukurūzai, ankštiniai, jamsai), gyvulininkyste (daugiausia ožkos, o galvijai buvo labiau prestižo ir mainų priemonė). Dirba samdomus darbus. Moterys verčiasi puodininkyste, įvairių pluoštų pynimu, vyrai – kalvyste (ginklai, papuošalai), odos apdirbimu, medžio raižyba.

Merų gyvenvietės padriko plano. Būstas apskritas, sienos iš karčių, perpintų vytelėmis, apdrėbtos moliu.

Tradicinis merų rūbas – skraistė ir prikyštė iš naminių gyvulių kailių ir augalinio pluošto.

Merų virtuvės pagrindą sudaro košės su prieskoniais, rečiau – pieno produktai. Mėsą valgydavo retai, dažniausiai tik vyrai.

Merų visuomeninė sankloda pagrįsta 5 suaugusiųjų klasėmis ir patrilinijinėmis gimininėmis grupėmis. Giminių grupės skirstėsi į „raudonuosius", „juoduosius" ir „baltuosius". Perėjimas iš vienos amžiaus klasės į kitą vykdavo kas 10–15 metų, jį lydėdavo iniciacija, naujo vardo suteikimas.

Merų tautosaką sudaro mitai (daugiausia etnogenetiniai), gyvulinės pasakos, patarlės, apeiginės dainos ir šokiai. Tikybai būdingas protėvių kultas, raganavimas, liaudies medicina.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Меру*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
| **Umberto I** |
| --- |
| Antrasis suvienytos Italijos karalius |
|  |
| Umberto I |
| Savojų dinastija |
| Visas vardas | Umberto Ranieri Carlo Emanuele Giovanni Maria Ferdinando Eugenio di Savoia |
| Gimė | 1844 m. kovo 14 d.Turinas |
| Mirė | 1900 m. liepos 29 d. (56 metai)Monza |
| Palaidotas (-a) | Panteonas, Roma |
| Tėvas | Viktoras Emanuelis II |
| Motina | *Austrijos Adelaidė* |
| Sutuoktinis (-ė) | *Margarita iš Savojos* |
| Vaikai | Viktoras Emanuelis III |
| Italijos karalius |
| Valdė | 1878 m. sausio 9 d. - 1900 m. liepos 29 d. |
| Pirmtakas | Viktoras Emanuelis II |
| Įpėdinis | Viktoras Emanuelis III |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Juodojo erelio ordinasJuodojo erelio ordinas |
|  |
|  **Vikiteka** | Umberto I |
| Parašas |
|  |

Umberto I monograma
**Umberto I** (pilnas vardas *Umberto Ranieri Carlo Emanuele Giovanni Maria Ferdinando Eugenio di Savoia*) (1844 m. kovo 14 d. – 1900 m. liepos 29 d.) buvo antrasis suvienytos Italijos karalius. Šį titulą jis išlaikė iki pat mirties 1900 m. liepos 29 d.

Biografija
----------

Umberto I žmona *Margarita iš Savojos*
Umberto I gimė Turine. Jo tėvas buvo pirmasis Italijos karalius Viktoras Emanuelis II, motina – *Austrijos Adelaidė*. Dalyvavo ir pasižymėjo 1859 m. ir 1866 m. karuose su Austrija. Po tėvo mirties 1878 m. Umberto I perėmė Italijos karaliaus sostą. 1881 m. O. Bismarko įtakotas, įtraukė Italiją į Trilypė Sąjungą. Stiprino šalies kariuomenę, pradėjo kurti Italijos imperiją. XIX a. devintame dešimtmetyje prie Italijos prijungė Eritrėją ir dalį Somalio. 1896 m. pralaimėjo 1895 m. pradėtą pirmąjį Italijos karą su Etiopija. Dėl socialinių Italijos problemų (valstiečių skurdo pietų Italijoje, ginkluoto susidorojimo su darbininkų judėjimu), šalyje išaugus įtampai, padidėjus emigracijai, ėmė aktyviai veikti socialistai ir anarchistai. Karalius buvo ypač nemėgiamas šalies anarchistų. Šios grupės atstovas Gaetano Bresci, keršydamas už 1898 m. susidorojimą su Milane įvykusių riaušių dalyviais, jį nužudė. Karalius buvo palaidotas Romos panteone, jo vardu pavadinta daug šalies įstaigų, pastatų, gatvių.

Šeima
-----

Nuo 1868 metų buvo vedęs savo pusseserę Margaritą Savojietę. Sutuoktiniai turėjo vienintelį sūnų − būsimąjį karalių Viktorą Emanuelį III (1869−1947).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Umbertas I (Umberto I)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 354 psl.

Nuorodos
--------

  


|  |
| --- |
| Umberto I **Savojų dinastija** |
| Karališkieji titulai |
| Prieš tai:**Viktoras Emanuelis II** | **Italijos karalius**1878–1900 | Po to:**Viktoras Emanuelis III** |
Koordinatės: 55°39′5.82″ š. pl. 24°13′46.77″ r. ilg.﻿ / ﻿55.6516167°š. pl. 24.2296583°r. ilg.﻿ / 55.6516167; 24.2296583

Upytės bandymų stotis| Forma | Mokslo tyrimo įstaiga |
| Pramonė | Linų ir kitų pluoštinių augalų tyrimai |
| Svarbiausi darbuotojai | Audrius Zalatoris |
| Produkcija | Naujos technologijos ir rekomendacijos |
| Darbuotojų | 2 mokslo darbuotojai |
| Tinklalapis | www.lzi.lt/bstotys |

Upytės bandymų stotis
**Upytės bandymų stotis** – nuo 2010 m. Lietuvos agrarinių ir miškų mokslų centro filialas, iki tol – Lietuvos žemdirbystės instituto padalinys. Bandymų stotis užsiima pluoštinių ir aliejinių linų bei kitų pluoštinių augalų fundamentiniais ir taikomaisiais tyrimais, sėklininkyste, selekcinės medžiagos, genetinių išteklių kaupimu. 

Stotis įsikūrusi Linininkų g. 3, Upytėje, Panevėžio rajone. Direktorius – Audrius Zalatoris. Dirba du mokslo darbuotojai.

Veikla Upytės bandymų stotyje
-----------------------------

Stotyje yra vystomos linų ir kitų pluoštinių augalų (kanapių, dilgėlių) auginimo ir derliaus apdorojimo technologijos, selekcija, pirminė sėklininkystė, genetinių išteklių kaupimas, augalų veislių tyrimai. Įstaigoje veikia paroda „Linai Lietuvoje ir pasaulyje", rengiamos konsultacijos, paskaitos, seminarai-lauko dienos. 

Pagrindiniai projektai ir programos:

* „Šiaurės šalių ir Baltijos valstybių augalų genetinių išteklių išsaugojimas", 2009 m.
* „Europos augalų genetinių išteklių išsaugojimo programa", 2009 m.
* „Sėjamųjų kanapių veislių introdukavimo Lietuvoje tyrimai", 2008–2009 m.
* „Pluoštinių dilgėlių auginimo bei vegetatyvinio dauginimo tyrimai", 2008–2009 m.
* „Sėmeninių linų auginimo technologijos", 2008–2009 m.

Pasiekimai
----------

Per 2005–2009 m. laikotarpį į Nacionalinį augalų veislių sąrašą ir ES bendrąjį žemės ūkio augalų veislių katalogą įrašytos 5 Upytėje sukurtos pluoštinių linų veislės: „Kastyčiai", „Vega 2", „Dangiai", „Snaigiai" ir „Sartai". Be mokslinių straipsnių, parengti keli leidiniai:

1. Z. Jankauskienė, E. Gruzdevienė, A. Endriukaitis „Sėjamųjų kanapių auginimo technologija",
2. E. Gruzdevienė „Linų ligos – kaip jų išvengti",
3. „A. Vyčas. Bibliografija"

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Upytės bandymų stotis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 389 psl.

Nuorodos
--------

* Upytės bandymų stotis Archyvuota kopija 2013-09-10 iš Wayback Machine projekto.
* Upytės bandymų stotis parodoje „Ką pasėsi… 2012" Archyvuota kopija 2015-11-21 iš Wayback Machine projekto.
| Urisvok. *Uri* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Šveicarijos vėliava Šveicarija |
| **Administracinis centras** | Altdorfas |
| **Rajonų skaičius** | 20 |
| **Oficialios kalbos** | Vokiečių |
|  |
| **Gyventojų** (2018 gruodis) | 36 433 |
| **Plotas** | 1 076,56 km² |
| **Tankumas** (2018 gruodis) | 34 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | CH-UR |
|  |
| **Tinklalapis** | www.ur.ch |
|  **Vikiteka** | UrisVikiteka |

**Uris** (vok. *Uri*) – kantonas vidurio Šveicarijoje. Uris užima Roiso slėnį tarp Liucernos ežero ir Šventojo Gotardo perėjos. Pagrindinė kantono kalba yra vokiečių. Kantone gyvena 35 tūkst. iš kurių 3046 (arba 8.7 %) yra užsieniečiai. Legendinis Vilius Telis yra kilęs iš Urio.

Geografija
----------

Roiso slėnis
Kantonas yra šalies centre, šiaurinėje Šveicarijos Alpių dalyje. Kantono teritoriją sudaro Roiso ir jo intakų slėniai. Kantono plotas 1,077 km². Didelę ploto dalį užima miškai, o ledynai sudaro 20 % nedirbamos žemės. Aukščiausias taškas kantone ir Urnerio Alpėse yra Dammastock 3630 m į šiaurę nuo Furkos perėjos.

Istorija
--------

Uris pirmąkart paminėtas 732 m. kaip Reichenau abato nuosavybė. 853 m. Liudvikas Vokietis Urį atidavė Ciuricho moterų vienuolynui.

Manoma, kad pavadinimas Uris kilo iš senovės vokiečių žodžio Aurochs, reiškiančio laukinį jautį. Šią nuomonę remia tai, kad kantono simbolis yra jaučio galva.

1243 m. regionas gavo bendrą antspaudą. 1274 m. Rudolfas Habsburgas pripažino šią privilegiją. Uris buvo vienas iš trijų kantonų pasirašiusių Sąjungos laišką (*Bundesbrief*) 1291 m.o 1386 m. Uris prisidėjo prie pergalės prieš autrus Senpache, po kurio Uris užėmė *Urseren* žemes 1410 m.

Urio kantonas priešinosi reformacijai ir išliko katalikiškas. Helvetijos respublikos laikais Uris buvo Waldstätten kantono dalis. 1803 m. Uris atgavo nepriklausomybę. Kantonas priešinosi visoms religinėms ir konstitucinėms reformoms, tad Uris 1815 m. prisidėjo prie Sarneno lygos. Vėliau Uris kovėsi katalikų pusėje Zonderbundo kare, kuris buvo pralaimėtas.

Politika
--------

Konstitucija galioja nuo 1888 m. bet buvo peržiūrėta 1929 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Uri (Uris)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 411-412 psl.

Nuorodos
--------

* Oficialus puslapis
* Oficiali statistika

|  |  |
| --- | --- |
| **Šveicarijos kantonai** |  |
| Apencelis-Auserodenas | Apencelis-Inerodenas | Argau | Bazelis (miestas) | Bazelis (sritis) | Bernas | Ciurichas | Cugas | Fribūras | Glarusas | Graubiundenas | Jura | Liucerna | Nešatelis | Nidvaldenas | Obvaldenas | Sankt Galenas | Šafhauzenas | Švicas | Tičinas | Turgau | Uris | Valė | Vo | Zoloturnas | Ženeva |
Pirmasis 1713 m. Utrechto sutarties tarp Didžiosios Britanijos ir Ispanijos leidimas ispanų kalba (kairė) ir vėlesnis leidimas lotynų ir anglų kalbomis (dešinė)
**Utrechto taika**, **Utrechto sutartys** – taikos sutartys, tarp 1713 m. kovo ir 1715 m. Ispanijos įpėdinystės kare dalyvavusių valstybių pasirašytos Utrechte.

Viena buvo pasirašyta tarp Prancūzijos karaliaus Liudviko XIV pasiuntinių ir Ispanijos karaliaus Pilypo V, kita – tarp Didžiosios Britanijos karalienės Onos, Savojos kunigaikščio ir Jungtinių Nyderlandų Provincijų.

Derybos pradėtos 1712 m. sausio mėn. Protokoluotojas – teisėtyrininkas Johanas Jakobas Vitriarijus. Imperatorius Karolis VI iš pradžių nepripažino susitarimų dėl sutartyje įtvirtintų reikalavimų. Prancūzijai trumpam pradėjus karą, 1714 m. jis buvo priverstas patvirtinti Raštato bei Badeno taiką. Šventoji Romos imperija ir Portugalija su Ispanija taikos sutartis sudarė vėliau.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Utrechto taika*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 447 psl.
| **Valentina Zinkevičienė** |
| --- |
| Gimė | 1944 m. rugpjūčio 3 d. (79 metai)Važatkiemyje, Marijampolės apskritis |
|  |
| Veikla | žurnalistė, redaktorė |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Valentina Zinkevičienė** (g. 1944 m. rugpjūčio 3 d. Važatkiemyje, Marijampolės apskritis) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė.

Biografija
----------

1970 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto žurnalistikos specialybę.

Nuo 1970 m. dirbo laikraščių ir žurnalų redakcijose korektore, redaktore-stiliste, 1990-1993 m. dienraščio „Lietuvos aidas" redakcijoje, Valstybės kontrolės departamente, savaitraščio „Dienovidis" redaktoriaus pavaduotoja. Nuo 1994 m. dienraščio „Lietuvos aidas" vyriausiojo redaktoriaus pavaduotoja,  nuo 1998 m. „Vadovo pasaulis" Įmonių ekonomikos skyriaus redaktorė, nuo 2002 m. biuletenio „Savivaldybių žinios" žurnalistė. Daugiausia rašo ekonomikos, bankininkystės temomis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 574 psl.
Valstybės spaustuvė Kaune, XX amžiaus pradžia
**Valstybės spaustuvė** – spaustuvė Kaune, įsteigta 1918 m.

Istorija
--------

Spaustuvės pirmtakė – 1843 m. pradėjusi veikti Kauno gubernijos valdybos spaustuvė, veikusi su pertraukomis įvairiose Kauno vietose. Kaizerinės okupacijos metu 1915 m. buvo pavadinta „Oberosto spaustuvė". 1918 m. atkūrus Lietuvos valstybingumą, spaustuvę nupirko Lietuvos vyriausybė ir pavadino „Valstybės spaustuve". 1928 m. prijungus bankrutuojančią „Švyturio" bendrovę, įmonė pavadinta „Spindulio" akcine bendrove. Spausdino knygas, periodinius leidinius, pašto ženklus, spaustuvėje buvo kalamos 1925 m. 1936 m. ir 1938 m. laidų litų monetos.

Spaudiniai
----------

Valstybės spaustuvė spausdino leidinius:

* Iliustruotoji Lietuva
* Kultuvė (laikraštis)
* Lietuvos ūkis (žurnalas)
* Moteris (Kaunas)
* Mūsų rytojus
* Skaitymai
* Sodyba (žurnalas)
* Statybos menas ir technika
* Studentas (laikraštis)
* Švietimo darbas
* Tauta (laikraštis)
* Tauta ir žodis
* Tautos kelias
* Technika (žurnalas)
* Tėvynės sargas (savaitraštis)

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Valstybės spaustuvė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 621 psl.
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 546 psl.

Nuorodos
--------

* Spindulio spaustuvė Archyvuota kopija 2010-09-25 iš Wayback Machine projekto.