recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Eduardas Jurėnas** |
| --- |
| Gimė | 1923 m. gegužės 6 d.Plundakai, Kupiškio valsčius |
| Mirė | 1993 m. liepos 16 d. (70 metų)Vilnius |
| Tėvas | Juozas Jurėnas |
| Motina | Emilija Jurėnienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Vilija Jurėnienė |
| Vaikai | Raminta Jurėnaitė |
|  |
| Veikla | dailininkas grafikas |
| Partija | 1951 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1949 m. Vilniaus dailės institutas |

**Eduardas Jurėnas** (1923 m. gegužės 6 d. Plundakuose, Kupiškio valsčius – 1993 m. liepos 16 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkas grafikas, knygų iliustratorius.

Biografija
----------

Nuo 1931 m. iki 1934 m. mokėsi Kuosėnų kaimo pradžios mokykloje. Mokėsi Kupiškio gimnazijoje, kurią baigė 1941 m. ir 1941 m. įstojo į Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institutą, po metų persikėlė į Vilniaus dailės akademiją. Karas nutraukė studijas. Vokiečiams uždarius akademiją, sugrįžo į gimtąjį kaimą ir dirbo tėvų ūkyje. Vėliau buvo paimtas tarnauti į sovietų kariuomenę. 1945 m. išlaikė egzaminus į Vilniaus dailės instituto trečiąjį kursą. 1949 m. baigęs institutą, 1949–1987 m. jame dėstė, nuo 1966 m. docentas. 1950–1960 m. Valstybinės grožinės literatūros leidyklos vyr. dailininkas.

Kūryba
------

Sukūrė estampų ciklų („Rankos" 1968 m. V. Borcherto raštų motyvais, 1972 m.), apipavidalino ir iliustravo Antano Vienuolio (1953 m.), Žemaitės (1956 m.), Antono Čechovo (1960 m.) serijinius raštus, Balio Sruogos atsiminimų knygą „Dievų miškas", Juozo Paukštelio romaną „Kaimynai" (abu 1959 m.), Vytauto Petkevičiaus romaną „Apie duoną, meilę ir šautuvą" (1967 m.), Petro Cvirkos romaną „Meisteris ir sūnūs" (1976 m.), A. Vienuolio apsakymą „Paskenduolė" (1982 m.).

Daugiausia kūrė medžio raižinio, linoraižinio, oforto ir akvatintos technika. Kūriniuose vyrauja politizuota socialinė kritika, būdingas energingas štrichas, apibendrintas piešinys. Sukūrė apie 100 portretų (Kompozitorius Jonas Švedas, 1950 m.; Maironis, 1956 m.), portretų ciklų („Kėdainių chemijos kombinato žmonės", 1963 m.), estampų (ciklai „Jie kovojo už Tarybų valdžią", 1967 m.; „Pergalė", 1975 m.; „Sakmė apie Tarybų šalį", 1977 m.). Jo portretams būdinga stambaus plano kompozicija, konstruktyvus piešinys, suplokštintas vaizdas, apibendrinta formų modeliuotė. Nuo 1950 m. dalyvavo parodose Lietuvoje ir užsienyje, individualios parodos surengtos 1966 m. 1973 m. 1983 m. Vilniuje, 1973 m. Kaune, 1993 m. 2003 m. Kupiškio etnografijos muziejuje.

Įvertinimas
-----------

* 1973 m. LTSR nusipelnęs meno veikėjas

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Eduardas Jurėnas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 155
2. ↑  Menininkas, įamžinęs kupiškėnus grafikos lakštuose, 2013−02−09
3. ↑  *Eduardas Jurėnas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
4. ↑   Archyvuota kopija 2012-05-02 iš Wayback Machine projekto.

Literatūra
----------

* Eduardas Jurėnas: grafikos paroda: katalogas. – Vilnius, 1973. – 64 p.: iliustr.
* Eduardas Jurėnas / Antanas Gedminas. – Vilnius: Vaga, 1979. – 5 p.: iliustr.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| Vladimiras Ždamirovas |
| Pilnas vardas | Vladimiras Nikolajevičius Ždamirovas |
| Gimė | 1958 m. rugpjūčio 6 d. (65 metai) |
| Kilmė |  TSRS Rusija |
| Žanrai | Rusiškas šansonas |
| Veikla | Dainininkas, dainų autorius |
| Aktyvumo metai | 2001 - dabar |

**Vladimiras Nikolajevičius Ždamirovas** (rus. *Ждами́ров Влади́мир Никола́евич*, g. 1958 m. rugpjūčio 15 d. Liski, Voronežo srityje) – vienas ryškiausių rusiškojo šansono dainų autorių bei atlikėjų. 2001 m. drauge su Olegu Simonovu įkūrė grupę, kurią pavadino „Butirka".

Kūrybinė veikla
---------------

1997m. Vladimiras Ždamirovas susipažino su Olegu Simonovu – būsimuoju kolega grupėje Butirka. Netrukus, tais pačiais metais, susipažino su būsimuoju „Butirkos" prodiuseriu Aleksandru Abramovu. Grupės istorija prasideda 2001 m. rugsėjo mėnesį. Tuo metu jau buvo įrašyta keletas dainų. Po debiutinio „Pirmojo" albumo (rus. *Первый альбом*) išleidimo 2002 m. grupė išgarsėjo ir išpopuliarėjo visoje Rusijoje. Dabar[kada?] Vladimiras Ždamirovas aktyviai plečia savo kūrybinę veiklą kurdamas naujas dainas, išleisdamas vis naujus albumus.

Šeima
-----

Vladimiras Ždamirovas vedęs, turi keturias dukteris, viena iš jų įvaikinta.
**Kauno kultūros centro *Girstučio* padalinys (KKC „Girstutis")** – kultūrinės paskirties erdvė, kurioje vyksta profesionalaus bei mėgėjų meno koncertai ir spektakliai, eksponuojamos parodos, vyksta edukaciniai užsiėmimai. Kasmet KKC *Girstutis* organizuoja Lietuvos teatrus į Kauną sukviečiantį festivalį „Teatrų pavasaris".

Anksčiau veikęs kaip viešoji įstaiga ir keitęs pavadinimus, nuo 2022 m. *Girstutis* buvo prijungtas prie Kauno kultūros centro ir tapo jo padaliniu.

Lankomiausia KKC *Girstučio* erdvė – Didžioji salė, kurioje įrengta beveik 500 sėdimų vietų žiūrovams. I-ojo bei II-ojo aukštų fojė reguliariai rengiamos parodos Pastate taip pat yra įrengta renginių metu veikianti kavinė. trumpalaikei nuomai tinkamos, moderniai įrengtos repeticijų (baleto) bei edukacijų salės. 

Visos KKC *Girstučio* erdvės kruopščiai prižiūrimos: sistemingai stengiamasi jas atnaujinti – kurti tokias erdves, kurios būtų pažangios, jaukios bei patrauklios ir renginių dalyviui, ir žiūrovui.

Daugiau informacijos apie *Girstučio* veiklą rasite internetinėje svetainėje ***www.girstutis.lt*.**

Norėdami sužinoti daugiau apie Kauno kultūros centrą, jo veiklą bei siekius, apsilankykite ***www.kaunokulturoscentras.lt*.**

Kauno kultūros centro *Girstučio* padalinys
Didžioji salė
Pirmojo aukšto fojė su meno kūriniu „Tėvynė"

Veikla
------

Misija – propaguoti profesionalų teatro, muzikos, šokio, dailės meną, skatinti mėgėjų meną, ieškoti naujų turiningo laisvalaikio praleidimo, gyventojų tarpusavio bendravimo formų, atsižvelgiant į skirtingas amžiaus, pomėgių ir išsilavinimo grupes.

Istorija
--------

1975 metais Girstučio rūmus pastatė Kauno Dirbtinio pluošto gamykla (direktorius Leonas Mackevičius). Statinys buvo suprojektuotas profesionaliajam teatrui. Girstutis – Karaliaus Mindaugo sūnaus vardas.

2003 metų vasario 28 d. buvo įregistruota Viešoji įstaiga "Girstučio" kultūros ir sporto centras. 

2012 metais „Girstutyje" suorganizuota 217 įvairaus žanro renginių, kuriuose apsilankė apie 100 tūkstančių žiūrovų.

Šaltiniai
---------

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Girstučio kultūros ir sporto centras** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Girstučio kultūros ir sporto centras
| Valentina Cenni |
| --- |
|  |
|  |
|  |
| Tikras vardas |  |
|  |
| Gimė | 1982 m. kovo 14 d. (41 metai)  Ričonė |
|  |
| Šalis |  Italija |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |
| Aktyvumo metai | 2005– |
| Užsiėmimas | aktorė |
|  |
|  |
|  |
|  |

**Valentina Čeni** (it. *Valentina Cenni*; g. 1982 m. kovo 14 d. Ričonėje) – italų aktorė.

Biografija
----------

Valentina gimė Ričonėje ir vėliau Romoje baigė Nacionalinę dramos akademiją, o Londone – Karališkąją šokio akademiją.

Aktorės karjerą ji pradėjo teatro scenoje ir 2016 m. pelnė Vincenzo Cerami apdovanojimą, skirtą geriausiai naujai aktorei. Televizijoje, kanale RAI 1, Valentina dalyvavo įvairiose laidose, taip pat sukūrė vaidmenų televizijos filmuose bei serialuose. Taip pat domisi fotografija ir juos nuotraukos ne kartą buvo naudojamos albumų ar knygų iliustracijoms, taip pat dalyvauja ugnies šou pasirodymuose.

Filmografija
------------

* Il produttore (2005, trumpametražis)
* N. variazioni (2005, trumpametražis)
* Circo nudo (2006, dokumentinis)
* Io... donna (2012, trumpametražis)
* Nessuno si salva da solo (2015)
* Questione di karma (2017)
* Respiri (2018)
* 10 giorni senza mamma (2019)
* Il quadro alle tue spalle (2019)
* L'immensità (2022)

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Valentina Cenni** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* IMDb profilis

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Valentina Cenni | MYmovies".
2. ↑  Iovine, Patrizia. „"Premio Vincenzo Cerami" al Teatro Manzoni di Roma 2016" (italų). Nuoroda tikrinta 2018-02-14.
| **Antanina Dambrauskaitė** |
| --- |
|  |
| R.Vagnerio operoje "Lohengrinas" |
| Gimė | 1905 m. kovo 7 d.Šiauliai |
| Mirė | 1994 m. gegužės 18 d. (89 metai)Majamis, Floridos valstija |
| Palaidotas (-a) | Petrašiūnų kapinėse |
|  |
| Veikla | Lietuvos dainininkė (sopranas). |

**Antanina Dambrauskaitė** (1905 m. kovo 7 d. Šiauliai – 1994 m. gegužės 18 d. Majamis, Floridos valstija, palaidota Kauno Petrašiūnų kapinėse) – Lietuvos dainininkė (sopranas).

Biografija
----------

1925–1929 m. dainuoti mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje (mokytoja Marija Čerkaskaja), 1929–1930 m. Kauno muzikos mokykloje (Vladislava Grigaitienė). Klaipėdos lietuvių operoje dainavo M. Petrausko operoje „Birutė" ir Š. Guno „Faustas". 1929 m. debiutavo Valstybės operoje, 1929–1944 m. solistė. 1933 m. vasarą tobulinosi Šv. Cecilijos akademijoje Romoje. 1934 m. dainavo radijo koncertuose Prahoje, Vienoje, Budapešte, Liepojoje. 1935–1936 m. koncertavo Rygoje, Taline.

1944 m. pasitraukė į Vokietiją, koncertavo lietuvių stovyklose ir kitur. 1947 m. Augsburge atliko pagrindinius vaidmenis operose „Madam Baterflai" ir „Parduotoji nuotaka", vėliau dainavo lietuviškai per Miuncheno radiją. 1949 m. su A. Kalvaityte, S. Baru, I. Nauragiu, V. Jakubėnu koncertavo Anglijoje. 1949 m. atvyko į JAV, koncertavo lietuvių kolonijose.

Svarbiausi vaidmenys
--------------------

* Dona Elvira – Volfgangas Amadėjus Mocartas. Don Žuanas
* Dezdemona – Džiuzepė Verdis. Otelas
* Margarita – Šarlis Guno. Faustas
* Elizabetė – Richardas Vagneris. Tanhoizeris
* Tatjana – Piotras Čaikovskis. Eugenijus Oneginas
* Čio Čio San, Mimi – Džiakomas Pučinis. Madam Baterflai, Bohema
* Marzenka – Bedržichas Smetana. Parduotoji nuotaka
* Tamara – Arturas Rubinšteinas. Demonas
* Sofija – Jurgis Karnavičius. Radvila Perkūnas
* Eglė – Mikas Petrauskas ir Jonas Dambrauskas. Eglė
* Danutė – Stasys Šimkus. Pagirėnai

Literatūra
----------

* Antanina Dambrauskaitė. Operos dainininkės meno kelias. Miunchenas, 1948 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vaclovas Juodpusis. *Antanina Dambrauskaitė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 438 psl.
| ***Yuppi du*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Yuppi Du |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Adriano Celentano |
| Scenaristas (-ai) | Adriano CelentanoAlberto Silvestri |
| Kompozitorius | Adriano Celentano |
| Vaidina | Adriano Celentano  Claudia Mori  Charlotte Rampling Lino Toffolo Rosita Celentano |
| Metai | 1975 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 120 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Yuppi du** – 1975 m. Adriano Celentano sukurta komedija, demonstruota Kanų kino festivalyje ir nominuota Auksinei palmės šakelei. Filmas laikomas geriausiu jo režisūriniu darbu.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Adriano Celentano – Feličė
* Claudia Mori – Adelaidė
* Charlotte Rampling – Silvija
* Gino Santercole – Napoleonas
* Rosita Celentano – Monika
* Sonia Viviani
* Lino Toffolo

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Tai filosofinė muzikinė alegorija. Feličė, neturtingas venecijietis, gyvenantis vandens pilname rūsyje, veda antrą kartą. Jo žmona tampa Adelaidė ir jiedu kartu augina jo dukrą Moniką, kurios motina ir pirmoji Feličės žmona Silvija, nusižudė. Niekaip nesusitaikydamas su jos mirtimi, Feličė dažnai lanko jos improvizuotą kapą ant kanalo, kuriame ji nuskendo, kranto, nes kūnas taip ir nebuvo rastas. 

Kartą, jam būnant prie kapo, čia pasirodo Silvija – gyva ir prabangiai apsirengusi. Ji paaiškina, kad paliko Feličę, nors ir mylėjo jį, norėdama geresnio gyvenimo. Per 10 dienų, kurias ji praleidžia Venecijoje, jos ir Feličės jausmai suliepsnoja iš naujo, o Adelaidė, negalėdama konkuruoti, palieka vyrą.

Kuomet Silvija nusprendžia išvykti išsiaiškinti su savo nauju vyru, Feličė įkalba ją kartu pasiimti ir jų dukterį Moniką. Praeina keli mėnesiai ir jis, negavęs jokios žinios, pradeda paiešką. Galiausiai ji randa jas Milane, kur Silvija gyvena su dukra ir turtingu vyru. Pastarasis, norėdamas ramybės, pasisiūlo Feličei sumokėti kompensaciją ir šis pasiūlo kainą nustatyti pagal dukters svorį.

Gavęs 45 milijonus, Feličė išvyksta traukiniu, kuriame sutinka moterį, nepaprastai panašią į Silviją...
| **Juozas Vinča** |
| --- |
| Gimė | 1905 m. lapkričio 27 d.Šiauliai, Rusijos imperija |
| Mirė | 1990 m. rugpjūčio 29 d. (84 metai)Bostonas, Jungtinės Amerikos Valstijos JAV |
|  |
| Veikla | boksininkas |
|  |
| Žinomas (-a) už | olimpietis |

**Juozas Vinča** (g. 1905 m. lapkričio 27 d. Šiauliuose – m. 1990 m. rugpjūčio 29 d. Bostone) – lietuvių boksininkas, imtynininkas. Pirmasis boksininkas Lietuvoje, pasiekęs svarių pergalių tarpvalstybinėse bokso varžybose. Jo laimėjimai labai išpopuliarino boksą Lietuvoje. 1989 m. Kaune įsteigtas Juozo Vinčos sporto klubas.

J. Vinča buvo olimpiečiu, su Lietuvos rinktine dalyvavęs 1928 m. vasaros olimpinėse žaidynėse (Amsterdamas, Nyderlandai), kur dalyvavo bokso turnyre ir pasirodė geriausiai iš dvylikos Lietuvos olimpiečių. Savo svorio kategorijoje (iki 79,4 kg) J. Vinča pateko į ketvirtfinalį. Jis laimėjo pirmąją kovą, užimdamas 5–8 vietą tarp 16 dalyvių.

Po olimpinių žaidynių tapo profesionaliu boksininku. 1929–1931 m. buvo išvykęs gyventi į JAV. Trumpam grįžo į Lietuvą, o 1932 m. bandė iš naujo pradėti karjerą Prancūzijoje. Atsinaujinusios traumos neleido tęsti karjeros bokso ringe, todėl tapo imtynininku, varžėsi Anglijoje ir Prancūzijoje. 1934–1938 m. tarnavo Klaipėdos jūrų policijoje. Per Antrąjį pasaulinį karą išvyko į Vokietiją, kur buvo imtynininkų sąjungos narys, dalyvavo Europos šalyse rengiamose varžybose. 1950 m. vėl išvyko į JAV, iki 1954 m. dalyvavo amerikietiškųjų imtynių (kitaip kečo) varžybose.

Pirmuoju J. Vinčos treneriu buvo Steponas Darius, paskatinęs jį užsimauti bokso pirštines. 4 kartus Lietuvos bokso čempionas (1926, 1927 – svorio kategorija iki 79,4 kg; 1928, 1934 – per 79,4 kg), 2 kartus pajėgiausias Pabaltijo boksininkas (1927, 1928).

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2011-07-24 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Juozas Vinča (*sports-reference.com*) Archyvuota kopija 2012-10-19 iš Wayback Machine projekto.
* Juozas Vinča *Lietuvos sporto enciklopedijoje*
| **Lukerja Iljašenko** |
| --- |
| Gimimo vardas | rus. *Лукерья Ильяшенко* |
| Visas vardas | Lukerja Iljašenko |
| Gimė | 1989 m. birželio 9 d. (34 metai)Kuibyševas, RTFSR |
| Tautybė | Rusė |
| Pilietybė |  Rusija |
|  |
| Sritis | Teatras, kinas, TV |
| Pareigos | Aktorė |

**Lukerja Iljašenko** (g. 1989 m. birželio 9 d. Kuibyševe) – Rusijos aktorė. Labiausiai žinoma dėl vaidmenų filmuose „Užtemimas" (2019 m.), „Šokis su mirtimi" (2017 m.) ir „Laiminga pabaiga" (2021 m.).

Vaidmenys
---------

1996 m. su mama persikėlė į Maskvą, kur įstojo į Irinos Tichomirovos baleto mokyklą. 2005 metais mergina užėmė pirmąją vietą Rusijos step dance čempionate „Auksinis kulnas". Baigusi baleto mokyklą, buvo priimta į Renesanso baleto trupę. Vaidino įvairiuose pastatymuose: „Gulbių ežeras", „Rasputinas", „Miegančioji gražuolė" ir kt. Nepaisant perspektyvų, šokėja turėjo palikti baletą dėl traumos.

Ieškodama savęs, Lukerja išbandė jėgas įvairiose srityse: dalyvavo miuzikluose „Muzikos garsai", „Gražuolė ir pabaisa", kurį laiką dirbo Vladimiro Vinokuro parodijos teatro baleto trupėje, išbandė modelio karjerą. Netrukus tapo viena iš muzikinės grupės „Špilki" solisčių, galiausiai, buvo pakviesta į kiną.

2011 m. debiutavo televizijos seriale „Barvicha", atlikdama epizodinį vaidmenį. Nuo 2013 m. aktorės karjera pradėjo įsibėgėti: buvo pakviesta filmuotis postapokaliptiname seriale „Išgyventi po". Nors aktorė vaidino epizodinį vaidmenį projekte, TNT prodiuseriai ją pastebėjo ir pasiūlė Likos vaidmenį seriale „Studio 17". Vėliau aktorė pasirodė projektuose „Zemskij daktaras. Sugrįžk", „Apgauk, jei myli", „Penktoji gvardija", „Jaunimo rinktinė".

2014 m. Lukerjos karjeroje įvyko tikras lūžis. Pakviesta filmuotis seriale „Saldus gyvenimas", kuriame atliko Sašos draugės ir Vadimo meilužės Leros vaidmenį. Scenarijuje dažnai buvo įtrauktos sekso scenos, tačiau Lukerja tai traktavo supratingai ir profesionaliai: „Kinas yra meno forma. Aš ne tik nusirengiu kadre, kad parodyčiau savo žavesį. Tai dramatiška". Pats televizijos projektas sulaukė gerų kritikų atsiliepimų ir buvo atnaujintas dar dviem sezonams. Po paskutinės dalies išleidimo Iljašenko tapo populiari ir žinoma.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑

Nuorodos
--------

* IMDb profilis
* kino-teatr.ru
* kinopoisk.ru
| Valdakis |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Varėnos rajonas) |
| Plotas | 0,022 km² |
| Kranto linijos ilgis | 0,59 km |
| Įteka | bevardis upelis |
| Išteka | bevardis upelis |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Valdakis

  |
| **Koordinatės** |  54°21′44″ š. pl. 24°24′29″ r. ilg.﻿ / ﻿54.36222°š. pl. 24.40806°r. ilg.﻿ / 54.36222; 24.40806Koordinatės: 54°21′44″ š. pl. 24°24′29″ r. ilg.﻿ / ﻿54.36222°š. pl. 24.40806°r. ilg.﻿ / 54.36222; 24.40806 |

**Valdakis** arba **Baldakis** – ežeras Lietuvoje, Varėnos rajone, 4 km į rytus nuo Daugų miesto, Vėžionių miško pietvakarinėje dalyje. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,21 km, plotis – iki 0,13 km. Altitudė 131,1 m. Krantai žemi, ištisai apaugę medžiais ir krūmynais. Pietryčiuose išteka upeliukas link D–1 upelio (Didžiulio ežero intakas). Į pietus įsikūręs Andriūnų kaimas. 1976 m. atlikti dumblo (sapropelio) šalinimo iš ežero dugno darbai, naudojant žemsiurbę.

A. Vanagas bandė kildinti šį ežerėvardį iš *valdà, valdýti*. Kitur teigiama, kad tai iškreiptas pavadinimas *baldõkas* (← lenk. *bołtak*) „pagalys žuvims baidyti". Taip pat galėtų būti hibridinis žodis *baldõkas* „tas, kuris bilda, baladojasi" (plg. lt. *baldùkas, bildùkas* „bilda, kaukas, dvasia").

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
3. ↑  Šarūnas Šimkus. *Varėnos krašto vietovardžių etimologinis žodynas*. Vilnius: Liutauras Leščinskas, 2023, p. 61.
Koordinatės: 55°51′10″š. pl. 21°12′16″r. ilg.﻿ / ﻿55.8527°š. pl. 21.2045°r. ilg.﻿ / 55.8527; 21.2045

|  |
| --- |
|    **Šlikių geležinkelio stotelė** |
| **Adresas** | Šlikiai, Raišių g. |
| **Atidaryta** | 1950 m. |
| **Uždaryta** | XX a. pabaiga |
| **Žemėlapiai** | Retromap.ru |
| **Nuotraukos** | Railwayz.info |
| 


 |
| 

| Aplinkinės stotys ir stotelės |
| --- |
| Paaiškinimai |
| 

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 | km |  |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  |  |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | KRETINGA |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 | 2,0 |  |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | *Bajorai* |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 | 2,3 |  |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | ***Šlikiai*** |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 | 0,6 |  |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | *Tarvydai* |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 | 2,0 |  |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | Kretingalė |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  |  |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | ↓ KLAIPĖDA ↓ |
|  |  |  |  |  |  |  |

 |

 |

**Šlikių geležinkelio stotelė** – buvusi sustojimo vieta šiaurės vakarų Lietuvoje, šiauriniame Šlikių kaimo pakraštyje, prie Šiaulių–Klaipėdos geležinkelio ruožo. Link Kretingalės stoties išsišakoja trumpas dvikelis ruožas traukiniams prasilenkti vienkelėje linijoje.

Istorija
--------

Iki II pasaulinio karo prie Šlikių veikė Tarvydų geležinkelio stotelė, vėliau panaikinta. 1950 m. už pusės kilometro į šiaurę link Kretingos įrengta Šlikių stotelė kaip blokpostas. Čia iki XX a. pabaigos stodavo keleiviniai traukiniai Radviliškis–Klaipėda ir Mažeikiai–Klaipėda.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Архангельский А. С. Архангельский В. А. Железнодорожные станции СССР (справочник). – Москва, Транспорт, 1981.
2. ↑  Keleivinių traukinių tvarkaraštis (1996 06 02 – 1997 05 31). – Vilnius, Informacijos ir leidybos centras, 1996. // psl. 56–111
| Gorgolas |
| --- |
|   |
| **Ilgis** |  ? km |
| **Baseino plotas** |  ? km² |
| **Ištakos** | Gorgolo slėnis |
| **Žiotys** | Senegalo upė |
| **Šalys** | Mauritanija |

**Gorgolas** (*Gorgol*) – upė pietinėje Mauritanijoje; Senegalo intakas. Susidaro susiliejus Juodajam Gorgolui (ilgis – 194 km) ir Baltajam Gorgolui (ilgis – 345 km). Gorgolas įteka į Senegalo upę ties Kaedžio miestu.

Upės baseinas nuo XX a. 8-ojo dešimtmečio vaidina svarbų vaidmenį Mauritanijos ekonomikoje. Mauritanijos vyriausybė 1975 m. inicijavo irigacijos ir plėtros projektą – ant Gorgolo upės įrengti užtvanką, kuri turėjo padidinti ariamos žemės plotą virš 3 600 ha. Buvo suplanuota vėliau įrengti dar keletą užtvankų, kurios visos kartu išplėstų žemės plotą 30 000 ha. Tą patį dešimtmetį buvo kilęs didžiulis susirūpinimas dėl Sahelio sausros pagausėjusiais šistosomozės susirgimo atvejais palei upės slėnį.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *SENEGAL-HYCOS: Renforcement des capacités nationales et régionales d’observation, transmission et traitement de données pour contribuer au développement durable du bassin du Fleuve Sénégal (Document de projet préliminaire)*, Système Mondial d’Observation du Cycle Hydrologique (WHYCOS), 2007, p. 5  Archyvuota kopija 2013-12-28 iš Wayback Machine projekto..
2. ↑
3. ↑  Schistosomiasis in the Gorgol Valley of Mauritania , Human Ecology Division, Puerto Rico Nuclear Center, Caparra Heights Station, Puerto Rico and Department of Tropical Public Health, Harvard School of Public Health, Boston, Massachusetts.
| Palo AltasPalo Alto |
| --- |
|        |
| *Miesto centras* |
|  |
| 

Palo AltasPalo Altas

37°25′45″ š. pl. 122°8′17″ v. ilg.﻿ / ﻿37.42917°š. pl. 122.13806°r. ilg.﻿ / 37.42917; 122.13806﻿ (Palo Altas)Koordinatės: 37°25′45″ š. pl. 122°8′17″ v. ilg.﻿ / ﻿37.42917°š. pl. 122.13806°r. ilg.﻿ / 37.42917; 122.13806﻿ (Palo Altas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-8)------ vasaros: (UTC-7) |
|  |
| **Valstybė** | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos |
| **Valstija** | Kalifornija Kalifornija |
| **Apygarda** | Santa Klaros apygarda |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 64 403  |
| **Plotas** | 67,35 km² |
| **Tankumas** (2010) | 956 žm./km² |
| **Altitudė** | 9 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Palo Altas |

**Palo Altas** (angl. *Palo Alto*) – miestas Jungtinėse Amerikos Valstijose, šiaurės Kalifornijoje, išsidėstęs San Fransisko įlankos vakarinėje pakrantės dalyje. Nutolęs 55 km į pietus nuo San Fransisko, 23 km į šiaurę nuo San Chozė. Silicio slėnio miestas. 2010 m. JAV gyventojų surašymo duomenimis, turi 64,4 tūkst. gyventojų.

El Palo Alto Visžalė sekvoja
Miesto pavadinimas kildinamas nuo „El Palo Alto" (iš ispanų k. 'aukštas stulpas') visžalės sekvojos, dunksojusios dabartinėje miesto vietovėje. 1769 m. Gasparo de Portolos ekspedicijos dalyviai, manoma, čia apsistojo ir suteikė jai vardą. Pastaroji tapo miesto simboliu. 1891 m. miesto apylinkėse įsikūrė Stanfordo universitetas. Miesto augimą skatino tiek universitetas, tiek Silicio slėnio bendrovės, vertinusios universiteto ruošiamus specialistus. Miestas pasižymi ypač aukštomis pragyvenimo išlaidomis.

Čia įsikūrę tokios bendrovės kaip „Hewlett-Packard", „Tesla", „Skype", „Apple", „Google", „Facebook", „PayPal", „Pinterest", „Logitech".

Išnašos
-------

1. ↑  „Palo Alto". *Encyclopedia Britannica*. Nuoroda tikrinta 2021-01-24.
2. ↑  Top 101 cities with the most people having Master’s or Doctorate degrees (population 50,000+). City-data.com. Nuoroda tikrinta on July 21, 2013.
3. ↑  White, Martha C. (2015 m. sausio 5 d). „America's Most Outrageously Expensive Places to Live". *Time*.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Nacionalinė Legionierių Valstybė** (rumun. *Statul Național Legionar*) – Antrojo pasaulinio karo metais trumpai gyvavusi fašistinė rumunų valstybė. Jos lyderis buvo Jonas Antonesku, veikęs sykiu su Geležine gvardija (*Garda de fier*). Nacionalinė Legionierių Valstybė apėmė dabartinės Rumunijos žemes, išskyrus Šiaurės Transilvaniją, kurią tuo metu buvo užėmę vengrai. Taip pat valstybei priklausė Gyvačių sala ir keletas smulkių salelių Dunojaus deltoje, kurios 1948 m. priskirtos TSRS (Ukrainai).

1937–1938 m. Rumunijos karalystėje rinkimus laimėjo Tautinė krikščionių partija, vedama Oktaviano Gogos. Po šių rinkimų Rumunija pasuko itališkojo fašizmo keliu, be to, vis daugiau įtakos įgavo kraštutinių dešiniųjų pažiūrų Geležinė gvardija. Prasidėjus II pasauliniam karui, Rumunija oficialiai buvo neutrali. Prasidėjus vidinei sumaiščiai ir teritorijų dalyboms, šalis neteko Šiaurės Transilvanijos (Vengrijos naudai), Besarabijos (TSRS naudai) ir Pietų Dobrudžos (Bulgarijos naudai). Iš karto po šių įvykių, 1940 m. rugsėjo 4 d. generolas Jonas Antonesku ir Geležinės gvardijos vadas Horija Sima sudarė Nacionalinę Legionierių Valstybę. Jie privertė karalių Karolį II perduoti valdžią savo 19-mečiui sūnui Mykolui, kuris, savo ruožtu, suteikė neribotas vado (*Conducător*) teises Antoneskui. Rugsėjo 14 d. karalius Mykolas Rumuniją oficialiai paskelbė Nacionaline Legionierių Valstybe. Daugelis valstybinių postų buvo atiduota Geležinės gvardijos nariams. Valstybė oficialiai įstojo į „Ašies" sąjungą, į šalį įžengė Trečiojo Reicho kariuomenė.

Valstybės vadai Jonas Antoneskas ir Horijus Sima. Viršuje – Kornelijaus Kodriano portretas
Šios santvarkos laikmečiu ypač išaukštintas Geležinės gvardijos įkūrėjo, 1938 m. nužudyto Kornelijaus Kodrianaus asmenybės kultas. Lapkričio 21–23 d. jis buvo iškilmingai perlaidotas. Geležinė gvardija susidorojo tiek su žydais, tiek su buvusios monarchistinės valdžios šalininkais (įvykdė Žilavos žudynes). Šalies pasienyje su Tarybų Sąjunga vyko nuolatiniai ginkluoti konfliktai.

1941 m. sausio 20 d. Geležinė gvardija bandė surengti perversmą prieš Joną Antoneską ir tuo pačiu Bukarešte įvykdė 200 žydų pogromą (juos žudė mėsinėje, giedodami krikščioniškas giesmes). Antonesku sukilimą numalšino, sukilėlius įkalino, o Sima ir daugelis kitų gvardijos vadų pabėgo į Vokietiją. Vasario 14 d. Jonas Antonesku Nacionalinę Legionierių Valstybę panaikino ir Rumuniją paskelbė nacionalsocialistine valstybe.
Antkapis Rasų kapinėse
**Jonas Labokas** (~1856 m. Rudgalvių kaime (dab. Klaipėdos rajonas) – 1921 m. spalio 4 d. Vilniuje) – Romos katalikų kunigas Lietuvoje ir Rusijoje, vienas garsiausių to meto pamokslininkų.

Biografija
----------

Gimė ir augo valstiečių šeimoje. Mokėsi Liepojos gimnazijoje, 1876 m. įstojo į Vilniaus kunigų seminariją. 1880 m. pasiųstas studijuoti į Sankt Peterburgo katalikų dvasinę akademiją, kurią 1884 m. baigė teologijos magistro laipsniu.

Grįžęs į Lietuvą Vilniaus kunigų seminarijoje dėstė lotynų kalbą, bažnytines apeigas ir giedojimą, be to ėjo Vilniaus vyskupijos ekonomo pareigas. Už draudžiamos spaudos platinimą 1884 m. trumpam buvo ištremtas į Kobriną, o už vaikų auklėjimą lietuviška dvasia – į Slonimą. 1891 m. paskirtas klebonu į Gelvonų Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčią, o 1893 m. – į Vilniaus Visų Šventųjų bažnyčią. Tuo pačiu metu Vilniuje dėstė tikybą keliose pradinėse mokyklose, garsėjo kaip vienas geriausių to meto pamokslininkų. Už pasakytą pamokslą Kražių skerdynių teismo procese Rusijos caro administracujos organų 1895 m. nuteistas ištremti į Tulos guberniją. 

1897 m. grįžo į Vilnių, buvo paskirtas Šv. Onos bažnyčios klebonu. J.Laboko iniciatyva ši garsi Vilniaus šventovė buvo restauruota. Spėjama, kad po Spaudos draudimo panaikinimo jis buvo Vyskupijos aprobuojamų lietuviškų knygų cenzoriumi. 

1910–1919 metais su pertrauka gyveno Sankt Peterburge, tarnavo miesto Šv.Kotrynos bažnyčioje. Vėliau grįžo į Vilnių ir buvo paskirtas koplyčios rektoriumi tuometinėje Bobruisko gatvėje (dabar P.Vileišio g.). Palaidotas Rasų kapinėse. Švenčiant dvasininko 150–ąsias
gimimo ir 85–erių mirties metines, kapavietė buvo restauruota.

Šaltiniai
---------

* Misius, Kazys. *Kunigo Jono Laboko iš Rudgalvių nuopelnai katalikybei ir jos šventovei Šv. Onos bažnyčiai* // Endriejavas.. 2010.. (Lietuvos valsčiai; kn. 18)
* Antanas Ruškys. *Prakalbinti ąžuolai*, psl. 18–20 Archyvuota kopija 2016-06-18 iš Wayback Machine projekto.
OZM šeimos iššokančiosios minos OZM-3, OZM-4 ir OZM-72. 
**OZM-4** (rus. *ОЗМ-4*) – tarybinė priešpėstinė skeveldrinė iššokančioji mina, aplinkinio kovimo.

Sukurta Tarybų Sąjungoje didinant OZM-3 minos galingumą. O pastaroji sukurta remiantis Antrojo pasaulinio karo laikų vokiškos iššokančiosios minos SMI-44 pavyzdžiu. 
Suveikęs sprogdiklis padega parakinį delsiklį, kuris padega išmetamąjį užtaisą (dūminio parako trinkelė). Uždelsimas reikalingas tam, kad ant minos užlipęs kareivis spėtų kiek atsitraukti ir nesutrukdytų minai išlėkti aukštyn. Sprogdamas išmetamasis užtaisas į 0,6-0,8 m aukštį išsviedžia minos kovinį užtaisą, kurį susprogdina kovinio užtaiso sprogdiklis, timptelėtas vielos, vienu galu pririštos prie minos pagrindinio korpuso dugno, kitu – prie išsviesto pagrindinio užtaiso. Jei kovinis užtaisas neišlekia iki reikiamo aukščio, jis nesprogsta. 

Mina sudaro skeveldras iš skylančio korpuso. 

Minos dedamos rankomis, įkasant į gruntą. Jei tai neįmanoma, dedamos ant grunto pririšant prie į gruntą įkalto kuoliuko. Minos veikimo trukmė neribojama, susinaikinimo įtaiso (savilikvidatorius) neturi. 

Šios minos neturi papildomo elektrinio sprogdiklio kaip kad minos OZM-3. Vietoj tempiamojo atotampinio sprogdiklio gali būti naudojamas spaudžiamasis sprogdiklis. Įsukus elektrinį sprogdiklį mina gali būti sprogdinama pagal komandą.

Dabar minos OZM-4 nebegaminamos, bet nedidelis kiekis laikomas sandėliuose. Minas OZM-4 pakeitė galingesnės OZM-72. 
Šalys, kuriose naudotos: Afganistanas, Angola, Kambodža, Etiopija, Nikaragva, Vietnamas.

Minos OZM-4 pakuojamos į dėžes po 6 vienetus (bruto masės 42 kg). Minos dėžėse paruoštos naudojimui, tačiau neturi sprogdiklių MUV, kurie įsukami minavimo vietoje.

Techninės taktinės charakteristikos
-----------------------------------

| charakteristika | vertė |
| --- | --- |
| korpusas | ketus |
| masė | 5,4 kg |
| sprogalų (trotilo) masė | 170 g |
| skersmuo | 9 cm |
| korpuso aukštis | 17 cm |
| atotampos ilgis | 13 m |
| atotampos sprogdiklio jautris | 1-17 kg |
| visiškojo naikinimo spindulys | 13 m |
| panaudojimo temperatūrų intervalas | -60 — +60 град |
|

Nuorodos
--------

1. ↑  OZM-4 bounding antipersonnel mine
2. ↑  Противопехотная мина ОЗМ-4[neveikianti nuoroda]

* OZM4 (Russian Federation), Mines and booby traps currently deployed[neveikianti nuoroda]
* Mined area Indicators – OZM scene (Minavimo OZM-4 minomis požymiai)
**Šachmatų uždavinys** – tai dirbtinė pozicija, kurioje, vienai iš pusių (paprastai baltiesiems) siūloma atlikti užduotį: (dažniausiai) per nustatytą ėjimų skaičių, skelbti matą.

Šachmatų uždaviniai aprėpia visas šachmatų kompozicijos dalis: *tradicinę, netradicinę, pasakiškąją, ypatingąją*.

Šachmatų rūšys naudojamos uždavinių sudarymui
---------------------------------------------

Šachmatų užduotyje nurodoma kokia šachmatų rūšis panaudota uždavinio sudarymui. Jei nurodymo nėra – tai uždavinys sudarytas, naudojant klasikinių šachmatų taisykles. Toliau keletas šachmatų rūšių, naudojamų uždavinių sudarymuiː

Ilgiausių ėjimų, Andernacho, Kazanės, Madraso, Isardamo Kirkės (Kirkės atomo, Kirkės kamikadzės, Kirkės gegutės, Antikirkės ir Veidrodinės kirkės), Patrulių, Sargybinių, Einšteino, Kerti - eini, Cilindriniai, Berolinos šachmatai.

Uždavinių skirstymas
--------------------

### Pagal užduotį

Pagal užduotį ir šachmatų lentą jie skirstomi į:

tiesioginio,  sutarto, atvirkščio, refleksinio, sutarto atvirkščio, serijinių ėjimų, tinklinių bei retrogradinės analizės, grafinius ir matematinius šachmatų uždavinius.

### Pagal figūrų skaičių

Visų rūšių šachmatų kompozicijų uždavinius priimta klasifikuoti pagal esamų figūrų skaičių. Uždaviniai, kuriuose baltieji užduočiai vykdyti, be karaliaus turi tik vieną figūrą arba pėstininką, vadinami *minimaliais*.
Pozicijos turinčios ne daugiau kaip penkias figūras vadinamos *mažylėmis*, 6 ar 7, – *miniatiūromis*, o nuo 8 iki 12 – *meriditais*. Pozicijos turinčios nuo 13 iki 24 figūrų pavadinimo neturi. Kartais jos vadinamos *vidutinėmis*. Jos skirstomos: į *lengvas* (13-16 figūrų), *vidutines* 17-20 fig.) ir *sunkias* (21-24 fig.) pozicijas. 17-20 figūrų pakanka daugeliui sumanymų įgyvendinti. Tokie uždaviniai sudaro daugumą.

Uždavinio sprendinys
--------------------

Uždavinio išsprendimas – tai autoriaus sugalvotos užduoties vykdymo vienintelio kelio radimas. Kuo labiau jis paslėptas, tuo uždavinys sunkesnis, stipresnis jo išsprendimo sukeltas estetinis pasitenkinimas. Tai pasiekiama, maskuojant pirmąjį ėjimą ir pačią kombinaciją, taip pat, suteikiant juodiesiems galimybę aktyviai gintis..

Šaltiniai
---------

1. ↑   Antanas Vilkauskas. Šachmatų kompozicijos pagrindai. Vilnius: Mintis, 2002.— P. 64-119.
2. ↑  Композиция шахматная. Шахматный словарь. М: Физкулура и спорт, 1964. – С.557.

Nuorodos
--------

* Peteris Vongas. Kas yra šachmatų uždavinys?
* Šachmatų uždavinių istorija (pagal David Hooper and Kenneth Whyld knygą: "Oxford Companion to Chess"
* Vaclavas Kotešovecas. Pasakiškų šachmatų uždavinių kompozitorius ir programuotojas (angl.)
* Britų šachmatų uždavinių draugija. Šachmatų uždaviniai. B. D. Stephenson. Įvadas
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šį biografinį straipsnį reikėtų sutvarkyti pagal Vikipedijos standartus.**Jei galite, prašome sutvarkyti šį straipsnį. Tik tada bus galima ištrinti šį pranešimą.Priežastys, dėl kurių straipsnis laikomas nesutvarkytu, aiškinamos straipsnyje Nesutvarkyti straipsniai.  |


|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Charles Dullin** (1885 m. gegužės 8 d. Jena, Savoja – 1949 m. gruodžio 11 d. Paryžius) – prancūzų kino ir teatro aktorius, nuosavo teatro „Ateljė" steigėjas ir režisierius. „Keturių kartelio" narys.

Gyvenimas ir kūryba
-------------------

1909 m. įstoja į „Menų teatro" trupę. Čia, 1911 m. suvaidina savo pirmąjį, reikšmingesnį vaidmenį – Smerdakovą, „Brolių Karamazovų" inscenizacijoje, paverstoje drama Jacques Copeau bei Jean Croué.

1913 m. J. Copeau įkūrė „Senos karvelidės teatrą", šiame teatre ir vaidino Dullin. Čia jis įgyvendino dar vieną sėkmingą savo personažo įkūnijimą – Harpagono vaidmenį, Moljero pjesėje „Šykštuolis", kurį ir toliau vaidino visą likusį gyvenimą.

1919–1921 m. Charles Dullin vaidina Gastono Basty teatre. 1922 m. jis atidaro savo nuosavą teatrą – „Ateljė", kuriam vadovauja iki 1940 m. Vėliau jį perleidžia savo mokiniui ir įpėdiniui – André Barsaq’ui.

Teatro „Ateljė" kūrybos laikotarpį žymi tokie svarbesni kūriniai, kaip
----------------------------------------------------------------------

* "Ar norėtumėte pažaisti su manimi? "(Voulez-vous jouer avec moâ?) Marcel Achard (1923);
* Beno Johnsono „Volponė" (Volpone), adaptuota Jules’o Romains bei Stefano Zweigo (1928);
* Aristofano „Paukščiai" (Les Oiseaux), adaptuota Bernardo Zimmerio (1928);
* „Putėsiai arba veidmainystės mokykla" (Musse ou l’école de l’hypocrisie) Jules Romains (1930);
* Shakespearo „Ričardas III" (Richard III), adaptuota André Obey (1933);
* „Žemė apvali" (La terre est ronde) Armando Salacrou (1938).

1937 m. Charle Dullin buvo pakviestas pastatyti Pierre’o Beaumarchais pjesę „Figaro vedybos" (Le Mariage de Figaro), Prancūzų komedijos teatrui (Comédie-Française). Vokiečiams užėmus Paryžių, Charles Dullin palieka savo „Ateljė" teatrą ir dirba „Théâtre de Paris", po kurio laiko pereina dirbti į „Théâtre Sarah Bernhardt", okupantų pervadintą į „Théâtre de la Cité". Dirbdamas čia, jis pastato egzistencialistinę Jean-Paulio Sartre dramą „Musės" (Les Mouches), Monparnaso teatrui(Théâtre de la Gaîté-Montparnasse). Charles Dullin vadovauja Miesto teatrui (Théâtre de la Cité) iki 1947 m. Po to pastato Armando Salacrou „Archipel Lenoir" (Lenua archipelagas) pjesę, kurioje atliko pagrindinį Lenoir’o vaidmenį. Paskutiniais gyvenimo metais aktorius daug laiko praleido gastrolėse.

Šaltiniai
---------

* История зарубежного театра. М.: Просвещение, 1986. Ч.3
Koordinatės: 44°24′46″š. pl. 26°02′26″r. ilg.﻿ / ﻿44.4128°š. pl. 26.0406°r. ilg.﻿ / 44.4128; 26.0406

|  |
| --- |
|  |
| Vieta | Rumunija Bukareštas |
| Atidarytas | 1974 m. |
| Savininkas | Rumunijos gynybos ministerija |
| Operatorius | CSA Steaua Bucuresti |
| Paviršius | Žolė |
| Talpa | 31 254 |
| Lauko matmenys | 122 × 68 m |

**Steaua stadionas** (rumun. *Stadionul Steaua*) – sporto stadionas Bukarešte (Rumunija), į vakarus nuo miesto centro. Vienas pagrindinių stadionų šalyje, komandos CSA Steaua Bucuresti namų arena.

Istorija
--------

Stadionas 2006 m.
Stadionas pradėtas statyti 1973 m. kovą kaip vienas pirmųjų stadionų Rumunijoje, skirtų tik futbolui. Atidarytas 1974 m. balandžio 9 d. draugiškomis rungtynėmis tarp Steaua Bucuresti ir OFK Beograd komandų (2-2), rungtynes stebėjo 30 tūkstančių žiūrovų. Čia rungtynes yra žaidusi ir Lietuvos vyrų futbolo rinktinė.

1996 m. stadionas buvo renovuotas, o 2018 m. nugriautas. Jo vietoje 2019 m. vasarį imta statyti naują stadioną, kuris atidarytas 2021 m. liepos 7 d. draugiškomis rungtynėmis tarp Steaua Bucuresti ir OFK Beograd komandų (6-0).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Istoric. Stadionulsteaua.ro (tikrinta 2023-12-27).
2. ↑

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
| Stadio Olimpico Grande Torino |
| --- |
|  |
| Oficialus pavadinimas | Stadio Olimpico Grande Torino |
| Vieta | Turinas, Italija |
| Atidarytas | 1933 m. 2006 m. |
| Savininkas | Turino miestas |
| Talpa | 28 140 žiūrovių |
| Nuomininkai | Torino F.C. (1958–1990, 2006–iki dabar), Juventus F.C. (1933–1990, 2006–2011) |

**Stadio Olimpico Grande Torino** – futbolo stadionas Turino mieste, šiaurės Italijoje. Šiame stadione vyko 2006 m. žiemos olimpinių žaidynių atidarymo bei uždarymo ceremonijos.

Stadionas buvo pradėtas statyti Benito Mussolini nurodymu 1932 m. Jau kitų metų viduryje stadionas buvo atidarytas ir pavadintas Benito Mussolini vardu. Vėliau stadionas buvo pervadintas į *Comunale Stadium*

1990 m. buvo pastatytas kitas miesto stadionas – *Stadio delle Alpi*. Nuo to laiko visos pagrindinės sporto varžybos vyko šiame naujame stadione.

2006 m. žiemos olimpinėms žaidynėms reikėjo naudoti abu stadionus, tad tais metais pirmasis stadionas buvo renovuotas ir pavadintas olimpiniu stadionu. Stadiono renovacijos darbai kainavo apie 30 milijonų €.

2009 m. buvo atlikti dar vieni stadiono darbai, po kurių sėdimų vietų skaičius padidėjo iki 27 994.

Iki 2011 m. šiame stadione žaidė abi Serie A miesto komandos – Juventus FC ir Torino FC. Tačiau Juventus 2011–2012 m. sezonui pasistatė naują stadioną *Juventus Stadium*.

Išnašos
-------

1. ↑  Stadio Olimpico Grande Torino

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Olimpinis Turino stadionas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali stadiono svetainė Archyvuota kopija 2009-03-04 iš Wayback Machine projekto.

Koordinatės: 45°2′30.30″ š. pl. 7°39′0.05″ r. ilg.﻿ / ﻿45.0417500°š. pl. 7.6500139°r. ilg.﻿ / 45.0417500; 7.6500139
| Behrn Arena |
| --- |
|  |
| Vieta | Erebru, Švedija |
| Atidarytas | 1923 m. |
| Renovuotas | 1974, 1990, 1999, 2003 ir 2007 m. |
| Paviršius | Dirbtinė žolė |
| Talpa | 14 500 vietų |
| Lauko matmenys | 105 x 68 m |
| Nuomininkai | Örebro SK |

**Behrn Arena** yra futbolo stadionas Erebru, Švedijoje. Pastatytas 1923 m. ir iki 2005 m. buvo žinomas kaip *Eyravallen*. Talpina 14 500 žiūrovų. Jame namų rungtynes žaidžia Örebro SK.

Istorija
--------

Nuo 1923 iki 1958 m. buvo daugiafunkcinis. Renovuotas 1974, 1990, 1999, 2003 ir 2007 m. Didžiausias žiūrovų skaičius pasiektas 1961 m. birželio 8 d. rungtynėse prieš Degerfors IF. Rungtynių atėjo pažiūrėti 20 066 žiūrovai.

1958 m. stadionas buvo naudojamas VI pasaulio futbolo čempionato varžyboms. Tų pačių metų birželio 15 d. stadione susitiko Prancūzijos ir Škotijos rinktinės. Prancūzai rungtynes laimėjo rezultatu 2–1.

Galerija
--------

*

Nuorodos
--------

* Stadiono nuotraukos

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RFIFA 1958 pasaulio futbolo čempionato stadionai |
| --- |
|  |
| 
Råsunda stadionas (Solna) · Ullevi (Geteborgas) · Malmö stadionas (Malmė) · Tunavallen (Eskilstiuna) · Idrottsparken (Noršiopingas) · Jernvallen (Sandvikenas) · Olympia stadionas (Helsingborgas) · Ryavallen (Burosas) · Örjans Vall (Halmstadas) · Behrn Arena (Erebru) · Rimnersvallen (Udevala) · Arosvallen (Vesterosas) |

 |
**Ukrainos Išorinės žvalgybos tarnyba**, UIŽT (ukr. *Служба зовнішньої розвідки України*) – Ukrainos valstybinė institucija, vykdanti žvalgybinę veiklą politikos, ekonomikos, karybos, mokslo ir technikos, aplinkos apsaugos sferose.

UIŽT įkurta 2005 m. gruodžio 1 d. pavaldi Ukrainos prezidentui. Būstinė Belogorodkoje (Kijevo sritis). Darbuotojų skaičius – ~4350 žmonių, iš jų ~4010 – kariškiai. Dabartinis vadovas – armijos generolas Mikola Malomužas. 
  
UIŽT pirmtakė – Ukrainos Saugumo tarnybos Žvalgybos departamentas.

IŽT savo veikloje vadovaujasi Ukrainos konstitucija, Ukrainos įstatymu „Apie Ukrainos žvalgybos organus", kitais Ukrainos teisės aktais

UIŽT sudaro operatyviniai, analitiniai, techniniai, mokslinio tyrimo padaliniai, taip pat teisinio palaikymo, kadrų, administraciniai ūkiniai ir kitokie padaliniai. Specialistų rengimų ir perkvalifikavimu užsiima *Ukrainos Išorinės žvalgybos tarnybos institutas*.

Paskirtis
---------

Numatytos UIŽT funkcijos yra:

* rinkti, įvertinti, analizuoti žvalgybinę informaciją ir perduoti ją aukščiausių Ukrainos valstybės organų vadovams, remiantis tam skirtais teisės aktais;
* specialiomis priemonėmis paremti Ukrainos valstybės politiką politinės veiklos, ekonomikos, karinėje, technikos, aplinkos apsaugos, informacijos sferose, paremti nacionalinę gynybą, ekonomikos, mokslo ir technologijų vystymąsi.
* užtikrinti Ukrainos įstaigų veiklos užsienyje bei jų darbuotojų ir šeimų narių saugumą, taip pat į užsienį komandiruotų Ukrainos valdininkų, žinančių valstybės paslapčių, saugumą.
* dalyvauti tarptautinėse operacijose, nukreiptose prieš organizuotą nusikalstamumą, terorizmą, nelegalią prekybą narkotikais, ginklais ir susijusiomis technologijomis, nelegalia migracija.
* vykdyti veiklą, nukreiptą prieš išorines grėsmes Ukrainos nacionaliniam saugumui, Ukrainos piliečių gyvybėms ir sveikatai, valstybėms institucijoms užsienyje.

Istorija
--------

UIŽT įkurta remiantis 2004 m. spalio 14 d. Ukrainos prezidento nutarimu performuojant Ukrainos Saugumo tarnybos žvalgybos padalinius. Iki tol egzistavo Žvalgybos departamentas, Ukrainos Saugumo tarnybos Vyriausioji žvalgybos valdyba).

2005 m. gruodžio 1 d. Ukrainos Aukščiausioji Rada priėmė įstatymą „Apie Ukrainos Išorinės žvalgybos tarnybą", kuris įstatymiškai apibrėžė naujai formuojamos užsienio žvalgybos įstaigos teisinę padėtį. Užsienio žvalgybos institucijos tapimas savarankiška organizacija, nepriklausančia teisėsaugos organų sistemai, buvo žingsnis reformuojant Ukrainos jėgines struktūras ir artinant jas prie demokratinių teisinių valstybių struktūros.

Nuorodos
--------

1. ↑  Закон України „Про розвідувальні органи України" Archyvuota kopija 2011-10-03 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Legal basis Archyvuota kopija 2009-06-30 iš Wayback Machine projekto. (teisės aktai – ukrainiečių kalba)
3. ↑  Foreign Intelligence Service of Ukraine Archyvuota kopija 2008-01-16 iš Wayback Machine projekto.

* Ukrainos Išorinės žvalgybos tarnybos svetainė (anglų kalba)
| ***Smogikai*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Smogikai |
| Kilmės šalis | Lietuva, Švedija |
| Režisierius | Jonas Ohman |
| Vaidina | Mindaugas PociusKastytis AntanaitisRytas Narvydas |
| Metai | 2008 |
| Žanras | Dokumentika |
| Kalba | lietuvių k. |

**Smogikai** (angl. *The Soviet Hitmen*) – 2008 m. Lietuvoje sukurtas dokumentinis filmas. Tai filmas apie dramatišką Lietuvos istorijos laikotarpį. Jame pasakojama apie pokaryje veikusius slaptus agentų smogikų būrius, kuriuos sovietų saugumas naudojo kaip priemonę galutinai nuslopinti ginkluotą pasipriešinimą sovietų valdžiai. Premjera Lietuvoje – tų pačių metų spalio 14 d.

Apie filmą
----------

Juostos režisierius – Lietuvoje gerai žinomas švedų vertėjas, žurnalistas Jonas Ohman, pvz. išvertęs į švedų kalbą Daumanto „Partizanus", J. Ivanauskaitės „Raganą ir lietų" ir kt. Daug yra padaręs, kad tikroji istorinė tiesa būtų paskleista užsienyje, kur praktiškai nieko nežinoma, kas vyko okupuotose Baltijos šalyse po Antrojo pasaulinio karo. Režisierius, norėdamas perprasti vaizduojamų įvykių subtilybes, kartu su Švedijos karo atašė Rytų Europai ryžosi pernakvoti viename iš atstatytų Lietuvos partizanų bunkerių. Jam pavyko prakalbinti buvusius smogikus, nors ir bijodami šiandieninio teisingumo, sutiko su juo kalbėtis ir labai daug papasakojo. Tikriausiai dėl to, kad manė kalbantys tik švedams. Filmas „Smogikai" praktiškai ir susideda iš keleto interviu su dabar jau garbingo amžiaus buvusiais smogikais.

Siužetas
--------

Filmas žiūrovus nukelia į pokario Lietuvą, partizaninės kovos laikotarpį. Sovietų saugumo tikslas – sunaikinti pasipriešinimo dalyvius. Vienas iš būdų buvo agentų smogikų būrių veikla. Dažniausia smogikais tapdavo buvę pasipriešinimo judėjimo dalyviai, kuriuos perverbuodavo sovietų saugumas. Filmuotoje juostoje atskleisti sovietų taikyti metodai, buvę agentai smogikai pasakoja apie šią visiškai slaptą sistemą, klastingas operacijas, savo likimus. Režisierius stengėsi, kiek įmanoma, objektyviau pristatyti skaudžią istorinę tiesą. Filmo kūrėjai pusantrų metų keliavo po Lietuvą, kalbėjo su liudininkais, surinko daug medžiagos iš archyvų ir kitų šaltinių.

Nuorodos
--------

* Filmo aprašymas Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto.
* Filmo recenzija
**Ričardas Bačkis** (1934 m. spalio 23 d. Kaune – 2019 m. lapkričio 19 d.) – lietuvių išeivijos veikėjas, diplomatas.

Biografija
----------

Tėvas – diplomatas ir publicistas Stasys Antanas Bačkis, brolis – kardinolas Audrys Juozas Bačkis.

Baigė Paryžiaus Politinių ir ekonominių mokslų institutą, Verslo administravimo mokyklą Sorbonoje bei Paryžiaus Vadybos valdymo institutą.

Iki 1988 m. dirbo „Unilever" koncerne, dėstė Paryžiaus vadybos institute, vadovavo Prancūzijos lietuvių bendruomenei. 1994–1998 m. buvo Lietuvos ambasadorius Prancūzijoje. Nuo 1998 m. – konsultacinės firmos „De Facto" partneris. 2001 m. Lietuvos pramonininkų konfederacija paskyrė R. Bačkį Garbės Ambasadoriumi Prancūzijoje.

2001 m. apdovanotas Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Riterio kryžiumi.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Mirė buvęs diplomatas Ričardas Bačkis. LRT. 2019-11-19. Nuoroda tikrinta 2023-12-01.
2. ↑   Archyvuota kopija 2011-07-31 iš Wayback Machine projekto. (LPK inf.)
3. ↑  [neveikianti nuoroda] (www.president.lt)