recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Antti Amatus Aarne
**Aarne Antti Amatus** (adapt. **Arne Antis Amatus** g. 1867 m. gruodžio 5 d. Porio meiste, šved. *Bjorneborg* – m. 1925 m. vasario 5 d. Helsinkyje) – Suomijos folklorininkas.

1911–1925 dėstė Helsinkio universitete. Dalyvavo tarptautinės Folklorininkų draugijos veikloje. Folkloro istorinio geografinio tyrimo metodo, suomių mokyklos vienas pradininkų. Šio metodo pagrindus 1913 m. išdėstė darbe „Lygina". Vokiečių kalba paskelbė seriją pasakų, dainų, mįslių lyginamųjų tyrinėjimų, greta kitų tautų folkloro pavyzdžiu pateikė ir lietuviškų tekstų. Remdamasis Europos tautų pasakų motyvų lyginamaisiais tyrinėjimais parengė Pasakų tipų rodyklę (*Verzeichnis der Mdrchentypcn* 1910 m.), kurioje kiekvienas pasakų tipas turi savo numerį, pagal šią klasifikaciją sudaryti daugelio pasaulio tautų pasakų katalogai (pvz. lietuvių – J. Balio „Lietuvių pasakojamosios tautosakos motyvų katalogas" 1936, B. Kerbelytės „Lietuvių pasakojamosios tautosakos katalogas" I dalis išleista 1999 m. Amatus rodyklę išplėtė ir 1928 metais anglų kalba išleido S. Thompsonas (papildytas leid. 1961 m.).

Literatūra
----------

1. ↑  Kazys Grigas. *Aarne Antti Amatus*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
| **Janina Misevičienė** |
| --- |
| Gimė | 1916 m. rugpjūčio 29 d.Charbine, Kinija |
| Mirė | 2007 m. birželio 6 d. (90 metų)Šiauliuose |
|  |
| Veikla | Lietuvos kalbininkė, pedagogė |
| Organizacijos | Šiaulių universitetas |
| Pareigos | docentė |
|  |
| Išsilavinimas | humanitarinių mokslų daktarė |
| Alma mater | Vilniaus pedagoginis institutas |

**Janina Misevičienė** (1916 m. rugpjūčio 29 d. Charbine (Kinija) – 2007 m. birželio 6 d. Šiauliuose) – Lietuvos kalbininkė, pedagogė, humanitarinių mokslų daktarė.

Biografija
----------

Nuo 1939 m. gyveno Šiauliuose, dėstė rusų kalbą miesto vidurinėse bei pedagoginėje mokyklose. 1953 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, rusų kalbą ir literatūrą, 1968 m. – aspirantūrą Leningrade. 1970 m. sausio 12 d. Leningrado A. Gerceno valstybiniame pedagoginiame institute apgynė disertaciją „Pradinio rusų kalbos mokymo metodinės sistemos tobulinimas lietuvių mokyklose", humanitarinių mokslų daktarė.

1956-1992 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) dėstytoja, nuo 1972 m. docentė.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Janina Misevičienė. Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka
Koordinatės: 55°54′46.69″ š. pl. 24°26′54.02″ r. ilg.﻿ / ﻿55.9129694°š. pl. 24.4483389°r. ilg.﻿ / 55.9129694; 24.4483389

|  Kriklinių Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Panevėžio |
| **Dekanatas** | Pasvalio |
| **Savivaldybė** | Pasvalio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Krikliniai |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1897 m. |
| **Stilius** | liaudies architektūra |

**Kriklinių Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Kriklinių miestelyje, 7,5 km į pietryčius nuo Pumpėnų. Liaudies architektūros formų.

Istorija
--------

Senovėje 2 km nuo Kriklinių, Moliūnų dvaro piliakalnyje, miškuose, stovėjo koplytėlė, į kurią vykdavo melstis ir Kriklinių žmonės. Po kiek laiko koplytėlė perkelta į Kriklinius. Retkarčiais atvykdavo iš Pumpėnų karmelitas ir laikydavo pamaldas. Pirmoji medinė bažnyčia vietos gyventojų rūpesčiu pastatyta 1781 m. Ji buvo Pumpėnų parapijos filija. XIX a. veikė parapinė mokykla.

1897 m. bažnyčia perstatyta ir padidinta, pristačius šonuose po koplyčią. Pastatyta varpinė. 1926 m. įkurta parapija. 1948 m. klebonas F. Zinevičius ir vargonininkas B. Merfeldas apkaltinti partizanų rėmimu ir suimti. Klebonas Pranciškus Masilionis (1902–1980) bažnyčią suremontavo.

Architektūra
------------

Bažnyčia liaudies architektūros formų, lotyniško kryžiaus plano (20 × 8 m), dvibokštė, vienanavė. Įrengti 3 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame stovi medinė varpinė.

Galerija
--------

* Kriklinių bažnyčia iš pietų pusėsKriklinių bažnyčia iš pietų pusės
* Kriklinių bažnyčia iš rytų pusėsKriklinių bažnyčia iš rytų pusės

Nuorodos
--------

* Parapijos puslapis Archyvuota kopija 2009-02-10 iš Wayback Machine projekto.
| **Janina Lukšėnienė** |
| --- |
| Gimė | 1944 m. sausio 29 d. (79 metai)Ukmergėje |
|  |
| Veikla | Lietuvos restauratorė, chemikė. |

**Janina Lukšėnienė** (g. 1944 m. sausio 29 d. Ukmergėje) – Lietuvos restauratorė, chemikė.

Biografija
----------

1965 m. baigė chemiją Vilniaus universitete. 1994-1995 m. stažavo Amsterdamo konservavimo akademijoje.

Nuo 1969 m. dirba Lietuvos dailės muziejus: 1983-1994 m. Lietuvos dailės muziejaus direktoriaus pavaduotoja, nuo 1994 m. P. Gudyno muziejinių vertybių restauravimo centro vedėja, Mokslinių tyrimų skyriaus vadovė. Nuo 1987 m. Tarptautinės muziejų tarybos (ICOM) narė, 1994-1999 m. m. IC0 M Lietuvos nacionalinio komiteto pirmininkė. 2000 m. restauravimo technologijų ekspertė.

Mokslinė veikla
---------------

Parengė tekstilės, popieriaus, geležies dirbinių, archeologinio gintaro restauravimo ir konservavimo metodikas. Bendradarbiavo sudarant Baltijos šalių restauruotų kūrinių parodų katalogus. Leidinio „Lietuvos muziejai. Vadovas" (1996 m.) viena sudarytojų (su L. M. Meškelevičiene). Lietuvoje ir užsienyje paskelbė daugiau kaip 30 straipsnių konservavimo ir restauravimo klausimais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Balys Pakštas. *Janina Lukšėnienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 689 psl.
| **Janina Morkūnienė** |
| --- |
| Gimė | 1940 m. gruodžio 27 d. (82 metai)Aukštadvaris |
|  |
| Veikla | etnologė |
| Organizacijos | Lietuvos istorijos institutas |
| Pareigos | vyresnioji mokslo darbuotoja |
|  |
| Išsilavinimas | humanitarinių mokslų daktarė |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Janina Genovaitė Morkūnienė-Laniauskaitė** (g. 1940 m. gruodžio 27 d. Aukštadvaris) – Lietuvos etnologė, humanitarinių mokslų daktarė.

Biografija
----------

1967 m. baigė Vilniaus universitetą. 1993 m. Lietuvos istorijos institute ir Vytauto Didžiojo universitete apgynė disertaciją „Lietuvos valstiečių vasaros kinkomasis transportas (XIX a. antroji – XX a. pirmoji pusė)", 1993 m. humanitarinių mokslų daktarė.

Lietuvos istorijos instituto Etnologijos skyriaus 1965–1968 m. vyr. laborantė, 1969–1991 m. jaunesnioji mokslinė bendradarbė, 1992–1993 m. mokslinė bendradarbė, 1994–2005 m. vyresnioji mokslo darbuotoja.

Mokslinė veikla
---------------

Tyrimų pagrindinės kryptys: lietuvių valstiečių materialioji kultūra, valstiečių vasaros ir žiemos susisiekimo priemonės, kaimų, miestelių amatai ir verslai (vežimų, rogių, pakinktų gamyba, kailiadirbystė, odininkystė), etnografinės lauko medžiagos rinkimo metodika.

Bibliografija
-------------

* Valstiečių linininkystė ir transportas, su A. Vyšniauskaite / Iš lietuvių kultūros istorijos, 9 t. Vilnius, 1977 m.
* Valstiečiu rogės, pakinktai ir jų gamyba, Vilnius, 1994 m.
* Kailių išdirbimas Lietuvoje XIX a. antroje–XX a. pirmoje pusėje, su V. Milium ir I. Šidiškiene / Amatas ir kūryba, Lietuvos etnologija, t. 2, Vilnius, 1997 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žilvytis Šaknys. *Janina Morkūnienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 496 psl.
| **Janis Ezerinislatv. *Jānis Ezeriņš*** |
| --- |
| Gimė | 1891 m. balandžio 9 d.Beiriai |
| Mirė | 1924 m. gruodžio 24 d. (33 metai)Ryga |
|  |
| Veikla | latvių rašytojas |

**Janis Ezerinis** (latv. *Jānis Ezeriņš*, 1891 m. balandžio 9 d. Beiriai, dab. Maduonos savivaldybė – 1924 m. gruodžio 24 d. Ryga) – latvių rašytojas, žurnalistas.

Biografija
----------

1910 m. baigė Valmieros mokytojų seminariją. Iki 1914 m. mokytojas, prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui mobilizuotas, bet dėl ligos atleistas, nuo tuberkuliozės gydėsi Abchazijoje. 1919–1922 m. laikraščio „Brīvā Zeme" literatūrinės dalies vedėjas.{{VLE|V|725|[[

Kūryba
------

Novelėse žmogaus būtis vaizduojama kaip vyksmas, kurį lemia meilės ir mirties išgyvenimai. Novelėms būdingas veiksmo dinamiškumas, tragizmo ir komizmo derinimas, ironija. Eilėraščiuose spalvingi vaizdai, pakili nuotaika kaitoma su pesimistiniais išgyvenimais.

Bibliografija
-------------

* Dainius ir velnias (*Dziesminieks un velns*), Leta, 1920 m.
* Fantastinė novelė ir kitos (*Fantastiska novele un citas*), Valters un Rapa, 1922 m.
* Šviesi galva (*Apstarotā galva*), Leta, 1922 m.
* Ryla (*Leijerkaste*), 2 d. Leta, 1923–1925 m.
* Grožybės (*Krāšņatas*), eilės, 1925 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jānis Ezeriņš (1891 - 1924) BIOGRĀFIJA
2. ↑  Silvestras Gaižiūnas]]|Janis Ezerinis}}
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Phyllobius pyri** |
| --- |
| Kriaušinis lapinukas (Phyllobius pyri)Kriaušinis lapinukas (*Phyllobius pyri*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Būrys: | Vabalai  *( Coleoptera)* |
| Antšeimis: | Straubliukiniai  *( Curculionoidea)* |
| Šeima: | Straubliukai  *( Curculionidae)* |
| Gentis: | Lapinukai  *( Phyllobius)* |
| Rūšis: | Kriaušinis lapinukas  *( Phyllobius pyri)* |

 |
| Binomas |
| ***Phyllobius pyri***Linnaeus, 1758 |

**Kriaušinis lapinukas** (*Phyllobius pyri*) – straubliukų (*Curculionidae*) šeimos vabalas.

Vabalas 5-6,5 mm ilgio, kresnas, juodas ar rudas, padengtas siaurais kiek blizgančiais pilkšvais, gelsvais ar varinės spalvos žvyneliais. Straublelis siauresnis už galvą. Išilgai priekinės blauzdos išorinio krašto eina aštrus randas. Antenos ir kojos rusvos, kartais tamsios. Skydas apaugęs tankiais baltais plaukeliais.

Kenkia įvairiems lapuočiams medžiams, tarp jų ir vaismedžiams, labiausiai kriaušėms.

Kriaušinio lapinuko padarytos lapų pakraščiuose iškarpos būna dažniausiai vienodos formos, tokio pat dydžio ir vienodu atstumu viena nuo kitos.

Lietuvoje dažnas ir žalingas.

Kriaušinio lapinukų kopuliacija

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kriaušinis lapinukas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Lycoperdon pyriforme** |
| --- |
| Kriaušinis pumpotaukšlis (*Lycoperdon pyriforme*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Pumpotaukšliniai  *( Lycoperdaceae)* |
| Gentis: | Pumpotaukšlis  *( Lycoperdon)* |
| Rūšis: | Kriaušinis pumpotaukšlis  *( Lycoperdon pyriforme)* |

 |
| Binomas |
| ***Lycoperdon pyriforme***Schaeff. 1774 |
|  Index Fungorum |

**Kriaušinis pumpotaukšlis** (*Lycoperdon pyriforme*) – pumpotaukšlių (*Lycoperdon*) genties grybų rūšis.

Vaisiakūniai vidutinio didumo, 3-5 cm aukščio, 2-3 storio, viršutinė dalis kriaušės formos, į pagrindą smailėjantys. Jauni balti, senesni gelsvi, net rudi, paviršius smulkiai grūdėtas, senų beveik lygus. Trama iš pradžių balta, kompaktiška, vėliau vatiška, minkšta, malonaus kvapo ir skonio.

Auga liepos–spalio mėnesiais įvairiuose miškuose, parkuose, ant pūvančių kelmų, rąstų ir aplink juos ant žemės. Jauni grybai valgomi, IV kategorijos, vartojimui geriausi švieži. Lietuvoje paplitę.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vincentas Urbonas. *Grybai*. Vilnius: Mokslas, 1986. p. 150.



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kriaušinis pumpotaukšlis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Naujasis tiltas |
| --- |
|  |
| **Vieta** | Bratislava, Slovakija |
| **Ilgis** | 430,8 m |
| **Plotis** | 21 m |
| **Aukštis** | 95 m |
| **Pastatytas** | 1972 m. |

**Naujasis tiltas** (svk. *Nový Most*) – vienas iš transporto ir pėsčiųjų tiltų per Dunojaus upę Bratislavoje. Jungia Bratislavos centrą su gyvenamuoju Petržalkos kvartalu. Aiškiai išsiskiria miesto panoramoje savo 84 m aukščio atrama. Atramoje įrengtas restoranas „UFO watch.taste.groove.", talpinantis 430 žmonių, anksčiau vadintas „Bystrica". Restoranas sujungtas su apžvalgos aikštele. Į ją galima patekti liftu kairiąja tilto atrama, dešiniojoje yra 430 laiptelių avarinis išėjimas. UFO kasmet aplanko 200 tūkst. lankytojų. Tilto viduje yra vandentiekis, kuris vandeniu aprūpina senamiestį ir Petržalką.

Tai vienintelis tiltas Bratislavoje, neturintis atramos Dunojaus vagoje.

Istorija
--------

Tiltas pastatytas 1967–1972 m. pagal architektų A. Tesár, J. Lacko, I. Slameň projektą. Iškilmingas atidarymas įvyko 1972 m. rugpjūčio 26 d. Atlaisvinant vietą statybai buvo išgriauta didelė Bratislavos senamiesčio dalis, tame tarpe beveik visas žydų kvartalas.

Parametrai
----------

Tiltas plieninis, pakabintas ant vienos 84,6 m aukščio atramos. Bendras tilto ilgis 430,8 m. Bendras plotis 21 m, svoris 7537 t. Bendras aukštis nuo pagrindo iki viršaus – 95 m. Kupolo diametras – 32 m.

Tiltas turi keturias automobilių juostas, po jomis, iš kiekvienos pusės yra pėsčiųjų ir dviračių takai. Šaligatvių plotis – 3,2 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Construction and design of cable-stayed bridges. W.Podolny, J. Scalzi. 1989
Linėjaus sodas
**Linėjaus sodas** (šved. *Linnéträdgården*) – vienas iš seniausių botanikos sodų, esantis netoli Upsalos universiteto Švedijoje. Šiame sode didžiausią dalį sudaro augalai, kurie buvo aprašyti paties Karlo Linėjaus.

Istorija
--------

1655 m. sodą suprojektavo ir pasodino švedų medicinos profesorius Ulofas Riudbekas vyresnysis. XVII a. pabaigoje šiame sode augo apie 1 800 skirtingų rūšių augalų, bet 1702 m. Upsalos miesto gaisro metu jis stipriai nukentėjo. Ulofas Riudbekas jaunesnysis, perėmęs sodo valdymą po tėvo mirties nesugebėjo susitvarkyti su jį užgriuvusia atsakomybe, todėl sodas pradėjo nykti. 1739 m. jame teaugo tik 300 augalų.

1729 m. pavasarį, jaunasis Linėjus lankėsi šiame sode, apžiūrinėdamas pavasarines gėles. Ten jį užtiko botanikos profesorius Ulofas Celsijus, su kuriuo jis ilgai kalbėjosi. Celsijus (astronomo Anderso Celsijaus dėdė) buvo nustebintas nepažystamo, jauno studento žiniomis ir pasiėmė jį savo globon.

1741 m. Karlas Linėjus (Riudbeko jaunesniojo mokinys, 1753 m. jo garbei pavadinęs augalą – rudbekiją) tapo atsakingas už šį sodą ir perdarė jį pagal savo idėjas, kurios atsispindi jo veikale *Hortus Upsaliensis* (1748), kuriame surašyta beveik 3 000 skirtingų augalų rūšių, kurios augo „jo" sode. 1745 m. Linėjus pavedė architektui Karlui Chorlemanui pertvarkyti sodą pagal jo naują augalų klasių ir eilių sistemą.

Vėliau, 1787 m. Upsalos pilies sodai, karaliaus Gustavo III įsakymu buvo paaukoti vietiniam universitetui, tam kad būtų įrengtas botaninis sodas. Šio sodo iniciatorium buvo Karlas Peteris Tchiunbergas (dėl indėlio į mokslą pramintas „Pietų Afrikos botanikos tėvu" ir „Japonijos Linėjum"), kuris tuo metu buvo sodo direktorium. Jis, 1807 m. per Linėjaus 100-asias metines, perkėlė beveik visus augalus iš senojo sodo į naująjį. Todėl senasis sodas tapo nereikšmingu ir nunyko.

Rekonstrukcija
--------------

1917 m. Linėjaus 210-ųjų metinių metais, sodas buvo nupirktas *Švedijos Linėjaus bendrijos* (šved. *Svenska Linnésällskapet*) ir 1918–1923 m. buvo atstatytas laikantis *Hortus Upsaliensis* knygoje esančiu aprašymu. Tačiau vėliau sodas buvo grąžintas universitetui, tuo metu kaip *Linėjaus muziejus* name, kuriame gyveno pats Karlas Linėjus, ir toliau buvo valdomas bendrijos.

Šiuo metu sode auga apie 1 300 rūšių augalų. Tai turbūt pats populiariausias sodas tarp Švedijos gyventojų, todėl, kad jis pavaizduotas ant kiekvienos 100 kronų kupiūros.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Linnaeus Garden : History

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Linėjaus sodas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Linėjaus sodasArchyvuota kopija 2014-04-13 iš Wayback Machine projekto.
| **Palenkės Bugo kanjono kraštovaizdžio parkas** |
| --- |
| Parko logotipas |
| **Tipas** | Kraštovaizdžio |
| **Vieta** | Palenkės Januvo, Rokitno, Terespolio, Konstantinuvo, Sarnakų, Plateruvo valsčiai |
| **Koordinatės** |  |
| **Plotas** | 309,04 km² |
| **Įsteigimo data** | 1994 m. |
| **Pavaldumas** | Valstybinis |

**Palenkės Bugo kanjono kraštovaizdžio parkas** (lenk. *Park Krajobrazowy Podlaski Przełom Bugu*) – saugoma teritorija, kraštovaizdžio parkas esantis rytų Lenkijoje, Liublino ir Mazovijos vaivadijose, Palenkės Bialos ir Losicės apskrityse, Palenkės Januvo, Rokitno, Terespolio, Konstantinuvo, Sarnakų, Plateruvo valsčiuose. Parkas įkurtas 1994 metais, plotas 309,04 km². Parko teritorija driekiasi Vakarinio Bugo upės slėnyje, Palenkės Bugo kanjono mezoreljefe. Parke priskaičiuojamos 760 augalų rūšys, iš kurių 22 yra saugomos. Taip pat parke yra 141 paukščių rūšis.

Draustiniai
-----------

* Kuzkų draustinis;
* Zabužės draustinis;
* Čapli Stugo draustinis;
* Leng Dembovų draustinis;
* Palenkės Šveicarijos draustinis;
* Stari Laso draustinis.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Bugo kraštovaizdžio parkas

Nuorodos
--------

* Parko tinklalapis (lenk.) Archyvuota kopija 2013-01-12 iš Wayback Machine projekto.
| **Ari Ankorin** |
| --- |
| Gimė | 1908 m. spalio 2 d.Kalvarija, Rusijos imperija |
| Mirė | 1986 m. kovo 11 d. (77 metai)Jeruzalė, Izraelis |
|  |
| Veikla | Politikas, teisininkas |

**Ari Ankorinas, Ari Volovickis** (angl. *Ari Ankorin, Ari Wolowitzky*) (1908 m. spalio 2 d. Kalvarijoje, Rusijos imperija - 1986 m. kovo 11 d. Jeruzalėje, Izraelis) – Lietuvos žydų kilmės Izraelio politikas ir teisininkas.

Biografija
----------

Gimė 1908 m. spalio 2 d. Kalvarijoje. Tarpukariu mokėsi Kauno Vytauto Didžiojo universiteto teisės fakultete. Studijuodamas Kaune priklausė universiteto sionistų organizacijai, taip pat priklausė sionistų socialistų partijai bei Izraelio darbininkų sąjungai.

1933 m. išvyko gyventi į Palestiną, kur dirbo advokatu Jeruzalės mieste. 1934-1935 m. dirbo miesto savivaldybėje. 1936-1938 m. dirbo *Davar* laikraščio korespondentu Londone. Dirbdamas Londone įstojo į Londono ekonomikos ir politikos mokslų mokyklą, kurioje įgijo filosofijos daktaro laipsnį. 

1940 m. grįžo į Palestiną, kur iki 1946 m. dirbo patarėju prekybos organizacijoje. 1961 m. su *Mapai* (Izraelio darbininkų partija) dalyvavo rinkimuose į parlamentą, bet nebuvo išrinktas. Parlamento nariu tapo 1965 m. liepos 7 d. kai pakeitė mirusį bendrapartietį Moshe Sharett, tačiau tais pačiais metais vykusiuose rinkimuose vėl nebuvo išrinktas. 

1969 m. vasario 26 d. vėl tapo parlamento nariu, kai mirė bendrapartietis Levi Eshkol. 1969 m. spalį vykusiuose rinkimuose buvo išrinktas į parlamentą, taip pat išrinktas ir po ketverių metų 1973 metais. Į parlamentą bandė patekti ir 1977 m. tačiau nebuvo išrinktas. Mirė 1986 m. kovo 11 d. Jeruzalėje.

Nuorodos
--------

* Biografija (angl.).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Fortunella margarita** |
| --- |
| Kiaušininio kinkano vaisius |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Erškėčiažiedžiai  *( Rosidae)* |
| Šeima: | Rūtiniai  *( Rutaceae)* |
| Gentis: | Kinkanas  *( Fortunella)* |
| Rūšis: | Kiaušininis kinkanas  *( Fortunella margarita)* |

 |

**Kiaušininis kinkanas** (*Fortunella margarita*) – rūtinių (*Rutaceae*) šeimos kinkanų (*Fortunella*) genties augalų rūšis.

Žemas visžalis šakotas medis (2n = 18).

Vaisiai – smulkūs 3-4,5 cm ilgio ir 2-2,5 cm storio, kiaušiniški ar elipsoidiški, aukso geltonumo, saldaus skonio ir stipraus kvapo citrinvaisiai. Vaisus turi 4-7 skilteles ir 2-5 sėklas. Prinoksta vasario-kovo mėnesiais. Iš vaisių gaminamos cukatos. Žievelė lygi, stora, saldi. Sultys rūgščios, negausios.

Kilęs Pietryčių Kinijoje (*Guangdong* provincijoje). Žinomos tik kultūrinės formos.
|  Krikai |
| --- |
| Krikų vadas Tomočičis su sūnėnu (1735 m. piešinys)Krikų vadas Tomočičis su sūnėnu (1735 m. piešinys) |
| Gyventojų skaičius | ~43 000 |
| Populiacija šalyse | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos ({Oklahoma, Alabama, Džordžija, Florida |
| Kalba (-os) | muskogų, anglų |
| Vėliava |  |
| Religijos | krikščionybė (protestantai) |
| Giminingos etninės grupės | alabamai, koasačiai, mikosukai, čikasai, čoktavai, seminolai |
|  |
|  **Vikiteka:** | Krikai |

**Krikai** arba ***muskogai*** (angl. *Creek, Muscogee*, sav. *Mvskoke*) – Šiaurės Amerikos indėnų tauta, priklausanti muskogų genčių grupei. Gyvena Jungtinių Amerikos Valstijų pietryčiuose: Oklahomoje, Alabamoje, Džordžijoje, Floridoje. Populiacija – 43 000 žmonių (kitais duomenimis, save krikais laiko ~88 tūkst žmonių), dabar dauguma persimaišę su baltaisiais, juodaodžiais (metisai). Gimtoji kalba – muskogų (priklauso muskogų šeimai, XXI a. pr. ką vartojo ~5000 žmonių), dabar dauguma kalba anglų kalba. Tikintieji – protestantai (presbiterionai, baptistai, metodistai).

Istorija
--------

Krikų protėviai buvo Misisipės kultūros nešėjai, IX–XVII a. Misisipės vidurupio baseine kūrę ant piliakalnių įtvirtintas gyvenvietes. Krikų pirminis arealas apėmė dab. Tenesio, Džordžijos, Alabamos valstijas. XVII–XIX a. susidūrė su ispanų, anglų, prancūzų kolonizatoriais, buvo priversti keltis į pietryčius. Sudarė genčių konfederaciją. 1799–1803 m. dab. Floridos teritorijoje amerikietis Viljamas Augustas Boulas (*William Augustus Bowles*), susidraugavęs su krikais, buvo įkūręs nepripažintą Muskogų valstybę. 1814–1815 m. „raudonlazdžiai" krikai (grupė krikų, atsisakiusi bendradarbiauti su amerikiečiais) sukilo į karą, bet buvo nugalėti. Vėliau jie prisidėjo prie seminolų sukilimo. 1835–1942 m. krikai perkelti į indėnų rezervaciją Oklahomos valstijoje.

Kultūra
-------

Krikai paprastai versdavosi rankine lydimine žemdirbyste, maisto rankiojimu, žvejyba, rudenį ir žiemą – medžiokle, amatais. Nuo XIX a. vid. ėmė verstis kalvyste, sėsliu ūkininkavimu. Tradiciniai amatai: audimas, puodininkystė, pynimas, odų, medienos, akmens apdirbimas. Gyvendavo įtvirtintose gyvenvietėse. Tradicinis būstas – didelis karkasinis namas, kurio sienos pintos iš meldų ir drėbtos moliu. Vyrų tradicinis rūbas – klubų raiščiai arba dvigubos prijuostės, odiniai apsiaustai, moterų – odiniai arba medvilniniai sijonai.

Krikų giminės linija vedama pagal motinos giminę. 2–9 giminės sudarydavo egzogaminę fratriją. Būdavo būdingos didžiosios šeimos. Krikų bendruomenė rinkdavo vadą, tarybą.

Krikai yra išlaikę tradicinės kultūros elementų (pvz. ritualinių šokių, žaidimų).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Krikai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RPenkios civilizuotos tautos |
| --- |
|  |
| 
Čikasavai · Čerokiai · Čoktavai · Krikai · Seminolai |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Kalanchoe pinnata** |
| --- |
| Plunksninė kalankė (*Kalanchoe pinnata*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Šeima: | Storlapiniai  *( Crassulaceae)* |
| Gentis: | Kalankė  *( Kalanchoe)* |
| Rūšis: | Plunksninė kalankė  *( Kalanchoe pinnata)* |

 |

**Plunksninė kalankė** (*Kalanchoe pinnata*) – storlapinių (*Crassulaceae*) šeimos sukulentinis augalas, kilęs iš Madagaskaro. Dabar daug kur auginamas kaip kambarinis augalas, o tropiniuose kraštuose natūralizuotas auga gamtoje.

Augalas žolinis, daugiametis, 60-100 cm aukščio. Lapai pailgi, mėsingi, sultingi, kraštuose nusagstyti mažais oriniais ūgliais. Šie ūgliai paaugę atkimba nuo lapo ir nukritę ant žemės sudygsta. Žiedynas – šluotelė, su raudonais, vamzdiškais žiedais.

Plunksninė kalankė – Lietuvoje populiarus kambarinis augalas, liaudiškai dar vadinamas paleistuve. Turi vaistinių savybių. Augalo žalioji masė naudojama gydant žaizdas, opas, nudegimus, pasižymi aktyviu priešuždegiminiu veikimu.

* ŽiedaiŽiedai
* Oriniai ūgliaiOriniai ūgliai
* AugavietėAugavietė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Ikikolumbinės Amerikos regionasAridoamerika |
| --- |
|  |
| Šalis | Meksika (Ž. Kalifornija, Ž. Pietų Kalifornija, Sonora, Čihuahua, Koahuila, Nuevo Leonas, Tamaulipasas), JAV (Teksasas, Arizona, N. Meksika) |
| Tautos |  |
|  |
|  |

**Aridoamerika** (angl. *Aridoamerica* 'sausringoji Amerika') – gamtinis-kultūrinis regionas Šiaurės Amerikoje, apimantis šiaurinę Meksiką ir pietines Jungtines Valstijas. Kartu su šiauriau esančia Oazisamerika apjungiama į Pietvakarių regioną. Kartais dar įvardinamas kaip ***Didžioji Čičimeka*** (*La Gran Chichimeca*), nors šis terminas labiau taikytas pietinei Aridoamerikos daliai. „Sausringosios Amerikos" terminą sukūrė archeologai, kaip kontrastą toliau į pietus besidriekiančiai derlingai Mezoamerikai.

Geografija
----------

Aridoamerikos regionas pasižymi sausringu klimatu su trumpu lietingu laikotarpiu ir ilgomis sausromis. Būdinga aukšta oro temperatūra, bet žiemomis ar naktį gali pasitaikyti šalnų. Paviršius kalnuotas, uolingas, upių tinklas retas. Būdingos pusdykumės, kur auga dygūs krūmokšniai ir kaktusai (vadinama čiaparalė). Dėl tokių gamtinių sąlygų Aridoamerikoje nesusidarė civilizacijos, o dauguma šio krašto indėnų buvo klajokliai, besivertę medžiokle ir rankiojimu. Kultūringesnės piečiau gyvenę tautos šias klajokliškas indėnų gentis įvardino čičimekais (t. y. barbarais). Tiesa, dalis gyventojų augino kukurūzus ir kūrė gyvenvietes.

Į pietus nuo Aridoamerikos buvo Mezoamerika, kur ikikolonijiniais laikais suklestėjo brandžios civilizacijos. Į šiaurės vakarus nuo Aridoamerikos išskiriamas Oaziamerikos regionas – ten gyvenusios tautos gyveno sėsliai ir kūrė miestus uolose. Šiaurėje regionas perėjo į prerijas, o šiaurės rytuose – į Pietryčių miškus.

Istorija
--------

Aridoamerika kolonizuota palyginti vėlai, tik XVIII-XIX a. nes šio krašto indėnai ypač aktyviai priešinosi užkariavimui. Jis buvo kolonizuojamas iš Naujosios Ispanijos vicekaralystės ir administraciškai įjungtas į Vidinių teritorijų generalkapitoniją. Po JAV-Meksikos karų, šiaurinė regiono dalis atiteko JAV.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RIkikolumbinės Amerikos regionai |
| --- |
|  |
| Šiaurės Amerika | 
 Arktis **·**  Subarktis **·**  Šiaurės vakarų krantas **·**  Kalifornija **·**  Rytų miškai (Šiaurės rytai **·**  Pietryčiai) **·**  Didysis Baseinas **·**  Plynaukštė **·**  Didžiosios lygumos **·**  Pietvakariai (Oazisamerika **·**  Aridoamerika) |  |
|  |
| Mezoamerika | 
 Centras **·**  Įlanka **·**  Maja **·**  Šiaurė **·**  Vakarai **·**  Oašaka **·**  Gereras **·**  Centroamerika |
|  |
| Andai | 
 Tolimoji šiaurė **·**  Šiaurė **·**  Centras **·**  Centro-pietūs **·**  Pietūs **·**  Tolimieji pietūs |
|  |
| Pietų Amerika | 
Karibų jūra **·**  Sąsmauka-Kolumbija **·**  Ljanosas **·**  Gajana **·**  Amazonija **·**  Pindorama **·**  Seradas **·**  Kaatanga **·**  Gran Čiakas **·**  Pampos **·**  Patagonija |

 |
| **Ariana Fontanait. *Arianna Fontana*** |
| --- |
|  |
| A. Fontana 2006 m. su Turino olimpiados bronzos medaliu |
| Gimė | 1990 m. balandžio 4 d. (33 metai)Sondrijus |
| Tautybė | italė |
|  |
| Veikla | čiuožėja trumpuoju taku |
|  |
| Žinomas (-a) už | olimpinė čempionė |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| (2022 m. duomenys) Olimpinių žaidynių: 2×, 4×, 5×Pasaulio čempionatų: 1×, 7×, 8× |
|  |
|  **Vikiteka** | Arianna Fontana |

**Ariana Fontana** (g. 1990 m. balandžio 4 d.) – Italijos čiuožėja trumpuoju taku, olimpinė čempionė.

Biografija
----------

Ariana Fontana gimė 1990 m. balandžio 4 d. Sondrijuje. Pradėjo čiuožti nuo 4 metų amžiaus. Pirmąjį olimpinį medalį − bronzą, laimėjo būdama tik 15 metų 2006 m. Turino olimpiadoje moterų komandinės estafetės rungtyje ir tapo jauniausia itale, laimėjusia olimpinį medalį. 2010 m. Vankuveryje ji iškovojo olimpinę bronzą individualioje 500 m čiuožimo rungtyje, kurioje ji yra stipriausia. Tai buvo pirmasis italių olimpinis individualus medalis trumpajame take. 2014 m. Sočio olimpinėse žaidynėse A. Fontana laimėjo sidabrą 500 m distancijoje po to, kai buvo diskvalifikuota su ja susidūrusi britė Elise Christie. Po to A. Fontana iškovojo bronzą 1500 m distancijoje ir moterų estafetėje. Po 2015 m. laimėto pirmojo pasaulio čempionės titulo 1500 m distancijoje, A. Fontana padarė pertrauką sporte pailsėti ir grįžo į čiuožimą 2017 m. laimėdama šeštąjį absoliučios Europos čempionės titulą trumpajame take. 

2018 m. Pjongčange A. Fontana tapo olimpine čempione 500 m individualioje rungtyje, iškovojo sidabrą estafetėje ir bronzą ind. 1000 m distancijoje. Olimpinių medalių skaičiumi (8) ji aplenkė bet kurią kitą čiuožėją trumpuoju taku ir susilygino su daugiausiai olimpinių medalių trumpajame take iškovojusiais čiuožėjais vyrais Apolo Ohno ir Viktor Ahn.

Asmeniniai duomenys: ūgis 1,63 m, svoris 60 kg. Treniruočių vieta Berbenas (Lombardija). Jos vyras amerikietis Anthony Lobello, čiuožėjas trumpuoju taku, atstovavo olimpinėse žaidynėse JAV (2006 m.) ir Italijai (2014 m.).

2022 m. olimpinėse žaidynėse Pekine A. Fontana apgynė 500 m distancijos čempionės vardą ir bendrą laimėtų olimpinių medalių skaičių padidino iki 11, daugiau nei bet kurio kito čiuožėjo trumpuoju taku.

Pasiekimai
----------

Pasiekimai iki 2022 m. olimpinių žaidynių:

* Dukart olimpinė čempionė:
	+ 2006 m. Turinas: bronza estafetėje;
	+ 2010 m. Vankuveris: bronza 500 m distancijoje;
	+ 2014 m. Sočis: sidabras 500 m distancijoje ir 2 bronzos: 1500 m distancijoje ir estafetėje;
	+ 2018 m. Pjongčangas: aukso medalis 500 m distancijoje, sidabras 3000 m estafetėje, bronza 1000 m distancijoje;
	+ 2022 m. Pekinas: aukso medalis 500 m distancijoje, du sidabro medaliai mišrioje estafetėje ir 1500 m distancijoje;
* 2015 m. pasaulio čempionė 1500 m distancijoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  NBC Olympic Archyvuota kopija 2018-02-14 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  NBC Olympic Archyvuota kopija 2018-02-26 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  NBC Olympic Archyvuota kopija 2018-02-14 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑  ISU Infostrada
5. ↑  nbcolympics
6. ↑  olympic.org
7. ↑  foxnews.com
8. ↑  nbcolympics
9. ↑  shorttrack.sportresult.com
Gabrielė Odinis 2014 m.
**Gabrielė Odinis** (vok. *Gabrielle Odinis*, 1974 m. balandžio 25 d. Vilniuje) – lietuvių kilmės aktorė Vokietijoje.

Išsilavinimas
-------------

Gabriellė Odinis gimė muzikų šeimoje. Baigė Vaikų aktorystės mokyklą Vupertalyje (1987–1991 m.), 1991–1993 m. studijavo Lietuvos muzikos akademijoje, 1994 m. gavo Unna miesto stipendiją skirtą „Theatrale ´94" renginiams.

1995 m. gavo sceninio meno atestatą (*Bühnenreifezeugnis*) Berlyne (tikrino vad. *Paritätische Prüfungskommission*).

Gabrielė gavo Filmstiftung NRW „Hollywood Acting Workshop" stipendiją Los Andžele. Mokėsi pas Cherie Franklin (*Camera Technique*), Rae Allen (Filmas Breakthrough), Steven Memel (dainavimo).

1996–1998 m. dalyvavo įvairiuose seminaruose kaip *Camera Acting Centrum (Kelne); pedagogai – Dorothea Neukirchen, Jerry Coyle; stažavosi lankydama Stanislavskio technikos seminarus pas Boris Rabey, Briuselyje.*

Profesinė veikla
----------------

Gabrielė Odinis tapo žinoma atlikusi vaidmenį serijiniame filme „Raudonoji mylia" (vok. *Die Rote Meile*), serijoje apie striptizo šokėjų aplinką ir gyvenimą.

Gabrielė Odinis vaidino pačius įvairiausius vaidmenis. Vokiečių seriale „Girlfriends" ji vaidino blondinę direkcijos sekretorę Alexa Hofer, filme „Nirgendwo in Afrika" – tamsiaplaukę rusų kambarinę Klarą; viename filmo „Der Fahnder" serijos epizodų ji tampa abejonių kamuojama ir trapia, pažeidžiama moterimi.

Gabrielė taip pat dažnai vaidino komedijose: „Žmogus Markas" (vok. *Mensch Markus*), ji buvo nuo 2003 m. nuolat samdoma aktorė ir atliko įvairiausius vaidmenis – nuo erotikos žvaigždės iki namų šeimininkės.

Taip pat sėkmingai pasirodė vaidindama kvailos blondinės vaidmenį 2004 m. filme „Alles Atze", kuriame pagrindinį veikėją *Atze Schroeder* apsuko aplink pirštą.

Gabrielė Odinis šiuo metu vaidina (be kita ko ir serijiniuose) filmuose *Die Sitte*, *Café Meineid*, *In aller Freundschaft*, *Ein Fall für Zwei* ir kituose.

Lietuvos žiūrovams Gabrielė Odinis įsiminė sukūrusi pagrindinį (Monikos) vaidmenį filme *Mediniai laiptai*, režisierius Vidas Rašinskas.

Gebėjimai
---------

Gabrielė Odinis laisvai šneka vokiečių, anglų, prancūzų, lietuvių kalbomis, supranta rusiškai bei itališkai. Dainuoja soprano partijas, groja pianinu, smuiku, šoka baletą, džiazą, klasikinius šokius, moka akrobatikos elementų bei laipioti virve ant lyno (cirke).

Nuorodos
--------

* Asmeninis tinklalapis
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Jean Dausset
**Žanas Batistas Gabrielis Dosė** (pranc. *Jean Dausset*, 1916 m. spalio 19 d. Tulūza) – prancūzų imunologas ir hematologas, Nobelio fiziologijos ir medicinos premijos laureatas.

Biografija
----------

Baigė matematiką Vanveso (Aukštutinė Sena) Mišlė licėjuje ir tęsė medicinos studijas. Internatūrą 1940 m. atliko Paryžiuje ir įstojo į savanoriškąsias pajėgas Šiaurės Afrikoje. Dirbdamas kartu su garsiu gydytoju Merseliu Besi (Marcel Bessis) atliko pirmuosiuskraujo perpylimo tyrimus. Po karo tobulinosi Bostone ir Regioniniame kraujo perpylimo centre.

1963–1984 m. Paryžiaus universiteto asistentas, nuo 1968 m. profesorius. Nuo 1977 m. dar ir Prancūzijos kolegijos profesorius.

Nuo 1977 m. Prancūzijos instituto mokslų akademijos narys.

Veikla
------

1958 m. pirmasis aprašė leukocitų antigeną, jo imunines ir genetines savybes. 1965 m. atrado naują antigenų, susijusių su leukocitais, sistemą (HLA). 1974 m. nustatė, kad tos sistemos genai transplantacijos atveju lemia audinių nesuderinamumą.

Įvertinimas
-----------

1977 m. mokslinės Gairdnerio premijos (*Prix Gairdner*) laureatas, 1980 m. jo veikla kartu su Baruchu Benacerafu ir Džordžu D. Snelliu įvertinta Nobelio fiziologijos ir medicinos premija.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Jean Dausset** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Koordinatės: 55°51′32″ š. pl. 21°13′33″ r. ilg.﻿ / ﻿55.85889°š. pl. 21.22583°r. ilg.﻿ / 55.85889; 21.22583


| Ėgliškių rytinis tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Kretingos rajonas) |
| Plotas | 0,031 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1,86 km |
| Kilmė | dirbtinė |

**Ėgliškių rytinis tvenkinys** – karjero tvenkinys Lietuvoje, Kretingos rajone, 3,5 km į pietus nuo Kretingos, Ėgliškių kaime. Sudarytas išeksploatavus žvyro išteklius ir prisipildžius vandens. Tvenkinio ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,3 km, plotis – iki 0,16 km. Altitudė 5,9 m. Tvenkinys nenutekantis, priklauso Akmenos-Danės upės baseinui. Rytinis krantas aukštokas. Kranto linija labai vingiuota, yra keletas giliai įsiterpusių pusiasalių. Rytinė pakrantė apaugusi mišku. Šalia tvenkinio yra įkurta poilsiavietė. Į pietus nuo tvenkinio iškart telkšo mažesnis karjero tvenkinys (1,1 ha). Į vakarus už kelio  **2212**  Klaipėda–Triušiai–Kretinga , Klaipėdos rajone, telkšo didesnis Ėgliškių šiaurinis tvenkinys.

Šaltiniai
---------

1. ↑  maps.lt duomenys
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 17°54′01″ p. pl. 30°47′28″ r. ilg.﻿ / ﻿17.90028°š. pl. 30.79111°r. ilg.﻿ / 17.90028; 30.79111

| Čiveras |
| --- |
|  |
| Vieta | Zimbabvė |
| Plotas | 26,32 km² |
| Kranto linijos ilgis | 48 km |
| Kilmė | Dirbtinis |
| Didžiausias gylis | 27 m |
| Tūris | 0.25 km³ |
| Įteka | Manjama, Marimba, Mukuvisis |
| Išteka | Manjama |
|  |
|  Vikiteka | Čiveras |

**Čiveras** (angl. *Lake Chivero*), anksčiau *Makilveino ežeras* (angl. *Lake McIlwaine*) – tvenkinys ant Manjamos upės Zimbabvėje, pietvakariuose nuo sostinės Hararės.

Seniau vadinosi *Makilveino ežeras*, taip buvo pavadintas buvusio Zimbabvės Aukščiausiojo teismo teisėjo ir Zimbabvės dirvų ir vandens apsaugos judėjimo įkūrėjo garbei.

Tvenkinys yra Hararės miesto vandens išteklis. Jis naudojamas ir kaip vandens šaltinis laukų drėkinimui. Taip pat – komercinei žvejybai.

Tvenkinys buvo statomas 2,5 metų ir atidarytas 1952 m. Užtvankos ilgis 400 m.

Tvenkinyje aptinkamos tokios žuvys kaip baltasis amūras, didžioji tigrinė tetra ir kitos.

Tvenkinį ir pakrantės žemės saugomi kaip *Čivero ežero rekreacinis parkas* (angl. *Lake Chivero Recreational Park*).

,
| Kimpulungasrumun. *Câmpulung* |
| --- |
|        |
| *Miesto laikrodžio bokštas* |
|  |
| 

KimpulungasKimpulungas

45°16′0″ š. pl. 25°02′50″ r. ilg.﻿ / ﻿45.26667°š. pl. 25.04722°r. ilg.﻿ / 45.26667; 25.04722﻿ (Kimpulungas)Koordinatės: 45°16′0″ š. pl. 25°02′50″ r. ilg.﻿ / ﻿45.26667°š. pl. 25.04722°r. ilg.﻿ / 45.26667; 25.04722﻿ (Kimpulungas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Rumunijos vėliava Rumunija |
| **Apskritis** | Ardžešo apskritis |
|  |
| **Gyventojų** (2002) | 38 209  |
|  |
|  **Vikiteka** | Kimpulungas |

**Kimpulungas** (rumun. *Câmpulung, Cîmpulung*) – miestas Rumunijoje, Ardžešo apskrityje, Pietų Karpatų priekalnėse, Tirgulujaus slėnyje, į pietryčius nuo Brašovo. Per miestą eina Brašovo-Piteščio plentas (E574). Mašinų (žemės ūkio mašinų gamyba) ir metalo apdirbimo, elektrotechnikos, medienos apdirbimo, statybinių medžiagų gamybos, tekstilės, odos, maisto pramonė. Apylinkėse kasamos rusvosios anglys, klintis, dolomitas. Vystomas turizmas (klimato kurortas, žygiai į kalnus).

Veikia miesto muziejus. Kimpulunge yra 1215 m. įkurtas Negru Vodės vienuolynas, XIV a. bažnyčia, XVII a. kunigaikščių rūmai. Vyksta kasmetiniai folkloro festivaliai.

Istorija
--------

Kimpulungas buvo viena pirmųjų Transilvanijos saksų gyvenviečių Valakijoje. Šaltiniuose ji minima nuo XII a. Kimpulungas buvo pirmąja Valakijos sostine ir ja išliko iki XIV a. (tada perkelta į Kurtia de Ardžešą). Pro miestą ėjo svarbus kelias tarp Valakijos ir Transilvanijos (per netoliese esančią Brano perėją).

Miesto pavadinimas rumunų kalba reiškia „ilgas laukas".

Galerija
--------

* Negru Vodės vienuolynasNegru Vodės vienuolynas
* Miestas 1910 m.Miestas 1910 m.
* Katalikų bažnyčia XIX a.Katalikų bažnyčia XIX a.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kimpulungas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
**Žanas Klujė** (pranc. *Jean Clouet*, apie 1485−1541 m.) – XVI a. renesanso dailininkas, dirbęs Prancūzijos karaliaus dvare.

Biografija
----------

Žanas Klujė buvo dailininkas, dirbęs Prancūzijos karaliui Pranciškui I ir minimas bent nuo 1516 m. Jis minėtas Turo mieste, iš kurio buvo kilusi jo žmona. Jis gyveno Ture ir susilaukė sūnaus Fransua Klujė, kuris vėliau tapo dailininku ir pakeitė tėvą Prancūzijos karaliaus tarnyboje. 1523 m. Žanas Klujė buvo priimtas į grumo tarnybą Pranciškaus I, nuo 1529 m. gyveno Paryžiuje. Jis nebuvo prancūzas, pagal dailės bruožus galima spėti, kad kilęs iš Nyderlandų. Nėra išlikęs nei vienas pasirašytas ir tikrai žinomas Ž. Klujė kūrinys. Jis kūrė miniatiūras, piešinius ir aliejinius paveikslus, daugiausiai portretus. Jam priskiriama grupė piešinių, esančių Šantiji ir vaizduojančių Prancūzijos karaliaus dvaro asmenybes tarp 1514 ir 1540 metų. Radus Gijomo Budė portretą (pats G. Budė minėjo, kad jo portretą buvo nutapęs Ž. Klujė) ir jo paruošiamajam piešiniui esant Šantiji, tapo aišku, kad jie kurti to paties autoriaus. Ž. Klujė kūrė brandžiojo renesanso tapybos maniera, portretūroje siekė pateikti psichologinę pozuotojo charakteristiką.

Darbų galerija
--------------

* „Pranciškus I", apie 1515 m. Kondė muziejus
* „Šarlotė Valua", Mineapolio meno institutas
* „Gijomo Budė portretas", apie 1536 m. Metropoliteno meno muziejus
* „Princesė Renė", piešinys, Kondė muziejus

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Jean Clouet** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* The Oxford Dictionary of Art and Artists
* Encyclopaedia Britannica
Ėdžios su stogeliu žvėrims šerti
Metalinės ėdžios iš gardžių
**Ėdžios** (*gardės, užėdis, užėdės*) – įrenginys gyvuliams šerti. Paprastai ėdžios būna stacionarios ir kilnojamos, vienpusės arba dvipusės, individualios arba grupinės. Stacionarios ėdžios įrengiamos tvartuose – tai gulsčios kopėčios (gardės, vežėčios), tvirtinamos prie sienos, o viršuje paliekamas tarpą pašarui (šienui) sudėti. Taip pat būna sudvigubintos kopėčios (prakartas), pastatomos ant pėdžių ar pakabinamos ant virvių. Ėdžios įrengiamos ir lauke (laukiniams žvėrims, elniams šerti).

Ėdžios tebenaudojamos arkliams, avims, karvėms šerti.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *ùžėdis*. Lietuvių kalbos žodynas, T. I–XX, 1941–2002: elektroninis variantas. Vilnius: Lietuvių kalbos institutas, 2005 (atnaujinta versija, 2017). – www.lkz.lt.
2. ↑  Irena Regina Merkienė, Vytautas Štuikys. *ėdžios*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ėdžios** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  Ngbandžiai |
| --- |
|  |
| Gyventojų skaičius | beveik 500 tūkst. |
| Populiacija šalyse | Kongo Demokratinė Respublika, CAR |
| Kalba (-os) | ngbandi |
| Religijos | krikščionybė |
| Giminingos etninės grupės | bandai |

**Ngbandžiai** – etninė grupė, gyvenanti daugiausia Kongo Demokratinės Respublikos šiaurės vakaruose, ir Centrinėje Afrikos Respublikos pasienyje.

Jų teritorija šiaurėje ribojasi su bandų etninėmis subgrupėmis, rytuose – su azandžiais, o pietuose – su ngombiais.

Kalba giminingomis ngbandi kalbomis, kurios priklauso Adamavos-Ubangio kalbų grupei.

Etninės subgrupės
-----------------

Ngbandžiai yra dalinami į keletą etninių subgrupių, kurios kalba skirtingomis kalbomis. Didžiausia jų įvairovė yra Kongo džiunglių regione, ties Bangio upe.

* **Ngbandžiai** – apie 355 tūkst. gyventojų, gyvenančių didžiulėje teritorijoje KDR. Dar yra skirstomi į pietinius ir šiaurinius. Jų kalba, susimaišiusi su prancūzų kalba, suformavo kreolinę sango kalbą, kuri labai plačiai naudojama CAR.
* **Gbajai** – apie 5000 gyventojų CAR teritorijoje, prie Kotto upės.
* **Dendžiai** – apie 10000 gyventojų CAR pasienyje, netoli Bangasu miesto.
* **Mbangiai** – apie 3000 gyventojų CAR teritorijoje, prie Kotto upės.
* **Jakomai** – apie 110 tūkst. gyventojų, daugiausia CAR teritorijoje, gyvenančių ties Kotto ir Bomu upės santaka.

Istorija ir kultūra
-------------------

Tam tikri požymiai rodo, kad ngbandi galėjo migruoti iš Sudano, užimdami vietos gentis ir atsinešdami savo kultūrą. XVIII a. pabaigoje vienas jų klanas – bandijai – užvaldė azandžių gyvenamas sritis rytuose ir sukūrė ten Bangasu, Rafai, Zemio sultonatus.

Nbandi išvystė gana aukšto lygio meną, garsėjo savo puikiais ginklais, drožyba ir specifinės formos arfomis.
| **Edvardas Karečka** |
| --- |
| Gimė | 1942 m. balandžio 26 d. (81 metai)Brėvikiai, Telšių rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Janina Elena |
| Vaikai | Loreta, Nerijus, Edgaras |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Skuodo rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas. |
| Partija | 1994 m. Lietuvos valstiečių partija2006 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjunga |
|  |
| Alma mater | 1972 m. Lietuvos veterinarijos akademija |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * 1999 m. Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino 1-ojo laipsnio medalis
 |

**Edvardas Karečka** (g. 1942 m. balandžio 26 d. Brėvikiuose, Telšių rajonas) – Lietuvos ir Skuodo rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1961 m. baigė Alsėdžių vidurinę mokyklą (Plungės rajonas), 1963 m. Klaipėdos Žemės ūkio technikumą, veterinarijos technikas, 1972 m. Lietuvos veterinarijos akademijos Zootechnikos fakultetą, zootechnikas.

1963 m. Skuodo veterinarijos stoties, Skuodo rajono žemės ūkio valdybos zootechnikas, 1968–2000 m. ir 2004–2019 m. „Pabaltijo" kolūkio, Gėsalų žemės ūkio bendrovės pirmininkas.

2000–2004 m. Seimo narys. 

1995–2003 m. ir 2005–2019 m. Skuodo rajono savivaldybės tarybos narys.

2000 m. Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos frakcijos, nuo 2003 m. Lietuvos socialdemokratų partijos frakcijos narys.

1994 m. Lietuvos valstiečių partijos narys, vėliau rėmėjas, 2006 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos Skuodo rajono skyriaus narys.

Žmona Janina Elena, vaikai Loreta, Nerijus, Edgaras.

Įvertinimas
-----------

* 1999 m. Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino 1-ojo laipsnio medalis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2013-12-15 iš Wayback Machine projekto.
| Čividale del Friulisit. *Cividale del Friuli* |
| --- |
|  |
|  |
| 

Čividale del FriulisČividale del Friulis

46°06′00″ š. pl. 13°26′00″ r. ilg.﻿ / ﻿46.10000°š. pl. 13.43333°r. ilg.﻿ / 46.10000; 13.43333﻿ (Čividale del Friulis)Koordinatės: 46°06′00″ š. pl. 13°26′00″ r. ilg.﻿ / ﻿46.10000°š. pl. 13.43333°r. ilg.﻿ / 46.10000; 13.43333﻿ (Čividale del Friulis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Italijos vėliava Italija |
| **Regionas** | Friulis-Venecija Džulija Friulis–Venecija Džulija |
| **Provincija** | Udinės provincija |
|  |
| **Meras** | Stefano Balloch |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 10 974  |
| **Plotas** | 50 km² |
| **Tankumas** (2021) | 219 žm./km² |
|  |
| **Pašto kodas** | 33043 |
|  **Vikiteka** | Čividale del Friulis |
| **Miesto globėjas (-ai)** | Šv. Donatas Arecietis |

**Čividale del Friulis** (lot. *Forum Iulii*, it. *Cividale del Friuli*, ven. *Cividal, Cividale del Friul*, fr. *Cividât*, vietine tarme *Sividât*, slovėn. *Čedad*, vok. *Östrich*) – miestas ir komuna Udinės provincijoje, Italijos Friulio-Venecijos Džulijos regione. Miestas išsidėstęs 135 m virš jūros lygio rytų Alpių papėdėje, važiuojant geležinkeliu už 15 km nuo Udinės, netoli Slovėnijos sienos.

Archeologiniai radiniai rodo, kad ši vietovė buvo apgyvendinta jau paleolite ir neolite. Geležies amžiuje regioną buvo apgyvendinę keltai. Dėl strategiškai svarbios padėties prie šiaurės rytų Italijos sienos 50 m. pr. m. e. romėnai čia pastatė pilį, kurią vėliau Julijus Cezaris pertvarkė į forumą, o pats miestas imtas vadinti *Forum Iulii* (Forum Julijus) 'Julijaus forumas'. Netrukus po to Forum Julijus tapo municipija. Ilgainiui nuo miesto pavadinimo Forum Julijus kilo viso regiono pavadinimas Friulis ir atitinkamai tautos vardas friulai. Nuo 776 m. po langobardų pralaimėtų mūšių, Forum Julijus imtas lotyniškai vadinti *Civitas Austriae* 'Rytų miestas', o iš lot. *civitas* 'miestas' radosi it. *Cividale*. Tad pavadinimas *Cividale del Friuli* reiškia 'Friulio miestas'.

Kažkada buvęs svarbus regiono miestas, dabar Čividale del Friulis yra ramus, mažas miestelis, turistus traukiantis dėl viduramžius menančio centro. Čividale del Friulyje gyvena 10 974 žmonės (2021 vasario 28 d. duomenys). Miesto ir komunos globėjas – šv. Donatas Arecietis, jo diena švenčiama rugpjūčio 21 d.

Išnašos
-------

1. ↑  „Cividale del Friuli". Encyclopædia Britannica. 6 (11th ed.).
2. ↑  Joseph Bingham, Origines Ecclesiasticæ vol. 1 (H.G. Bohn, 1845) p422.
3. ↑  Antoine Godeau, Algemeine Kirchengeschichte (Rieger, 1771) p 45.
4. ↑  Robert Knaplock, The Works, Volume 1 (Robert Knaplock, 1726) p387.
5. ↑  Dato Istat Archyvuota kopija 2021-10-06 iš Wayback Machine projekto. – Popolazione residente al 28 febbraio 2021 (dato provvisorio).
**Edvardas Armolaitis** (1922 m. gruodžio 22 d. Mauliai, Pagirių valsčius – 1995 m. liepos 4 d. Babtai) – Lietuvos agronomas sodininkas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras nuo 1994 m.

Biografija
----------

1950 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1957–1995 m. dirbo Sodininkystės ir daržininkystės institute.

Mokslinė veikla
---------------

Surinko ir aprašė Lietuvos pietvakariuose auginamas vertingesnes obelų veisles, tyrė slyvų auginimą, vaismedžių genėjimą ir sodinimo atstumus. Parengė dvi obelų ir dvi slyvų auginimo technologijas.

Bobliografija
-------------

* Vaismedžių genėjimas, 1960 m. 2 l. 1963 m.
* Vaismedžių ir vaiskrūmių genėjimas, su R. Vosyliumi, 1967 m.
* Patarimai sodininkams mėgėjams, su kt. 1978 m.
* Intensyvus obelų sodas, su kt. 1988 m.
* Vaismedžių genėjimas ir perskiepijimas, 1993 m.
* Slyvų auginimas, 1994 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Stasys Svilinas. *Edvardas Armolaitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 32 psl.