recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Simfoninis orkestras ir choras
Lietuvos valstybinis simfoninis orkestras
**Orkestras** – didelis instrumentinis ansamblis. Siaurąja prasme tai ansamblis, kuriame yra kelios dešimtys styginiais, variniais, pučiamaisiais ir mušamaisiais instrumentais grojančių atlikėjų (pavyzdžiui, simfoninis orkestras). Plačiąja – bet kokios instrumentų sudėties didesnė atlikėjų grupė (styginių orkestras, pučiamųjų orkestras, džiazo orkestras).

Istorija
--------

Žodis orkestras kilo iš orchestra vadintos antikiniame teatre tarp aktorių ir žiūrovų buvusios erdvės, skirtos šokėjams ir chorui. XVIII a. orkestru pradėta vadinti didelė teatro muzikantų grupė, kurioje vyraudavo styginiai instrumentai: smuikai, altai, violončelės. Laikui bėgant pilnos sudėties orkestrai pradėti vadinti simfoniniais, o mažesni – kameriniais, styginiais. Nuo XX a. orkestrais vadinami ir styginių instrumentų neturintys arba ne klasikinę muziką atliekantys ansambliai, pavyzdžiui, didesni džiazo arba populiariosios muzikos kolektyvai.

Sudėtis
-------

Šiuolaikiniame pilnos sudėties orkestre groja apie 80–120 atlikėjų. Pagrindiniai instrumentai:

* Styginiai – smuikų, altai, violončelės, kontrabosai, arfos;
* Mediniai pučiamieji – fleitos, obojai, klarnetai, basonai;
* Variniai pučiamieji – valtornos, trimitai, trombonai, tūbos;
* Mušamieji – timpanai, trikampiai, tamburinai, ksilofonas, metalofonas ir kt.
* Klavišiniai – pianinas, vargonai.

Atlikėjai pagal instrumentus suskirstyti į grupes, paprastai turinčias savą hierarchinę struktūrą. Grupei vadovaujantis atlikėjas ne tik prižiūri kitus muzikantus, bet ir atlieka kūrinio solo partijas. Smuikų sekcijos „pirmasis smuikas" vadinamas koncertmeisteriu. Visam orkestrui, išskyrus mažesnius, vadovauja dirigentas.

Repertuaras
-----------

Orkestrai dažniausiai atlieka klasikinę muziką, operų ir baletų partijas. Nuo XX a. orkestrai dažnai naudojami atliekant filmų garso takelius, kartais ir popmuzikos kūrinius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  John Shepherd. *Continuum Encyclopedia of Popular Music of the World, Part 1: Performance and Production*. Continuum International Publishing Group, 2003, p. 49
| Dado Coletti |
| --- |
|  |
|  |
|  |
| Tikras vardas |  |
|  |
| Gimė | 1974 m. rugpjūčio 27 d. (48 metai)Roma, Italija |
|  |
| Šalis |  Italija |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |
| Aktyvumo metai | 1988– |
| Užsiėmimas | aktorius |
| Žymesni vaidmenys |
|  |
|  |
|  |

**Dado Koletis** (*Dado Coletti*, g. kaip *Riccardo Broccoletti* 1974 m. rugpjūčio 27 d.) – Italijos kino aktorius, balso aktorius, radijo ir televizijos laidų vedėjas.

Biografija
----------

Rikardas Brakoletis gimė Romoje, mokėsi Enco Garinėjaus kino mokykloje, debiutavo Romos „Sistina" teatre. Lankė pantomimos ir dubliavimo kursus. Pradėjo vesti laidas vaikams, 1991–1994 m. dirbo „Disney Club" televizijoje. 1998–1999 m. jis vėl vedė „Disney Club" programą kartu laidų vedėju Frančesku Barberiniu. 1999 metais jis vedė „Rai 1" televizijos laidą *Big!*

1999 m. debiutavo kaip kino aktorius Luidžio Perelio filme „Morte di una ragazza perbene". „Rai Isoradio" radijo laidų vedėjas.

Televizijos Rai 1, 2 ir 3 kanaluose vedė, įgarsino laidas „Telethon", „Vienas už visus" (*Uno per tutti*), „GNU", „Sereno variabile", „Festa italiana" ir kt.

Filmografija
------------

* „Laureatai" (1995 m.)
* „Garbingos mergaitės mirtis" (1999 m.)
* „Pietų Kensingtonas" (2001 m.)
* „Mano gyvenimas su žvaigždėmis ir juostelėmis" (2003 m.)
* *Labas rytas, mama!*, TV filmas (2021 m.)

Šaltiniai
---------

1. ↑  DADO COLETTI CV voci.fm
2. ↑   TOPOLINO VA IN DIRETTA La Repubblica
3. ↑  inps/ tv Cos'è rimasto della Tv dei Ragazzi? newslinet.com


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Dado Coletti** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Gala Placidijalot. *Aelia Galla Placidia*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 390 m.Konstantinopolis |
| Mirė | 450 m. lapkričio 27 d. (~60 metų)Romoje |
| Palaidotas (-a) | Galos Placidijos mauzoliejus |
| Tėvas | Teodosijus I Didysis |
|  |
| Veikla | Senovės Romos imperatoriaus Teodosijaus I ir jo žmonos Galos duktė ir imperatorių Honorijaus bei Arkadijaus jaunesnė sesuo (pagal tėvą, su kita žmona). |
|  |
|  **Vikiteka** | Gala Placidija |

**Gala Placidija** (*Aelia Galla Placidia*, apie 390 – 450 m. lapkričio 27 d. Romoje) – Senovės Romos imperatoriaus Teodosijaus I ir jo antrosios žmonos Galos duktė ir imperatorių Honorijaus bei Arkadijaus jaunesnė sesuo pagal tėvą.

Po tėvo mirties iš Konstantinopolio persikėlė į Romą. Turėjo didelę įtaką broliui Honorijui. Jos įsakymu nužudyta politinė varžovė ir giminaitė Serena. 410 m. vestgotams užėmus Romą pateko į nelaisvę. 414 m. sausio mėn. ištekėjo už vestgotų karaliaus Atavilkvos. Vestuvės įvyko Narbonoje, su imperatoriška pagarba. Vestuvėse muzikantams dirigavo cezaris Atalus. Tai buvo pirmosios istorijoje romėnų princesės vedybos su barbarų karaliumi. Katalonijoje pagimdė sūnų Teodosijų, kuris mirė kūdikis.

415 m. mirus Atavilkvai, naujasis vestgotų karalius Valija susitaikė su romėnais ir išsiuntė Galą Placidiją į Raveną. Čia ištekėjo už Konstancijaus, susilaukė sūnaus Valentiniano. Susipykusi su Honorijumi, išvyko į Konstantinopolį, o broliui mirus, sūnaus vardu pareiškė pretenzijas į Vakarų Romos imperijos sostą. Remiama Rytų Romos imperijos kariuomenės, 425 m. Romoje pasodino imperatoriumi Valentinianą ir už jį valdė.

Jos valdymo metu vyko dviejų karvedžių – Aecijaus ir Bonifacijaus tarpusavio kova.

Nuorodos, šaltiniai
-------------------

* Gegorg Veber. Vseobščaja istorija. Maskva 1886 m.
| Našua*Nashua* |
| --- |
| *Miesto centras* |
|  |
| 

NašuaNašua

42°45′27″ š. pl. 71°27′52″ v. ilg.﻿ / ﻿42.75750°š. pl. 71.46444°r. ilg.﻿ / 42.75750; 71.46444﻿ (Našua)Koordinatės: 42°45′27″ š. pl. 71°27′52″ v. ilg.﻿ / ﻿42.75750°š. pl. 71.46444°r. ilg.﻿ / 42.75750; 71.46444﻿ (Našua) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5)------ vasaros: (UTC-4) |
|  |
| **Valstybė** | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos |
| **Valstija** | Naujasis Hampšyras Naujasis Hampšyras |
| **Apygarda** | Hilsboro apygarda |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 86 494  |
| **Plotas** | 82,6 km² |
| **Tankumas** (2010) | 1 047 žm./km² |
| **Altitudė** | 46 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Našua |

**Našua** (angl. *Nashua*) – miestas Jungtinėse Amerikos Valstijose, Naujajame Hampšyre, į pietus nuo Mančesterio, prie Merimako upės; antras pagal dydį valstijoje. Elektronikos, popieriaus pramonė, komepiuterinės įrangos gamyba, svarbus programavimo centras. Garsėja aukštu pragyvenimo lygiu.

Rasinė sudėtis (2010 m.): baltieji – 83,4 %, lotynoamerikiečiai – 9,8 %, azijiečiai – 6,5 %, juodaodžiai – 2,7 %, mišrios, kitos kilmės – 4,6 %.

Istorija
--------

Gyvenvietė įkurta 1655 m. kaip prekybos kailiais taškas. Nuo 1746 m. miestelis, nuo 1853 m. miestas.

Nuo XIX a. pab. į Našuą ėmė keltis lietuviai, kadangi miestas tuo metu buvo svarbus tekstilės pramonės centras. Veikė lietuvių choras, Šv. Kazimiero draugija (įkurta 1899 m.), Romos katalikų susivienijimo Amerikoje kuopa.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Našua*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 182
Valsts gaisa satiksme|  
„Valsts gaisa satiksmes" orlaivis *De Havilland DH-89 Dragon Rapide* 1938 m. |
| Įkurta | 1937 m. |
| Centrinė būstinė | Ryga, Latvija |

Valsts gaisa satiksmes 1937 m. liepos 26 d. reiso Ryga-Liepoja bilietasValsts gaisa satiksmes 1937 m. liepos 26 d. reiso Ryga-Liepoja bilietas
**Valsts gaisa satiksme** (latv. *Valstybės oro susisiekimas*) buvo 1937–1940 m. veikusi Latvijos valstybinė oro linijų bendrovė. Jos pagrindinė būstinė buvo Spilvės oro uostas Rygoje.

Įkūrimas ir veikla
------------------

1937 m. birželio 15 d. „Valsts gaisa satiksme" atliko pirmą savo skrydį maršrutu Ryga–Liepoja.

Skrydžiams buvo naudojami du septynviečiai *de Havilland DH.89 Dragon Rapide* lėktuvai, registracijos Nr. YL-ABC ir YL-ABD.

Nuo 1938 m. oro eismas vyko visą vasaros sezoną, nuo balandžio iki spalio 15 d.

Iš viso skraidyta 124 dienas, atlikti 492 skrydžiai su keleiviais, ore išbūta 502 valandas, nuskrista 976 000 km, pervežti 2162 keleiviai, 6122 kg pašto, 227 kg bagažo.

1937 m. buvo planuojama atidaryti oro susisiekimo maršrutą Ryga–Ventspilis–Liepoja, o 1939 m. - ir Ryga–Krustpilis–Daugpilis, bet šie planai nebuvo įgyvendinti.

Veiklos nutraukimas
-------------------

Aviakompanija veiklą nutraukė 1940 m. birželio mėn. Latviją okupavus SSRS. 

Formaliai aneksavus Latviją ir inkorporavus ją į SSRS sudėtį, civilinės aviacijos skrydžius pradėjo vykdyti sovietinė valstybinė aviakompanija „Aeroflot", naudodama ir „Valsts gaisa satiksme" orlaivius.

Išnašos
-------

1. ↑  Civil Aircraft Register - Latvia, Golden Years of Aviation,
2. ↑  Latvian Civil Air Trans;port,  Archyvuota kopija 2021-04-10 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑   *Aviācijas attīstība Latvijā*

Nuorodos
--------

* Spārnotā Latvija – Latvijos aviacijos istorijos portalas Archyvuota kopija 2020-02-18 iš Wayback Machine projekto. (anglų k.)
**Esyvas–modalis** – vengrų kalbos linksnis, jungiantis esyvo ir modalio linksnių reikšmes. Esyvas–modalis nurodo būseną, paskirtį (pvz. kaip esyvas 'būti atlygiu'), veiksmo ir įvykio pobūdį, gebėjimą arba mokamą kalbą (pvz. kaip modalis 'nerūpestingai', 'netikėtai', 'kalbėti *vokiškai* '). Šiam linksniui galima kelti klausimus *kaip? kokiu būdu?*, jis sudaromas su priesaga **-ul / - ül**.

Šio linksnio pavyzdys galėtų būti sakinys „Beszélek magyar**ul**" 'Aš kalbu vengriškai' – sakinys išreiškia gebėjimą kalbėti vengrų kalba. Paklusdama balsių harmonijos taisyklėms, priesaga **-ul** virsta **-ül**, pavyzdžiui, kaip sakinyje „Beszélek német**ül**" 'Aš kalbu vokiškai', nes žodis 'vokiečių' (*német*) sudarytas tik iš vidurinės ir (arba) priešakinės eilės balsių.

Išnašos
-------

1. ↑  Új magyar nyelvtan, 2.1.1. Az esetragok. „Valamely toldalék akkor és csakis akkor esetrag, ha a vele toldalékolt főnév (tulajdonképpen: főneves szerkezet) lekötheti az ige valamely, alakja szempontjából is meghatározott vonzatát."
| Fondisit. *Comune di Fondi* |
| --- |
| *Fondžio pilis* |
|  |
| 

FondisFondis

41°21′0″ š. pl. 13°25′0″ r. ilg.﻿ / ﻿41.35000°š. pl. 13.41667°r. ilg.﻿ / 41.35000; 13.41667﻿ (Fondis)Koordinatės: 41°21′0″ š. pl. 13°25′0″ r. ilg.﻿ / ﻿41.35000°š. pl. 13.41667°r. ilg.﻿ / 41.35000; 13.41667﻿ (Fondis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Italijos vėliava Italija |
| **Regionas** | Lacijus Lacijus |
| **Provincija** | Latinos provincija |
|  |
| **Meras** | Salvatore De Meo |
|  |
| **Gyventojų** (2012) | 38 221  |
| **Plotas** | 142,26 km² |
| **Tankumas** (2012) | 269 žm./km² |
| **Altitudė** | 8 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 04022 |
| **Tel. kodas** | 0771 |
| **Tinklalapis** | www.comune.formia.lt.it |
| **Miesto globėjas (-ai)** | Šv. Honoratas Fondietis |

**Fondis** (it. *Fondi*) – Italijos miestas Latinos provincijoje, Lacijuje. Miestas yra pusiaukelyje tarp Romos ir Neapolio. Prieš pastatant greitkelį XX a. vidury, susisiekimas tarp miestų vyko Apijaus keliu ir Fondis buvo svarbi tarpinė stotelė jame.

Istorija
--------

Pirmoji gyvenvietė netoli dabartinio Fondžio įkurta 1000 m. pr. m. e. Po to čia apsigyveno aurunkai, vėliau volskai. Legendos teigia, kad miestą įkūrė Heraklis Kako nužudymo atminimui.

338 m. pr. m. e. pirmąkart minimas Fondis, nes per Lotynų karą jo ir Formijos gyventojams buvo suteiktos minimalios Romos piliečių teisės (*civitas sine suffragio*). Po nesėkmingo Vitruvijaus Vako sukilimo 330 m. pr. m. e. miestas išliko Romos valdžioje. 188 m. pr. m. e. Fondžio gyventojai gavo pilną pilietybę, juos valdė trys edilai.

Po Gotų karų ir lombardų atvykimo į Šiaurės Italiją, Fondis liko Bizantijos valdžioje. Vėliau miestas priklausė popiežiaus valstybei ir 846 m. jį sudegino saracėnai iš Gariljano tvirtovės. Jie čia apsigyveno iki pralaimėjimo Circėjo mūšyje 877 m. Po to Fondis atiteko Gaetos kunigaikštystei.

1140 m. Fondis atiteko normanų kilmės Dell'Aquila šeimai, o 1299 m. Caetani baronams (tiksliau Loffredo Caetani, popiežiaus Bonifaco VIII sūnėnui). Jiems vaaldant Fondis tapo Caetani galios ir meno centru. Čia 1378 m. galingas grafas Onorato I Caetani sušaukė konklavą, kuri išrinko antipopiežių Klemensą VII prieš popiežių Urboną VI.

Caetani prarado Fondį po Prancūzijos karaliaus Karolio VIII ekspedicijos į Pietų Italiją, nes miestas atiteko karo vadui Prospero Colonna. Valdant Kolonų šeimai miestas vėl klestėjo meniniu požiūriu, ypač, kai jame gyveno Giulia Gonzaga 1526-1534 m.

1534 m. miestą nusiaubė turkų admirolas Hayreddin Barbarossa, kuris siekė pagrobtį gražiąją Džiuliją kaip dovaną sultonui Suleimanui, tačiau ji pabėgo. 1594 m. miestas buvo nusiaubtas antrą kartą ir pradėjo smukti. Tuo metu jis atiteko Karafų šeimai, o 1720 m. - di Sangro šeimai.

1818 m. smunkantis Fondis, apsuptas pelkių, kur siautėjo maliarija ir plėšikai, nustojo būti vyskupystės centru, nors juo buvo nuo pirmųjų krikščionybės amžių.

Miestai partneriai
------------------

* Vokietija Dachau, Vokietija
| Šyša |
| --- |
|  Šyša Šilutėje nuo geležinkelio tilto |
| **Ilgis** | 61 km |
| **Baseino plotas** | 410 km² |
| **Vidutinis debitas** | 1,88 m³/s |
| **Ištakos** | Šilutės rajonas |
| **Žiotys** | Nemunas (Atmata) |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Šyša |

**Šyša** – upė Šilutės rajone, Nemuno dešinysis intakas. Išteka Vainuto apylinkėse, 14 km į rytus nuo Žemaičių Naumiesčio. Iki Katyčių teka į pietus. Toje upės atkarpoje – daug bebrų užtvankų, vaizdingas Šyšos ir jos intako Lazduonos senslėnis, stūkso Akmeniškių piliakalnis. Nuo Katyčių Šyša teka į vakarus pro Pašyšius, Macikus, per Šilutę. Šilutėje yra įsikūręs Šilutės mažųjų laivų uostas. Įteka į Atmatą 10 km nuo jos žiočių, ties Šyšos kaimu, 6 km į pietvakarius nuo Šilutės.

Šyša prie Geltonojo tilto Šilutės centre
Šyša Šilutės centre, o joje meno kūriniai
Upės vaga sureguliuota – aukštupyje ir nuo Šilutės iki žiočių – kur yra laivuojama, tai sudaro du trečdalius visos jos vagos. Vidutinis nuolydis 95 cm/km. Vagos plotis aukštupyje 2–3 m, ties Šilute – 15 m, žemiau Šilutės 20–25 m, žiotyse 30 m. Gylis vidurupyje 0,8 – 1,5 m, žemiau Šilutės – 2 m. Debitas Jonaičiuose (19 km nuo žiočių): didžiausias – 37, vidutinis – 1,88, minimalus – 0,18 m³/s. Pavasarį vanduo pakyla 1,5 – 2,3 m virš vidutinio vasaros vandens lygio, per vasaros poplūdžius – iki 2,1 m, rudenį 0,3 – 0,8 m. Žiemos poplūdžiai kartais būna aukštesni už pavasario potvynius. Prie Šyšos įrengta vandens siurblinė, pumpuojanti vandenį iš Šyšos polderio.

1995 m. Šilutės žuvivaisos įmonės darbuotojai į Šyšą išleido margojo upėtakio ir šlakio mailių, kuris sėkmingai auga. 1999 m. Šyšoje sugautas 2,4 kg upėtakis.

Tai lašišinė upė, kurioje nuo Pašyšių kaimo iki žiočių nuo spalio 1 d. iki gruodžio 31 d. draudžiama spiningauti, velkiauti, žvejoti naudojant gyvūninės kilmės masalus.

Pavadinimo kilmė
----------------

Spėjama, kad upėvardis galėjęs kilti nuo žodžio *šyša* („daugybė, knibždėlynas", gal kaip upė, kurioje gausu žuvų ar pan.) arba nuo *šišti* (*šyšta, šišo*; „šašti, darytis šašuotam").

Intakai
-------

### Kairieji

Šyša ties Šilute
* Lazduona (įteka į Šyšą – 48,7 km nuo žiočių),
* Medinupė (38,4),
* Š-3 (37,3),
* Š-1 (34,0),
* Rupkalvė (1,0).

### Dešinieji

* Bamblynas (54,5),
* Šyšalė (53,0),
* Galnutė (51,6),
* Š-6 (41,7),
* Š-4 (41,0),
* Plaškuotas (36,8),
* Mirglonas (35,3),
* Girupis (34,4),
* Lendra (27,5),
* Š-2 (22,7),
* Šustis (17,1),
* Topalis (16,3 km),
* Jovaris (13,4),
* Grabupė (12,5).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
| ***Neapolio detektyvas*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Giallo napoletano |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Sergio Corbucci |
| Metai | 1979 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 114 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Neapolio detektyvas** (it.  *Giallo napoletano*) – 1979 m. Italijoje sukurta kriminalinė komedija.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Marcello Mastroianni – Rafaelis
* Ornella Muti – Liučija
* Michel Piccoli – Viktoras Navaro
* Renato Pozzetto – inspektorius Vogera
* Zeudi Araya – Elizabet
* Capucine – sesuo Anžela
* Peppino De Filippo
* Peppe Barra

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Kuklus restorano muzikantas Rafaelis nusamdomas už tėvo skolas naktį pagroti vieną serenadą po daugiabučio langais ir netikėtai tampa nusikaltimo liudininku bei pagrindiniu įtariamuoju. Žymus dirigentas Viktoras Navaro mainais už galimybe tapti jo orkestro nariu pasiūlo Rafaeliui tapti privačiu detektyvu ir išsiaiškinti, kas jį šantažuoja…
**Mariupolio pilkapynas** (rus. *Мариупольский могильник*) – vėlyvojo neolito archeologinis paminklas prie Mariupolio miesto, Ukraina.

Tyrimai
-------

Pilkapynas aptiktas 1930 m. statant „Azovstal" gamyklą. 1930-1933 m. jį tyrė profesorius Nikolajus Makarenko, ištirti 124 kapai. Mirusieji laidoti rytų – vakarų kryptimi, nedeginti, akmeninėse dėžėse, apibarstyti ochra, virtusia raudonos spalvos geležies oksidu. Radiniai: ginklai, papuošalai, meno dirbiniai, tarp jų iš šerno ilties pagaminta jaučio figūrėlė, žvėrių dantų kabučiai, akmeniniai smeigtukai su skylutėmis, porfyro dirbiniai, patekę per mainus iš Užkaukazės arba Artimųjų Rytų. Radiniai datuojami viduriniu Dniepro-Doneco kultūros etapu (4 tūkstantmetis pr. m. e.), saugomi Mariupolio kraštotyros muziejuje. 

Šalia pilkapyno buvo to paties laikotarpio gyvenvietė. Remiantis tyrinėjimais teigiama, kad jis atspindi laikotarpį, kai vietos senuosius gyventojus išstūmė ateiviai iš stepių; pilkapyne pastarieji laidojo savo mirusiuosius.

Literatūra
----------

* Столяр А. Д. Мариупольский могильник как исторический источник (Опыт историко-культурного анализа памятника) / Советская археология, т. 23, М. 1955
* Макаренко М. Mapiюпiльський могильник, Київ, 1933

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Girininkas. *Mariupolio pilkapynas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 302 psl.

Nuorodos
--------

* Mariupolio pilkapynas. Referatas[neveikianti nuoroda] rusų kalba
| **Jūrius Bruklys** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1963 m. sausio 28 d. (60 metų)Elėjoje, Jelgavos rajonas, Latvija |
|  |
| Veikla | Lietuvos profsąjungų, politinis bei visuomenės veikėjas. |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| 2008 metais apdovanotas medaliu "Už nepriekaištingą tarnybą Lietuvos muitinėje 10 metų". |

**Jūrius Bruklys** (g. 1963 m. sausio 28 d. Elėjoje, Jelgavos rajonas, Latvija) – Lietuvos profsąjungų, politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1981 m. baigė Nemenčinės vidurinę mokyklą, 1986 m. baigė Vilniaus universiteto Matematikos fakultetą ir tęsė mokslus Istorijos fakultete.

1986–1991 m. Lietkoopsąjungos informacinio centro inžinierius-programuotojas, Lietuvos kooperatyvų sąjungos Informacinio skaičiavimo centro Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio iniciatyvinės grupės narys. Nuo 1991 m. Muitinės departamento informatikos tarnybos darbuotojas, Vilniaus teritorinės muitinės informatikos skyriaus viršininkas. Nuo 2000 m. Muitinės informacinių sistemų centro Vilniaus teritorinio skyriaus viršininkas. Nuo 1998 m. Muitinės darbuotojų profesinės sąjungos steigėjas, valdybos pirmininkas.

2008 metais apdovanotas medaliu "Už nepriekaištingą tarnybą Lietuvos muitinėje 10 metų".

Nuo 1989 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys (1991 m. narystę sustabdė dėl darbo pobūdžio). Vienas iš Lietuvos socialdemokratinio jaunimo sąjungos atkūrimo iniciatorių. 1989–1995 m. Lietuvos socialdemokratinio jaunimo sąjungos narys, sąjungos tarybos narys, 1989–1991 m. sąjungos pirmininkas.

1990–1995 m. Vilniaus miesto tarybos deputatas, mandatų ir etikos komisijos narys, Vilniaus miesto tarybos pirmininko pavaduotojas.

Nuorodos
--------

* Muitinės darbuotojų profesinės sąjungos svetainė;
* 2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai.

Išnašos
-------

1. ↑  2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai - Lietuvos socialdemokratų sąjunga - Iškelti kandidatai Archyvuota kopija 2009-04-01 iš Wayback Machine projekto.
| Švėkšnalė |
| --- |
|  Vilkėno malūno užtvanka |
| **Ilgis** | 12,7 km |
| **Baseino plotas** | 33,9 km² |
| **Ištakos** | Klaipėdos rajonas |
| **Žiotys** | Ašva |
| **Šalys** | Lietuva |

**Švėkšnalė** – vakarų Lietuvos upė, Klaipėdos ir Šilutės rajonuose, dešinysis Ašvos intakas, Minijos baseinas.

Švėkšnalės baseino plotas 3,7 ha, vidutinis nuolydis 90 cm/km.

Švėkšnalė prasideda pelkėtame Šiuraičių miške į pietryčius nuo Skomantų kaimo (Veiviržėnų seniūnija, Klaipėdos rajonas) ir, pasiekusia Švėkšnos seniūnijos (Šilutės rajonas) teritoriją, teka Stirpeikų, Alseikų, Kalnalio kaimų ir Švėkšnos miestelio pakraščiais, pro Vilkėno kaimą ir ties Vilkų Kampu įteka į Ašvą.

1620–1843 m. ties Švėkšna Švėkšnalė buvo užtvenkta, o 1843 metais šią užtvanką Vilkėno dvaro savininkas grafas Pranciškus Pliateris perkėlė į Vilkėno kaimą ir pastatė didelį Vilkėno malūną. Dabar malūno pastate įsikūręs viešbutis ir restoranas „Vilkėnų malūnas". Vilkėno tvenkinys, kurio plotas 10,1 ha, – priskirtas prie karosinių vandens telkinių, pamėgtas žvejų.

2004 rugsėjo 8 d. Lietuvos respublikos vyriausybės nutarimu, Švėkšnalės atkarpa nuo Vilkėno tvenkinio iki žiočių (2,5 km ruožas) įtraukta į ekologiniu ir kultūriniu požiūriu vertingų upių sąrašą. Šiame ruože, Lietuvos respublikos įstatymais, saugomi upėtakiai.

Švėkšnalė priskiriama prie lašišinių upių, kuriose nuo spalio 1 d. iki gruodžio 31 d. draudžiama spiningauti, velkiauti, žvejoti naudojant gyvūninės kilmės masalus.

Intakai:

* kairieji – Kiaunupis (Dubrinė), Alsė, Šalna, Vilkė.
* dešinysis – Lendrupis.

Pavadinimas
-----------

Senovėje upelis vadinosi Švėkšna, prie jo įsikūrus gyvenvietei, pačiam upeliui sumenkus, jo vardas gavo menkinamąją priesagą ir virto Švėkšnale. Pirmą kartą upelio vardas užfiksuotas kryžiuočių žygiaraščiuose: 1384, užrašytas *Sveisna*, 1387 – *Swexte*. Tai rodo upelį turėjus ir antrą vardą – **Švėkšta**.

Upėvardis lyginamas su žodžiu *švėkšna* („kas šokinėja, mėtosi į šalis").

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
| **Marius Muižinikas** |
| --- |
| Gimė | 1987 m. sausio 8 d. (36 metai)Lietuva Kaunas |
| Sutuoktinis (-ė) | Milda |
| Vaikai | Lukas |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Kaišiadorių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Lietuvos Respublikos Socialdemokratų partija |

**Marius Muižinikas** (g. 1987 m. sausio 8 d. Kaune) – Lietuvos ir Kaišiadorių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

2008 m. Vilniaus kooperacijos kolegijoje baigė verslo vadybą.

2016 m. baigė Vilniaus universitetą, įgijo verslo vadybos ir verslo administravimo bakalaurą. 

UAB „Žiežmarių gėlės", UAB „Žiežmarių gėlių prekyba", UAB „Etelipsus" direktorius.

UAB "Žiežmarių gėlės" valdybos narys.

Lietuvos Respublikos Socialdemokratų partijos Kaišiadorių rajono skyriaus narys. Nuo 2011 m. Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos narys.

Žmona Milda, vaikas Lukas.

Atsisakė atskleisti kas jo žmonai padovanojo 5,5 mln. litų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-03-05 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Kai sekasi, tai sekasi: politiko šeimai - 5,5 mln. litų dovana iš neįvardintos užsienio šalies
| **Jūris Targonskas** |
| --- |
| Gimė | 1973 m. spalio 9 d. (49 metai) |
|  |
| Alma mater | 1997 m. Lietuvos policijos akademija2009 m. Vilniaus pedagoginis universitetas |

**Jūris Targonskas** (g. 1973 m. spalio 9 d. Kėdainiuose) – Lietuvos inžinierius.

Biografija
----------

1997 m. baigė Lietuvos policijos akademiją, 2009 m. – Vilniaus pedagoginį universitetą.

1994–1997 m. Informatikos ir ryšių departamento Statistikos skyriaus inspektorius, 1998–1999 m. – Metodinio konsultacinio skyriaus viršininkas. 1998–2000 m. Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos Valdymo departamento Organizacinio skyriaus vyriausiasis specialistas, viršininko pavaduotojas; 2001 m. Viešojo saugumo departamento Organizacinio skyriaus viršininkas, Plėtros programų ir projektų įgyvendinimo skyriaus viršininkas.

2009–2014 m. ir 2015–2016 m. Priešgaisrinės apsaugos ir gelbėjimo departamento Civilinės saugos valdybos viršininkas. 2014–2015 m. Bendrojo pagalbos centro viršininkas. 2016–2017 m. Priešgaisrinės apsaugos ir gelbėjimo departamento direktoriaus pavaduotojas.

Šaltiniai
---------

1. ↑
| ***Šnabždesiai tamsoje*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Un sussurro nel buio |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Marcello Aliprandi |
| Scenaristas (-ai) | Nicolò Rienzi  Maria Teresa Rienzi |
| Metai | 1976 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 100 min. |
| Kalba | anglų |
| **IMDb įrašas** |

**Šnabždesiai tamsoje** (it.  *Un sussurro nel buio*) – 1976 m. Italijoje sukurtas filmas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* John Philip Law – Aleksas
* Nathalie Delon – Kamila
* Olga Bisera – Fransuaza
* Alessandro Poggi – Martinas
* Joseph Cotten – profesorius
* Lucrecia Love – Siuzana
* Zora Velcova – Kamilos motina
* Adriana Russo – Klara

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Dideliame dvare gyvena šeima, kurioje sūnus Martinas turi įsivaizduojamą draugą Luką. Tėvai laiko tai žaidimu ir nekreipia dėmesio, o dvi seserys iš jo nuolat šaiposi, tačiau po kurio laiko ima dėtis keisti dalykai. Nusprendęs, kad sūnui būtina psichiatro konsultacija, tėvas išvyksta su juo į Veneciją, tuo tarpu motina lieka namuose. Moterys girdi keistus garsus, tarsi kažkas vaikščiotų tamsoje, o tėvas vos nenuskęsta įkritęs į vandenį prieplaukoje.

Martino apžiūrėti į namus atvyksta profesorius psichiatras, kuriam tėvai prisipažįsta kažkada netekę sūnaus, kurį jie ketino pavadinti Luku ir apie kurį šeimoje niekas nėra girdėjęs. Profesorius nori išsivežti berniuką kelioms dienoms, tačiau netikėtai miršta besimaudydamas vonioje. Motina vis labiau pradeda tikėti, kad Lukas egzistuoja, tačiau svarbiausiu jos uždaviniu tampa jį įkalbėti išeiti ir palikti jų šeimą...
Koordinatės: 52°21′36″š. pl. 4°53′07″r. ilg.﻿ / ﻿52.36°š. pl. 4.885278°r. ilg.﻿ / 52.36; 4.885278

 Valstybinis muziejus Amsterdame, vaizdas iš Muziejų skvero
**Amsterdamo valstybinis muziejus** (ol. *Rijksmuseum*) – Nyderlandų nacionalinis meno ir istorijos muziejus, esantis Amsterdamo mieste. Jame sukaupta reikšminga olandų „Aukso amžiaus" dailininkų darbų kolekcija.

Istorija
--------

Muziejus įkurtas 1800 m. Hagoje. Jame buvo eksponuojamos Nyderlandų provincijų valdytojų sukauptos meno kolekcijos. 1808 m. kolekcija buvo perkelta į Amsterdamą ir sujungta su ten buvusia meno kolekcija. Tuo metu muziejus vadinosi Nacionaline meno galerija.

1863 ir 1876 m. vyko konkursai naujajam muziejaus pastatui. Paskutinįjį laimėjo Pierre Cuypers projektas. Muziejaus statybos buvo pradėtos 1876 m. spalio 1 d. Gotikinio, su renesanso elementais, stiliaus pastatas buvo oficialiai atidarytas 1885 m. liepos 13 d. Jo galinis fasadas atsiveria į Muziejų skverą, kurį supa kiti žymūs Amsterdamo muziejai: Van Gogo muziejus, Miesto muziejus ir Deimantų muziejus.

1890 m. prie muziejaus buvo pristatytas priestatas iš senų Amsterdamo namų likučių.

Struktūra
---------

Muziejuje yra šie departamentai:

* Meno
* Istorijos
* Piešinių, grafikos ir fotografijos.

Taip pat muziejuje yra istorinių tyrimų biblioteka, skaitykla.

Galerijos eksponatai
--------------------

Keletas iš žymiausių galerijos eksponatų:

* Janas Vermejeris. „*Pienininkė*"
* Janas Stenas. „*Laiminga šeima*"
* Fransas Halsas. „*Vedusi pora sode*"
* Rembrantas. „*Naktinė sargyba*"

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Valstybinis muziejus (Amsterdamas)** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė
* Google meno projektas
Getrai
**Getras** – odinis ar audeklinis aprangos elementas, dėvimas ant blauzdos ir dengiantis kulkšnį ir blauzdą iki kelio, o dažnai – ir viršutinę pėdos dalį ties kulkšnimi.

Getrus dėvėdavo kareiviai, daugiausia – pėstininkai. Getrų paskirtis:

* apsaugoti blauzdą nuo sužeidimų – tvirtos odos getrai apsaugo blauzdą nuo sužeidimų kirstynėse (spyris į blauzdą yra vienas iš būdų pakenkti priešininkui), nuo įdrėskimų einant per dygliuotus krūmus ir pan.
* apsaugoti kulkšnį nuo išnirimo ar patempimo einant nelygiu gruntu
* apsaugoti pusbačius, kad į juos nepribirtų akmenukų ir smėlio

Getrus kiek primena *vyturai* (angl. *puttee*) – specialus raištis, kuriuos apsukdavo blauzdą ir kuris atlikdavo panašias funkcijas kaip ir getrai.

Kareiviški getrai paprastai turėdavo:

* kilpą, kuri eidavo per padą prieš pusbačio kulną. Kilpa reguliuojamo ilgio, kad būtų galima pritaikyti savo kojai.
* dirželius su sagtelėmis ar sagas išoriniame šone, kuriais būdavo susegamas

Viršuje getras būdavo susegamas dirželiu, kad laikytųsi ant blauzdos, arba prisegamas prie specialios sagos ant kareiviškų trumpių (šortų).

Antrojo pasaulinio karo pabaigoje pradėti kurti koviniai batai (angl. *combat boots*; *jump boots*), kurių aulai dengė pusę blauzdos. Apie 1960 m. getrus ir vyturus visiškai išstūmė koviniai batai, getrai yra pasenusi karinės uniformos dalis.

Šiais laikais odinius getrus, dažnai baltus, dar naudoja kaip paradinės uniformos dalį.

* XIX a. pabaigos JAV kavaleristai. Kairysis kareivis su getrais
* Policininkas su getrais
* JAV plakatas su moters šaulės atvaizdu (apie 1885 m.). Moteris su getrais

Nuorodos
--------

1. ↑  Garbės sargybos kuopos kariai Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto. Matyti balti jūrininkų getrai
| **Albert Schweitzer** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1887 m. sausio 14 d.Kaizersbergas, Vokietija |
| Mirė | 1965 m. rugsėjo 4 d. (78 metai)Lambarenė, Gabonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Helene Bresslau |
|  |
| Pareigos | teologas, muzikologas, gydytojas, misionierius, filosofas |
|  |
| Išsilavinimas | Dr. Strasbūro universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Albert Schweitzer |

**Albertas Šveiceris** (1887 m. sausio 14 d. – 1965 m. rugsėjo 4 d.) – vokiečių-prancūzų teologas, muzikologas, vargonininkas, gydytojas, misionierius, filosofas, Nobelio taikos premijos laureatas (1952 m.)

Biografija
----------

Gimė 1875 m. Kaizersbergo mieste, Vokietijoje, prancūzų šeimoje. Tėvas buvo liuteronų pastorius, nuo vaikystės skatino sūnų groti pianinu ir vargonais. Jau būdamas devynerių, Albertas grodavo per mišias tėvo bažnyčioje.

1893 m. pradėjo teologijos studijas Strasbūro universitete. Per ateinančius 12 metų apsigynė teologijos, filosofijos ir muzikologijos daktaro laipsnį. Taip pat metus tarnavo Vokietijos armijoje. Mokslų metais kelis kartus ilgesnį laiką gyveno Paryžiuje, toliau tęsė vargonų studijas. Buvo ypač susidomėjęs Bacho kūriniais, tyrinėjo jo kūrybą, savo laiku buvo laikomas vienu iš šio kompozitoriaus specialistų.

Nuo 1899 m. dirbo Šv. Mikalojaus bažnyčioje Strasbūre. Per ateinančius kelerius metus dirbo prie vienos iš žinomiausių savo knygų, kurioje nagrinėjo Jėzaus gyvenimą – *Geschichte der Leben-Jesu-Forschung*. Ją išleido 1906 m.

1905 m. pradėjo studijuoti mediciną tame pačiame Strasbūro universitete su tikslu išvykti kaip misionierius į Centrinę Afriką. 1913 m. pabaigęs studijas, persikėlė į dabartinio Gabono teritorijoje esantį Lambarenės miestą. Ten įsteigė ligoninę, ją suprojektavęs pagal tradicinio kaimo modelį, ir pradėjo gydyti vietinius žmones. Po pusantrų metų veiklą teko nutraukti dėl prasidėjusio Pirmojo pasaulinio karo, Šveiceris su žmona buvo deportuoti į Prancūziją (1918 m. kovo-liepos mėn. praleido Sen Remi de Provanse).

Pasibaigus karui, Šveiceris tęsė medicinos studijas Strasbūre ir rinko lėšas sugrįžimui į Lambarenę. Per tą laiką taip pat išleido keturias knygas: vieną apie darbą Afrikoje, dvi filosofinio pobūdžio ir vieną apie pasaulio religijas.

1924 m. Šveiceris sugrįžo į Lambarenę ir atkūrė buvusią ligoninę. Palaipsniui ji išaugo iki 70 pastatų komplekso, kuriame dirbo medikai savanoriai iš įvairių šalių. Šveiceris Lambarenėje liko gyventi ir dirbti iki savo gyvenimo galo – 1965 m. rugsėjo 4 dienos.

Už savo aktyvią labdaringą veiklą Šveiceris buvo pagerbtas įvairiais apdovanojimais, įskaitant 1952 m. gautą Nobelio taikos premiją. Jos pinigus Šveiceris panaudojo ligoninės praplėtimui.

Šveiceris taip buvo žinomas kaip atominių ginklų ir jų bandymų kritikas, pacifistas, vegetaras.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ann T. Keene. *Peacemakers: Winners of the Nobel Peace Prize*. Oxford University Press, 1998, p. 146-9
**Horstas Skodlerakas** (vok. *Horst Skodlerrak*; 1920 m. sausio 18 d. Rytprūsiuose: Šilutės apskr. Juknaičių kaime – 2001 m. spalio 13 d. Liubeke, VFR) – iš Klaipėdos krašto kilęs vokiečių tapytojas.

Biografija
----------

Gimė Okslindžių liaudies mokyklos mokytojo ir namų šeimininkės šeimoje. Apie 1924 m. Skodlerakai iš Juknaičių pervažiavo į Šilutę, kur tėvas gavo mokytojo darbą.

Horstas Skodlerakas baigė Šilutės liaudies mokyklą ir toliau mokėsi Herderio gimnazijoje. 1937 m. pradėjo studijas Karaliaučiaus meno akademijoje pas profesorius Alfredą Partikelį ir Eduardą Bišofą. Nuo 1939 m. dirbo mokytojo padėjėju Šilutės ir Kintų liaudies mokyklose. 1940 m. buvo pašauktas į Vermachtą ir Halės mieste mokėsi lakūnų mokykloje. Dalyvavo Antrajame pasauliniame kare, kurio pabaigoje pateko į amerikiečių kariuomenės nelaisvę.

Pokaryje su šeima (1944 m. buvo vedęs klaipėdietę Lizelotę Kvas (vok. *Liselotte Quass*)) gyveno Bad Švartau miestelyje prie Baltijos jūros. 1947 m. susilaukė dukters Petros. 1950 m. pervažiavo į Berlyną, kur jo kūryba patyrė figūratyvizmo ir abstrakcionizmo įtaką. 1957–1984 m. priklausė dailininkų susivienijimui Darmštato secesija. Gavęs Villa Romana premiją, 1962–1963 m. ją išleido su šeima gyvendamas ir tapydamas Italijoje, Toskanos Florencijoje. Nuo 1964 m. docento pareigose dėstė Hermano Muthesijaus aukštojoje meno mokykloje Kylyje. Paskutinius savo gyvenimo metus praleido Travemiundėje.

Kūryba
------

Horstas Skodlerakas buvo socialinio realizmo srovės atstovas. Jo kūryba lengvai atpažįstama, daugelyje grafikos, tapybos ir akvarelės darbų jaučiamas buvusios tėvynės – Rytų Prūsijos – ilgesys. Dailininkas buvo surengęs parodas Tilžėje (1939 m.), Liubeke (1950 m.), Diuseldorfe (1964 m.), Travemiundėje (2000 m.), Šilutės muziejuje (2008 m.).

Įvertinimas
-----------

* Šlėzvigo-Holšteino jaunųjų menininkų konkurso prizas (1954 m.)
* Bremeno Böttcherstraße premija (1958 m.)
* Villa Romana premija (1962 m.)
* Norvegijos valstybinė stipendija (1966 m.)
* Lovis Corinth premija (1975 m.)
* Villa Romana namų (Florencija) svečias (1980 m.)
* Villa Massimo namų (Roma) svečias (1985 m.)
* Kylio Hermano Muthesijaus aukštosios meno mokyklos garbės profesoriaus vardas (1986 m.)

Literatūra apie Horstą Skodleraką
---------------------------------

* *Über den Maler Horst Skodlerrak. Biografie.* – Lübeck: Verein der Freunde des Museums für Kunst und Kulturgeschichte, 1990

Šaltiniai
---------

* Andromeda Milinienė. *Horstas Skodlerakas. Klaipėdos krašto peizažai* // Vakarų ekspresas, 2018-01-06
* *Skodlerrak und die Liebe zur Ostsee* // Memeler Dampfboot Nr. 3, 20. März 2010, S. 33–34
* Kunstmarkt: *Daten und ausführliche Liste der Ausstellungen*
* *Lübeck erinnert an den Maler Horst Skodlerrak* // Artikel von Claudia Ehrenstein, veröffentlicht am 23. März 2010 in Die Welt anlässlich der Lübecker Ausstellung zum 90. Geburtstag
| **Juozas Garelis** |
| --- |
| Gimė | 1900 m. birželio 29 d.Pievėnuose |
| Mirė | 1940 m. birželio 4 d. (39 metai)Kaune |
| Palaidotas (-a) | Aukštųjų Šančių karių kapinėse |
|  |
| Veikla | Lietuvos komunistinis veikėjas, redaktorius, spaustuvininkas |
| Partija | 1918 m. LKP |
|  |
| Alma mater | 1925 m. Vakarų tautinių mažumų universitetas |

**Juozas Garelis** (1900 m. birželio 29 d. Pievėnuose – 1940 m. birželio 4 d. Kaune) – Lietuvos komunistinio judėjimo veikėjas, redaktorius, spaustuvininkas.

Biografija
----------

1918–1920 m. kovojo Raudonosios armijos Žemaičių pulke. 1920–1922 m. dirbo pogrindyje Mažeikių rajone. 1925 m. baigė Vakarų tautinių mažumų universitetą. 1925–1929 m. dirbo Spartako spaustuvėje. 1929–1930 m. LKP Panevėžio rajono komiteto sekretorius. 1930–1932 m. dirbo LKP CK sekretoriate. 1931–1933 m. laikraščio „Partijos darbas" redaktorius. 1932–1933 m. kalintas, o 1933 m. jam leista išvykti į TSRS. 1933–1935 m. Tarptautinės Lenino mokyklos lietuvių sektoriaus vedėjas. 1935 m. grįžo į Lietuvą. 1935–1936 m. LKP CK sekretoriato vadovas ir laikraščio „Tiesa" redaktorius. Nuo 1936 m. kalintas.

Palaidotas Aukštųjų Šančių karių kapinėse Kaune.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Romas Šarmaitis. *Juozas Garelis*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 578
2. ↑  Dėl neįrašymo į LR Nekilojamųjų vertybių registrą. *lrs.lt*, 2005-04-19
**Heringo ir Haberlando spaustuvė** – viena iš Karaliaučiaus spaustuvių, veikusi 1798–1808 m. Karaliaučiuje.

Veikla
------

Įsteigė buvę Hartungų spaustuvės darbuotojai kompanionai G. L. Heringas ir G. K. Haberlandas, kuris 1803 m. pasitraukė. Įmonė nuo 1803 m. vadinosi Heringo spaustuve. Daugiausia leidinių išspausdino lietuvių (7 knygos) ir lenkų kalbomis. Lietuvių kalba išspausdino: K. G. Milkaus išverstus J. G. Heimo pamokslus 1800 m. ir jo redaguotą giesmyną bei maldaknygę, abu 1806 m. pirmuosius vadovėlius: Ugnies knygelės <..> (1801 m. 2 leidimas 1802 m.; apie ugniagesybą) ir D. G. Setegasto „Naudingos bičių knygelės", 1801 m. Dėl giesmyno Heringo ir Haberlando spaustuvė bylinėjosi su Hartungų spaustuve, patyrė didelių nuostolių. Po Heringo mirties 1808 m. spaustuvės įrenginius įsigijo G. F. Hartungas ir H. Degenas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Domas Kaunas. *Heringo ir Haberlando spaustuvė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 498 psl.
*Horrea Epagathiana et Epaphroditiana* Ostijoje, pastatyta maždaug 145 – 150 m.
***Horreum*** („sandėlis, klėtis, svirnas") – Senovės Romos dideli, bent dviejų aukštų, viešo naudojimo sandėliai, tipiškai statomi visuose romėnų miestuose ir fortuose. Paprastai šiuose sandėliuose būdavo laikomi grūdai, alyvuogių aliejus, vynas, maisto produktai, audiniai, kartais net marmuras. Romos imperijos periodo pabaigoje Romos mieste buvo beveik 300 horrea sandėlių. Jų dydis priklausė nuo poreikio, mažesniuose miestuose ir fortuose horrea būdavo mažesni. Vienas didžiausių – *Horrea Galbae* Romoje – užėmė 21 tūkst. kvadratinių metrų ir turėjo apie 140 patalpų vien pirmame aukšte. Apytiksliais paskaičiavimais, jame buvo laikoma bent 53 milijonai amforų, arba 6 milijardai litrų alyvuogių aliejaus. Pirmieji žinomi horreum sandėliai buvo pastatyti antrame a. prieš mūsų erą. Pirmąjį viešo naudojimo sandėlį pastatė tribūnas Gajus Grakchas 132 m. pr. m. e.

Horrea dažnai būdavo statomi žymiai storesnėmis nei įprasta sienomis, siekiant apsaugoti nuo gaisrų. Grūdams skirtos patalpos grindys būdavo pakeltos ant kolonų, siekiant sumažinti drėgmę. Langai būdavo tik aukštai ir labai siauri, siekiant sumažinti įsilaužimų, vagysčių riziką. Durys apsaugojamos spynų ir skląsčių sistema, per siauros vežimams, todėl prekes greičiausiai įnešdavo ir išnešdavo rankiniu būdu. Vietoje laiptų juose būdavo rampos patogesniam sunkių krovinių užvežimui. Centriniame kieme dažnai būdavo įrengiamos parduotuvėlių (taberna) eilės, turgūs. Kai kurie būdavo dideli ir ištaigingi, savo paskirtimi tikriausiai buvo panašūs į modernius prekybos centrus.

Kiekvienas horreum turėdavo pavadinimą. Kai kurie būdavo pavadinami pagal paskirtį, tai yra, dažniausiai juose laikomas prekes, pvz. vašką (*horreum candelaria*). Kitus pavadindavo imperatorių, jų giminės narių, kitų aukštuomenės piliečių garbei, pvz. *Horrea Galbae* – Galbos sandėliai – pavadintas imperatoriaus Galbos garbei. *Horrea Epagathiana et Epaphroditiana* sandėliai Romos uoste Ostijoje turi išraižytą įrašą, skelbiantį, kad jie pavadinti pagal du atleistinius Epagatą ir Epafroditą, tikriausiai savininkus.

Pats žodis horreum (daug. horrea) vėliau buvo pradėtas taip pat vartoti nusakyti bet kokiai vietai, kurioje laikomos kokios nors gėrybės, net ir meno kūriniai ar knygos, kaip sutinkama Senekos raštuose.

Nuorodos ir šaltiniai
---------------------

* ostia-antica.org straipsnis apie *Horrea Epagathiana et Epaphroditiana*

### Išnašos

1. ↑  www.thesaurus.flf.vu.lt
2. ↑  David Stone Potter, D. J. Mattingly, Life, Death, and Entertainment in the Roman Empire, p. 180. University of Michigan Press, 1999 m. ISBN 0-472-08568-9
3. ↑  Joseph Patrich, „Warehouses and Granaries in Caesarea Maritima", in Caesarea Maritima: A Retrospective After Two Millennia, p. 149. BRILL, 1996. ISBN 90-04-10378-3
4. ↑  Guy P.R. Métreaux, „Villa rustica alimentaria et annonaria", in The Roman Villa: Villa Urbana, ed. Alfred Frazer, p[. 14-15. University of Pennsylvania Museum of Archaeology, 1998. ISBN 0-924171-59-6
Koordinatės: 38°18′04″ š. pl. 57°31′06″ r. ilg.﻿ / ﻿38.30111°š. pl. 57.51833°r. ilg.﻿ / 38.30111; 57.51833

**Bahardeno urvas** (rus. *Бахарденская пещера*) – karstinis urvas Turkmėnistane, Kopetdago kalnų šiaurinėje papėdėje, 19 km į pietryčius nuo Baharli (buv. Bahardeno) miestelio. Urvas yra 55 gylyje, jo ilgis 250 m, plotis iki 50 m, aukštis iki 26 m. Yra dvi grotos iš kurių apatinėje telkšo Kou Atos požeminis ežeras (plotas 3000 m², ilgis 75 m, plotis 23 m, gylis iki 14 m), kurio vanduo yra apie 37 °С ir lengvai mineralizuotas (yra sieros vandenilio, stroncio, silicio rūgšties). Pats urvas sudarytas iš klinties, turi 5 išėjimus.

Urve gyvena šikšnosparniai, graužikai, balandžiai, alpinės kuosos, žalvarniai, ~50 bestuburių rūšių. Slūgso guano sluoksnis.

Bahardeno urvas yra turistinis objektas, įrengtas apšvietimas, lankytojai maudosi Kou Atos ežere.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 53
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Egidijus Zvicevičius** (g. 1973 m. birželio 20 d. Kaune) – Lietuvos žemės ūkio universiteto šilumos ir biotechnologijų katedros docentas.

Biografija
----------

1995 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademijos Žemės ūkio inžinerijos fakultetą, įgijo žemės ūkio technikos bakalauro, 1996 m. diplomuoto inžinieriaus ir 1998 m. žemės ūkio technologijų inžinerijos magistro kvalifikacinius laipsnius. 2002 m. apgynė technologijos mokslų daktaro disertaciją.

Nuo 2001 m. Šilumos ir biotechnologijų katedros asistentas, 2003–2008 – lektorius, nuo 2005 m. einantis docento pareigas.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinio darbo kryptis – žemės ūkio produktų sandėliavimo technologijos, kokybės išsaugojimas ir šilumos bei masės mainai augalinių produktų sampile. Su bendraautoriais periodinėje ir mokslinėje spaudoje yra paskelbęs 16 straipsnių, 1 metodinius patarimus.

Žemės ūkio inžinerijos fakulteto bakalaurams dėsto technologinį transportą, žemės ūkio produktų sandėliavimo bei perdirbimo technologijas ir organinių atliekų tvarkymą, o magistrantūros studentams – technologinių procesų modeliavimą.
| **Juozas Geniušas** |
| --- |
| Gimė | 1892 m. spalio 22 d.Navickai, Alytaus apskritis |
| Mirė | 1948 m. sausio 4 d. (55 metai)Kaunas |
|  |
| Veikla | pedagogas, dramaturgas |
|  |
| Alma mater | Lietuvos universitetas |

**Juozas Geniušas** (1892 m. spalio 22 d. Navickai, Alytaus apskritis – 1948 m. sausio 4 d. Kaunas) – Lietuvos pedagogas, dramaturgas.

Biografija
----------

1912 m. baigęs Veiverių mokytojų seminariją dirbo dab. Lenkijos pradžios mokyklose. Per Pirmąjį pasaulinį karą mokytojavo Poltavos gubernijos ir Petrogrado pradžios mokyklose. 1917 m. Petrograde baigė ikimokyklinio auklėjimo kursus, 1918–1921 m. Petrogrado pedagoginiame institute studijavo pedagogiką ir istoriją.

1921 m. grįžęs į Lietuvą mokytojavo Kėdainių gimnazijoje, nuo 1925 m. – Lietuvos mokytojų seminarijoje Kėdainiuose. Nuo 1925 m. Lietuvos universitete dar studijavo istoriją. Dalyvavo Lietuvos mokytojų profsąjungos, valstiečių liaudininkų ir Lietuvos jaunimo sąjungos veikloje. Po 1926 m. valstybinio perversmo atleistas iš mokytojo pareigų, 1927 m. įkalintas. Vėliau dirbo Kauno miesto Švietimo skyriuje. 1930 m. vienas Lietuvos vaikų teatro draugijos organizatorių, Spaudos fondo valdybos narys. 1931–1940 m. Kaune vadovavo Lietuvos moterų globos komiteto mokyklai. 1940–1941 m. Švietimo liaudies komisariato valdybos viršininkas, 1941–1944 m. dirbo Kauno amatų mokykloje, nuo 1944 m. Kauno mokytojų seminarijos direktorius.

1911 m. kartu su kitais moksleiviais Veiverių mokytojų seminarijoje įkūrė slaptą moksleivių lavinimosi būrelį ir leido laikraštį „Rūtelė", buvo jo redaktorius. Taip pat rašinėjo straipsnius į leidinius „Ateitis", „Pavasaris", „Garnys", „Viltis", „Lietuvių balsas". Redagavo 1932 m. „Mokytojų kalendorių", nuo 1935 m. žurnalą „Mokykla ir visuomenė", nuo 1939 m. – „Mokykla ir gyvenimas", bendradarbiavo leidiniuose „Kultūra", „Švietimo darbas", „Lietuvos žinios".

Nagrinėjo švietimo tobulinimo, auklėjimo teorijos ir praktikos, mokytojų rengimo ir kitas pedagogines problemas, t. p. bendrąsias ir specialiąsias didaktikas. Kritikavo mechanine atmintimi grįstus mokymo metodus, propagavo vaizdumo ir aktyvumo principus. Parašė straipsnių pedagogikos klausimais, lietuvių kalbos ir istorijos vadovėlių, knygų muzikinio ir scenos ugdymo klausimais, scenos veikalėlių vaikams: „Sapnas Velykų naktį", „Paparčio žiedas" (abu 1918 m.).

Bibliografija
-------------

* Scenos vaizdeliai vaikų teatrui, 1924 m.
* Epizodiškojo istorijos kurso metodika, 1927 m.
* Ryškusis skaitymas, 1928 m.
* Dramatizacija ir įscenavimas. Mokymo auklėjimo priemonė, 1929 m.
* Radijo pašnekesiai su mokytojais ir tėvais, 1930 m.
* Laisvės alėja, romanas, 1935 m. slapyvardis J. Visginas
* Senovės istorija, 1936 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Laura Blynaitė. *Juozas Geniušas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 545 psl.
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 148 psl.
| **Egidijus Žironas** |
| --- |
| Gimė | 1954 m. balandžio 23 d. (69 metai)Šiauliai |
| Sutuoktinis (-ė) | Jūratė Žironienė |
| Vaikai | Agnė Blom, Gintarė Bevainienė |
|  |
| Veikla | teisininkas, teisėjas |
|  |
| Alma mater | 1981 m. Vilniaus universitetas |

**Egidijus Žironas** (g. 1954 m. balandžio 23 d. Šiauliuose) – teisininkas, teisėjas, buvęs Lietuvos apeliacinio teismo pirmininkas.

Biografija
----------

1972 m. baigė Šiaulių J. Janonio vidurinę mokyklą, 1981 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete – teisę, įgijo teisininko kvalifikaciją.

Nuo 1981 m. lapkričio mėn. Teismo ekspertizės instituto Trasologinių-balistinių ekspertizių laboratorijos ekspertas-stažuotojas, mokslinis bendradarbis, vyr. ekspertas, vedėjo pavaduotojas. Nuo 1986 m. gruodžio mėn. Vilniaus miesto 4-ojo teismas teisėjas.

Nuo 1992 m. birželio mėn. iki 1994 m. sausio mėn. UAB „Litbaum" juristas, nuo 1994 m. kovo mėn. iki 1994 m. gruodžio mėn. UAB „Litbaum eksportas-importas" vyr. juriskonsultas. Nuo 1995 m. sausio mėn. advokato E. Žirono biuro advokatas. Nuo 1999 m. sausio mėn. Vilniaus apygardos teismo teisėjas. Nuo 2009 m. balandžio mėn. Lietuvos apeliacinio teismo teisėjas, nuo 2010 m. birželio 30 d. teismo pirmininkas. 2015 m. iškelta drausmės byla.

Moka rusų ir anglų kalbas.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑  Pradėjo darbą naujasis Lietuvos apeliacinio teismo pirmininkas, 2010-07-01
4. ↑  Apeliacinio teismo pirmininkui Egidijui Žironui iškelta drausmės byla, 2015-05-12

  


|  |  |
| --- | --- |
| Politinis postas |  |
| Prieš tai:**Vytas Milius (1995–2010)** | **Lietuvos apeliacinio teismo pirmininkas**2010–2015 m. | Po to:**–** |