recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Hyalinobatrachium ruedai** |
| --- |
| *Hyalinobatrachium ruedai* |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Primatai  *( Primates)* |
| Šeima: | *Atelidae*  *( Atelidae)* |
| Gentis: | *Ateles*  *( Ateles)* |
| Rūšis: | Juodoji koata  *( A. paniscus)* |

 |

**Juodoji koata** (*Ateles paniscus*) – koatų (*Ateles*) genties beždžionių rūšis, sutinkama Pietų Amerikos atogrąžų miškuose.

Dėl jų medžioklės ir buveinių nykimo beždžionės įtrauktos į Tarptautinės raudonosios knygos rūšių, kurioms gresia išnykimas, sąrašą.

Aprašymas
---------

*Ateles paniscus*
Juodosios koatos plaukai ilgi ir tamsūs, veidas raudonos arba rausvos spalvos, plikas, vietomis apaugęs trumpais, baltais plaukeliais.[1] Jaunikliai gimsta tamsiais veidais, kurie ima šviesėti jiems augant.[1] Lytinis dimorfizmas neryškus. Patinai vidutiniškai yra 55,7 cm ūgio, sveria apie 9,1 kg, patelių ūgis apie 55,2 cm, sveria 8,4 kg.[1] Koatų uodegos graibščios, pirštai ir galūnės ilgi, judrūs bei stiprūs.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  Cawthon Lang, K. A. (10 April 2007). „Black spider monkey (*Ateles paniscus*)".

Nuorodos
--------

* Primate Info Net *Ateles paniscus* medžiaga (angl. kalba)
**Apygardos mokykla** – XVIII a. pabaigos Abiejų Tautų respublikos šešių klasių septynmetė (penkta šių mokyklų klasė buvo dvimetė) vidurinė mokykla.

Istorija
--------

1783 m. vykdydama švietimo reformą Edukacinė komisija apygardos mokykla pavadino buvusias vaivadijos mokyklas. 1783 m. Edukacinei komisijai pertvarkius mokyklų administracinę struktūrą Lenkija suskirstyta į šešias, Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė - į keturias švietimo apygardas, kuriose buvo po vieną apygardos mokyklą: Lietuvos su apygardos mokykla Gardine, Žemaitijos su mokykla Kražiuose, Naugarduko su mokykla Naugarduke ir Polesės su mokykla Lietuvos Brastoje. Apygardos mokyklos dar veikė Vilniuje ir Minske. Apygardos mokykla buvo atsakinga už žemesnio lygio mokyklų (apygardėlės mokykla) kontrolę ir pavaldžios aukštesnės pakopos mokykloms – universitetams. Per Rusijos imperijos švietimo reformą 1803–1804 m. apygardos mokykla pavadinta gimnazija.

Programa
--------

Mokymo programoje buvo matematika, geometrija, geometrinė braižyba, algebra, dorovinis auklėjimas, gramatika, logika, lenkų kalba, lotynų kalba, kai kuriose dar ir prancūzų kalba bei graikų kalba, poetika, metafizika, fizika, chemija, istorija, geografija, rašymas ir kompozicija. Apygardos mokyklų programiniai reikalavimai ir metodiniai nurodymai atspindėjo Dž. Loko, Ž. Ž. Ruso, fiziokratų idėjas. Apygardos mokyklos vadovėliai ir dėstomoji kalba buvo lenkų. Po

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Apygardos mokykla*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 646 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Šiaurės poliaratis žemėlapyje
**Šiaurės poliaratis** – poliaratis, einantis 66° 33′ 44″ š. pl. lygiagrete ir žymintis pietinę Arkties ribą. Šiaurės poliaratis yra toliausiai į pietus nutolusi šiaurės pusrutulio teritorija, kurioje stebima poliarinė naktis ir poliarinė diena (žiemos ir vasaros lygiadienių metu). Poliaračio riba nėra fiksuota ir kinta priklausomai nuo Žemės ašies svyravimų (pakinta 2° per 40 tūkst. metų). Dabar šiaurės poliaratis kasmet pasislenka ~15 m į šiaurę.

Šiaurės poliaratis driekiasi daugiausia per sausumą, tiesa, retai apgyvendintą. Poliaratis kerta Rusijos, JAV (Aliaskos), Kanados, Grenlandijos, Islandijos (Grimsėjaus), Norvegijos, Švedijos ir Suomijos teritorijas. Greta poliaračio yra Suomijos miestas Rovaniemis, tiesiai ant poliaračio yra Rusijos miestas Salechardas. Toliau už jo į šiaurę tėra vos keli didesni miestai (Murmanskas, Norilskas, Vorkuta, Trumsė).

Šiaurės poliaračio pietinis atitikmuo – pietų poliaratis.

* Poliarinė pašvaistė virš poliaratį žyminčio ženklo Jukone (Kanada)Poliarinė pašvaistė virš poliaratį žyminčio ženklo Jukone (Kanada)
* Poliaračio ženklas Vikingeno saloje (Norvegija)Poliaračio ženklas Vikingeno saloje (Norvegija)
* Poliaračio ženklas Grimsėjuje (Islandija)Poliaračio ženklas Grimsėjuje (Islandija)
| **Saulius Jakimavičius** |
| --- |
| Gimė | 1973 m. liepos 5 d. (49 metai)Lietuva Kaunas |
| Sutuoktinis (-ė) | Aušra |
| Vaikai | Rugilė, Ugnius |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Jonavos rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Darbo partija |
|  |
| Alma mater | Mykolo Romerio universitetas |

**Saulius Jakimavičius** (g. 1973 m. liepos 5 d. Kaune) – teisininkas, Lietuvos ir Jonavos rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1988 m. baigė Kauno 41-ąją vidurinę mokyklą. 1995 m. baigė Aukštesniąją policijos mokyklą, teisininkas, 2001 m. baigė Lietuvos teisės universitetą, teisininkas, 2005 m. baigė Maskvos naująjį juridinį institutą, teisininkas, 2006 m. baigė Mykolo Riomerio universitetą, teisės magistras.

UAB „Jotrugė" direktorius. 2016 m. Lietuvos žemės ūkio viceministras, Lietuvos Respublikos Seimo narys.

Darbo partijos narys. 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Jonavos rajono savivaldybės tarybos narys.

Sutuoktinė Aušra, vaikai Rugilė, Ugnius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-03-07 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai - Leiboristų partija - Iškelti kandidatai Archyvuota kopija 2012-05-17 iš Wayback Machine projekto.
**Mėnesienos sonata** (Sonata fortepijonui Nr. 14, c♯−moll, op. Nr. 27) – vokiečių klasikinės muzikos kompozitoriaus Liudviko van Bethoveno kūrinys. Tai viena žinomiausių klasikinių kompozicijų fortepijonui. 

Sonata parašyta 1801 m. vasarą L. van Bethovenui viešint grafo Antono II Brunsviko dvare Vengrijoje. Išleista sekančiais metais pavadinimu *Sonata quasi una fantasia per il clavicembalo*. Ji buvo dedikuota šešiolikmetei aristokratei Džulijai Gvičardi, kuri trumpą laiką tuo metu mokėsi pas L. van Bethoveną. Pasakojama, kad L. van Bethovenas ją įsimylėjo po keleto pirmųjų pamokų ir pasipiršo, tačiau vestuvėms pasipriešino jos tėvai. Įprastai vartojamą pavadinimą „Mėnesienos sonata" ji įgavo, kai 1832 m. vokiečių poetas-romantikas Liudvikas Relštabas savo apžvalgoje palygino pirmos sonatos dalies skambesį su valtele, plaukiančia naktį šviečiant mėnesienai Liucernos ežere. Kartais „Mėnesienos sonata" vadinama tik pirmoji jos dalis, nes paprastai klausytojai tik ją žino. Išleista sonata sulaukė daug dėmesio Vienoje, Karlas Černis rašė: *„visi visą laiką kalba apie sonatą C djezo minore"*.

Sonatos dalys
-------------

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 

|  |
| --- |
| I. Adagio sostenuto (05:36) |
|  |
|  |
| 

---

 |
| II. Allegretto (02:12) |
|  |
|  |
| 

---

 |
| III. Presto agitato (08:14) |
|  |
| Visi įrašai Musopen nuosavybė |
| 

---

 |

 |

„Mėnesienos sonata" skirta fortepijono atlikimui ir sudaryta iš trijų dalių. Jos kompozicija neseka tradicine to meto sonatos forma − I dalis sunki ir greita, II dalis lėta, III dalis lengva ir greita, kas pabrėžta pavadinime žodžiais *quazi una fantasia*. Kompozitorius nurodė, kad ji parašyta fantazijos, kitos muzikinės formos, dvasioje. Pirmoji sonatos dalis prasideda lėto tempo arpredžija, antroji dalis yra trumpa, gyvesnė ir trečioji dalis greičiausia.

1. *Adagio sostenuto*.
2. *Allegretto*.
3. *Presto agitato*.

Šaltiniai
---------

* Betsy Schwarm, *Encyclopaedia Britannica*, 2016 m.
* Miller, Neil. *Beethoven: Piano Sonata 14 - "Moonlight" - Movement I - Neil Miller Analyzed Editions*. The Piano Lesson Book, 2007

Nuorodos
--------

* „Mėnesienos sonatos" įrašai, natos IMSLP projekte
A. Hileris, atliekantis nacistinį pasveikinimą
**Nacistinis pasveikinimas** – Vokietijos nacionalsocialistų partijos naudotas gestas, kuriuo būdavo pagerbiamas fiureris Adolfas Hitleris. Tai tiesiai ištiesta ir kiek į viršų pakelta dešinė ranka. Paprastai šitokį pasveikinimą lydėjo šūksniai *Heil Hitler!* („Šlovė Hitleriui!"), *Heil, mein Führer!* („Šlovė, mano fiureri!") arba *Sieg Heil!* („Šventa pergalė!"). Tokį pasveikinimą kaip privalomą XX a. 4-ajame įvedė Vokietijoje absoliučią valdžią įgijusi nacionalsocialistų partija. Nacistinis pasveikinimas buvo privalomas civiliams, o karinis personalas paprastai sveikindavosi karišku pasveikinimu (ranka prie smilkinio).

Istorija
--------

Nacistinį pasveikinimą nacionalsocialistai sukūrė remdamiesi romėnišku pasveikinimu. Tiesa, toks sveikinimas nėra vaizduojamas jokiame antikiniame meno kūrinyje, taip pat nėra aprašytas. Jo šaltinis – prancūzų dailininko Žako Lui Davido paveikslas „Horacijų priesaika" (1784 m.). Vėliau XIX–XX a. pr. šitoks pasveikinimo būdas pradėtas vaizduoti kituose, su senovės Roma susijusiuose kūriniuose. 1919 m. pasveikinimą aukštyn ištiesus ranką kaip atgaivintą romėnišką paprotį perėmė Italijos fašistų partija. 1923 m. tokiu būdu kai kurie Vokietijos nacionalsocialistų partijos nariai ėmė sveikinti Hitlerį, kuris atsakydavo panašiu gestu (aukštyn ištiesta, bet per alkūnę sulenkta ranka ir aukštyn atverstu delnu). 1926 m. partija įvedė tokį pasveikinimo būdą kaip privalomą. 1933 m. toks pasveikinimas tapo privalomas visiems Trečiojo Reicho gyventojams, tokio gesto nerodymas grėsė įkalinimu koncentracijos stovykloje. Tokį pasveikinimą buvo privalu duoti per viešas procesijas, skambant valstybiniam himnui, tačiau netrukus jis įsigalėjo kaip kasdienis gestas, įvestas vaikams prieš pamokas.

Labai panašų gestą turėję amerikiečiai (vad. Belamio pasveikinimas) jį atšaukė 1942 m. dėl panašumo su nacistiniu pasveikinimu.

Po Antrojo pasaulinio karo gestas dešine ištiesta pakelta ranka galutinai sutapatintas su nacizmu ir daugelyje šalių uždraustas viešai demonstruoti.

* Pasveikinimas keliant Trečiojo Reicho vėliavąPasveikinimas keliant Trečiojo Reicho vėliavą
* Norvegijoje pasitinkami Vokietijos vadaiNorvegijoje pasitinkami Vokietijos vadai
* Nacistinį pasveikinimą duoda pilotė Hana ReičNacistinį pasveikinimą duoda pilotė Hana Reič
* Vaizdas:Unidentified men with short hair or shaved heads giving a neo-Nazi salute.jpgNeonacių naudojamas gestas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vokiečių *heil* reiškia „sveikas, nepažeistas", o kaip daiktavardis – *gerovė, sveikata, išsigelbėjimas*, jo vedinys *heilig* – „šventas". Pažodžiui būtų galima versti „Sveikas, Hitleri", „Sveikas, mano Fiureri" ir „Pergalė-išsigelbėjimas"
2. ↑  Kershaw, Ian (2001). *The „Hitler Myth": Image and Reality in the Third Reich*. Oxford University Press. p. 60.
3. ↑  Winkler, Martin M. (2009). *The Roman Salute: Cinema, History, Ideology*. Columbus: Ohio State University Press.
4. ↑  Allert, Tilman; Translated by Jefferson Chase (April 2009). *The Hitler Salute: On the Meaning of a Gesture* (Picador ed.). Picador.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Nacistinis pasveikinimas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Nadaras** |
| --- |
|  |
| Nadaras. Autoprtretas |
| Gimė | 1820 m. balandžio 6 d.Paryžius |
| Mirė | 1910 m. kovo 21 d. (89 metai)Paryžius |
|  |
| Veikla | fotografas, karikatūristas, rašytojas, oreivis |
|  |
|  **Vikiteka** | Nadaras |

**Nadaras** (pranc. *Nadar*, tikroji pavardė *Gaspard-Félix Tournachon*, 1820 m. balandžio 6 d. Paryžius – 1910 m. kovo 21 d. ten pat, palaidotas Per Lašezo kapinėse) – prancūzų fotografas, karikatūristas, rašytojas, oreivis. Modernaus portreto žanro fotografijoje vienas pradininkų.

Biografija
----------

Nadaras oro balione
1837–1838 m. studijavo mediciną Lione. Nuo 1842 m. Paryžiuje piešė karikatūras humoristiniams žurnalams. 1853 m. pradėjo fotografuoti. 1854 m. sukūrė litografijų rinkinį „Nadaro panteonas" – žymių paryžiečių karikatūras, kurioms naudojo savo fotografuotus portretus. 1854 m. Paryžiuje su broliu A. Turnašonu atidarė fotostudiją, (joje 1874 m. buvo surengta pirmoji impresionistų paroda. 1858 m. vienas pirmųjų fotografijos istorijoje fotografavo iš oro baliono, pirmasis fotografijoje panaudojo dirbtinį apšvietimą (ciklas „Paryžiaus katakombos" 1862 m.), eksperimentavo su mikrofotografija. 1886 m. išspausdino pirmąjį fotografinį interviu. 1900 m. Paryžiaus pasaulinėje parodoje surengė savo fotografijų retrospektyvą.

Skraidė oro balionais, juos konstravo; apie 1863 m. sukonstravo vieną didžiausių oro balionų *Le Géant*.

Kūryba
------

Daugiausia fotografavo pažįstamų rašytojų, dailininką, architektų, visuomenės veikėjų portretus (Šarlis Bodleras, Eženas Delakrua, abu apie 1855 m. Sara Bernar, Žorž Sand, abu apie 1864 m. Viktoras Hugo, 1885 m. Klodas Monė, 1899 m. Gustavas Kurbė, Džiuzepė Garibaldis, Žiulis Vernas, Ogiustas Rodenas, Džoakinas Rosinis, Emilis Zola ir kt). Sukūrė šeimos narių portretų, autoportretų, moterų aktų. Portretai psichologiniai, intymūs, atskleidžia portretuojamojo charakterį, būdinga natūrali poza, neutralus fonas. Jis atsisakė laikotarpio fotografijai būdingų dekoracijų, retušavimo, dėmesį sutelkė į veidą ir žvilgsnį. Jo kūryba turėjo įtakos fotografijos istorijai, daugiausia portretinės fotografijos raidai.

Parašė romanų, esė, satyrų, autobiografinių veikalų.

Bibliografija
-------------

* *Quand j'étais photographe* – Kai buvau fotografas, memuarai, 1899 m.

Galerija
--------

* Šarlis BodlerasŠarlis Bodleras
* Sara BernarSara Bernar
* Žoržas BulanžėŽoržas Bulanžė
* Žoržas KlemansoŽoržas Klemanso
* Kamilis KoroKamilis Koro
* Gustavas KurbėGustavas Kurbė
* Eženas DelakruaEženas Delakrua
* Aleksandras DiumaAleksandras Diuma
* Ferencas ListasFerencas Listas
* Žorž Sand (1864)Žorž Sand (1864)
* Žiulis VernasŽiulis Vernas
* Teofilis GotjėTeofilis Gotjė

Šaltiniai
---------

1. ↑  Justina Augustytė. *Nadaras*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 678 psl.
Koordinatės: 68°50′ š. pl. 73°30′ r. ilg.﻿ / ﻿68.833°š. pl. 73.500°r. ilg.﻿ / 68.833; 73.500

Obės įlanka žemėlapyje
**Obės įlanka** (rus. *Обская губа*) – Arkties vandenyno Karos jūros įlanka, giliai įsiterpusi į Rusijos šiaurinius krantus tarp Jamalo ir Gydano pusiasalių. Driekiasi iš šiaurės į pietus ~720 km (arba 800 km), plotis 30–80 km, dažniausias gylis 10–22 m. Obės įlankos rytuose atsišakoja Tazo įlanka, įsiterpusi į sausumą apie 330 km.

Į Obės įlanką įteka Obė, Nadymas, Nyda, daug mažų upių, į Tazo įlanką – Puras, Tazas. Obės įlankoje potvyniai kyla kas pusę paros (aukštis iki 0,7 m). Įlanka užšalusi lapkritį–gegužę. Didžiausias uostas – Novyj Portas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Obės įlanka*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVI (Naha-Omuta). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009
2. ↑  *Обская\_губа*,Большая советская энциклопедия, T. XVIII (Никко—Отолиты). – Москва: Советская энциклопедия, 1974
RCEP šalys narės.
**Regioninės išsamios ekonominės partnerystės sutartis** (angl. *Regional Comprehensive Economic Partnership*, **RCEP**) – tarptautinė laisvos prekybos sutartis, 2020 m. lapkričio 15 d. pasirašyta tarp penkiolikos Azijos ir Okeanijos valstybių. Įgyvendinus ratifikavimo sąlygas, įsigaliojo nuo 2022 m. sausio 1 d. Pasirašymo metu sutarties šalys sudarė beveik trečdalį tiek viso pasaulio populiacijos, tiek ir globalios ekonomikos apimties, taip suformuodamos didžiausią tarpvalstybinį laisvos prekybos bloką.

Istorija
--------

Susitarimo idėja buvo iškelta 2011 m. vykusiame ASEAN šalių susitikime Balyje, Indonezijoje. Detalesnis aptarimas įvyko 2012 m. išplėstiniame Rytų Azijos viršūnių susitikime Pnompenyje, Kambodžoje, o nuo 2013 m. pradėtos formalios derybos. Iš pradžių buvo planuojama derybas užbaigti 2015 m. vėliau data nukelta į 2018 m. o galiausiai nusitęstė iki 2020 m. pabaigos. Per šį laiką įvyko kelios dešimtys derybinių susitikimų.

Nors Indija dalyvavo RCEP derybose nuo pat pradžių, 2019 m. lapkričio mėn. nusprendė iš jų pasitraukti. Manoma, kad taip pasielgta iš susirūpinimo, kad sutartis gali pagilinti jau egzistuojantį prekybos deficitą su dauguma RCEP šalių.

Turinys
-------

Susitarimu siekiama glaudesnio pasirašiusių šalių ekonominio bendradarbiavimo. Sutartis leis palaipsniui panaikinti arba stipriai sumažinti daugelį barjerų, kurie trukdo tarptautinei prekybai ir investicijoms. Taip pat bus siekiama glaudesnio bendradarbiavimo sprendžiant intelektinės nuosavybės, komunikacijų bei kitų sričių klausimus.

Valstybės narės
---------------

Sutartį pasirašiusios valstybės:

* 10 ASEAN narių
	+ Brunėjaus vėliava Brunėjus, Indonezijos vėliava Indonezija, Kambodžos vėliava Kambodža, Filipinų vėliava Filipinai, Laoso vėliava Laosas, Malaizijos vėliava Malaizija, Mianmaro vėliava Mianmaras, Singapūro vėliava Singapūras, Tailando vėliava Tailandas, Vietnamo vėliava Vietnamas
* ASEAN+3 formato narės
	+ Japonijos vėliava Japonija, Kinijos vėliava Kinija, Pietų Korėjos vėliava Pietų Korėja
* Australijos vėliava Australija
* Naujosios Zelandijos vėliava Naujoji Zelandija

Šaltiniai
---------

1. ↑  RCEP: Asia readies world's largest trade deal, DW, 2021–12–30
2. ↑  RCEP: Asia-Pacific countries form world's largest trading bloc, BBC, 2020–11–15
3. ↑  Looney, R. E. (2018). *Handbook of International Trade Agreements.* Taylor & Francis, p. 384–5
4. ↑  India’s RCEP blunder, East Asia Forum, 2019–11–09
5. ↑  Summary of the RCEP Agreement Archyvuota kopija 2020-11-15 iš Wayback Machine projekto. ASEAN, 2020–11–15

Nuorodos
--------

* Oficialus puslapis
| Giro miško nacionalinis parkas |
| --- |
| IUCN II kategorija (nacionalinis parkas) |
| Būdingas Giro kraštovaizdis Būdingas Giro kraštovaizdis |
| **Vieta:** | Gudžaratas, Indijos vėliava Indija |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** | Talala |
| 

Žemėlapis rodantis Giro miško nacionalinis parkas vietą.Giro miško nacionalinis parkas

  |
| **Koordinatės:** | 21°08′0″ š. pl. 70°47′0″ r. ilg.﻿ / ﻿21.13333°š. pl. 70.78333°r. ilg.﻿ / 21.13333; 70.78333Koordinatės: 21°08′0″ š. pl. 70°47′0″ r. ilg.﻿ / ﻿21.13333°š. pl. 70.78333°r. ilg.﻿ / 21.13333; 70.78333 |
| **Plotas:** | 1412 km²nac. parkas – 258 km² |
| **Įkurtas:** | 1965 m. |
| **Lankomumas:** | ~60 100 (2004 m.) |
| **Valdymas:** | Indijos miškų ir aplinkosaugos departamentas |
|  **Vikiteka:** | Giro miško nacionalinis parkas |

**Giro miško nacionalinis parkas** (gudž. ગીર રાષ્ટ્રીય ઉદ્યાન, hind. गिर राष्ट्रीय उद्यान, IAST: *Gir rāṣṭrīya udyān*) – saugoma gamtos sritis Indijoje, Gudžarate, Kathiavaro pusiasalyje, 60 km į pietvakarius nuo Amrelio. Įkurtas 1965 m. kaip gamtos rezervatas, vėliau dalis teritorijos paskelbta nacionaliniu parku.

Būdingi sausieji lapus metančių medžių miškai, kur vyrauja tikmedžiai, dygūs krūmynai, brūzgynai. Parke sutinkamos 38 žindulių, ~300 paukščių, 37 roplių rūšys. Giro miško nacionalinis parkas labiausiai garsėja čia išlikusia vienintele natūralioje aplinkoje gyvenančių azijinių liūtų populiacija (2015 m. – 523). Taip pat čia sutinkami indiniai leopardai, indinės kobros, nendrinės katės, dryžuotosios hienos, šakalai, mangustos, medlaižiai, aksiai, mėlynosios antilopės, zambarai, šernai, indinės gazelės, keturragės antilopės, pelkiniai krokodilai, skujuočiai, dygliatriušiai ir kt.

* Tikmedžių miškasTikmedžių miškas
* Sausųjų miškų plotai vakarų GireSausųjų miškų plotai vakarų Gire
* Giro azijiniai liūtaiGiro azijiniai liūtai
* Mėlynoji antilopė miškeMėlynoji antilopė miške

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 116
*Odaliska su vergu*, 1842 m. 76 x 105 cm. Volterio Meno galerija, Baltimorė
Žanas Ipolitas Flandrinis
**Odaliska su vergu** (pranc. *L'Odalisque à l'esclave*) – tai 1839 m. orientalistinis prancūzų dailininko Žano Ogiusto Dominiko Ingro paveikslas, užsakytas jo draugo Karolio Markotte D’Argentueuil (1773–1864).

Paveikslas yra eksponuojamas Fogg Meno muziejuje Kembridže, Masačusetse. Engras nutapė antrą šio paveikslo versiją (matoma dešinėje) 1842 m. padedamas dviejų savo studentų brolių Flandrinių: Pauliaus ir Žano Ipolito Flandrinio (1809–1864), kuris šiuo metu eksponuojamas Volterio Meno muziejuje, Baltimorėje. Jis skiriasi nuo originalo peizaže vaizduojamu sodu, kurį nutapė Paulius Flandrinis, įkvėptas Château de Dampierre parko.

Šio paveikslo siužetas, scena iš haremo gyvenimo, pasirinktas ganėtinai apgalvotai. Tai buvo tarsi atsakas aštriam Engro pralaimėjimui Didžiojoje Paryžiaus parodoje 1834 m. Kurdamas šalia Odaliskos esančias figūras dailininkas leido sau naudotis užsienio modelių įtaka: juodaodžio vyro figūra yra perimta iš persų miniatiūrų, o muzikantė pasiskolinta iš orientalistinio žanro graviūrų kolekcijos, kuri buvo publikuota XVIII a. ir tapo žinoma, kaip *Recueil Ferriol*.

Šis kūrinys dabar yra klasikinis Prancūzijos orientalizmo paveikslų pavyzdys.

Literatūra
----------

* Daniel Ternois, *Ingres*, Paris, Fernand Nathan,‎ 1980 (ISBN 2-09-284-557-8)
* Daniel Ternois et Ettore Camesasca, *Tout l'œuvre peint de Ingres*, Paris, Flammarion,‎ 1984 (ISBN 2-08-010240-0)
* Robert Rosenblum, *Ingres*, Paris, Cercle d’Art, coll. « La Bibliothèque des Grands Peintres »,‎ 1986 (ISBN 2-7022-0192-X)\*Valérie Bajou, *Monsieur Ingres*, Paris, Adam Biro,‎ 1999 (ISBN 2-87660-268-7)

Uwe Fleckner (trad. Catherine Vacherat), *Jean-Auguste-Dominique Ingres*, Paris, H. F. Ullmann, coll. « Maîtres de l’art français »,‎ 2007 (ISBN 978-3-8331-3733-4)

Nuorodos
--------

* Record of the painting at the Fogg Art museum[neveikianti nuoroda]
* Record of the painting at the Walters Art Museum Archyvuota kopija 2010-12-12 iš Wayback Machine projekto.
| **Regina Karpavičiūtė-Juronienė** |
| --- |
| Gimė | 1943 m. rugsėjo 7 d. (79 metai)Bartininkai |
|  |
| Veikla | muzikos mokytoja ir chorvedė |

**Regina Karpavičiūtė-Juronienė** (g. 1943 m. rugsėjo 7 d. Bartininkuose) – Lietuvos muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija
----------

Mokėsi Bagotosios aštuonmetėje ir Kazlų Rūdos vidurinėje mokykloje. 1959–1962 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno J. Gruodžio muzikos technikume (dėst. Povilas Gabalis).

1961–1973 m. Išlaužo (Prienų raj.) aštuonmetės mokyklos muzikos mokytoja, vaikų choro ir vokalinių ansamblių vadovė. Kartu dirbo kultūros namų meno vadove, suorganizavo vyrų ir moterų vokalinius ansamblius, o 1964 m. ir mišrųjį chorą.

Nuo 1973 m. Prienų vaikų muzikos mokyklos mokytoja, nuo 1995 m. vyresnioji mokytoja, ilgametė jaunučių ir jaunių chorų vadovė. Jaunių chorą parengė 1975, 1977, 1980, 1985 ir 1987 m. respublikinėms dainų šventėms bei 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei, o jaunučių chorą 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei. Abu chorai dalyvavo 1996 m. Vilniaus miesto moksleivių menų šventėje, o jaunių choras – vaikų ir jaunimo chorų festivaliuose „Dainuok, jaunoji Lietuva" Marijampolėje, Birštone, Vilniuje, Kalvarijoje. Mokytoja su chorais koncertuoja savo ir aplinkiniuose rajonuose. Jaunių choras dalyvavo 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje (parengė Regina Juronienė ir Ž. Kondrotienė).

R. Juronienė nuo 1963 m. yra Prienų rajono ir zoninių dainų švenčių dirigentė, Lietuvos chorų sąjungos narė – Prienų skyriaus pirmininkė, muzikos metodininkė.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. – Vilnius, 1999.
**Regina Januškevičienė**, (rus. *Янушкевич Регина Викентьевна*; 1896 m. liepos 8 d. Masikvietiškyje, dab. Vilkaviškio rajonas – 1978 m. rugpjūčio 18 d. Vilniuje) – Lietuvos ir sovietinės Rusijos scenaristė ir aktorė.

Biografija
----------

Gimė ir augo valstiečio Vinco Vaitavičiaus šeimoje.

Mokėsi Kauno mokytojų seminarijoje, dalyvavo teatrinėje veikloje. Ištekėjo už teisininko, Rusijos IV Dūmos deputato Mykolo Januškevičiaus, gimė duktė. Pirmojo pasaulinio karo metu jauna šeima atsidūrė Peterburge. Jame R. Januškevičienė 1915 m. parašė pirmąją pjesę „Jau ne pirmas", ji suvaidinta lietuvių karo pabėgėlių teatre.

Po karo M. Januškevičius grįžo į Lietuvą, o R. Januškevičienė liko Petrograde. Vadovavo darbininkų dramos rateliui, antrą kartą ištekėjo už karinio komisaro A. Titovo. Kartu su mama, broliais ir seserimis persikėlė į Maskvą. 1922 m. pradėjo studijuoti Teatrinio meno institute GITIS (vad. Vsevolodas Mejerholdas), 1923–1926 m. mokėsi GEKTEMAS' o (rus. *ГЭКТЕМАС*) Valstybinėse eksperimentinėse teatrinėse dirbtuvėse. Dalyvavo Sovietinės Rusijos įvairių teatrinių organizacijų veikloje. 1920 m. išsiskyrė su A. Titovu. Maskvoje mokėsi kino scenaristų kursuose, vaidino V. Mejercholdo teatre. Su šio teatro režisieriumi Nikolajumi Eku (rus. *Николай Экк*) sukūrė šeimą, drauge su žinomu turkų poetu ir dramaturgu Nazimu Hikmetu įsteigė teatrą „Šluota" (rus. *„Metla"*).

1931 m. su Nikolajumi Eku ir Aleksandru Stolperiu parašė scenarijų pirmajam sovietiniam garsiniam filmui „Kelialapis į gyvenimą" (studija *Mežrabpomfilm*). Šioje N. Eko režisuotoje juostoje vaidino *Motinos* vaidmenį. Filmas buvo populiarus Sovietų Sąjungoje. N. Ekui užsakė sukurti naują filmą, kuriam R. Januškevičienė parašė scenarijų ir tikėjosi pagrindinio vaidmens. 1936 m. išleistas pirmasis sovietinis spalvotas meninis filmas „Grunia Kornakova", jame vaidino naujoji N. Eko žmona Valentina Ivašova.

1936 m. mirė duktė iš antrosios santuokos Renė. Tais pačiais metais R. Januškevičienė išbandė jėgas animacijoje – parašė scenarijų filmukui „Pasaka apie piktą Meškiną, klastingą Lapiną ir linksmąjį Piemenį".

1941 m. atvažiavo į LTSR – planavo įsteigti *Kauno kino studiją*, bet tam sutrukdė Antrasis pasaulinis karas. Per karą dirbo agitbrigadoje – rašė pjeses, važinėjo su koncertais ir spektakliais po fronte kovojančius Raudonosios armijos dalinius. 1947 m. apsigyveno Vilniuje, dirbo konsultante LTSR Kinematografijos komitete. 1959 m. parašė paskutinį savo scenarijų animaciniam filmukui lietuvių legendos motyvais „Gintarinė pilis" (*Sojuzmultfilm* studija), 1968 m. išleido memuarus.

Filmografija
------------

### Aktorė

* „Kelialapis į gyvenimą" (meninis filmas, 1931 m.)

### Scenaristė

* „Kelialapis į gyvenimą" (meninis filmas, 1931 m.)
* „Grunia Kornakova" (meninis filmas, 1936 m.)
* „Pasaka apie piktą Meškiną, klastingą Lapiną ir linksmąjį Piemenį" (animacinis filmas, 1936 m.)
* „Gintarinė pilis" (animacinis filmas, 1959 m.)

Bibliografija
-------------

Januškevičienė R. *„O metai nelaukia..."* – „Vaga", 1968

Šaltiniai
---------

* Романова, Ольга Александровна. *Р. Янушкевич „Великий немой зоговорил"* // Киноведческие записки № 98, С. 52-65
| Nadijadasનડીઆદ |
| --- |
| *Višnaus Šantaramos šventykla* |
|  |
| 

NadijadasNadijadas

22°41′0″ š. pl. 72°51′0″ r. ilg.﻿ / ﻿22.68333°š. pl. 72.85000°r. ilg.﻿ / 22.68333; 72.85000﻿ (Nadijadas)Koordinatės: 22°41′0″ š. pl. 72°51′0″ r. ilg.﻿ / ﻿22.68333°š. pl. 72.85000°r. ilg.﻿ / 22.68333; 72.85000﻿ (Nadijadas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+5:30) |
|  |
| **Valstybė** | Indijos vėliava Indija |
| **Valstija** | Gudžaratas Gudžaratas |
| **Rajonas** | Khedos rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2011) | 225 071  |
| **Plotas** | 165 km² |
| **Tankumas** (2011) | 1 364 žm./km² |
| **Altitudė** | 35 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Nadijadas |

**Nadijadas** (gudž. નડીઆદ = *Naḍīyād*, angl. *Nadiad*) – miestas vakarinėje Indijoje, Gudžarate, į pietryčius nuo Ahmadabado; Khedos rajono centras. Pro miestą eina Ahmadabado–Vadodaros geležinkelis ir plentas. Vystoma metalo apdirbimo, baldų, tekstilės, maisto (cukraus, tabako) pramonė, bambukinių krepšių pynimo, odos, geležies dirbinių dailieji amatai. Veikia Dharamsinho Desajaus universitetas (įkurtas 1968 m.).

2011 m. beveik 80 % gyventojų buvo hinduistai, 15 % – musulmonai.

Nadijade 1875 m. gimė vienas iš Indijos nepriklausomybės tėvų – Sardaras Patelis. Iš šio miesto taip pat kilęs vienas svarbiausių gudžaratų literatūros pradininkų Govardhanramas Tripathis (g. 1855 m.), rašytojas, nepriklausomybės kovotojas Indulalis Jagnikas (g. 1892 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Nadiad*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009
Koordinatės: 54°55′55″š. pl. 23°42′39″r. ilg.﻿ / ﻿54.931993°š. pl. 23.71092°r. ilg.﻿ / 54.931993; 23.71092

|  |
| --- |
| **Kačerginės mokykla - daugiafunkcis centras** |
| Kačerginės mokykla - daugiafunkcis centras herbasKačerginės mokykla - daugiafunkcis centras herbas |
| Kačerginės mokykla - daugiafunkcis centras |
| **Adresas** | J. Janonio g. 31, Kačerginė |
| **Direktorius(-ė)** | Aurika Laurinaitienė (l.e.p.) |
| **Mokinių skaičius** | 34 (2016 m.) |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 6 (2016 m.) |

2017 m.
**Kauno rajono Kačerginės pradinė mokykla** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kauno raj. Kačerginėje, J. Janonio g. 31, vykdanti priešmokyklinio, pradinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 291074980. Steigėjas Kauno rajono savivaldybės taryba.

Istorija
--------

1940 m. įsteigta pradinė mokykla, joje mokėsi 45 vaikai. Didėjant mokinių skaičiui, 1945 m. įsteigta progimnazija, kuri 1949 m. perorganizuota į septynmetę mokyklą. 

Nuo 1959 m. – vidurinė mokykla. 1965 m. spalio 23 d. atidarytas naujas mūrinis trijų aukštų mokyklos pastatas. 1972 m. pastačius antrąjį naują mokyklos pastatą buvo įrengtas bendrabutis ir apgyvendinta iki 200 aplinkinių kaimų ir vienkiemių mokinių. 1975–1985 m. mokykloje mokėsi iki 600 mokinių.

Atgimimo metais sumažėjo mokinių skaičius, todėl nuo 2000-2001 m. Kačerginės vidurinė mokykla reorganizuota į pagrindinę mokyklą. 2007-2008 m. mokykloje įsteigta priešmokyklinio ugdymo grupė. Keitėsi bendrabučio funkcijos, jis tapo prieinamas viso Kauno rajono remtinų šeimų kategorijai priklausantiems vaikams. 

2001-2013 m. laikotarpyje mokykloje buvo 10 klasių komplektų. 2013 m. mokyklos bendrabutį reorganizavus į daugiafunkcį centrą, mokykla neteko pastato ir dalies bendrabutyje apgyvendintų mokinių, patalpų sportinei veiklai ir maitinimui. 2013–2015 m. buvo sudaromos jungtinės klasės, apjungiant 5 - 6 ir 7 - 8 klases. 2015-2016 mokslo metus mokykla pradėjo su 82 mokiniais ir 19 pedagogų, 2016-2017 – su 34 mokiniais ir 6 pedagogais. Mokykloje mokėsi tik 1-4 klasių mokiniai. 

Nuo 2017 m. rugsėjo 1 d. mokykla pervadinta į Kačerginės pradinę mokyklą.

Direktoriai
-----------

* Valerijus Makūnas (1991–1993)
* Romualdas Aukštuolis
* Valdas Vladišauskas
* Sonata Alijošienė

Žymūs mokytojai
---------------

* Bernardas Aleknavičius, fotografas

Žymūs mokiniai
--------------

* Jolanta Malijauskienė, teisininkė
* Rimantas Zizas, istorikas

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė Archyvuota kopija 2008-12-31 iš Wayback Machine projekto.
* *Facebook* profilis
* Kačerginėje planuojama statyti ateities mokyklą
Lietuviškas obuolių sūris
Lietuviškas obuolių sūris
**Obuolių sūris** – sūrio formos, tamsus, kietokas džiovintas desertinis gaminys iš obuolių, pripažįstamas kulinarinio paveldo dalimi Lietuvoje  ir Lenkijos pietryčiuose, Švento Kryžiaus vaivadijoje.

Obuolių sūrio gamyba priskiriama senajam saldumynų gamybos amatui. Ji yra vien rankų darbo, ilgai užtrunkanti, todėl reikalaujanti virėjo kantrybės. Sūriui geriausiai tinka vėlyvųjų (rudeninių ir žieminių) veislių obuoliai, ypač raudona žievele, nes juose daugiausiai pektino. Priklausomai nuo rūšies, skiriasi obuolių masės virimo laikas. Supjaustytų obuolių gabaliukai užpilami cukrumi ir verdama apie 6 - 8 val. Obuolius galima maišyti su kitais vaisiais (slyvomis, kriaušėmis, svarainiais), taip galutiniam produktui suteikiant vis kitokį atspalvį ir skonį. Produktas gali būt gardinamas riešutais, cinamonu, gvazdikėliais, apelsino žievelėmis, kvapniaisiais pipirais. Išvirta masė supilama į sūrmaišį, džiovinama ant pečiaus, po to slegiama tarp lentų, vėl džiovinama. Obuolių sūris bręsta, džiūsta iki 1-1,5 mėn. Iš 5 kg obuolių pagaminama apie 1 kg sūrio.

Istorija
--------

Obuolių sūrio kilmė yra ne iš etnografinės virtuvės, o iš viduramžių valdovų ir didikų dvarų. Taip yra dėl to, kad obuolių sūriui reikalingas cukrus arba medus, kurie anksčiau buvo pakankamai brangūs produktai, prieinami dvarų virtuvėse. 

Bene seniausias obuolių sūrio receptas Lietuvoje minimas Radvilų virėjo XVII a. užrašuose. Patiekalas pavadintas „Cidonijų sūriu", bet recepto pabaigoje priduriama, kad „*...tokį pat sūrį galima ir iš obuolių gaminti...*". Panašus obuolinis sūris pristatomas Vincentos Zavadskos kulinarinėje knygoje „Lietuvos virėja", kuri lietuviškai buvo išleista jos vyro Zavadskio spaustuvėje Vilniuje 1907 m. Pasak autorės, sūriui pagaminti reikia 1-2 svarų obuolių masės, trijų ketvirtadalių - pusantro svaro cukraus, trupučio apelsino žievelės, cinamono ir gvazdikėlių. Sūrio gamybos pradžioje siūloma iškepti rūgščius obuolius, juos išspausti per kiaurasamtį. Masę sudėjus į puodą, virinti valandą maišant šaukštu. Pridėti tris ketvirtadalius svaro cukraus vienam svarui obuolių masės ir toliau virti. Vėliau sudėti sukapotas apelsino žieveles, truputį rupiai sugrūsto cinamono ir gvazdikų, išmaišyti ir baigti virti ant mažos ugnies. Obuolienę sudėti į drobinį sūrmaišį ir prispausti akmeniu. Iš tos suspaustos plokščios masės galima išpjauti ritinėlius, mirkyti sirupe, apibarstyti cukrumi ir dėti į pečių kad išdžiūtų. Vietoj cukraus galima vartoti medų.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Obuolių pyragas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos kulinarinis paveldas. Obuolių sūris
2. ↑  Ser jabłeczny Archyvuota kopija 2016-04-15 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Lietuvos tautinis paveldas
4. ↑  „Lietuvos virėja"

Nuorodos
--------

* Ne iš pieno plaukęs, bet sūris
* Obuolių sūris (rusų k.)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Ochos del Saladas |
| --- |
|  |
|  |
| Šalis | Argentina Argentina, Čilė Čilė |
|  |
| Aukštis | 6893 m |
|  |
| Tipas | stratovulkanas |
|  |
| Amžius |
|  |
| Aktyvumas | užgesęs |
|  |
| Paskutinisišsiveržimas | ? m. |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.

  |
| **Koordinatės:** | 27°06′0″ p. pl. 68°32′0″ v. ilg.﻿ / ﻿27.10000°š. pl. 68.53333°r. ilg.﻿ / 27.10000; 68.53333Koordinatės: 27°06′0″ p. pl. 68°32′0″ v. ilg.﻿ / ﻿27.10000°š. pl. 68.53333°r. ilg.﻿ / 27.10000; 68.53333 |

**Ochos del Saladas** (isp. *Ojos del Salado*) – užgesęs 6 893 m aukščio ugnikalnis Argentinos ir Čilės pasienyje, maždaug 600 km į šiaurę nuo vienintelio už jį aukštesnio Pietų Amerikos kalno Akonkagvos.

Tai aukščiausias planetos ugnikalnis, kurio vulkaninį kompleksą sudaro 38 krateriai. Nors istorinėje praeityje išsiveržimų neužfiksuota, fumarolės kalno viršūnėje buvo aktyvios 1937, 1956 ir 1994 m. o 1993 m. pastebėtas nedidelis pelenų išmetimas. Vulkanologų nuomone, paskutiniai išsiveržimai galėjo vykti prieš 1000–1500 metų.

Dėl Atakamos dykumos artumo Ochos del Salado apylinkių klimatas labai sausas, todėl sniego gausiau būna tik žiemos metu.

Kopimas į Ochos del Saladą
--------------------------

Lipimas į Ochos del Saladą nereikalauja didelių techninių įgūdžių, ypač esant geram orui. Automobiliais galima užvažiuoti iki 5 200 m, o nesant sniego net iki 5 800 m aukščio. Tinkamiausias kopimo sezonas – nuo lapkričio iki balandžio mėn.

Pirmieji į viršūnę 1937 m. vasario 26 d. įkopė *Jan Alfred Szczepański* ir *Justyn Wojsznis* (Lenkija).

2019 m. vasario 28 d. į viršūnę įkopė Tadas Jeršovas, prieš tai vasario 15 d. šeštąjį kartą įkopęs į Akonkagvą.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ochos del Saladas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Kačaičių akmuo |
| --- |
| Kačaičių Didysis kūlis |
| 

Kačaičių akmuoKačaičių akmuo

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°51′32″š. pl. 21°24′49″r. ilg.﻿ / ﻿55.858755°š. pl. 21.413607°r. ilg.﻿ / 55.858755; 21.413607Koordinatės: 55°51′32″š. pl. 21°24′49″r. ilg.﻿ / ﻿55.858755°š. pl. 21.413607°r. ilg.﻿ / 55.858755; 21.413607 |

 |
| Vieta | Kretingos rajonas |
| Seniūnija | Žalgirio seniūnija |
| Aukštis | 1,65 m |
| Plotas | 0,025 ha |

**Kačaičių akmuo**, vad. *Didžiuoju, Ypatinguoju kūliu (akmeniu)* – mitologinis akmuo pietrytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Kačaičiuose (Žalgirio seniūnija), 150 km į šiaurės rytus nuo Kartenalės I ir Kartenalės II santakos, Kartenalės I kairiajame krante.

Akmuo
-----

Akmuo natūralus, balkšvas, netaisyklingos formos, pailgas rytų – vakarų kryptimi, 5,2 m ilgio ir 4 m pločio. Pietinis šonas status, 1,65 m aukščio, kiti nuolaidesni, šiaurės rytinė dalis nuskelta. Paviršius žemėja į vakarų pusę, viršuje yra negilus 1,6 × 1,2 m dydžio įdubimas. Akmuo apkerpėjęs ir apsamanojęs, aplinka apaugusi medžiais.

Teritorijos plotas – 0,025 ha. 

Kultūros vertybių registre neregistruotas.

Padavimai
---------

* Akmenį nešė velnias, bet užgiedojus pirmiesiems gaidžiams pametė.
* Akmenį nešusi ragana, bet sutikusi velnią jį pametė.
* Prie akmens sutemus klaidino: praeivis ilgai klaidžiodavo aplinkui, kol susivokdavęs kur esąs.
* Po akmeniu pakasti pinigai: ne vienas drąsuolis ėjo jų ieškoti, bet niekas nerado.
* Prie akmens senovėje buvo atliekamos pagoniškos apeigos, apie kurias byloja žemėje randamos anglių liekanos.
* Seniau į riedulį trenkė perkūnas, nuskėlęs nuo akmens atplaišą.

Istorija
--------

Vietos gyventojų akmuo laikomas ypatingu, kadangi daugiau tokio dydžio akmenų apylinkėje nėra. Dėl to jis vadinamas Didžiuoju, Ypatinguoju kūliu (akmeniu). Kaip kultūros paveldo objektą jį 1935 m. išaiškino Kartenos pradinės mokyklos vedėjas Antanas Dibisteris. 

1958 m. ūkininkas Pranas Balsevičius akmens pašonėje iškasė duobę ir nustatė, kad akmens apačia yra 1,80 m gylyje nuo žemės paviršiaus.

1972 – 1986 m. – respublikinės reikšmės archeologijos paminklas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas. - Vilnius, 1973. - P. 135
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Šipė Totekas Borchijos kodekse
**Šipė Totekas** (*Xipe Totec*) –  actekų mitologijos mirštanti ir vėl prisikelianti dievybė, žemdirbystės, augalijos, metų laikų dievas. Actekų dar vadintas **Raudonuoju Teskatlipoka**, kurio regionas ten, kur pateka saulė. Tai visatos vyriškasis pradas, aušros, jaunystės, derlingumo, aukojimo simbolis. Auksakalių globėjas. Jo vardas reiškia „Mūsų valdovas, Nudirtasis", kadangi buvo manoma, kad Šipė Totekas nusilupa savo odą, kad pamaitintų žmoniją kaip kad kukurūzo grūdas praranda apvalkalą prieš subręsdamas. Vaizduotas kaip suaugęs, tvirtas vyras, aukso ar obsidiano spalvos oda, su taure dešinėje rankoje ir skydu kairėje, apsirengęs paaukotųjų odomis.

Šipė Toteko garbei kasmet Tlakašipehualistlio (*Tlacaxipehualiztli*) šventės buvo atliekami kruvini žmonių aukojimo ritualai. Aukomis buvo parenkami vergai ir jiems gyviems buvo nulupama oda (prieš tai buvo išdažoma geltonai). Ji žynių naudota vaisingumo ritualuose. Rasta nemažai piešinių ir molio raižinių, kuriuose vaizduojami skirtingi odos nulupimo būdai ir odos panaudojimas. Dievui aukotos ir paaukotųjų širdys. Kitos aukos būdavo nužudomos užlaidant strėlėmis, kad nutekėjęs kraujas atneštų gausias pavasario liūtis. Šipė Totekui buvo skiriamas himnas *Yoalli Tlauana* („naktinis gėrėjas"), kaip padėka dievui už liūtis ir Kecalkoatlio, simbolizuojančio sausrą, nugalėjimą.

Šipės kultas įvestas valdant imperatoriui Ašajakatliui (1469–1481 m.).
| **Oculudentavis khaungraae** |
| --- |
| *Oculudentavis khaungraae* kaukolė gintare |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Klasė: | Ropliai  *( Reptilia)* |
| Klada: | Dinozaurai  *( Dinosauria)* |
| Gentis: | †Oculudentavis  *( †Oculudentavis)* |

 |

**Oculudentavis khaungraae** – išnykęs neaiškios sistematikos roplys, atradėjų identifikuotas kaip *Avialae* klados dinozauras (paukštis plačia prasme), kurio pirmoji ir kol kas vienintelė fosilija (kaukolė) buvo atrasta 2020 m. maždaug 99 milijonų metų senumo gintare iš Hukaungo slėnio Mianmare.

Gyvūnas buvo apibūdintas kaip dinozauras iš terapodų pobūrio, priklausantis *Avialae* kladai (paukščiams artimiausi terapodai). Genties pavadinimas sudarytas iš trijų lotyniškų žodžių *oculus*, *dentes* ir *avis*, reiškiančių atitinkamai akį, dantis ir paukštį. Gentis buvo sukurta specialiai šiai roplių rūšiai, todėl jos atradimo metu gentyje ir tebuvo ši vienintelė rūšis. Tačiau klasifikacija susilaukė kitų mokslininkų kritikos, labiausiai todėl, kad roplys iškart buvo priskirtas *Avialae* remiantis jo išvaizda ir filogenetiniais tyrimais, nors tyrimų rezultatai buvo nevienareikšmiai ir gali rodyti ir kitokią klasifikaciją.[1]

Roplio kaukolės dydis yra 1,4 cm ir jei jis iš tiesų yra dinozauras, tai yra mažiausias žinomas iki šiol atrastas dinozauras (2020 m.)[2] Remdamiesi savo atliktais filogenetiniais tyrimais, atradėjai priskyrė dinozaurą *Avialae* bazalinei grupei. Jis tikriausiai yra šiek tiek artimesnis šiuolaikiniams paukščiams už archeopteriksą. Tačiau taip pat gali būti, jog Oculudentavis priklauso Enantiornithes kladai, kaip ir kiti Burmos gintare atrasti paukščiai.[2] Kai kurie jo požymiai yra nebūdingi *Avialae* tačiau būdingi lepidozaurams: atrastas tikriausiai žvynuotos odos lopinėlis, kaukolės struktūra.[1]

Rūšis pavadinta *khaungraae* nuo moters, padovanojusios gintarą tyrimams, vardo – Khaung Ra.

Nuorodos ir šaltiniai
---------------------

* National Geographic: smallest ever fossil dinosaur found trapped in amber

### Išnašos

1. 1 2  Wang, W.; Zhiheng, L.; Hu, Y.; Wang, M.; Hongyu, Y.; Lu, J. „Mažiausias dinozauras istorijoje gali būti didžiausia maišatis istorijoje". 2020 m. Stuburinių paleontologijos ir paleoantropologijos institutas
2. 1 2
| Kačaičių kapinynas |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Kačaičių kapinynasKačaičių kapinynas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°52′10″š. pl. 21°25′19″r. ilg.﻿ / ﻿55.869446°š. pl. 21.421899°r. ilg.﻿ / 55.869446; 21.421899Koordinatės: 55°52′10″š. pl. 21°25′19″r. ilg.﻿ / ﻿55.869446°š. pl. 21.421899°r. ilg.﻿ / 55.869446; 21.421899 |

 |
| Vieta | Kretingos rajonas |
| Seniūnija | Žalgirio seniūnija |
| Plotas | 0,5 ha |
| Naudotas | IX – XIII a. |
| Žvalgytas | 1956 |

**Kačaičių kapinynas** yra pietrytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Kačaičiuose (Žalgirio seniūnija), 0,72 km į pietvakarius kelio Kretinga – Budriai, Kartenalės I dešiniajame krante.

Kapinynas
---------

Įrengtas aukštumos pakraštyje, aukštesnėje vietoje. Teritorija dirvonuoja.

Kultūros vertybių registre neregistruotas.

Teritorijos plotas – 0,5 ha.

Istorija
--------

Kapinyno teritorijoje XVI – XVIII a. veikė Gudų (Gudgalio) kaimo kapinės. Nuo XIX a. II pusės teritoriją ariant, o nuo XX a. vidurio iš kalvos kasant žvyrą, buvo randama įvairių archeologinių radinių: geležinių ietigalių, žalvarinių vytinių ir kt. antkaklių, apyrankių, žiedų ir pan. Radiniai pateko į privačias kolekcijas arba neišliko.

Kapinyną 1956 m. išaiškino ir žvalgė kraštotyrininkas Vladas Šaulys ir muziejininkas Juozas Mickevičius.

Radiniai datuojami IX – XIII a.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žalgirio apylinkės archeologijos paminklų pasai // Kretingos muziejaus mokslinis archyvas. – F. 4, b. 7. – L. 176–183
|  |
| --- |
| Duncan James |
|  |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Duncan Matthew James Inglis |
| Gimė | 1978 m. balandžio 7 d. (45 metai) |
| Kilmė | Solsberis, Anglijos vėliava Anglija |
| Žanrai | pop rock, R&B |
| Kūrinių kalbos | anglų |
| Veikla | dainininkas, dainų autorius, aktorius, laidų vedėjas ir diskžokėjus |
| Instrumentai | vokalas, pianinas |
| Aktyvumo metai | 2001 — |
| Įrašų kompanija | Innocent Records |
| Susijusi veikla | Blue, Lee Ryan, Simon Webbe, Antony Costa, Keedie |
| Svetainė | Oficiali svetainė |

**Duncan James** (*Duncan Matthew James Inglis*, g. 1978 m. balandžio 7 d. Solsberis, Anglija) – britų dainininkas, aktorius, televizijos laidų vedėjas, grupės Blue narys.

Diskografija
------------

### Albumai

* Future Past (2006 m.)

### Singlai

* I Believe My Heart (su Keedie),
* Sooner or Later,
* Can't Stop a River,
* Amazed.

Kita veikla
-----------

Duncan James vėdė Soapstar Superstar, Australijos GMTV rytinę laidą, Pop City Live, Variety Club Showbusiness apdovanojimus 2004 m. GMTV’s Entertainment Today, Scream if You Know Answer. Specialiai kviestas vesti BBC One laidų: City Hospital ir The National Lottery. Dalyvavo JK Dancing On Ice ir užėmė 3 vietą.

Vaidino West End miuzikluose Chicago ir Legaly Blond.

2007 m. dalyvavo kaip komisijos narys Mis Pasaulis 2007 konkurse.

2009 m. buvo išrinktas skelbti Jungtinės Karalystės balsus Eurovizijoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Dunc up for Miss Scotland

Nuorodos
--------

* Oficialus asmeninis tinklalapis **(**angl.**)**
* Duncan James svetainėje Last.fm
* imdb.com: Duncan James
| **Regina Narušienė** |
| --- |
| Gimė | 1936 m. spalio 12 d.Kaunas |
| Mirė | 2022 m. balandžio 25 d. (85 metai)JAV |
|  |
| Veikla | JAV advokatė |
| Pareigos | Pasaulio lietuvių bendruomenės valdybos pirmininkė |
|  |
| Išsilavinimas | teisės daktarė |
| Alma mater | Ilinojaus universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| 1998 m. Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino Komandoro didysis kryžius |

**Regina Gytė Firantaitė-Narušienė** (1936 m. spalio 12 d. Kaune – 2022 m. balandžio 25 d. JAV) – buvusi Pasaulio lietuvių bendruomenės pirmininkė, JAV lietuvių veikėja, advokatė.

Biografija
----------

Artėjant antrajai sovietų okupacijai, šeima iš Lietuvos pasitraukė į Vakarus. Pradinę mokyklą baigė Augsburge, Vokietijoje, gimnaziją – Čikagoje. 1949 m. su tėvais atvyko į JAV, 1957 m. baigė politikos mokslus Ilinojaus universitete. 1960 m. teisės daktarė.

Nuo 1961 m. advokatų bendrovės „Narušis and Narušis" advokatė, bendrasavininkė. 1968–1975 m. McHenry apygardos (Ilinojaus valstija) nepilnamečių reikalų skyriaus prokurorė.

1988–2000 m. Rokfordo vyskupijos fondo tarybos pirmininkė. 1990–1991 m. Lietuvių laisvės forumo Vašingtone pirmininkė. 1991 m. su kitais įkūrė Amerikos lietuvių teisininkų draugiją, kartu su vyru B. V. Narušiu 1992 m. ir 1996 m. Vilniuje inicijavo I ir II pasaulio lietuvių teisininkų kongresus. 1993–1994 m. lietuvių tautinių šokių festivalio korporacijos pirmininkė. 2000 m. su kitais įsteigė Valdovų rūmų paramos fondą.

Nuo 1990 m. buvo JAV lietuvių bendruomenės veikėja, 1990–1991 m. Vaukegano apylinkės pirmininkė, 1992–1994 m. Krašto valdybos vykdomoji vicepirmininkė, 1994–2000 m. pirmininkė. 2000–2006 m. JAV lietuvių bendruomenės tarybos prezidiumo pirmininkė. 1995–2002 m. Pasaulio lietuvių bendruomenės Seimo narė, 2006–2012 m. Pasaulio lietuvių bendruomenės valdybos pirmininkė.

Gyveno JAV.

Įvertinimas
-----------

* 1998 m. Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino Komandoro didysis kryžius

Šaltiniai
---------

1. ↑  Mirė buvusi Pasaulio lietuvių bendruomenės vadovė, teisininkė Narušienė. Delfi.lt. 2022-04-27. Nuoroda tikrinta 2022-04-27.
2. ↑  XXI a. Horizontai
3. ↑  '**. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVI (Naha-Omuta). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 71 psl.**
4. ↑  MELC. Regina Narušienė. Visuotinė lietuvių enciklopedija. 2018-10-04. Nuoroda tikrinta 2022-04-27.
**Tomas Šantimprietis** (*Thomas von Cantimpré, Thomas Cantimpratensis*; 1201 m. – 1272 m. gegužės 15 d.) – XIII a. dominikonų vienuolis, rašytojas, teologas.

Gimė Brabanto kunigaikštystėje, Sint Peters Liovo miestelyje. Mokėsi Lježe. Vėliau persikėlė į Šantimprė vienuolyną, kur tapo dvasininku. 1232 m. įstojo į dominikonų ordiną Leuvene. Po metų išsiųstas mokytis į Kelną. Vėliau taip pat mokėsi Paryžiuje. 1240 m. grįžo į Leuveną, kur tapo filosofijos ir teologijos profesoriumi.

Tomas Šantimprietis parašė 7 veikalus, kuriuose nagrinėjo filosofijos, teologijos ir hagiografijos temas. Žymiausi darbai – *Opus de natura rerum* (20 tomų gamtos istorija) ir *Bonum universale de apibus* (1257-1263 m. parašyta utopija, kurioje kaip žmonių gyvenimo alegorija aprašoma bičių bendruomenė. Joje, kalbant apie dvasias, minimas prūsų paprotys garbinti miškus).

Šaltiniai
---------

1. ↑   „Baltų religijos ir mitologijos šaltiniai" I t. Norbertas Vėlius, Mokslo ir enciklopedijų leidykla, 1996. T.1: 248-249 psl.