recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| ***Pavojai gelmėse*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Into the Blue |
| Kilmės šalis |  JAV |
| Režisierius | Džonas Stokvelas |
| Prodiuseris (-iai) | Devidas Zelonas |
| Scenaristas (-ai) | Metas Džonsonas (Matt Johnson) |
| Kompozitorius | Polas Haslingeris (Paul Haslinger) |
| Vaidina | Džesika AlbaPolas Vokeris  Skotas Kanas Ešli Skot |
| Metai | 2005 |
| Žanras | Drama |
| Trukmė | 110 min. |
| Kalba | anglų |
| Platintojas | Metro-Goldwyn-Mayer |
| **IMDb įrašas** |

**Pavojai gelmėse** (angl. *Into the Blue*) – 2005 m. JAV nuotykių drama su Džesika Alba ir Polu Vokeriu.

Filmo premjera įvyko 2005 m. rugsėjo 30 d. tarptautiniame Rio de Žaneiro filmų festivalyje (Rio de Janeiro International Film Festival) ir JAV.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Bahamų pakrantės vandenyse, keturi jauni nardytojai trokšta įgyvendinti savo svajonę - surasti tamsiose gelmėse nuskendusį senovinį laivą, gabenusį aukso krovinį. Vieną gražią dieną herojams pasiseka - jie randa senovinio laivo likučius. Tačiau tai - ne vienintelis nardytojų radinys. Netoliese auksą gabenusio laivo jie aptinka dar vieną lobį - paskendusį lėktuvą, pilną nelegalių prekių. Deja, skirtingai nei senovinis auksas šis lobis turi šeimininką, kuris pasiruošęs padaryti viską, kad jį susigrąžintų. Viena lemtinga klaida ir lobių medžiotojai tampa medžiojamaisiais - jaunuolius pradeda persekioti įsiutę mafijos smogikai…

Aktoriai
--------

* Džesika Alba – Sem
* Polas Vokeris – Džaredas
* Skotas Kanas – Briusas
* Ešli Skot – Amanda
* Džošas Brolinas – Beitas
* Džeimsas Freinas – Rejesas
* Dveinas Edvejus (Dwayne Adway) – policininkas Rojus
* Taisonas Bekfordas – Primo

ir kt.

Išnašos
-------

1. ↑   Archyvuota kopija 2008-02-26 iš Wayback Machine projekto. Filmo aprašymas

Nuorodos
--------

* Oficiali filmo svetainė (Anglų kalba) Archyvuota kopija 2019-11-30 iš Wayback Machine projekto.
* Apdovanojimai ir nominacijos (Anglų kalba)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Krūva lukumo gabalėlių
Rožių vandens aromato lukumas
**Lukumas** (turk. *lokum*, gr. Λουκούμι), dar žinomas kaip „turkiškas gardėsis" (angl. *Turkish delight*) – iš Turkijos kilęs konditerinis gaminys. Tai spalvotos želės gabalėliai, pagardinti rožių vandens, mastikos arba citrinų aromatu ir apibarstyti cukraus pudra arba kopra.

Lukumas pradėtas gaminti Osmanų imperijoje XV a. Pradžioje kaip saldikliai naudoti medus ir melasa, o kaip rišamosios medžiagos – vanduo ir miltai. Į Vakarus lukumas pateko XIX a. o juos išpopuliarinę britai jiems suteikė „turkiško gardėsio" pavadinimą. Būtent tokiu pavadinimu dabar lukumas pardavinėjamas užsienyje bei turistams.

Turkiškas pavadinimas *lokma, lokum* kilo iš arabų kalbos žodžio *luqma*, reiškiančio „kąsnis". Balkanuose gaminys dar vadinamas kaip *rahat*. Šis pavadinimas atkeliavęs iš arabiškos frazės *raḥat al-ḥulqum*, reiškiančios „pasitenkinimas burnai". Tradicinis lukumas gaminamas Turkijoje, Graikijoje (ten dažnai parduodamas kaip „graikiškas gardėsis"), Kipre, Balkanuose. Taip pat įvairių šalių konditerijos bendrovės gamina panašius gaminius „turkiško gardėsio" pavadinimu.
|  |
| --- |
| Katarína Hasprová |
|  
Katarína 1998 m. „Eurovizijoje" |
| Biografija |
| Gimė | 1972 m. rugsėjo 10 d. (50 metų)  Bratislava, Slovakijos vėliava Slovakija |
| Žanrai | popmuzika |
| Veikla | dainininkė |

**Katarína Hasprová** (g. 1972 m. rugsėjo 10 d. Bratislavoje) – slovakų dainininkė, atstovavusi savo šaliai 1998 m. „Eurovizijos" dainų konkurse.

Biografija
----------

Katarína yra garsaus režisieriaus Pavol Haspra ir aktorės Soňa Valentová dukra. Baigusi mokyklą Bratislavoje, studijavo muziką Janáček muzikos akademijoje Čekijos mieste Brno. Vėlesniais metais vaidino įvairiuose miuzikluose, tiek savo gimtojoje šalyje, tiek užsienyje.

1998 m. Katarína atstovavo Slovakijai „Eurovizijos" konkurse, vykusiame Birmingeme. Ji atliko kompozitorių Gabriel Dušík ir Anna Wepperyová dainą „Modlitba" (liet. *Malda*). Surinkusi tik 8 taškus, Slovakija tais metais tarp 25 dalyvių užėmė 21 vietą.

Kitais metais atlikėja išleido debiutinį albumą „Katarína Hasprová".

Diskografija
------------

* *Katarína Hasprová* (1999)
* *Chvíľu so mnou leť* (2002)
* *Priznam sa…* (2009)

Nuorodos
--------

* Katarína Hasprová svetainėje Last.fm

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Marcel Palonder  *„Kým nás máš"*** |  **Slovakijos atstovė Eurovizijoje**1998 | Po to:**Kamil Mikulčík ir Nela Pocisková  *„Leť tmou"*** |
| **Sigitas Šeputis** |
| --- |
| Gimė | 1952 m. birželio 30 d. (70 metų)Panemunėje |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Šilutės rajono visuomenės bei politinis veikėjas |
| Partija | 1997 m. LSDP |

**Sigitas Šeputis** (g. 1952 m. birželio 30 d. Panemunėje) – Lietuvos ir Šilutės rajono visuomenės bei politinis veikėjas.

Biografija
----------

1971 m. baigė Smalininkų žemės ūkio technikumą, 1989 m. – Lietuvos žemės ūkio akademiją. 

1990–1991 m. Šilutės rajono deputatas, Juknaičių apylinkės viršaitis. 1991–1995 m. Šilutės rajono Privatizavimo tarnybos viršininkas. 1995–1999 m. Šilutės rajono savivaldybės Ekonomikos ir ūkio skyriaus vyr. ekonomistas, 1999–2014 m. skyriaus vedėjas. 2014–2019 m. Šilutės rajono savivaldybės administracijos direktorius.

Nuo 2019 m. Šilutės rajono mero pavaduotojas.

Nuo 2019 m. Šilutės rajono savivaldybės tarybos narys.

Nuo 1997 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Šilutės rajono skyriaus narys, 1998–2001 m. skyriaus pirmininkas, LSDP tarybos narys, nuo 2001 m. pirmininko pavaduotojas.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
|  |
| --- |
| Šiauliai-Jelgava elektros jungtis |
|  |
| Vieta |
| **Šalys** | Lietuvos vėliava Lietuva, Latvijos vėliava Latvija |
| **Trasa** | Šiauliai–Jelgava |
| Savininkai |
| **Partneriai** | Litgrid, Augstsprieguma tikls |
| Gamyba |
| **Atidarymas** | 1962 m. kovo 26 d. |
| Techninė informacija |
| **Kintamoji srovė** | 330 kV |
| Infolentelė: žiūrėti • aptarti • redaguoti |

**Šiauliai-Jelgava elektros jungtis** – tarpvalstybinė elektros jungtis tarp Lietuvos ir Latvijos.

Istorija
--------

Tai viena iš 7-ių elektros jungčių tarp Lietuvos ir Latvijos bei viena iš keturių, kurios turi 330 kv kintamoji elektros srovę. Linija atidaryta 1962 m. kovo 26 d. Tai buvo pirmoji 330 kv aukštos įtampos elektros linija Lietuvos teritorijoje. 1997 m. prie jungties ruože tarp Meškuičių ir Joniškio buvo prijungta 93,2 km ilgio 330 kV ETL atšaka į Telšius (elektros jungtis Mūša-Telšiai).

Šaltiniai
---------

1. ↑  LIETUVOS ENERGETIKOS RAIDOS SVARBIAUSIOS DATOS Archyvuota kopija 2021-05-26 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 54°33′43″ š. pl. 24°4′35″ r. ilg.﻿ / ﻿54.56194°š. pl. 24.07639°r. ilg.﻿ / 54.56194; 24.07639

|  Nemajūnų koplyčia |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Birštono savivaldybė |
| **Gyvenvietė** | Nemajūnai (Birštonas) |
| **Adresas** | Bažnyčios g. 14 A |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1851 m. |
| **Stilius** | romantizmas |

**Nemajūnų koplyčia** – medinė koplyčia, stovinti Nemajūnų kaimo kapinėse, vienas iš kultūros paveldo objektų Birštono savivaldybėje. Kapinės įsikūrusios netoli Nemajūnų bažnyčios (į šiaurę), prie kelio  **3319**  Jundeliškės–Nemajūnai . Vietos liaudies meistrų pastatyta 1851 m. 

Koplyčia šešiakampė, su portiku ir kolonomis priekiniame statinio fasade, arkiniais langais ir durimis, turinti romantizmo bruožų. Koplyčioje yra rašytojo, buvusio Ustronės dvarininko Stanislovo Moravskio kapas, nedidelė ekspozicija, supažindinanti su šios asmenybės gyvenimu, senų vertingų kryžių kolekcija. S. Moravskio koplyčia buvo sutvarkyta ir atnaujinta jau Nepriklausomybės metais. Šiuo metu koplyčioje yra saugomi kryžiai ir paminklai, kurie sovietiniais metais buvo nuversti, sutrūniję. Iš viso čia yra per 30 kryžių bei antkapinių paminklų, tarp kurių ir vienas iš trijų seniausių kapinių kryžių.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Nemajūnų koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  „Objekto Nr. 17018 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. ↑
3. ↑  Nemajūnų amžino poilsio vietoje
| **Sigizmundas Šimkus** |
| --- |
| Gimė | 1931 m. gegužės 5 d.Joniškis |
| Mirė | 2009 m. (~78 metai) |
|  |
| Veikla | pedagogas, partinis veikėjas |
| Partija | 1953 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1959 m. Vilniaus aukštoji partinė mokykla |

**Sigizmundas Juozas Šimkus** (1931 m. gegužės 5 d. Joniškyje – 2009 m.) – Lietuvos pedagogas, sovietinis partinis veikėjas.

Biografija
----------

1951 m. Joniškio vidurinės mokyklos mokytojas ir komjaunimo organizatorius, Joniškio apskrities laikraščio „Tarybinis balsas" atsakomasis sekretorius. 1951–1953 m. LLKJS Joniškio rajono komiteto I sekretorius. Nuo 1953 m. SSKP narys. 1953–1955 m. LKP Joniškio rajono komiteto skyriaus vedėjas. 1959 m. baigė Vilniaus aukštąją partinę mokyklą.

1959–1960 m. LKP CK lektorius, 1960–1961 m. lektorių grupės vadovas. 1961–1969 m. LKP CK propagandos ir agitacijos skyriaus vedėjo pavaduotojas, 1969–1983 m. LKP CK kultūros skyriaus vedėjas. 1971 m. istorijos mokslų kandidatas. 1983–1990 m. Vilniaus aukštosios partinės mokyklos rektorius. 1985 m. docentas.

1971–1986 m. kandidatas į LKP CK narius, 1986–1990 m. LKP CK narys. 1971–1985 m. LSSR AT deputatas.

Įvertinimas
-----------

* 1980 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas

Bibliografija
-------------

* Džiaugsminga sukaktis. – Vilnius: Mintis, 1966. – 110 p.
* Ideologinis darbas kaime. – Vilnius: Mintis, 1966. – 174 p.
* Vaizdinė agitacija ir aplinka. – Vilnius: Mintis, 1967.
* Internacionalinis ir patriotinis auklėjimas. – Vilnius: Mintis, 1973. – 301 p.
* Žmonės ir pasaulis: apybraižos. – Vilnius: Vaga, 1979. – 192 p.
* Kazimieras Morkūnas (Kazys Morkūnas, Sigizmundas Šimkus). – Vilnius: Vaga, 1984. – 150 p.
* Ideologinio darbo efektyvumo didinimas. – Vilnius: Mintis, 1986. – 165 p.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Sigizmundas Šimkus*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 202
**Stasys Smilinskas** (g. 1942 m. vasario 19 d. Punios kaime, Alytaus rajono savivaldybė) – chorvedys, dainininkas (tenoras), muzikos mokytojas, chorvedžio Juozo Smilinsko brolis.

Biografija
----------

Baigęs Punios vidurinę mokyklą, 1960–1963 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus kultūros – švietimo technikume (dėst. N. Jautakienė). 1963–1966 m. tarnavo sovietinėje armijoje, vadovavo kariškių chorui. 1966–1970 m. muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (diriguoti mokė doc. A. Jozėnas ir dėst. J. Kavaliauskas). 1975–1979 m. choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. A. Lopo klasė).

Iš pradžių S. Smilinskas dirbo Jiezno kultūros namų meno vadovu, vadovavo Jiezno ir Stakliškių kultūros namų mišriesiems chorams, dirigavo 1962 m. buvusio Jiezno rajono ir 1963 m. Prienų rajono dainų šventėse. 1969–1974 ir 1985–1990 m. Vilniaus 33-osios profesinės technikos mokyklos merginų, mišriojo choro ir vokalinių ansamblių vadovas. Mišrųjį chorą parengė 1987 m. respublikinei moksleivių dainų šventei ir 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei. 1973–1990 m. Vilniaus technologijos technikumo merginų choro (70 dalyvių) ir vokalinio ansamblio vadovas.

Chorą parengė 1978 ir 1983 m. respublikiniams moterų ir vyrų chorų sąskrydžiams Šiauliuose, 1975, 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms bei 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei, apžiūrose bei konkursuose pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų, nemažai koncertavo.

1977–1990 m. Vilniaus individualaus drabužių siuvimo fabriko „Ramunė" moterų choro vadovas. Kolektyvą parengė 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms, pirmųjų ir kitų prizinių vietų laimėjo Vilniaus miesto ir respublikinėse chorų apžiūrose bei konkursuose. 1983–1991 m. Vilniaus 2-osios ligoninės medicinos darbuotojų vokalinio ansamblio vadovas. Ansamblis padarė įrašų Lietuvos radijui, respublikiniuose konkursuose pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų.

Nuo 1992 m. Vilniaus 43-osios („Ryto") vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, vyresniųjų klasių moksleivių mišriojo choro vadovas. Chorą parengė 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei, dalyvavo su juo konkurse ir pelnė diplomą.

S. Smilinskas pasireiškia ir kaip dainininkas. 1967–1973 m. buvo Lietuvos valstybinio dainų ir šokių liaudies ansamblio „Lietuva" choro artistas solistas, 1973–1997 m. Lietuvos aklųjų draugijos mišriojo choro „Vilnius" artistas solistas. 1996 m. Vilniaus miesto jaunimo menų šventės dirigentas. 1996 m. jam suteikta muzikos mokytojo metodininko kvalifikacijos kategorija.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. - Vilnius, 1999.
| Nemakščių herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 2005-08-01* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Nemakščių herbas** – Nemakščių miestelio ir seniūnijos heraldinis atributas.

Aprašas
-------

Žaliame skydo lauke auksinis dešinysis kaspinas su keturiais juodais ratais, virš kurių kaspine siauras juodas kaspinėlis nukirstais galais.

### Simbolika

* Žalias skydo laukas – augmenijos spalva, simbolizuojanti laisvę, grožį, džiaugsmą, sveikatą ir viltį.
* Ratai ir ratų kryžiai – ratai, kurie „rieda" dangaus skliautu, yra saulės, platesne prasme – kosmoso ir jo cikliškos raidos, tobulumo įsikūnijimas. Viduramžių mene vaizduojamas „gyvenimo ratas", kuris žmogų iškelia, bet gali ir nusmukdyti.
* Juodas kaspinėlis – stilizuotas važiuoklės dugnas.

Nemakščių herbe pavaizduotas bajoro P. Neveravičiaus išradimas – aštuonratė savaeigė važiuoklė, kuri, išlaikydama stabilumą, galėjo įveikti griovius, kitus žemės paviršiaus nelygumus. Šis jo išradimas buvo užpatentuotas Rusijoje 1907 m. tačiau I pasaulinis karas nutraukė P. Neveravičiaus sumanymo pritaikymą praktikoje. Pasibaigus karui P. Neveravičius grįžo iš Rusijos, apsigyveno Pužų kaimo Julinų dvarelyje ir toliau tobulino išrastosios važiuoklės mechanizmą. 1930 m. rugpjūčio 5 d. P. Neveravičius gavo patentą nr. 316, jo išradimas buvo pavadintas „automobilių konstrukcijų pagerinimu". Nemakščių konstruktorius buvo pirmasis aštuonių ratų važiuoklės išradėjas pasaulyje. Deja, nepalankiai susiklosčius istorinėms aplinkybėms, išradimo autoriaus šlovė atiteko ne jam.

Istorija
--------

Istorinio herbo Nemakščiai neturėjo. Herbas patvirtintas 2005 m. rugpjūčio 1 d. Prezidento dekretu. Etalono autorius – dailininkas Rolandas Rimkūnas.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2008-10-19 iš Wayback Machine projekto.
| Siguatepekėisp. *Siguatepeque* |
| --- |
| *Miesto gatvė* |
|  |
| 

SiguatepekėSiguatepekė

14°36′0″ š. pl. 87°50′0″ v. ilg.﻿ / ﻿14.60000°š. pl. 87.83333°r. ilg.﻿ / 14.60000; 87.83333﻿ (Siguatepekė)Koordinatės: 14°36′0″ š. pl. 87°50′0″ v. ilg.﻿ / ﻿14.60000°š. pl. 87.83333°r. ilg.﻿ / 14.60000; 87.83333﻿ (Siguatepekė) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-6) |
|  |
| **Valstybė** | Hondūro vėliava Hondūras |
| **Departamentas** | Komajagvos departamentas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1689 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2013) | 60 910  |
| **Altitudė** | 1 100 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Siguatepekė |

**Siguatepekė** (isp. *Siguatepeque*) – miestas vidurio Hondūre, Komajagvos departamente, į šiaurės vakarus nuo Komajagvos. 56 tūkst. gyventojų. Per miestą eina plentas Tegusigalpa-San Pedro Sula. Verčiamasi žemės ūkiu (kukurūzai, kava, cukranendrės, pupelės, vaisiai), gyvulininkyste, amatais, prekyba, turizmu.

Istorija
--------

Vietovės pavadinimas kilo iš nahuatlių kalbos žodžio *cihualtepec*, reiškiančio „moterų kalva". Vietovė ikikolumbiniais laikais buvo apgyvendinta indėnų lenkų. 1537 m. konkistadoras Alonso de Cáceres vietovę užkariavo. Lenkai Siguatepekės gyvenvietę įkūrė 1689 m. Miesto statusą įgijo 1926 m.

Šaltiniai
---------

1. 
2. ↑
| **Stasys Čaikauskas** |
| --- |
| Gimė | 1912 m. balandžio 26 d.Sankt Peterburgas, Rusija |
| Mirė | 1988 m. sausio 20 d. (75 metai)Kapsukas |
|  |
| Veikla | aktorius, režisierius, pedagogas |
| Partija | 1958 m. SSKP |

**Stasys Čaikauskas** (1912 m. balandžio 26 d. Sankt Peterburge – 1988 m. sausio 20 d. Kapsuke) – Lietuvos aktorius, režisierius, pedagogas.

Biografija
----------

1928–1931 m. lankė Valstybės teatro vaidybos mokyklą (Konstantino Glinskio kursas). 1931–1933 m. ir 1934–1941 m. Valstybės teatro aktorius. 1933–1934 m. Jaunųjų teatro aktorius. 1941–1948 m. Jaunimo teatro aktorius ir režisierius.

1941–1948 m. Kauno jaunojo žiūrovo teatro, 1947–1950 m. Kauno muzikinės komedijos teatro režisierius. 1956–1962 m. Kapsuko dramos teatro vyriausiasis režisierius. 1962–1964 m. Kapsuko liaudies teatro režisierius. 1966–1973 m. Kapsuko kultūros mokyklos dėstytojas.

Filmografija
------------

* 1961 m. Kanonada, rež. Arūnas Žebriūnas, Raimondas Vabalas
* 1964 m. Marš, marš, tra-ta-ta!, rež. Raimondas Vabalas
* 1969 m. Birželis, vasaros pradžia, rež. Raimondas Vabalas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Antanas Vengris. *Stasys Čaikauskas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 341
| **Vincas Plikaitis** |
| --- |
| Gimė | 1957 m. liepos 18 d. (65 metai)Rūdninkai, Kapsuko rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Dalė |
| Vaikai | Andrius, Matas |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Kalvarijos savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Lietuvos krikščionys demokrataiTvarka ir teisingumas |

**Vincas Plikaitis** (g. 1957 m. liepos 18 d. Rūdninkuose, Kapsuko rajonas) – Lietuvos ir Kalvarijos savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1972 m. baigė aštuonias Kalvarijos vidurinės mokyklos klases, įstojo į Alytaus politechnikumą, kurį baigė 1976 m. ir įgijo techniko mechaniko specialybę.

1976–1978 m. tarnavo sovietinėje armijoje. 1978–1985 m. dirbo statyboje, buvo atsakingas už bokštinių kranų saugų darbą ir techninę būklę. 1985–1990 m. kūno kultūros mokytojas, vaikų ir suaugusių futbolo treneris, Kalvarijos futbolo klubo futbolo treneris. 2000–2003 m. Kalvarijos savivaldybės mero pavaduotojas. Nuo 2003 m. UAB DK „Lindra" Marijampolės filialo direktorius. 2007 m. ir 2008–2015 m. Kalvarijos savivaldybės mero pavaduotojas. 2007–2008 m. ir nuo 2015 m. Kalvarijos savivaldybės meras.

Partijos Lietuvos krikščionys demokratai Kalvarijos skyriaus narys, nuo 2010 m. Tvarka ir teisingumas narys. 2000–2003 m. 2003–2007 m. 2007–2011 m. 2011–2015 m. ir nuo 2015 m. Kalvarijos savivaldybės tarybos narys.

2009 m. už tai, kad negavo kompensacijos už savo, kaip tarybos nario, veiklos išlaidas, į teismą padavė savivaldybę.

Lietuvos futbolo čempionas (juo tapo 1975 m. žaisdamas Alytaus „Dainavos" komandoje) ir prizininkas.

Sutuoktinė Dalė, vaikai Andrius, Matas.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4 5  *PLIKAITIS VINCAS* Archyvuota kopija 2022-01-23 iš Wayback Machine projekto.. Kas yra kas Lietuvoje 2018. Nuoroda tikrinta 2022-05-02.
2. ↑  Vyriausioji rinkimų komisija Archyvuota kopija 2008-10-12 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai[neveikianti nuoroda]
4. ↑  „Būsimų Lietuvos merų klystkeliai: nuodėminga meilė ir alkoholis". Tv3.lt. Nuoroda tikrinta 2022-05-02.
5. ↑  Kalvarijos eksmeras užuodė lengvus pinigus. Tv3.lt. Nuoroda tikrinta 2022-05-02.


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Antanas Burinskas** | **Kalvarijos meras**2007–2008 | Po to:**Jonas Ščeponis** |
| Prieš tai:**Valdas Aleknavičius** | **Kalvarijos meras**2015–2023 | Po to:**Nerijus Šidlauskas** |
**Vincas Vinikaitis** (1929 m. rugpjūčio 4 d. Rudaminos miestelyje, Lazdijų r.), vargonininkas, pedagogas, chorvedys.

Biografija
----------

Dar vaikystėje pas Rudaminos bažnyčios vargonininką J. Andziulį išmoko vargonuoti. 1945–1948 mokėsi Lazdijų gimnazijoje, dainavo chore ir berniukų vokaliniame ansamblyje (vadovavo muzikos mokytojas V. Launikonis). 1948–1952 choro dirigavimo mokėsi Kauno J. Gruodžio muzikos mokykloje (dėst. N. Martinonis, A. Kairys, J. Bielionis, A. Budriūnas). 1952–1955 Alytaus 1-osios ir 1952–1977 2-osios vidurinių mokyklų muzikos ir dainavimo mokytojas, berniukų, mergaičių ir vyresniųjų klasių moksleivių mišriojo choro vadovas – parengė 1955 respublikinei dainų šventei. 1958–1970 vadovavo „Tvirtovės" kolūkio mišriajam chorui, su kuriuo dalyvavo 1960 respublikinėje dainų šventėje. 1963–1970 vadovavo Alytaus buitinio gyventojų aptarnavimo kombinato mišriajam chorui – parengė 1965 respublikinei dainų šventei. Su moksleivių ir suaugusiųjų chorais surengė nemaža koncertų. 1971–1980 V. Vinikaitis mokytojavo Krokialaukio vidurinėje mokykloje, 1971–1990 vadovavo Krokialaukio kultūros namų kaimo kapelai, kurią paruošė 1980 ir 1985 respublikinėms dainų šventėms, įvairiuose konkursuose pelnė prizinių vietų, surengė koncertų daugelyje Dzūkijos ir Aukštaitijos miestų. 1957–1968 dėstė Alytaus metiniuose chorvedžių kursuose, 1961–1975 dainavo Respublikiniame muzikos mokytojų mišriajame chore.

Nuo 1993 V. Vinikaitis Alytaus Švč. M. Marijos Krikščionių Pagalbos bažnyčios vargonininkas ir choro vadovas. Sukūrė dainų ir giesmių mišriesiems ir vaikų chorams. Padėjo surengti Alytaus miesto ir rajono 1995 ir 1996 bažnytinių chorų šventes, buvo jų dirigentas.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Rezistorius prilituotas apatinėje spausdintos schemos pusėje
Skyliniu būdu sumontuotas 1980 metų kompiuteris
Skyliniam montavimui skirti rezistoriai
**Skylinis montavimas** - serijinis elektronikos prietaisų montavimas, kai komponento išvadai yra įterpiami per skyles, išgręžtas spausdintoje schemoje, ir prilituojami prie aikštelių, esančių kitoje schemos pusėje. 
Vienu metu šis metodas buvo labai populiarus, apie 1980 metus taip buvo gaminama absoliuti dauguma elektronikos. Detales jungiantys takeliai gali būti tiek vienoje (senesnis metodas) tiek ir abiejose pusėse (detalės irgi lituojamos abiejose pusėse).

Privalumai
----------

Pro skyles prakišti ir kitoje pusėje prilituoti išvadai sukuria labai patvarią konstrukciją kuri patikimumu lenkia vėlesnes paviršinio montavimo technologijas. Todėl šiuo būdu tebemontuojami plokštėse esantys prijungimo lizdai ar stambūs komponentai kuriuos kitaip sunku patikimai įtvirtinti. Toks prijungimas taip pat atlaiko didesnes elektros sroves. Palyginus nelabai sunku pakeisti komponentus ar net pakartotinai panaudoti detales, ypač jei išvadų nedaug ir jie prilituoti tik vienoje pusėje.

Trūkumai
--------

Daugelio skylių gręžimas padidina kainą (paviršiniame montavime skylės gręžiamos tik kur reikia sujungti priešingose pusėse esančius takelius). Kadangi skylė visada pragręžiama kiaurai, ji užima vietą abiejose plokštės pusėse, net jei jungiantys takeliai reikalingi tik vienoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Electronic Packaging:Solder Mounting Technologies* in K.H. Buschow et al (ed), *Encyclopedia of Materials:Science and Technology*, Elsevier, 2001 ISBN 0-08-043152-6, pages 2708-2709
2. ↑  Horowitz, Paul; Hill, Winfield (1989). *The art of electronics* (2nd ed.). Cambridge [u.a.]: Cambridge Univ. Press. ISBN 9780521370950.

  


|  |  |
| --- | --- |
| **Elektronikos montavimo būdai** |  |
| Kabantis montažas  |
Nulinė plokštė |
Bandomoji lenta |
Spausdinta schema |
Malkų metodas |
Vielos vyniojimas |
Skylinis montavimas |
Paviršinis montavimas  |
| **Vincas Norvaišas** |
| --- |
| Gimė | 1830 m. balandžio 8 d.Panevėžio aps. |
| Mirė | 1883 m. balandžio 13 d. (53 metai)Ventspilis (dab. Latvija) |
|  |
| Veikla | kunigas, knygnešys |
|  |
| Alma mater | Varnių kunigų seminarija |

**Vincas Norvaišas**, taip pat *Vincas Norvaiša, Vincentas Norvaišas* (1830 m. balandžio 8 d. Panevėžio aps. – 1883 m. balandžio 13 d. Ventspilyje) – kunigas, knygnešys, platinęs draudžiamą spaudą Žemaičių vyskupijoje.

Biografija
----------

V. Norvaišas buvo kilęs iš smulkiųjų Žemaitijos bajorų. 1853 m. baigė Varnių kunigų seminariją. Nuo 1858 m. gyveno Žygaičiuose (dab.  Tauragės raj.), ėjo Žygaičių Šv. apaštalų Petro ir Pauliaus parapijos klebono pareigas. 

Pritarė ir pagelbėjo persekiojamiems 1863 m. sukilėliams. Apie 1865 m. Sartininkuose susitiko su knygnešiu kun. Antanu Brundza. 1867 m. pradėjo dalyvauti Motiejaus Valančiaus slaptoje organizacijoje, kurios tikslas buvo spausdinti ir platinti draudžiamą lietuvišką spaudą Žemaičių vyskupijoje. Buvo pažįstamas su Tilžės katalikų klebonu dekanu J. Zabermanu. M. Valančiaus organizacijoje aktyviai veikė, buvo vyskupo tarpininkas perduodant pinigus į Tilžę J. Zabermanui knygoms spausdinti, persiunčiant knygas kitiems knygnešiams. 1868–1869 m. V. Norvaišas redagavo ir rengė spaudai vyskupo M. Valančiaus rankraščius.

1870 m. M. Valančiaus organizacija buvo susekta. Už lietuviškų knygų platinimą ir 1863 m. sukilimo rėmimą V. Norvaišas buvo žandarų suimtas, uždarytas kalėjime Viniuje, žiauriai tardomas. 1871 m. neribotam laikui ištremtas į Tomsko guberniją. Apie 1882 m. grįžo iš tremties, apsigyveno Ventspilyje (dab. Latvija). Neilgai pagyvenęs, čia ir mirė. Palaidojimo vieta nežinoma.

Atminimo įamžinimas
-------------------

* Įrašas Knygnešių sienelėje.

Nuorodos
--------

* Knygnešys Vincas Norvaišas
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Yra kilę abejonių dėl šio straipsnio objekto reikšmingumo ir tinkamumo enciklopedijai.**Galima paieškoti straipsnio objekto aprašymų nepriklausomuose nuo jo patikimuose antriniuose šaltiniuose ir pasiremti jais straipsnyje. |

| **Juozapas Vaitelis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1936 m. sausio 18 d. (87 metai)Jotainiuose, Panevėžio raj. |
| Sutuoktinis (-ė) | Vitalija |
| Vaikai | Loreta, Audrius |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Pakruojo rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas. |
| Partija | 1990 m. Lietuvos demokratinė darbo partija 1995 m. Lietuvos valstiečių partija2002 m. Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjunga2005 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjunga |
|  |
| Alma mater | 1960 m. Lietuvos žemės ūkio akademija |

**Juozapas Vaitelis** (g. 1936 m. sausio 18 d. Jotainiuose, Panevėžio raj.) – Lietuvos ir Pakruojo rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1960 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademijos Ekonomikos fakultetą.

1963–1973 m. Pakruojo raj. žemės ūkio valdybos vyr. agronomas ir viršininko pavaduotojas, 1973–1990 m. Pakruojo raj. K. Požėlos kolūkio pirmininkas, 1990–1997 m. Pakruojo rajono savivaldybės Žemės ūkio skyriaus, vėliau valdybos viršininkas, 1997–2003 m. Pakruojo rajono savivaldybės administracijos administratorius. 2003–2007 m. Pakruojo rajono savivaldybės mero pavaduotojas.

Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 1995 m. Lietuvos valstiečių partijos narys, nuo 2002 m. Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos, 2005 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos Pakruojo rajono skyriaus narys, Pakruojo skyriaus pirmininkas.

1990–1995 m. Pakruojo rajono tarybos deputatas, 1995–1997 m. 1997–2000 m. 2000–2003 m. 2003–2007 m. ir nuo 2007 m. Pakruojo rajono savivaldybės tarybos narys.

Sutuoktinė Vitalija, vaikai Loreta ir Audrius.

Nuorodos
--------

* 2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai.

Išnašos
-------

1. ↑  2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai - Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjunga - Iškelti kandidatai Archyvuota kopija 2013-10-04 iš Wayback Machine projekto.
**Gedimino kepurė** (Gedimino vainikas arba Gediminaičių karūna) - viena svarbiausių Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės didžiųjų kunigaikščių insignijų. Lietuvos valdovo inauguracijos metu Vilniaus katedroje Gedimino kepurės uždėjimas ant galvos ir kalavijo įteikimas valdovui sudarė Lietuvos valdovo inauguracijos aktą.

Istorija
--------

Lietuvos didysis kunigaikštis su Gedimino kepure (iš J. Dlugošo herbyno *Insignia seu clenodia incliti Regni Poloniae, 1458–80*)
Vytauto Didžiojo majestotinis antspaudas su karūna
Gedimino kepurė minima XVI a. rašytiniuose šaltiniuose. Saugota valstybės ižde. Insignijos pavadinimas leidžia teigti, kad jos simbolika buvo siejama su Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu Gediminu. Pirmą kartą karūna pavaizduota Vytauto Didžiojo majestotiniame antspaude prie Melno taikos (1422) sutarties.
  

Vyskupui Povilui Alšėniškiui sudarytoje Jano Dlugošo herbyno kopijoje, kuri buvo papildyta Lietuvos heraldikos objektais, ši insignija vaizduojama kaip apvalus nesegmentuotas galvos apdangalas.
XVI a. kronikose minimos per Aleksandro, Žygimanto Senojo ir Žygimanto Augusto pakėlimo didžiaisiais kunigaikščiais ceremonijas naudotos karūnos, puoštos perlais ir brangakmeniais.
1569 m. Liublino unijos aktu panaikinus Lietuvos didžiųjų kunigaikščių vainikavimą ir 1572 m. mirus paskutiniam gediminaičiui Žygimantui Augustui, Gedimino kepurė neteko politinės insignijos reikšmės.
  

Po 1569 m. karūnos likimas nežinomas - galbūti ji dingo Maskvos okupacijos metais. Nors, 1563 m. Vavelio katedros inventoriuje minima vyskupo mitra, padaryta iš Lietuvos didžiojo kunigaikščio karūnos.

Gedimino kepurė Žygimanto Augusto gobelene. Saugomas Valdovų rūmuose.
Žygimanto Augusto keturgrašis su Vyčiu, Gediminaičių stulpais ir Gedimino kepure (?)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Edvardas Gudavičius. *Gedimino kepurė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 477 psl.

Nuorodos
--------

* Lietuvos istorijos studijos[neveikianti nuoroda] Nr. 14
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Žiedinių augalų ir jų apdulkintojų santykiai - tipiškas mutualizmo pavyzdys
**Mutualizmas** (lot. *mutuus* – abipusiškas) – dviejų skirtingų rūšių individų abipusiai naudingas sugyvenimas. Pavyzdžiui, kerpės simbiontai yra grybas ir dumblis. Abu šie organizmai vienas kitą papildo. Kerpės, paprastai augančios ant plikų uolų, iš tikrųjų sudarytos iš dviejų kartu gyvenančių organizmų: grybų ir dumblių. Dumbliai fotosintetina maisto medžiagas grybui, o grybienos gijos surenka ir išlaiko dumbliui reikalingą drėgmę.

Daugelis žolių ir medžių normaliai auga tik simbiozėje su dirvos grybais (mikorizė), aptinkamais ant jų šaknų. Mikoriziniai grybai padeda augalams iš dirvos siurbti vandenį, pasisavinti mineralines ir organines medžiagas. Iš augalų šaknų jie ima angliavandenius ir kitas reikalingas organines medžiagas.

Gyvūnų pasaulyje ryškiausiais mutualizmo pavyzdys – vėžys vienuolis, kuris apsigyvena tuščiose moliuskų kriauklėse, ant kurių vėliau įsitaiso aktinijos. Aktinija juda su savo simbiontu. Gindamasi dilgiosiomis ląstelėmis nuo priešų, ji apsaugo ir vėžį.

Termitų žarnyne gyvena vienaląsčiai žiuželiniai organizmai, kurie išskiria tam tikrus fermentus, padedančius ištirpinti medieną. Termitai minta mediena, todėl jie be simbiontų egzistuoti negali, o žiuželiniai negali gyventi be termitų žarnyno. Į jaunų termitų žarnyną žiuželiniai patenka jiems laižant senesnių individų ekskrementus.
**Muzakų kunigaikštystė** (alb. *Principata e Muzakajve*) – valstybė dabartinės Albanijos teritorijoje. Buvo nepriklausoma valstybė, valdoma albanų Muzakų šeimos su sostine Berate, apimanti teritorijas Vidurio ir Pietų Albanijoje bei Vakarų Makedonijoje. Vienas pirmųjų valdovų buvo Andrėja I Muzaka, kurio valdymą pripažino Bizantijos imperatorius. Savros mūšio metu osmanai atėmė Beratą iš Balšos II kartu su Kruja ir Ulcinju. Netrukus jie pasitraukė iš visų tų miestų, pasilikdami valdyti tik Kastoriją. Kai kurie šaltiniai aiškina, kad osmanai tikriausiai liko Berate, ketindami panaudoti jį kaip atramą Valonai užimti. Iki 1396 m. Muzakų šeima perėmė Berato kontrolę. 1417 m. kunigaikštystės teritorijos, įskaitant Vliorę ir Beratą, tapo Osmanų imperijos dalimi.

Istorija
--------

Neaišku, kada Muzakų šeima pradėjo valdyti Beratą, tačiau vienas pirmųjų žinomų valdovų – Andrėja I Muzaka, valdęs Mizečės regioną.

Berato kunigaikštystės periodas suskirstytas į du laikotarpius – nuo 1280 iki 1343 m. ir antrasis – nuo 1355 iki 1417 m. Andrėja I Muzaka pradėjo *de facto* valdyti Beratą, jį oficialiai pripažino Bizantijos imperatorius Andronikas II Paleologas. Berato kunigaikštystės dalimi tapo ir gretimos teritorijos.

Berato kunigaikštystė pasiekė savo galios viršūnę valdant Andrėjai II Muzakai. Remiantis Gjono Muzakos kronika, jis nugalėjo karalių Vukasiną ir buvo apdovanotas Konstantinopolio imperatoriaus despoto titulu, kuris yra antras aukščiausias titulas po imperatoriaus. Andrėja II išplėtė savo teritoriją iki maksimalios apimties: nuo Adrijos jūros tarp Vjosos upės ir Devolo į rytus, įskaitant Korčę.

1343 m. Berato kunigaikštystę užkariavo naujoji Serbijos imperija, bet po šios imperijos žlugimo 1355 m. vėl buvo atkurta. Sąjungoje su Balša ir didžiuoju Ohrido valdovu Andrėja Gropa, 1372 m. Andrėja Muzaka sugebėjo užkariauti ir Kostūrą.

Po Andrėjos mirties valdžia buvo perduota jo sūnui Teodorui II Muzakai, kuris, kaip teigiama, 1389 m. dalyvavo Kosovo mūšyje. Netrukus osmanai pradėjo grobiamuosius žygius į serbų ir albanų žemes. 1417 m. Beratą užkariavo Osmanų imperija, tačiau Muzakų šeima trumpam buvo atgavusi kontrolę centrinėje Albanijoje 1444 m. po sąjungos su Skanderbegu Ležės lygoje, tačiau po 6 metų jų teritorija galiausiai buvo užgrobta turkų ir įtraukta į Osmanų imperiją. Užsibaigė šimtmečius trukęs Muzakų šeimos viešpatavimas Berate.

Išnašos
-------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑
7. ↑
| **Gediminas Varvuolis** |
| --- |
| Gimė | 1970 m. kovo 8 d. (53 metai)Pasvalys |
|  |
| Veikla | lietuvių diplomatas |
| Pareigos | Lietuvos ambasadorius Japonijoje (2018 m. vasario mėn.-2021 m. ruduo) |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Riterio kryžius (2004 m.),Prancūzijos ordinas „Už nuopelnus" (1997 m.)Lietuvos Respublikos krašto apsaugos sistemos medalis civiliams "Už nuopelnus" (2011 m.) |

**Gediminas Varvuolis** (g. 1970 m. kovo 8 d. Pasvalyje) – lietuvių diplomatas, buvęs Lietuvos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Japonijoje (2018-2021 m.) ir Belgijoje (2013-2018 m.)

Biografija
----------

1993 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą, 1995 m. Politikos mokslų institute Prancūzijoje įgijo DEA (antrosios pakopos studijų) diplomą.

Darbą Užsienio reikalų ministerijoje pradėjo 1995 m. Politikos departamento Vakarų Europos šalių skyriuje. 1998–2002 m. dirbo Lietuvos ambasados Prancūzijoje pirmuoju sekretoriumi.

2002 m. grįžo dirbti į URM, buvo Integracijos į NATO skyriaus pirmasis sekretorius, 2003 m. paskirtas Grėsmių analizės, krizių valdymo ir tarptautinių operacijų skyriaus vedėju, o 2005 m. – NATO skyriaus vedėju.

2005–2009 m. dirbo Lietuvos nuolatinės atstovybės prie Šiaurės Atlanto Sutarties Organizacijos ministru patarėju. 2009–2013 m. buvo URM Transatlantinio bendradarbiavimo ir saugumo politikos departamento politikos direktorius.

2013 m. spalio 2 d. paskirtas Lietuvos Respublikos nepaprastuoju ir įgaliotuoju ambasadoriumi Belgijos Karalystėje, juo dirbo iki 2018 m. sausio mėn.

Nuo 2018 m. vasario mėn. iki 2021 m. - Lietuvos ambasadorius Japonijoje.

Vedęs. Be gimtosios lietuvių moka anglų, prancūzų, rusų kalbas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  [neveikianti nuoroda] (faktai.lt inf.)
2. ↑   Archyvuota kopija 2018-09-30 iš Wayback Machine projekto. (president.lt inf.)

Nuorodos
--------

* Straipsnis ritoja.lt apie Lietuvos ir Japonijos diplomatinius santykius

| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Egidijus Meilūnas** | **Lietuvos Respublikos ambasadorius Japonijoje** 2018-2021 | Po to:**Aurelijus Zykas** |
| Prieš tai:**Danguolė Vinciūnienė(laikinoji reikalų patikėtinė)** | **Lietuvos Respublikos ambasadorius Belgijos Karalystėje** 2013 m. – 2018 m. | Po to:**Rita Kazragienė** |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Juozapas Čaplikas** (1876 m. lapkričio 1 d. Merkinėje – 1961 m. gegužės 28 d. Jakėnuose) – kunigas, tautosakos rinkėjas ir skelbėjas, knygnešys. Palaidotas Akmenyje (Varėnos r.).

Biografija
----------

Tėvas buvo viršaitis. Mokėsi Merkinėje, 4 klases baigė Suvalkuose.

Įstojo į Vilniaus kunigų seminariją ir joje mokėsi 4 metus, įšventintas kunigu 1899 m.

1899–1900 m. – vikaras Žiežmariuose.

1900–1902 m. – vikaras Valkininkuose.

Keletą metų dirbo Gudijos parapijose, 1903–1910 m. klebonavo Perlojoje.

Vėliau klebonavo Kazokiškėse, Švč. Mergelės Marijos Nugalėtojos bažnyčioje.

1948–1955 m. buvo lageryje.

Sugrįžęs, 1956–1959 m. – Vievio altaristas. Suteiktas garbės kanauninko titulas.

1959–1961 m. – Akmens parapijos klebonas.

Švietėjiška veikla
------------------

Dar ruošdamasis stoti į Vilniaus kunigų seminariją iš Seinų kunigų seminarijos klierikų gaudavo lietuviškos spaudos.

Besimokydamas Vilniaus kunigų seminarijoje per atostogas rinko tautosaką ir 1899 m. JAV *J. Šimtakojo* slapyvardžiu išleido Trakiečių dzūkų dainas.

Dirbdamas lietuviškose parapijose žadino ir palaikė lietuvybę, organizuodavo lietuviškos spaudos platinimą ir pats platindavo. Perlojoje rengė daraktorius.

Susirašinėjo su knygnešiu V. Šlekiu, kurio padedamas Merkinės parapijoje, Gudakiemio k. suorganizavo lietuviškos spaudos gabenimo stotį. Lietuviškos spaudos V. Šlekys atsiųsdavo ir paštu, vokuose.

Atmintinos vietos ir paminklai
------------------------------

Kapas ir antkapinis paminklas Akmens Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčios šventoriuje (Varėnos raj.).
Šaldytos daržovės dažnai pardavinėjamos kaip mišiniai (dešinėje lėkštės pusėje)
**Šaldytos daržovės** – šaldytų maisto produktų rūšis. Daržovės užšaldomos namuose savo poreikiams arba pramoniniu būdu komerciniam realizavimui. Šaldytos daržovės pardavinėjamos parduotuvėse įpakuotos dėžutėse ar plastikiniuose maišeliuose.

Prekybos centruose paprastai pardavinėjamos tokios šaldytos daržovės kaip žiediniai kopūstai, brokoliai, žirniai, kukurūzai ir kt. Jos dažnai pardavinėjamos kaip šaldytų daržovių mišiniai. Šaldytos daržovės gali būti taip supjaustytos, kad išsyk tiktų maisto gaminimui ar valgymui.

Privalumai ir trūkumai
----------------------

Šaldytų daržovių privalumai:

* jų gali gauti ir tada, kai šviežių daržovių rinkoje ir sandėliuose nebėra.
* laikant šaldytuvuose jų laikymo trukmė labai ilga.
* dažnai jos yra daugiau apdorotos ir paruoštos vartojimui, nei šviežios daržovės. Dažnai prieš užšaldant jos jau būna termiškai apdorotos, o po atšildymo, tikimasi, bus dar kartą verdamos ar kepamos, todėl manoma, kad jos yra saugesnės vartoti, nei šviežios daržovės.

Dalis žmonių mano, kad šaldytos daržovės yra prastesnės už šviežias:

* dėl apdorojimo jų skonis skiriasi nuo šviežių daržovių skonio.
* galimybės panaudoti jas įvairiems patiekalams labiau ribotos.

Dalis vartotojų nepagrįstai bijo, kad šaldytos daržovės būna praradusios dalį maisto medžiagų ir dar daugiau jų praranda termiškai apdorojant namuose. Verdant ar kepant dalis naudingų medžiagų išplaunamos ar suyra (pvz. vitaminas C, folio rūgštis), bet tai nutinka apdorojant tiek šviežias, tiek šaldytas daržoves.

Daug metų buvo svarstoma, kuris daržovių variantas yra geresnis. Tyrimai rodo, kad šaldytų daržovių maistinė vertė tik nežymiai skiriasi šviežių daržovių. JAV Maisto ir vaistų administracija (FDA) teigia, kad šaldytos daržovės maistingumo požiūriu nesiskiria nuo šviežių.. 2003 m. Austrijoje atliktas tyrimas rodo, kad šaldytos daržovės maistingumo požiūriu vertingesnės, nei sandėliuose gulėjusios nešaldytos daržovės ar iš toli vežtos šviežios daržovės..

Nuorodos
--------

1. ↑  Fresh vs. Frozen? Choosing your fruits and vegetables
2. ↑  School Lunch 'Fresh Better Than Frozen’ Claim Misconceived Archyvuota kopija 2009-09-11 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Frozen vegetables 'often healthier than fresh'
*Apie Baltarusijos gyvenvietę žr. Mutas (Lyda)*.
**Mutas** (finik. *𐤌𐤅𐤕* *mōwet*, hebr. ‏מות‏‎ *māweṯ*) – dievybė vakarų semitų mitologijoje, mirties ir požemio pasaulio dievas, įkūnijantis chaosą. Manyta, kad sukeliantis sausras, nevaisingumą. Svarbiausias priešininkas – dievas Baalas.

Dievybės vardas kilęs iš semitų *\*mwt* („mirti"), plg. akadų k. *mutum* („mirtis"). Iš ugaritų tekstų žinoma keletas šios dievybės epitetų, kaip antai *bn ilm mt* („Mutas [yra] dievų sūnus") bei *ydd il gzr* („Elo numylėtasis"). Tai rodo, kad Mutas laikytas dieviškosios tvarkos dalimi.

Mutas minimas Ugarito mituose, pasak kurių, yra milžiniško dydžio ir suryja visa, kas gyva, pražiodamas burną nuo žemės iki dangaus. Muto liežuvis siekiąs žvaigždes. Tikėta, kad mirusieji iškeliauja į Muto požemio karalystę arba pas mirštančiuosius ateinąs pats Mutas. Išlikęs ugaritų pasakojimas apie didvyrį Karatu, kurį nuo pas jį atėjusio Muto išgelbėjusi tik dieviškoji gydytoja Šaatikat, sukurta aukščiausiojo dievo Elo. Muto požemio karalystė mituose apibūdinama kaip „giliausioji žemės vieta", kurioje pilna puvėsių, purvo, gleivių. Mirti reiškia būti surytam Muto.

Buvo tikima, jog mirtis, kurią personifikuoja Mutas, galinti patekti į namus pro langą. Apie tokį tikėjimą užsimenama ir Senajame Testamente (Jeremijo 9,20). Greičiausiai dėl to Baalas pasipriešinęs Kotaro-Chasio užmojui Baalo rūmuose įrengti langą. Mutas buvo vienas iš tų, kurie siekė užvaldyti pasaulį. Jis pakvietė Baalą į puotą ir nužudė, taip kilo sausra, nuniokotas pasaulis. Visgi ir pats Mutas buvo nužudytas Baalo sesers deivės Anat. Po septynerių metų Mutas atgyja ir kovoja su Baalu, tačiau nelaimi. Mūšis tarp šių dievų niekad nesibaigia, jis nuolat atsinaujina. Tiek Muto mirtis, tiek Baalo prisikėlimas susiję su gyvybe ir vaisingumu. Gali būti, kad Mutas turėjęs ir vaisingumo galią (ją galėjo įgyti miręs). Pasak mito, Anat puola dievą Mutą, kerta jį kalaviju, sijoja per rėtį, degina ugnimi, trina tarp akmenų ir išbarsto palaikus laukuose kaip grūdus. Po to atgyja gyvybė, o kartu ir Baalas. Teigiama, kad šie mitiniai vaizdiniai atspindi gamtos ciklų kaitą, kai vaisingą, lietingą metų laiką keičia sausros laikotarpis.

Sanchuniatono teogonijoje (veikalas neišliko), kurią savo Finikijos istorijoje panaudojo Filonas iš Biblo, minima būtybė *Mut*. Anot Filono, pradžioje egzistavęs tik tamsus, vėjuotas oras bei tamsus, dumblėtas chaosas. Vėjas „pamilęs savo paties pradžią" ir kaip *Pothos*, „geismas", išskyręs būtybę *Mut*. Greičiausiai ši būtybė nėra tapati Baalo priešininkui Mutui.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  Мифы народов мира. *Муту* , И. Ш. Шифман – 2-е изд. 1992. Москва: Советская Энциклопедия.
2. 1 2  Gwendolyn Leick (2002). A Dictionary of Ancient Near Eastern Mythology, p. 119. ISBN 9781134641024.
3. ↑  Vakarų semitai (5 skyrius iš G.Beresnevičiaus knygos "Religijos istorijos metmenys") Archyvuota kopija 2019-07-30 iš Wayback Machine projekto.. [Nuoroda tikrinta 2019-08-16].
| **Acanthurus achilles** |
| --- |
| Achilinis jūrų chirurgas (Acanthurus achilles)Achilinis jūrų chirurgas(*Acanthurus achilles*) |
| Apsaugos būklė |
| Nekeliantys susirūpinimo (IUCN 3.1),  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Kaulinės žuvys  *( Osteichthyes)* |
| Klasė: | Stipinpelekės žuvys  *( Actinopterygii)* |
| Būrys: | Ešeržuvės  *( Perciformes)* |
| Šeima: | Chirurgžuvinės  *( Acanthuridae)* |
| Gentis: | Jūrų chirurgai  *( Acanthurus)* |
| Rūšis: | Achilinis jūrų chirurgas  *( Acanthurus achilles)* |

 |
| Binomas |
| ***Acanthurus achilles***Shaw, 1803 |
|  FishBase |

**Achilinis jūrų chirurgas** (*Acanthurus achilles*) – chirurgžuvinių (*Acanthuridae*) šeimos žuvų rūšis.

Kūnas iki 24 cm ilgio, juodas, su oranžinėmis ir baltomis linijomis, einančiomis išilgai pelekų ir uodegos. Prie uodegos yra stambi oranžinė dėmė, kurios jaunikliai neturi. Maitinasi bentosiniais dumbliais. Kartais kryžminasi su baltažandžiu jūrų chirurgu (*Acanthurus nigricans*).

Paplitę Ramiojo vandenyno koralinių rifų regionuose, netoli salų.

Akvariumuose
------------

Laikomi jūriniuose akvariumuose, tačiau priežiūra sudėtinga, paprastai auginami tik patyrusių akvariumistų. Agresyvios, kaunasi tarpusavyje, taip pat puola kitas chrirugžuvines. Norint laikyti daugiau, nei vieną ir išvengti kautynių, reikalinga labai daug vietos – minimalus akvariumo dydis, net laikant vieną, yra apie 410 litrų. Sugyvena taikiai su mažesnėmis neagresyviomis žuvytėmis. Kadangi įpratusios valgyti beveik nuolat, akvariumuose šeriamos tris kartus per dieną, paprastai dumbliais, geriausia šviežiais, tačiau valgo ir atitirpintus šaldytus arba džiovintus dumblius, ar net brokolius, cukinijas.

Jautrios aplinkos sąlygoms, reikalauja stipraus vandens judėjimo, imituojančių natūralią aplinką, kur į rifus atsimušančios bangos sukuria stiprias sroves.

Akvariumuose praktiškai nesidaugina.

Nuorodos
--------

* Guides Fish Profile:*Achilles Tang* Archyvuota kopija 2006-11-25 iš Wayback Machine projekto.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „IUCN Red List - Acanthurus achilles". IUCN Red list.
2. ↑  Integrated Taxonomic Information System (ITIS)
3. 1 2 3 4   Archyvuota kopija 2020-10-28 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑
5. 1 2 3
6. 1 2 3 4 5
7. ↑

  


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Achilinis jūrų chirurgas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Jurgis Gediminas Jakubčionis** |
| --- |
| Gimė | 1937 m. kovo 4 d.Piliuonoje |
| Mirė | 2010 m. gruodžio 7 d. (73 metai)Vilnius |
| Palaidotas (-a) | Margininkai |
|  |
| Veikla | Lietuvos inžinierius, pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui dalyvis |
|  |
| Alma mater | 1965 m. Baumano aukštoji technikos mokykla |

**Jurgis Gediminas Jakubčionis** (1937 m. kovo 4 d. Piliuonoje – 2010 m. gruodžio 7 d. Vilniuje) – Lietuvos inžinierius, pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui dalyvis.

Biografija
----------

1965 m. baigė Baumano aukštąją technikos mokyklą Maskvoje. 1965–1986 m. Lietuvos mokslų akademijos Fizikos, Puslaidininkių fizikos instituto inžinierius, Lietuvos informacijos instituto mokslinis bendradarbis. Vienas ir su kitais padarė išradimų autorius.

1975–1986 m. su kitais organizavo nelegalios literatūros (Lietuvių enciklopedija t. 15, A. Šapokos Lietuvos istorija, Dž. Orvelo Gyvulių ūkis, B. Brazdžionio, A. Maceinos ir kitų knygų) spausdinimą dideliais tiražais ir platinimą. Su kitais rengė etnografines šventes, sovietinės valdžios nutylimų Lietuvai svarbių įvykių – S. Dariaus ir S. Girėno žūties, Ldk Vytauto, 1920 m. Lietuvos-Sovietų Rusijos taika ir kt. minėjimus. Dėl šios veiklos sovietinės valdžios persekiotas, ne kartą atleistas iš darbo, 1986 m. pab. suimtas, dėl amnestijos 1987 m. pr. paleistas. 1988 m. įsitraukė į Sąjūdžio veiklą, dalyvavo rengiant Lietuvos Respublikos Konstitucijos projektą. 1990–1995 m. Vilniaus miesto tarybos deputatas. Etnografinių dainų klubo „Raskila" bei katalikiškų giesmių būrelio „Karunka" narys. 1992–2006 m. Lietuvos blaivybės fondo tarybos pirmininkas, Vyskupo M. Valančiaus blaivystės sąjūdžio valdybos narys, visuomeninės organizacijos „Tėvai prieš narkotikus" pirmininkas. Suteiktas 2006m. tesinis Rezistencijos dalyvio [RD] statusas.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Teresė Birutė Burauskaitė. *Jurgis Gediminas Jakubčionis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 484 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 15°50′ š. pl. 40°12′ r. ilg.﻿ / ﻿15.833°š. pl. 40.200°r. ilg.﻿ / 15.833; 40.200

Dahlako salynas
**Dahlako salynas** (gezas: ዳህላክ) – salynas Raudonojoje jūroje, prie šiaurės rytinių Eritrėjos krantų, netoli Masavos. Priklauso Eritrėjai, Šiaurinei Raudonosios Jūros teritorijai. Salyną sudaro 124 salos, dauguma jų mažos, negyvenamos. Didžiausia ir gausiausiai apgyvendinta sala – Dahlak Kebiras. Kitos gyvenamos salos: Dhuladija, Disėjus, Dohulas, Erva, Haratas, Harmilas, Isra-Tu, Nahalegas, Nora ir Šuma. Salų paviršių dengia dykumos. Verčiamasi perlų rinkimu, žvejyba, populiarėja turizmas. Salose gausu jūrinių paukščių, o aplink jas – jūrų gyvūnų. Įsteigtas Dahlako jūrinis nacionalinis parkas. Salyne kalbama dahalikų kalba.

Istorija
--------

Dahlako salynas graikų navigaciniuose aprašuose minimas kaip *Alalaiou* ir žinotas kaip jūros vėžlių kiautų gavybos vieta. Dahlakas buvo viena pirmųjų Afrikos vietų, kurios gyventojai priėmė islamą. Rasta nemažai antkapių su kufitų raštu.

VII a. iškilo savarankiška Dahlako valstybė, bet greitai buvo užkariauta Jemeno. Osmanų laikais priklausė Habešo ejaletui. Nuo 1890 m. priklausė Italijai. Etiopijai atgavus nepriklausomybę Dahlake veikė TSRS karinė jūrų bazė. 1993 m. salos perleistos Eritrėjai.