recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**New Tribes Mission** („Naujųjų genčių misija") – tarptautinė, evangelinė krikščioniškoji misija. Būstinė Saforde, Floridoje (JAV). Turi apie 3300 misionierių daugiau nei 20-yje šalių.

New Tribes Mission specializuojasi vykdydama pačių atokiausių, nekontaktuojančių tautų krikštijimą. Organizacija veikia tokiose šalyse kaip Brazilija, Bolivija, Kambodža, Grenlandija, Gvinėja, Dramblio Kaulo Krantas, Mozambikas, Senegalas, Mongolija, Tailandas, Kolumbija, Meksika, Panama, Paragvajus, Indonezija, Papua Naujoji Gvinėja, Filipinai. Vykdo Naujojo Testamento vertimą į krikštijamų tautų kalbas, mokina rašto, suteikia humanitarinę pagalbą.

Misionierių paruošimas trunka 4 metus. Jie mokomi Šv. Rašto tiesų, tarpkultūrinio bendravimo psichologijos, bažnyčių statybos pagrindų, kalbotyros. Kandidatai treniruojami išgyventi sudėtingomis gamtinėmis sąlygomis.

New Tribes Mission susilaukia nemažai kritikos ir kontroversiškų vertinimų. Čiabuvių kultūrą ginančios kultūrinės, politinės, religinės organizacijos kaltina New Tribes Mission tradicinių tikėjimų ir kultūros naikinimu, ekonomine žvalgyba, JAV interesų atstovavimu. 2005 m. New Tribes Mission veikla uždrausta Venesueloje motyvuojant kolaboravimu su CŽV ir šalies suvereniteto pažeidimu[1].

Šaltiniai
---------

1. ↑
| ***Nevykėlis bankininkas*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Rag. Arturo De Fanti,bancario precario |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Luciano Salce |
| Vaidina | Paolo VillaggioCatherine SpaakAnna MazzamauroAnna Maria Rizzoli |
| Metai | 1980 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 92 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Nevykėlis bankininkas** (it.  *Rag. Arturo De Fanti, bancario precario*) – 1980 m. Italijoje sukurta komedija.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Paolo Villaggio – Arturas De Fantis
* Catherine Spaak – Elena, Arturo žmona
* Gigi Reder – Vilis
* Anna Maria Rizzoli – Vana
* Enrica Bonaccorti – Esmeralda
* Anna Mazzamauro –
* Ugo Bologna
* Carlo Giuffre

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Banko tarnautojas Arturas gyvena su žmona ir tarnaite. Kadangi pastarajai jie yra skolingi, ši namuose nieko nedaro, tačiau kasdien skaičiuoja delspinigius už laiku nesumokėtus pinigus. Arturas, kuris dar turi ir meilužę, apie tai prisipažįsta žmonai ir, taupumo sumetimais, įtikina ją leisti meilužei apsigyventi kartu. Netrukus žmona taip pat randa meilužį ir dabar jau Arturas priverstas nusileisti ir sutikti, kad šis taip pat apsigyventų kartu, savo pajamomis prisidėdamas prie bendrų išlaidų. Vėliau namuose dar apsistoja meilužio žmona, kurią persekioja įkyrus gerbėjas. 

Nepaisant to, jie vis niekaip nesugeba atsiskaityti su tarnaite, o banką, kuriame dirba Arturas, kiekvieną dieną kas nors bando apiplėšti. Galiausiai situacija taip susipainioja, kad Arturas su žmona nebežino kaip iš jos išsipainioti ir viską grąžinti atgal...
| ***Nevykėlių gauja*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | I mitici |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Carlo Vanzina |
| Scenaristas (-ai) | Leonardo BenvenutiPiero De BernardiCarlo VanzinaEnrico Vanzina |
| Metai | 1994 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 100 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Nevykėlių gauja** (it.  *I mitici – colpo gobbo a Milano*) – 1994 m. Italijoje sukurta komedija.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Fabio ir Džulijus – du skirtingi broliai, pirmasis sąžiningas, tuo tarpu antrasis vagis. Paleistas iš kalėjimo, jis jau po 10 dienų atsiduria už grotų po nepavykusio apiplėšimo. Per pasimatymą jis prasitaria broliui, kad ketino apiplėšti juvelyrinę parduotuvę ir susižerti didelę sumą, tačiau nespėjo. Fabio piktinasi tokiu brolio poelgiu, tačiau netrukus pats netenka darbo ir susidomi galimybe įvykdyti brolio planuotą vagystę. Į pagalbą jis pasitelkia draugą Enzo ir šio seserį Deborą, tačiau nei vienas nėra dalyvavęs apiplėšime, todėl mėginimas naktį patekti į parduotuvę kupinas nesusipratimų ir netikėtumų...

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Claudio Amendola – Fabio
* Monica Bellucci – Debora
* Ricky Memphis – Enzo
* Tony Sperandeo – Tonino
* Ugo Conti - Igoris
* Mirella Falco – ponia Mota
* Pier Maria Cecchini – Džulijus
**Archeologinis datavimas** – laiko skaičiavimo būdas ar metodas archeologinių radinių ir archeologijos paminklų amžiui nustatyti.

Metodai
-------

1836 m. danas Kristianas Tomsenas pasiūlė priešistorės senienas skirstyti pagal medžiagą, iš kurios jos pagamintos – akmuo, žalvaris, geležis. Šis būdas naudojamas iki šiol archeologinės kultūros priskyrimui pakankamai ilgam laikotarpiui. (*Žiūrėkite*: *akmens amžius*, bronzos amžius, geležies amžius)

Pagrindinės datavimo sistemos – santykinė ir absoliutinė. Santykinei sistemai priskiriamas ankstyviausias archeologinio datavimo – lyginamasis datavimo metodas: archeologiniai radiniai lyginami su dar egzistuojančių primityvių tautų buitimi. Jį pagrindė švedas Svenas Nilsonas. 

**Santykinės archeologinio datavimo sistemos** pagrindiniai metodai – stratigrafinis ir tipologinis. Pirmąjį metodą pagrindė anglų geologas Čarlzas Lajelis. Jis gamtiškai susiformavusiuose žemės sluoksniuose randamus žmogaus darbo veiklos pėdsakus skyrė tų sluoksnių susidarymo laikotarpiams. 

Tipologinį metodą pagrindė anglas Augustas Pitas Riversas. Šio metodo pagrindinis principas – nustatyti vieno archeologinio objekto radinių tipus, t. y. suskirstyti juos pagal medžiagą, formą bei paskirtį ir palyginti su kitų archeologinių paminklų radinių tipais. Naudojamas iš dalies, nes kultūros atskirose teritorijose plėtojasi nevienodai, turi daug atgyvenų. 

Prie santykinių priskiriamas ir hidrologinis metodas: vandens lygio svyravimų laikotarpiai lyginami su buvusių gyvenviečių topografija. Paplito švedų geologo L. Posto pasiūlytas žiedadulkių analizės (palinologinis) metodas. Juo nustatoma ir lyginama skirtingų kultūros sluoksnio lygių įvairių augalų žiedadulkių procentinė išraiška.

Plačiausiai naudojami **absoliutinės sistemos** – absoliutaus amžiaus nustatymo – metodai, dažniausiai – Čikagos universiteto profesorius V. Libio 1946 m. pasiūlytas radioaktyviosios anglies arba radiokarboninis datavimo metodas. Radinio amžius nustatomas pagal išlikusios radioaktyviosios anglies (I4C) kiekį organinėje medžiagoje ir jos skilimo pusėjimo trukmę (pusperiodį). Kadangi pusėjimo trukmė 5730±40 metų, paleolito ir mezolito laikotarpių radiniams ir antropologinei medžiagai datuoti taikomas kalio–argono metodas. 

Radioaktyviosios anglies metodu nustatytas datas JAV astronomas Endriu Elikotas Daglasas pasiūlė patikslinti dendrochronologiniu metodu, paremtu Kalifornijoje ilgai augančių pušų (*Pinus aristata*) rievių skaičiumi ir dydžiu. Nustatyta 7117 metų dendrochronologinė diagrama. Radioaktyviosios anglies metodu gautos ir dendrochronologiniu patikslintos datos vadinamos kalibruotomis. 

Absoliučiam amžiui nustatyti dar naudojami paleomagnetinis (pagal išdegto molio įmagnetėjimą), geochronologinis (pagal juostuotuosius molio sluoksnius) ir kt. metodai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Girininkas. *Archeologinis datavimas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 719 psl.
**Algirdas Dambrauskas** (g. 1932 m. sausio 8 d. Žemaičiuose, Dotnuvos valsčius) – Lietuvos inžinierius elektromechanikas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1964 m. baigęs Krasnojarsko politechnikos institutą jame dėstė. 1983 m. technikos mokslų daktaras. 1984–1991 m. Robototechnikos ir techninės kibernetikos katedros vedėjas, nuo 1984 m. profesorius. Nuo 1991 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto (iki 1996 m. Vilniaus technikos universitetas) dėstytojas, 1991–1996 m. Automatikos katedros vedėjas.

Mokslinė veikla
---------------

Svarbiausi darbai iš automatinio valdymo teorijos.

Bibliografija
-------------

* Simpleksinė paieška, 1979 m. rusų kalba
* Simpleksinės paieškos algoritmai ir programos, 1992 m. rusų k.
* Simpleksinės paieškos metodai, 1995 m.
* Automatizuoto projektavimo sistema, bendraautoris Dinas Šulskis, VGTU leidykla Technika, 2001 m.
* Simpleksinės paieškos statistinė teorija, monografija, Vilnius, Technika, 2007 m. ISBN 978-9955-28-100-9

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Algirdas Dambrauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 438 psl.
**Tysaido universitetas** (angl. *University of Teesside*) – universitetas Midlsbro mieste, šiaurės rytų Anglijoje. Universitete 2005 metais studijavo 20685 studentai.

Universitetas buvo įkurtas 1930 metais kaip techninė kolegija. Universiteto Informatikos skyrius (angl. *School of Computing*) žymus tarptautiniu lygiu.

Universitete statomas 11 milijonų svarų (maždaug 55 mln. litų) vertės Elektroninės inovacijos institutas, kaip dalis *Elektroninio miesto* projekto (angl. *DigitalCity*). Mieste, dalyvaujant universitetui kiekvienais metais organizuojamas Tarptautinis Animex festivalis. Universitetas yra pasiekęs labai daug kuriant, vystant ir diegiant kompiuterinius žaidimus.

Universiteto mokyklos
---------------------

**Universitetas susideda iš 6 mokyklų**:

* Menų ir žiniasklaidos mokykla (angl. *School of Arts and Media*),
* Kompiuterijos ir matematikos mokykla (angl. *School of Computing and Mathematics*),
* Sveikatos ir socialinės rupybos mokykla (angl. *School of Health and Social Care*),
* Tiksliųjų mokslų ir technologijos mokykla (angl. *School of Science and Technology*),
* Socialinių mokslų ir teisės mokykla (angl. *School of Social Sciences and Law*),
* Tysaido verslo mokykla (angl. *Teesside Business School*).

Nuorodos
--------

* www.tees.ac.uk – universiteto svetainė
* Tysaido universiteto studentų sąjunga
* Kompiuterijos mokyklos svetainė
* Universieto bibliotekos ir informacinių paslaugų svetainė
* Kompiuterinių žaidimų akademinė programa
Kretos archeologinių vietų žemėlapis
Rytų Europos archeologinių kultūrų žemėlapis
**Archeologinis žemėlapis** – specialus istorinis žemėlapis, archeologinių radinių, archeologinių vietų ar archeologinių kultūrų dokumentavimo būdas. Nuo archeologinio plano jis skiriasi masteliu.

Žemėlapių tipai
---------------

Archeologiniai žemėlapiai yra masteliniai arba eskiziniai, regionų ar kraštų su atitinkamais tekstiniais paaiškinimais (vietovių sąrašais) ir objektų ar dirbinių išsidėstymo vietomis. Būna universalūs, kai žymimos visos archeologinės vertybės, ir specializuoti, kai nurodomos tam tikros jų rūšys. XIX a. viduryje pradėta sudarinėti universalius, XX a. – specializuotus archeologinius žemėlapius.

Lietuvos žemėlapiai
-------------------

Lietuvoje pirmuosius archeologinius žemėlapius parengė Fiodoras Pokrovskis 1893 m. – Vilniaus gubernijai, 1895 m. – Gardino gubernijai, 1899 m. – Kauno gubernijai. Volodimiras Antonovičius 1895 m. sudarė archeologinius žemėlapius Kijevo gubernijai, 1902 m. – Voluinės gubernijai. Rytprūsių archeologinių vietų žemėlapius 1908 m. sudarė Emilis Holakas, Užnemunės piliakalnių – 1909 m. Juozapas Radziukynas. XX a. 3-4 dešimtmečio reikšmingiausias Lietuvos archeologinis žemėlapis yra Petro Tarasenkos knygoje „Lietuvos archeologijos medžiaga" (1928 m.). Nuo šeštojo dešimtmečio dažniausiai rengiami specialūs archeologiniai žemėlapiai; juose pažymėtos tam tikros archeologinių paminklų ar dirbinių rūšys. Didžiausias archeologinių žemėlapių rinkinys – „Lietuvos TSR archeologijos atlasas". 1968 m. archeologinių paminklų teritorijas pradėta kartografuoti žemėnaudos planuose (mastelis 1:10 000).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gintautas Zabiela. *Archeologinis žemėlapis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 719 psl.

Literatūra
----------

* Black, Jeremy: Maps and history – constructing images of the past. Yale Univ. Press, New Haven [u.a.] 1997, 267 S. ISBN 0-300-06976-6
* Johannes Dörflinger: Geschichtskarte. In: Ingrid Kretschmer u. a. (Bearb.): Lexikon zur Geschichte der Kartographie. Von den Anfängen bis zum Ersten Weltkrieg. Band C. Die Kartographie und ihre Randgebiete. Deuticke, Wien 1986, ISBN ISBN 3-7005-4562-2,
* Paul Kläui: Die Karte als Hilfsmittel der historischen Forschung, in: Zeitschrift für schweizerische Geschichte, Band 30 (1950), S. 244ff.
* Goffart, Walter A.: Historical atlases – the first three hundred years, 1570–1870. Univ. of Chicago Press, Chicago [u.a.] 2003, XXIII, 603 S. ISBN 0-226-30071-4

Nuorodos
--------

* Lietuvos piliakalniai
* Vorgeschichtliche Übersichtskarte von Ostpreußen. Im Auftrage des ostpreusisschen Provinzial-Verbandes entworfen und gezeichnet von Emil Hollack. (1908, Maßstab 1:300 000) Emilio Holako Prūsijos archeologinis žemėlapis. Biblioteka Uniwersytecka w Toruniu
Arc'teryx|  |
| Forma | filialas |
| Pramonė | ekstremalus sportas |
| Perėmėjas (-ai) | AdidasAmer Sports |
| Įkurta | 1989 m. |
| Įkūrėjas (-ai) | Dave Lane |
| Centrinė būstinė | Britų Kolumbija, Kanada |
| Holdingas | Amer Sports |
| Tinklalapis | arcteryx.com |

**„Arc'teryx"** – sporto prekių bendrovė, besitelkianti ekstremalaus sporto pramonėje.

1989 m. Dave Lane įsteigė įmonę, kuri iš pradžių pardavinėjo laipiojimo sporto įrangą. Įmonės prekės ženkle atvaizduojama archeopterikso fosilija. 

1997 m. „Salomon" bendrovė turėjo 1600 darbuotojų, apyvarta siekė 653 milijonus eurų. Tais pačiais metais Georges Salomon pardavė savo verslą „Adidas" bendrovei už 1,2 milijardą eurų kartu su „Arc'teryx" ir kitais pastarajai bendrovei priklausiusiais prekės ženklais. 2005 m. mažėjant verslo pajamoms „Amer Sports" įsigijo „Adidas-Salomon" padalinio valdomus prekės ženklus už 485 milijonus eurų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Davison, Phil (2010-10-08). „Skiing visionary whose bindings snapped before bones did". *Financial Times*. ISSN 0307-1766. Nuoroda tikrinta 2016-06-19.
| ***Karštas smūgis*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Colpo rovente |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Piero Zuffi |
| Scenaristas (-ai) | Ennio FlaianoPiero Zuffi |
| Vaidina | Barbara Bouchet |
| Metai | 1969 |
| Žanras | kriminalinis |
| Trukmė | 104 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Karštas smūgis** (it.  *Colpo rovente*) – 1969 m. Italijoje sukurtas kriminalinis veiksmo filmas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Barbara Bouchet – Monika Braun
* Michael Reardon – Frenkas Berinas
* Carmelo Bene – Bilis Desko
* Susanna Martinkova – Fani
* David Groh – donas Karbo
* Giuseppe Addobbati
* Isa Miranda

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Niujorke nužudomas turtingas pramonininkas Makas Braunas. Tyrimą atlikti pavedama inspektoriui Frenkui Berinui, įtariančiam, kad velionis turėjo sąsajų su nusikalstamo pasaulio atstovais bei narkotikų platinimu. Frenko sąjungininke tampa nužudytojo duktė Monika, trokštanti išsiaiškinti tiesą, tačiau nusikaltėliai nesuinteresuoti, kad tiesa išaiškėtų, todėl trukdymai ir žmogžudystės tik prasideda...
| Kuznecko Alatau |
| --- |
|  |
|  |
| Šalis | Rusijos vėliava Rusija |
|  |
| Aukščiausi kalnai | Staraja Krepost k. (2217 m) |
|  |
| Kalnagūbriai |  |
|  |
| Upių ištakos | Kija, Baltasis Ijusas |
|  |
| Ežerai |  |
|  |
| Uolienos | kvarcitas, skalūnas, klintis |
|  |
| **Ilgis** | ~300 km |

**Kuznecko Alatau** (rus. *Кузнецкий Алатау*) – kalnagūbris Rusijoje, Pietų Sibire, Kemerovo srityje, Chakasijoje ir Krasnojarsko krašte. Driekiasi iš šiaurės į pietus apie 300 km. Stūkso į vakarus nuo Krasnojarsko tvenkinio, tarp Kuznecko ir Minusinsko įdubų. Aukštis iki 2217 m (Staraja Krepost kalnas).

Kalnus sudaro kvarcitas, molio ir silicio skalūnai, klintys; daug granitinių intruzijų. Yra nefelino, geležies, mangano, polimetalų rūdų, aukso, boksito, chromito telkinių. Kuznecko Alatau upių suskaidytas į žemakalnių ir vidutinkalnių masyvus. Būdingos plikos apvalainos viršūnės.

Vyrauja kalnų taiga (kėniai, eglės, kedrai), nuo 1300–1500 m aukščio – kalnų tundra (samanų-kerpių, krūmynų, akmenų). Rytiniuose šlaituose yra maumedynų, pušynų. Pagrindinės upės – Baltasis Ijusas, Juodasis Ijusas, Kija, Vidurinė Tersė. Įsteigtas Kuznecko Alatau rezervatas.

* Kuznecko Alatau žiemąKuznecko Alatau žiemą
* Malojė Rybnojė ežerėlisMalojė Rybnojė ežerėlis
* „Padebesių Dantų" uolos„Padebesių Dantų" uolos
*

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 237
2. ↑  *Kuznecko Alatau*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007
| **Mikalojus Sapiega (1843)** |
| --- |
| Sapiegos |
| Herbas „Lis" |
| Herbas „Lis" |
|  |
| Gimė | 1779 m. |
| Mirė | 1843 m. lapkričio 23 d. (~64 metai) |
| Tėvas | Pranciškus Ksaveras Sapiega |
| Motina | Terezė Sufčinska |

**Mikalojus Sapiega**  (1779–1843 m. lapkričio 23 d. Tomašpolis) – Lenkijos kariškis, masonas.

Biografija
----------

Lenkijos-Lietuvos kunigaikščių Sapiegų giminės atstovas, herbo „Lis" savininkas. Pasktinio Smolensko vaivados, kunigaikščio Pranciškaus Ksavero Sapiegos (1741/1746–1806/1808) ir Terezės Sufčinskos (1744–1827) antrasis sūnus.

Po savo tėvo mirties 1808 m. Mikalojus Sapiega paveldėjo Krasilovo (Voluinėje) dvaro žemes.

Nuo 1802 m. gegužės – Maltos ordino riteris. Varšuvos kunigaikštystės armijoje pakilo iki papulkininkio laipsnio. Užėmė Lenkijos generolo Jano Henriko Dombovskio adjutanto pareigas. 1809 m. rugsėjį buvo apdovanotas Virtuti Militari ordino auksiniu kryžiumi.

Šeima ir vaikai
---------------

1806 m. Vieoje vedė Idaliją Potocką (1792 m. gegužės 20 d. – 1859 m. liepos 11 d.), Rusios vaivados, grafo Stanislovo Felikso Potockio (1752–1805) jaunesniąją dukterį nuo antros santuokos su Amelija Mnišek (1752–1798). Santuokoje gimė trys dukterys:

* Pelagėja (1809–1892 m. rugpjūčio 23 d.), vyras nuo 1823 m. Viktoras Kazimieras Čackis (1805–1853)
* Tereza (1811 m. balandžio 3 d. – 1895 m. gegužės 13 d.), vyras nuo 1830 m. Pšemyslavas Potockis (1805–1847)
* Idalija (1813–1861 m. rugpjūčio 31 d.), vyras nuo 1837 m. Konstantas Stanislovas Čorba (apie 1809–1849).

Literatūra
----------

* Zofia Zielińska, Franciszek Ksawery Sapieha, w: Polski Słownik Biograficzny, tom XXXIV, 1993 (informacje przy życiorysie ojca)

Nuorodos
--------

* Sapiegų genealogija Archyvuota kopija 2015-09-24 iš Wayback Machine projekto.
* Mikołaj ks. Sapieha h. Lis
**Liudas Stukas** (g. 1931 m. rugpjūčio 18 d. Niuarke, JAV) – dainininkas, pedagogas, vargonininkas ir chorvedys.

Biografija
----------

1939–1950 m. skambinti fortepijonu mokėsi pas Edwardą Napiwockį, o 1950–1952 m. dainuoti pas Herbertą Pate ir 1955 m. pas Leilą Livian. 1954–1959 m. studijavo *New York University School of Education* ir baigė bakalauro laipsniu.

Už kūrinį „Tėve mūsų" gavo premiją. Suorganizavo mergaičių vokalinį kvartetą „Rūta" ir įdainavo dvi plokšteles. Vėliau subūrė „Rūtos" vokalinį ansamblį.

Tarnaudamas amerikiečių kariuomenėje, kaip solistas surengė 120 koncertų JAV miestuose ir miesteliuose, dalyvavo ir lietuviškose programose, televizijos laidose.

Nuo 1957 m. vargonininkavo Dievo Motinos Sopulingosios lietuvių parapijoje Harrisone, NY. 1959–1961 m. dėstė muziką Woodrino aukštesniojoje mokykloje. Buvo nuolatinis solistas Patersone, NJ, Lyric Opera, koncertavo JAV, Pietų Amerikoje ir Europoje. 1973 m. Čikagos Lietuvių operoje atliko Escamillo vaidmenį Žoržo Bizė operoje „Carmen".

Turėdamas gražų baritono balsą, jį išlavino iki dramatinio tenoro. Su „Rūtos" ansambliu dalyvavo 1971 m. 4-ojoje JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėje Čikagoje. Taip pat dirbo su vokaliniais ansambliais – „Žibuoklės" Hillside, NJ, ir „Vilijos" Niuarke. Daug metų vargonininkavo, vadovavo chorui Šv. Petro ir Povilo parapijoje Elizabethe, NJ. 1988 m. išėjo į pensiją.

Priklausė New Jersio Essexo Operos trupei, harmonizavo per 50 lietuvių liaudies dainų, sukūrė dainų chorams ir solistams: „Malda", „Širdies gėlė" ir kt. Su „Rūtos" ansambliu ir L. Juodyte į plokštelę įdainavo keletą savo ir S. Cerienės dainų. Anglų kalba parašė santrauką Juozo Žilevičiaus knygai „Lietuvis vargonininkas išeivijoje".

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
**Liudgardas Maculevičius** (1917 m. birželio 16 d. Feodosija – 2004 m. gruodžio 30 d. Vilnius) – Lietuvos kino režisierius, scenaristas.

Biografija
----------

1943 m. baigė Kinematografijos institutą Maskvoje, mokytojas režsierius Sergejus Eizenšteinas. Dirbo kino studijoje „Mosfilm", Centrinėje dokumentinių filmų studijoje. Nuo 1944 m. Lietuvos kino studijos (iki 1956 m. veikė kitais pavadinimais) režisierius.

Kūryba
------

Sukūrė apie 1000 kino žurnalo „Tarybų Lietuva" dalių (tarp jų – ir pirmąsias 1944 m.), pirmąjį spalvotą ilgametražį dokumentinį filmą „Tarybų Lietuva" (1951 m. su rež. J. Poselskiu, Stalino premija, su kitais, 1952 m.).

Kiti dokumentiniai filmai: Petras Cvirka (1947 m. su rež. I. Krovčiunovskiu), „Klaipėda" (1953 m.), „Daina lydi darbą" (1955 m.), „Draugystės dienos" (1957 m.), „Lietuviškos vestuvės" (1958 m.), „Dainos jaunystė" (1960 m.), „Raudonstogė kaimo rytdiena" (1976, TSRS filmų apie architektūrą festivalio Maskvoje diplomas 1978 m.), „Keturių žirgų riteris" (1984 m. apie V. Mikėną). Parašė kai kurių savo filmų scenarijus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Liudgardas Maculevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 752 psl.
**Liudmila Chetagurova** ( 1918 m. vasario 8 d. Balta, Odesos sritis – 2008 m. spalio 9 d. Vilniuje) – žymi Lietuvos arfininkė.

Biografija
----------

1944–1947 m. Maskvos dramos teatro orkestro arfininkė. 1948 m. baigė Maskvos konservatoriją (mokytoja Ksenija Erdeli). 1949–1979 m. Lietuvos operos ir baleto teatro orkestro arfininkė. 1949–2000 m. Lietuvos konservatorijos dėstytoja, nuo 1989 m. profesorė. Koncertavo solo ir su arfų trio, 1978–1989 m. Mokslininkų rūmų arfų trio vadovė.

Mokinės: Sigizmunda Sabalytė, Elena Rimkaitė, Jolanta Baliūnienė – Lietuvos operos ir baleto teatro artistė, Daiva Šlyžienė – Lietuvos operos ir baleto teatro artistė bei M. K. Čiurlionio menų mokyklos arfos specialybės mokytoja metodininkė, Galina Jakaitienė – B. Dvariono dešimtmetės muzikos mokyklos arfos specialybės mokytoja, Valerija Baranauskienė – Kauno valstybinio muzikinio teatro orkestro artistė, Danguolė Martusevičienė – Klaipėdos muzikinio teatro orkestro artistė, Giedrė Debesiūnaitė – Lietuvos nacionalinio orkestro artistė.. Artistė mirė Vilniuje, sulaukusi 90 metų .

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Liudmila Chetagurova*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 58 psl.
2. ↑  Arfos draugija
3. ↑  7 Meno Dienos
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Bora Bora
**Pavėjinės salos** (pranc. *Îles Sous - le-Vent*) – vakarinė Draugijos salų Prancūzijos Polinezijoje dalis. Plotas 473,1 km². Gyvena 30,2 tūkst. gyventojų (2002 m.). Sudaro 5 salos ir 4 atolai.

* *salos:*
	+ Bora-Bora
	+ Huahine
	+ Maupiti
	+ Raiatea
	+ Tahaa
* *atolai:*
	+ Manuae
	+ Maupihaa
	+ Motu One
	+ Tupai

Salas 1769 m. balandžio 12 d. atrado britų jūrininkas Džeimsas Kukas, stebėdamas Veneros tranzitą. 1843 m. salos tapo Prancūzijos protektoratu, o 1880 m. – kolonija.

Salos kalnuotos, apsuptos koralinių rifų, su gerai išsilaikiusiais vulkanų kūgiais. Aukštis iki 1017 m (Tefatoaiti k. Raiatea s.). Salas dengia drėgnieji tropiniai miškai. Būdingi augalai – duonmedžiai, pandanai, kokospalmės. Yra nedidelių gyvūnų: kiaulių, žiurkių, driežų. Koraliniuose rifuose didžiulė žuvų įvairovė.

Eksportuojama kopra, vanilė, cukrus, romas, perlamutras. Svarbi ūkio šaka – turizmas.

Pavėjinės salos taip pat sudaro administracinį padalinį. Į jį įeina 7 komunos: Bora Bora, Huahine, Maupiti, Tahaa, Taputapuatea, Tumaraa, Uturoa.

|  |  |
| --- | --- |
|  **Prancūzijos Polinezijos salynai** |  |
| *Draugijos salos* (Priešvėjinės salos · Pavėjinės salos) ·
*Tuamotu-Gambjė salos* (Tuamotu salos · Gambjė salos) ·
Tubuajo salos ·
Markizų salos · |
Koordinatės: 55°51′45″š. pl. 24°11′53″r. ilg.﻿ / ﻿55.8626°š. pl. 24.1980°r. ilg.﻿ / 55.8626; 24.1980

|  Pazūkų šv. Elžbietos koplyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Panevėžio |
| **Dekanatas** | Pasvalio |
| **Savivaldybė** | Panevėžio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Pazūkai |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 1853 m. |

Pazūkų koplyčia apie 1935 m.
**Pazūkų šv. Elžbietos koplyčia-mauzoliejus** – koplyčia su laidojimo rūsiu, esanti Panevėžio rajone, paribyje su Pasvalio rajonu, Pazūkų kaime, apie 8 km į pietvakarius nuo Pušaloto. Priklauso Pušaloto šv. apaštalų Petro ir Povilo parapijai. Pastatyta 1894 (kitais duomenimis, 1890) m. Fundatorė vietos dvarininkė Viktorija Leparskienė (Liparckienė).

Koplyčia stovi senosiose kaimo kapinaitėse, aptvertose mūrine tvora. Išlikusios kelios kapavietės, buvusio paminklo su kolona postamentas. Vieta prižiūrima, ant pastato frontono pritvitintos lentelės su datomis „1894. 1990". Aplinkui plyti atviri dirbami laukai. Koplyčia pasiekiama iš kelio  **3013**  Berčiūnai–Dragonys–Gailiūnai , Pazūkuose pavažiavus 0,5 km į šiaurę sezoniniu lauko keliu.

Istorija
--------

Dvarininkės Leparskienės rūpesčiu iš raudonų degtų plytų sumūryta koplyčia atstojo nedidelę kaimo bažnytėlę. Bažnytėlė stačiakampė, vos 3X4 m dydžio, lyg didelės bažnyčios maketas. Joje buvo altorius, ant sienų stacijėlės. Du langai ir vienos stiklinės durys. Apačioje – rūsys. Rūsio gale – langelis, pro kurį matėsi Leparskienės karstas su palaikais. Leparskienei mirus, jos dvarelis buvo tuoj išparduotas.

Bažnytėlės priekis paaukštintas, ant jo – trys kryželiai. Buvo apmūrytos ir kapinaitės. Mūrą apdengė molio čerpėmis. Įėjimas į kapinaites buvo pro geležinius suveriamus vartelius. Kapinaičių pakraščiais augo medžiai ir alyvų krūmai. Bažnytėlės dešinėje stovėjo paminklas: apačioje postamentas iš kampuoto akmens su įrašu, ant jo apvali kolona, viršuje angelas.

Kiekvieną gegužės mėnesio vakarą vykdavo gegužinės pamaldos. Visi atėję bažnytėlėje nesutilpdavo. Kiti suklupdavo prie pravertų durų šventoriuje, prie ką tik pražydusių ar jau baigiančių žydėti alyvų. Altorėlis būdavo papuoštas iš šonų berželiais, o
viduryje, kur stovėjo Marijos statula, – gėlėmis.

Galerija
--------

* Kapinaites juosia mūro tvoraKapinaites juosia mūro tvora
* Paminklo postamentas šalia koplyčiosPaminklo postamentas šalia koplyčios
* Kryžius ant stogoKryžius ant stogo

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pušaloto šv. apaštalų Petro ir Povilo parapija[neveikianti nuoroda]

Nuorodos
--------

* Panevėžio rajono koplyčios
* Jurgis Barisas. Pazūkai. Prisiminimų takais
* Pazūkų koplyčios nuotraukos 2010 m. (*miestai.net*)
| **Pawoł Wirt** |
| --- |
| Gimė | 1906 m. birželio 11 d.Varta, Aukštutinė Lužica, Vokietija |
| Mirė | 1946 m. balandžio 20 d. (39 metai)Sovietų Sąjunga |
|  |
| Veikla | kalbininkas, slavistas |
|  |
| Alma mater | Kaimo mokytojų seminarijaLeipcigo universitetasBerlyno universitetas |

**Pavolas Virtas** (a. sorb. *Pawoł Wirt*, vok. *Paul Wirth*, 1906 m. birželio 11 d. Varta, Aukštutinė Lužica, Vokietija – 1946 m. balandžio 20 d. karo belaisvių stovykla, Sovietų Sąjunga) – sorbų kalbininkas, slavistas. Sorbų kalbinės geografijos įkūrėjas.

Biografija
----------

Nuo 1927 iki 1933 m. Berlyno Humboldtų universitete studijavo slavistiką. Studijų metu tyrė sorbų tarmes. Šių tyrimų rezultatas – jo pirmoji publikacija apie sorbų tarmių geografiją. Savo profesoriaus M. Fasmerio patartas ėmė rinkti sorbų tarmių ir bendrinių kalbų fonologijos medžiagą. Surinktą fonologijos medžiagą išleido Garso biblioteka (Lautbibliothek), kuriai vadovavo D. Vestermanas.

1933 m. apgynė daktaro disertaciją *„Beiträge[n] zum sorbischen (wendischen) Sprachatlas"* (Sorbų (vendų) kalbinio atlaso apybraižos). Šis darbas tapo pirmuoju moksliniu veikalu apie sorbų kalbinę geografiją ir padėjo pagrindus kitiems žemutinių ir aukštutinių sorbų kalbiniams atlasams, kurie nuo 1932 iki 1936 m. buvo leidžiami bendradarbiaujant Pavolui Virtui ir Maksui Fasmeriui. Remiantis surinkta fonologijos medžiaga ir disertacija 1975 m. buvo išleistas pomirtinis veikalas „Sorbų (vendų) kalbinio atlaso apybraižos" (Beiträge zum sorbischen (wendischen) Sprachatlas).

Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui P. Virtas buvo buvo pašauktas į kariuomenę. Mirė 1946 m. balandžio 20 d. Sovietų Sąjungos teritorijoje sovietinėje karo belaisvių stovykloje.

Kūriniai
--------

* Max Vasmer, Paul Wirth: Slavische Texte. I. Sorbische (wendische) Texte. Berlin 1932.
	+ Nr. 1. Niedersorbische Schriftsprache
	+ Nr. 2. Die niedersorbische Mundart von Haasow, Kr. Cottbus
	+ Nr. 3. Obersorbische Schriftsprache
	+ Nr. 4. Die obersorbische Mundart von Groß-Koschen bei Senftenberg
* Paul Wirth: Beiträge zum sorbischen (wendischen) Sprachatlas. Domowina-Verlag, Bautzen 1975 (Fotomechanischer Neudruck der beiden Lieferungen aus den Jahren 1933 und 1936.).

Literatūra
----------

* Gerat Wirth: Naš bratr. K dopomnjeću na našeho njeboh bratra dra. habil. Pawoła Wirtha. W: Pomhaj Bóh 11-12/1956.
* Hinc Šewc: Pozabyty serbski rěčespytnik. K 50. posmjertnym narodninam Pawoła Wirtha. W: Rozhlad 9/1956, str. 274—277.
* Jan Petr: Štó je za Arnošta Muku jeho naslědnika P. Wirtha namakał? W: Rozhlad 11/1969, str. 435—440.
* Frido Michałk: Wirt, Pawoł. W: Jan Šołta, Pětr Kunze, Franc Šěn (wud.): Nowy biografiski słownik k stawiznam a kulturje Serbow. Ludowe nakładnistwo Domowina, Budyšin 1984, str. 604sl

Nuorodos
--------

* Bibliografija
| **Lycoperdon umbrinum** |
| --- |
| Pavėsinis pumpotaukšlis (*Lycoperdon umbrinum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Pumpotaukšliniai  *( Lycoperdaceae)* |
| Gentis: | Pumpotaukšlis  *( Lycoperdon)* |
| Rūšis: | Pavėsinis pumpotaukšlis  *( Lycoperdon umbrinum)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Pavėsinis pumpotaukšlis** (lot. *Lycoperdon umbrinum*) – pumpotaukšlių (*Lycoperdon*) genties grybų rūšis.

Vaisiakūniai 3-5 cm skersmens, rutuliški, apaugę dygliuotomis karputėmis, kurios beveik nutrupa ir nubyra, o vaisiakūnio paviršius lieka šiurkštus, bet ne plaukuotas, kaip dygliuotojo pumpotaukšlio. Spalva įvairuoja nuo balkšvos iki šviesiai raudonai rudos. 
Valgomas, bet menkavertis. Nedažnas.

Literatūra
----------

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, psl. 467


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pavėsinis pumpotaukšlis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| *PlanetSide* |
| --- |
|  |
| Kūrėjas | Sony Online Entertainment |
| Leidėjas | ŠA Sony Online EntertainmentEU Ubisoft |
| Dizaineris | {{{dizaineris}}} |
| Kompozitorius | {{{kompozitorius}}} |
| Išleidimo data | ŠA 2003 m. gegužės 20 d.PAL 2003 m. gegužės 22 d. |
|
| Žanras (-ai) | MMOFPS |
| Režimas | Daugelio žaidėjų |
|
| Reitingai | ESRB: TPEGI: 16 |
| **Platforma** | Microsoft Windows |
| Versija |  |
| Variklis |  |
| Reikalavimai | 
* **Procesorius:** Pentium III 1,0 GHz ar geresnis
* **Atmintis:** 256 MB RAM
* **Laisvos vietos:** 3,25 GB
* **Vaizdo plokštė:** 32 MB RAM, palaikanti Direct3D
 |
| Platinimas | Platinimas internetu |
|
| Licencija | {{{licencija}}} |
| Pirmtakas | {{{pirmtakas}}} |
| Kitos dalys |  |
|  |

**PlanetSide** – daugelio žaidėjų pirmojo asmens šaudyklė, žaidžiama internetu (MMOFPS). Žaidimą sukūrė ir 2003 m. išleido „Sony Online Entertainment"

Žaidime žaidėjai pasirenka vieną iš trijų galimų frakcijų ir kovoja dėl įsitvirtinimo vienoje iš 10 *Auraxis* planetos teritorijų. Žaidėjas valdo pavienį karį, kuris gali specializuotis į kovos mašinos komandos narį, pėstininką, mediką, inžinierių ir kt. Daugiausiai žaidžiamas pirmojo asmens perspektyvoje, su trečiojo asmens perspektyvos galimybe.

Kitaip nei daugelyje šaudyklių, kur mūšiai tarp keleto žaidėjų vyksta nedideliame plote, „PlanetSide" palaiko iki kelių šimtų žaidėjų, kovojančių didžiuliame mūšio lauke. Žaidimo mūšiuose kovojama dėl teritorijos kontrolės ir strateginių taškų, įvairūs įvykiai vienodai veikia visas tris frakcijas.

Žaidimo tęsinys „PlanetSide 2" pasirodė 2012 m. lapkričio 20 d.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
| **Povilas Norkūnas** |
| --- |
| Gimė | 1894 m. birželio 30 d.Slėpsniuose, Joniškio valsčius |
| Mirė | 1941 m. liepos 11 d. (47 metai)prie Kužių |
| Sutuoktinis (-ė) | Elena Šabinienė |
|  |
| Veikla | I Seimo (1922–1923) narys, profsąjungų veikėjas |
| Partija | 1920 m. Lietuvos komunistų partija |

**Povilas Norkūnas** (1894 m. birželio 30 d. Slėpsniuose, Joniškio valsčius – 1941 m. liepos 11 ar 12 d. prie Kužių) – I Seimo (1922–1923) narys, profsąjungų ir komunistų partijos veikėjas.

Biografija
----------

Iki 1918 m. tarnavo pas ūkininkus savo kaime, Latvijoje. 1918 m. gale – 1919 m. pradžioje dirbo Joniškio milicijoje, buvo bolševikų įkurto valsčiaus komiteto žemės ūkio ir miškų įgaliotinis. 1920–1921 m. derino legalią profsąjungų ir nelegalią komunistinę veiklą Joniškyje, Šiauliuose ir Kaune, buvo LKP CK narys. Maskvai rengiant sukilimą prieš Lietuvos valdžią, 1920 m. vasarą su ginklais pasiųstas į Vilkaviškio apskritį, tačiau, sukilimą atšaukus, grįžo namo.

1920–1921 m. sėdėjo Panevėžio ir Šiaulių kalėjimuose. 1922 m. išrinktas į I Seimą pagal Darbininkų kuopos (iš tikrųjų LKP) sąrašą. Pradėjus „kuopininkus" persekioti, 1923 m. įkalintas, tačiau greitai paleistas. 1924–1929 m. dirbo įvairiuose dvaruose. 1930–1937 m. Žeimelio ir Linkuvos kooperatyvų vedėjas. 1939 m. įsigijo 16 ha ūkį prie Šakynos ir jame dirbo. Žmona Elena Šabinienė.

1940 m. rugpjūtį sovietinės valdžios paskirtas Gruzdžių valsčiaus viršaičiu, vėliau – vykdomojo komiteto ir žemės ūkio komisijos pirmininku. Prasidėjus II Pasauliniam karui ir vokiečiams išvijus Raudonąją armiją, 1941 m. liepos 3 d. savo ūkyje areštuotas, vėliau sušaudytas.

Literatūra
----------

* *Povilas Norkūnas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. 218–219 psl.
| **Povilas Tamuliūnas** |
| --- |
| Gimė | 1919 m. balandžio 28 d.Ančiškiai, Vabalninko valsčius |
| Mirė | 1995 m. lapkričio 11 d. (76 metai)Vilnius |
| Sutuoktinis (-ė) | Aleksandra |
|  |
| Veikla | kompozitorius, pedagogas, chorvedys |
| Partija | 1956 m. SSKP |

**Povilas Tamuliūnas** (1919 m. balandžio 28 d. Ančiškiuose, Vabalninko valsčius – 1995 m. lapkričio 11 d. Vilniuje) – Lietuvos kompozitorius, pedagogas, chorvedys.

Biografija
----------

1938–1940 m. Kauno konservatorijoje studijavo vargonavimą (dėst. Nikodemas Martinonis), 1940–1949 m. – kompoziciją (prof. Juozo Gruodžio ir Antano Račiūno klasės). 1941–1943 m. konservatorijos bibliotekos vedėjas. Studijas baigė su pagyrimu.

Studijų metais dėstė muziką ir vadovavo mergaičių chorui Kauno 2-ojoje gimnazijoje (1944–1947 m.). Chorą parengė 1946 m. respublikinei dainų šventei ir konkurse pelnė antrąją vietą. Kurį laiką vadovavo ir Kauno 4-osios gimnazijos moksleivių chorui. 1947–1948 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos studentų mišriojo choro vadovas. 1948–1949 m. Kauno maistprekybos darbuotojų mišriojo choro vadovas. Kolektyvus parengė Kauno miesto dainų šventėms ir nemažai koncertavo.

Apsigyvenęs Vilniuje, nuo 1949 m. buvo Lietuvos valstybinės konservatorijos ir Juozo Tallat-Kelpšos muzikos mokyklos teorinių disciplinų dėstytojas. 1950–1951 m. Respublikinių mokytojų namų mišriojo choro vadovas. 1953–1960 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos direktoriaus pavaduotojas mokslo ir mokymo reikalams, 1956–1975 m. ir 1977–1980 m. Muzikos teorijos katedros vedėjas, nuo 1967 m. docentas, nuo 1981 m. profesorius.

Parengė mokymo priemones „Daugiabalsis solfedžio" (1959 m.) ir „Choro pratybos" (1973 m. kartu su Rimtautu Kašponiu), redagavo nemaža muzikos teorijos darbų iš solfedžio, harmonijos ir kitų sričių, parašė muzikinių straipsnių, sukūrė stambių vokalinių ir instrumentinių kūrinių, dainų chorams ir solistams. Atliko didelį visuomeninį – muzikinį darbą.

Nuo 1949 m. Lietuvos kompozitorių sąjungos narys, 1954–1971 m. šios sąjungos valdybos narys, 1962–1966 m. atsakingasis sekretorius, 1968–1971 m. pirmininko pavaduotojas. Buvo Lietuvos aukštojo ir specialiojo vidurinio mokslo ministerijos mokslinės metodinės komisijos, Stasio Šimkaus premijų, respublikinių dainų švenčių repertuarinės komisijos narys, Lietuvos kultūros ministerijos ekspertinės komisijos pirmininkas, respublikinių dainų švenčių konsultantas, chorų apžiūrų bei konkursų žiuri pirmininkas arba narys.

1964–1971 m. LKP CK narys. 1965 m. Lietuvos SSR nusipelnęs meno veikėjas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. - Vilnius, 1999.
2. ↑  Bronius Ambraziejus. *Povilas Tamuliūnas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. - 258
| **Povilas Morkūnas** |
| --- |
| Gimė | 1932 m. lapkričio 6 d.Jonava, Biržų rajonas |
| Mirė | 2017 m. balandžio 16 d. (84 metai)Šiauliai |
| Tėvas | Antanas Morkūnas |
| Sutuoktinis (-ė) | Birutė Morkūnienė |
| Vaikai | Vidas Morkūnas |
|  |
| Veikla | inžinierius, visuomenės veikėjas |
| Organizacijos | Šiaulių televizorių gamykla |
| Pareigos | 1962–1985 m. direktorius |
| Partija | 1963 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1956 m. Kauno politechnikos institutas |

**Povilas Morkūnas** (1932 m. lapkričio 6 d. Jonavoje, Biržų rajonas - 2017 m. balandžio 16 d. Šiauliuose) – Lietuvos inžinierius, visuomenės veikėjas, Šiaulių miesto garbės pilietis.

Biografija
----------

1951 m. sidabro medaliu baigė Biržų vidurinę mokyklą. 1956 m. baigė Kauno politechnikos instituto Elektronikos fakultetą, įgijo radijo inžinieriaus specialybę. 1959–1960 m. studijavo Maskvos energetikos institute.

Dirbo Rygos ir Kauno radijo gamyklose, 1960–1962 m. Specialiajame konstravimo biure prie Vilniaus skaičiavimo mašinų gamyklos. 1962 m. kovo 26 d. paskirtas besikuriančios Šiaulių televizorių gamyklos direktoriumi. Šias pareigas ėjo 23 metus – iki 1985 m. Rūpinosi gamyklos rūmų statyba, televizinės aparatūros gamyba, rėmė sportą ir meno saviveiklą.

1985–1990 m. LDT Šiaulių miesto Vykdomojo komiteto pirmininkas. Jo vadovavimo metais buvo statomi gyvenamieji namai, medicinos, kultūros įstaigos, tvarkomas pėsčiųjų bulvaras, gerinama geriamojo vandens kokybė ir kt.

1971–1986 m. LKP CK narys, nuo 1986 m. LKP Revizijos komisijos narys. 1966–1970 m. SSRS AT deputatas, nuo 1980 m. LSSR AT deputatas. Buvo renkamas Šiaulių miesto tarybos deputatu. Nuo 2001 m. pensininkas.

Su žmona Birute užaugino sūnų Vidą. Palaidotas Donelaičio kapinėse.

Įvertinimas
-----------

* 1971, 1976, 1980 m. apdovanotas trimis SSRS ordinais
* 1977 m. LSSR nusipelnęs inžinierius
* 2003 m. Šiaulių miesto garbės pilietis
* 2007 m. garbės ženklas „Už nuopelnus Šiaulių apskričiai"

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Šemeta. *Povilas Morkūnas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. - 146
2. ↑  Netekome Šiaulių miesto garbės piliečio Povilo Morkūno (1932–2017), 2017-04-18
3. ↑   Archyvuota kopija 2019-06-21 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑  Valstybės, politikos ir visuomenės veikėjai
| **Povilas Sapiega (1855)** |
| --- |
| Sapiegos |
| Herbas „Lis" |
| Herbas „Lis" |
|  |
| Gimė | 1781 m. |
| Mirė | 1855 m. (~74 metai) |
| Tėvas | Pranciškus Ksaveras Sapiega |
| Motina | Tereza Sufčinska |

**Povilas Sapiega** (1781, Kamanecas-Podolskis – 1855 m. sausio 2 d. Varšuva) – Lenkijos bajoras ir kariškis.

Biografija
----------

Lenkijos-Lietuvos kunigaikščių Sapiegų giminės atstovas, herbo „Lis" savininkas. Paskutinio Smolensko vaivados, kunigaikščio Pranciškaus Ksavero Sapiegos (1741/1746–1806/1808) ir Terezos Sufčinskos (1744–1827) trečiasis sūnus.

Maltos ordino riteris, tarnavo Prancūzijos armijoje, kur 1807 metais gavo papulkininkio laipsnį. Kurį laiką buvo Juozapo Poniatovskio štabe. 1808–1811 buvo Varšuvos protektūros departamento patarėjas. Po 1815 metų užėmė Lenkijos kunigaikštystės Austrijos gubernijos bajorų maršalkos pareigybę.

1809 metų balandį buvo apdovanotas Garbės legiono ordinu.

Šeima ir vaikai
---------------

Povilo Sapiegos žmona Pelagija Rožė Potocka 
1806 metais Varšuvoje vedė Pelagiją Rožę Potocką (1775–1846), grafo Stanislovo Felikso Potockio (1752–1805) ir Žozefinos Amalijos Mnišek (1752–1798) dukterį. Pirmą kartą Pelagija Potocka buvo ištekėjusi už Lietuvos artilerijos generolo, kunigaikščio Pranciškaus Sapiegos (1772–1829). Povilo ir Pelagijos vaikai:

* Ksaveras (1807 m. spalio 4 d. – 1882 m. rugpjūčio 2 d.), 1-oji žmona nuo 1832 metų Konstancija Gonorata Sobanska (1814–1838), 2-oji žmona nuo 1840 metų Liudvika Pacaitė (1819–1895)
* Leonas (1811 m. rugpjūčio 9 d. – 1884 m. lapkričio 17 d.), vedęs nuo 1838 metų Joaną Tiškevičiūtę (1816–1873)

Literatūra
----------

* Zofia Zielińska, Franciszek Ksawery Sapieha, w: Polski Słownik Biograficzny, tom XXXIV, 1993 (informacje przy życiorysie ojca)

Nuorodos
--------

* Sapiegų giminės genealogija Archyvuota kopija 2015-09-24 iš Wayback Machine projekto.
* Paweł ks. Sapieha h. Lis
**Putliosios ląstelės** (dar žinomos kaip **mastocitai** arba **labrocitai**) - vienos iš jungiamojo audinio ląstelių. Tai ovalios ar sferiškos formos, 20 - 30 µm dydžio, citoplazmoje turinčios daug granulių, joms būdinga metachromazija. Granulėse yra heparino, histamino ir neutraliųjų proteazių. Ląstelės turi endoplazminį tinklą, mažą Goldžio kompleksą, nedaug mitochondrijų. Putliosios ląstelės išsidėsto pavieniui arba grupėmis jungiamajame audinyje aplink arterioles, venules ir kapiliarus.

Vieta organizme
---------------

Putliosios ląstelės yra randamos gleivinės ir epiteliniame audinyje visame kūne, vietose, kur antigenas gali patekti į organizmą - virškinimo trakte, odoje, kvėpavimo sistemos epitelyje. Taip pat jų būna ir po epiteliu jungiamajame audinyje, kuris supa kraujo ląsteles, lygiuosius raumenis, gleivių ir plaukų folikulus.

Funkcijos
---------

Putliosios ląstelės reikalingos imuninei organizmo gynybai, nes greitai atpažįsta svetimus baltymus ir sukelia vietinį imuninį atsaką. Aktyvintos ląstelės greitai išlaisvina granulėse sukauptus uždegimo tarpininkus - mediatorius ir lėčiau - citokinus, kurie mobilizuoja kitas ląsteles dalyvauti imuninėje reakcijoje. Putliųjų ląstelių granulės prieš išsiliedamos į išorę jungiasi tarpusavyje, šis vyksmas vadinamas sudėtingąja egzocitoze.

Putliųjų ląstelių membrana turi receptorius jautrius imunoglobulinui E. IgE išskiria plazmocitai, šie IgE surišami putliųjų ląstelių membranos receptorių. Putliosios ląstelės antigenui pakartotinai patekus į kraują aktyvinasi ir sukelia silpną ir vietinį arba anafilaksinį atsaką.

Putliosios ląstelės taip pat turi įtakos žaizdų gijimui, imuninei tolerancijai ir kraujo-smegenų barjero funkcijai.

Putliųjų ląstelių gyvenimo ciklas ilgas, jos atsinaujina lėtai.

  



> 1. ↑
>
|  Tsongai |
| --- |
| Tsongai (XIX a.?)Tsongai (XIX a.?) |
| Gyventojų skaičius | ~5,3 mln. |
| Populiacija šalyse | Mozambiko vėliava Mozambikas: 3,5 mln.Pietų Afrikos Respublikos vėliava Pietų Afrikos Respublika: 1,4 mln.Esvatinio vėliava Esvatinis: 270000Zimbabvės vėliava Zimbabvė: 5000 |
| Kalba (-os) | tsongų |
| Vėliava |  |
| Religijos | prigimtinė tikyba, krikščionybė (katalikybė) |
| Giminingos etninės grupės | sutai, tsvanai, zulai ir kt. bantai |
|  |
|  **Vikiteka:** | Tsongai |

**Tsongai**, dar vadinami ***batsongais, vatsongais*** (*Vatsonga*) – Rytų ir Pietų Afrikos tauta, priklausanti bantams. Gyvena pietiniame Mozambike, Pietų Afrikos Respublikos šiaurės rytuose, Svazilande ir rytų Zimbabvėje. Populiacija – 5,3 mln. žmonių (XX a. pab.). Vartoja tsongų kalbą (bantų kalbų grupė). Dauguma tsongų išpažįsta tradicinius tikėjimus, apie trečdalis yra krikščionys (daugiausia katalikai).

Skirstosi į 6 grupes: ronga, hlanganu, džonga, bila, nvalungu ir hlengve. Kartais prie tsongų priskiriama čopių tauta. Dalis tsongų (šangaantsongai) yra zulų palikuonys, XIX a. 1 pusėje persikėlę iš Natalio. Apartheido laikais PAR tsongams buvo sudarytas Gazankulu bantustanas.

Pagrindinis tradicinis verslas – tropinė rankinė žemdirbystė (soros, manijokai, pupos, sorgas, jamsai, kukurūzai). Pardavimui augina kokospalmes (pajūryje), medvilnę, anakardžius. XX a. pab. daugelis tsongų persikėlė į PAR ir Zambijos pramoninius rajonus.

Tsongų mergaitė
Tradiciniai patiekalai – košės, putros, bandelės su aštriu padažu, daržovės, vaisiai.

Santuoka patrilokalinė. Dalinasi į patrilinijines giminines grupes. Pripažįstama vado valdžia.

Tsongai turi gausią tautosaką (pasakos, priežodžiai ir kt.). Greitus šokius *ndongo* ir dažniausiai satyrinio turinio dainas lydi ksilofoninis ansamblis (čimbila). Daug tokių ansamblių tapo profesionaliais. Išvystyta medžio drožyba (kultinės figūrėlės), dekoruotų kalebašų gamyba. Tradicinei tikybai būdingas gamtos galių ir protėvių garbinimas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Tsongai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002
2. ↑  *Тсонга*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Povilas Vasiliauskas** |
| --- |
| Gimė | 1953 m. sausio 29 d. (70 metų) |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Klaipėdos politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 2003 m. Liberalų ir centro sąjunga |

**Povilas Vasiliauskas** (g. 1953 m. sausio 29 d.) – Lietuvos ir Klaipėdos politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

2000 m. Klaipėdos laisvosios ekonominės zonos valdymo bendrovės valdybos pirmininkas.

2003 m. Liberalų ir centro sąjungos narys, LiCS Klaipėdos skyriaus pirmininko pavaduotojas.

1990–1992 m. Klaipėdos miesto savivaldybės meras. 1992-ųjų vasario mėn. atsistatydino su visa valdyba dėl nesutarimų su taryba. 2003–2007 m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos narys, Strateginės plėtros komiteto pirmininkas, Liberalų ir centro frakcijos pirmininkas.

Klaipėdos Pramonininkų asociacijos prezidentas, Klaipėdos apskrities administracinių ginčų komisijos pirmininkas, Klaipėdos prekybos, pramonės ir amatų rūmų tarybos narys, Klaipėdos Rotary klubo narys, VŠĮ „Muzikos magija" tarybos narys.