recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Rivjer diu Ramparas*Rivière du Rempart* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Mauricijaus vėliava Mauricijus |
| **Administracinis centras** | Mapu |
|  |
| **Gyventojų** (2000) | 98 854 |
| **Plotas** | 148 km² |
| **Tankumas** (2000) | 668 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Rivjer diu RamparasVikiteka |

**Rivjer diu Ramparo rajonas** (angl. *Rivière du Rempart District*) – Mauricijaus rajonas, užimantis šiaurės rytinę salos dalį. Administracinis centras – Mapu (*Mapou*).

Didelę rajono dalį užima lygumos su cukranendrių plantacijomis. Rajono pakrantė pasižymi koraliniu rifu ir už jo esančioje lagūnoje išsidriekusiomis salelėmis iš kurių didžiausia D'Ambro sala („gintaro"). Be to, rajonui priklauso kelios negyvenamos salelės išsibarsčiusios į šiaurę nuo Mauricijaus salos: Koin diu Miras, Plato sala („lygioji"), Rondo sala („apvalioji"), Serpento sala („gyvačių").

Svarbiausios gyvenvietės: Gudlandas, Kap Maljurio, Gran Gobas, Pudr d’Oras, Mapu.

* Kap Maljurio bažnyčiaKap Maljurio bažnyčia
* Gekonas iš Rondo salos Nactus serpensinsulaeGekonas iš Rondo salos *Nactus serpensinsulae*

|  |  |
| --- | --- |
|  **Mauricijaus administracinis suskirstymas** |  |
| **Rajonai:** Blek Riveris | Flakas | Gran Portas | Moka | Pamplemusas | Plen Vilemas | Port Luisas | Rivjer diu Ramparas | Savanas
**Dependencijos:** Agalega | Kargados Karachos | Rodrigesas |
| Santa Rosa*Santa Rosa de Toay* |
| --- |
| *Santa Rosos reginys* |
|  |
| 

Santa RosaSanta Rosa

36°37′0″ p. pl. 64°17′0″ v. ilg.﻿ / ﻿36.61667°š. pl. 64.28333°r. ilg.﻿ / 36.61667; 64.28333﻿ (Santa Rosa (Argentina))Koordinatės: 36°37′0″ p. pl. 64°17′0″ v. ilg.﻿ / ﻿36.61667°š. pl. 64.28333°r. ilg.﻿ / 36.61667; 64.28333﻿ (Santa Rosa (Argentina)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Argentinos vėliava Argentina |
| **Provincija** | La Pampos provincija La Pampos provincija |
| **Departamentas** | Kapitalio departamentas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1892 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 102 860  |
| **Altitudė** | 176 m |
|  |
| **Tinklalapis** | www.santarosa.gov.ar |
|  **Vikiteka** | Santa Rosa |

**Santa Rosa** (isp. *Santa Rosa*) arba **Santa Rosa de Toajas** (*Santa Rosa de Toay*) – miestas centrinėje Argentinoje, *Don Tomás* lagūnos pakrantėje. La Pampos provincijos administracinis centras.

Istorija
--------

Miestą įkūrė Tomás Mason 1892 m. balandžio 22 d. Vystėsi kaip žemės ūkio centras derlingame drėgnųjų pampų regione. Renkant provincijos sostinę buvo pasiūlyti 2 variantai: Santa Rosa arba Toajas. Tačiau galutinai sostinės parinkti nepavyko, todėl buvo pasiūlyta ištirti abiejų miestų geriamajį vandenį. Kuris būsiąs švaresnis, tas miestas ir taps sostine. Kalbama, kad Toajo vanduo buvo geresnis, tačiau veždamas tyrimams į Buenos Aires, Tomás Mason specialiai sumaišė mėginius, dėl to Santa Rosa tapo provincijos centru. Nepaisant visko, Santa Rosa yra vienas mažiausių provincijos centrų Argentinoje.

Susisiekimas
------------

Keliai į Kordobą, Bahija Blanką, Buenos Aires. Susisiekimas geležinkeliais. 2 km nuo miesto yra Santa Rosos oro uostas iš kurio vyksta reguliarūs skrydžiai į Buenos Aires ir Bahija Blanką.

Lankytini objektai
------------------

* *Fitte* miesto rajonas (1930 m.),
* San Martino monumentas,
* Teisingumo rūmai,
* *Español* teatras (1908 m.),
* Provincijos meno muziejus,
* Gamtos istorijos muziejus,
* Nacionalinis La Pampos universitetas,
* *„Don Tomás"* poilsio ir pramogų parkas.

* 
*

Šaltiniai
---------

1. ARGENTINA: La Pampa, *citypopulation.de*
2. ↑  ARGENTINA: La Pampa, *citypopulation.de*

Nuorodos
--------

* www.santarosa.gov.ar Archyvuota kopija 2005-08-22 iš Wayback Machine projekto.
* Turizmas Santa Rosoje
**Leonas Grinius** (g. 1945 m. balandžio 26 d. Kaune) – Lietuvos biochemikas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1968 m. baigė Maskvos universitetą. 1981 m. biologijos mokslų daktaras.

1971–1991 m. Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakulteto Biochemijos ir biofizikos katedros dėstytojas. Nuo 1984 m. profesorius.

1991–1994 m. dirbo ir dėstė JAV Masačusetso technologijos institute ir Tafto universitete. 1994–2003 m. dirbo „Procter & Gamble" kompanijoje; kūrė antibiotikus.
Nuo 2003 m. dirba Cincinačio Vaikų ligoninės medicinos centre (JAV); tiria žmogaus ląstelių diferenciacijos molekulinius mechanizmus.

Mokslinė veikla
---------------

Pagrindinės mokslinio darbo sritys: antibiotikų kūrimas, energijos kaupimo ir naudojimo mechanizmai bakterijose bei augalinių ir gyvūninių ląstelių membranose, ląstelių keitimasis genetine informacija.

Atskleidė membranos elektros potencialo susidarymą bakterijose, nustatė jo reikšmę deoksiribonukleorūgšties pernašos genetinei transformacijai, bakteriofaginei infekcijai ir konjugacijai. Išrado elektrodą membranų elektros potencialui matuoti mikroobjektuose, patobulino fluorescuojančiųjų dažų metodų bakterijų energijos apykaitai nustatyti.

Bibliografija
-------------

* Grinius L. (1982). Energetics of gene transfer into bacteria. Sov. Sci. Rev. Sect. D. 3:115-165 {Genų transporto energetika bakterijose}
* Гринюс Л. (1986). Транспорт молекул у бактерий. Москва: Наука. (Makromolekulių transportas bakterijose).
* Grinius L. (1987). Energy Transduction and Gene Transfer in Chemotrophic Bacteria: Macromolecules on the Move (Soviet Scientific Reviews Supplement Series, Physicochemi). (Energijos virsmai ir genų pernešimas bakterijose: Judriosios makromolekulės)

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Leonas Grinius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 180 psl.

* D. Kirvelis, B. Sadeckienė Biochemijos ir biofizikos katedros kelias. Archyvuota kopija 2010-09-25 iš Wayback Machine projekto.
| **Žozė Sokratešaspranc. *José Sócrates Carvalho Pinto de Sousa*** |
| --- |
|  |
| José Sócrates |
| Gimė | 1957 m. rugsėjo 6 d. (65 metai)Vilar de Masadoje prie Portu |
|  |
| Veikla | sanitarijos inžinierius, politinis veikėjas |
| Partija | 1981 m. Portugalijos socialistų partija |
|  |
|  **Vikiteka** | José Sócrates |

**Žozė Sokratešas** (pranc. *José Sócrates Carvalho Pinto de Sousa*; g. 1957 m. rugsėjo 6 d. Vilar de Masadoje prie Portu) – sanitarijos inžinierius, Portugalijos politinis veikėjas.

Biografija
----------

Nuo 1981 m. Portugalijos socialistų partijos (PS) narys. Nuo 1987 m. Portugalijos parlamento narys, 1995 m. aplinkos valstybės sekretorius, 1997 m. jaunimo ir sporto ministras, 1999–2002 m. aplinkos ministras Antonio Gutiereso vyriausybėje.

2004 m. rugsėjo 24 d. 80 % balsų išrinktas PS generaliniu sekretoriumi, jam vadovaujant partija 2005 m. gavo 45 % balsų ir 121 vietą parlamento rinkimuose. Nuo 2005 m. kovo 12 d. Portugalijos ministras pirmininkas.

Nuorodos
--------

* Portugalijos vyriausybės svetainė Archyvuota kopija 2005-12-14 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 

|  |
| --- |
| „Elizai" (02:57) |
|  |
|  |
| 

---

 |

 |

**Elizai** (vok. *Für Elise*, Bagatelė a-moll, woo. Nr. 59) – vokiečių klasikinės muzikos kompozitoriaus Liudviko van Bethoveno kūrinys. Tai viena žinomiausių klasikinių kompozicijų fortepijonui. 

L. van Bethovenas kūrinį parašė apie 1810 metus. Bagatelė nebuvo išleista jam esant gyvam. Jos rankraštį rado Liudvikas Nolis ir išleido 1867 metais, praėjus 40 metų po kompozitoriaus mirties. Pasak jo, kūrinys buvo datuotas 1810 m. balandžio 27 d. Jis ją pavadino „Elizai" pagal rankraščio dedikaciją, tačiau pats autorinis L. van Bethoveno rankraštis neišliko ir yra spėjimų, kad L. Nolis suklydo perrašydamas dedikaciją turint omeny L. van Bethoveno padriką rašyseną ir tai, kad rankraštis tuo metu turėjo būti susidėvėjęs. Spėjama, kad kūrinys dedikuotas Terezai Maltafi (1792−1851), vienai iš L. van Bethoveno mokinių, kuriomis jis buvo susižavėjęs ir piršosi. Rankraščio lapas buvo skirtas įdėti į albumą, kuris priklausė Terezai. Kita versija, jis gal buvo dedikuotas dainininkei, sopranui Elizabetei Rokel (1793−1883). Kita versija, Eliza gal buvo mielos merginos bendrinis vardas, tačiau ši versija nėra suderinama su bendru L. van Bethoveno kūrybiniu palikimu. Nerasta, kad kūrinys būtų paminėtas L. van Bethoveno gyvenimo metu. Plačiajai publikai paprastai žinoma L. Nolio versija, tačiau yra sudėtingesnė vėlesnė versija, kurią perrašė Baris Kuperis.

„Elizai" yra rondo formos. Ji prasideda gana paprasta ir ramia tema A, po to seka sudėtingesnio ir greitesnio atlikimo tema B, vėl pakartojama A, po to seka sudėtingesnė ir greitesnė tema C ir užbaigiama A. Tad jos kompozicija yra A-B-A-C-A formos.

Šaltiniai
---------

* *Delphi Masterworks of Ludwig van Beethoven (Illustrated)*. Delphi Classics, 2017.
* Miller, Neil. *Beethoven: Fur Elise - Neil Miller Analyzed Editions*. The Piano Lesson Books, 2007
* Klaus Martin Kopitz, *Beethoven’s ‘Elise’ Elisabeth Röckel: a forgotten love story and a famous piano piece*, in: *The Musical Times*, vol. 161, no. 1953 (Winter 2020), p. 9–26 (PDF)

Nuorodos
--------

* „Elizai" įrašai, natos IMSLP projekte
| Šuangsi雙溪 |
| --- |
| *Šuangsi kraštovaizdis* |
|  |
| 

ŠuangsiŠuangsi

25°00′35″ š. pl. 121°50′03″ r. ilg.﻿ / ﻿25.00972°š. pl. 121.83417°r. ilg.﻿ / 25.00972; 121.83417﻿ (Šuangsi)Koordinatės: 25°00′35″ š. pl. 121°50′03″ r. ilg.﻿ / ﻿25.00972°š. pl. 121.83417°r. ilg.﻿ / 25.00972; 121.83417﻿ (Šuangsi) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+8) |
|  |
| **Valstybė** | Taivano vėliava Taivanas |
|  |
| **Gyventojų** (2014) | 9 401  |
| **Plotas** | 146,25 km² |
| **Tankumas** (2014) | 64 žm./km² |
|  |
| **Tinklalapis** | www.shuangxi.ntpc.gov.tw |
|  **Vikiteka** | Šuangsi |

**Šuangsi** (kin. 雙溪, pinyin: *Shuāngxī*; pe̍h-oē-jī: *Siang-khe*) – vienas iš Sinbėjaus rajonų, esantis šiaurės Taivane. Vyrauja kaimiškas kraštovaizdis.

Geografija
----------

Šuangsi išsidėstęs rytinėje Sinbėjaus dalyje. Vakaruose ribojasi su Pingsi, šiaurėje su Žuifangu ir rytuose su Gongliao; pietuose turi sieną su Jilano apskritimi. Kraštovaizdis daugiausia kalnuotas, išvagotas Beiši (šiaurėje) ir Šuangsi (pietuose) upių.

Istorija
--------

Kaip ir kituose Taivano salos kraštuose, į šią vietovę, apgyvendintą vietinių Taivano aborigenų, XVII a. atplūdo ispanų ir olandų kolonistai. Atklydėlių iš žemyninės Kinijos kolonizacija prasidėjo XVIII a. Dėl kalnuoto kraštovaizdžio populiacijos skaičius išliko žemas. Atradus akmens anglies, XX a. pradėta vystyti kalnakasybos pramonę, kuri ypač svarbų vaidmenį atliko Antrojo pasaulinio karo metu.

2010 m. gruodžio 25 d. sukūrus naująjį Sinbėjaus miestą, Šuangsi tapo vienu iš jo rajonų (区, *Qū*).

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RSinbėjaus rajonai |
| --- |
|  |
| Administracinis centras: **Bančiao** |
|  |
| Šiauriniai | 
Bali · Danšujus · Dzinšanas · Linkou · Sandži · Šimenas · Vanli | Sinbėjaus padėtis Taivano žemėlapyje |
|  |
| Rytiniai | 
Gongliao · Pinglinas · Pingsi · Šenkengas · Šidingas · Sidži · Šuangsi · Žuifangas |
|  |
| Vakariniai | 
Bančiao · Džonghė · Jingė · Jonghė · Ludžou · Sančongas · Sindžuangas · Šulinas · Taišanas · Tučengas · Vugu |
|  |
| Pietiniai | 
Sansija · Sindianas · Vulajus |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Jotvingių pilkapio draustinis** |
| --- |
| Pilkapis |
| **Tipas** | Miškų |
| **Vieta** | Suvalkų valsčius |
| **Koordinatės** | 54°09′ š. pl. 22°58′ r. ilg.﻿ / ﻿54.150°š. pl. 22.967°r. ilg.﻿ / 54.150; 22.967Koordinatės: 54°09′ š. pl. 22°58′ r. ilg.﻿ / ﻿54.150°š. pl. 22.967°r. ilg.﻿ / 54.150; 22.967 |
| **Plotas** | 4.12 km² |
| **Įsteigimo data** | 1959 m. |
| **Pavaldumas** | Valstybinis |

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Jotvingių pilkapio draustinis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

**Jotvingių pilkapio draustinis** (lenk. *Rezerwat przyrody Cmentarzysko Jaćwingów*) - draustinis esantis šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje ir Prieraslio valsčiuje, netoli Šveicarijos gyvenvietės ir Kživulkos kaimo, apie 5 km į šiaurės vakarus nuo Suvalkų miesto. Ministro įsakymu (MP nr 96 poz.517) draustinis įkurtas 1959 m. spalio 30 dieną. Draustinyje saugomi aplinkiniai mišrieji lygumų miškai, kultūriniai ir istoriniai objektai. Tai senovinės II a.-V a. jotvingių kapinės, dar vadinamos pilkapiu.

Apylinkės
---------

Kapinėse supiltų akmenų diametras yra nuo 6 iki 21 metrų skersmens. Šioje vietovėje būdavo iškilmingai sudeginami mirę žmonės ir jų pelenai paliekami, taip pat būdavo laidojama ir užkasant po žeme. Daugelyje vietų akmenys apaugę žole ar medžiais, aiškiau matosi tik tie kurie iškilę daugiau nei 0,5 m. virš žemės. Draustinis yra 183,5 m. virš jūros lygyje. Pagrindinės draustinyje augančių medžių rūšys yra eglės, ąžuolai ir pušys. Draustinyje auga įvairių rūšių augalai: triskiautė žibuoklė, dvilapė medutė, miškinė zuiksalotė, paprastoji žemuogė, didžialapis šakys, paprastasis kiškiakopūstis, geltonžiedis šalmutis ir paprastoji katuogė. Saugomi yra šie augalai: miškinė lelija (*Lilium martagon*) paprastasis žalčialunkis (*Daphne mezereum*), paprastoji pakalnutė (*Convalaria majalis*).
|  |
| --- |
| **Jotainių pagrindinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Jotainių pagrindinė mokykla herbas|center|100px]] |
| Jotainių pagrindinė mokykla |
| **Adresas** | Jotainiai, Panevėžio rajonas |
| **Direktorius(-ė)** | Janė Augulienė |
| **Mokinių skaičius** | 95 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | 2017 m. |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 12 |

**Panevėžio rajono Jotainių pagrindinė mokykla** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Jotainiuose (Panevėžio raj.), Ramygalos g. 12, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Buvęs įstaigos kodas 290400010. Steigėjas Panevėžio rajono savivaldybės taryba.

Istorija
--------

2016 m.
2012 m. rugsėjo 1 d. Jotainių pagrindinė mokykla reorganizuota į Ramygalos gimnazijos skyrių. 2017 m. rugpjūčio 31 d. ji uždaryta visiškai.

Direktoriai
-----------

* Janė Augulienė

Šaltiniai
---------

1. ↑  Raimonda Mikučionytė. Į varžytines – dviejų Panevėžio rajono mokyklų pastatai. 2022-02-28, Jp.lt (tikrinta 2022-04-25).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Elizabeth Banks** |
| --- |
|  |
| Aktorė 2007 m. filmo „Spider-Man 3" premjeros metu |
| Gimė | 1974 m. vasario 10 d. (49 metai)Jungtinės Amerikos Valstijos Pitsfildas, Masačusetsas, JAV |
| Sutuoktinis (-ė) | Max Handelman (nuo 2003) |
| Vaikai | 2 sūnūs |
|  |
| Veikla | aktorė, prodiuserė, režisierė |
|  |
|  **Vikiteka** | Elizabeth Banks |

**Elizabeth Maresal Mitchell**, geriau žinoma kaip **Elizabeth Banks**, (g. 1974 m. vasario 10 d. Pitsfilde, Masačusetse, Jungtinėse Valstijose) – amerikiečių aktorė, prodiuserė, režisierė.

Geriausiai žinoma už įvairių vaidmenų atlikimą kino filmuose, įskaitant „Seabiscuit" (2003), „The 40-Year-Old Virgin" (2005), „Invincible" (2006), „Definitely, Maybe" (2008), „Zakas ir Miri kuria porno" (2008), „W." (2008), „Role Models" (2008), „The Uninvited" (2009), „The Next Three Days" (2010), „Bado žaidynės" (2012), „People Like Us" (2012), „Man on a Ledge" (2012), „Pitch Perfect" (2012) ir „Walk Of Shame" (2014).

Televizijoje Elizabeth Banks geriausiai žinoma iš NBC serialo „30 Rock", kuriame atliko Avery Jessup vaidmenį. Vaidino pagrindinio serialo personažo Džeko Donaghy (vaid. Alec Baldwin) žmoną reporterę, kuri buvo pagrobta Šiaurės Korėjos šnipų. Už vaidybą seriale aktorė buvo nominuota „Emmy" apdovanojimui du kartus (2011 ir 2012 m.). Prieš tai aktorė atliko gydytojos Kim Briggs vaidmenį seriale „Scrubs", kuriame vaidino nuo 2006 iki 2009 m.

Ištekėjo už Max Handelman 2003 m. po dešimties metų draugystės, kartu susilaukė dviejų sūnų, Felix ir Magnus Mitchell.
**Šudzialovo Šv. Jurgio Nugalėtojo cerkvė** (lenk. *Cerkiew św. Jerzego Zwycięzcy w Szudziałowie*) – nebeegzistuojanti stačiatikių cerkvė Šudzialovo kaime. Tiksliai nėra žinoma kada buvo pastatyta ši cerkvė, bet manoma kad ji jau stovėjo prieš 1596 m. pasirašytą Bresto uniją. Iki 1839 m. ši cerkvė priklausė unitams, kurie 1839 m. buvo prievarta priversti pereiti į stačiatikybę. 1879 m. šalia cerkvės buvo įkurtos kapinės. 1900 m. vietoje senosios cerkvės buvo pastatyta nauja cerkvė, kurioje įsikūrė Šudzialovo Šv. Jurgio Nugalėtojo parapija. 1914 m. per kilusį gaisrą cerkvė buvo stipriai apgadinta. Prasidėjus I pasauliniam karui visa stačiatikių bendruomenė pasitraukė į Rusijos imperiją. Per karą cerkvė buvo stipriai apgadinta. Po karo cerkvė nebebuvo naudojama ir 1936 m. buvo visiškai sugriauta, kai vietiniai gyventojai pradėjo naudoti buvusios cerkvės plytas naujos katalikų bažnyčios statyboms.

Šaltiniai
---------

* A. Radziukiewicz, W Szudziałowie stanął krzyż, „Przegląd Prawosławny", nr 8 (302), sierpień 2010, ISSN 1230–1078, s.15

Literatūra
----------

* Grzegorz Sosna, Antonina Troc-Sosna: Zapomniane dziedzictwo. Nie istniejące już cerkwie w dorzeczu Biebrzy i Narwi. Białystok: Orthdruk, 2002. ISBN 83-85368-94-9.
| Jotulė |
| --- |
| Jotulė žemupyje, Kriūkuose Jotulė žemupyje, Kriūkuose |
| **Ilgis** | 6,0 km |
| **Baseino plotas** | 10,8 km² |
| **Ištakos** | Pajotulių apylinkės |
| **Žiotys** | Nemunas |
| **Šalys** | Lietuvos vėliava Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Jotulė |

**Jotulė** – nedidelis upelis Šakių rajone, Kriūkų seniūnijoje, Nemuno kairysis intakas. Įteka į Nemuną 167,0 km atstumu nuo pastarojo žiočių, vandentakio kodas LR upių klasifikatoriuje – 10011870. Upelio ilgis – 6,0 km, baseino plotas – 10,8 km². 

Dvejų angų pralaida Kriūkuose, Nemuno gatvėje. Sienoje – data „1928 J.M."
Jotulė prasideda dirbamuose laukuose ties Pajotuliais. Toliau teka natūralia, lapuočių mišku apaugusia vaga viršutinėje Nemuno terasoje, iš pietų į šiaurę. Kairiajame krante, santakoje su Strazdupiu, griovos kyšulyje stūkso Joginiškių piliakalnis. Toliau prateka Joginiškius, tvarkomą Sviatošino dvarą. Žemupyje, Kriūkuose netoli senojo magazino, kerta kelią  **1931**  Rupinai–Jadagoniai–Pavilkijys–Kriūkai (Nemuno gatvę). Upelio pralaidos portale išlikęs statytojų įrašas „1928 J.M." (**J**ėzaus **M**etai). Dabartinė Kriūkų teritorija XVI a. buvo dviejų dvarų valda. Jotulė skyrė rytinę dalį, priklausiusią žemininko Jurgio Krukavičiaus ūkiui, ir vakarinę dalį - didikų Sapiegų valdas.

Žymesni intakai: Gudupelis (kairėje), Valakupis, Strazdupis (dešinėje). 

Šalia įsikūrusios gyvenvietės: Pajotuliai, Joginiškiai, Kriūkai.

Literatūra
----------

* Jonas Vaičiūnas. *Ten, kur teka Jotulė ir Nyka: Kriūkų krašto enciklopedija*. Vilnius: Kriventa, 2013

Šaltiniai
---------

1. ↑  Dėl Lietuvos Respublikos upių ir tvenkinių klasifikatoriaus patvirtinimo
2. ↑  „Dvaras". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Nemuno intakai
* Jotulė (*Gamtos katalogas*)
| **Mikalina Glemžaitė** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1891 m. rugsėjo 2 d.Kupiškis |
| Mirė | 1985 m. kovo 29 d. (93 metai)Vilnius |
| Tėvas | Mykolas Glemža |
| Motina | Ona Glemžienė-Seminavičiūtė |
|  |
| Veikla | etnografė, pedagogė |

**Mikalina Glemžaitė** (1891 m. rugsėjo 2 d. Kupiškyje – 1985 m. kovo 29 d. Vilniuje) – Lietuvos etnografė, pedagogė, kraštotyrininkė.

Biografija
----------

Tėvai: Čipėnų apylinkės valstietis Mykolas Glemža ir Anna Seminovičiūtė Glemžienė. Seserys Elvyra Dulaitienė, Stefanija Glemžaitė.

1909 m. baigė „Saulės" pedagoginius kursus Kaune, 1917 m. – dvimečius vakarinius kursus Sankt Peterburgo universitete.

1909–1911 m. Papilės pradžios mokyklos, 1911–1914 m. Kupiškio, Kybartų, Pirmojo pasaulinio karo metais – lietuvių karo pabėgėlių Rusijoje pradžios mokyklų mokytoja. Iki 1941 m. Kauno „Aušros" mergaičių gimnazijos mokytoja, nuo 1930 m. dėstė ir Žemės ūkio akademijoje. Kaip aktyvi Šaulių seniūnijos narė 1941 m. ištremta į Rešiotų koncentracijos stovyklą (Krasnojarsko sritis). Lietuvos mokslų akademijos prezidento J. Matulio ir kitų rūpesčiu 1946 m. grįžo į Lietuvą, dirbo „Dailės" kombinate Kaune. 1949–1958 m. Istorijos ir etnografijos muziejaus fondų vedėja. Dalyvavo etnografinėse ekspedicijose, rinko ir tyrė liaudies audinius, drabužius.

Glemžų šeimo kapas Kupiškio miesto kapinėse
1997 m. seserų kraštotyrininkių Elvyros Glemžaitės-Dulaitienės, Stefanijos Glemžaitės ir Mikalinos Glemžaitės kapas, esantis Kupiškio miesto kapinėse, įtrauktas į Kultūros vertybių registrą (u. k. 16918) Archyvuota kopija 2016-11-19 iš Wayback Machine projekto. 2005 m. pripažinta valstybės saugoma kultūros vertybe. Išlikęs Glemžų šeimos namas Kupiškyje. 1997 m. namas įtrauktas į Kultūros vertybių registrą (u. k.16790) Archyvuota kopija 2016-11-19 iš Wayback Machine projekto. 2005 m. pripažinta valstybės saugoma kultūros vertybe.

Bibliografija
-------------

* Kupiškėnų vestuvininkai, 1936 m.
* Lietuvių moterų tautiniai drabužiai, 1939 m.
* Lietuvių tautiniai drabužiai, 1955 m.
* Adinukė, 1959 m.
* Lengvieji dygsniai, 1959 m.
* Peltakiavimas, 1967 m.
* Lietuvių liaudies menas: Audiniai, su kitais, 2 kn. 1957–1962 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Angelė Vyšniauskaitė. *Mikalina Glemžaitė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 752 psl.

Nuorodos
--------

* Stefanija Glemžaitė. Visuotinė lietuvių enciklopedija
* „STEFANIJAI GLEMŽAITEI – 130"
* „NORĖJO, KAD ŽINOTŲ, KAIP GIMTINĖJE GYVENTA" Elvyra Glemžaitė
| **Martynas Kurčas** |
| --- |
| Kurčai |
| Herbas „Radwan" |
| Herbas „Radwan" |
|  |
| Mirė | 1602 m. |
| Tėvas | Danila Semionovičius Kurčas |
| Sutuoktinis (-ė) | 1) Aplonija Vasiljevna Korsakaitė, 2) Sofija Ivanovna Sapiegaitė |
| Vaikai | Eustachijus, Leonas, Marina, Bogdana, Ana, Raina,Michailas, Jonas, Stanislovas, Terezė, Marina, Steponas |

**Martynas Kurčas** (? – 1602) – LDK valstybinis ir karinis veikėjas, Vitebsko vaiskis (1578), maršalka (1585–1589), Dorpato vaivada (1600–1602), Odelsko ir Viljandžio seniūnas.

Biografija
----------

Lietuvos bajorų Kurčų giminės atstovas, herbo „Radwan" savininkas. Karaliaus dvariškio Danilo Semionovičiaus Kurčo sūnus.

1560 metais rotmistro titulu dalyvavo Livonijos kare (1558–1582). 1567 metais vadovavo pilies statybai Sariče, Vitebsko vaivadijoje. Vadovaujant Lietuvos lauko etmonui Romanui Fiodorovičiui Sanguškai, dalyvavo Ulos mūšyje 1567 metų birželio 21 d. ir Ulos tvirtovės paėmime 1569 metais. 1578 metais minimas kaip Vitebsko vaiskis. 1580–1582 metais dalyvavo Lietuvos-Lenkijos žygiuose vadovaujant Steponui Batorui Velikije Luki apgultyje ir Pskovo apgultyje.

1585–1589 Martynas Kurčas užėmė karaliaus rūmų maršalkos pareigybę, o 1600 metais buvo paskirtas Dorpato vaivada.

Už karinius nuopelnus Martynas Kurčas nuo karaliaus gavo Odelsko (1576) ir Felinsko (1586) seniūno titulus.

Valdė dvarus Gardino, Lydos, Naugarduko ir Valkavisko pavietuose.

Šeima
-----

Buvo vedęs du kartus. Jo pirmoji žmona buvo Aplonija Vasiljevna Korsakaitė, Polocko horodničiaus Vasilijaus Michailovičiaus Korsako duktė. Vaikai: Eustachijus, Leonas, Marina, Bogdana, Ana, Raina.

Antrą kartą vedė Sofiją Ivanovną Sapiegaitę, Drohičino seniūno Ivano Ivanovičiaus Sapiegos (m. 1580) ir Bogdanos Druckos-Sakalinskos (m. apie 1584) dukterį. Vaikai: Michailas, Jonas, Stanislovas, Terezė, Marina ir Steponas.

Literatūra
----------

* Валерый Пазднякоў, Курчы // Вялікае княства Літоўскае: Энцыклапедыя. У 3 т. Т.2: Кадэцкі корпус – Яцкевіч / Рэдкал.: Г. П. Пашкоў (гал.рэд.) і інш.; Маст. З. Э. Герасімовіч. – Мн.: БелЭн, 2006. −792 с.: іл. С. 171. ISBN 985-11-0315-2, ISBN 985-11-0378-0 (т. 2)

Nuorodos
--------

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RDorpato vaivados |
| --- |
|  |
| 
Jonas Abramavičius (1598–1600) • Gerardas Denhofas (1600) • Martynas Kurčas (1600–1602) • Teodoras Dažbog Karnkovskis (1614–1617) • Mikalojus Kiška II (1617–1626) • Kasparas Denhofas (1627–1634) • Gotthard Johann von Tiesenhausen (1634–1640) • Andrius Leščinskis (1641–1651) • Enochas Kalenda (1651) • Teodoras Denhofas (1651–1654) • Žygimantas Opackis (1654) • Aleksandras Liudvikas Volfas (1654–1657) • Žygimantas Vybranovskis (1657–1658) • Preslavas Leščinskis (1658–1670) • Samuilas Leščinskis (1670–1676) |  |

 |
|  |
| --- |
| **Medalininkas** |
|  |
| **Medaliai** |
| **Atstovaujant:  Australija** |
| Žolės riedulys |
| Okeanijos taurė |
| **Auksas** | 2017 | Sidnėjus |

**Blake Govers** (g. 1996 m. liepos 6 d. Vulongonge) – australų profesionalus žolės riedulininkas, olimpietis. Šiuo metu atstovauja NSW Waratahs klubui.

Biografija
----------

2015 m. Govers debiutavo Australijos nacionalinėje vyrų rinktinėje. 2016 m. kartu su Australijos rinktine laimėjo čempionų lygą. Tais pačiais metais vykusiose 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Govers liko 6-oje vietoje su Australijos rinktine. Iš viso olimpiados turnyre australas įmušė du įvarčius ir abu varžybose prieš Brazilijos komandą.

2017 m. pasaulio lygos finaliniame etape Govers iš viso pelnė penkis įvarčius ir kartu su Australijos rinktine tapo čempionais.

2018 m. pasaulio vyrų žolės riedulio taurės grupiniame etape Govers pelnė penkis įvarčius: vienas varžybos prieš Airiją, vienas susitikime su Anglija ir trys varžybose su Kinija.

Nuorodos
--------

* Olympics.au profilis Archyvuota kopija 2018-12-09 iš Wayback Machine projekto.
| Kalamazu*Kalamazoo* |
| --- |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

KalamazuKalamazu

42°17′0″ š. pl. 85°35′0″ v. ilg.﻿ / ﻿42.28333°š. pl. 85.58333°r. ilg.﻿ / 42.28333; 85.58333﻿ (Kalamazu)Koordinatės: 42°17′0″ š. pl. 85°35′0″ v. ilg.﻿ / ﻿42.28333°š. pl. 85.58333°r. ilg.﻿ / 42.28333; 85.58333﻿ (Kalamazu) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5)------ vasaros: (UTC-4) |
|  |
| **Valstybė** | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos |
| **Valstija** | Mičiganas Mičiganas |
| **Apygarda** | Kalmazu apygarda |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1829 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 76 200  |
| **Plotas** | 65 km² |
| **Tankumas** (2010) | 1 172 žm./km² |
| **Altitudė** | 239 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Kalamazu |

**Kalamazu** (angl. *Kalamazoo*) – miestas Jungtinėse Amerikos Valstijose, pietvakarių Mičigane, prie Kalamazu upės, ~240 km į vakarus nuo Detroito. Sudaro aglomeraciją su Portedžu ir Betl Kriku (0,53 mln. gyv. 2015 m.). Plentai į Detroitą, Čikagą, Grand Rapidsą, Saut Bendą. Vystoma mašinų ir metalo apdirbimo (robotų, automobilių dalių, medicininės ir chirurginės įrangos), popieriaus, chemijos (farmacijos, plastikų) pramonė, muzikos instrumenų gamyba. Veikia Vakarų Mičigano universitetas (įkurtas 1903 m.), Kalamazu (1833 m.), Nazareto (1924 m.) koledžai, menų institutas, automobilių, aviacijos istorijos, Kalamazu slėnio muziejai. Veikia simfoninis orkestras.

2010 m. 68,1 % miesto gyventojų buvo baltieji, 22,2 % – afroamerikiečiai, 1,7 % – azijiečiai, 6,4 % – lotynoamerikiečiai.

Istorija
--------

XVIII–XIX a. vietovę lankė britų ir prancūzų kailių pirkliai. Kalamazu 1829 m. įkurtas viensėdis, kurį laiką vadintas Bronsonu. Miesto teisės suteiktos 1883 m. Suklestėjo kaip žemdirbystės, vėliau automobilių gamybos centras.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 185
2. ↑  *Kalamazoo*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
3. ↑  U.S. Census website". *United States Census Bureau*
| **Martynas Kavolis** |
| --- |
| Gimė | 1897 m. lapkričio 16 d.Gargždai |
| Mirė | 1979 m. rugpjūčio 17 d. (81 metai)Torontas |
|  |
| Veikla | Lietuvos teisininkas, evangelikų liuteronų kunigas, daktaras |
|  |
| Alma mater | 
* 1925 m. Lietuvos universitetas;
* 1943 m. Berlyno universitetas;
* 1949 m. Tiubingeno universitetas.

 |

**Martynas Kavolis** (1897 m. lapkričio 16 d. Gargždai – 1979 m. rugpjūčio 17 d. Torontas) – Lietuvos teisininkas, evangelikų liuteronų kunigas, daktaras. Sūnus – Vytautas Kavolis.

Biografija
----------

1918 m. M. Kavolis baigė aukštuosius vokiečių kalbos mokytojų kursus Ylavoje ir 1919 m. Kaune, 1925 m. – Lietuvos universiteto Teisių fakultetą. 1943 m. studijavo teisę Berlyno universitete, 1944–1949 teisę, filosofiją ir teologiją Tiubingeno universitete. 1948 m. daktaras.

1916–1918 m. mokytojavo pradžios mokykloje Tauragėje, 1919 m. Naumiestyje. Nuo 1919 m. priklausė Lietuvos šaulių sąjungai. 1919 m. dalyvavo kovose su bermontininkais, 1920 m. – su bolševikais. 1920–1923 m. Muitinių departamento tarnautojas. 1923 m. Kauno apygardos teismo kandidatas, 1924 m. – šio teismo svarbių bylų tardytojo padėjėjas, 1926 m. – tardytojas, 1927–1940 m. Vyriausiojo Tribunolo prokuroro padėjėjas. 1930–1940 m. Lietuvos banko revizijos komisijos narys, 1934–1940 m. Kauno miesto tarybos narys. 1935 m. Vytauto Didžiojo universitete dėstė bažnytinę teisę, 1940 m. – baudžiamąją ir administracinę teisę.

1925–1936 m. Lietuvos evangelikų liuteronų konsistorijos prokuroras. Prasidėjus sovietinei okupacijai emigravo į Vokietiją. 1941 m. Lietuvių Aktyvistų Fronto narys. 1953 m. išlaikė teologijos egzaminą Kanados sinode, įšventintas kunigu, kunigavo Toronto ir Monrealio lietuvių evangelikų liuteronų parapijose. Rašė nusikalstamumo, teismų reformos ir kitų temomis periodikoje: „Kovokime su nusikaltimais", „Lietuvos aidas", „Vairas", „Naujoji Romuva".

Bibliografija
-------------

* Bažnytinės tikybiniai mišriosios ir civilinės moterystės juridinė padėtis Lietuvoje, 1930 m.;
* Baudžiamojo proceso įstatymas su komentarais, 1933 m.;
* Baudžiamasis statutas su komentarais, 1934 m.;
* Socialinė taikos ir karo reikšmė, 1937 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Andriulis. *Martynas Kavolis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 642 psl.
Varnių katedroje rastas XIX a. blaivybės medalikėlis su užrašu „Par tawa susztarima isztutesma iki gala".
Memorialinė lenta Motiejui Valančiui Varniuose
**Blaivybė Lietuvoje** kaip visuomeninis judėjimas savo šaknis siekia XIX a. viduryje.

Gydytojo Jokūbo Šimkevičiaus veikalas apie girtuoklystę „*Dzieło o pijaństwie*" (1818 m.) laikytinas XIX a. viduryje kilusio blaivybės sąjūdžio Lietuvoje pirmtaku.

Istorija
--------

1858 m. spalio 11 d. Žemaičių vyskupas Motiejus Valančius išsiuntė vyskupijos dekanatams ganytojišką laišką, inicijuojantį blaivybės sąjūdį. Visose parapijose buvo įsteigtos blaivybės brolijos, kai kur subūrusios iki 95 proc. visų parapijiečių. Manoma, kad per dvejus metus alkoholio vartojimas sumažėjo daugiau nei 5 kartus. Caro valdžia neleido platinti M. Valančiaus parengto laikraščio „Pakeleivingas", knygelės „Apej Brostwa Blaiwites arba nusitureima", L. Ivinskio „Aitvaro". Vilniaus generalgubernatorius Michailas Muravjovas 1863 m. uždraudė skleisti blaivybę kaip pavojingą Rusijos imperijai. Dėl to degtinės vartojimas vėl ėmė didėti, tačiau 1906 m. Lietuvoje vidutiniškai vienas žmogus vartodavo dukart mažiau degtinės nei Rusijoje.[reikalingas šaltinis]

XX a. pradžioje atsikūrė blaivybės brolijos, blaivybės idėjas skleidė Antanas Baranauskas, Vincas Kudirka, Jonas Basanavičius, Maironis, Vaižgantas, Vydūnas, Šatrijos Ragana, Pranas Vaičaitis ir kt. 1908 m. Kauno kunigai įsteigė Lietuvos katalikų blaivybės draugiją, kuri veikė plačiai visos šalies mastu. 1914 m. jai priklausė 212 skyrių ir apie 60 tūkst. narių, jai priklausė 72 arbatinės, 20 knygynų, 3 prieglaudos, 26 chorai, orkestras, leido plakatus ir knygas, rengė paskaitas ir spektaklius. [reikalingas šaltinis]

2007 m. birželio 14 d. Seimo nutarimu Nr. X-1185 2008-ieji metai buvo paskelbti Blaivybės metais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Libertas Klimka. Jokūbas Šimkevičius, blaivybės propagavimas[neveikianti nuoroda]
| **Martynas Kregždė** |
| --- |
| Gimė | 1922 m. birželio 9 d.Ryga |
| Mirė | 2004 m. vasario 18 d. (81 metai)Huntington Bičas, Kalifornijos valstija |
|  |
| Veikla | Lietuvos evangelikų reformatų Sinodo garbės kuratorius, JAV aviacijos ir aeronautikos inžinierius |
|  |
| Alma mater | Hanoverio technikos universitetasKalifornijos universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Apollo Achivment Award JAV prezidento padėkos raštas |

**Martynas Kregždė** (angl. *Martin Kregzde*, 1922 m. birželio 9 d. Rygoje – 2004 m. vasario 18 d. Huntington Bičas, Kalifornijos valstija, JAV) – Lietuvos evangelikų reformatų Sinodo garbės kuratorius, JAV aviacijos ir aeronautikos inžinierius.

Biografija
----------

Gimė Rygoje, lietuvių išeivių iš Biržų krašto – šeimoje, krikštytas Biržų evangelikų reformatų bažnyčioje, konfirmuotas Rygoje. Mokėsi Rygos gimnazijoje, vėliau Rygos universitete. Antrojo pasaulinio karo pabaigoje išvežtas darbams į Vokietiją. Po karo įstojo į Hanoverio technikos universitetą, baigęs jį, 1951 m. pradžioje emigravo į JAV, Niujorką, šešiasdešimtųjų pradžioje persikėlė gyventi į Kalifornijos valstiją. Los Andžele baigė Pietų Kalifornijos universitetą ir tęsė darbą aviacijos ir aeronautikos srityje Rockwell International Co. vėliau Boeing kompanijose.

Martynas Kregždė vadovavo inžinierių grupei, kuri dirbo prie NASA įgyvendintų projektų: erdvėlaivio „Apollo" skrydžio ir sėkmingo nusileidimo Mėnulyje 1969 m. daugkartinio naudojimo kosminių laivų kūrimo programose. 1969 m. gavo garbingą Apollo Achivment Award – NASA apdovanojimą už pasiekimus aeronautikos srityje ir JAV prezidento padėkos raštą už minėtus nuopelnus.

Nors ir labai užsiėmęs darbu, Martynas Kregždė nenutolo nuo lietuvių reikalų, išeivijos reformatų Bažnyčios. Jis skyrė dideles aukas Kristaus Bažnyčios misijai, vaikų ir senelių reikmėms tiek JAV, tiek Lietuvoje, solidžiai parėmė lietuvišką ekumeninį Biblijos išleidimą. Jo noras, kad kiekviena reformatų šeima Lietuvoje turėtų Bibliją, vykdomas, jo skirtomis lėšomis atspausdintas konfesinis Šventasis Raštas dovanojamas tikėjimo broliams ir seserims. Paskutinė Martyno Kregždės krikščioniškos meilės auka – didelė piniginė parama „Vaiko užuovėjos" globos namams Medeikiuose.

Pagal velionio valią jo kūnas palaidotas Rygoje, šeimos kapavietėje.

Nuorodos
--------

* Istorija. Nacionalinė kosmoso asociacija[neveikianti nuoroda]

Šaltiniai
---------

1. ↑   Emilis Jokūbas Trečiokas. Biržų kalendorius.
2. ↑  Rimas Mikalauskas. Martynas Kregždė. Lietuvos evangelikų reformatų enciklopedija. 2009 m.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Alborano jūros vaizdas iš kosmoso
**Alborano jūra** – vakariausia Viduržemio jūros dalis, iš šiaurės ribojama Ispanijos, iš pietų – Maroko ir Alžyro. Šios jūros vakaruose esantis Gibraltaro sąsiauris jungia Viduržemio jūrą su Atlanto vandenynu.

Vidutinis gylis – 445 m, didžiausias gylis – 1500 m. Paviršinės srovės teka iš Atlanto vandenyno į Viduržemio jūrą, tuo tarpu giluminės – priešinga kryptimi, nešdamos druskingesnį Viduržemio jūros vandenį į Atlanto vandenyną.

Jūroje yra keletas salų, dauguma jų priklauso Ispanijai.

Alborano jūros žemėlapis

Gyvūnija
--------

Bioįvairovės atžvilgiu Alborano jūra yra pereinamoji zona, kurioje sutinkamos ir Atlanto vandenyno, ir Viduržemio jūros rūšys. Čia sutinkama gausiausia afalinų populiacija vakarų Viduržemio jūroje, ir yra vienintelė vieta Viduržemio jūroje, kur dar išlikusios paprastosios jūrų kiaulės. Taip pat Alborano jūra yra svarbiausia logerhedų maitinimosi vieta Europoje. Veisiasi komerciškai svarbios žuvys (sardinės, durklažuvės).
Stalkerio pilis – salos pilis Škotijoje
Trakų salos pilis
**Salos pilis** (vok. *Inselburg*; angl. *island castle*[1]) – vandens pilies variantas, pilis mažoje dirbtinėje ar natūralioje saloje. Tai tipiškas žemumų pilių variantas.

Salos pilį nuo vandens telkinio kranto skiria pakankamai plati vandens juosta, todėl tokios pilys paprastai neturi gynybinio griovio ar skydinių sienų. Dėl šių priežasčių tokios pilys lengviau ir pigiau pastatomos (nors statybinių medžiagų pervežimas vandeniu gali papildomai kainuoti). Pilys ežerų salose paprastai gana lengvai užimamos žiemą, kai storas ledas ima išlaikyti atakuojančią kariuomenę, jei pilys neturi kitos papildomos gynybos.

Geriausiai žinoma Vokietijos salos pilis yra Pfalcgrafenšteino pilis (vok. *Burg Pfalzgrafenstein*) prie Kaubo. Vienintelė gotikinė salos pilis Europoje yra Trakų salos pilis Lietuvoje.

Nuorodos
--------

1. ↑  Turnbull (2003), p. 39, mini Trakų pilį kaip angl. *island castle* 'salos pilis'.

* Turnbull, Stephen (2003). *Crusader Castles of the Teutonic Knights (1): The Red-brick Castles of Prussia (1230–1466)*, Osprey, Oxford. ISBN 1-84176-557-0.
| Oltenicarumun. *Olteniţa* |
| --- |
|        |
| 

OltenicaOltenica

44°05′12″ š. pl. 26°38′12″ r. ilg.﻿ / ﻿44.08667°š. pl. 26.63667°r. ilg.﻿ / 44.08667; 26.63667﻿ (Oltenica)Koordinatės: 44°05′12″ š. pl. 26°38′12″ r. ilg.﻿ / ﻿44.08667°š. pl. 26.63667°r. ilg.﻿ / 44.08667; 26.63667﻿ (Oltenica) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Rumunijos vėliava Rumunija |
| **Apskritis** | Kelerašio apskritis |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1515 (pirmas paminėjimas) |
| **Meras** | Costinel Milescu |
|  |
| **Gyventojų** (2000) | 31 434  |
| **Plotas** | 109,55 km² |
| **Tankumas** (2000) | 287 žm./km² |
| **Altitudė** | 5−15 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 915400 |
| **Tinklalapis** | www.primariaoltenita.ro |
|  **Vikiteka** | Oltenica |

**Oltenica** (rumun. *Olteniţa*) – Rumunijos miestas ir municipijus Kelerašio apskrityje, kairiajame Ardžešo krante, toje vietoje, kur ši upė pasiekia Dunojų. Kitoje Dunojus pusėje yra Bulgarijos miestas Tutrakanas.

Istorija
--------

Kasinėjimai Gumelnicos kalvoje atskleidė įspūdingą neolito laikų gyvenvietę (Gumelnicos-Karanovo kultūra), datuojamą 4 tūkst. m. pr. m. e.

Šioje vietovėje pradžioje buvo senovės Romos įtvirtinimai, vėliau – Bizantijos. Vadinti jie *Constantiola*, čia buvo pirmųjų Dakijos vyskupų sostinė.

1515 m. valdant Neagoe Basarabui, pirmą kartą paminėtas miestas Oltenica.

Krymo karo metais šioje vietoje osmanų kariuomenė bandė forsuoti upę, Rusijos kariuomenė patyrė didelių nuostolių.
1877–1878 m. Rusijos-Turkijos karo metu Oltenica buvo svarbus punktus, per kurį Rumunijos kariuomenė įžengė į Bulgariją padėti Rusijos kariuomenei, apgulusiai Plevnos tvirtovę.

Pirmojo pasaulinio karo metais Oltenicos ir *Turtucaia* įgulos ne sykį imdavo apšaudyti viena kitą. Šią vietą pasirinko ir sąjunginės Vokietijos imperijos ir Bulgarijos kariuomenės, įsiveržimui į Rumunijos teritoriją.
| **Albinas Visockas** |
| --- |
| Gimė | 1952 m. sausio 27 d.Kieliškės, Lietuvos TSR |
|  |
| Veikla | Politikas, visuomenės veikėjas |

**Albinas Visockas** (1952 m. sausio 27 d. Kieliškėse, Lietuvos TSR) – politikas, 1994-1997 m. Lietuvos socialistų partijos pirmininkas.

Biografija
----------

Gimė 1952 m. sausio 27 d. Kieliškių kaime. Baigė Kaišiadorių vidurinę mokyklą, o 1970-1975 m. Vilniaus universitete įgijo lietuvių kalbos ir literatūros specialybę. 1975-1990 m. dirbo komunistų partijos istorijos institute visuomeninės politinės literatūros redaktoriumi. 1990 m. institutą panaikinus tapo bedarbiu, o nuo 1991 m. vasario dirba darbininku valstybinės įmonės "Vilniaus duona" 4-oje kepykloje. 

Išleido apsakymų knygą "Apsėstasis". Priklausė LKP, vėliau LDDP. 1993 m. kovo mėn. išėjo iš šios partijos ir subūrė kairiosios darbo žmonių partijos iniciatyvinę grupę. 1994 m. kovo 26 d. įvykusiame steigiamajame ir 1996 m. gegužės 25 d. 2-ajame Socialistų partijos suvažiavime išrinktas LSP pirmininku.

Nuorodos
--------

* Informacija apie kandidatą Archyvuota kopija 2008-10-25 iš Wayback Machine projekto.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Biografija Archyvuota kopija 2007-08-07 iš Wayback Machine projekto.
Olomouco sūris
Atskiri sūreliai
**Olomouco sūrelis**, arba **Olomouco sūris** (ček. *Olomoucký tvarůžek, syreček*, vok. *Olmützer Quargel*) – čekiškas brandintas varškės sūris, būdingo stipraus kvapo, ryškaus skonio ir gelsvos spalvos, gaminamas Lošticių mieste, Moravijoje. Sūris vadinamas pagal Olomouco miestą, kurio turguose nuo seno buvo pardavinėjamas.

Sūris gaminamas iš lieso karvės pieno gaunamos rūgščios varškės, nepridedant fermentų, dažiklių ar kitų priedų, išskyrus druską, jame yra tik 0,6 % riebalų. Galutinis gaminys suformuojamas ritinio, žiedo, lazdelių ar kitos, netaisyklingos formos. Būdinga spalva nuo auksinės geltonos iki oranžinės. Spalva tampa sodresnė sūriui džiūnant, nokstant. Galimi baltojo pelėsio *Geotrichum candidum* pėdsakai. Tradiciškai sūrį gamindavo moterys, naudodavusios medines dvipuses spaudykles „klapačka", kurias suvoždamos iš sūrio masės išspausdavo apvalius sūrelius. Gamybos principas iki šiol nepasikeitė, tik rankinį darbą iš dalies pakeitė modernios mašinos. 

2010 m. Europos Komisija produktui suteikė saugomos geografinės nuorodos statusą.

Istorija
--------

Pirmasis rašytinis šio sūrio paminėjimas datuojamas XV a. Jį valgė imperatorius Rudolfas II. Iki XIX a. buvo gaminamas Olomoucą supančiuose kaimuose ir paprastai laikytas valstiečių maistu. Būtent tuo metu sūris buvo pradėtas vadinti Olomouco sūriu. XIX a. pradėta masinė sūrio gamyba. 1872 m. Pasaulinėje parodoje Vienoje sūris gavo svarbų apdovanojimą. Tuo metu Europoje buvo tiesiami geležinkeliai, kurie Olomouco sūreliams atvėrė naujas rinkas. 1876 m. varškės sūrį pradėjo gaminti A. W. Company. Šioje įmonėje Lošticėse įkurtas nedidelis šiems sūriams skirtas muziejus.

* Dvipusė spaudyklė sūreliui išspausti
* Viena iš sūrio pakuočių
* Sūrio batonėliai
* Sūreliai su skyle

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑   History (*Historie tvarůžků*) at tvaruzky.cz
3. ↑  Olomoucké tvarůžky - Genuine Olomouc cheese brand - boasts a 130 year history

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Olomouco sūrelis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė
14,5x114 mm mokomasis šovinys
**Mokomasis šovinys'** (angl. *dummy round, drill round*; rus. *учебный патрон*) – inertiškas šovinys, t. y. neturintis kapsulės, parako užtaiso ir sprogstamojo užtaiso (sviedinyje ar kulkoje). Mokomieji šoviniai naudojami patikrinti ginklo veikimui, treniruoti šauliams ar ginklo (pabūklo, kovos mašinos) įgulai. Jais šaudyti neįmanoma.

Mokomieji šoviniai skiriasi nuo *praktinių šovinių* (tai artilerijos šovinių rūšis), kurie turi mažesnį šaunamąjį parako užtaisą ir/ar mažesnį sprogstamąjį užtaisą sviedinyje ar turėti sviedinį be užtaiso. Pavyzdžiui, praktinė rankinė granata vietoje sprogimo pokšteli ir išmeta baltų dūmų kamuolį.

Mokomieji šoviniai skiriasi ir nuo *tuščiųjų šovinių*, kurie turi kapsulę ir parako užtaisą, tačiau neturi kulkos ar kitokio kaunamojo elemento (šratų ir pan.).

Šaulių ginklų mokomieji šoviniai paprastai žymimi grioveliais tūtelėje, išilgai tūtelės ar žiediniais.

* 5,56 mm šoviniai (iš kairės): mokomasis, tuščiasis su medine kulka, paprastas, trasuojamasis.5,56 mm šoviniai (iš kairės): mokomasis, tuščiasis su medine kulka, paprastas, trasuojamasis.
* Mokomasis Veterlio šautuvo šovinysMokomasis Veterlio šautuvo šovinys
* Šautuviniai mokomieji šoviniaiŠautuviniai mokomieji šoviniai
* 9 mm mokomasis šovinys M399 mm mokomasis šovinys M39
* Apkaba su mokomaisiais GP 11 šoviniais (Šveicarija)Apkaba su mokomaisiais GP 11 šoviniais (Šveicarija)
* Mokomasis 30 mm kalibro šovinysMokomasis 30 mm kalibro šovinys
* Mokomasis 76 mm laivo patrankos šovinysMokomasis 76 mm laivo patrankos šovinys

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Mokomasis šovinys** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  M922/M922A1 40 mm Dummy Rounds (fas.org)
2. ↑  M781 40 mm Practice round (fas.org)
3. ↑  M69 practice hand grenade (fas.org)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Vežėjo žvaigždynas
**Vežėjas** (*Auriga*, *Aur*) – ryškus, 21-as pagal dydį šiaurės pusrutulio žvaigždynas greta Paukščių Tako. Lietuvoje didesnė šio žvaigždyno dalis niekada nenusileidžia ir gali būti stebima ištisus metus, išskyrus vasarą; geriausiai matomas žiemą.

Mitai
-----

Žvaigždyno pavadinimas susijęs su graikų mitu apie ugnies dievą Hefaistą. Dzeusas įkurdino žvaigždyną už žėrintį vežimą, kurį Hefaistas nukaldino Helijui. Žvaigždėlapiuose Vežėjas vaizduojamas kaip ožkų piemuo. Tai susiję su kitu mitu. Senoviniuose graikų mituose ryškiausia žvaigždyno žvaigždė Kapela – tai ožka Amaltėja, išauginusi patį Dzeusą. Būrelis žvaigždžių aplink Kapelą vadinamos „ožiukais".

Ryškiausios žvaigždės
---------------------

* **Kapela** – α Aur, ryškis 0m,05 (6 pagal ryškį dangaus žvaigždė). Senoviniai lietuviški pavadinimai – **Tikutis** arba **Perkūno Ožka**.
* Menkalinanas – β Aur, ryškis 1m,90

### Kiti objektai

* Padrikieji spiečiai M36, M37, M38.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Čirvų tūzas – aukščiausias čirvų koziris
Čirvų devynakė – mažiausias čirvų koziris
**Vežimas** – kortų žaidimas, žaidžiamas klasikinėmis lošimo kortomis. Vežimą žaisti gali 2, 3 arba 4 žaidėjai. Žaidžiama su 24 kortomis.

Taisyklės
---------

Sėda ratu, kortos išdalinamos visos po lygiai, nesvarbu, koks būtų žaidėjų skaičius. Jei tradiciškai vežimą žaidžia 4 žaidėjai, kiekvienam išdalinama po 6 kortas. Pradedant naują žaidimą, duodama kortas nukelti žaidėjui, kuris sėdi dešinėje ir laikrodžio rodyklės eiga išdalinamos kortos ne daugiau kaip po tris. Kozerius išsirenka patys žaidėjai.

Žaidžiama ilgai, kol lieka 2 žaidėjai ir pervertinėja kortą, o jei gerai išdalinamos kortos, žaidimas tęsiasi nebūtinai kelias minutes, ypač, jei prie stalo susėda tikri šio žaidimo mokovai. Žaidime nėra laimėtojo – nustatomas pralaimėjusysis, padėjęs į kaladę paskurtinę kortą. Jokių „uodegų", kuomet paskutinysis kortą žaidėjas turi kuo atsikirsti, tačiau jis liko paskutiniu, negali būti.

### Žaidžiant keturiese

Sėdint ratu koziriai seka taip: kryžiai – pikai – čirvai – būgnai. Kertant savais koziriais priešpriešais esantis žaidėjas gali atkirsti tavuoju koziriu, tik aukštesniu, arba dėti savąjį kozirį ir ant viršaus užmesti kitą kortą. Jei užvažiuoja tavuoju koziriu, pvz. kryžium, tu atsikerti aukštesniu kryžiumi. Kai kuris nors žaidėjas išeina (išsimeta kortas) jo koziriai, pvz. kryžiai tampa laisva korta. Būtinas kozirių metimas. Pvz. tavo koziriai kryžiai, tau po ranka sėdi pikai, o tu sėdi po būgno ranka, būgnas išmeta vyną ir tada kryžius turi dėti kozirį, o jei neturi kryžius savojo kozirio – ima visas ant stalo esančias kortas (paima kortas į savo namus, tai yra namo). Taip lošiama tol, kol visi išsimes kortas, pas ką lieka visa kaladė, tas pralošia vežimą ir dalina visiems kortas. Kai žaidėjas paima namo kortas, kitas žaidėjas ant stalo paprastai išmeta viena kortą, o šiaip, kai ant stalo jau duoda atsimušti, tada su viena korta atsimuši ir kitam varžovui užmeti kortą, su kuria reikalauji kozirio, siunti namo arba duodi laisvai eiti.

Žaidimo tikslas
---------------

Išsimesti kuo greičiau visas savo kortas, kad priešininkas eitų vežimą traukti ir priešininką nusiųsti namo, kad jis susirinktų visą kaladę ir taip praloštų.

Siekiant žaidimą padaryti įdomesnį, sugalvota, kad laimėti kertant vynų valetu reiškia pažeminimą, nes ši korta praminta gaidžiu. Arba tarp 2 pasilikusių žaidėjų paskutinį kirtį užmesti devynake, kaip pačia žemiausia kaladės korta.
Lizdeika. Mykolo Marijos Andriolio paveikslas
**Lizdeika** – istorinio rašytinio padavimo apie Vilniaus miesto įkūrimą veikėjas – krivis, išaiškinęs didžiajam kunigaikščiui Gediminui sapną apie Geležinį vilką.

Lizdeika minimas Lietuvos metraščiuose (XVI a.). Išsamesnę legendą apie Lizdeiką pateikia Motiejus Strijkovskis (1582 m.). Anot legendos, Lizdeiką mažą erelio lizde radęs tariamasis Gedimino tėvas Vytenis ir išauginęs kaip savo sūnų. Lizdeika ir Gediminas turi bruožų, primenančių kitų indoeuropiečių tautų padavimų apie miesto įkūrimą herojus (pvz. Romos įkūrėjus Romulą ir Remą). LDK didikų Radvilų genealogijoje Lizdeika laikomas jų giminės pradininku. Lizdeika galėjo būti ir istorinis asmuo – didžiojo kunigaikščio Traidenio brolio Sirpučio palikuonis.

Manant, kad Lizdeika gyvenęs Kernavėje, jo garbei pavadintas vienas iš piliakalnių – Lizdeikos kalnas, o jo gražiausios vaidilutės Pajautos garbei – Pajautos slėnis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lizdeika*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, VII t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1981. T.VII: Lietuvos-Mordvių