recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |
| --- |
| **Rokiškio kultūros mokykla** |
| [[Vaizdas:|Rokiškio kultūros mokykla herbas|center|100px]] |
|  |
| **Adresas** | Rokiškis |
| **Direktorius(-ė)** |  |
| **Mokinių skaičius** |  |
| **Įkūrimo data** | 1967 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** |  |

**Rokiškio kultūros mokykla** – valstybinė specialioji vidurinė mokykla, iki 1993 m. veikusi Rokiškyje. Mokykloje buvo ruošiami bibliotekininkai, kino-fotobūrelių, folklorinių kolektyvų, etnokultūros renginių vadovai, muzikos pedagogai.

Istorija
--------

Kultūros mokykla savo istoriją skaičiuoja nuo 1967 m. kuomet įsikūrė Rokiškio vakarinio Mechanikos technikumo patalpose. 1976 m. mokykloje surinkta bibliotekininkų specialybės grupė iš moksleivių, baigusių vidurines mokyklas. 1984 m. buvo įvesta kultūros–švietimo darbo kino-foto kolektyvų vadovų specialybė. Dėl didelių studijų kaštų priėmimas į šią specialybę netrukus nutrauktas. Tuo pat metu pradėti rengti folklorinių kolektyvų vadovai.

1992 m. Rokiškio kultūros mokyklos studijų programoms suteikiama pedagoginė kryptis. Programos buvo derinamos su tuometiniu Vilniaus pedagoginiu institutu bei Lietuvos konservatorija. Pritariant Panevėžio vyskupijai bei Švietimo ir Kultūros ministerijoms pradėti rengti nauji muzikos pedagogų bažnyčios vargonininkų specialybės studijų planai. Mokykloje buvo ruošiami muzikos pedagogai, muzikos pedagogai-etnokultūros renginių vadovai, muzikos pedagogai-vargonininkai. Parengtos naujos anglų kalbos pedagogikos, vokiečių kalbos pedagogikos programos.

1993 m. Rokiškio kultūros mokykla tapo Rokiškio kolegija, kuri nuo
2000 m. pavadinimą pakeitė į Rokiškio aukštesniosios pedagogikos mokyklos, o 2002 m. reorganizuota į Panevėžio kolegijos Rokiškio filialą.

Pedagogai
---------

* Birutė Dauginytė, choro dirigentė ir pedagogė
* Jonas Korenka, liaudies teatrų režisierius, politikas
* Janina Mikalajūnienė-Kareniauskaitė, choro dirigentė ir pedagogė
* Kęstutis Mikeliūnas, choro dirigentas ir pedagogas

Žymūs auklėtiniai
-----------------

* Kęstutis Biveinis, vargonininkas ir chorvedys
* Jonas Buziliauskas, režisierius, aktorius, Rokiškio politikas
* Rima Giržadienė, bibliotekininkė, kraštotyrininkė
* Petras Luomanas, Lietuvos politikas
* Vidmantas Paliulis, muzikos pedagogas, Kupiškio politikas
* Janina Pranckūnienė, Panevėžio politikė
* Mėčislovas Raštikis, Klaipėdos politikas
* Rimantas Vaičekonis, choro dirigentas

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑   Archyvuota kopija 2015-04-19 iš Wayback Machine projekto.
| **Hedya nubiferana** |
| --- |
| Vaismedinis lapsukis (*Hedya nubiferana*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Būrys: | Drugiai  *( Lepidoptera)* |
| Šeima: | Lapsukiai  *( Tortricidae)* |
| Gentis: | *Hedya*  *( Hedya)* |
| Rūšis: | Vaismedinis lapsukis  *( Hedya nubiferana)* |

 |

**Vaismedinis lapsukis** (*Hedya nubiferana*) – drugys, priklausantis lapsukių (*Tortricidae*) šeimai. Rūšis paplitusi Vidurinėje ir Mažojoje Azijoje, pietų Sibire, Europoje.

Išskleistų sparnų ilgis 7–10 mm. Priekiniai sparnai rusvai pilki, violetinio atspalvio, išorinė sparno dalis balta. Užpakaliniai sparnai pilkai rudi. Vikšrai pilkai žali, su juodomis karpelėmis.

Vikšrai
Vaismedinis lapsukis – lapuočių medžių ir krūmų, ypač obelų bei slyvų, kenkėjas. Pavasarį vikšrai įsigraužia į pumpurus, vėliau voratinkliais sutraukia lapus bei žiedų skroteles ir jomis maitinasi. Drugiai skraido birželį–liepą, kiaušinius deda ant lapų. Antros kartos vikšrai ėda žievę, jos atplaišose, raukšlėse peržiemoja.

Naikinami insekticidais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vaismedinis lapsukis*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, XII t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1984. T.XII: Vaislapėlis-Žvorūnė
Koordinatės: 53°24′š. pl. 23°46′r. ilg.﻿ / ﻿53.40°š. pl. 23.76°r. ilg.﻿ / 53.40; 23.76

| Adelsko valsčius |
| --- |
| Laikotarpis: 1919 – 1939 m. |
| 


 |
| Apytikrė valsčiaus vieta dabartinės Baltarusijos žemėlapyje |
| **Adm. centras:** | Adelskas,  Babikai |
|  |
| Lenkija Lenkija |
| Balstogės vaivadija | Sokulkos apskritis (1919–1939) |
|  |
|  |
|  |
|  |
|  |
|  |
|  |

**Adelsko valsčius** (lenk. *gmina Odelsk*) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vakarų Baltarusijos ir šiaurės rytų Lenkijos teritorijoje. Centras – Adelskas, kurį laiką – Babikai.

Istorija
--------

Valsčius įkurtas po I pasaulinio karo, tikriausiai vietoje buvusio Zubžycos valsčiaus. 1934 m. birželio 13 d. valsčiui priskirtas miesto teisų netekęs Adelskas.

Po II pasaulinio karo rytinė valsčiaus dalis atiteko Baltarusijos TSR, vakarinė – Lenkijai, kur buvo įkurtas naujas Babikų valsčius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jemielity W. (2002). Podziały administracyjne powiatów sokólskiego i dąbrowskiego w latach 1919-2000. Studia Łomżyńskie, 13, 2002. // psl. 119-146.
2. ↑  Dz.U. 1934 nr 48 poz. 420 Archyvuota kopija 2016-03-09 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Armos grafystėair. *County Armagh*angl. *Contae Ard Mhacha* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Jungtinės Karalystės vėliava Jungtinė Karalystė |
| **Šalis** | Šiaurės Airija Šiaurės Airija |
| **Provincija** | Alsteris Alsteris |
| **Administracinis centras** | Arma |
|  |
| **Gyventojų** (2006) | 141 000 |
| **Plotas** | 1 254 km² |
| **Tankumas** (2006) | 112 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Armos grafystėVikiteka |

**Armos grafystė** (angl. *County Armagh*, air. *Contae Ard Mhacha*) – tai viena iš šešių Šiaurės Airijos grafysčių. Ji yra mažiausia užimama teritorija grafystė visoje Šiaurės Airijoje ir trečia pagal gyventojų skaičių. Pati grafystė ribojasi su Airija. Svarbiausias miestas, kartu ir administracinis centras yra Arma, kuri yra pačiame grafystės viduryje. Ribojasi su Nėjaus ežeru šiaurėje. Plotas – 1 254 km²; gyvena 141 000 gyventojų.

Geografija
----------

Yra šalies pietinėje dalyje. Teka kelios žymios upės, yra keletas didesnių kalnuotų sričių. Nėjaus ežero dalyje, kuri priklauso grafystei, yra keletas salų.

Istorija
--------

Antikiniais laikais teritorija jau buvo žinoma romėnų. Anksčiau grafystės turėjo sostinę. Vėliau IV amžiuje teritorija buvo užkariauta nežinomos kilmės genčių ir jų valdžia išsilaikė iki pat XII amžiaus. Nuo seno ji buvo valdyta daugybės didikų: kunigaikščių, baronų. Armos grafystėje nuo seno yra katalikiškos tradicijos.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RAirijos grafystės |
| --- |
|  |
| Alsteris | 
Antrimas · Arma · Daunas · Deris · Donegolas · Fermana · Kavanas · Monachanas · Tironas | Airija |
|  |
| Konachtas | 
Golvėjus · Leitrimas · Mėjas · Roskomonas · Slaigo |
|  |
| Lensteris | 
Dublinas (Dan Lerė-Ratdaunas · Fingalas · Pietų Dublinas) · Karlou · Kilderas · Kilkenis · Lautas · Lišas · Longfordas · Midas · Ofalis · Veksfordas · Vestmidas · Viklou |
|  |
| Mansteris | 
Kleras · Keris · Korkas · Limerikas · Tipereris · Voterfordas |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Vaisingumas** – organizmo gebėjimas susilaukti sveikų palikuonių. Vaisingumu pasižymi iš esmės visos biologinės rūšys, išskyrus kai kuriuos hibridus (pvz. mulus). Laikotarpis, kurio metu organizmas gali turėti palikuonių, vadinamas reprodukciniu amžiumi.

Žmogaus reprodukcinis amžius prasideda lytine branda, mergaitėms – prasidėjus mėnesinėms, berniukams – poliucijoms; baigiasi moterims su menopauze, o vyrams konkrečios ribos nėra, nors bendrai vyrų vaisingumas nuo 50–55 metų pradeda mažėti (spermatozoidų pokyčiai, testosterono koncentracijos sumažėjimas). PSO, statistikos sumetimais, reprodukcinio amžiaus žmonėmis laiko 15–49 m. amžiaus grupę.

Pagrindinės sąlygos žmogaus vaisingumui pasireikšti: reguliarus seksas (ar bent jau seksas ovuliaciniu laikotarpiu), nėra naudojama kontracepcija, nėra dauginimosi sistemos sutrikimų, nėra lytinių organų susirgimų, alkoholio nevartojimas laikotarpyje kuomet ketinama pastoti, kitų kenksmingų fizinių ar cheminių medžiagų nebuvimas. Įtakos vaisingumui taip pat turi mityba, lytinis elgesys, lytiniai instinktai, sueities laikas, endokrininiai veiksniai, kultūra, gyvensena, emocijos, ligos ir kt.

Jeigu pora negali pastoti, nustatomas nevaisingumas (paprastai praėjus 2 metams nuo bandymų pastoti pradžios). Pastaraisiais dešimtmečiais stebimas bendras vaisingumo (ne tik gimstamumo) sumažėjimas pasaulyje.
| **Darius Pranckevičius** |
| --- |
| Gimė | 1967 m. gegužės 2 d.Vilnius, |
| Mirė | 2019 m. rugpjūčio 9 d. (52 metai)ten pat |
|  |
| Veikla | lietuvių diplomatas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Riterio kryžius |

**Darius Pranckevičius** (1967 m. gegužės 2 d. Vilniuje – 2019 m. rugpjūčio 9 d. ten pat) – lietuvių diplomatas, buvęs Lietuvos ambasadrius Turkijoje bei Kanadoje.

Biografija
----------

1985–1992 m. studijavo Vilniaus Universiteto Ekonomikos fakultete, gamybos valdymo ir ekonomikos specialybėje. 1992 m. stažavosi Diplomatų mokymo programoje Stenfordo Universitete, Hoover Institute (JAV).

1991–1993 m. buvo Užsienio reikalų ministerijos Spaudos ir informacijos skyriaus pirmasis sekretorius, Europos integracijos skyriaus pirmasis sekretorius, Ekonominių santykių departamento pirmasis sekretorius.

1993–1997 m. dirbo Lietuvos Respublikos ambasadoje JAV, pirmasis sekretorius (ekonomikai). 1997–2000 m. URM Europos integracijos departamento Ekonominio bendradarbiavimo skyriaus vedėjas. 2000–2004 m. Lietuvos Respublikos ambasados Nyderlandų Karalystėje laikinasis reikalų patikėtinis, 2001–2004 m. – kartu ir nuolatinis atstovas prie cheminio ginklo uždraudimo organizacijos (Haga).

2004 m. URM Informacijos departamento direktorius, 2004–2007 m. LR Vyriausybės Kanceliarijos Užsienio politikos skyriaus vedėjas.

2007–2010 m. Lietuvos Nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Turkijoje (2008–2010 m. – kartu nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Irano Islamo Respublikai). Dirbo Briuselyje, buvo ambasadorius ypatingiems pavedimams - Lietuvos nuolatinio atstovo ES pavaduotojas, dirbo ES Politinio saugumo komitete. Vėliau vadovavo Užsienio reikalų ministerijos Politikos planavimo departamentui. 

2017 - 2019 m. buvo Lietuvos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Kanadoje. Grįžęs iš Kanados iki mirties buvo URM ambasadorius ypatingiems pavedimams.

Apdovanotas ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Riterio kryžiumi (2004 m.), Leopoldo II Komandoro kryžius (Belgija, 2005).

Nuorodos
--------

* Ambasadorių portretai. D. Pranckevičius: pirmininkavimas į Lietuvą atneš daugiau Europos, į Europą – daugiau Lietuvos[neveikianti nuoroda]

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2019-05-10 iš Wayback Machine projekto. (president.lt.lt inf.)
2. ↑  [ Po ligos mirė ilgametis diplomatas Darius Pranckevičius

Skaitykite daugiau: 
] Archyvuota kopija 2020-06-25 iš Wayback Machine projekto. (delfi.lt inf.)


  


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Vytautas Naudužas** | **Lietuvos ambasadorius Turkijos Respublikoje** 2007 - 2010 m. | Po to:**Kęstutis Kudzmanas** |
| Prieš tai:**Vytautas Žalys** | **Lietuvos ambasadorius Kanadoje** 2017 - 2019 m. | Po to:**Darius Skusevičius** |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Kolorados lagūna |
| --- |
| Kolorados lagūnaKolorados lagūna |
| Vieta | Bolivija |
| Plotas | 60 km² |
| Kranto linijos ilgis | 35 km |
| Vidutinis gylis | 0,35 m |
| Didžiausias gylis | 1,5 m |
|  |
|  Vikiteka | Kolorados lagūna |

**Kolorados lagūna** (isp. *Laguna Colorada*, keč. *Pukaqucha*; **Raudonoji lagūna**) – seklus druskos ežeras pietvakarių Bolivijoje, Altiplano plokščiakalnyje, Potosi departamente, netoli Čilės sienos. Telkšo 4278 m aukštyje virš jūros lygio. Priklauso Eduardo Abaroa Andų faunos nacionalinam rezervatui.

Ilgis 10,7 km, plotis 9,6 km. Dėl mineralų nuosėdų ir dumblių pigmentacijos ežero vanduo raudonos spalvos. Jame yra baltų borakso salų.

1971 m. lagūna įtrauta į Ramsar saugomų vandens telkinių sąrašą. Kolorados lagūnoje gausu Džeimso flamingų, galima sutikti ir Andų flamingų bei Čilės flamingų.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Spalvotosios lagūnos
| **Dimitras Sanguška** |
| --- |
|  |
| Sanguškos |
|  |
|  |
| Gimė | 1530 m. |
| Mirė | 1554 m. |
| Tėvas | Teodoras Sanguška |
| Sutuoktinis (-ė) | Elžbieta Ostrogiškė |
| Vaikai | neturėjo |

**Dimitras Sanguška** (1530–1554) – LDK kunigaikštis; Kanivo, Čerkasų ir Žitomiro seniūnas.

Biografija
----------

Dimitro Sanguškos žmona Elžbieta Ostrogiškė
Gimė ir augo žinomo Braclavo seniūno Teodoro Sanguškos šeimoje, brolis – Lietuvos lauko etmonas Romanas Sanguška.

Įsimylėjo kunigaikščio Iljos Ostrogiškio dukterį Elžbietą ir prieš jos motinos valią išsivežė merginą į Čekiją. Bėglius vytis suskubo Kališo vaivada Martynas Zborovskis, kuris juos aptiko Lysa prie Labės miestelio smuklėje. Dimitras buvo nuginkluotas ir, pervežus į Jaromirą, įkalintas. Buvo baiminamasi tąkart Čekiją valdžiusio Ferdinando I galimo įsakymo Dimitrą paleisti, todėl 1554 m. vasario 3 d. jį nužudė. Karalius Ferdinandas I liepė žudiką M.Zborovskį suimti ir jį paleido 1555 m. tik parašius Lietuvos-Lenkijos valdovui Žygimantui Augustui.

Dimitro Sanguškos antkapinė lenta
Jaromiro Šv. Mikalojaus bažnyčia
Elžbieta buvo gražinta į tėvynę, o Dimitras Sanguška palaidotas Jaromiro šv. Mikalojaus bažnyčioje. Kapas ilgam užmirštas ir tik 1860 m. vėl atsitiktinai surastas. Užrašas lotynų kalba skelbė: „Hoc loco conditvr corp clari litvaie dvcis Dimithr Sandvskovie ex magifica Olgerdorv failia nati capitaei Cyrkovien et Kayonir quem p fide isi dioseq Martinvs Zborovski trvcidavit" – (liet. *Čia ilsisi palaikai šauniojo Lietuvos kunigaikščio Dimitro Sanguškos iš garbingos Algirdaičių giminės, Čerkasų ir Kanevo seniūno, kurį išdavikiškai ir pasalūniškai užmušo Martynas Zborovskis*). Palaikai buvo perlaidoti tos pačios bažnyčios šoninėje navoje, senasis antkapinis akmuo su Vyčiu ir užrašu įmūrytas į sieną.

Bajorų tarpe D.Sanguška buvo įvardintas kaip negarbingas bėglys nuo teisingumo, vėliau požiūris sušvelnėjo ir Elžbietos-Dimitro meilės istoriją imta romantizuoti.

Šaltiniai
---------

* Žudynės Jaromire (ček.)i
* Sanguškų giminės medis (ukr.)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Dirvožemio chemija** – dirvotyros šaka, tirianti dirvožemio mineralinių ir organinių cheminių junginių sudėtį, sandarą, savybes, jų kitimą, vykstant dirvodarai ir naudojant dirvožemį.

Ji naudojama tiriant mineralų irimą, organinių liekanų mineralizaciją, humuso susidarymą, cheminių elementų ir junginių migraciją, augalų mitybą, dirvožemio koloidus ir sorbciją, dirvožemio užterštumą radioktyviomis ir nuodingomis medžiagomis. Dirvožemio chemija susijusi su agrochemija. Padeda tirti dirvožemių genezę, klasifikuoti dirvožemius, juos racionaliai naudoti.

Mokslininkai
------------

Žymiausi dirvožemio chemijos mokslininkai:

* K. Šprengelis (*Sprengel*; Vokietija),
* G. Mulderis (*Mulder*; Nyderlandai),
* F. Diušofūras (*Duchaufour*; Prancūzija),
* S. Vaksmenas (*Waksman*; JAV),
* V. Vernadskis (Rusija).

Lietuvoje:

* G. Pauliukevičius,
* B. Baginskas,
* M. Vaičys.
Kaitinamoji elektros lempa
**Kaitinamoji lempa**, *kaitinamoji lemputė* – įtaisas, dirbtinės šviesos šaltinis, dažnai naudojamas namų apyvokoje. Šviesą skleidžia įkaitęs volframo siūlelis, kurį iki aukštos temperatūros įkaitina juo tekanti elektros srovė. Oro deguonis greitai suardytų tiek įkaitusį siūlelį, todėl šis apgaubiamas stikliniu gaubtu, kuriame dažniausiai esti vakuumas arba praretintos inertinės dujos. Dujos slopina siūlelio metalo garavimą, todėl tokia lemputė tarnauja ilgiau. Geros 100 vatų galios kaitinamosios lempos efektyvumas siekia 15–20 lumenų vatui, bet pigesnių variantų gali būti ir mažesnis.

Privalumai
----------

Šios lempos gaminamos įvairioms maitinimo įtampoms, nuo 1,5 iki apie 300 voltų. Jas paprasta reguliuoti, pigu pagaminti, ta pati lemputė tinka tiek pastoviai, tiek ir kintamajai srovei. Lemputę nesunku įžiebti, tam netrukdo nei per aukšta, nei per žema aplinkos temperatūra. Sudaužytos lemputės komponentai nėra pavojingi sveikatai. Geros kokybės lempos šviesoje matomos spalvos beveik nesiskiria nuo matomų saulės šviesoje.

Trūkumai
--------

Šios lempos naudoja daugiausiai elektros energijos ir yra pačios neekonomiškiausios iš visų, nes apšvietimui naudoja vos apie 20 proc. (kai kur mini 2 procentus) sunaudojamos elektros energijos. Jas pamažu keičia ekonomiškesni šviesos šaltiniai. Daugelis valstybių rimtai svarsto galimybę uždrausti kaitinamųjų lempų pardavimą.

Sandara
-------

1. Stiklinė kolba
2. Inertinės dujos
3. Volframo siūlelis
4. Kontaktinė viela
5. Kontaktinė viela
6. Atraminės vielos
7. Stiklinis stiebelis
8. Kontaktinė viela
9. Galvutė su sriegiu
10. Izoliacinis sluoksnis (viduje)
11. Elektrinis kontaktas

Istorija
--------

Pirmąsias kaitinamąsias lempas apie 1840 m. pagamino anglų mokslininkas Warren de la Rue. Jose buvo naudojamas platinos siūlelis. Lemputės švietė, tačiau dėl didelės platinos kainos plačiam naudojimui tinkamos nebuvo. Kurį laiką naudojo lemputes su anglies strypeliu vietoje platinos.

Ilgą laiką kaitinamosios lempos tiko tik palyginus neaukštoms maitinimo įtampoms, nes pakankamai ploną volframo siūlelį pagaminti pavyko tik apie 1910 m. 1912–13 m. pagaminta dujinė kaitrinė lemputė su azoto ir inertinėmis dujomis bei siūleliu iš volframo.

Pirmoji elektros lemputė Lietuvoje įžiebta Rietavo bažnyčioje 1892 m. balandžio 17 d. per Velykas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  LEDs Are Still Popular (and Improving) after All These Years Archyvuota kopija 2009-07-23 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  *Kaitinamoji lempa*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 156 psl.
3. ↑  „Lietuvoje pirmąją lemputę vyrai bandė užpūsti", Delfi.lt, 2007-04-17. Nuoroda tikrinta 2021-03-24.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kaitrinė lemputė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Kolono provincija*Provincia de Colón* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Panamos vėliava Panama |
| **Administracinis centras** | Kolonas |
| **Apygardos** | 5 |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 232 748 |
| **Plotas** | 4 868 km² |
| **Tankumas** (2010) | 48 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Kolono provincijaVikiteka |

**Kolono provincija** (isp. *Provincia de Colón*) – provincija, esanti Panamos centrinėje dalyje, Karibų jūros pakrantėje. Administracinis centras – Kolonas.

Kolono provincija pasižymi didžiausia šalyje juodaodžių populiacija. Ją sudaro dvi atskiros grupės: atgabenti vergovės laikais ir asimiliavęsi su ispaniška kultūra bei XIX a. pab. – XX a. pr. atvykę imigrantai iš Karibų salų (daugiausia Panamos kanalo statyboms).

Geografija
----------

Kolono provincija išsidėsčiusi pagal Karibų jūros krantą, abipus Panamos kanalo žiočių. Būdingos žemumos, tik pietuose paviršius aukštesnis. Teritoriją raižo upės, tarp jų svarbiausia šalyje – Čiagresas. Jos baseine sudarytas didelis dirbtinis Gatuno ežeras, kurio šiaurinė dalis patenka į Kolono provinciją. Didžiąją dalį teritorijos dengia tropinės džiunglės.

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Provincija padalinta į 5 apygardas (skliaustuose – administracinis centras):

* Kolono apygarda (Kolonas)
* Čiagreso apygarda (Nuevo Čiagresas)
* Donoso apygarda (Migel de la Borda)
* Portobelo apygarda (Portobelas)
* Santa Isabelės apygarda (Palenkė)

|  |  |
| --- | --- |
|  **Panamos administracinis suskirstymas** |  |
| **Provincijos:** Bokas del Toras | Čiriki | Darjenas | Koklė | Kolonas | Herera | Los Santosas | Panama | Veraguasas
**Komarkos:** Embera Vounaanas | Kuna Jala | *Kuna de Madugandi* | *Kuna de Vargandi* | Ngobė Buglė |
| Žąsupė |
| --- |
| **Ilgis** | 15 km |
| **Baseino plotas** | 38 km² |
| **Ištakos** | ~3 km į pietus nuo Malviško |
| **Žiotys** | Eimenys |
| **Šalys** | Rusija |

**Žąsupė** (vok. *Szasupp*, nuo 1938 m. *Sasse*) arba ***Zasipka*** (rus. *Засыпка*) – upė Rusijoje, Kaliningrado srityje, Gusevo ir Černiachovsko rajonuose, Eimenio (Įsruties baseinas) dešinysis intakas.

Prasideda prie Ragainės–Gumbinės plento, ties buvusiu Čiulkinių dvaru, apie 3 km į pietus nuo Malviško, teka laukais į šiaurės vakarus, ties Kaušiais įteka į Eimenį 6 km nuo jo žiočių. Kairysis intakas Kupstė.

Buvusios gyvenvietės prie Žąsupės: Čiulkiniai, Rudstainiai, Antbaliai, Žąsupėnai, Stirnlaukiai, Smailiai, Stimbiriai, Noidorfas, Aukštgiriai, Didysis Pilkalnis, Žąsupėnai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Река Засыпка*, Государственный водный реестр. Nuoroda tikrinta 2021-11-29.
2. 1 2  Algirdas Rainys, *Žąsupė*, Mažosios Lietuvos enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2021-11-29.
3. ↑  Historische Meßtischblätter (TK25), Nr. 1399, Brakupönen, 1937 m.
4. ↑  Historische Meßtischblätter (TK25), Nr. 1299, Mallwischken, 1936 m.
5. ↑  Historische Meßtischblätter (TK25), Nr. 1298, Stablacken, 1936 m.
Cerkvės šiuolaikinis vaizdas
**Švento Mikalojaus soboras** (blrs. *Cабор Сьв. Мікалая*) – Naugarduko stačiatikių vyskupijos svarbiausia cerkvė Naugarduko mieste, Baltarusijoje. XVIII a. baroko, turinčio pseudobizantinių elementų, architektūros paminklas.

Istorija
--------

Lietuvos didysis kunigaikštis Gediminas savo 1323 m. laiške Liubeko, Rostoko, Zundo, Greifsvaldo, Štetino ir Gotlando miestams mini, kad kunigaikštystėje yra dvi *Pranciškonų bažnyčios* (Vilniuje ir Naugarduke): lot. *duas ecclesias Fratrum Minorum unam in civitate nostra regia Vilna dicta et aliam in Noygardis habemus erectas*. Pastarėji trys lotyniški žodžiai (liet. *Naugarduke iškėlėme*) leidžia manyti, kad ši bažnyčia buvo pastatyta jo paliepimu ar lėšomis. Kitais duomenimis, pranciškonai šioje vietovėje jau 1312 m. buvo įsikūrę, Lietuvos didysis kunigaikštis Vytenis jiems buvo pastatęs bažnyčią ir vienuolyną. Kai kryžiuočiai šventoves sugriovė, Ldk Gediminas Naugarduke ir Vilniuje pranciškonų bažnyčias atstatė. Senoji pranciškonų bažnyčia neišliko. 

Cerkvė ir buv. pranciškonų vienuolynas apie 1920 m.
Dabartinės pastatas atsirado 1718 m. Naugarduko pastalninkio Tomo Vainilavičiaus rūpesčiu (kitais duomenimis 1780 m.) ir buvo pranciškonų vienuolijos Šv. Antano bažnyčia. Po 1831 m. sukilimo carinė valdžia katalikų vienuolyną uždarė, o bažnyčios pastatas 1846 m. pertvarkytas į stačiatikių cerkvę. Ji pavadinta Šv.Mikalojaus – Rusijos imperatoriaus Nikolajaus I globėjo – vardu. Po 1852 m. gaisro šventovė buvo perstatyta ir įgavo pseudobizantinės architektūros bruožų. 

Barokinis frontonas tapo trijų tarpsnių, buvo rekonstruota varpinė su svogūno formos viršūne. Pastatas plane liko stačiakampis, su trikampe apside. Šoninės navos perdengtos kryžminiais skliautais. Ant vienos iš vidinių sienų pritvirtinta Naugarduko teisėjo Kmitos atminimo lenta. XIX a. antroje pusėje įrengtas medinis altorius–ikonastasas su trylika ikonų. Kabo XVIII a. tapytas Odigitrijos Dievo Motinos paveikslas. Šalia cerkvės tebestovi dviaukštis buvęs pranciškonų vienuolynas, dabar naudojamas kaip gyvenamasis namas.

Nuo 1992 m. atkūrus Naugarduko stačiatikių parapiją, Šv.Mikalojaus cerkvė tapo soboru.

Išnašos
-------

1. ↑  Vetera Monumentą Poloniae et Lithuaniae, ed. A. Theinei I, Romae 1860, 103 nr. 49 p. / Rapolas Krasauskas. Nekaltai Pradėtosios Švč. Mergelės Marijos seserų vienuolijos pradžia // www.aidai.eu

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Naugarduko Šv. Mikalojaus soboras** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* *Vyskupijos straipsnis apie Šv.Mikalojaus soborą* (rus.) Archyvuota kopija 2015-07-16 iš Wayback Machine projekto.
* *Туристская энциклопедия Беларуси.* – Мн. Беларуская Энцыклапедыя, 2007, 648 с. Archyvuota kopija 2018-06-11 iš Wayback Machine projekto.
* Agnieszka Homan. *Nowogródek. Cerkiew św. Mikołaja*[neveikianti nuoroda]
* *Cобор (церковь Святого Николая)* Archyvuota kopija 2013-10-14 iš Wayback Machine projekto.
* Żmigrodzki J. *Nowogródek i okolice* Archyvuota kopija 2012-09-04 iš Archive.is projekto
**Kolonizacija** – procesas, kurio metu žmonės gausiai keliasi gyventi į kitas teritorijas.

Kolonizacija gali būti vidinė, kai keliamasi tos pačios šalies viduje, ir išorinė. Pastaruoju atveju gali būti kolonizuojami iki tol neapgyventi kraštai, gali būti keliamasi ir ten, kur jau esama gyventojų, jie gali būti atvykėlių pajungiami, užgožiama jų kultūra, tačiau nebūtinai.

Senovėje kolonizatoriai buvo jūrų tautos, kaip antai finikiečiai, graikai, kuriems reikėjo žemdirbystei tinkamos žemės. Kolonizaciją vykdė ir romėnai, paprastai naujas teritorijas užimdavę kariniu būdu. V a. Azijos klajoklių tautos kolonizavo nemažai Europos kraštų, reikšmingai prisidėdamos prie Romos imperijos griūties.

XV–XVII a. didieji geografiniai atradimai davė pradžią plataus masto kolonizacijai (kolonializmas). Išskiriamas XIX a. kai europiečiai apsigyveno dideliuose Šiaurės Amerikos, Australijos plotuose. Europiečiams kolonizuojant Australiją, Naująją Zelandiją ir kitus Okeanijos kraštus, tyrinėtojai ir kolonistai žemės plotus neretai laikė *terra nullius* ('tuščia žemė').

Svarstoma ir žmonių apgyvendinimo už Žemės ribų (kosmoso kolonizacijos) galimybė. Kosmoso kolonijos galėtų būti kituose dangaus kūnuose (pvz. Mėnulyje arba Marse) ar dirbtinėse struktūrose.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4  *Kolonizacija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-07-02.
2. ↑   Painter, Joe; Jeffrey, Alex (2009). Political Geography. London, GBR: SAGE Publications Ltd. p. 169.
Žąslai (Halštato kultūra, Bavarija, VIII–V a. pr. m. e.
Dabartiniai žąslai (laužtukai)
**Žąslai** – žirgo pakinktų dalis, esanti gyvūno snukyje. Jų ir kamanų pagalba valdomas žirgas. Žąslai dedami ant arklio apatinio žandikaulio bedančio krašto, ant liežuvio. Jie sukurti taip, kad spaudimu veiktų arklio snukio jautriausias vietas. Žąslais raitelis valdo žirgą – sukeldamas skausmą ar nepatogumą tam tikroje žirgo burnos vietoje jis iššaukia norimą gyvūno atsaką.

Yra įvairių žąslų rūšių, tačiau įprasčiausi yra du pertvara sujungti metaliniai žiedai.

Istorija
--------

Prijaukinus žirgus, žąslai vystėsi palaipsniui. Pradžioje jota tik valdant kojomis, vėliau sukurtos kamanos su į burna kišama virvele arba žiedu, įvertu tarp šnervių. Pirmieji žąslai buvo pagaminti iš rago, kaulo, medžio, virvės. Metaliniai (bronziniai) žąslai pradėti XIII–XII a. pr. m. e. Seniausi odos ar sausgyslių žąslai su elnio ragų žiedais virvei pririšti rasti Juodosios jūros pakrantėje. Jie datuojami IV tūkstm. pr. m. e. Žąslus plačiai taikė senovės indoeuropiečiai, jų randama daugelyje Lietuvos pilkapių, kapinynų. Manoma, kad metaliniai žąslai buvo pradėti naudoti Artimuosiuose Rytuose apie 1500 m. pr. m. e. Tai buvo paprasti ar su sujungimu, dažnai su labai ornamentuotais vadelių žiedais. Ankstyvieji žąslai galėjo būti gan griežti, naudojami karietoms ar arkliams, jojamiems be balnų ar kilpų. IV a. pr. m. e. išrasti sudėtingesni žąslai – laužtukai. Jie reikalauja mažiau darbo vadelėmis, bet daugiau įgūdžių.

XIX a. sukurta didelė žąslų įvairovė. Dabartiniai žąslai gaminami iš nerūdijančio plieno, sintetinių medžiagų.

Nuorodos
--------

* Kamanos ir žąslai Archyvuota kopija 2014-09-21 iš Wayback Machine projekto.
**Kaišiadorių rajono taryba** – Kaišiadorių rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1990 m. kovo 24 d. Pilnas pavadinimas – **Kaišiadorių rajono Liaudies deputatų taryba**, nuo 1990 m. balandžio mėn. *Kaišiadorių rajono taryba*.

Teisinis pagrindas
------------------

Vietos savivaldos pagrindų įstatymu, priimtu 1990 m. vasario 12 d. savivaldybės suskirstytos į žemesniosios pakopos savivaldybes – apylinkės, gyvenvietės (valsčiai), rajono (apskrities) miestai ir aukštesniosios pakopos savivaldybes – rajonai, apskritys, respublikos miestai. Kaišiadorių rajonui priskirtas aukštesniosios pakopos savivaldybės statusas. Savivaldybių teises kiek suvaržė 1993 m. spalio 12 d. Seimo priimtos įstatymo pataisos.

Rinkimai, vadovaujantis Lietuvos TRS Aukščiausiosios Tarybos 1989 m. gruodžio 7 d. priimtu „Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Vietinių liaudies deputatų tarybų rinkimų įstatymu" vyko pagal mažoritarinę sistemą. Kandidatus kelti galėjo renkamos tarybos teritorijoje esančių visuomeninių, politinių organizacijų, visuomeninių judėjimų rajonų ir miestų organai, taip pat ne mažiau, kaip 50 darbo ar gyvenamosios vietos piliečių susirinkimas. Tai buvo pirmieji laisvi ir demokratiški rinkimai po 1925 m. savivaldybių tarybų rinkimų.

Tarybos nariai
--------------

* Albinas Anužis,
* Stasys Danius,
* Jonas Laurinavičius, tarybos pirmininko pavaduotojas,
* Marijonas Mitkus,
* Antanas Paplauskas,

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Kolumbariumas Oklande, JAV
**Kolumbariumas** (lot. *columbarium*, pažodžiui – „karvelidė") – urnų su mirusiojo palaikais laikymo patalpa, statinys ar salė. Dažniausiai statomas prie krematoriumų ir kapinėse. Pastogėse su arkomis aplink kapines yra paminklinės lentelės.

Lietuvoje
---------

Lietuvoje kolumbariumai veikia nuo 2007 m. Jie įrengti didmiesčiuose – Vilniuje, Kaune, Klaipėdoje, Panevėžio miesto Šilaičių kapinėse (įrengtos rajone). Taip pat mirusiųjų palaikus jau pasiruošę priimti ir kolumbariumai Kretingos bei Rokiškio rajonuose. 2014 m. planuojama atidaryti kolumbariumus Šiaulių miesto Ginkūnų kapinėse, Jonavos rajone. 2022 m. kolumbariumas pastatytas Kupiškio miesto naujosiose kapinėse.

* PetrašiūnuosePetrašiūnuose
* PaparčiuosePaparčiuose

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kolumbariumas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Dimitravo kapinynas |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Dimitravo kapinynasDimitravo kapinynas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°58′19″š. pl. 21°14′42″r. ilg.﻿ / ﻿55.971901°š. pl. 21.2450266°r. ilg.﻿ / 55.971901; 21.2450266Koordinatės: 55°58′19″š. pl. 21°14′42″r. ilg.﻿ / ﻿55.971901°š. pl. 21.2450266°r. ilg.﻿ / 55.971901; 21.2450266 |

 |
| Vieta | Kretingos rajonas |
| Seniūnija | Kretingos seniūnija |
| Plotas | 0,7 ha |
| Naudotas | X–XIII a. |
| Žvalgytas | 1959, 1982, 1992, 2009 m. |
| Tirtas | 1868, 1941 m. |
| Registro Nr. | u. k. 5206 / A434P; AR488 / |

**Dimitravo, Tarvydų, Joskaudų kapinynas** (valstybės saugomas kultūros paminklas: unikalus kodas - 5206, senas registro kodas - A434P, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR488) – kapinynas Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje, Tarvydų kaimo Dimitravo (seniau – Joskaudų) miške, 0,43 km į šiaurę nuo kelio Tarvydai–Rūdaičiai, Tenžės kairiajame krante.

Kapinynas
---------

Kapinynas įrengtas pakilioje vietoje, apaugęs mišku, apardytas kasant žvyrą ir bulviarūsius, 2009 m. nuniokotas „juodųjų archeologų". Skersai teritorijos praeina kvartalinė linija ir miško keliukas.

Nuo 1972 m. respublikinės reikšmės archeologijos paminklas (AR488). 1992 m. įrašytas į Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašą, 1997 m. registruotas kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąraše (A434), 1998 m. paskelbtas kultūros paminklu (A434P), 2005 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paveldo objektu.

Teritorijos plotas – 0,7 ha.

Tyrimai
-------

1868 m. Konstantinas Grevinkas ištyrė dvigubą nedegintų ir tris sudegintų mirusiųjų kapus. 

1941 m. Vytauto Didžiojo kultūros muziejus (tyrimų vadovas Pranas Baleniūnas) ištyrė 10 nedegintų ir 6 sudegintų mirusiųjų kapus. Rado X–XII a. geležinių dalgių miniatiūrų, ietigalių, žalvarinių vytinių kilpiniais galais antkaklių, įvijinę apyrankę, kryžinį smeigtuką, lankinių, kiauraraščių ir pasaginių segių, būdingų kuršiams. 

1959 m. žvalgė Juozas Mickevičius, 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (ekspedicijos vadovas Romas Olišauskas), 1992 ir 2009 m. – Kultūros paveldo centras.

1868 m. radinius saugo Estijos istorijos institutas, 1941 m. – Vytauto Didžiojo karo muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas. – Vilnius, 1973. – P. 134 (Joskaudų senkapis)
2. ↑  Kultūros vertybių registras: Joskaudų, Dimitravo kapinynas, Kretingos r. sav. Archyvuota kopija 2021-08-04 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Adolfas Tautavičius. *Dimitravo kapinynas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 775 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Kilmingųjų titulai |
| --- |
| Šis straipsnis yra serijos**Kilmingųjų titulai** dalis

---

 |
| 
Monarchai
* Imperatorius | Kaizeris
Caras 
Karalius | Konungas 
Didysis kunigaikštis

 |
| 
Tituluoti kilmingieji
* Kunigaikštis | Princas | Hercogas | Jarlas 
Markgrafas | Markizas
Landgrafas
Grafas | Erlas
Vikontas
Baronas | Freiheras
Baronetas

 |
| 
Neapibrėžtos padėties
* Burggrafas | Bojarinas  Šatelenas | Edleris |

 |
| Ž • A • R |

**Kaizeris** (vok. *Keisar, Kayser, Keiser, Keyser*) – vokiečių titulas, atitinkantis imperatorių. Dažniausiai naudojamas kalbant apie Vokietijos imperiją.

Titulo pirmtakai
----------------

Romėniškąsias imperijos tradicijas 800 m. perėmė Karolis Didysis ir jo Frankų imperija. Kai ši buvo padalinta, imperatoriaus titulas atiteko valdovui, valdančiam Romos karalystę. Po įvairių paveldėjimų karalystė, o kartu ir titulas, atiteko rytinei **(**vok.**)** karalystei. Šventosios Romos imperijos imperatoriai save vaidino *Kaiser*, derindami imperatoriaus titulą su Romėnų Karaliaus vardu; savo valdymą jie kildino iš Romos imperijos dinastijų ir valdovo vardą išvedė iš *Caesar* (Cezaris), išreikšdami neva jiems patikėtą paveldą.

Austrijos-Vengrijos imperijos (1804–1918 m.) vadovai, gimę Habsburgų dinastijoje, kurios atstovai nuo 1440 m. buvo Šventosios Romos imperijos imperatoriai, taip pat buvo tituluojuami *kaizeriais*.

1871 m. kilo daug ginčų dėl Vokietijos imperatoriaus titulo. *Deutscher Kaiser* (vokiečių imperatorius) buvo pasirinktas atmetus kitas alternatyvas, kaip *Kaiser von Deutschland* arba *Kaiser der Deutschen*. Per Vokietijos imperijos istoriją tebuvo 3 kaizeriai, visi priklausė Hohencolernų dinastijai:

* Vilhelmas I (1871–1888 m.);
* Frydrichas III 1888 m. valdė 99 dienas.
* Vilhelmas II, (1888–1918 m.), paskutinis Vokietijos monarchas.

Vikižodynas 

Laisvajame žodyne yra terminas **kaizeris**
Kolorado plynaukštės vieta
**Kolorado plynaukštė** (angl. *Colorado Plateau*) – plynaukštė ir gamtinis regionas JAV pietvakariuose, esantis keturių valstijų – Kolorado, Arizonos, Jutos ir Naujosios Meksikos sandūros vietoje (Keturių Kampų taške) ir aplinkinėse teritorijose. Šiaurės Amerikos Kordiljerų kalnų sistemos dalis. Plynaukštės plotas siekia apie 337 000 km². Dažniausias aukštis 1800–2500 m, didžiausias 3861 m (Hamfris Pyko kalnas). Susidariusi iš kristalinių prekambro ir nuosėdinių uolienų (nuo paleozojaus iki paleogeno). Suskaidyta sprūdžių, Kolorado upės ir jos intakų kanjonų (Didysis kanjonas). Klimatas – kontinentinis subtropinis. Vyrauja stepės, pusdykumės. Yra urano-vanadžio rūdos, polimetalų, aukso telkinių. Urano-vanadžio rūdos ištekliai apie 50 mln. t, urano kiekis rūdoje 111 400 t (apie 2 kg urano 1 t rūdos). Daugiausia rūdos yra Ambrosija Leiko baseine (Naujoji Meksika). Rūda kasama iš juros ir triaso sluoksnių (iki 250 m gylio). Veikia nacionaliniai parkai, išvystytas turizmas.

* Braiso kanjono nacionalinis parkasBraiso kanjono nacionalinis parkas
* Kraštovaizdis JutojeKraštovaizdis Jutoje
* Monumentų slėnisMonumentų slėnis
* Suakmenėjusio miško nacionalinis parkasSuakmenėjusio miško nacionalinis parkas

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Colorado Plateau*. Britannica Online Encyclopedia. Nuoroda tikrinta 2022-05-24.
2. ↑  *Kolorado plynaukštė*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, V t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1979. T.V: Janenka-Kombatantai
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Dimbovica |
| --- |
| Dimbovica Bukarešte Dimbovica Bukarešte |
| **Ilgis** | 286 km |
| **Baseino plotas** | 2837 km² |
| **Ištakos** | Pietų Karpatai |
| **Žiotys** | Ardžešas |
| **Šalys** | Rumunijos vėliava Rumunija |
|  |
|  **Vikiteka** | Dimbovica |

**Dimbovica** (rumun. *Dâmboviţa*) – upė pietų Rumunijoje; Ardžešo kairysis intakas. Prasideda Pietų Karpatuose, Fegerašo masyve, susiliejus Valia Vladulujo ir Boarkešu upėms. Teka į pietryčius tarpukalnių slėniu. Žemupyje prateka šalies sostinę Bukareštą. Įteka į Ardžešą ties Budeščio miesteliu.

Svarbiausias intakas – Kolentina (kairysis).

Upės vanduo nuo seno naudotas Bukarešto aprūpinimui vandeniu, jis buvo tiekiamas akvedukais ir vandentiekio sistemomis. Upė buvo užtvenkta daugeliu vandens malūnų. Kad būtų sumažinti upės potvyniai, įrengti kanalai, kuriais pasišalindavo vandens perteklius. Suklestėjus industrializacijai Bukarešte, į Dimbovicą pateko daug fosforo ir azoto atliekų. Dabar upė yra labiausiai užteršta visoje Rumunijoje.
**Latvijos istorikų komisija** (latv. *Latvijas vēsturnieku komisija*) – Latvijos istorikų organizacija, veikianti prie Latvijos prezidento kanceliarijos.

Veikla
------

Įkurta 1998 m. lapkričio 13 d. Latvijos prezidento G. Ulmanio iniciatyva. Latvijos istorikų komisija koordinuoja, remia ir skatina Latvijos XX a. istorijos klausimų, kurie tiesiogiai susiję su totalitarinių režimų nusikaltimais žmonijai ir šių nusikaltimų padariniais Latvijai, tyrimą. Nuo 2000 m. komisijos istorikų tyrinėjimai spausdinami leidinyje „Latvijos istorijos komisijos raštai" (latv. *Latvijas vēstures komisijas raksti*). Iki 2009 m. išleisti 23 tomai. Pirmininkas Andris Caunė. Komisija turi ir užsienio narių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Latvijos istorikų komisija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 779 psl.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2008-02-28 iš Wayback Machine projekto. (latvių k.)
* LU Latvijos istorijos institutas Archyvuota kopija 2008-02-01 iš Wayback Machine projekto.
**Kaišiadorių dvaras** – dvaras Lietuvoje, į rytus nuo Kaišiadorių miesto, Gudienos kaime prie tvenkinio. Iš buvusių 17 dvaro pastatų išlikęs tik dvarininko namas.

Istorija
--------

Dabartinių Kaišiadorių dvaro pastatų vietoje 1531 m. stovėjo totoriams priklausęs dvaras. Kaišiadorių dvaras žinomas nuo XVI a. kai jį valdė totorius Choišadaras Momulevičius. Po jo kelis amžius savininkais buvo totoriai, o paskutinysis žinomas dvaro savininkas totorius buvo Azulevičius, minimas 1784 m.

Vėliau dvaras atiteko didikams Riomeriams, kurie jį vąldė iki 1890 m. Tada dvaras atiteko vilnietei Vandai Sycianko, kurį ji prastai prižiūrėjo ir 1905 m. perleido Justinui Strumilai. Šis dvarą atstatė ir valdė jį iki 1940 m. kai dvaras buvo nusavintas.

Siekiant išsaugoti netrukdomą sausumos susisiekimą tarp Kaišiadorių dvaro gyvenvietės (Gudienos pusėje) ir parapijos centro Žiežmarių, tiesiant geležinkelį pastatytas Kaišiadorių geležinkelio viadukas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kaišiadorių (Gudienos) dvaras. Lietuvosdvarai.wordpress.com (tikrinta 2022-01-15).
2. ↑
3. ↑  Ingrida Semaškaitė. „Lietuvos dvarai". Enciklopedinis žinynas. – Vilnius, „Algimantas", 2010. // psl. 160
Kalmarsiundas netoli Elando tilto
**Kalmarsiundas** (šved. *Kalmarsund*) – Baltijos jūros sąsiauris, esantis Švedijos vandenyse, skiriantis Elando salą nuo Skandinavijos pusiasalio. Sąsiaurio ilgis apie 130 km, o plotis nuo 5 iki 25 kilometrų.

1972 m. pastatytas Elando tiltas, jungiantis salą su žemynu.

Ekologija
---------

2007 m. Kristinebergo mokslinių tyrimų jūrinės stoties mokslininkai pasiūlė projektą, kuris turėtų pagerinti sąsiaurio vandens ekologijos būklę. Dideles azoto ir fosforo koncentracijas, kurias įtakoja Švedijos žemės ūkis, siūloma sumažinti dirbtinai užveisus midijas. Panašaus pobūdžio projektas buvo sėkmingai įgyvendintas vakarinėje Skandinavijos pakrantėje, kurioje midijos (kartu su kitais organizmais) į biomasę pavertė apie 39 tonas azoto per metus. Kristinebergo stoties specialistai ir Kalmaro biotechnikai pasiūlė valdžiai finansuoti analogišką projektą rytinėje Skandinavijos pusiasalio pakrantėje.

Archeologija
------------

Kalmarsiundo apylinkėse randama įrodymų apie senovines neolito stovyklavietes ir bronzos amžiaus gyvenvietes, be to žinoma, kad su mezolitu siejamos tautos ledu persikėlė per sąsiaurį ankstyvuoju holoceno periodu, kai ledynas pradėjo trauktis iš Elando salos. Žmonės migravę per Kalmarsiundą, 6-ajame tūkstantmetyje pr. m. e. įkūrė vieną iš pirmųjų mezolito kaimų Šiaurės Europoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  www.ami-tass.ru : Разведение устриц поможет восстановить экологический баланс пролива Кальмарсунд в Балтийском море Archyvuota kopija 2007-12-09 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Thomas B. Larsson, *The Bronze Age Metalwork in Southern Sweden*, 1986, University of Umeå, Dept of Archaeology, 200 pages ISBN 9171742298
3. ↑  C.Michael Hogan (2007) *Alby Mesolithic Village*, The Megalithic Portal, ed. Andy Burnham
| **Kalmanas Šuras** |
| --- |
| Gimė | 1917 m.Antalieptė, Zarasų rajonas |
| Mirė | 2003 m. kovo 15 d. (~86 metai)Rišon Lezionas, Izraelis |
| Tautybė | Žydas |
|  |
| Pareigos | Šaulių pulko pabūklo vadas, seržantas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| 1945 m. kovo 24 d. suteiktas Tarybų Sąjungos didvyrio vardas |

**Kalmanas Šuras** (1917 m. kovo 27 d. – 2003 m. kovo 15 d.) – iš Lietuvos kilęs Tarybų Sąjungos didvyris, buvęs 16-osios Lietuviškosios divizijos 249-ojo šaulių pulko pabūklo vadas, seržantas.

Biografija
----------

Gimė 1917 m. kovo 27 d. Zarasų apskrities Antalieptės miestelyje. Žydas. Baigė 7 klases, dirbo odininku.
  
1939 – 1940 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje.

Prasidėjus Vokietijos-TSRS karui evakuotas į Bucharos sritį Uzbekistane.
Nuo 1942 m. buvo 16-osios lietuviškosios divizijos seržantas. Dalyvavo daugelyje mūšių, apdovanotas ordinais ir medaliais, tarp jų ir Raudonosios Vėliavos ordinu.

1944 m. spalio mėn. 12 d. kautynėse dešiniajame Nemuno krante prie Pagėgių atremdamas vokiečių kariuomenės ataką pabūklą išstūmė į atvirą poziciją ir pamušė tanką. Žuvus pabūklo įgulai sužeistas toliau kovėsi ir sunaikino virš dvidešimties vokiečių kareivių ir išlaikė pozicijas.

Už tas kautynes jam suteiktas Tarybų Sąjungos didvyrio vardas.

1945 m. buvo demobilizuotas. Dirbo Vilniaus odos ir galanterijos kombinato odos dirbtuvėse sukirpėju.
  
1979 m. išvažiavo gyventi į Izraelį.

Nuorodos
--------

* Nugalėtojų kartos žmonės. Karo didvyrių Aukso žvaigždės[neveikianti nuoroda]
* Шурас Калманис Маушович (1917 – 15. 3. 2003)
| Salkachaisp. *Salcajá* |
| --- |
| *Šv. Jacinto bažnyčia* |
|  |
| 

SalkachaSalkacha

14°53′0″ š. pl. 91°27′0″ v. ilg.﻿ / ﻿14.88333°š. pl. 91.45000°r. ilg.﻿ / 14.88333; 91.45000﻿ (Salkacha)Koordinatės: 14°53′0″ š. pl. 91°27′0″ v. ilg.﻿ / ﻿14.88333°š. pl. 91.45000°r. ilg.﻿ / 14.88333; 91.45000﻿ (Salkacha) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-6) |
|  |
| **Valstybė** | Gvatemalos vėliava Gvatemala |
| **Departamentas** | Kecaltenango departamentas |
|  |
| **Gyventojų** (2018) | 17 042  |
| **Altitudė** | 2 300 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Salkacha |

**Salkacha** (isp. *Salcajá*) – miestelis Gvatemaloje, Kecaltenango departamente, į šiaurės rytus nuo Kecaltenango miesto. Savivaldybės centras.

Verčiamasi žemės ūkiu, tradicinės majų tekstilės gamyba, vietinio likerio gamyba.

Miestas žymus savo Šv. Jacinto bažnyčia, kuri, kaip teigiama, yra seniausia visoje Centrinėje Amerikoje. Pasakojama, kad ją 1524 m. tuoj po pergalės prieš Kičių valstybę, pastatę pranciškonai. Tačiau iš tiesų, tikslus jos amžius nežinomas. Bažnyčia yra puikus ankstyvosios ispanų kolonijinės architektūros pavyzdys, gerai išsilaikęs nepaisant amžiaus ir žemės drebėjimų.

Šaltiniai
---------

1. GUATEMALA, *citypopulation.de*
2. ↑  GUATEMALA, *citypopulation.de*
| **Konstantinas Vladislavas Pacas** |
| --- |
| Pacai |
| Gozdava (herbas) |
| Gozdava (herbas) |
|  |
| Gimė | apie 1620 m. |
| Mirė | 1686 m. (~66 metai) |
| Tėvas | Aleksandras Pacas |
| Motina | Sofija Konstantinovna Golovčinskaitė |
| Sutuoktinis (-ė) | Aleksandra Lisovskaitė |
| Vaikai | Mykolas Kazimieras Pacas, Mikalojus Andžejus Pacas |

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Konstantinas Vladislavas Pacas** (1620–1686) – LDK valstybinis ir karinis veikėjas, Lietuvos armijos pulkininkas, Lietuvos dvaro vėliavininkas (1658–1686 m.), Vasilkuvo seniūnas.

Biografija
----------

Lietuvos magnatų Pacų giminės atstovas, herbo „Gozdawa" savininkas. Aleksandro Paco (m. po 1634) ir kunigaikštytės Sofijos Konstantinovnos Golovčinskaitės vienintelis sūnus, Minsko vaivados Jono Dominikovičiaus Paco (apie 1550–1610) anūkas.

1658 metais Konstantinas Vladislavas Pacas buvo paskirtas Lietuvos dvaro vėliavininku.

Šeima ir vaikai
---------------

Buvo vedęs Aleksandrą Lisovskaitę (m. po 1689), nuo santuokos su kuria turėjo du sūnus:

* Mykolas Kazimieras Pacas (m. 1724), Polocko kaštelionas (1697), Vasilkovo seniūnas
* Mikalojus Andžejus Pacas (m. apie 1710), Kauno, Verecko, Vilkovsko, Vileisko seniūnas.

Nuorodos
--------

* Polski Słownik Biograficzny" (24 tom. 709 str.)
| **Konstantinas Kriukovas** |
| --- |
|  |
| Gimimo vardas | Konstantinas Kriukovas |
| Visas vardas | Konstantinas Kriukovas |
| Gimė | 1985 m. vasario 7 d. (38 metai)Maskva, RTFSR |
| Gyven. vieta | Maskva |
| Tautybė | Rusas |
| Pilietybė |  Rusija |
|  |
| Sritis | kinas, TV |
| Pareigos | Aktorius |

**Konstantinas Kriukovas** (rus. *Константи́н Вита́льевич Крю́ков*, g. 1985 m. vasario 7 d. Maskvoje) – Rusijos aktorius.

Biografija
----------

Gimė aktorės Elenos Sergejevnos Bondarčuk (1962-2009) ir filosofijos daktaro Vitalijaus Kriukovo (gim. 1949 m. sausio 11 d.) šeimoje.

Vaikystę praleido Šveicarijoje. Su pagyrimu baigė dailės mokyklą Ciuriche. Mokėsi mokykloje prie Vokietijos ambasados ​​Maskvoje, o 10 ir 11 klases baigė eksternu.

2001 m. būdamas 16 metų, tapo vienu jauniausių Amerikos gemologijos instituto (GIA) (Maskvos filialo) absolventų ir diplomuotu gemologu – brangiųjų akmenų specialistu. Tais pačiais metais įstojo į Maskvos valstybinės teisės akademijos filialą, kurį baigė 2006 m.

Filmavosi nuo 2005 m. eilėje filmų buvo pagrindiu herojumi.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑

Nuorodos
--------

* IMDB profilis
* kino-teatr.ru
* kinopoisk.ru
Niujorko vertybinių popierių birža

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

  

**Vertybinių popierių birža** arba tiesiog **birža** – brokerių ir investicinių bankų organizacija, kurios tikslas – suteikti priemones prekiauti įmonių akcijomis bei kitais vertybiniais popieriais. Biržoje prekiauti gali tik nariai, o įsigyti ar parduoti vertybinius popierius biržoje galima tik per tarpininkus – finansų maklerio įmones arba komercinius bankus, turinčius leidimą prekiauti biržoje, tuo tarpu užbiržinėje rinkoje sandoriai sudaromi tiesiogiai tarp rinkos dalyvių. Įmonės, norinčios kad jų akcijomis būtų prekiaujama biržoje, turi įvykdyti tam tikrus reikalavimus, kurie skiriasi kiekvienoje biržoje.

Istorija
--------

Žodis ,,birža" kildinamas iš Belgijos miesto Briugės turtuolių van der Berus pavardės. Aikštėje priešais jų namus pirkliai rinkosi pirkti ir parduoti savo prekių.

Seniausias biržos pastatas atidarytas 1531 m. Antverpene. Amsterdamo birža pradėjo veiklą 1602 m. Būtent čia išleista pirmoji pasaulyje vertybinių popierių emisija, kurią organizavo bendrovė „Olandų Rytų Indijos bendrovė".

Nuorodos
--------

Vikicitatos 

Wikiquote logoWikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***Vertybinių popierių birža***