recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Urjanobaazer. *Uryanoba* |
| --- |
| 

UrjanobaUrjanoba

41°27′0″ š. pl. 48°45′30″ r. ilg.﻿ / ﻿41.45000°š. pl. 48.75833°r. ilg.﻿ / 41.45000; 48.75833﻿ (Urjanoba)Koordinatės: 41°27′0″ š. pl. 48°45′30″ r. ilg.﻿ / ﻿41.45000°š. pl. 48.75833°r. ilg.﻿ / 41.45000; 48.75833﻿ (Urjanoba) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+4)------ vasaros: (UTC+5) |
|  |
| **Valstybė** | Azerbaidžano vėliava Azerbaidžanas |
| **Rajonas** | Chačmazo rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2008 m.) | 15  |
|  |
| **Pašto kodas** | AZ 2700 |

**Urjanoba** (azer. *Uryanoba*, rus. *Урьяноба, Урьян-Уба*) – kaimas šiaurės Azerbaidžane, Chačmazo rajone, pasienyje su Rusijos autonomine Dagestano respublika. 

Iki 2010 m. – buvęs Rusijos eksklavas. Dauguma čia gyvenančių žmonių – lezginai, kurių 2008 m. gyveno 15 žmonių.

Istorija
--------

Gyvenvietė kūrėsi čia persikeliant gyventojams iš kaimyninio Dagestano Džabos kaimo dar Rusijos imperijos laikais. 1940 m. Chačmazo žemės komisija oficialiai šią teritoriją atidavė Džaboje veikusiam K. Markso kolūkiui. Tarp Dagestano ATSR ir Azerbaidžano TSR buvo apsikeista nedidelėmis pasienio teritorijomis jų laikinam naudojimui žemės ūkio tikslais. Dagestanas gavo Azerbaidžane laikinai naudotis ganyklų žeme ten laikyti genamiems gyvuliams į žiemavietes. Taip ilgainiui atsirado pastovios piemenų stovyklavietės, iškilo gyvenamieji namai, susikūrė Urjanobos ir Chrachobos gyvenvietės.

1954 m. TSRS Ministrų Taryba Urjanobą laikinai perdavė Dagestanui. 1984 m. Azerbaidžano TSR patvirtino teritorijos nuomą iki 2004 m. Šiam terminui suėjus, keletą metų problema buvo neišspręsta. Po TSRS subyrėjimo kaimo gyventojai įgijo Rusijos pilietybę, nors gyveno kaimyninėje valstybėje. 2010 m. rugsėjo 3 d. susitikę Azerbaidžano prezidentas Heidaras Alijevas ir Rusijos prezidentas Dmitrijus Medvedevas pasirašė sutartį dėl valstybių sausumos sienų nustatymo pagal buvusias Dagestano ATSR ir Azerbaidžano TSR sienas. Ne visi vietiniai gyventojai panoro, kad jų kaimas taptų Azerbaidžano dalimi.

2012 m. Dagestano vyriausybė pranešė planuojanti perkelti į Dagestano teritoriją apie 400 gyventojų iš Urjanobos ir Chrachobos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Крымский прецедент на дагестанской почве Archyvuota kopija 2014-05-17 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Н.Ярагский: «Так земли не напасешься…» Archyvuota kopija 2018-04-08 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  МИД Азербайджана прокомментировал информацию о ситуации в селах Храхоба и Урьяноба Хачмазского района
4. ↑   Статья «Дагестану понадобилось 900 миллионов на переселение лезгин из Азербайджана» на сайте **lenta.ru**
| Hojanas*Hội An* |
| --- |
| *Hojano senamiestis* |
|  |
| 

HojanasHojanas

160)\_scale:**Išraiškos klaida: netikėtas operatorius „<".**&title=Hojanas 15°53′0″ š. pl. 108°20′0″ r. ilg.﻿ / ﻿15.88333°š. pl. 108.33333°r. ilg.﻿ / 15.88333; 108.33333﻿ (Hojanas)Koordinatės: 160)\_scale:**Išraiškos klaida: netikėtas operatorius „<".**&title=Hojanas 15°53′0″ š. pl. 108°20′0″ r. ilg.﻿ / ﻿15.88333°š. pl. 108.33333°r. ilg.﻿ / 15.88333; 108.33333﻿ (Hojanas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+7) |
|  |
| **Valstybė** | Vietnamo vėliava Vietnamas |
| **Provincija** | Kvangnamo provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2018) | 152 160  |
|  |
|  **Vikiteka** | Hojanas |
|  |
| UNESCO vėliava **UNESCO** | (angl.) (pranc.): 948 |

**Hojanas** (viet. *Hội An*) – miestas vidurio Vietname, Pietų Kinijos jūros pakrantėje, prie Tubono upės žiočių. Hojanas ilgą laiką buvo vienas svarbiausių Vietnamo miestų.

Hojanas žymus savo istorinės architektūros paveldu. Dauguma pastatų yra XIX–XX a. tradicinės medinės architektūros, gausu pagodų, šventyklų, turgų, parduotuvėlių. Atkastos senovinio uosto liekanos. Veikia prekybos keramika, Sahuino kultūros muziejai.

Istorija
--------

Vietovė buvo gyvenama jau Sahuino kultūros laikais (II a. pr. m. e.). Miestas iškilo kraštą užvaldžius atvykėliams iš Malajų salyno čamams, kurie įkūrė Čampa valstybę. Jų valdymo metais (nuo I–II a.) miestas, tuomet vadintas ***Lamapfu*** (*Lâm Ấp Phố*), buvo vienas svarbiausių Pietryčių Azijos uostų, per kurį vyko prekyba prieskoniais ir kitomis prekėmis su Kinija, Malajų šalimis, Indija. Prekės į miestą keliavo ne tik iš visos Čampos, bet upėmis iš Laoso ir Kambodžos.

1535 m. čia uostą įkūrė portugalų keliautojas Antonijas de Farija. Portugalai ir kiti europiečiai miestą vadino ***Faifu*** (*Faifo*). 1595 m. jis atiteko Ngujenų dinastijai ir pradėtas vadinti Hojanu. Miestas išliko svarbiu uostu iki pat XVIII a. Tačiau nusilpus Ngujenų dinastijai Hojano reikšmė sumenko, o vėliau netoliese iškilo Danangas.

1999 m. Hojanas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

* Japoniškas tiltasJaponiškas tiltas
* ŠventyklaŠventykla
* Senamiesčio gatvelėSenamiesčio gatvelė
* Žibintų parduotuvėŽibintų parduotuvė

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R Pasaulio paveldo objektai Vietname |
| --- |
|  |
| 
Hujės paminklų kompleksas (1993) · Halongo įlanka (1994) · Hojano senasis miestas (1999) · Misono šventvietės (1999) · Fongniakebango nacionalinis parkas (2003) · Tanglongo karališkoji citadelė – Hanojus (2010) · Ho dinastijos citadelė (2011) · Čangano vaizdingas kraštovaidžio kompleksas (2014) | Vietnamo vėliavaVietnamo vėliava |

 |
**Daikon sala** (jap. 大根島 = *Daikon–jima*) – maža vulkaninė Japonijos sala, sudaryta iš bazalto, esanti sūrokame Nakaumi ežere, kuris plyti tarp Totorio ir Šimanės prefektūrų Japonijoje. Tai dalis Macujės miesto, Šimanės prefektūros sostinės.

Žodis *daikon* reiškia didelį baltąjį ridiką.
Daikono saloje taip pat yra mažas vulkanas, vadinamas *Daikon salos ugnikalniu*. Seniau japonai jį vadino *Tako-shima* 'aštuonkojo sala'.

Saloje anksčiau buvo imperatoriškasis žirgynas. Ženšenis ir bijūnai čia auginami nuo Edo laikotarpio.

1981 m. buvo pastatytas tiltas iš salos į *Ōmizaki* kyšulį. Dabar iš salos į Macuję važinėja reisinis autobusas.

Daikono salos ugnikalnis
------------------------

Daikono salos ugnikalnis yra skydinio tipo, susidaręs iš skystos lavos srautų. Aukščiausias salos taškas yra mažas ugnikalnis *Ōzuka* (aukštis 42 m).

Salos pamatas yra bazaltinis. Salos paviršius silpnai banguotas, jis yra vulkaninė plynaukštė. Salos paviršių dengia 2 m storio molio, susidariusio iš vulkaninių pelenų, sluoksnis. Rytinėje salos dalyje yra iki 200 m ilgio lavos tuneliai (angl. *lava tubes*), paskelbti Japonijos gamtos paminklais.

Nuorodos
--------

1. 1 2  „Daikon-jima". *Nihon Rekishi Chimei Taikei* (japonų k.). Tokyo: Shogakukan. 2012. Suarchyvuotas originalas 2007-08-25. Nuoroda tikrinta 2012-05-25.`{{cite encyclopedia}}`: CS1 priežiūra: Neatpažinta kalba (link)
2. 1 2  „Daikon-jima". *Dijitaru daijisen* (japonų k.). Tokyo: Shogakukan. 2012. Suarchyvuotas originalas 2007-08-25. Nuoroda tikrinta 2012-05-28.`{{cite encyclopedia}}`: CS1 priežiūra: Neatpažinta kalba (link)


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Daikono sala** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Koordinatės: 54°24′35″ š. pl. 22°54′18″ r. ilg.﻿ / ﻿54.40972°š. pl. 22.90500°r. ilg.﻿ / 54.40972; 22.90500

| Talaikė |
| --- |
| Ežeras iš pietryčiųEžeras iš pietryčiųEžeras iš pietryčių |
| Vieta | Vilkaviškio raj. Lietuva |
| Plotas | 0,305 km² |
| Kranto linijos ilgis | 2,48 km |
| Kilmė | ledyninis |
| Įteka | Triduonių upelis, 2 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Triduonių upelis |

**Talaikė** arba ***Triduonių ežeras*** – ežeras pietvakarių Lietuvoje, Vilkaviškio rajone, apie 6 km į pietus nuo Gražiškių, šalia Lenkijos sienos. Ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius 0,77 km, plotis iki 0,67 km. Altitudė 227 m. Vakarinis krantas žemas ir pelkėtas, šiaurės rytuose ir pietryčiuose krantai aukšti, kai kur statūs. Iš pietų prieina Romintos girios miškai. Į Talaikę suteka du bevardžiai upeliai ir Triduonių upelis iš Armudiškių ežero, rytuose išteka Triduonių upelis (Prūdų upelio intakas, Šešupės baseinas).

Prie Talaikės yra Duoniškių kaimas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Talaikė*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 254
Koordinatės: 54°38′16″ š. pl. 22°55′5″ r. ilg.﻿ / ﻿54.63778°š. pl. 22.91806°r. ilg.﻿ / 54.63778; 22.91806

| Alvito ežeras |
| --- |
| Alvito ežerasAlvito ežerasAlvito ežeras |
| Vieta | Vilkaviškio r. Lietuva |
| Plotas | 0,295 km² |
| Kranto linijos ilgis | 2,36 km |
| Didžiausias gylis | 4 m |
| Įteka | bevardis upelis |
| Išteka | bevardis upelis |

**Alvito ežeras** – ežeras pietvakarių Lietuvoje, Vilkaviškio rajone, Šeimenos seniūnijoje, į vakarus nuo Alvito kaimo. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,74 km, didžiausias plotis 0,65 km. Altitudė 51 m. Gylis iki 4 m. Šiaurinis krantas žemas, užpelkėjęs, kiti aukštesni. Vakarinėje pakrantėje plyti dirbami laukai, auga sodas, įsikūręs Kiršų kaimas. Iš šiaurėje esančios pelkės išteka upelis link netoliese tekančios Širvintos upės. Palei pietinį ežero pakraštį praeina kelias  **A7**  Marijampolė–Kybartai–Kaliningradas .

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Alvito ežeras*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 54
Koordinatės: 54°39′37.86″ š. pl. 23°11′4.26″ r. ilg.﻿ / ﻿54.6605167°š. pl. 23.1845167°r. ilg.﻿ / 54.6605167; 23.1845167

| Paežerių ežeras |
| --- |
| Vaizdas nuo Vinco Kudirkos sodybos pakrantėsVaizdas nuo Vinco Kudirkos sodybos pakrantėsVaizdas nuo Vinco Kudirkos sodybos pakrantės |
| Vieta | Pilviškių sen. Vilkaviškio raj. Lietuva |
| Plotas | 0,274 km² |
| Kranto linijos ilgis | 2,09 km |
| Didžiausias gylis | 3,6 m |
| Įteka | Gulbinas, 3 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Gulbinas |

**Paežerių ežeras** – ežeras pietvakarių Lietuvoje, Pilviškių seniūnijoje Vilkaviškio rajone, apie 7 km į pietus nuo Pilviškių, prie mažo Paežerių kaimo. Ežeras apskrito pavidalo, ilgis iš šiaurės į pietus 0,7 km, plotis 0,54 km. Altitudė 56,3 m. Gylis siekia 3,6 m. Krantai žemi, pelkėti. Šiaurinėje pakrantėje auga sodai, kitose pakrantėse plyti dirbami laukai ir pievos. Pietinėje pakrantėje yra Vinco Kudirkos memorialinis muziejus.

Paežerių ežeru iš pietryčių į šiaurę prateka Šešupės intakas Gulbinas, suteka dar trys upeliai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Paežerių ežeras (Vilkaviškio r. Pilviškių sen.)*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 262
| Armudiškių ežeras |
| --- |
| Vieta | Vilkaviškio raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,101 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1,33 km |
| Įteka | Triduonių upelis, 2 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Triduonių upelis |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Armudiškių ežeras

  |
| **Koordinatės** |  54°25′10″ š. pl. 22°53′48″ r. ilg.﻿ / ﻿54.41944°š. pl. 22.89667°r. ilg.﻿ / 54.41944; 22.89667Koordinatės: 54°25′10″ š. pl. 22°53′48″ r. ilg.﻿ / ﻿54.41944°š. pl. 22.89667°r. ilg.﻿ / 54.41944; 22.89667 |

**Armudiškių ežeras** – ežeras pietvakarių Lietuvoje, Vilkaviškio rajone, apie 5 km į pietvakarius nuo Gražiškių. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,53 km, plotis – iki 0,24 km. Altitudė 229,1 m. Šiaurinis krantas aukštas, kiti žemesni. Krantai daugiausia apaugę medžiais, pietinėje pakrantėje auga miškelis. Aplinkui plyti retais krūmais ir medžiais apaugusios pievos. Ežerą prateka Triduonių upelis (Prūdų upelio intakas, Šešupės baseinas).

Šaltiniai
---------

1. ↑
Koordinatės: 54°47′33″ š. pl. 25°19′43″ r. ilg.﻿ / ﻿54.79250°š. pl. 25.32861°r. ilg.﻿ / 54.79250; 25.32861


| Balsys |
| --- |
| Ežero panorama nuo šiaurės rytųEžero panorama nuo šiaurės rytųEžero panorama nuo šiaurės rytų |
| Vieta | Vilnius |
| Plotas | 0,562 km² |
| Kranto linijos ilgis | 5,78 km |
| Kilmė | Ledyninė |
| Vidutinis gylis | 15,2 m |
| Didžiausias gylis | 38,8 m |
| Įteka | Nerventukas |
| Išteka | Riešės intakas |

**Balsys** arba **Kryžiokų ežeras** – ežeras Lietuvoje, Vilniaus miesto šiaurės rytuose, vienas iš 6 vadinamųjų Žaliųjų ežerų, esančių Verkių regioniniame parke. Ilgis šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi 2,25 km, didžiausias plotis 0,42 km. Yra 0,14 ha dydžio sala vakarinėje dalyje. Giliausia vieta (38,8 m) yra pietrytiniame ežero gale, vidutinis gylis 15,2 m. Paviršiaus altitudė 113,7 m. Ežeras rininės kilmės. Baseino plotas 3,3 km². Ežeras patvenktas. Jo pratakumas 12 % per metus. Atabradas siauras, iš žvyro ir gargždo. Kranto linija vingiuota, jos ilgis 5,78 km. Krantai daugiausia statūs, apaugę Kryžiokų ir Verkių miškais. Yra 5 terasos. Iš pietrytinio galo išteka upelis, įtekantis į Riešę. Įteka Nerventuko upelis. Į rytus nuo Balsio ežero driekiasi kolektyvinių sodų masyvas.

Balsio ežero pietinis galas ankstyvą pavasarį
Balsys yra populiarus tarp poilsiautojų. Jo pietiniame krante įrengta poilsinė, nuomojamos valtys ir vandens dviračiai, yra paplūdimys. Rytinėje dalyje įrengta ežero apžvalgos aikštelė, nuo kurios atsiveria Balsio šiaurinės pusės vaizdas. Aplink ežerą ir iki jo įrengti dviračių takai.

Balsio ežeras žiemą
Balsio vanduo žalsvos spalvos, sekliausia pietvakarinė įlanka, kurioje yra itin retų dumblių augavietė. Kitur ežero atabradai siauri, dugnas greitai gilėja. Beveik visos jo pakrantės smėlėtos ir tinkamos maudytis, nors itin prišiukšlintos poilsiautojų. Ežeras labai šaltiniuotas, daug povandeninių šaltinių. Yra bebrų, vandens žiurkių.

Žuvys: kuojos, aukšlės, lynai, karšiai, plakiai, lydekos, ešeriai, pūgžliai, karosai (natūraliai nesidaugina), upėtakiai (įleista 2008 m.), unguriai, vėžiai.

Ežerėvardis kilo nuo žodžio *balsas* („baltas", plg. *balsius, balsis, balsys* – „baltas gyvūnas", dar *balsvas*).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Balsys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 513 psl.
2. ↑  Kazimieras Bieliukas. *Balsys (ežeras)*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 178
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
Koordinatės: 54°47′45″ š. pl. 25°18′05″ r. ilg.﻿ / ﻿54.79583°š. pl. 25.30139°r. ilg.﻿ / 54.79583; 25.30139


| Gulbinas |
| --- |
| Ežeras nuo šiaurės rytinio krantoEžeras nuo šiaurės rytinio krantoEžeras nuo šiaurės rytinio kranto |
| Vieta | Vilniaus m. Lietuva |
| Plotas | 0,371 km² |
| Kranto linijos ilgis | 4,9 km |
| Didžiausias gylis | 11,8 m |
| Įteka | Riešė, bevardis upelis |
| Išteka | Riešė |

**Gulbinas** – ežeras pietryčių Lietuvoje, Vilniaus miesto savivaldybės šiaurėje, Verkių regioniniame parke, Žaliųjų ežerų grupėje. Ištįsęs šiaurės vakarų-pietryčių kryptimi 1,98 km, plotis iki 0,28 km. Altitudė 132,9 m. Giliausia vieta – 11,8 m. Ežeras susidaręs rininiame duburyje. Krantai statūs, apaugę mišku (Gulbinų ir Kryžiokų miškai), tik vidurinė dalis vakarų kranto, kur prateka Riešė, žema ir pelkėta. Paplūdimiai smėlėti. Šiaurinėje dalyje yra 0,31 ha užimanti salelė. Joje stūkso Didžiųjų Gulbinų piliakalnis. Per ežerą teka Neries intakas Riešė. Šiaurėje įteka upelis iš netoliese telkšančio Raistelio ežero, pietryčiuose 35 m protaka jungiasi su Mažuoju Gulbinų ežeru. Gulbino ežero vanduo chemiškai kietas.

Gulbino ežero pakrantės – populiari vilniečių poilsio vieta. Netoli ežero vakarinio kranto yra Vilniaus miesto rajonai Didieji Gulbinai ir Mažieji Gulbinai.

Ežerėvardis kildinamas nuo paukščio pavadinimo *gulbinas*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Gulbinas (Vilnius)*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 15
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
*Kitos reikšmės – Antavilis.*
Koordinatės: 54°47′35″ š. pl. 25°24′30″ r. ilg.﻿ / ﻿54.79306°š. pl. 25.40833°r. ilg.﻿ / 54.79306; 25.40833

| Antavilio ežeras |
| --- |
|  |
| Vieta | Vilniaus m. Lietuva |
| Plotas | 0,178 km² |
| Kranto linijos ilgis | 2,71 km |
| Vidutinis gylis | 6,30 m |
| Didžiausias gylis | 11 m |
| Išteka | Antavilis |

**Antavilio ežeras** – ežeras pietryčių Lietuvoje, Vilniaus mieste, apie 14 km į šiaurės rytus nuo Vilniaus miesto centro. Ilgis vakarų-rytų kryptimi 1,14 km, plotis iki 0,21 km. Altitudė 121,1 m. Giliausia vieta siekia 11 m. Ežeras rininis. Krantai aukšti, statūs, apaugę Antavilio ir Nemenčinės miškais, yra paplūdimys šiaurinėje pakrantėje. Daugiausia sugaunama lydekų. Vakaruose išteka Antavilio upelis Mažojo Antavilio ežero link (Neries intakas).

Prie ežero vakarinės dalies yra Vilniaus miesto dalis – Antaviliai (sodų bendrija).

Ežerėvardis kilo nuo Antavilio gyvenvietės pavadinimo, nors pačios gyvenvietės pavadinimas greičiau jau kilo nuo ežero (plg. *Antanašė, Antazavė*), kuris seniau galėjęs vadintis \**Vilku* ar \**Aviliu*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Stanaitis. *Antavilio ežeras*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 75
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
3. ↑  Vykintas Vaitkevičius. *Neris. 2007 metų ekspedicija.* Antra knyga. Vilnius: Mintis, 2012.
| Alsas |
| --- |
| Reginys link Also pietrytinės daliesReginys link Also pietrytinės daliesReginys link Also pietrytinės dalies |
| Vieta | (Vilniaus m.), Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,047 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1 km |
| Kilmė | termokarstinė |
| Didžiausias gylis | 2,6 m |
| Įteka | bevardis upelis |
| Išteka | bevardis upelis |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Alsas

  |
| **Koordinatės** |  54°45′52″ š. pl. 25°18′28″ r. ilg.﻿ / ﻿54.76444°š. pl. 25.30778°r. ilg.﻿ / 54.76444; 25.30778Koordinatės: 54°45′52″ š. pl. 25°18′28″ r. ilg.﻿ / ﻿54.76444°š. pl. 25.30778°r. ilg.﻿ / 54.76444; 25.30778 |

**Alsas** – ežeras Lietuvoje, Vilniaus miesto savivaldybėje, Neries mažųjų intakų (su Nerimi) baseine. Telkšo Verkių regioniniame parke, Ežerėlių geomorfologiniame draustinyje, į šiaurės rytus nuo Sauso ežerėlio , į rytus nuo Mažųjų Gulbinų. Ežeras netaisyklingo pavidalo, labai vingiuotos kranto linijos, jungiasi siauromis sąsmaukomis. Pakrantės miškingos – stūkso Verkių miškas. Also ežeras termokarstinės kilmės, sparčiai pelkėjantis, beveik visą paviršių apžėlusi vandens augalija (gausu vandens lelijų, meldų, lūgnių ir kt.). Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0.37 km, plotis – iki 0,16 km. Altitudė 130,9 m. Pietuose išteka upelis link už 0,17 km telkšančio 2,2 ha dydžio bevardžio ežero. Pietine pakrante eina Žaliųjų Ežerų gatvė.

Ežerėvardžio etimologija nėra labai aiški. Pasak vienos hipotezių, susidarė iš šaknies *als-* (plg. *alsa* „nuovargis", *alsus* „varginantis, tvankus"), kuri galėtų sietis su vandens lėtumu.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2013-09-30 iš Wayback Machine projekto. Verkių parko schema
2. ↑
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.

Nuorodos
--------

* Wikimapia
* Apie Alsą Gamtos katalogo portale
Koordinatės: 55°0′54″ š. pl. 25°12′2″ r. ilg.﻿ / ﻿55.01500°š. pl. 25.20056°r. ilg.﻿ / 55.01500; 25.20056

| Pulimas |
| --- |
|  |
| Vieta | Vilniaus raj. Lietuva |
| Plotas | 0,197 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1,75 km |
| Kilmė | ledyninis |
| Įteka | 2 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Š-11 |

Pulimo ežeras, beveik neprieinamas, krantai pelkėti, daug bebrų brąstų
**Pulimas** – ežeras Lietuvoje, Vilniaus rajone, 7 km į pietvakarius nuo Giedraičių, Alionių pelkės pietrytiniame gale, 2 km nuo Alio ežero. Pavidalas beveik apvalus, iš pietvakarių į šiaurės rytus 0,63 km ilgio, 0,46 km pločio. Altitudė 130,7 m. Krantai žemi, pelkėti, tik šiaurinis krantas aukštesnis ir sausesnis. Iš šiaurės, rytų ir pietų Pulimą supa Petriškių miškas. Į ežerą susrūva 2 upeliai, šiaurės rytuose išteka Š-11 upelis link Širvintos upės. Vakariniu krantu eina riba su Širvintų rajonu.

Rytiniame ežero krante įsikūręs Pulimo viensėdis. Ežeras patenka į Alionių telmologinį draustinį.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Pulimas (ežeras)*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 467
| Elniakampio ežeras |
| --- |
|  |
| Vieta | Neries regioninis parkas, Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,087 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1,44 km |
| Kilmė | ledyninis |
| Įteka | Elna, bevardis upelis |
| Išteka | Elna |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Elniakampio ežeras

  |
| **Koordinatės** |  54°47′07″ š. pl. 24°58′33″ r. ilg.﻿ / ﻿54.78528°š. pl. 24.97583°r. ilg.﻿ / 54.78528; 24.97583Koordinatės: 54°47′07″ š. pl. 24°58′33″ r. ilg.﻿ / ﻿54.78528°š. pl. 24.97583°r. ilg.﻿ / 54.78528; 24.97583 |

**Elniakampis** arba **Velniakampis** – ežeras rytų Lietuvoje, Neries regioniniame parke, Vilniaus rajone, 29 km į šiaurės vakarus nuo Vilniaus, 4 km į pietus nuo Dūkštų. Elniakampis – didžiausias regioninio parko ežeras. Jo plotas 8,7 ha. Ežeras telkšo ledo guolio dubumoje, antroje Neries terasoje. Ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius 0,54 km, plotis iki 0,24 km. Altitudė 79,9 m. Kranto linija vingiuota, šiaurinis ir rytinis ežero šlaitai aukšti, pietinis žemas, užpelkėjęs. Ežerą supa Elniakampio miškas. Per ežerą teka Elnos upelis. Šiaurvakarinėje pakrantėje yra įrengta stovyklavietė.

Vaizdas nuo šiaurės rytų pakrantės
Rytinėje ežero krante įtekančio Elnos upelio pakrantėse plyti šaltiniuotos pelkės, kuriose auga vienas rečiausių Lietuvos augalų – pelkinė uolaskėlė (*Saxifraga hirculus*, žr.: Uolaskėlė).

Elniakampio ežeras, kurio senasis pavadinimas buvo *Purvis* yra Elniakampio dvaro žemėse. 0,6 km į šiaurę nuo ežero išlikusi Velniakampio dvaro koplyčia.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Neries regioninis parkas
| Paežerių ežeras |
| --- |
|  |
| Vieta | Lietuvos vėliava Lietuva (Vilniaus rajonas) |
| Plotas | 0,052 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1,08 km |
| Įteka | R-3, bevardis upelis |
| Išteka | R-3 |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Paežerių ežeras

  |
| **Koordinatės** |  54°50′5″ š. pl. 25°16′54″ r. ilg.﻿ / ﻿54.83472°š. pl. 25.28167°r. ilg.﻿ / 54.83472; 25.28167Koordinatės: 54°50′5″ š. pl. 25°16′54″ r. ilg.﻿ / ﻿54.83472°š. pl. 25.28167°r. ilg.﻿ / 54.83472; 25.28167 |

**Paežerių ežeras** – ežeras Lietuvoje, Vilniaus rajone, 3,5 km į šiaurę nuo Didžiosios Riešės. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,38 km, plotis – iki 0,18 km. Altitudė 147,7 m. Vakarinis ir rytinis krantai aukštoki, šiaurinis ir pietinis – žemi, plačiai užpelkėję. Aplinkui plyti pievos, vietomis apaugę krūmais. Iš šiaurės į pietus ežerą prateka R-3 upelis link Raudonojo Dvaro ežero (Riešės upės baseinas). Šalia įsikūręs Paežerių, į pietus – Raudondvario kaimai. Kiek atokiau vakarine pakrante eina kelias  **A14**  Vilnius–Utena .

Šaltiniai
---------

1. ↑  maps.lt duomenys
Koordinatės: 54°46′11″ š. pl. 25°27′23″ r. ilg.﻿ / ﻿54.76972°š. pl. 25.45639°r. ilg.﻿ / 54.76972; 25.45639

| Lydekinis |
| --- |
| Lydekinis iš pietvakarių pusėsLydekinis iš pietvakarių pusėsLydekinis iš pietvakarių pusės |
| Vieta | Vilniaus raj. Lietuva |
| Plotas | 0,017 km² |
| Kranto linijos ilgis | 0,47 km |
| Kilmė | ledyninis |
| Įteka | 2 bevardžiai upeliai |
| Išteka | bevardis upelis |

**Lydekinis** – nedidelis ežerėlis Lietuvoje, Vilniaus rajone, 5,5 km į pietvakarius nuo Bezdonių, šalia Vilniaus miesto ribos (2 km nuo Aukštosios Veržuvos), Šeškučių pelkės šiaurvakarinėje dalyje. Telkšo raistinės lomos šiaurės vakariniame gale. Ežeras apskritimo pavidalo, ~0,15 km skersmens. Altitudė 138 m. Krantai žemi, vakarinis ir rytinis krantai pelkėti – plyti ~27 ha dydžio Šeškučių pelkė. Ežerą supa Lavoriškių giria (Kairėnų miškas).

Lydekinis nuo vakarų žiemą
1865-1887 m. Topografinis Rusijos Imperijos žemėlapis Fiodoras Šubertas
Lydekinis vakaruose upokšniu siejasi su Tapelių ežeru (Neries baseinas).

Istorija
--------

Ežerėvardis kilęs nuo žuvies pavadinimo *lydeka*.  

Senasis ežero pavadinimas: liet. *Karusi*, rus. *Каруси*. Vėliau ežeras gavo gretimai esančio ežero (dab. Šeškučių ežeras) pavadinimą: liet. *Lydekinis*, rus. *Щупачникъ*, lenk. *Szczupacznik*.

Nuorodos
--------

* *Lydekinis* ezerai.vilnius21.lt

1. ↑  „Shubert’s map". Fragment of topographic map of Russian Empire.
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 188
3. 1 2  Специальная карта Западной части России Шуберта 1826–1840 годов
*Kitos reikšmės – Eglinis (reikšmės).*

| Eglinis |
| --- |
|  |
| Vieta | Visagino savivaldybė, Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,109 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1,56 km |
| Įteka | bevardis upelis |
| Išteka | bevardis upelis |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Eglinis

  |
| **Koordinatės** |  55°36′5″ š. pl. 26°29′1″ r. ilg.﻿ / ﻿55.60139°š. pl. 26.48361°r. ilg.﻿ / 55.60139; 26.48361Koordinatės: 55°36′5″ š. pl. 26°29′1″ r. ilg.﻿ / ﻿55.60139°š. pl. 26.48361°r. ilg.﻿ / 55.60139; 26.48361 |

**Eglinis** – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Visagino savivaldybėje, apie 9 km į šiaurę nuo Rimšės. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,59 km, plotis – iki 0,26 km. Altitudė 142,9 m. Krantai neaukšti, sausi, beveik ištisai apaugę medžiais. Iš vakarų ir pietų ežerą supa Tumelinos miškas, šiaurinėje ir rytinėje pakrantėse įsikūręs Tumelinos kaimas (kolektyvinių sodų bendrija).

Vakaruose iš ežero išteka upelis link Gulbinės upelio (Drūkšių ežero intakas).

Šaltiniai
---------

1. ↑  maps.lt duomenys
2. ↑
**Paulius Kulikauskas** (1964 m. Vilniuje) – Lietuvos architektas, urbanistas, diplomatas.

Biografija
----------

1986 m. baigė Vilniaus dailės institutą, vadovaujamas prof. Vytauto Čekanausko. Dirbo Miestų statybos projektavimo institute architektu Vytauto Čekanausko grupėje, Lietuvos architektų sąjungoje konsultantu, Vilniaus savivaldybėje Lazdynų architektu, Lietuvos statybos ir urbanistikos ministro Algimanto Nasvyčio patarėju. 1996–1997 – Lietuvos užsienio reikalų ministro patarėjas. 1997–1998 – Lietuvos Europos reikalų viceministras, atsakingas už strateginį privatizavimą, Lietuvos nacionalinės UNESCO komisijos pirmininko pavaduotojas.

1991–1996 ir 1998–2010 m. gyveno ir dirbo Danijoje. 1998–2004 – Danijos miestų atnaujinimo kompanijos tarptautinių projektų skyriaus vadovas Kopenhagoje. 2004–2010 – Europos Sąjungos URBACT programos vadovaujantis ekspertas. 2006–2010 – Tarptautinės miestų plėtros instituto (I2UD) Kembridže, Masačusetse vyresnysis mokslinis bendradarbis. Tarptautinio transdisciplininių studijų centro (CIRET) Paryžiuje narys.

2009 – Europos Komisijos EuropeAid projektų identifikavimo grupės vadovas, 2010 – 7-osios Europos Sąjungos mokslo ir technologijų programos ekspertas vertintojas efektyvios miestų energetikos srityje.

Dirbo Pasaulio Banko, Europos rekonstrukcijos ir plėtros banko, USAID ir kt. organizacijų projektuose Šri Lankoje, Kroatijoje, Bulgarijoje, Rumunijoje, Azerbaidžane, Pietų Sudane, Pietų Afrikoje, Brazilijoje, ir kt. šalyse.

Nuo 2011 m. dirba Jungtinių Tautų Organizacijos sekretoriate, reguliariosios techninio bendradarbiavimo programos (RPTC) tarpregioniniu patarėju UN-Habitat (JT gyvenviečių programos) būstinėje Nairobyje, Kenijoje. Nuo 2015 gruodžio 10 vadovavo UN-Habitat padaliniui Europos institucijoms Briuselyje.

Nuo 2024 m. sausio 1 d. vadovauja UN-Habitat Strateginio planavimo ir monitoringo padaliniui būstinėje Nairobyje ir koordinuoja Strateginio plano 2026–2029 rengimą.[reikalingas šaltinis]

Įvertinimas
-----------

2000 m. apdovanotas Šveicarijos Nacionalinio mokslo fondo transdisciplinarumo prizo diplomu už miestų atnaujinimo procesų analizę.

1996 m. apdovanotas Sausio 13-osios atminimo medaliu.

Išnašos
-------

1. ↑  Tarptautinės miestų plėtros institutas (I2UD) Archyvuota kopija 2012-08-28 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Tarptautinis transdisciplininių studijų centras (CIRET)
3. ↑  Jungtinių Tautų reguliarioji techninio bendradarbiavimo programa (RPTC)
4. ↑  UN-Habitat
Paminklinė lenta žyminti vietą, kur Hamiltonas sugalvojo kvaternijonus
**Kvaternijonas** (lot. *quattor* – keturi) – skaičių aibė, nekomutatyvus kompleksinių skaičių aibės praplėtimas. Kvaternijono koncepciją sumanė airis Viljamas Rovanas Hamiltonas 1843 m.

Apibrėžimas
-----------

Kvaternijonų daugyba| · | 1 | *i* | *j* | *k* |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 1 | *i* | *j* | *k* |
| *i* | *i* | −1 | *k* | −*j* |
| *j* | *j* | −*k* | −1 | *i* |
| *k* | *k* | *j*  | −*i* | −1 |

Jei kompleksiniai skaičiai gaunami prie realiųjų skaičių pridedant įsivaizduojamą elementą {\displaystyle i}, kur {\displaystyle i^{2}=-1}, kvaternijonų aibė gaunama pridedant tris elementus {\displaystyle i}, {\displaystyle j} ir {\displaystyle k}, tenkinančius tokias sąlygas:

{\displaystyle i^{2}=j^{2}=k^{2}=ijk=-1}
Kiekvienas kvaternijonas užrašomas formule:

{\displaystyle a+bi+cj+dk}

Savybės
-------

Skirtingai, nei realių ar kompleksinių skaičių, kvaternijonų daugyba yra nekomutatyvi, t. y. {\displaystyle ij=k}, bet {\displaystyle ji=-k}.

Kvaternionų ciklinės sandaugos diagrama.Kvaternionų ciklinės sandaugos diagrama.
Taip pat menamųjų komponenčių porų sandaugų rezultatą galima vaizduoti cikline diagrama. Gretimų dviejų komponenčių sandauga nurodyta kryptimi yra lygi sekančiai komponentei, pvz.: {\displaystyle ij=k}, {\displaystyle jk=i}. Dauginant komponenčių poras priešinga kryptimi nei rodyklėmis nurodyta diagramoje gaunama trečia komponentė su neigiamu ženklu, pvz.: {\displaystyle kj=-i}. Tą patį rezultatą galite matyti ir kvaternijonų daugybos lentelėje.

Vaizdavimas matricomis
----------------------

Kvaternijonus galima vaizduoti 2×2 dydžio kompleksinių skaičių matrica arba 4×4 dydžio realiųjų skaičių matrica. Taigi, kvaternijoną {\displaystyle a+bi+cj+dk} galima užrašyti:

{\displaystyle {\begin{pmatrix}a-di&-b+ci\\b+ci&\;\;a+di\end{pmatrix}}}
Arba:

{\displaystyle {\begin{pmatrix}\;\;a&-b&\;\;d&-c\\\;\;b&\;\;a&-c&-d\\-d&\;\;c&\;\;a&-b\\\;\;c&\;\;d&\;\;b&\;\;a\end{pmatrix}}}

Panaudojimas
------------

Kvaternijonai naudojami kompiuterinėje grafikoje objektų transformavimui trimatėje erdvėje. Kvaternijonai taip pat naudojami signalų apdorojime, fizikoje.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kvaternijonas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Severinas Zubė. Kompleksinai skaičiai, kvaternijonai ir posūkiai.
2. ↑  Quanta magazine. The Peculiar Math That Could Underlie the Laws of Nature. 2018 m. liepos 20 d.
| **Sofija Kovalevskajarus. *Софья Ковалевская*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1859 m. sausio 15 d.Maskva, Rusija |
| Mirė | 1891 m. vasario 10 d. (41 metai)Stokholmas, Švedija |
| Palaidotas (-a) | Norra begravningsplatsen |
|  |
| Alma mater | Heidelbergo universitetas, Berlyno Humboldtų universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Sofija Kovalevskaja |

**Sofija Kovalevskaja** (rus. *Софья Васильевна Ковалевская*, 1850 m. sausio 15 d. Maskvoje – 1891 m. vasario 10 d. Stokholme) – rusų matematikė, publicistė ir rašytoja. Viena pirmųjų moterų pasaulyje, tapusi matematikos profesore ir viena pirmųjų išrinkta į Peterburgo Mokslo Akademiją.

Biografija
----------

Kovalevskajos vaikystė praėjo jos tėvo, generolo – leitenanto V. V. Korvino – Krukovskio dvare, Palibino kaime Vitebsko gubernijoje.

Nuo 1866 metų S. Kovalevskaja mokėsi aukštosios matematikos pas A. Stranoliubskį. 1868 metų rudenį S. Kovalevskajai buvo leista lankyti profesorių I. Secenovo ir V. Grubero anatomijos paskaitas. 1868 metais S. Kovalevskaja fiktyviai ištekėjo už V. Kovalevskio, kad galėtų atsidėti mokslinei veiklai, ir 1869 m. išvažiavo į Heidelbergą, kur mokėsi matematikos. 1870 metais S. Kovalevskaja persikraustė į Berlyną. 1871 m. balandžio mėnesį ji su savo vyru išvažiavo į Paryžių slaugyti sužeistuosius.

1874 m. liepos mėnesį, S. Kovalevskaja grįžo į Rusiją, tačiau ji negalėjo gauti darbo vietos Peterburgo universitete ir netgi nebuvo leista dėstyti aukštuosiuose moterų kursuose. Po to S. Kovalevskaja 6 metams nutolo nuo mokslinių darbų. Jinai užsiėmė literatūrine, publicistine veikla, bendradarbiavo laikraščiuose, į kuriuos rašydavo mokslines apybraižas ir teatro recenzijas. Tuo metu S. Kovalevskaja susitikinėjo su žymiausiais rusų mokslininkais ir rašytojais (D. Mendelejevu, I. Sečenovu, S. Botkinu, A. Butlerovu, P. Čebyšovu, A. Stoletovu, I. Turgenevu, F. Dostojevskiu ir kt.)

1880 m. vasarą S. Kovalevskaja persikraustė į Maskvą. Čia jai neleido išlaikyti magistro egzamino darbui universitete. 1881 m. vasarą S. Kovalevskaja išvažiavo į Berlyną, o vėliau į Paryžių. 1883 m. jinai grįžo į Rusiją. 1883 metais, 7-ame rusų gamtos mokslininkų suvažiavime S. Kovalevskaja pristatė savo darbą „Spindulių lūžis kristaluose". 1883 m. lapkritį gavusi G. Mittag-Lefflero kvietimą užimti docento pareigas Stokholmo universitete išvažiavo į Švediją. 1884 m. vasarą ji buvo paskirta Stokholmo universiteto profesore. Per aštuonerius metus S. Kovalevskaja perskaitė 12 kursų, taip pat ir mechanikos kursą. 1888 m. ji parašė darbą „Kietojo kūno sukimasis aplink nejudantį tašką". 1888 m. Paryžiaus mokslo akademija S. Kovalevskajai skyrė Bordeno premiją.

S. Kovalevskaja mirė 1891 m.

S. Kovalevskajos vardu pavadinta Vilniaus Sofijos Kovalevskajos gimnazija/progimnazija.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Sofija Kovalevskaja** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Išnašos
-------

1. ↑
|  |
| --- |
| **Medalininkas** |
|  |
| **Medaliai** |
| Šuoliai į vandenį |
| **Atstovaujant: Meksikos vėliava Meksika**  |
| Pasaulio čempionatas |
| **Auksas** | 2024 Doha | 1 m tramplinas |
| **Sidabras** | 2023 Fukuoka | 1 m tramplinas |
| **Sidabras** | 2023 Fukuoka | 3 m tramplinas |

**Osmaras Olvera** (*Osmar Olvera*, g. 2004 m. birželio 5 d. Chaliske) – Meksikos šuolininkas į vandenį, olimpietis, pasaulio čempionatų prizininkas.

Biografija
----------

2019 m. Meksikos nacionalinėje olimpiadoje sportininkas iškovojo šešis aukso medalius. Tais pačiais metais savo debiutiniame 2019 m. pasaulio vandens sporto čempionate Olvera dalyvavo vyrų sinchroninių šuolių nuo 3 tramplino rungtyje, kurioje užėmė 6-ą vietą. 2021 m. pasaulio taurės varžybose iškovojo olimpinį kelialapį.

2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Meksikos atstovas dalyvavo vyrų šuoliuose nuo 3 m tramplino. Kvalifikaciniame etape sportininkas surinko 442,45 taškus ir su devintu geriausiu rezultatu pateko į pusfinalio etapą. Pusfinalyje Olvera liko 14-as (384,80) ir į finalą nepateko.

2023 m. pasaulio vandens sporto čempionate Olvera pelnė savo pirmąjį medalį – sidabrą vyrų šuoliuose nuo 1 m tramplino. Šuoliuose nuo 3 m tramplino meksikietis iškovojo antrąjį sidabro medalį bei pakvietimą į 2024 m. vasaros olimpines žaidynes.

2024 m. pasaulio vandens sporto čempionate meksikietis pirmą kartą tapo pasaulio čempionu 1 m tramplino rungtyje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Olympedia – Osmar Olvera

Nuorodos
--------

* WA svetainėje
**Michael Anaba**| Asmeniniai duomenys |
| --- |
| **Pilnas vardas** | Michael Anaba |
| Gimimo data | 1993 m. gruodžio 5 d. (30 metų) |
| Gimimo vieta | Kumasis, Gana |
| Ūgis | 175 cm |
| Svoris | 70 kg |
| Klubai |
| Dabar žaidžia |  |
| **Pozicija** | saugas |
| Profesionalūs klubai\* |
| 2015–2016  2016  2016–2017  2017  2017–2018  2018–2019  2019  2020–2021  2021–2022  2022–2023 | Elche CF → CD Alcoyano (skol.)  CD Eldense  Sud América  Ontinyent CF  CD Alcoyano  AFC Eskilstuna  Al-Jahra SC  Atzeneta UE  FK Kauno Žalgiris | 03 00(0)11 00(0)15 00(2)04 00(0)29 00(0)22 00(0)09 00(0)0? 00(?)0? 00(?)09 00(0) |
| \* Skaičiuojama tik pasirodymai ir įvarčiai vietinėje lygoje Duomenys 2023 m. birželio 28 d.. |

**Maiklas Anaba** (angl. *Michael Anaba*; g. 1993 m. gruodžio 5 d.) – Ganos futbolininkas, saugas. 

Atstovavo „Kauno Žalgirio" futbolo klubui.

Karjera
-------

Karjerą pradėjo gimtinėje. Vėliau išvyko į Ispaniją.

2013 m. pasirašė ilgalaikę sutartį su „Elche". Rungtyniavo klubo B komandoje, spėjo debiutuoti pagrindinėje ekipoje.

Vėliau atstovavo trečiosios Ispanijos lygos klubams – „Alcoyano", „Eldense" ir „Ontinyent".

2017 m. persikėlė į Urugvajaus stipriausios lygos „Sud America" klubą.

2019 m. rungtyniavo Švedijoje „Eskilstuna" klube, kurį tuo metu treniravo lietuvis Saulius Širmelis.

2020–2021 m. sezone rungtyniavo Kuveito stipriausios lygos „Al-Jahra" klube.

### FK Kauno Žalgiris

2022 m. liepos mėn. pasirašė sutartį su Kauno Žalgiriu. Sutartis galios iki 2023 m. pabaigos.

#### 2022 m. sezonas

Oficialus naujoko prisistatymas įvyko 2022 m. liepos 14 d. Marijampolėje 2022–2023 m. Konferencijų lygos rungtynėse prieš „Ružomberok" (iš Slovakijos). Atsakomosiose rungtynėse įvarčių nebuvo pasiekta ir jos baigėsi nulinėmis lygiosios. Slovakai įveikė lietuvius bendru dviejų rungtynių rezultatu 2-0 ir pateko į kitą 2022–2023 m. Konferencijų lygos etapą. Lietuvos klubo europinis pasirodymas baigėsi.

2022 m. liepos 23 d. debiutavo A lygos rungtynėse prieš „Panevėžio" klubą.

2023 m. birželio 28 d. tapo žinoma, kad žaidėjas palieka klubą.

Statistika
----------

A lygos statistika

| Sezonas | Klubas | Rungtynės | Įvarčiai |
| --- | --- | --- | --- |
| **2022** | **FK Kauno Žalgiris** | 9 | 0 |
| **2023** | **FK Kauno Žalgiris** | 0 | 0 |

Spalvų reikšmės:

     Ekipa žaidė A lygoje;

Laimėjimai
----------

su FK Kauno Žalgiris
* **A lyga**

 Sidabro medaliai: 2022 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑  Kauno Žalgirs 0-0 Ružomberok (pagal Soccerway)
4. ↑  K. Žalgiris 0-0 Ružomberok rungtynių aprašymas pagal sportas.lt
5. ↑

Nuorodos
--------

* alyga.lt svetainė
* SOCCERWAY
* Transfermarkt
* lietuvosfutbolas.lt
* Globalsportsarchive
* BDfutbol svetainė
**Vitruvijaus žmogus** (it. *L'uomo vitruviano*) – Italijos renesanso tapytojo Leonardo da Vinčio piešinys, datuojamas 1490 m. Piešinys buvo įkvėptas Senovės Romos rašytojo, architekto Vitruvijaus darbų.

Piešinyje pavaizduotas nuogas vyras dvejose padėtyse, išskėstomis rankomis ir kojomis, apibrėžtas apskritimu ir kvadratu.

Amerikiečių meno tyrinėtojas Carmen C. Bambach teigė, kad Vitruvijaus žmogus yra „vienas iš visų laikų labiausiai atpažįstamų Vakarų civilizacijos simbolių". Šis kūrinys laikomas unikalia meninio ir mokslinio darbo sinteze bei vienas iš Brandžiojo renesanso pavyzdžių, lygiai taip pat kaip pats Leonardas da Vinčis laikomas „renesanso žmogumi". Britų meno istorikas Martinas Kempas šį piešinį vadina „žymiausiu piešiniu pasaulyje".

Šis piešinys demonstruoja da Vinčio kocepciją apie idealias žmogaus kūno proporcijas. Savo užrašuose da Vinčis kūrinį pavadino *Le proporzioni del corpo umano secondo Vitruvio* (*Žmogaus figūros proporcijos pagal Vitruvijų*).

Šį kūrinį italas nupiešė 1490 m. dirbdamas Milane, o vėliau perdavė savo mokiniui Francesco Melzi. Vėliau jis atsidūrė da Vinčio piešinių publikacijoje ir labiau išgarsėjo. XVIII a. piešinys atiteko italų tapytojui Giuseppe Bossi, kuris 1822 m. jį pardavė Venecijos Akademijos galerijai. Nuo to laiko kūrinys laikomas šioje įstaigoje ir retomis progomis demonstruojamas viešai.

2019 m. minint 500-ąsias da Vinčio mirties metines, Vitruvijaus žmogus buvo paskolintas ir demonstruojamas Luvre.

Išnašos
-------

1. ↑  Bambach 2019a, p. 224. sfn error: no target: CITEREFBambach2019a (help)
2. ↑  Holberton 2003, § para. 13. sfn error: no target: CITEREFHolberton2003 (help)
3. ↑  Kemp 2019, p. 85. sfn error: no target: CITEREFKemp2019 (help)
4. ↑  Zöllner 2015, p. 37. sfn error: no target: CITEREFZöllner2015 (help)
5. ↑  Leonardo’s ‘Vitruvian Man’ Is Headed to the Louvre Despite Italian Scholars’ Protests

Šaltiniai
---------

* Bambach, Carmen C. (2019a). Leonardo da Vinci Rediscovered. Vol. 2, The Maturing of a Genius: 1485–1506. New Haven: Yale University Press. ISBN 978-0-300-19195-0.
* Holberton, Paul (2003). "Renaissance". In Brigstocke, Hugh (ed.). The Oxford Companion to Western Art. Oxford: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-866203-7.
* Kemp, Martin (2019). Leonardo da Vinci: The 100 Milestones. New York: Sterling. ISBN 978-1-4549-304-26.
* Zöllner, Frank (2015). Leonardo (2nd ed.). Cologne: Taschen. ISBN 978-3-8365-0215-3.
| **Maria Montessori** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1870 m. rugpjūčio 31 d.Kiaravalė, Ankonos provincija, Italija |
| Mirė | 1952 m. gegužės 6 d. (81 metai)Nordveikas, Olandija |
| Tautybė | italė |
| Pilietybė | Italijos |
|  |
| Sritis | medicina, pedagogika |
|  |
| Alma mater | La Sapienza, Roma |
| Žinomas (-a) už | pedagoginio Montesori metodo atradėja |

**Marija Montesori** (*Maria Montessori*, 1870 m. rugpjūčio 31 d. – 1952 m. gegužės 6 d.) buvo žinoma psichologė ir pedagogė iš Italijos. Montessori atrado pedagoginį Montessori metodą, kuris yra iki šiol naudojamas viso pasaulio privačiose ir valstybinėse mokyklose.

Biografija
----------

Montessori gimė 1870 m. netoli Ankonos miesto. Būdama 13 metų ji pradėjo eiti į berniukų technikos mokyklą, norėdama įgyvendinti savo svajonę tapti inžiniere. Montessori tapo pirmąja moterimi baigusia Romos La Sapienza medicinos mokyklą. Taip pat ji tapo viena pirmųjų medikių Italijoje.

1896 m. edukacijos kongrese Turine Montessori skaitė paskaitą apie darbą su neįgaliaisiais. Italijos mokslo ministras dalyvavo šioje paskaitoje ir liko ja sužavėtas. Po to keleriems metams jis paskyrė Montessori vadovauti institucijai, kuri dirbo su neįgaliaisiais.

Vėliau dirbant su neįgaliais vaikais Motessori lydėjo sėkmė, ji sukūrė vadinamąjį Montesori metodą. 1907 m. sausio 6 d. Montessori įkūrė vaikų namus (it. *Casa dei Bambini*) Romoje. Juose Montessori mokė vaikus lavinti įvairius savo įgūdžius. Vėliau tokių namų metodai sudomino ir kitas šalis, kaip JAV ir pan.

II pasaulinio karo metu Benito Mussolini norėjo visus vaikus paversti kariais, o tam pasipriešinusi Montessori buvo deportuota iš šalies. Iki 1936 m. ji gyveno Ispanijoje, o prasidėjus Ispanijos civiliniam karui 1939 m. Montessori persikėlė į Olandiją.

Tais metais ji buvo pakviesta apsilankyti Indijoje. Joje Montessori lankėsi kartu su vieninteliu savo sūnumi Mario Montessori Sr. Kartu sėkmingai jie vystė savo edukacines teorijas Indijoje. Dėl karo ji buvo priversta palikti šią šalį, tačiau Indijoje paliko daug savo veiklos skyrių.

Likusį savo gyvenimą iki 1952 m. Montessori praleido Olandijoje. Ji visame pasaulyje laikoma viena geriausių darbo su vaikais specialisčių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jones, Stacy. „Computers and Technology in Montessori Schools". *Montessori For Today* (amerikiečių anglų). Nuoroda tikrinta 2022-06-29.
2. ↑  „Introduction to Montessori Method". American Montessori Society. Suarchyvuota iš originalo 2019-02-10. Nuoroda tikrinta 2017-08-29.
3. ↑  Meinke, Hannah (2019-04-11). „Exploring the Pros and Cons of Montessori Education". Suarchyvuota iš originalo 2015-02-16. Nuoroda tikrinta 2020-10-24.
4. ↑  Kramer 1976, pp. 360–367; Trabalzini 2011, pp. 170–172.

Literatūra
----------

* Kramer, Rita (1976). *Maria Montessori*. Chicago: University of Chicago Press. ISBN 0-201-09227-1.
* Trabalzini, Paola (2011). „Maria Montessori Through the Seasons of the Method". *The NAMTA Journal*. **36** (2).
**Hidžazo Hašimitų karalystė** (arab. المملكة الحجازية الهاشمية, Al-Mamlakah al-Ḥijāziyyah Al-Hāshimiyyah) – valstybė Hidžazo regione viduriniuose rytuose, apimanti vakarinę Arabijos pusiasalio dalį, kurią valdė Hašimitų dinastija. 1916 m. birželio mėn. per Pirmąjį pasaulinį karą ji savarankiškai pasiskelbė karalyste nuo Osmanų imperijos, remdamasi sąjunga su Britų imperija, siekiant išstumti Osmanų armiją iš Arabijos pusiasalio per Arabų sukilimą.

Jungtinė Karalystė pažadėjo Hidžazo karaliui Huseinui bin Ali sukurti vieną nepriklausomą arabų valstybę, kuri apimtų ne tik Hidžazo regioną, bet ir šiuolaikinį Iraką, Izraelį, Jordaniją, Palestiną ir Siriją. Tačiau baigiantis Pirmajam pasauliniam karui Versalio sutartimi Sirija tapo Prancūzijos Tautų Sąjungos mandatu, o Irakas, Palestina ir Jordanija – Britanijos mandatais. 

Santykiai su Britų imperija dar labiau pablogėjo, kai sionistams žydams buvo leista persikelti į Palestiną. Huseinas atsisakė ratifikuoti 1919 m. Versalio sutartį ir, atsakydamas į 1921 m. britų pasiūlymą pasirašyti sutartį dėl mandato sistemos pripažinimo, pareiškė, kad iš jo negalima tikėtis, jog jis „pridės savo vardą prie dokumento, kuriuo Palestina priskiriama sionistams, o Sirija – užsieniečiams". Dar vienas britų bandymas sudaryti sutartį 1923–24 m. žlugo, o 1924 m. kovo mėn. derybos buvo nutrauktos. Po šešių mėnesių britai nutraukė savo paramą Hidžazo karalystei ir pradėjo remti Ibn Saudo centrinėje Arabijoje gyvuojantį Nedždo sultonatą, kuris užkariavo Huseino karalystę.

Išnašos
-------

1. ↑  Ben Chaoon. „Saudi Arabia". *WorldStatesmen.org*. Ben M. Cahoon. Nuoroda tikrinta 2021-04-09.
2. ↑  Mousa 1978, p. 185. sfn error: no target: CITEREFMousa1978 (help)
3. ↑  Huneidi 2001, p. 71-2. sfn error: no target: CITEREFHuneidi2001 (help)
4. ↑  Huneidi 2001, p. 72. sfn error: no target: CITEREFHuneidi2001 (help)
5. ↑  Mai Yamani (2009-10-13), *Cradle of Islam: the Hijaz and the quest for an Arabian identity* (Pbk. ed.), I.B. Tauris (published 2009), ISBN 978-1-84511-824-2

Šaltiniai
---------

* Sahar Huneidi (2001). *A Broken Trust: Sir Herbert Samuel, Zionism and the Palestinians*. I.B.Tauris. p. 84. ISBN 978-1-86064-172-5.
* Suleiman Mousa (1978). „A Matter of Principle: King Hussein of the Hijaz and the Arabs of Palestine". *International Journal of Middle East Studies*. **9** (2): 183–194. doi:10.1017/S0020743800000052.
| **Simas Magaramas** |
| --- |
| Gimė | 1920 m. vasario 3 d.Kaunas |
| Mirė | 2002 m. vasario 14 d. (82 metai) |
| Sutuoktinis (-ė) | Tamara Magaramienė |
| Vaikai | Olegas Magaramas, Viktoras Magaramas |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Simas (Simonas) Magaramas** (1920 m. vasario 3 d. Kaune – 2002 m. vasario 14 d.) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

1951 m. baigė Vilniaus universitetą, įgydamas istoriko specialybę.

1941–1943 m. Raudonosios armijos karys. 1945–1958 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa" redakcijos skyriaus vedėjas, 1958–1974 m. laikraščio „Vakarinės naujienos" redaktoriaus pavaduotojas. 1974–1980 m. laikraščio „Tiesa" redakcijos skyriaus vedėjas. Daugiausia rašė moralės ir buities klausimais.

Bibliografija
-------------

* *Jaunimo kolektyvo avangarde*, apybraižos, 1956 m.
* *Balkanų širdyje*, apybraižos, 1957 m.
* *Širdies daina*, apybraižos, 1961 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 309 psl.
|  |
| --- |
| **Medalininkas** |
| CenterQi Guangpu |
| **Medaliai** |
| **Atstovaujant:  Kinija** |
| Akrobatinis slidinėjimas |
| Olimpinės žaidynės |
| **Auksas** | 2022 Pekinas | Tramplinas |
| **Sidabras** | 2022 Pekinas | Komanda |
| Pasaulio čempionatas |
| **Auksas** | 2013 Vosas | Tramplinas |
| **Auksas** | 2015 Kreiščbergas | Tramplinas |
| **Sidabras** | 2011 Dyr Valis | Tramplinas |
| **Sidabras** | 2017 Siera Nevada | Tramplinas |

**Qi Guangpu** (g. 1990 m. spalio 20 d. Siudžou) – Kinijos akrobatinio slidinėjimo sportininkas, kuris specializuojasi šuolių nuo tramplino rungtyse. Olimpinis čempionas.

Biografija
----------

2006 m. sportininkėas debiutavo pasaulio taurės varžybose. Savo debiutinėse 2010 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Guangpu iškovojo 7-ą vietą.

2013 m. slidininkas pirmą kartą tapo pasaulio čempionu. 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Guangpu finale užėmė ketvirtąją vietą.

2022 m. žiemos olimpinėse žaidynėse slidininkas dalyvavo dvejose rungtyse. Mišrios komandos varžybose pelnytas sidabras, o individualioje akrobatinių šuolių nuo tramplino rungtyje Guangpu pirmą kartą tapo olimpiniu čempionu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Olympedia Profile". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2022 m. vasario 19 d. `{{cite web}}`: Patikrinkite date reikšmes: `|accessdate=` (pagalba)
**Dešiniosios pažiūros** – partijos ar politiko orientaciją bei ateities planus nusakantis terminas. Skirstymas į kairę ir dešinę ne visada aiškus ir dažnai prieštaringas. Paprastai dešinieji atstovauja konservatizmui, monarchizmui, politinei reakcijai, įvairioms religinėms kryptims, nacionalizmui bei fašizmui.

Laikoma, jog dešinieji tradiciškai oponuoja kairiesiems. Kairės ir dešinės kaip politinių terminų opozicija atsirado Prancūzijos parlamente, kadangi ten iš parlamento pirmininko pozicijų žiūrint, dešinėje sėdėdavo konservatyvūs deputatai, o kairėje – liberalai ir socialistai.

Pagal šią lentelę, labai kraštutinės pažiūros nė vienos krypties nėra geros. Gali būti jog politinis spektras iš tiesų yra žiedo pavidalo.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Iain McLean and Alistair McMillan, *The Concise Oxford Dictionary of Politics*, *Right(-wing)...and for extreme right parties racism and fascism.*, p. 465, Oxford, 2009, ISBN 978-0-19-920780-0.
2. ↑  C. Lester (1994). The political compass & why libertarianism is not right-wing. www.la-articles.org.uk Archyvuota kopija 2006-10-30 iš Wayback Machine projekto.

Spektras
--------

Paryškintos raidės yra *dešiniųjų pažiūros*.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ← Politinė kairė |   | Anarchiz-mas |   | Komu-nizmas |   | Socializmas |   | Liberalizmas |   | *Centrizmas* |   | **Konser-vatizmas** |   | **Liberta-rizmas** |   | **Naciona-lizmas** |   | **Monar-chizmas** |   | **Fašizmas** |   | **Politinė dešinė** → |  |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |