recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| ***Aš būsiu jos tėvas*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Le farò da padre |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Alberto Lattuada |
| Vaidina | Gigi Proietti  Irene Papas  Teresa Ann Savoy  Lina PolitoIsa Miranda |
| Metai | 1974 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 107 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Aš būsiu jos tėvas**  (it. *Le farò da padre*) – 1974 m. Italijoje sukurtas filmas, aktorės Teresos Ann Savoy debiutas.

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Saverijus, advokatas iš Romos, nori Salerno apylinkėse pastatyti gyvenamųjų namų kompleksą. Jis turi daugybę įdėjų, bet neturi pinigų. Vieta, kurią jis su partneriu nužiūrėjo statyboms, priklauso našlei grafienei Raimondai, gyvenančiai su protiškai neįgalia dukterimi Klotilda. Jos nedomina pinigai, todėl Saverijus ieško kitų būdų prie jos prisigretinti ir įtikti, kad moteris susidomėtų jo pasiūlymu. Galiausiai jiedu suartėja, tačiau grafienė pasirodo besanti apsukri ir pareikalauja iš sandėrio didelių procentų, mat žino, jog Saverijų spaudžia laikas ir senos skolos. Norėdamas ją apgauti, Saverijus pareiškia norintis vesti Klotildą, kuri vėliau taps žemės paveldėtoja. Grafienė sutinka su vedybomis, tačiau lieka prie ankstesnių sąlygų. Saverijus, kuris jaučiasi apgautas, nusprendžia suorganizuoti Klotildos pagrobimą. Pagal jo planą, mergina bus išprievartauta, o vėliau tai taps priežastimi nutraukti sužadėtuves.

Pagrobimą jam pavyksta įvykdyti, tačiau, kol rūpinasi įkalinta mergina, Saverijus ją įsimyli. Būdamas greta grafienės, jis vaidina įtūžusį, tačiau kiekviena proga skuba pas Klotildą.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Gigi Proietti – advokatas Saverijus
* Irene Papas – Raimonda
* Teresa Ann Savoy – Klotilda, Raimondos duktė
* Bruno Cirino – Pepė
* Lina Polito – Končita
* Isa Miranda
* Mario Scaccia
* Clelia Matania

Apdovanojimai
-------------

* Taorminos kino festivalis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Enrico Lancia; Fabio Melelli (2005). *Le straniere del nostro cinema*. Gremese Editore, 2005. ISBN 8884403502.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Šv. Jonas Nepomukas** |
| --- |
|  |
| Jonas Nepomukas |
| Gimė | 1340 m.Pomuke, dabartinis Nepomukas, netoli Pilzeno |
| Mirė | 1393 m. kovo 20 d. (~53 metai) |
| Šventasis |
| Kanonizuotas | 1729 m. kovo 19 d. |
| Kanonizavo | Benediktas XIII |
| Globoja | Čekijos globėjas |
|  |
|  **Vikiteka** | Jonas Nepomukas |

Jono Nepomuko koplytėlė Trakuose
**Šv. Jonas Nepomukas** (g. 1340 m. Pomuke, dabartinis Nepomukas, netoli Pilzeno – m. 1393 m. kovo 20 d.) – šventasis, Čekijos globėjas. 1729 m. kovo 19 d. jį kanonizavo popiežius Benediktas XIII.

Turėjo kanonų teisės daktaro laipsnį. Dirbo Prahos arkivyskupijoje. Ilgą laiką buvo manoma, kad už nepaklusnumą Nepomukas karaliaus įsakymu buvo numestas nuo arkinio Karolio tilto Prahoje į Vltavos upę. Dėl to šventasis tapo tiltų globėju ir sergėtoju nuo vandens nelaimių. Naujesniais duomenimis, Nepomukas nužudytas dėl to, kad bažnyčios reikaluose gynė arkivyskupo viršenybę prieš karalių Vaclovą IV.

Abiejų Tautų Respublikoje Nepomuko kultas ėmė plisti XVIII a. pirmojoje pusėje, greitai tapo vienu populiariausių Lietuvos šventųjų, kartais tapatintas net su šv. Jonu Krikštytoju.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Kukulkano piramidė
**Kukulkano piramidė** arba **El Kastilijas** (isp. *El Castillo*) – Mezoamerikos laiptuotoji piramidė senovės majų mieste Čičen Icoje, esančioje Meksikos Jukatano valstijoje.

Pastatyta majų tarp X-XIII a. ir tarnavo kaip vienos pagrindinių majų dievybių Kukulkano šventykla. Piramidė ketursienė, laiptuota, su laiptų juostomis iš visų keturių pusių. Palei šiaurinius laiptus driekiasi plunksnuotųjų gyvačių skulptūros, išryškėjančios pavasario ir rudens lygiadienių metu. Piramidė yra 24 m aukščio, o ant jos viršaus yra dar 6 m aukščio šventykla. Pagrindo skersmuo 55,3 m. Piramidė turi po 91 laiptą iš kiekvienos pusės. Priskaičiuojant viršutinę pakylą piramidė iš viso turi 365 laiptus, simbolizuojančius metus sudarantį dienų skaičių (*Haab'*). Po piramide rastos senesnės piramidės liekanos bei vidinė šventykla, kurioje yra Čak Molio skulptūra, jaguaro formos sostas.

Piramidė rekonstruota 1920–1930 m. Meksikos vyriausybės, padedant JAV Karnegio institutui. Įrengtas įėjimas į vidinę šventyklą. Po 2006 m. kai viena turistė nukrito nuo piramidės ir užsimušė, kopimas į ją yra uždraustas.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kukulkano piramidė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
*Kitos reikšmės – Dainavos koplyčia (reikšmės).*
Koordinatės: 55°12′03″š. pl. 24°39′06″r. ilg.﻿ / ﻿55.200935°š. pl. 24.651582°r. ilg.﻿ / 55.200935; 24.651582


|  Dainavos koplyčia (Ukmergė) |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Kauno |
| **Dekanatas** | Ukmergės |
| **Savivaldybė** | Ukmergės rajonas |
| **Gyvenvietė** | Dainava (Ukmergė) |
| **Adresas** | Algirdų a. 1 |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | 2002 m. |

**Dainavos koplyčia** – katalikų koplyčia, priklausanti Deltuvos Švč. Trejybės parapijai, esanti Dainavos kaime (Deltuvos sen.), Ukmergės rajone, 4,5 km į pietus nuo Deltuvos, 1 km į pietryčius magistralės  **A6**  Kaunas–Zarasai–Daugpilis .

Koplyčia įsikūrusi gyvenvietės centre, kultūros centro pastate. Pažymėta kryžiumi ant įėjimo durų. Joje vyksta sekmadienio pamaldos, į kurias susirenka apie 30 žmonių. Šv. Mišių laikyti atvyksta Deltuvos parapijos klebonas.

Istorija
--------

Koplyčios steigimu Dainavoje rūpinosi vietos tikintieji. Jai buvo skirtos patalpos sovietmečiu statytų (apie 1969 m.) kultūros namų pastate. Atnaujintais maldos namais, įrengta šarvojimo sale Dainavos kaimo bendruomenė pradėjo naudotis 2002 m.

* Koplyčios viduje
* Klausykla stovi atskiroje patalpoje

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Dainavos koplyčia (Ukmergė)** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Deltuvos Švč. Trejybės parapija (dekanato inf.)
2. ↑  Dainavos kaimo bendruomenė
| **Verpa bohemica**Apsauga: 3(R) – Reta rūšis |
| --- |
| Bohemiškasis aukšliavarpis (*Verpa bohemica*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Aukšliagrybūnai  *( Ascomycota)* |
| Klasė: | Aukšliagrybiai  *( Ascomycetes)* |
| Eilė: | Ausūniečiai  *( Pezizales)* |
| Šeima: | Briedžiukiniai  *( Morchellaceae)* |
| Gentis: | Aukšliavarpis  *( Verpa)* |
| Rūšis: | Bohemiškasis aukšliavarpis  *( Verpa bohemica)* |

 |

**Bohemiškasis aukšliavarpis** (*Verpa bohemica*) – aukšliavarpių genties grybų rūšis.

Vaisiakūniai smulkūs. Kepurėlė 2-4 cm aukščio, 2-3 cm skersmens, kūgiška, varpelio formos, vingiuotai raukšlėta, gelsvai ruda, ruda, pilkai ruda, viršutinė dalis priaugusi prie koto. Kotas 5-10 cm ilgio, 1-1,5 cm storio, plaušuotas ar žvynuotas, tuščiaviduris, jaunų vaisiakūnių balsvas, senų – gelsvas. Trama balsva, trapi, malonaus kvapo ir skonio.

Auga balandžio–gegužės mėnesiais lapuočių miškuose, parkuose. Mėgsta kalkingas, molingas dirvas, šlaitus. Pavieniui aptinkami retai. Rastas Vilniaus, Zarasų, Joniškio rajonuose. Grybas III kategorijos. Vienas iš vertingiausių pavasarinių grybų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vincentas Urbonas. *Grybai*. Vilnius: Mokslas, 1986. p. 148.



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Bohemiškasis aukšliavarpis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Papirčių piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Papirčių piliakalnisPapirčių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°24′48.3″ š. pl. 25°48′34.9″ r. ilg.﻿ / ﻿55.413417°š. pl. 25.809694°r. ilg.﻿ / 55.413417; 25.809694Koordinatės: 55°24′48.3″ š. pl. 25°48′34.9″ r. ilg.﻿ / ﻿55.413417°š. pl. 25.809694°r. ilg.﻿ / 55.413417; 25.809694 |

 |
| Vieta | Utenos rajonas |
| Seniūnija | Kuktiškių seniūnija |
| Aukštis | 30 m |
| Plotas | 50x40 |
| Naudotas | I tūkstantmetis pr. m. e. antra pusė – I tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1970 |
| Registro Nr. | AR1351 / A956 / 3627 |

**Papirčių piliakalnis**, *Dovydo kalnas, Kamša, Papiliakalnis, Piliakalnis, Barsuko kalnas* – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 3627; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1351; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A956) ir gyvenvietė Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurę nuo Papirčių kaimo, Kuktiškių seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Tauragnai – Kuktiškės pasukus į kairę pietryčių kryptimi pro Ryliškius, Ryliškiuose (Maleckažemyje) vėl pasukus į kairę rytų kryptimi, pavažiavus iki kelio galo 2,9 km, toliau paėjus 300 m tiesiai mišku.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas aukštoje apylinkėje dominuojančioje kalvoje (altitudė 245,9 m). Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 50x40 m dydžio, 1 m aukštesniu šiauriniu kraštu. Joje rastos trinamosios girnos. Šlaitai nuolaidūs, iki 30 m aukščio. Vakarinis šlaitas 5 m aukštyje statintas.

Piliakalnis apardytas arimų, aikštelėje stovėjusių dviejų trianguliacijos bokštų griovių. Jis apaugęs mišku.

Tyrimai
-------

1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas, pastebėta kultūrinio sluoksnio pėdsakų. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pr. m. e. antąja puse – I tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 138000 m².

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Kačiūnų piliakalnis 7 km | Kamšos piliakalnis 0,8 km | Tauragnų piliakalnis 3 km  Taurapilio piliakalnis 5 km |  |
| Kuktiškių piliakalnis 9 km |  | Sėlos piliakalnis 6 km |
| Antaraisčių piliakalnis 11 km | Dryžių piliakalnis 5 km | Staniuliškių piliakalnis 9 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 128 (Nr. 541)

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.201
* Lietuvos piliakalniai: atlasas. Vilnius, 2005, t. 3, p. 254–255.
* Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998. T. 2. P. 161.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Papirčiai
| **Jonas Mocartas** |
| --- |
| Gimė | 1943 m. kovo 26 d.Varsėdžiai, Šilalės rajonas |
| Mirė | 2003 m. vasario 17 d. (59 metai)Vilnius |
| Palaidotas (-a) | Rokantiškių kapinės |
| Sutuoktinis (-ė) | Angelė |
| Vaikai | Andrius |
|  |
| Veikla | ekonomistas, ūkio, politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Tėvynės sąjunga |
|  |
| Alma mater | 1977 m. Vilniaus inžinerinis statybos institutas |

**Jonas Mocartas** (1943 m. kovo 26 d. Varsėdžiuose, Šilalės raj. – 2003 m. vasario 17 d. Vilniuje) – ekonomistas, Lietuvos ūkio, politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1961 m. baigė Vilniaus elektromechanikos technikumą, 1977 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą, įgijo inžinieriaus ekonomisto specialybę.

1995–1996 m. vadovavo UAB „Alsos statyba". 1996–2000 m. Seimo narys. 2001–2003 m. UAB „Alsa" konsultantas.

Tėvynės Sąjungos (Lietuvos konservatorių) narys nuo jos įkūrimo dienos, Vilniaus apskrities koordinacinės tarybos pirmininko pavaduotojas. 2000 m. Nuosaikiųjų konservatorių sąjungos narys.

Žmona Angelė, sūnus Andrius.

Nusišovė, palaidotas Rokantiškių kapinėse.

Šaltiniai
---------

1. ↑
| Papilės herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 1999-05-17* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Papilės herbas** – vienas Papilės miestelio ir seniūnijos (Akmenės rajono savivaldybė) heraldikos atributų.

Aprašas
-------

Papilės piliakalnis – pagrindinis herbo simbolis
Papilės piliakalnį imituojanti vingiuota linija skydą dalija į du laukus. Sidabrinėje galvoje – mėlyna aštuoniakampė žvaigždė, žalio lauko papėdėje – trys auksiniai statiniai.

Papilė istorinio herbo neturėjo. Svarstant naujo herbo idėjas, gyventojų siūlymu, heraldikos komisijoje buvo sutarta herbe pavaizduoti pilies kalną (piliakalnį žalia spalva) su jo apačioje esančia gyvenviete (aukso spalvos trys nameliai) – t. y. nuo ko kilo miestelio pavadinimas. Teigiama, kad kalnas daugelyje kultūrų simbolizuoja ryšį tarp žemės ir dangaus, amžinybę, pastovumą; žvaigždė (mėlyna sidabro fone) – budrumas, apsauga, kelio rodytoja. Aštuoniakampė žvaigždė siejama su kūryba, derlingumu, meile.

Istorija
--------

1999 m. gegužės 7 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 431. Herbo etalono autorius – dailininkas Saulius Bajorinas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Papilės herbas ir vėliava. Papile.lt (tikrinta 2021-11-24).
Asimetriškas skirstinys (kviečio daigų linkimo link vertikalios padėties greitis, pavertus juos ant šono). Asimetrijos koeficientas 1,790.
**Asimetrijos koeficientas** (angl. *skew*) – statistinė duomenų aibės charakteristika, charakterizuojanti skirstinio grafinės funkcijos asimetriškumą. Kai A=0, duomenų dažnių kreivė simetriška. Jei A>0, labiau „ištemptas" dešinysis, jei A<0 – kairysis dažnių kreivės „sparnas". Asimetrijos koeficientas apskaičiuojamas pagal formulę

{\displaystyle A={\frac {1}{nD^{\frac {3}{2}}}}\sum \_{i=1}^{n}(x\_{i}-{\overline {x}})^{3}}
čia n – matavimų skaičius, {\displaystyle {\bar {x}}} – matavimų aritmetinis vidurkis, D – matavimų dispersija.

Dažnai tiriamosios visumos asimetrijos koeficientas žymimas γ1, o imties – g1.

Labiausiai paplitusio (normaliojo) skirstinio asimetrijos koeficientas lygus nuliui (kreivė simetriška). 

Panašiai skaičiuojama charakteristika, rodanti duomenų skirstinio smailumą ar bukumą, yra ekscesas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Bronislovas Martinėnas (2004). Eksperimento duomenų
statistinė analizė. 2-asis pataisytas ir papildytas leidimas. Vilnius „Technika" 2004. pdf Archyvuota kopija 2021-12-03 iš Wayback Machine projekto.
**Jonas Motiekaitis** (1903 m. gegužės 31 d. Panevėžyje – 1982 m. kovo 17 d. Vilniuje) – smuikininkas, muzikos pedagogas, chorvedys.

Biografija
----------

Pirmojo pasaulinio karo metais mokėsi Jaroslavlio (Rusija) gimnazijoje. Grįžęs į Lietuvą, 1919–1923 m. lankė Panevėžio mokytojų seminariją, kur Vladas Paulauskas ir Kazimieras Linkevičius išmokė smuikuoti.

1924–1930 m. griežti smuiku mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje pas vengrų smuikininką L. Hajušą (*Hajos*) ir čekų pedagogą E. Leichnerį. Lankė Juozo Žilevičiaus chorvedybos pamokas. Smuiku griežė Stasio Šimkaus ir Juozo Gaubo diriguojamame simfoniniame orkestre bei įvairiuose ansambliuose, dainavo mokyklos vyrų chore ir redagavo studentų žurnalą „Muzikos atžalos".

Baigęs studijas, vienerius metus mokytojavo Rietavo gimnazijoje. 1931–1935 m. dėstė muziką ir dainavimą, vadovavo moksleivių chorams Raseinių gimnazijoje, o 1935–1945 m. – Ukmergės gimnazijoje. Dirbo ir studijavo kompoziciją pas prof. Juozą Gruodį Kauno konservatorijoje (1938–1941 m.). Aktyviai dalyvavo Lietuvos muzikų draugijos veikloje, buvo valdybos narys ir muzikos mokytojų sekcijos pirmininkas. 1940 m. kovo 1 – 2 d. šios draugijos suvažiavime Vilniuje skaitė pranešimą „Gimnazijos chorų darbo metodai", rašė „Muzikos baruose".

1945–1947 m. – Lietuvos Ministrų Tarybos Meno reikalų valdybos Muzikos skyriaus viršininkas. 1945–1948 m. – Vilniaus valstybinio universiteto studentų mišriojo choro vadovas. Į kolektyvą sutelkęs apie 180 dainininkų, juos išmokė sudėtingesnių lietuvių kompozitorių dainų, 1946 m. respublikinės dainų šventės chorų varžybose pelnė pirmąją vietą, surengė koncertų Vilniuje ir Kaune.

1947–1949 m. – Lietuvos valstybinės filharmonijos mišriojo choro meno vadovas ir vyr. dirigentas. Choro koncertines programas praturtino rusų ir Vakarų Europos klasikų kūriniais, Rygoje į plokšteles įdainavo lietuvių kompozitorių dainų.

1945–1963 m. dėstė chorvedybos metodiką Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje, nuo 1946 m. iki mirties – Lietuvos valstybinės konservatorijos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas, vyr. dėstytojas, nuo 1971 m. – docentas. Parengė daugiau kaip 40 choro dirigentų.

Be pedagoginio darbo, J. Motiekaitis 1950–1956 m. vadovavo Vilniaus miesto medicinos darbuotojų moterų ir mišriajam chorui. Buvo respublikinių dainų švenčių konsultantas, Vilniaus miesto ir Lietuvos rajonų dainų švenčių dirigentas, 1950 m. respublikinės dainų šventės vyr. dirigentas, chorų apžiūrų ir konkursų žiuri pirmininkas arba narys, muzikinių paskaitų lektorius. 1981 m. išleido savo harmonizuotų liaudies dainų rinkinį „Tarė barė". 1980 m. pedagogui suteiktas nusipelniusio kultūros veikėjo garbės vardas.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
|  |
| --- |
| Asia Nitollano |
| Pilnas vardas | Asia Nitollano |
| Gimė | 1988 m. vasario 14 d. (35 metai) |
| Kilmė | Mount Vernon, JAV |
| Žanrai | R&B, pop |
| Veikla | dainininkė, šokėja |
| Aktyvumo metai | 2007–dabar |
| Įrašų kompanija | A&M (2007–dabar)  Great Soundz (2007–dabar) |
| Susijusi veikla | Pussycat Dolls |

**Asia Nitollano** (g. 1988 m. vasario 14 d.) – Amerikiečių dainininkė, šokėja ir modelis, kuri laimėjo televizijos realybės šou „Pussycat Dolls Present: The Search for the Next Doll".

Ji taip pat buvo NBA krepšinio komandos „New York Knicks" sirgalių šokėja.

Karjera
-------

Nitollano yra R&B muzikanto Joe Bataan duktė , taip pat ji turi keturmetę dukterį. Ji yra filipiniečių, puertorikiečių ir afrikiečių kilmės. Prieš realybės šou Nitollano buvo krepšinio komandos „New York Knicks" sirgalių šokėja. 2007 m. ji tapo viena iš devynių finalisčių CW realybės šou „Pussycat Dolls Present: The Search for the Next Doll". Per šou finalą ji tapo nugalėtoja ir komisijos narių Robin Antin, Ron Fair ir Lil Kim buvo išrinkta gauti galimybę tapti viena iš „Pussycat Dolls" narių.

### Solo karjera

2007 metų birželio mėnesį Čikagos dienraštis „Chicago Sun-Times" pranešė, jog Nitollano neprisijungs prie „Pussycat Dolls", nes nusprendė tapti solo atlikėja. Nors Nitollano pozicija grupėje buvo svarstoma kelis mėnesius, tačiau ji su grupe yra pasirodžiusi tik realybės šou finale. Asia tik fotografavosi su grupe, tačiau nepasirodydavo per koncertus.

Nitollano dirbo modeliu P. Diddy mados linijos „Sean John" moterų kolekcijoje.

Nuo 2008 metų birželio savo „MySpace" puslapyje teigia, jog ji įrašinėja solinį albumą.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4  Buddy tv.com "Asia Nitollano. "Nuoroda tikrinta 2007 m. birželio 14 d.
2. 1 2  Newsvine "Pussycat Dolls Present: The Search for the Next Doll. "Nuoroda tikrinta 2007 m. birželio 14 d.
3. 1 2  GNP.com Archyvuota kopija 2007-07-07 iš Wayback Machine projekto. "Fil-Am wins Pussycat Doll search. "Nuoroda tikrinta 2007 m. birželio 14 d.
4. ↑  *Chicago Sun-Times Archyvuota kopija 2007-10-29 iš Wayback Machine projekto.*. "Next Pussycat Doll snubs opportunity. "Nuoroda tikrinta 2008 m. rugsėjo 9 d.
5. ↑  Pussycat Dolls Present: Asia Nitollano Teaming up with Diddy
6. ↑  MySpace.com – Asia’s offical page – 20 – Female – New York – www.myspace.com/asiathe1andonly

Nuorodos
--------

* Asia Nitollano oficialus MySpace puslapis
* Asia profilis CW puslapyje Archyvuota kopija 2007-08-19 iš Wayback Machine projekto.
* Pussycat Dolls Oficiali svetainė internete
* Asia Nitollano svetainėje Last.fm
| **Canis lepophagus** |
| --- |
|  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Plėšrieji žinduoliai  *( Carnivora)* |
| Šeima: | Šuniniai  *( Canidae)* |
| Triba: | Tikrieji šunys  *( Canini)* |
| Gentis: | Šunys  *( Canis)* |
| Rūšis: | Kiškėdis vilkas  *( Canis lepophagus)* |

 |
| Binomas |
| ***Canis lepophagus***Miller et Carranza-Castaneda, 1998 |
| Kiškėdžio vilko paplitimasKiškėdžio vilko paplitimas |

**Kiškėdis vilkas** (*Canis lepophagus*; angl. *hare-eating wolf; Johnston's coyote*) – išnykusi šuninių žinduolių rūšis, kuri buvo endeminė Šiaurės Amerikoje ir gyveno nuo mioceno iki ankstyvojo pleistoceno (prieš 10,3 – 1,8 mln. metų). Rūšis egzistavo apie 8,5 mln. metų.

Kiškėdis vilkas yra viena pagrindinių *Canis* genties rūšių, egzistavusi iki nuo jos ėmė atskilti kitos *Canis* genties rūšys. Kiškėdžiai vilkai buvo maži šuniniai siauromis kaukolėmis. Iš jų vėliau kilo pilkieji vilkai ir kojotai. Šiauriniame Teksase randamos stambesnių *C. lepophagus* su platesnėmis kaukolėmis fosilijos galbūt atstovauja senovinėms populiacijoms, iš kurių vėliau kilo tikrieji vilkai.

Konkuravę šuniniai
------------------

Kiškėdžiai vilkai savo gyveno kartu su kitais šuniniais, būtent su *Borophaginae* pošeimio rūšimis:

* *Epicyon* (prieš 20,6–5,330 mln.m.), *Paratomarctus* (prieš 16,3–5,3 mln.m.), *Borophagus* (prieš 23,3–3,6 mln.m.), *Carpocyon* (prieš 20,4–3,9 mln.m.) ir *Aelurodon* (prieš 23,03–4,9 mln.m.).

Fosilijų pasiskirstymas
-----------------------

Pirmosios kiškėdžių vilkų fosilijos aptiktos *Cita* kanjone (Teksasas). Vėliau jų liekanos aptiktos dar keturiose Teksaso vietose, *Tonuco* kalnuose Naujojoje Meksikoje, vakarų Vašingtone, prie Santa Fe upės Floridoje, šiaurės Kalifornijoje, taip pat Nebraskoje, Aidache, Jutoje ir Oklahomoje.

*Legendre* ir *Roth* tirti individai turėjo sverti 18,5 ir 17 kg.

Kiškėdžio vilko padėtis kitų vilkų rūšių tarpe

Nuorodos
--------

1. ↑  PaleoBiology Database: *Canis lepophagus, age range and collections*
2. ↑  David L. Mech & Luigi Boitani (2003). *Wolves: Behavior, ecology and conservation*. Chicago: University of Chicago Press. p. 448. ISBN 0-226-51696-2.
3. ↑  J. K. Morgan and N. H. Morgan. 1995. Journal of Vertebrate Paleontology
4. ↑  G. S. Morgan and R. B. Ridgway, Late Pliocene vertebrates from the St. Petersburg Times site, Pinellas County, Florida, Papers in Florida Paleontology, 1987
5. ↑  S. Legendre and C. Roth. 1988. Correlation of carnassial tooth size and body weight in recent carnivores (Mammalia). Historical Biology 1(1):85-98
| **Asia Barštein** |
| --- |
| Gimė | 1922 m. sausio 25 d.Šargorode, Ukraina |
| Mirė | 2013 m. rugsėjo 18 d. (91 metai)Šiauliuose |
| Vaikai | Nataša Ogaj |
|  |
| Veikla | Lietuvos pedagogė, literatūrologė |
| Organizacijos | Šiaulių universitetas |
| Pareigos | docentė |
|  |
| Išsilavinimas | humanitarinių mokslų daktarė |
| Alma mater | Alma-Atos universitetas |

**Asia Barštein** (1922 m. sausio 25 d. Šargorode, Ukraina – 2013 m. rugsėjo 18 d. Šiauliuose) – Lietuvos literatūros tyrinėtoja, pedagogė.

Biografija
----------

1939–1944 m. studijavo Odesos, Alma-Atos universitetuose. 1973 m. Maskvos srities pedagoginiame institute apgynė disertaciją „20 a. trečiojo dešimtmečio žurnalų satyros raidos kai kurios problemos", humanitarinių mokslų daktarė.

1944–1945 m. Semipalatinsko pedagoginio instituto, 1946–1949 m. Vinicos pedagoginio instituto dėstytoja. 1949–1995 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) dėstytoja, 1950–1952 m. Rusų kalbos ir literatūros, 1983–1985 m. Rusų literatūros katedros vedėja, docentė.

Nagrinėjo rusų rašytojų S.Jesenino, V.Majakovskio, M.Zosčenkos ir kt. kūrybą.

Bibliografija
-------------

Rusų kalba išleido mokymo priemones:

* Literatūros kūrinio analizė, 1981 m.
* Tarybinės prozos vystymosi tendencijos ir tipologija, 1985 m.
* Dokumentinė proza ir jos žanrinės modifikacijos XX a. paskutiniųjų dešimtmečių tarybinėje literatūroje, 1988 m.
* Dabartinis literatūros portretas kaip žanrinė memuaristikos forma, 1990 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Paskutinis Asios Barštein oro bučinys *skrastas.lt*
2. ↑   Asia Barštein. Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka
Koordinatės: 55°12′04″š. pl. 23°49′37″r. ilg.﻿ / ﻿55.201066°š. pl. 23.826934°r. ilg.﻿ / 55.201066; 23.826934

|  |
| --- |
| **Kunionių pagrindinė mokykla** |
| Kunionių pagrindinė mokykla herbasKunionių pagrindinė mokykla herbas |
| Kunionių pagrindinė mokykla |
| **Adresas** | Kunioniai, Kėdainių raj. |
| **Direktorius(-ė)** | Aldona Juškienė |
| **Mokinių skaičius** | 142 |
| **Įkūrimo data** | 1929 m. |
| **Uždarymo data** | 2012 m. |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 24 |

**Kėdainių rajono Kunionių pagrindinė mokykla** – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kėdainių raj. Kunioniuose, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 191020565. Steigėjas Kėdainių rajono savivaldybės taryba.

Filialai:

* Kėdainių rajono Kunionių pagrindinės mokyklos Skaistgirių skyrius;
* Kėdainių rajono Kunionių pagrindinės mokyklos Vainikų skyrius.

Istorija
--------

2015 m.
1929 m. atidaryta pirmoji keturių skyrių pradinė mokykla. 1940 m. mokykla padalijama, keli skyriai lieka Lukošių sodyboje, kiti perkeliami į P. Kišono namus, kur veikė ir skaitykla. Ilgą laiką vaikai mokomi pradinėje mokykloje ant Vikšrupio kranto vadinamoje Šabyne. Čia dirbo mokytojai Koštaunas, Ralienė, St. Malinauskienė.

1989 m. rugsėjo 1 d. duris atvėrė nauja Kunionių devynmetė mokykla. Nuo 1992 m. vyksta priešmokyklinukų – būsimųjų pirmokų ugdymas. 1992 m. mokykloje įkurtas Kunionių apylinkės buities muziejus „Gryčia", įkūrėjas – biologijos mokytojas Antanas Majus. 1989-1999 m. 9 klases baigė 90 mokinių. 1996 m. mokykla įtraukta į Lietuvos sveikatą stiprinančių mokyklų tinklą. 1999 m. pradėjus įgyvendinti dešimtmetį mokymą, mokykla tapo dešimtmete. 2000 m. išleista pirmoji dešimtokų laida.

2012 m. sausio 24 d. mokykla išregistruota.

Direktoriai
-----------

* 1989 m. Aldona Juškienė.

Šaltiniai
---------

1. ↑

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė Archyvuota kopija 2007-09-29 iš Wayback Machine projekto..
| **Titas Bikinas** |
| --- |
| Gimė | 1948 m. balandžio 11 d.Vainiškis, Panevėžio rajonas |
| Mirė | 2013 m. gruodžio 2 d. (65 metai) |
|  |
| Veikla | kalvis, juvelyras, tautodailininkas |

**Titas Bikinas** (1948 m. balandžio 11 d. Vainiškyje, Panevėžio rajonas – 2013 m. gruodžio 2 d.) – Lietuvos kalvis, juvelyras, tautodailininkas.

Biografija
----------

Iki 1974 m. dirbo Panevėžio suvenyrų gamybos įmonėje „Tulpė". Pradžioje buvo metalistas išpildytojas, vėliau pradėjo dirbti šios įmonės kūrybinėje grupėje. Už papuošalų gamybą ne kartą buvo apdovanotas premijomis, o 1972 m. suteikta I-a dailininko-etalonų kūrėjo kategorija.

1974–1989 m. Plungės liaudies kūrybos gaminių įmonės „Minija" etalonų kūrėjas.

Nuo 1970 m. Lietuvos tautodailininkų sąjungos, nuo 2005 m. Lietuvos tautodailės kūrėjų asociacijos, nuo 2007 m. Lietuvos kalvių sąjungos narys. Respublikinių ir tarptautinių tautodailės parodų dalyvis. Kūrė įvairius medžio, kalvystės ir juvelyrikos darbus. Už savo kūrybą yra pelnęs įvairių apdovanojimų. 2005 m. suteiktas meno kūrėjo statusas.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2013-12-11 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Populiacija** (angl. *population*) – 1) visi tam tikroje šalyje ar teritorijoje gyvenantys žmonės; 2) vienos rūšies individų grupė, gyvenanti tam tikroje teritorijoje; 3) tiriamųjų objektų generalinė aibė, iš kurios sudaroma imtis.

Visi Žemėje gyvenantys žmonės sudaro pasaulinę žmonių populiaciją.

Organizmų populiacija
---------------------

Visi Žemės organizmai skirstomi į daugybę rūšių. Viena nuo kitos atskirtos (kalnų, upių ir kitų kliūčių) tos pačios rūšies individų grupės vadinamos **populiacijomis**. Kiekviena populiacija prisitaikiusi prie savo aplinkos ir užima tam tikrą ekologinę nišą, kuri apibūdinama tokiais veiksniais, kaip jų gyvenamoji aplinka, maistas, konkurentai, parazitai, ją medžiojantys grobuonys, prisitaikymas prie negyvosios aplinkos veiksnių.

Dažnai viena rūšis būna sudaryta iš daugelio populiacijų, pavyzdžiui, beržai, stirnos, kiaulpienės ir kt. Tačiau yra ir tokių rūšių, kurių egzistuoja tik viena populiacija – tai retos arba nykstančios rūšys, pavyzdžiui, stumbrai, urvinės antys, elniavabaliai ir kt.

Kiekviena populiacija yra prisitaikiusi prie savo gyvenamosios aplinkos. Skiriamos keturios buveinės:

* vanduo;
* dirvožemis;
* sausumos paviršius;
* kitas organizmas.

Gyvenamajai aplinkai būdingos tam tikros sąlygos – temperatūra, krituliai, cheminės medžiagos ir kt.

Populiacijos dydis (jos individų skaičius ir populiacijos tankis) apibūdina kiekvieną populiaciją, kuri gali mažėti arba augti, priklausomai nuo individų emigracijos, epidemijų, nepalankių negyvosios aplinkos veiksnių ar maisto stokos.

Kiekvienos rūšies populiacijai būdingas gana didelis dauginimosi potencialas. Tačiau iš tiesų populiacijos ilgai gausėti negali, nes tam ima priešintis aplinka, kuri niekada nebūna idealiai palanki. Populiacijai augant, ateina momentas, kai individams ima trūkti maisto, erdvės, didėja tarpusavio konkurencija, padaugėja plėšrūnų ir parazitų. Visa tai trukdo populiacijai plėstis ir yra vadinama aplinkos pasipriešinimu, kuris pasireiškia tuo, kad padidėja mirtingumas ir sumažėja gimstamumas, bei imigracija ir emigracija.

Kartais populiacija staiga pagausėja ir tampa nepaprastai didelė, tai vadinama demografiniu sprogimu, kuris dažniausia įvyksta tada, kai tam tikrą rūšį perkelia, ir naujos sąlygos būna labai palankios.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Pasaulio gyventojai
* Gyventojų perteklius
**Vincas Kanauka** (1893 m. rugsėjo 9 d. Butrimiškiuose, Alytaus valsčius – 1968 m. kovo 22 d. Niujorke, JAV) – Lietuvos gydytojas chirurgas, medicinos daktaras.

Biografija
----------

Brolis Kostas Kanauka, sūnus Algirdas Vincas Kanauka. 1917 m. baigęs Kijevo universitetą ir mobilizuotas į Rusijos kariuomenę tarnavo karo gydytoju. 1917 m. dalyvavo Lietuvių seime Petrograde. 1918 m. grįžęs į Lietuvą dirbo gydytoju Alytaus apskrities ligoninėje. 1919 m. Lietuvos kariuomenės savanoris, karo gydytojas, majoras. 1923 m. išėjo į atsargą.

1924–1944 m. Vytauto Didžiojo universiteto (iki 1930 m. Lietuvos universitetas) dėstytojas. 1929 m. medicinos daktaras, nuo 1939 m. profesorius. 1940–1944 m. dar ir Kauno Raudonojo Kryžiaus ligoninės Chirurgijos skyriaus vedėjas.

1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Dirbo chirurgu Breslau (dab. Vroclavas), Eichštate. 1949 m. apsigyveno JAV, vertėsi privačia gydytojo praktika. Bendradarbiavo Lietuvių enciklopedijoje.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinio darbo pagrindinė sritis – tulžies pūslės ir latakų chirurginis gydymas, žaizdų infekcijos, bambos išvaržos priežastys.

Įvertinimas
-----------

* 1926 m. II rūšies I laipsnio Vyčio Kryžiaus ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vincas Kanauka*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 317 psl.
Koordinatės: 54°01′39″š. pl. 24°00′21″r. ilg.﻿ / ﻿54.027386°š. pl. 24.005737°r. ilg.﻿ / 54.027386; 24.005737


|  |
| --- |
| **Druskininkų „Saulės" pagrindinė mokykla** |
| Druskininkų „Saulės" pagrindinė mokykla herbas |
|  |
| **Adresas** | Ateities g. 13, Druskininkai |
| **Direktorius(-ė)** | Ramutė Siliūnienė |
| **Mokinių skaičius** | 671 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 57 |

Vidinis kiemas
**Druskininkų „Saulės" pagrindinė mokykla** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Druskininkuose, Ateities g. 13, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba.

Įstaigos kodas 195328165. Steigėjas Druskininkų savivaldybės taryba.

Istorija
--------

Druskininkų pradinė mokykla įsteigta 1999 m. gegužės 20 d. 1999–2000 m. mokykloje mokėsi 662 mokiniai. 2006 m. sausio 31 d. mokykla tapo pagrindine. 2006–2007 m. mokykloje buvo 36 klasių komplektai, mokėsi 785 mokiniai. 2009–2010 m. mokykla sumažėjo 5 klasių komplektais, mokėsi 765 mokiniai, dirbo 61 pedagogas. 2010 m. rugsėjo 1 d. mokykla persikėlė iš Liškiavos g. 33 į Ateities g. 13.

Direktoriai
-----------

* 1999–2010 m. Ona Malaškevičienė
* nuo 2010 m. Ramutė Siliūnienė

Žymūs mokytojai
---------------

* Algis Bolys, direktoriaus pavaduotojas ugdymui

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė

1. ↑  Istorija. Saulesmokykla.lt (tikrinta 2022-04-16).
Popėjos Sabinos statula Olimpijos archeologijos muziejuje (Graikija)
**Popėja Sabina** (lot. *Poppaea Sabina*, apie 30 - 32 − 65 m.) – Romos imperatorė, Nerono antroji žmona.

Biografija
----------

Popėja Sabina gimė Pompėjoje apie 30-32 m. Pavadinta senelio konsulo Gaius Poppaeus Sabinus garbei. Buvo ištekėjusi už Klaudijaus pretorionų sargybos prefekto Rufrijaus Krispino, su kuriuos susilaukė sūnaus Rufrijaus (vėliau nužudytas Nerono). Po to ištekėjo už būsimo imperatoriaus Otono ir 58 m. tapo Nerono meiluže. Neronas savo bičiulį Otoną išsiuntė valdyti provincijos. Tikima, kad dėl Popėjos intrigų 59 m. Neronas nužudė savo motiną Agripiną, o 62 m. išsiskyrė ir organizavo pirmosios žmonos Klaudijos Oktavijos nužudymą. Neronas vedė Popėją ir 63 m. su ja susilaukė dukters Klaudijos. Abi, motina ir duktė, buvo pramintos Augustomis. Kūdikis po 4 mėnesių mirė. Popėja Sabina mirė 65 m. būdama nėščia antrą kartą, anot Tacito, nuo Nerono spyrio šio įtūžio priepuolio metu. Po mirties buvo senato sudievinta. Jos gimtajam miestui Pompėjai buvo suteiktas Romos kolonijos statusas. Anot liudijimų, Popėja, norėdama išlaikyti grožį, maudėsi asilių piene.

Išnašos
-------

1. ↑  Ann, XVI 4-5 Archyvuota kopija 2014-01-07 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Oxford Reference
**Druskininkų savivaldybės taryba** – Druskininkų savivaldybės bendruomenės atstovaujamoji savivaldos institucija, atsakinga už savivaldos teisės, savo funkcijų ir bendruomenės iškeltų uždavinių įgyvendinimą bendruomenės interesais savivaldybės teritorijoje. Taryba renkama ketveriems metams visuotiniuose, slaptuose, laisvuose ir lygiuose rinkimuose pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus. Rinkėjai – savivaldybės teritorijos gyventojai, gali keisti kandidatų eilę sąraše, penkiems kandidatams suteikdami pirmumo balsus.

Tarybą sudaro 25 tarybos nariai. Naujai išrinktos tarybos nario įgaliojimai prasideda, o ankstesnės kadencijos tarybos nario įgaliojimai baigiasi nuo tos dienos, kurią naujai išrinkta taryba susirenka į pirmąjį posėdį.

Per du mėnesius nuo pirmojo naujai išrinktos savivaldybės tarybos posėdžio sušaukimo dienos turi būti išrinktas savivaldybės meras, paskirti mero pavaduotojas ir savivaldybės administracijos direktorius, sudaryti tarybos komitetai ir tarybos kolegija. Savivaldybės tarybos veiklos tvarką ir formas nustato Vietos savivaldos įstatymas ir savivaldybės tarybos veiklos reglamentas.

Savivaldybės taryba savo įgaliojimus įgyvendina kolegialiai savivaldybės tarybos posėdžiuose. Tarybos posėdžiams klausimus rengia komitetai bei komisijos savo posėdžiuose, tarybos narių frakcijos bei savivaldybės administracija. Taryba svarstomais klausimais priima sprendimus ir kontroliuoja jų įgyvendinimą.

Savivaldybė yra Lietuvos savivaldybių asociacijos narė.

Merai
-----

* Vytautas Janonis – 1995–1997 m.
* Algimantas Maknys – 1997–2000 m.
* Ričardas Malinauskas – nuo 2000 m.

Savivaldybės tarybos
--------------------

* Druskininkų miesto taryba 1990–1995 m.
* Druskininkų miesto savivaldybės taryba 1995–1997 m.
* Druskininkų miesto savivaldybės taryba 1997–2000 m.
* Druskininkų savivaldybės taryba 2000–2003 m.
* Druskininkų savivaldybės taryba 2003–2007 m.
* Druskininkų savivaldybės taryba 2007–2011 m.
* Druskininkų savivaldybės taryba 2011–2015 m.

Nuorodos
--------

Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2006-07-03 iš Wayback Machine projekto.
Vincas Kadis
**Vincas Kadis** (1922 m. rugsėjo 25 d. Verstaminuose, Seinų apskritis – 2016 m. sausio 30 d. Edmontone, Kanada) – mitybos biochemikas ir mikrobiologas.

Biografija
----------

1941–1943 m. studijavo Vilniaus universitete. 1944 m. pasitraukė į Vakarus. 1946–1948 m. studijavo Insbruko universitete (Austrija), 1949 m. – Albertos, 1953–1955 m. – Saskačevano universitete (Kanada), 1955–1960 m. – Purdue universitete (Indianos valstija, JAV). 1960 m. daktaras.

1960–1990 m. dirbo Albertos valstijos Mitybos tyrimų laboratorijų komplekse, nuo 1961 m. vadovas. 1978–1979 m. Kanados maisto tyrimo ir technologijos instituto prezidentas. 1987 m. skaitė paskaitas Vilniaus universitete ir Kauno technologijos universitete.

Mokslinė veikla
---------------

Svarbiausi darbai iš mitybos, maisto analizės ir mikrobiologijos, užteršto pesticidais ir kitų nuodingomis medžiagomis maisto įtakos žmogaus organizmui. Padėjo organizuoti mitybosMokslinio tyrimo laboratorijas Lenkijoje ir Honkonge. Daugelio mokslinių organizacijų narys. Skaitė pranešimus apie mitybą Šiaurės Amerikoje, Europoje, Pietų Azijoje, Pietų Afrikoje. Lietuvai atgavus nepriklausomybę pasisiūlė per Kanados CESO (International Services Kanadian Vilunteer Advisers to Business) padėti Lietuvos sveikatos apsaugos ministerijos Mitybos centrui persiorientuoti į Vakarų pasaulio sistemas.

Bibliografija
-------------

* Pieno produktų cheminis įvertinimas (*Chemical Residues in Dairy Products*), Briuselis, 1987 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vincas Kadis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 118 psl.
2. ↑  Mokslininkas ir mitybos mokslo pažangos organizatorius. Mokslas ir gyvenimas, 2002 m. Nr.6 Archyvuota kopija 2008-06-15 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Vincas Knezėnas** (1912 m. spalio 12 d. Valkabūdžių k. Šakių raj. – 1995 m. liepos 23 d. Vilniuje) – chorvedys ir pedagogas.

Biografija
----------

Šakiuose pramokęs muzikos, pradėjo vadovauti mėgėjų chorams. 1937–1941 m. Kauno konservatorijoje studijavo vargonavimą ir kompoziciją, lygia greta dirbo Lituanistikos instituto tautosakos archyve melodijų tvarkytoju, mokytojavo Kėdainių gimnazijoje.

1941–1942 m. Kaišiadorių gimnazijoje, 1943–1944 m. – Kybartų gimnazijoje dėstė muziką ir vadovavo chorams.

1945–1947 m. tarnaudamas sovietinėje armijoje, taip pat vadovavo įvairiems meno mėgėjų kolektyvams.

1947–1948 m. vadovavo chorams Kaune, 1948–1949 m. mokytojavo Vilniaus 1-ojoje vidurinėje mokykloje, suorganizavo berniukų chorą, vadovavo Ryšių klubo vyrų chorui ir Respublikinių mokytojų namų vyrų vokaliniam kvartetui. 1949–1952 m. – Švenčionėlių, 1954–1957 m. – Kauno pedagoginių mokyklų muzikos dėstytojas ir chorų vadovas. Kaune vadovavo ir kitų specialiųjų vidurinių mokyklų bei miesto įmonių chorams ir vokaliniams ansambliams.

1957–1960 m. – Respublikinio mokytojų tobulinimosi instituto muzikos metodininkas, Vilniaus statybos technikumo mišriojo choro ir Valstybinio pedagoginio instituto dainų ir šokių liaudies ansamblio choro vadovas.

1960–1968 m. – Vilniaus miesto medicinos darbuotojų kultūros klubo dainų ir šokių liaudies ansamblio meno vadovas ir moterų choro vadovas. Kurį laiką vadovavo Vilniaus žemės ūkio technikumo moksleivių mišriajam chorui.

1964–1974 m. dėstė muziką, vadovavo moksleivių dainų ir šokių ansambliui ir merginų chorui Vilniaus pedagoginėje mokykloje. Kolektyvai nemažai koncertavo, meno mėgėjų apžiūrose ir respublikinių dainų švenčių konkursuose pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų. Išėjęs į pensiją, derino muzikos instrumentus.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
*Šis straipsnis apie dviejų biologinių individų susijungimą lytinio akto metu. Apie lytinį aktą tarp žmonių skaitykite straipsnyje Lytinė sueitis.*
Drugių kopuliacija
Vilkų kopuliacija
**Poravimasis** – dviejų biologinių individų susijungimas lytinio akto metu, kuris reikalingas dauginimuisi. Kopuliacija (lot. *copulatio* – „susijungimas", nuo *copula* – „pora") yra poravimosi aspektas. Poravimasis būna ir be individų susijungimo.

Kai kurios gyvūnų rūšys (migruojantys paukščiai) poruojasi tik sulaukus poravimosi sezono. Daugelio žinduolių rūšių (išskyrus primatus) patelės ruja periodiškai pasikartojanti ir yra nuo hormonų bei aplinkos sąlygų priklausoma. Poravimosi sezono arba rujos metu tiek patino, tiek patelės organizmas pasirengia dauginimuisi.

Poravimosi metu patino spermatozoidai perduodami patelei. Apvaisinimas gali būti tiek vidinis (ropliai, paukščiai), tiek išorinis (varliagyviai, žuvys). Spermatozoidai perduodami tiesiai į patelės lytinius takus (vyksta tiesioginis apvaisinimas, būdinga žinduoliams, paukščiams, vabzdžiams, daugeliui kitų gyvūnų) arba per aplinką (netiesioginis apvaisinimas, būdingas tritonams – patinai tvenkinio dugne deda spermatoforą, kurį pasiima patelė, žuvims – neršto metu pienius ir ikrus paskleidžia į vandenį).

Gali būti tarp priešingų lyčių, arba tarp hermafroditų, kaip yra daugelio sraigių atveju. Sliekai kopuliacijos organo neturi, tačiau kiti gyvūnai turi ir kopuliacijai skirtą organą. Omarai ir vėžiai turi pakitusias plaukiojamąsias kojas, sepijos ir aštuonkojai naudoja čiuptuvą, rykliai turi modifikuotą pilvo peleką, kuriuo perduoda patelei paketą su sėkla. Paukščiai neturi nei varpos, nei makšties; jiems būdinga kloaka, į kurią suteka virškinimo, šlapimo ir dauginimosi sistemų produktai, todėl patinas perduoda sėklą patelei prispausdamas savo kloakos angą prie jos angos. Tarp aukštesniųjų gyvūnų poravimasis vyksta patinui įvedant lyties organą į patelės lytinius organus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Poravimasis(parengė Vincas Būda). Visuotinė lietuvių enciklopedija (tikrinta 2022-05-10).
2. ↑  *Kopuliacija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-05-08.
3. 1 2 3  *Poravimasis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-05-08.
4. ↑  „Copulation". *Biology Online*. Nuoroda tikrinta 2022-05-09.
5. ↑  *Ruja*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-05-09.
6. 1 2  „Sexual intercourse". *Britannica*. Nuoroda tikrinta 2022-05-08.
7. ↑  *Kloaka*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-04-10.


|  |  |
| --- | --- |
|  | Šis straipsnis yra tapęs savaitės straipsniu. |
**Vincas Lapinskas** (1920 m. balandžio 4 d. Raitininkai, Merkinės valsčius - 2013 m. gruodžio 8 d. Vilnius) – Lietuvos gydytojas rentgenologas ir radiologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras, medicinos istorikas.

Biografija
----------

Sūnus Vincas Lapinskas. 1947 m. baigė Vilniaus universitetą. 1970 m. medicinos mokslų daktaras.

1947–1953 m. ir 1967–2004 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1975 m. profesorius. 1953–1969 m. Sveikatos apsaugos ministerijos vyr. rentgenologas ir radiologas.

Mokslinė veikla
---------------

Vienas pirmųjų Lietuvoje pradėjo naudoti elektrorentgenografiją.

Bibliografija
-------------

* Riboti plaučių šešėliai, su kitais, 1980 m.
* Radionuklidinė nespecifinių plaučių ligų diagnostika, 1991 m.
* Medicininė radiologija, su kitais, 1992 m.
* Galvos ligų radiologinė diagnostika, su kitais, 2006 m.
* Mediko gyvenimas, 2003 m. aprašė rentgenologijos ir radiologijos mokslo Lietuvoje istoriją.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vincas Lapinskas (1920)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 527 psl.
**Nikolas Masas** (ol. *Nicolaes Maes*, 1634 m. Dordrechtas, Nyderlandai – 1693 m. lapkričio 24 d. Amsterdamas) – XVII a. Nyderlandų žanrinių scenų tapytojas ir portretistas.

Biografija
----------

Nikolas Masas gimė 1634 m. Dordrechte. Jo tėvas buvo pasiturintis muilo gamintojas ir pirklys. Iš pradžių Masas mokėsi gimtajame mieste piešti ir dailininko mokslus užbaigė apie 1650 m. atvykęs į Amsterdamą pas Rembrantą. Rembranto įtaka Maso kūryboje pasireiškia chiaroscuro valdyme ir temų parinkime. Pavyzdžiui, paveiksle „Besimeldžianti sena moteris". 1653 m. Masas grįžo į Dordrechtą, kur vedė našlę Adriana Browers ir gyveno mieste iki 1673 m. Nikolas Masas susilaukė trijų vaikų (vienas mirė vaikystėje). Nikolo Maso produktyviausias kūrybinis laikotarpis datuojamas apie 1656 m. kai jis vietoje ankstyvųjų pamėgtų žanrinių scenų pradėjo labiau tapyti portretus. 

Po 1660 m. Rembranto įtaką Maso kūryboje pradėjo persverti flamandų dailės įtaka (Antonis van Deikas), rudus tonus šešėliuose pradėjo keisti šaltesni pilki ir juodi. Gali būti, kad apie šio dešimtmečio vidurį Masas lankėsi Antverpene, Flandrijoje. Pasak Houbraken, stiliaus pasikeitimą lėmė jaunų damų užsakovių skonis. Vėlyvieji Maso portretai taip skiriasi nuo ankstyvųjų žanrinių scenų, kad esą sunku patikėti, kad paveikslus tapė tas pats dailininkas. Buvo atsiradusi legenda apie kitą „Masą iš Briuselio". Dailininkas netgi ženkliai pakeitė savo parašą ant paveikslų. Nuo 1673 m. iki mirties 1693 m. lapkričio 24 d. Nikolas Masas gyveno Amsterdame. Maso interjero scenų vaizdavimas atviro kambario erdve, o ne uždaro trijų sienų kambario, padarė įtakos Jan Vermeer ir Pieter de Hooch dailei. Jo pasekėjais buvo Reinier Covijn ir Cornelis Bisschop. 

Garsesniais Nikolo Maso paveikslais minimi: „Moteris lange", „Besimeldžianti sena moteris" (abu Amsterdamo valstybiniame muziejuje), „Neklaužada berniukas būgnininkas" (Thyssen-Bornemisza muziejus), „Užmigusi tarnaitė" (Londono nacionalinė galerija), visi sukurti apie 1654−1656 metus. Vėlyvuoju laikotarpiu Masas sukūrė Amsterdamo chirurgų gildijos vyresniųjų grupinį portretą pagal Franso Halso ir Rembranto tradiciją.

Darbų galerija
--------------

* „Moteris lange" (apie 1654, Amsterdamo valstybinis muziejus)
* „Neklaužada berniukas būgnininkas" (apie 1655, Thyssen-Bornemisza muziejus, Madridas)
* „Užmigusi tarnaitė" (apie 1655, Londono nacionalinė galerija)
* „Besimeldžianti sena moteris" (apie 1656, Amsterdamo valstybinis muziejus)
* „Jaunos moters portretas" (1678, Ermitažas, Sankt Peterburgas)
* „Madalena de la Court portretas" (1682, Amsterdamo muziejus)

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Nicolaes Maes** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Arthur K. Wheelock Jr. April 24, 2014
* Encyclopaedia Britannica
* museothyssen.org
* wga.hu
* essentialvermeer.com
**Vincas Jasiukevičius** (1915 m. rugsėjo 20 d. Jurgežeriai, Kalvarijos valsčius – 1991 m. sausio 7 d. Kaunas) – Lietuvos statybinių medžiagų technologas, technikos mokslų kandidatas.

Biografija
----------

1946 m. baigęs Kauno universitetą jame (nuo 1950 m. Kauno politechnikos institutas, nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) iki mirties dėstė. 1958 m. technikos mokslų kandidatas, nuo 1961 m. docentas. 1946–1955 m. dar ir Geologijos ir geografijos instituto Mineralinių žaliavų sektoriaus vadovas. 1972 m. išradimo autorius.

Bibliografija
-------------

* Kolūkio plytinė, 1955 m.
* Plytų, čerpių ir drenų gamyba, su kitais, 1961 m.
* Bendroji silikatų technologija, su kitais, 1963 m.
* Bendrosios silikatų technologijos laboratoriniai darbai, su kitais, 1967 m.

Įvertinimas
-----------

* 1985 m. LTSR valstybinė premija, su kitais

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vincas Jasiukevičius (1915)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 581 psl.