recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Kira Katerina Daujotaitė** |
| --- |
| Gimė | 1921 m. vasario 12 d.Petropavlas, Kazachija |
| Mirė | 2013 m. gruodžio 25 d. (92 metai)Kaunas |
| Palaidotas (-a) | Romainių kapinės |
| Tėvas | Stasys Daujotas |
| Motina | Halina Daujotienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Petras Paliulis |
| Vaikai | Rima Paliulytė, Inesa Paliulytė |
|  |
| Veikla | šokėja, choreografė, pedagogė |
|  |
| Alma mater | 1948 m. Lietuvos kūno kultūros institutas |

**Kira Katerina Daujotaitė** (1921 m. vasario 12 d. Petropavlas, Kazachija – 2013 m. gruodžio 25 d. Kaune) – Lietuvos šokėja, choreografė, pedagogė. Viena išraiškos šokio pradininkių Lietuvoje.

Biografija
----------

Nuo 1921 m. gyveno Kaune. Baigė Kauno „Aušros" mergaičių gimnaziją. 1939–1940 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo prancūzų filologiją. 1939–1944 m. mokėsi Danutės Nasvytytės išraiškos šokio studijoje, po to dėstė šokį Juozo Miltinio dramos studijoje. 1941 m. birželio 14 d. susituokė su Lietuvos kariuomenės karininku Petru Paliuliu. 1945 m. P. Paliulis buvo nuteistas 10 metų ir kalintas Norilsko lageriuose.

1944 m. įkūrė išraiškos šokio kolektyvą, kuris nuo 1947 m. priklausė Kauno profsąjungų kultūros rūmams. 1946–1948 m. dėstė fizinį lavinimą Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute. 1948 m. Lietuvos kūno kultūros institute baigė meninę gimnastiką. 1948–1954 m. dėstė fizinį lavinimą Kauno medicinos institute, 1952–1954 m. scenos judesį ir šokį – Kauno jaunojo žiūrovo teatre. 1954 m. savanoriškai išvyko pas ištremtą vyrą P. Paliulį į Norilską, iki 1957 m. dirbo choreografe Norilsko metalurgų klube. 1957 m. šeima grįžo į Lietuvą.

1969–1984 m. su 1954–1957 m. pertrauka vadovavo išraiškos šokio kolektyvui „Sonata". 1968 m. ir 1976 m. stažavo Gretos Paluccos tarptautiniuose modernaus šokio vasaros kursuose Drezdene. 1969 m. jos vadovaujamam šokėjų kolektyvui „Sonata" suteiktas pavyzdinio išraiškos šokio kolektyvo vardas. 1984 m. išleista į pensiją. 2010 m. įteikta Kauno miesto savivaldybės kultūros ir meno premija. Palaidota Romainių kapinėse.

Dukros: pianistė Rima Paliulytė (g. 1942 m.), aktorė Inesa Paliulytė (g. 1957 m.). Mokiniai: Birutė Letukaitė, Aira Naginevičiūtė ir kt.

Kūryba
------

Sukūrė daugiau kaip 200 šokio kompozicijų, svarbesnės: „Moterys" (pagal J. S. Bacho muziką), Polonezas A-dur, Valsas C-moll (pagal F. F. Šopeną), „Zodiako ženklai" (pagal M. K. Čiurlionio muziką ir paveikslus), „Mėnesienos sonata. Appassionato" (pagal L. van Bethoveno muziką), „Amžinasis judėjimas" (pagal M. K. Čiurlionio muziką), „Kambariai" (pagal Aleksandro Skriabino muziką), „Mirties šokis" (pagal Ferenco Listo muz.), „Žydroji rapsodija" (pagal Dž. Geršvino muziką), „De profundis" (pagal Vidmanto Bartulio muziką).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kauniečiams įteiktos savivaldybės skirtos Kultūros ir meno premijos, 2010-07-09
2. ↑
3. ↑  Vita Mozūraitė. *Kira Katerina Daujotaitė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 785 psl.

Nuorodos
--------

* K.K.Daujotaitė – Išsaugojusi gyvą laisvojo šokio tradiciją
* Prašoktas gyvenimas // Nemunas, 2011 m. Nr. 7-8 Archyvuota kopija 2013-12-30 iš Wayback Machine projekto.
|  |
| --- |
| **Schleicher ASG 29** |
|  |
|  |
|  |
| Tipas | sklandytuvas |
| Gamintojas | Alexander Schleicher GmbH & Co Vokietija |
| Kūrėjas | Michael Greiner |
| Pirmas skrydis | 2005 m. lapkritis |
| Pradėtas naudoti | 2006 m. |
| Pagaminta vnt. | >246 |

**Schleicher ASG 29** – 2006 m. Vokietijos įmonės „Alexander Schleicher GmbH & Co" pradėtas gaminti vienvietis sportinis sklandytuvas.

Orlaivis eksploatuojamas tiek pagal 18 metrų klasės, tiek ir pagal 15 metrų klasės varžybų taisykles. Indekse esanti raidė „G" nurodo konstruktorių – Michaelį Grainerį (vok. Michael Greiner).

Konstrukciškai „ASG 29" yra populiaraus modelio „ASW-27" modifikacija ir sertifikavimo tikslais jis įvardijamas „ASW-27-18".

2020 m. vietoje „ASW 29" pradėta gaminti vėlesnė modifikacija „Schleicher AS 33".

Konstrukcija
------------

„ASG 29" yra gaminamas iš anglies, aramido ir polietileno pluoštu sustiprinto plastiko kompozito. Sparnuose įrengti užsparniai ir vingletai. Sklandytuvas yra lengvas, tačiau gali vežti iki 170 litrų vandens balasto, užtikrinančio platų sparnų apkrovų diapazoną.

Nemotorizuota versija pirmąjį skrydį atliko 2005 m. lapkričio 9 d. „E" versija, komplektuojama su vidaus degimo varikliu „SOLO 2350" (dvitaktis, išvysto 18 AG), buvo sertifikuota 2008 m. vasario mėn.

Iki 2014 metų rugpjūčio „Alexander Schleicher GmbH & Co" pagamino 163 motorizuotus ir 87 nemotorizuotus „ASG 29".

Lietuvoje
---------

2023 m. duomenimis, Lietuvoje buvo įregistruotas vienas ASG 29 (registracijos Nr. LY-VAR, anksčiau eksploatuotas Vokietijoje, Nr. D-9529), pagamintas 2017 m. vasario mėn. (serijos Nr. 2923). Gamintojo duomenimis šis orlaivis buvo modifikuotas, jame įrengtas elektrinis variklis, leidžiantis savarankiškai pakilti.

2023 m. pasaulio sklandymo čempionate (Narromine, Naujasis Pietų Velsas, Australija) 15 m. klasėje sklandytuvu ASG 29 E (Nr. VH-GHS, serijos Nr. 29040) varžėsi Lietuvos sportininkas, Lietuvos sklandymo sporto federacijos prezidentas Linas Miežlaiškis.

Specifikacijos (su 18 m sparnais)
---------------------------------

**Bendrosios charakteristikos**

* **Įgula:** One
* **Keliamoji galia:** 202 kg vandens balasto
* **Ilgis:** 6,59 m
* **Sparno mojis:** 18.00 m
* **Aukštis:** 1,30 m
* **Sparno plotas:** 10,5 m2
* **Sparno proilgis:** 30,4
* **Svoris:**
	+ **tuščio:** 280 kg
	+ **maksimalus kilimo:** 600 kg
* **Jėgainė:** 1 × SOLO 2350 (E)

**Skrydžio duomenys**

* **Maksimalus greitis:** 270 km/h (168 mylios per valandą, 146 mazgai)
* **Aerodinaminė kokybė:** 50
* **Žemėjimo greitis:** 0,47 m/s (92,5 pėdos/min.)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvoje registruotų civilinių orlaivių sąrašas, Transporto kompetencijų agentūra
2. ↑  Schleicher ASG 29 production list, Rawsey.co.uk
3. ↑  Pilots, 37th FAI World Gliding Championships, Narromine, Australia,    3 December 2023 – 16 December 2023
| **Jonas Valaitis** |
| --- |
| Gimė | 1893 m. vasario 2 d.Šilkaičiai, Alvito valsčius |
| Mirė | 1966 m. liepos 31 d. (73 metai)JAV |
| Lietuvos Respublikos Seimo atstovas |
|  |
| Veikla | Lietuvos kooperacijos, politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Lietuvos krikščionių demokratų partija |

**Jonas Valaitis** (1893 m. rugpjūčio 10 d. Šilkaičiuose, Alvito valsčius, Vilkaviškio apskritis – 1966 m. liepos 31 d. JAV) – Lietuvos kooperacijos, politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1907 m. baigė Vilkaviškio pradžios mokyklą. Mokėsi staliaus profesijos. Nuo 1908 m. įsitraukė į Lietuvos krikščionių demokratų partijos veiklą. Pirmojo pasaulinio karo metais buvo pasitraukęs į Rusiją, dalyvavo Lietuvių draugijos nukentėjusiems dėl karo šelpti veikloje. 1919 m. grįžo į Lietuvą, Vilkaviškyje įsteigė kooperatyvą „Žiedas".

1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas II (Kauno) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos ūkininkų sąjungos frakcijai, įėjusiai į Lietuvos krikščionių demokratų partijos bloką. 1923 m. birželio 5 d. – 1926 m. birželio 2 d. Antrojo Seimo atstovas.

Nuo 1926 m. grįžo į Vilkaviškį, vadovavo „Žiedo" kooperatyvui. 1940 m. liepos mėn. suimtas ir iki 1941 m. birželio mėn. kalintas Marijampolės kalėjime.

1944 m. pasitraukė į Vokietiją, vėliau persikėlė į JAV.

Literatūra
----------

* Valaitis Jonas, Trumpos Steigiamojo Seimo narių biografijos su atvaizdais, Klaipėda, 1924, p. 64.
* Valaitis Jonas, Lietuvių enciklopedija, Boston, 1965, t. 32, p. 518.
* Lietuvos Steigiamojo Seimo (1920–1922 metų) narių biografinis žodynas: didysis Lietuvos parlamentarų biografinis žodynas (sud. Aivas Ragauskas, Mindaugas Tamošaitis). – Vilnius: Vilniaus pedagoginio universiteto leidykla, 2006. – p. 417–419.
* Lietuvos Respublikos Seimų I (1922–1923), II (1923–1926), III (1926–1927), IV (1936–1940) narių biografinis žodynas: didysis Lietuvos parlamentarų biografinis žodynas (sud. Aivas Ragauskas, Mindaugas Tamošaitis). – Vilnius: Vilniaus pedagoginio universiteto leidykla, 2008. – 848 p. – ISBN 978-9955-20-345-2

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žydrūnas Mačiukas. Steigiamojo Seimo atstovai. Seimas
| **Jonas Lukauskas** |
| --- |
| Gimė | 1935 m. liepos 28 d.Zarasai |
| Mirė | 2009 m. kovo 28 d. (73 metai) Zarasai |
| Sutuoktinis (-ė) | Valentina Žukauskaitė - Lukauskienė |
| Vaikai | Liudvika, Jonas |
|  |
| Veikla | ekonomistas, partinis bei karinis veikėjas |
| Partija | 1963 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1957 m. Kijevo karo mokykla, 1966 m. Vilniaus universitetas, 1974 m. Aukštoji partinė mokykla prie SSKP CK |

**Jonas Lukauskas** (1935 m. liepos 28 d. Zarasuose – 2009 m. kovo 28 d. Zarasuose) – ekonomistas, sovietinis partinis bei karinis veikėjas, Lietuvos kariuomenės pulkininkas.

Biografija
----------

1954 m. baigė Zarasų gimnaziją. 1954–1957 m. mokėsi Kijevo jungtinėje savieigės artilerijos karo mokykloje, leitenantas. 1957–1959 m. tarnavo Baltarusijos karo apygardoje (Lydoje) ir Pabaltijo karo apygardoje.

1959–1960 m. Kauno miesto komjaunimo komiteto instruktorius. 1960–1961 m. Kauno technikos mokyklos Nr. 2 direktoriaus pavaduotojas kultūriniam darbui ir gamybinio mokymo meistras. 1961–1962 m. Panevėžio mėsos kombinato techninės informacijos inžinierius ir civilinės gynybos viršininkas, VU neakivaizdžiai studijavo pramonės ekonomiką.

1962–1963 m. LLKJS Panevėžio miesto komiteto II, 1963–1968 m. I sekretorius. 1966 m. baigė Vilniaus universiteto Ekonomikos fakultetą. 1968–1973 m. LKP CK organizacinio-partinio darbo skyriaus instruktorius. 1971–1974 m. neakivaizdžiai studijavo Aukštojoje partinėje mokykloje prie SSKP CK. 1973–1975 m. LKP CK organizacinio-partinio darbo skyriaus inspektorius. 1975–1985 m. LKP Šiaulių miesto komiteto I sekretorius. 1985–1986 m. partinės komisijos prie LKP CK pirmininkas. 1986–1988 m. partinės kontrolės komisijos prie LKP CK pirmininkas. 1988–1990 m. LSSR liaudies kontrolės komiteto pirmininkas.

Nuo 1976 m. LKP CK narys. Nuo 1980 m. LSSR AT deputatas.

1993 m. LR Krašto apsaugos Karinių objektų inspekcijos organizacinio, 1993–1995 m. Ginkluotųjų pajėgų štabo (nuo 1994 m. Generalinis štabas) Bendrojo, 1994 m. Karinių problemų skyriaus, 1995 m. Kariuomenės vadovybės aparato Aptarnavimo tarnybos viršininkas. 1994 m. lapkričio 21 d. prezidento Algirdo Brazausko dekretu Nr. 443 suteiktas Lietuvos kariuomenės pulkininko laipsnis. 1995 m. gruodžio 5 d. išleistas į atsargą.

Įvertinimas
-----------

* 1985 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vieno politruko istorija // Atgimimas, 2008-10-31[neveikianti nuoroda]
2. ↑  *Jonas Lukauskas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 660
3. ↑  Algirdas Jurkevičius. *Jonas Lukauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 675 psl.
4. ↑
| Kento apygarda*Kent County* |
| --- |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5)------ vasaros: (UTC-5) |
|  |
| **Valstybė** | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos |
| **Valstija** | Delaveras Delaveras |
| **Administracinis centras** | Doveris |
| **Įkūrimo data** | 1683 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2022 m.) | 186 496 |
| **Plotas** | 2 070 km² |
|   - vandens % | 26,6 % |
| **Tankumas** (2022 m.) | 90 žm./km² |
|  |
| **Tinklalapis** | www.kentcountyde.gov |

**Kento apygarda** (angl. *Kent County*) – Jungtinių Amerikos Valstijų apygarda, šalies rytuose, Delavero centrinėje dalyje. 2022 m. duomenimis, Kento apygardoje gyveno 186 946 žmonės. Tai mažiausiai apgyvendinta apygarda Delavere. Kento apygardos būstinė yra įsikūrusi valstijos sostinėje, taip pat apygardos didžiausiame mieste – Doveryje. Apygarda įsikūrusi į pietus nuo Niu Kaslo apygardos, į vakarus nuo Delavero įlankos, į šiaurė nuo Sasekso apygardos ir į rytus nuo Merilendo.

Istorija
--------

Apie 1670 m. anglai pradėjo kurtis apygardos teritorijoje esančios Sent Džonso upės, įtekančios į Delavero įlanką, slėnyje. Apygardą įkūrė buvusios Delavero kolonijos savininkas, kvakeris iš Pensilvanijos – Viljamas Penas. Jis apygardą pavadino pagal Kentą, grafystę, esančią Anglijos pietryčiuose.

Didžiausios gyvenvietės
-----------------------

* Doveris (37 892 gyv. 2023 m.)
* Milfordas (dalis yra Sasekso apygardoje) (12 981 gyv. 2022 m.)
* Kamdenas (5 542 gyv.)
* Haringtonas (3 793 gyv.)
* Česvoldas (2 020 gyv.)
* Vajomingas (2 017 gyv.)
* Feltonas (1 339 gyv.)
* Frederika (1 091 gyv.)

Gyventojai
----------

2021 m. duomenimis apygardoje gyvento 59,6 % baltųjų, 25,2 % afroamerikiečių, 4,74 % mišrios rasės, 2,07 % azijiečių, 0,37 % indėnų, 0,02 % Ramiojo valdenyno salų, 0,42 % kitų rasių ir 7,53 % lotynoamerikiečių kilmės gyventojų.

Sent Džonso upė

Šaltiniai
---------

1. ↑  Population. data.ers.usda.gov. Nuoroda tikrinta 2023-11-10.
2. ↑  Kent. ereferencedesk.com. Nuoroda tikrinta 2023-11-10.
3. ↑  Cities in Kent County, Delaware. worldpopulationreview.com. Nuoroda tikrinta 2023-11-10.
4. ↑  Kent County, Delaware, Sussex County, Delaware, Milford city Delaware, US. census.gov. Nuoroda tikrinta 2023-11-10.
5. ↑  Kent County, DE. datausa.io. Nuoroda tikrinta 2023-11-10.


|  |  |
| --- | --- |
|  **Delavero apygardos** |  |
| Kentas · Niu Kaslas · Saseksas |
| **Antanas Abraškevičius** |
| --- |
| Gimė | 1935 m. gruodžio 15 d. (87 metai)Klaibūnuose,dab. Anykščių raj. |
| Sutuoktinis (-ė) | Irena Gasiūnaitė-Abraškevičienė |
| Vaikai | Kęstutis, Dargiras, Sigita |
|  |
| Veikla | agronomas, ūkininkas |
| Sritis | žemės ūkis |
|  |
| Alma mater | Joniškėlio tarybinis ūkis–technikumas (1964) |

**Antanas Abraškevičius** (g. 1935 m. gruodžio 15 d. Klaibūnuose, dab. Anykščių raj.) – Lietuvos ir Anykščių rajono politinis veikėjas, agronomas, ūkininkas.

Biografija
----------

Vaikystėje dirbo samdomu piemeniu pas ūkininkus. 1952 m. baigė Traupio septynmetę mokyklą ((Anykščių raj.). 

1957–1958 m. dirbo Traupio apylinkės vykdomojo komiteto pirmininku, 1958–1961 m. buvo „Traupio švyturio" kolūkio laukininkystės brigados brigadininkas. 1959–1964 m. neakivaizdžiai mokėsi Joniškėlio tarybiniame ūkyje–technikume, įgijo agronomo specialybę.

Nuo 1961 m. apsigyveno Viešintose, kur iki 1992 m. buvo „Gimtosios žemės" kolūkio pirmininkas, 1992–1998 m. dirbo Viešintų žemės ūkio bendrovės pirmininku. Šiuo laikotarpiu buvo sukurta visuomeninė Viešintų infrastruktūra, o jo vadovaujamas ūkis buvo stipriausias Anykščių rajone tarp dirbusių nepalankiose vietovėse. 1996–1997 m. taip pat buvo akcinės bendrovės „Šlavė" valdybos narys.

Nuo 1993 m. A. Abraškevičius ūkininkavo šeimos augalininkystės ūkyje. 2004–2008 m. jis buvo pirmasis ūkininkas šalyje, kurio auginamus rugius pasirinko Prancūzijos koncernas „Belvedere" ir AB „Vilniaus degtinė" gaminti rūšinei „Sobieski" degtinei. Ūkininko vardas ir veidas naudoti šios produkcijos reklamoje.

1997–2000 m. buvo išrinktas Anykščių rajono savivaldybės tarybos nariu. 2000-2004 m. buvo Seimo narės Rasos Juknevičienės visuomeninis patarėjas.

Įvertinimas
-----------

* Darbo raudonosios vėliavos ordinas (1986)
* „Garbės ženklo" ordinas (1975 ir 1981)
* Viešintų bendruomenės Garbės pilietis (2016)
* „Šimtmečio anykštėno" atminimo ženklas (2018)

Literatūra
----------

* Viešintų kraštas: kaimai ir žmonės / sud. Tautvilis Uža. – Panevėžys: Panevėžio spaustuvė, 2017. – 328 p.:iliustr. – ISBN 978-609-8072-66-2.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Dienos veidrodis: Anykščių krašto žmonės ir faktai *anyksta.lt*
2. 1 2  Antanas Abraškevičius *anykstenai.lt*
3. ↑  Lietuvoje pasirodė nauja kilminga „Sobieski" degtinė *meniu.lt*
4. ↑  Pagerbtas „žemdirbių žemdirbys" *anyksta.lt*
| **Petras Murnikas** |
| --- |
| Gimė | 1886 m. gruodžio 6 d.Sidariškės, Kupiškio valsčius |
| Mirė | 1956 m. sausio 1 d. (69 metai)Utena |
| Vaikai | Liucija Murnikaitė |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * 1919 m. – Vyčio kryžiaus 5 laipsnio ordinas
* 1928 m. – Gedimino 3 laipsnio ordinas.
 |

**Petras Murnikas** (1886 m. gruodžio 6 d. Sidariškės, Kupiškio valsčius – 1956 m. birželio 6 d. Utena) – Lietuvos karinis veikėjas, Lietuvos kariuomenės pulkininkas.

Biografija
----------

1916 m. baigė Maskvos 4-ąją praporščikų mokyklą, per Pirmąjį pasaulinį karą Rusijos imperijos kariuomenės karininku kovojo fronte, buvo sužeistas. 1917 06 20 pakeltas į štabskapitono laipsnį. Grįžęs į Lietuvą 1919 m.balandžio 7 d. mobilizuotas į jos kariuomenę, 1-ojo DLK Gedimino pėstininkų pulko karininkas. Dalyvavo nepriklausomybės kovose su bolševikais, bermontininkais, lenkais.1919 m. birželio 15 d. pasižymėjo kovodamas su bolševikais Naujasodžio kaime, Antalieptės valsčiuje, Zarasų apskrityje. 1920–1923 m. karo atstovo Lenkijoje, vėliau – Latvijoje padėjėjas (pavaduotojas), karo atstovas Latvijoje ir Estijoje. 1923 m. ypatingų reikalų karininkas prie kariuomenės vado, 1924 m. – prie krašto apsaugos ministro. 1926–1927 m. Panevėžio karinės srities viršininkas. Nuo 1927 m. – Trakų, Vilkaviškio, nuo 1929 m. – Raseinių, nuo 1936 m. – Utenos, nuo 1938 m. – Kretingos apskričių, komendantas, kartu minėtų apskričių šaulių rinktinių vadas.1939 m. lapkričio 22 d. paties prašymu paleistas į administracijos karininkų atsargą. 1926 m. vasario 16 d, suteiktas pulkininko leitenanto laipsnis.

1939 - 1944 m. gyveno Utenoje, dirbo Utenos arešto namų prižiūrėtoju. Jokiuose politiniuose įvykiuose nedalyvavo. TSRS kariuomenei vėl okupavus Lietuvą iš pradžių slapstėsi Utenos rajono, Sirutėnų apylinkėje, dirbo kolūkyje buhalteriu ir sandėlininku. Vėliau legalizavosi, gyveno ir dirbo Utenos mieste. Palaidotas Utenos miesto senose kapinėse. 1992 m. P. Murniko atminimas įamžintas memorialine lenta ant namo Maironio gatvėje 12, kuriame 1936 - 1944 m. gyveno.

Įvertinimas
-----------

* 1919 m. – Vyčio kryžiaus 5 laipsnio ordinas
* 1928 m. – Gedimino 3 laipsnio ordinas.
* 1934 m. - Šaulių žvaigždė
* 1934 m. - Skautų sąjungos Svastikos ordinas
* 1928 m. - Lietuvos Nepriklausomybės 10 - šio medalis
* 1929 m. - Latvijos išsivadavimo 10 - čio medalis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Zabielskas. *Petras Murnikas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 607 psl.
Novorusijos federacijos vėliava (projektas)
**Novorusijos vėliava** – vienas iš nepripažinto valstybinio darinio Novorusijos Federacijos valstybinių atributų.
Tai simbolikos komisijos pateiktas projektas, kuris nėra oficialiai patvirtintas.

Aprašas
-------

Novorusijos federacijos valstybinė vėliava yra stačiakampė trispalvė su trimis horizontaliomis vienodo pločio juostomis: viršuje balta, viduryje geltona (auksinė), apačioje juoda..

Vėliavos spalvos atitinka buvusią Rusijos imperijos vėliavą (1858–1896 m.), kuri vadinta dar ir „dinastine Romanovų vėliava". Projekto autorių nuomone šis panašumas sieja vėliavą būtent su Novorusija, nes Novorusijos gubernijos istorija siejama būtent su Romanovų dinastijos laikais.

Be oficialios vėliavos spalvų traktuotės simbolikos komisija pasiūlė ir neoficialią traktuotę:

* balta – idėjų ir ketinimų tyrumas,
* geltona – auksiniai Luhansko krašto laukai,
* juoda – Donbaso šachtos.

2014 m. rugpjūčio 22 d. Novorusijos parlamentui pateikti du įstatymų projektai. Pirmas siūlo valstybine vėliava laikyti dabartinę karinę vėliavą. Kitas projektas – baltai geltonai juodą trispalvę..

Karinė Novorusijos vėliava
--------------------------

Novorusijos karinė vėliava
2014 m. rugpjūčio 13 d. Novorusijos simbolikos komisija pateikė Novorusijos ginkluotųjų pajėgų vėliavą: raudona vėliava su mėlynu šv. Andriaus kryžiumi su baltais apvadais (fimbra). Vėliavos kūrėjai teigia, kad:

* ši vėliava sujungia raudoną TSRS pergalės vėliavą su Rusijos karinio jūrų laivyno vėliava. Rusijos Juodosios jūros laivynas buvo svarbi Novorusijos istorijos dalis.
* Raudonas, tamsiai raudonas ir avietines vėliavas naudojo Zaporožės kazokai..

2014 m. rugpjūčio 22 d. Novorusijos parlamentas patvirtino karinę Novorusijos vėliavą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Бело-жёлто-чёрный флаг предложен государственным символом Новороссии (regnum.ru)
2. 1 2  Новороссия выбрала флаг и знамя (dni.ru)
3. 1 2  В Новороссии принят Закон о боевом знамени. (nvrus.org)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Yra kilę abejonių dėl šio straipsnio objekto reikšmingumo ir tinkamumo enciklopedijai.**Galima paieškoti straipsnio objekto aprašymų nepriklausomuose nuo jo patikimuose antriniuose šaltiniuose ir pasiremti jais straipsnyje. |

| **Vidmantas Spruogis** |
| --- |
| Gimė | 1960 m. gegužės 7 d. (63 metai)Ukmergėje |
|  |
| Veikla | Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 
* 1995 m. Lietuvos valstiečių partija;
* 2004 m. Liberalų demokratų partija.

 |
|  |
| Alma mater | 1983 m. Lietuvos žemės ūkio akademija |

**Vidmantas Spruogis** (g. 1960 m. gegužės 7 d. Ukmergėje) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1967–1978 m. mokėsi Švėkšnos (Šilutės raj.) vidurinėje mokykloje. 1978–1983 m. studijavo Lietuvos žemės ūkio akademijos Agronomijos fakultete, 1984–1990 m. Augalininkystės katedros aspirantūroje, agrarinių mokslų daktaras.

1983–1986 m. Respublikinės Žemės ūkio chemizavimo projektavimo ir tyrinėjimo stoties vyr. agrochemikas, 1986–1993 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos Bandymų stoties vyr. mokslinis bendradarbis, 1993–1997 m. Lietuvos žemės ūkio universiteto Augalininkystės katedros vyr. asistentas, nuo 1997 m. docentas. 1999–2000 m. Agroekologinio ūkio vadovas, nuo 2000 m. Miškų fakulteto, vėliau Aplinkos instituto Ekologijos katedros docentas.

2000–2003 m. Kauno rajono savivaldybės mero pavaduotojas, 2004–2005 m. rajono mero patarėjas. 2006 m. nuteistas už kyšininkavimą bei piktnaudžiavimą tarnyba, bausmę atidedant trejiems metams, be to, atimta teisė penkerius metus dirbti valstybės tarnyboje.

1995 m. Lietuvos valstiečių partijos, 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Kauno rajono skyriaus narys, pirmininko pavaduotojas, 2004 m. Liberalų demokratų partijos narys.

1997–2000, 2000–2003 m. ir nuo 2003 m. Kauno rajono savivaldybės tarybos narys.

Lietuvos techninių augalų augintojų asociacijos narys.
| **Juozas Musteikis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1896 m. gruodžio 8 d.Stučiai, Tauragnų valsčius |
| Mirė | 1956 m. lapkričio 29 d. (59 metai)Čikaga |
|  |
| Veikla | Lietuvos karinis veikėjas, Lietuvos kariuomenės pulkininkas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * 1928 m. – Gedimino 4 laipsnio ordinas
* 1929 m. – II rūšies Vyčio kryžiaus 3 laipsnio ordinas
* 1937 m. – Vytauto Didžiojo 4 laipsnio ordinas
 |
|  |
|  **Vikiteka** | Juozas Musteikis |

**Juozas Musteikis** (1896 m. gruodžio 8 d. Stučiai, Tauragnų valsčius – 1956 m. lapkričio 29 d. Čikaga) – Lietuvos karinis veikėjas, Lietuvos kariuomenės pulkininkas.

Biografija
----------

 Juozas Musteikis (pirmas iš kairės) kartu su kitais Lietuvos karininkais Seinų fronte.
1916 m. baigęs Gatčinos karo mokyklą karininku tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje.

1918 m. grįžo į Lietuvą, 1919 m. mobilizuotas į jos kariuomenę. 1919–1922 m. – artilerijos dalies karininkas, viršininkas, viršininko padėjėjas (pavaduotojas). Organizavo ginklų ir sprogmenų pirkimą ir pristatymą Lietuvos kariniams daliniams, dalyvavo kovose su Sovietų Rusijos kariuomene ir bermontininkais.

1922 m. Šarvuotų traukinių pulko šarvuoto traukinio vadas, pulko vado padėjėjas (pavaduotojas). 1923 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus. 1924–1926 m. Šarvuotų traukinių bataliono vadas. 1926–1940 m. Vyriausiojo kariuomenės štabo Rikiuotės skyriaus sudėties, vėliau administracinės dalies vedėjas, ypatingų reikalų karininkas prie štabo viršininko. 1940 m. pulkininkas, Rikiuotės skyriaus viršininkas.

1940 m. birželio mėn. TSRS okupavus Lietuvą pasitraukė į Vokietiją, 1949 m. persikėlė į JAV.

Įvertinimas
-----------

* 1928 m. – Gedimino 4 laipsnio ordinas
* 1929 m. – II rūšies Vyčio kryžiaus 3 laipsnio ordinas
* 1937 m. – Vytauto Didžiojo 4 laipsnio ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Antanas Gasperaitis, *Juozas Musteikis*, Utenos krašto enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2021-11-28.
2. ↑  Vytautas Zabielskas. *Juozas Musteikis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 622 psl.
| Elėjalatv. *Eleja* |
| --- |
| *Elėjos rūmų griuvėsiai* |
|  |
| 

ElėjaElėja

56°25′0″ š. pl. 23°41′0″ r. ilg.﻿ / ﻿56.41667°š. pl. 23.68333°r. ilg.﻿ / 56.41667; 23.68333﻿ (Elėja)Koordinatės: 56°25′0″ š. pl. 23°41′0″ r. ilg.﻿ / ﻿56.41667°š. pl. 23.68333°r. ilg.﻿ / 56.41667; 23.68333﻿ (Elėja) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Latvijos vėliava Latvija |
| **Istorinis regionas** | Žiemgala Žiemgala |
| **Savivaldybė** | Jelgavos savivaldybė |
| **Valsčius** | Elėjos valsčius |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 1 574  |

**Elėja** (latv. *Eleja*, vok. *Elley*) – Latvijos miestelis Žiemgalos lygumoje, Jelgavos savivaldybėje, prie Tilžės–Rygos plento, 27 km į pietus nuo Jelgavos ir 22 km į šiaurę nuo Joniškio. 2524 gyventojai, iš jų 160 lietuvių (2005 m. sausio 1 d.). Valsčiaus centras. Elėjos valsčiaus tarybos pirmininkas Imantas Striška.

Miestelyje yra vidurinė mokykla, pradžios mokykla, kultūros namai (*Tautas nams*), biblioteka.

Meitenės geležinkelio stotis

Geografija
----------

Elėjos apylinkėse teka Lielupės baseino upės Vircava, Audruvė, Elėja, Platuonės upės įntakas Sidabra. Apylinkių gelmės pasižymi terminiais vandenimis.

Istorija
--------

Elėjos vardas žinomas nuo X a. Elėjos dvaras įsteigtas XVI a. kai teritoriją valdė Kuržemės hercogo vietininkas *Georgas fon Tifenhauzenas*. 1633 m. netoliese pastatyta Sesavos liuteronų bažnyčia. 1716–1753 m. dvarą valdė *Berai*, 1753–1920 m. *Medemai*. 1780–1800 m. didžiulio dvaro parko viduryje Elėjos dvaro valdytojas Kristofas Johanas fon Medemas (Kristofs Johans fon Mēdems), pasikvietęs tuo laiku populiarius architektus Džakomą Kvarengį, Karlą Fridrichą Šinkelį ir Johaną Georgą Berlicą pasistatė puikius ampyro stiliaus dvaro rūmus. Iš dvaro iki šių dienų liko tik dvaro valdytojo namas ir klėtis bei parko mažoji architektūra – rotonda ir arbatos paviljonas. Rūmus I pasaulinio karo metais sudegino rusų kariuomenė, iki šių dienų liko tik dvaro mūrų fragmentai. Per 1915 m. gaisrą sudegė ir kiti 17 dvaro pastatų.

1915 m. nutiestas Šiaulių–Jelgavos geležinkelis, 1916 m. atidaryta Meitenės geležinkelio stotis ir užbaigtos geležinkelio linijos į Šiaulius ir Bauskę. 1933 m. pastatyta katilinė – pirmoji Baltijos šalyse. 1941 m. Latviją okupavus rusams iš Elėjos ištremti 37 gyventojai, o 1949 m. dar 52, todėl valsčius buvo likviduotas. Tačiau 1950 m. Elėjai suteiktos miestelio teisės, prie jo prijungta Lielplatuonė. 1990 m. Elėja vėl tapo valsčiumi.

Gyventojai
----------

|  |
| --- |
|  **Demografinė raida tarp 2005 m. ir 2021 m.** |
| **2005 m.** | **2006 m.** | **2019 m.** | **2021 m.** |
| 2 524 | 819 | 1 602 | 1 574 |
| 

| Demografinės raidos histograma |
| --- |
| 
 |

 |

Šaltiniai
---------

1. 
2. ↑

* Dvaro nuotraukos
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Baisogalos herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 1992-05-06* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas 1791-11-10* |
|  |
| Ž • A • R |

**Baisogalos herbas** – vienas iš Baisogalos heraldikos atributų.

Aprašas
-------

Herbo skydas perskeltas į du laukus. Priekiniame raudoname lauke sidabrinė pasaga su virš jos tupinčiu, į kairę pusę atsigręžusiu juodu naktikovu, laikančiu snape auksinį žiedą, užpakaliniame mėlyname – auksinė Dievo Apvaizdos akis.

Istorija
--------

1791 m. lapkričio 10 d. šį herbą suteikė Lietuvos ir Lenkijos valdovas Stanislovas Augustas. Tebėra neišaiškinta, ką reiškia Baisogalos herbe pasaga ir paukštis. Tokie simboliai dažni bajorų heraldikoje ir gali būti iš jos nusižiūrėti. Dievo apvaizdos akis – buvo bene svarbiausia Ketverių metų seimo, kurio metu miestai gavo savivaldas ir herbus, ideologinis simbolis. Ji dažnai minima seimo pasiuntinių kalbose, vyrauja iškilmių aprašymuose, miestų puošyboje, valdovo dvaro ceremoniale. Tuomet šis simbolis pateko į daugelio Lietuvos miestų herbus. Kitų metų pabaigoje herbas neteko galios, kai buvo panaikintos nedidelių miestų savivaldos. 

Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis. Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios tarybos Prezidiumas herbą patvirtino 1992 m. gegužės 6 d. nutarimu Nr. I-2554.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Baisogalos vėliava
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Gromphadorhina portentosa** |
| --- |
| Madagaskaro tarakonas (Gromphadorhina portentosa)Madagaskaro tarakonas (*Gromphadorhina portentosa*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Pobūris: | Tarakonai  *( Blattodea)* |
| Šeima: | *Blaberidae*  *( Blaberidae)* |
| Gentis: | *Gromphadorhina*  *( Gromphadorhina)* |
| Rūšis: | Madagaskaro šnypščiantysis tarakonas  *( Gromphadorhina portentosa)* |

 |

**Madagaskaro šnypščiantysis tarakonas** (*Gromphadorhina portentosa*) – tarakonų (*Blattodea*) pobūrio vabzdys, kilęs iš Madagaskaro.

Jų ilgis gali siekti iki 8 cm. Kitaip nei dauguma tarakonų šie neturi sparnų. Madagaskaro tarakonai nėra išrankūs, minta beveik vien augalinės kilmės maistu, neėda mėsos. Patelės nuo patinų skiriasi tankesniais ūsais. Dauginasi lytiniu būdu. Patelės deda kiaušinius iš kurių ritasi nimfos. Gyvena gana ilgai, apie 5 metus. Dažniausiai randami pūvančiuose rąstuose.

Šnypštimas
----------

Madagaskaro tarakonai turi išskirtiną savybę – šnypštimą. Šios savybės dėka jie apsisaugoja nuo plėšrūnų, taip pat šnypščia kovodami su oponentais (kitais patinais). Šnypščiama pučiant orą pro kvėpavimo poras. Madagaskaro tarakonas vienintelis turi tokią techniką.

Socialinė struktūra
-------------------

Gamtoje Madagaskaro tarakonai gyvena kolonijose. Teritorijoje paprastai būna vienas dominuojantis patinas su keletu patelių. Joks kitas patinas negali įžengti į dominuojančio patino teritoriją. Tai padarius dominuojančio patino būna išstumiamas iš irštvos.

Laikymas namų sąlygomis
-----------------------

Madagaskaro tarakonai gali būti laikomi kaip naminiai gyvūnai dėl paprastų priežiūros sąlygų. Šie tarakonai nėra išrankūs. Juos galima maitinti likučiais nuo stalo. Vandenį jie gauna kartu su maistu. Šie tarakonai nėra pavojingi, nesikandžioja ir gali tik išgąsdinti šnypštimu. Gyvenimo sąlygoms nėra reiklūs, substratui tinka kokosų durpės, durpės arba žemė. Tarakonams užtenka kambario temperatūros, tačiau ne žemesnės, nei 17 °C.

Parazitai
---------

Madagaskaro tarakonas turi parazitų – Gromphadorholaelaps schaeferi. Tarakonui jie nekenkia, šeimininkas yra parazitų gyvenamoji vieta, o maistą vartoja tą patį, kaip ir tarakonas. Biologiškai jie nėra laikomi parazitais.
| **MG 18 TuF*Maschinengewehr 18 TuF*** |
| --- |
| **Tipas** | stambaus kalibro kulkosvaidis |
| **Šalis** | Vokietijos vėliava Vokietija |
| **Sukurtas** | 1918 |
| **Gamintas** | 1918-1919, *Machinenfabrik Augsburg-Nurnberg AG* |
| **Naudotas** | 1918-1919 |
| **Naudotojai** | Vokietijos kariuomenė |
| **Kalibras, mm** | 13,2 |
| **Šovinys, mm** | 13,2×92 mm TuF |
| **Šaudymo sparta, n/min.** | 300 |
| **Svoris, kg** | 133,7 |
| **Taikymo tolis, m** | 500 |
| **Maks. šūvio nuotolis, m** | 800 |
| **Dėtuvė** | juosta |

**MG 18 TuF**, *Maschinengewehr 18 TuF* – 13,2 mm prieštankinis ir zenitinis kulkosvaidis, kulkosvaidžio MG 08 variantas. Tai buvo didelis kulkosvaidis, kurį aptarnaudavo 2-6 karių komanda. Jis buvo pernelyg didelis, kad tilptų apkasuose, tad jų pozicijos būdavo už apkasų linijos.
Naudojo šovinius *13,2×92 mm TuF*.

Aprašas
-------

Kulkosvaidis buvo su ratiniu lafetu. Šarvamušėmis kulkomis iki 500 m nuotolio pramušdavo visų tuo meto šarvuotųjų mašinų šarvus. Iki 100 m nuotolio pramušdavo iki 22 mm storio plieno lakštus. Svėrė 133,7 kg. *13,2×92 mm TuF* šoviniai buvo sukonstruoti „Polte" šovinių gamykloje Magdeburge.

Istorija
--------

MG-18 TuF buvo skirtas kovai su britų tankais. Sprendimas sukurti tokį kulkosvaidį buvo priimtas 1917 m. kai britų tankų keliama grėsmė buvo pripažinta labai rimta. 

Kulkosvaidis neturėjo vieno gamintojo, todėl serijinės gamybos organizavimas buvo apsunkintas. Kulkosvaidžių dalis gamino keli subrangovai. Buvo numatyta, kad kulkosvaidžius surinkinės kompanija „Machinenfabrik Augsburg-Nurnberg AG". Šių kulkosvaidžių buvo pagaminta nedaug vienetų, ir projektą uždarė. 1918 m. rugpjūčio 13 d. buvo priimtas į Vokietijos imperijos kariuomenės ginkluotę kaip *MG.18*.

Pralaimėjimas Pirmajame Pasauliniame kare sutrukdė organizuoti šių kulkosvaidžių gamybą. 1919 m. vietoj suplanuotų 4000 šių kulkosvaidžių buvo pagaminta tik 50. Didelė kulkosvaidžio MG-18 kaina ir griozdiškumas sutrukdė tolesnį stambaus kalibro kulkosvaidžių tobulinimą. Vokiečiai nutarė, kad ateityje prieštankines funkcijas atliks mažo kalibro artilerija. Dėl šios priežasties Antrojo pasaulinio karo metais vermachtas taip ir neturėjo pėstininkų stambaus kalibro kulkosvaidžių.

Nuorodos
--------

1. 1 2 3 4  Противотанковый крупнокалиберный пулемет MG-18 TuF Archyvuota kopija 2013-01-03 iš Wayback Machine projekto.
2. 1 2 3 4  „HISTORIC FIREARM OF THE MONTH, February 2002". Nuoroda tikrinta 15 February 2011.
Koordinatės: 55°43′55.34″ š. pl. 24°21′15.84″ r. ilg.﻿ / ﻿55.7320389°š. pl. 24.3544000°r. ilg.﻿ / 55.7320389; 24.3544000

|  Panevėžio sentikių cerkvė |
| --- |
|  |
| **Rusiškas pavadinimas** | Пoневежский храм |
| **Gyvenvietė** | Panevėžys |
| **Adresas** | A. Mackevičiaus g.10 |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1926 m. |

**Panevėžio sentikių cerkvė** – sentikių maldos namai Panevėžyje, A. Mackevičiaus g.10. Tai rusų stačiatikių atšakos, nepripažįstančios Rusijos bažnyčios reformos, įvestos 1653–1666 m. patriarcho Nikono įsakymu, vienabokštė medinė sentikių cerkvė. 2011 m. įrašyta į Kultūros vertybių registrą.

Sentikiai išlaikė senąsias tradicijas, atėjusias dar iš XVI–XVII a.: pamaldos vyksta senąja bažnytine slavų kalba, laikomasi senųjų skaitymo ir giedojimo tradicijų, kiekvienos mišios turi skirtingas tonacijas. Šiuo metu vietos sentikių parapijai priklauso apie penki šimtai tikinčiųjų, daugiausia mišrių – rusų ir lietuvių šeimų tikintieji.

Istorija
--------

Sentikiai Panevėžyje pradėjo kurtis 1825 m. nors dokumentuose nurodoma, kad bažnyčia statyta 1906 m. Iki to laiko sentikiai buvo persekiojami, tad oficialiai nebuvo galima turėti ir bažnyčios. Žemę bažnyčiai dovanojo turtingesni parapijiečiai. Per Pirmąjį pasaulinį karą bažnyčia buvo sudeginta, bet 1926 m. atstatyta.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Panevėžio sentikių cerkvė". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. ↑   Archyvuota kopija 2013-11-01 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos stačiatikių bažnyčios
* Panevėžio bendruomenė (*Паневежская (Пoневежская) община*) Archyvuota kopija 2015-05-10 iš Wayback Machine projekto.
* Panevėžio sentikių cerkvės nuotraukos (*miestai.net*)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

  

**Vjasa** (skr. व्यासः = IAST: *Vyāsaḥ* – „pasakotojas") arba **Ved Vjasa** – svarbus indų mitologijos veikėjas, rišis, tradiciškai laikomas „Mahabharatos" epo autoriumi bei vedų sistemintoju. Dalyje vaišnaviškų tradicijų Vjasa laikomas Višnaus įsikūnijimu.

Mahabharatoje Vjasa taip pat yra ir veikėjas. Jis yra nesantuokinis karaliaus Šantanu žmonos Satjavatės ir išminčiaus Parašaros sūnus. Gimė ir gyveno Jamunos upės saloje, pasižymėjo baisia išvaizda, tamsia oda. Kuomet karalius Vičitravyrja miršta bevaikis, Satjavatė pakviečia Vjasą, kad šis susilauktų palikuonių su Vičitravyrjos žmonomis. Su jomis jis susilaukia dviejų sūnų – aklo Dhritaraštros (nes Ambika iš baimės užsimerkė) ir išblyškusio Pandaus (nes Ambalika iš baimės pabalo). Taip pat nuo tarnaitės jam gimsta sveikas sūnus Vidura. Tokiu būdu Vjasa tampa Kauravų ir Pandavų seneliu. Vjasos dėka Sandžajai suteikiamas dieviškas regėjimas, dėl kurio jis atpasakoja Kurukšetros mūšį.

Tradicijoje laikoma, kad Vjasa iš vienos Vedos sudarė 4 vedų skirstymą – Rigvedą, Samavedą, Jadžurvedą ir Atharvavedą. Jam priskiriama Mahabharatos, visų 18-os Puranų autorystė, kartais atributuojami ir kiti kūriniai. Pasakojama, kad Mahabharatą užrašęs dievas Ganeša, pasakojant Vjasai. Žinant šių kūrinių apimtis, akivaizdu, kad vienas žmogus to atlikti nesugebėjęs, todėl yra laikoma, kad „Vjasa" personifikuoja anoniminius šių indų literatūros kūrinių pasakotojus.
Buvusių kolūkių gyvenviečių sklaida dabartinėje Lietuvos teritorijoje (~2000 gyvenviečių)
Dainava (Ukmergės raj.) – eksperimentinė gyvenvietė, gavusi SSRS premiją (1971)
**Lietuvos TSR ūkių gyvenvietės** – tai gyvenamosios vietovės, buvusios pagrindinėmis sovietmečio Lietuvos kolūkiuose, tarybiniuose ūkiuose ir žuvininkystės ūkiuose. Pagrindinės ūkių gyvenvietės vadintos centrinėmis ūkių gyvenvietėmis, kitos didesnės gyvenvietės – pagalbinėmis ūkių gyvenvietėmis. Neretai ūkių centrinės gyvenvietės buvo ir administraciniai centrai – jose būdavo įsikūrusi ir apylinkių administracija.

Aprašymas
---------

Nors kolūkiai buvo žemės ūkio paskirties dariniai, tačiau jie turėjo esminės įtakos ir gyvenviečių plėtrai. Pagrindinė kolūkio gyvenvietė buvo vadinama kolūkio centrine gyvenviete – joje buvo kolūkio valdyba, sutelkta žemės ūkio technika ir žemės ūkio paskirties pastatai, tokių gyvenviečių architektūra buvo planuojama atskirai. Nuo 1967 m. pradėta planinga kompleksinė kolūkio gyvenviečių statyba, kolūkiečiai pradėjo keltis iš viensėdžių į gyvenvietes. Kompleksinis gyvenviečių tvarkymas, inžinerinės įrangos ir aptarnavimo darbai ypač paspartėjo nuo 1980 m. Imtos statyti gyvenvietės su vandentiekiu, kanalizacija, dujomis, prekybos, buities ir kultūros aptarnavimo, vaikų auklėjimo įstaigomis. Pagrindinėse gyvenvietėse veikė mokyklos, kultūros namai, bibliotekos, vaikų lopšeliai ir darželiai, valgyklos.

Panašiai, po 1980 m. buvo sistemingiau pertvarkomos ir tarybinių ūkių gyvenvietės, taip pat buvo statomos naujos. Lyginant su kolūkiais, jose buvo ir didesnė plėtra – statyti ne tik darželiai ir mokyklos, kultūros namai, bet ir sveikatos priežiūros įstaigos, pirtys, gatvės buvo asfaltuojamos. 1986 m. buvo 282 tarybiniai ūkiai Lietuvoje.

Žuvininkystės ūkiai Lietuvos TSR buvo reti. Jų gyvenvietės daugiausia telkėsi aplink tvenkinius, kuriuose buvo vystoma pramoninė žuvivaisa ir žvejyba. 1988 m. buvo 20 žuvininkystės ūkių Lietuvoje. Centrinėse tokių ūkių gyvenvietėse buvo telkiama ūkio materialioji bazė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kolūkiai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 358
2. ↑  *Tarybiniai ūkiai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 266
3. ↑  *Žuvininkystės ūkiai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 691
| Jukono–Kojukuko apskaitinė apyrubė*Yukon–Koyukuk Census Area* |
| --- |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-9)------ vasaros: (UTC-8) |
|  |
| **Valstybė** | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos |
| **Valstija** | Aliaska Aliaska |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 5 275 |
| **Plotas** | 382 810 km² |
| **Tankumas** (2021) | 0,01 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Jukono–Kojukuko apskaitinė apyrubėVikiteka |

**Jukono–Kojukuko apskaitinė apyrubė** (angl. *Yukon–Koyukuk Census Area*) – apskaitinė apyrubė Jungtinėse Valstijose, Aliaskoje. Patenka į didžiąją Aliaskos dalį apimančią neorganizuotą savivaldybę (*Unorganized Borough*), tad nepatenka į jokią apygardą ar kokį kitą administracinį vienetą ir neturi atskiros administracijos, o išskirta tik geografiniais-klasifikaciniais tikslais.

Jukono–Kojukuko apskaitinė apyrubė yra didesnė už bet kokią JAV apygardą ir dydžiu prilygsta Montanos valstijai (todėl, tam tikra prasme, yra didžiausias antro lygio JAV administracinis vienetas). Be to, tai rečiausiai apgyvendinta JAV teritorija ir viena rečiausiai gyvenamų visame pasaulyje.

Teritorija daugiausia kalnuota (iškilusios Kordiljeros), gausiai išvagota upių (Jukonas, Kojukukas, Porkjupainas). Didelė dalis teritorijos patenka į saugomas teritorijas (Arkties nacionalinis laukinės gamtos draustinis, Novitnos nacionalinis laukinės gamtos draustinis, Kanučio nacionalinis laukinės gamtos draustinis, Jukono plynių nacionalinis laukinės gamtos draustinis, Inoko nacionalinis laukinės gamtos draustinis ir kt.).

2020 m. 77 % gyventojų buvo indėnai ir kiti čiabuviai (daugiausia atabaskai – kučinai, kojukonai; taip pat jupikai, iniupiatai), beveik 26 % – baltieji, 0,9 % – azijiečiai. Didžiausios gyvenvietės – Fort Jukonas (428, 2020 m.), Galina (472), Nenana (358), Huslija (304), Makgratas (301), Tanana (246), Nulato (239), Greilingas (210),

* Kanučio upės kilposKanučio upės kilpos
* Šiaurės pašvaistė (Goldstrimas)Šiaurės pašvaistė (Goldstrimas)
* Kajuho pelkynių plotaiKajuho pelkynių plotai
* Alakaketo gyvenvietėAlakaketo gyvenvietė
* Apyrubės žemėlapisApyrubės žemėlapis

Šaltiniai
---------

1. ↑  USA: Administrative Division, *citypopulation.de*
2. ↑  „AMERICAN INDIAN AND ALASKA NATIVE (AIAN) ALONE OR IN ANY COMBINATION BY SELECTED TRIBAL GROUPINGS"
3. ↑  „2020 Census Demographic Data Map Viewer"
| Andriaus Volano gatvė |
| --- |
|  |
| Andriaus Volano gatvė |
| **Gyvenvietė** | Vilnius |
|  |
| **Ilgis** | 0,07 km |
| **Pradžia** | Senamiestis |
| **Pabaiga** | Senamiestis |
| **Miesto dalys** | Vilniaus senamiestis |

**Andriaus Volano gatvė** – nedidelė Vilniaus senamiesčio gatvė, sujungianti Šv. Mykolo ir Literatų gatves.

Pavadinimas
-----------

Anksčiau vadinosi Pakrovskajos, Švietimo gatve. Dabar pavadinta evangelikų reformatų ideologo, literato, Mikalojaus Radvilos Rudojo, karalių Žygimanto Augusto, Stepono Batoro, Zigmanto Vazos sekretoriaus Andriaus Volano vardu.

Istorija
--------

Švietimo ministerija (2020)
Visą vakarinę pusę užima Lietuvos Respublikos švietimo, mokslo ir sporto ministerijos kompleksas ir jo pagrindinis 3 aukštų pastatas (A.Volano g. 2/Šv. Mykolo g. 7).

Pastatas klasicistinio stiliaus. Jo centrinėje dalyje ties durimis iš abiejų pusių įkomponuoti piliastrai. Pačius rūmus sudaro 3 korpusai. Iki 1639 m. šioje valdoje veikė Evangelikų – reformatų bažnyčia, ligoninė bei mokykla. Vėliau valda atiteko jėzuitams. 1802 m. valdą nupirko teisėjas Vincas Mikuličius, kuris pastatus rekonstravo. 1804 m. pastatų kompleksas atiteko Vilniaus universitetui. Pagrindiniame pastate buvo įrengti butai profesoriams. Čia gyveno Pranciškus Smuglevičius, Andrius Sniadeckis. 1809-1910 m. pagal Mykolo Angelo Šulco projektą pristatytos chemijos laboratorijos.

1832 m. Vilniaus universitetą uždarius, chemijos laboratorijos perduotos Vilniaus I gimnazijos mokinių konviktui. Vokiečių okupacijos metais čia veikė Darbo namai, vėliau prieglauda. Tarpukariu čia įsikūrė Baltasis kryžius, darbininkų klubas. Taip pat veikė Vilniaus apygardos mokyklų kuratorija.

Dabartis
--------

Ilgis 70 metrų, išklota trinkelėmis. Gatvei priklauso vienintelis namas (A. Volano g. 2) minėtas ministerijos pastatas.

Priešais Švietimo ir mokslo ministeriją įrengtas nedidelis skveras. Už jo stovi buvusio moterų benediktinių vienuolyno pastatai su Vilniaus Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia, kurioje šiuo metu įrengtas Bažnytinio paveldo muziejus. Jame eksponuojamas Vilniaus arkikatedros lobynas.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Andriaus Volano gatvė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Antanas Rimvydas Čaplinskas. Vilniaus gatvės. Vilnius: Charibdė, 2000. ISBN 9986-745-23-3.
2. 1 2  Andriaus Volano gatvė Vilniaus kataloge.
3. ↑  Švietimo, mokslo ir sporto ministerijos interneto svetainė.
4. ↑  Morta Baužienė. Pasižvalgymas po senojo Vilniaus mūrus. Vilnius: Savastis, 2012. ISBN 978-9986-420-89-7.
5. ↑  Josephas Frankas. Vilnius XIX amžiuje: atsiminimai, pirma knyga. Iš prancūzų kalbos vertė Genovaitė Dručkutė. Vilnius: Mintis, 2013. ISBN 978-5417-01062-0.
6. ↑  A.Juškevičius, J.Maceika. Vilnius ir jo apylinkės. (1937 m.), perleista Vilnius: Mintis, 1991. ISBN 5-417-00366-2.
7. ↑  Bažnytinio paveldo muziejaus interneto svetainė
**Slovakijos Tarybų Respublika** (svk. *Slovenská republika rád*, veng. *Szlovák Tanácsköztársaság*) – labai trumpai gyvavusi komunistinė valstybė pietryčių Slovakijoje – 1919 m. nuo birželio 16 d. iki liepos 7 d. Jos sostinė buvo Prešovas. 

Pasibaigus I Pasauliniam karui, pagal 1918 m. taikos susitarimus Čekoslovakija pradėjo užimti numatytas teritorijas, tačiau Slovakija (tada Aukštutinė Vengrija) buvo preventyviai okupuota Vengrijos Tarybų Respublikos Raudonosios gvardijos. Čia ji įkūrė marionetinę Slovakijos Tarybų Respubliką. Nuo birželio 20 iki liepos 7 d. įkurtos respublikos revoliucinės vyriausybės tarybos pirmininku buvo revoliucionierius žurnalistas Antoninas Janoušekas. A. Janoušekas prieš tai gyveno Budapešte, nuo 1919 m. buvo pradėjęs vadovauti čekoslovakų sekcijai prie Vengrijos komunistų partijos Centro komiteto.

Po trumpo Vengrijos-Rumunijos karo Slovakijos teritorijoje buvo atstatyta Čekoslovakijos kontrolė, o Vengrijos Tarybų Respublika buvo visiškai okupuota Rumunijos karinių pajėgų. 

* Tarybų respublikos paskelbimasTarybų respublikos paskelbimas
* Antoninas Janoušekas mitingeAntoninas Janoušekas mitinge
* Paminklas Tarybų respublikai PrešovePaminklas Tarybų respublikai Prešove
* Plakate – vengrų puolimas SlovakijojePlakate – vengrų puolimas Slovakijoje

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Slovakijos Tarybų Respublika** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Slovakijos istorijos periodai
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Tunisasتونس‎ |
| --- |
| *Zitunos mečetė* |
|  |
| 

TunisasTunisas

36°48′0″ š. pl. 10°11′0″ r. ilg.﻿ / ﻿36.80000°š. pl. 10.18333°r. ilg.﻿ / 36.80000; 10.18333﻿ (Tunisas (miestas))Koordinatės: 36°48′0″ š. pl. 10°11′0″ r. ilg.﻿ / ﻿36.80000°š. pl. 10.18333°r. ilg.﻿ / 36.80000; 10.18333﻿ (Tunisas (miestas)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Tuniso vėliava Tunisas |
| **Vilajetas** | Tuniso vilajetas |
|  |
| **Gyventojų** (2008) | 728 453  |
| **Plotas** | 212,6 km² |
| **Tankumas** (2008) | 3 426 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Tunisas |

**Tunisas** (arab. تونس‎ = *Tūnis*) – uostamiestis šiaurės rytų Tunise, prie Tuniso ežero; šalies sostinė. Gerai išvystyta susisiekimo infrastruktūra – netoliese yra tarptautinis oro uostas, geležinkelis veda į kitus šiaurinės Afrikos uostus. Tai verslo ir pramonės centras, išvystyta chemijos, maisto, tekstilės pramonė. Laivų kanalas jungia uostą su Viduržemio jūra. Eksportas: kilimai, vaisiai, geležies rūda, aliejai.

Miestą sudaro dvi dalys: senamiestis (musulmonų kvartalas su aukštomis sienomis) ir naujamiestis (europietiško stiliaus). Senamiestyje gatvės yra siauros, vingiuotos, gausu turgelių ir mečečių. Čia yra buvusio bėjaus (vietinio valdovo) rūmai, kuriuose įsikūręs meno ir istorijos muziejus, Alyvmedžio mečetė (pastatyta 732 m.), kuri buvo ir islamo universitetas. 1960 m. įkurtas Tuniso universitetas. Greta miesto yra senovės Kartaginos griuvėsiai (dabartinis Kartažo miestukas).

Istorija
--------

Tunisą tikriausiai bus įkūrę finikiečiai apie VI a. pr. m. e. kaip *Tunes*, tačiau jis ilgą laiką buvo Kartaginos šešėlyje. 146 m. pr. m. e. Tunisą kartu su Kartagina nukariavo romėnai. Kai VII a. Tunisą užėmė arabai, miestas atsigavo ir suklestėjo, ypač Hafsidų dinastijos metu (1228–1574 m.). Prekyba ir piratai XVII–XVIII a. taip pat sąlygojo miesto klestėjimą.

Dabartinis Tunisas susiformavo valdant prancūzams (1881–1956 m.). Šiuo laikotarpiu ypač išaugo gyventojų skaičius (tiek europiečių, tiek ir musulmonų), vystėsi verslo ir pramonės sektorius. Vėliau Tunisas tapo nepriklausomos šalies sostine, pagerėjo gyvenimo sąlygos.

Sportas
-------

* Club Africain futbolo klubas;
* Espérance Sportive de Tunis futbolo klubas;

Galerija
--------

Archeologinis miestelis prie Tuniso Kartaginos

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R Pasaulio paveldo objektai Tunise |
| --- |
|  |
| 
Tuniso medina (1979) · El-Džemo amfiteatras (1979) · Kartaginos archeologinė vietovė (1979) · Ičkeulio nacionalinis parkas (1980) · Kairuanas (1988) · Sūso medina (1980) · Pūnų miestas Kerkuanas ir jo nekropolis (1985) · Duga (1997) | Tuniso vėliavaTuniso vėliava |

 |