recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Mažeikių rajono taryba** – Mažeikių rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1990 m. kovo 24 d. pakartotinis balsavimas (II turas) – balandžio 7 d. tačiau kai kuriose rinkimų apygardose rinkimai neįvyko. Pilnas pavadinimas – **Mažeikių rajono Liaudies deputatų taryba**, nuo 1990 m. balandžio mėn. *Mažeikių rajono taryba*.

Teisinis pagrindas
------------------

Vietos savivaldos pagrindų įstatymu, priimtu 1990 m. vasario 12 d. savivaldybės suskirstytos į žemesniosios pakopos savivaldybes – apylinkės, gyvenvietės (valsčiai), rajono (apskrities) miestai ir aukštesniosios pakopos savivaldybes – rajonai, apskritys, respublikos miestai. Mažeikių rajonui priskirtas aukštesniosios pakopos savivaldybės statusas. Savivaldybių teises kiek suvaržė 1993 m. spalio 12 d. Seimo priimtos įstatymo pataisos.

Rinkimai, vadovaujantis Lietuvos TRS Aukščiausiosios Tarybos 1989 m. gruodžio 7 d. priimtu „Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Vietinių liaudies deputatų tarybų rinkimų įstatymu" vyko pagal mažoritarinę sistemą. Kandidatus kelti galėjo renkamos tarybos teritorijoje esančių visuomeninių, politinių organizacijų, visuomeninių judėjimų rajonų ir miestų organai, taip pat ne mažiau, kaip 50 darbo ar gyvenamosios vietos piliečių susirinkimas. Tai buvo pirmieji laisvi ir demokratiški rinkimai po 1925 m. savivaldybių tarybų rinkimų.

Tarybos deputatai
-----------------

* Gintaras Berenis
* Algimantas Čepys
* Antanas Dainius
* Jonas Jurkus
* Irena Macijauskienė
* Pranas Noreika
* Vytautas Prialgauskas
* Juozas Rozga
* Audrius Stankevičius
* Saulius Šiurys
* Antanas Tenys

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2006-06-27 iš Wayback Machine projekto.
| **Šv. Dominykaslot. *Dominicus*pranc. *Domingo de Guzman*** |
| --- |
|  |
| Šv. Dominykas |
| Gimė | 1170 m. birželio 24 d.Kaleruega, Kastilija |
| Mirė | 1221 m. rugpjūčio 6 d. (51 metai)Bolonija, palaidotas Bolonijos katedroje |
| Šventasis |
| Įšventintas | 1234 m. |
| Šventė | rugpjūčio 8 d. |
|  |
| Veikla | dominikonų ordino įkūrėjas, pamokslininkas |
|  |
|  **Vikiteka** | Šv. Dominykas |

**Dominykas** (lot. *Dominicus*, *Domininkas*, tikroji pavardė *Domingo de Guzman*, 1170 m. birželio 24 d. Kaleruega, Kastilija – 1221 m. rugpjūčio 6 d. Bolonija, palaidotas Bolonijos katedroje) – dominikonų ordino įkūrėjas, pamokslininkas. Nuo 1234 m. Šventasis, šventė – rugpjūčio 8 d.

Biografija
----------

Studijavo Palencijos universitete prie Valjadolido. Apie 1195 m. įšventintas kunigu. Osmos (Sorijos provincija, Kastilija) vyskupijos kanauninkas, kanauninkų kapitulos vyresnysis, 1195-1203 m. katedros pamokslininkas, 1199 m. vyskupo sekretorius. Nuo 1203 m. vykdė misijas Italijoje, Ispanijoje, Prancūzijos pietuose.

Kovojo su eretiniu albigiečių judėjimu. Steigė religines bendruomenes atsivertusioms moterims. 1206 m. Prujuje prie Tulūzos įkūrė dominikonių, 1215 m. Tulūzoje dominikonų ordiną, vėliau prie pastarojo įkurta Dominikonų pasauliečių brolija. Vėliau dirbo Romoje, 1218-1219 m. misionierius Prancūzijoje, Ispanijoje.

Vaizduojamas su dominikonų drabužiais ir rožiniu, kurį jam duoda Švenčiausioji Mergelė Marija arba laiko jį pats. Šv. Dominyko atributai – lelija, knyga, duona, šuo su liepsnojančiu deglu nasruose, rožinis, žvaigždė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Bimbiris. *Šv. Dominykas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 69 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Ascidiacea** |
| --- |
| Halocynthia sp.*Halocynthia* sp. |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Gaubtagyviai  *( Urochordata)* |
| Klasė: | Ascidijos  *( Ascidiacea)* |

 |

**Ascidijos** (*Ascidiacea*) – gaubtagyvių (*Urochordata*) gyvūnų klasė.

Pavienės ascidijos kūnas panašus į pailgą maišelį. Pamatine dalimi prisitvirtina prie substrato. Laisvajame gale yra burnos sifonas, pro kurį vanduo nuolat patenka į vidų. Kiek žemiau yra kloakos sifonas, pro kurį šalinamas iškoštas vanduo.

Kūną gaubia odos epidermio darinys – stora ir spalvinga tunika.

Virškinimo ir kvėpavimo funkcijas atlieka žiaunaryklė. Pro ją yra košiamas vanduo su maisto medžiagomis. Kraujotakos sistema atvira, ji išnešioja maisto medžiagas. Nervų sistema redukuota iki nedidelio nervinio mazgo.

Ascidijos yra hermafroditės. Tačiau apsivaisina tik kryžminiu būdu. Po apvaisinimo išsivysto laisvai plaukiojanti lerva, panaši į buožgalvį, kuris turi chordą ir nervinį vamzdelį. Daugelis ascidijų gali daugintis nelytiškai: pumpuruodamos arba apatinės dalies išaugomis - stolonais. Ant jų formuojasi pumpurai sudarydami dukterinių organizmų - zooidų - kolonijas.

Gyvena tiek šiaurės, tiek atogrąžų jūrose. Gyvena seklumose, tačiau pasitaiko ir gilesniuose vandenyse. Baltijos jūroje yra tik pietvakarinėje dalyje.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 16°49′ p. pl. 179°58′ v. ilg.﻿ / ﻿16.817°š. pl. 179.967°r. ilg.﻿ / 16.817; 179.967

Palydovinė salos nuotrauka
**Taveunis** (fidž. *Taveuni*) – trečia pagal dydį Fidžio salyno sala, esanti 6,5 km į rytus nuo Vanua Levu, nuo jos atskirta Somosomo sąsiauriu. Salos plotas 435 km², ilgis 42 km, plotis iki 10,5 km. Taveunio paviršius – skydinis ugnikalnis. Saloje yra net apie 150 vulkaninių kūgių, iš kurių aukščiausias – Uluigalau (1241 m). Istoriniais laikais yra įvykę keletas nemažų išsiveržimų, kurie paliko lavos laukus. Saloje yra kraterinis Tagimausijos ežeras, Boumos krioklys. Pakrantėse yra rifų, iš kurių žymiausias – Vaivorykštės rifas. Dalį Taveunio salos dengia džiunglės, kuriose yra retų augalų ir gyvūnų.

Boumos krioklys Taveunio saloje
Taveunio saloje gyvena apie 9000 gyventojų (1996 m.), iš kurių 75 % yra vietiniai fidžiai. Sala priklauso Šiauriniam Fidžio padaliniui. Pagrindinė gyvenvietė – Vaijevas (*Waiyevo*). Verčiamasi kopros gavyba, taro, vanilės, kavamedžių, tropinių vaisių, svaigiųjų pipirų auginimu, turizmu.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

*Šis straipsnis apie slėnį Himalajuose. Apie to paties pavadinimo miestą, žiūrėkite straipsnį Tavangas (miestas), apie rajoną – Tavango rajonas*

| Aukštųjų Himalajų slėnis:Tavangas རྟ་དབང་ |
| --- |
|  |
| Šalis | Indija (Arunačal Pradešas) |
| Tautos | Tavango monpai (apie 10 000) |
| Miestai | Tavangas |
|  |
| Tavango slėnis - Nr. 55 žemėlapyje |

**Tavango slėnis** (tibet. རྟ་དབང་  *Rta-dbang* – „arklio išrinktasis") – kalnų slėnis Aukštuosiuose Himalajuose, prie pat šiaurės rytinės Butano sienos, šiuo metu administruojamas Indijos (Arunačal Pradešo), bet ginčytina teritorija su Kinija. Slėnis yra maždaug 3000 m aukštyje, jam būdingas šaltas klimatas. Per jį teka to paties pavadinimo upė – Tavang ču.

Slėnio pagrindinė etninė grupė yra **Tavango monpai** (viena iš monpų etninių subgrupių). Jie išpažįsta Tibeto budizmą, Boną, kultūriškai artimi tibetiečiams.

Istorija
--------

Tavango vienuolyno Buda
Manoma, kad slėnis buvo vienas iš svarbiausių centrų Monjulo valstybėje, kuri mūsų eros pirmame tūkstantmetyje valdė didelę dalį Himalajų, įskaitant ir Butaną bei Sikimą.

Slėnio sparti tibetizacija prasidėjo XVII a. kuomet, Tibetą valdant V Dalai Lamai, slėnis buvo įjungtas į Tibeto sudėtį, 1681 m. slėnyje pastatytas Tavango vienuolynas, kuris laikomas antru didžiausiu Tibeto budizmo vienuolynu pasaulyje (po Lasos Drepungo), ir didžiausiu budistų vienuolynu Indijoje. Nuo tada Tavango slėnis buvo politinio ir kultūrinio Tibeto dalimi, iš čia kilo VI Dalai Lama.

1914 m. nubrėžus McMahono liniją, Tibetas atidavė Tavango slėnį Britų Indijai, tačiau Indija kontrolę slėnyje įgijo tik 1951 m. kuomet čia įvedė savo kariuomenę ir išvijo Kinijos būrius. 1962 m. kilus Kinijos-Indijos karui, slėnį vėl užėmė Kinija, bet po karo jį susigrąžino Indija. Slėnis, kaip ir beveik visas Arunačal Pradešas vis dar lieka ginčytina teritorija.

Slėnyje Indija vysto turizmą, kurio didžiausia trauka yra Tavango vienuolynas.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RSvarbiausi Aukštųjų Himalajų slėniai ir tautos (bhotijai) |
| --- |
|  |
| Vakariniai Himalajai | 
 Suru **·**  Drasas (purikai) **·**  Zanskaras (zanskariai) **·**  Spitis (spičiai) **·**  Lahulis (lahauliai) **·**  Bhagiratis (džadhai) **·**  Mana **·**  Niti (marčhai, tolčhai) **·**  Džoharas (džohariai) **·**  Mahakali (rangkai) |  |
|  |
| Centriniai Himalajai | 
 Humla (humlai) **·**  Dolpo (dolpai) **·**  Mustangas (lovai, seke) **·**  Kali Gandaki (thakaliai, čantjaliai) **·**  Nar (nar phu) **·**  Manangas(manangbai) **·**  Buru Gandaki (nubri, ghale) **·**  Šiar Khola (tsumai, baaramu, tamangai) **·**  Trisuli (kjerungai) **·**  Helambu (Helambu šerpai) **·**  Langtangas (tamangai) **·**  Džiri (džireliai) **·**  Khumbu (šerpai) **·**  Arunas (jamphu, naaba) **·**  Tamuras (valungbai, thudamai) |
|  |
| Rytiniai Himalajai | 
Čumbi (gromai) **·**  Laja (lajapai) **·**  Lunana (lunanapai) **·**  Tavangas (Tavango monpai)  |

 |
**Paskutinė atostogų diena** – 1964 m. Lietuvos kino studijoje režisieriaus Arūno Žebriūno sukurtas vaidybinis filmas.

Po sukūrimo buvo uždraustas. Ekranuose vėl pradėtas rodyti, gavęs Lokarno tarptautinio kino festivalio žiuri specialųjį prizą. Kino teatruose šį filmą pažiūrėjo virš 5,8 mln. žiūrovų. Už Lietuvos ribų šio filmo pavadinimas buvo „Mergaitė ir aidas" (rus. *Девочка и эхо*).

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Tai filmas apie sąžiningą vaikų draugystę. 

Vika paskutinę dieną vieši pas senelį žveją. Netrukus jos atsiimti turi atvažiuoti tėtis, o ji visai nenori išvažiuoti. Ryte senelis išplaukė į jūrą patikrinti tinklų, o Vika vaikštinėja pakrante ir kalba su savo draugais-uolomis. Svajinga mergaitė mėgo būti viena. 

Pakrantėje esančio kaimelio berniūkščiai renka savo kompanijos vyriausiąjį. Vika pastebi, kad kompanijos vadas apgaudinėja draugus: pažymėtą krabą, kurį tariamai turi ištraukti iš jūros, jis paslepia tarp akmenų, o į jūrą numeta kitą krabą. Vika papasakoja apie apgavystę. 

Čia pat, pakrantėje, Vika susipažįsta su Romu. Jis tik vienai dienai atvažiavęs prie jūros ir nieko nepažįsta. Vika jam papasakoja savo "paslaptį" - ji turi unikalią aidų kolekciją. Neatlaikęs berniūkščių juokelių, Romas nepaduoda nuogai besimaudančiai Vikai rūbų. Už tai net berniūkščiai jį išvadina "seiliumi". Siekdamas išsikovoti jų pasitikėjimą, Romas vedasi visą kompaniją link uolų ir išduoda tik ką sužinotą paslaptį apie Vikos aidų kolekciją. Bet aidas tyli. Atvažiavęs Vikos tėtis suranda nuo berniūkščių pykčio besislapstantį Romą, jiems abiem nepavyksta iššaukti aido.

Vika išgauna tėčio pažadą kitąmet čia vėl atvažiuoti. O Romas, bandydamas Vikai įrodyti, kad nėra bailys, audringoje jūroje suranda pažymėtąjį krabą, tačiau Vika neatleidžia išdavystės.

Vaidina
-------

* Lina Braknytė - Vika
* Valerijus Zubarevas - Romas
* Bronius Babkauskas
* Hugo Lauras

Filmavimo grupė
---------------

* Scenarijaus autoriai - Jurijus Nagibinas, Anatolijus Čerčenko, Arūnas Žebriūnas
* Režisierius - Arūnas Žebriūnas
* Antroji režisierė – Regina Vosyliūtė
* Operatorius - Jonas Gricius
* Operatoriai - Algirdas Araminas, Jonas Tomaševičius
* Dailininkas - Algirdas Ničius
* Kostiumų dailininkė - Viktorija Bimbaitė
* Kompozitorius – Algimantas Bražinskas
* Garso operatoriai - Petras Lipeika, Stasys Vilkevičius
* Grimas – E. Knyšova
* Montažas – Izabelė Pinaitytė, Lilija Zivienė
* Režisieriaus asistentė – Dalia Griciuvienė

Techniniai duomenys
-------------------

* Juodai - baltas; mono garsas
* Kalbos: lietuvių/rusų
* Filmo trukmė- 65 min.
* Kalbos: lietuvių/rusų.

Nuorodos
--------

* Filmo „Paskutinė atostogų diena" ištraukos Archyvuota kopija 2009-09-05 iš Wayback Machine projekto.
|  |
| --- |
| Graco universitetasvok. *Karl-Franzens-Universität Graz* |
|  |
| Įkurtas | 1585 m. |
| Tipas | Valstybinis |
| Darbuotojų | 3778 (2010 m.) |
| Studentų | 30 279 (2011 m.) |
| Vieta | Gracas, Austrija |
| Svetainė | www.uni-graz.at |

**Graco Karolio–Pranciškaus universitetas** (vok. *Karl-Franzens-Universität Graz*) – vienas seniausių Austrijos universitetų Grace. Apie 30 279 studentų, 1270 dėstytojų, iš jų 212 profesorių.

Istorija
--------

Graco universitetą 1585 m. įkūrė erchercogas Karolis II (1540–1590 m.) ir Jėzuitų draugija. 1829 m. universitetas pertvarkytas ir pavadintas erchercogo Karolio II ir Austrijos imperatoriaus Pranciškaus I (1768-1835 m.) vardu. 6 universiteto mokslininkai yra gavę Nobelio premiją.

Struktūra
---------

* Gamtos mokslų fakultetas
* Humanitarinių mokslų fakultetas
* Katalikų teologijos fakultetas
* Socialinių ir ekonomikos mokslų fakultetas
* Teisės fakultetas
* Medicinos universitetas
* Graco universiteto biblioteka, įkurta 1586 m. fakultetų bibliotekos (iš viso 3,35 mln. vnt. spaudinių)
* Universitetinė klinika
* Kriminologijos muziejus

Lietuviai
---------

Graco universitete XVI a. pabaigoje - XVII a. pirmoji pusėje studijavo Višnioveckiai, Radvilos, Sapiegos ir kiti. Po Antrojo pasaulinio karo veikė lietuvių studentų draugijos „Lithuania" skyrius.

Universitete studijavo: Kazys Bobelis, Leonas Čereška, Jonas Dagys, Kazys Daukšas, Vladas Juodeika, Vytautas Jurgutis, Petras Kitnovskis, Pranciškus Kucevičius, Vladas Kviklys, Aronas Aleksandras Olizarovskis, Jonas Sapiega

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Graco universitetas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 115 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Graco universitetas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Koordinatės: 47°04′41″ š. pl. 15°26′57″ r. ilg.﻿ / ﻿47.07806°š. pl. 15.44917°r. ilg.﻿ / 47.07806; 15.44917
Bresto taikos sutarties teksto originalas**Bresto taika**, **Brastos taika** – 1435 m. gruodžio 31 m. Lenkijos karaliaus Vladislovo III ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Žygimanto Kęstutaičio sutartis su Vokiečių ordino didžiuoju magistru Pauliumi Rusdorfu, sudaryta Kujavijos Breste (Lenkija) po 1435 m. rugsėjo 1 d. Pabaisko mūšio.

Sutartis
--------

Taikos sąlygas padiktavo Lenkijos ponai. Magistras atstovavo Vokiečių ordino Prūsijos, Livonijos ir Vokietijos žemėms. Vokiečių ordino vadovybė įsipareigojo nutraukti ryšius su pretendentu į Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės sostą Švitrigaila, anuliuoti su juo sudarytus susitarimus, šis prarado galimybę gauti Vokiečių ordino paramą pagal 1432 m. Skirsnemunės sutartį. Ordinas įsipareigojo nepadėti jokiam Lietuvos didžiajam kunigaikščiui kovoti su Lenkija; Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu pripažinti tik tą, kuris bus išrinktas pritarus Lenkijos karaliui ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Ponų Tarybai. Bresto taika patvirtino 1422 m. Melno taika nustatytas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Lenkijos sienas su Vokiečių ordinu, nustatė prekybinius ryšius, susitarta paleisti belaisvius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Brastos taika*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 472 psl.
| ***Tavo pasirinkimas*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | L'Embarras du choix |
| Kilmės šalis |  Prancūzija   Belgija |
| Režisierius | Eric Lavaine |
| Vaidina | Alexandra Lamy  Arnaud Ducret  Jamie Bamber |
| Metai | 2017 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 97 min. |
| Kalba | prancūzų ir anglų |
| **IMDb įrašas** |

**Tavo pasirinkimas** (pranc. *L'Embarras du choix*) – 2017 m. sukurta romantinė komedija. Interneto svetainėje „Rotten Tomatoes" juosta vertinama 70 % teigiamų atsiliepimų.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Džiuljeta visą gyvenimą negalėjo atlikti pasirinkimo, ji net ištekėjo tikėdamasi, kad nuo šiol visus sprendimus už ją priims vyras. Neapsikentęs šis galiausiai ją paliko ir 40-metė Džiuljeta nusprendė, kad nuo šiol jos gyvenimas bus kitoks. Įkalbėta draugių, ji „Tinder" programėlės pagalba susipažįsta su škotu Polu, tačiau šis po kartu praleistos nakties prisipažįsta turintis sužadėtinę. Netrukus Džiuljeta susipažįsta ir pradeda bendrauti su virtuvės šefu Etjenu, bet tada jos gyvenime vėl apsireiškia Polas, palikęs sužadėtinę ir norintis būti su ja. Nežinodama ką pasirinkti, Džiuljeta bendrauja su abiem vyrais ir net sutinka už abiejų tekėti.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Alexandra Lamy – Džiuljeta
* Arnaud Ducret – Etjenas
* Jamie Bamber – Polas
* Anne Marivin
* Sabrina Ouazani
* Lionnel Astier

Šaltiniai
---------

1. ↑  „You Choose". *rottentomatoes.com*. Nuoroda tikrinta 2022-09-29.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Paprastai **paskolų brokeriai** bendradarbiauja su daugeliu bankų bei kitų kredito institucijų (kredito unijų ir pan.), todėl gali savo klientams pasiūlyti optimaliausią jiems reikalingos paskolos variantą, detaliai išaiškinti paskolos suteikimo sąlygas. Paskolų brokeriai gali padėti pasirinkti tinkamiausia paskolos mokėjimo būdą pagal finansines galimybes, išaiškinti, kodėl kinta palūkanos (pavyzdžiui, VILIBOR įtaka) ir kt. Profesionalūs paskolų brokeriai yra įgiję finansininko išsilavinimą ir gerai išmano bankuose bei kitose finansų institucijose sudaromų kredito sutarčių subtilybes, taikomus įkainius, žino apie bankų vykdomas akcijas, nuolat seka kreditų rinkos naujienas, jos pokyčius. 

Paskolų brokeriai:

* Padeda klientui surinkti ir tinkamai parengti visus paskolai gauti reikalingus dokumentus;
* Pristato visus dokumentus bankams;
* Praneša klientams apie bankų pasiūlymus;
* Padeda išsirinkti optimaliausią ir geriausiai kliento poreikius atitinkantį pasiūlymą.

Paskolų brokeriai savo klientams pateikia nešališkus patarimus ir sutaupo laiko, nes iš karto pristato kelių bankų pasiūlymus. Jie taip pat gali objektyviai įvertinti kliento finansines galimybes gauti paskolą, nes paskolų skaičiuoklių rezultatai būna abstraktūs. 
Dažniausiai paskolų brokeriai savo paslaugas teikia nemokamai arba už nedidelį mokestį. Po to, kai klientas pasirašo paskolos sutartį su banku, už tarpininkavimą tarp banko ir kliento paskolų brokeris gauna komisinius. Visi komisiniai yra vienodo dydžio, nesvarbu kokio banko paskolos pasiūlymą klientas pasirinks. Paskolų brokerių paslaugos naudingos ir bankams. Jie gali sumažinti klientų aptarnavimo kaštus, nes paskolų brokeriai atlieka dalį banko tarnautojų pareigų: aiškina paskolų išdavimo sąlygas, pateikia kitą reikalingą informaciją, renka įvairius dokumentus.

Lietuvoje
---------

Lietuvoje nuo 2005 m. paskolų brokerių paslaugas pirmoji pradėjo teikti bendrovė UAB „Paskolų brokeris". Daugelyje pasaulio šalių paskolų brokeriai savo paslaugas teikia jau seniai – jiems tarpininkaujant išduodama daugiau nei pusė paskolų. Lietuvoje šios paslaugos taip pat populiarėja.
Šiuo metu Lietuvoje pagrindinės tarpininkavimo kryptys yra šios:

* juridinių asmenų paskolos investicijoms ir apyvartinėms lėšoms,
* ūkininkų paskolos investicijoms ir apyvartinėms lėšoms,
* fizinių asmenų paskolos būstui pirkti ar statyti,
* fizinių asmenų paskolos būstui remontuoti,
* paskolos įkeičiant nekilnojamąjį turtą,
* paskolų refinansavimas.
**Bratoniškių stovyklavietė ir gyvenvietė** – stovyklavietė ir archeologinė gyvenvietė Vilniaus rajono savivaldybės teritorijoje, prie Bratoniškių kaimo, Neries kairiajame krante.

Stovyklavietė
-------------

Neries viršutinėje terasoje, smiltyne, yra vėlyvojo paleolito stovyklavietės liekanų. 1933 m. stovyklavietę surado H. Cehak-Holubovičova, 1942–1957 m. archeologinius dirbinius rinko Konstantinas Jablonskis, 1979 m. žvalgomuosius tyrimus atliko Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos archeologai.

Stovyklavietėje rasta Svidrų kultūrai būdingų titnago dirbinių: strėlių antgalių, rėžtukų, gremžtukų, grandukų, retušuotų skelčių, nuoskalų.

Gyvenvietė
----------

Prie stovyklavietės esančioje gyvenvietėje rasta 1,0 x 1,2 m dydžio židinio liekanų, lipdytos keramikos liekanų, II tūkstantmečio iki m. e. titnago dirbinių – lancetinių, trapecinių, trikampių bei lapelio pavidalo strėlių antgalių, gremžtukų, gramdukų, skaldytinių. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Girininkas. *Bratoniškių stovyklavietė ir gyvenvietė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 433 psl.
„Rusijos pašto" ženklas su Ušakovo ordinu (2014 m.)
**Ušakovo ordinas** (rus. *О́рден Ушако́ва*) – Rusijos Federacijos (RF) valstybinis apdovanojimas.

Ordino istorija
---------------

1944 m. TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo įsaku buvo įsteigtas Ušakovo ordinas. Po TSRS žlugimo ordinas išliko RF valstybinių apdovanojimų sistemoje, tačiau jo statutas ir aprašymas buvo patvirtintas tik 2010 m. 2015 m. patvirtintuose statuto pakeitimuose numatyta galimybė šiuo ordinu apdovanoti ne tik kariškius, bet ir karo laivus, karinius junginius bei įvairias organizacijas.

Ordino statutas
---------------

Statute numatyta, kad Ušakovo ordinu apdovanojami karinio jūrų laivyno karininkai, junginių vadai už karinių operacijų planavimą ir įvykdymą, atliktą laivyno manevravimą, pajėgesnio priešininko sutriuškinimą, iniciatyvumą ir ryžtą, pagrindinio smūgio tinkamą vietos ir laiko parinkimą, sėkmingą priešininko kranto objektų sunaikinimą, tinkamą sąveikavimą su kitais daliniais ir kitomis kariuomenės rūšimis, sėkmingą jūrų desanto operacijų atlikimą.

Ordinu taip pat gali būti apdovanojami RF karo jūrų laivyno junginiai, kariniai daliniai ir karo laivai bei užsienio šalių – sąjungininkų aukštesni karininkai, kartu dalyvavę sėkmingose karinėse operacijose.

Numatyta, kad Ušakovo ordinu galima apdovanoti ir po mirties.

Ordinas segamas kairėje krūtinės pusėje, esant kitų apdovanojimų – po Suvorovo ordino ir prieš Žukovo ordiną. Numatyta, kad prie kasdieninės uniformos galima segėti miniatiūrinę ordino kopiją ar ordino juostelę. Ant ordinu apdovanoto karinio dalinio ar laivo kovinės vėliavos tvirtinamas ženklas ir juosta.

Ordino aprašymas
----------------

Ušakovo ordinas – tai sidabrinis mėlynu emaliu padengtas kryžius platėjančiais galais. Kryžiaus kraštelis – briaunuotas. Tarp kryžiaus galų – dantytas sidabrinis keturkampis smailėjančiais galais su spindulių reljefu. Ant kryžiaus pritvirtintas stilizuotas sidabrinis inkaras, kurio grandinė apvijusi mėlynu emaliu padengtą vytą briaunuotą medalioną. Medaliono centre – paauksuotas reljefinis F. Ušakovo atvaizdas iki krūtinės, 2/3 pasuktas į kairę. Inkaro smaigalyje – juosta perrištos susikertančios paauksuotos lauro ir ąžuolo lapų šakelės. Viršutinėje medaliono dalyje – užrašas paauksuotomis tiesiomis reljefinėmis raidėmis АДМИРАЛ УШАКОВ (*ADMIROLAS UŠAKOVAS*).

Atstumas tarp priešingų kryžiaus galų – 40 mm, keturkampio įstrižainė – 45 mm. Kitoje ženklo pusėje – ordino numeris.

Kryžiaus viršutiniame gale esanti auselė žiedeliu pritvirtinta prie muaro šilko juosta aptrauktos penkiakampės kaladėlės. 24 mm pločio juosta – balta, kraštuose – 2 mm, o centre – 4 mm pločio mėlyna juostelė.

Prie kovinės vėliavos tvirtinamos ordino juostos plotis – 100 mm.

Miniatiūrinė ordino kopija tvirtinama ant kaladėlės. Atstumas tarp kryžiaus galų – 15,4 mm. Ordino juostelės aukštis – 8 mm. plotis – 24 mm.

Iki šiol Ušakovo ordinu niekas neapdovanotas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Орден Ушакова Российская Федерация
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Yra kilę abejonių dėl šio straipsnio objekto reikšmingumo ir tinkamumo enciklopedijai.**Galima paieškoti straipsnio objekto aprašymų nepriklausomuose nuo jo patikimuose antriniuose šaltiniuose ir pasiremti jais straipsnyje. |

| **Bernardinas Petras Vainius** |
| --- |
| Gimė | 1950 m. gegužės 25 d. (72 metai)Kapstatai, Endriejavo valsčius |
| Sutuoktinis (-ė) | Irena |
| Vaikai | Darius, Arūnas, Jolanta |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Šakių rajono savivaldybės politinis veikėjas |
| Partija | Lietuvos demokratinė darbo partijaLietuvos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | Lietuvos žemės ūkio akademija |

**Bernardinas Petras Vainius** (g. 1950 m. gegužės 25 d. Kapstate, Endriejavo valsčius) – Lietuvos ir Šakių rajono savivaldybės politinis veikėjas.

Biografija
----------

1973 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius-elektrikas.

1996 m. AB „Lietuvos žemės ūkio bankas" Šakių skyriaus valdytojos pavaduotojas, 1999 m. LŽŪB Jurbarko skyriaus Bendrųjų reikalų ir apsaugos skyriaus viršininkas. Nuo 2001 m. kooperatinės žemės ūkio bendrovės „Grūduva" mechanizacijos padalinio vadovas.

1990–1995 m. Šakių rajono tarybos deputatas, 1995–2000 m. ir nuo 2011 m. Šakių rajono savivaldybės tarybos narys.

Nuo 2017 m. Šakių rajono vicemeras.

Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Šakių rajono skyriaus narys.

Žmona Irena, vaikai Darius, Arūnas, Jolanta.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai[neveikianti nuoroda]
2. ↑
| **Neringa Akstinienė** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1972 m. balandžio 19 d. (51 metai)Vilniuje |
| Sutuoktinis (-ė) | Marius |
|  |
| Veikla | lietuvių audėja, tautodailininkė |
|  |
| Alma mater | 1995 m. LŽŪA |

**Neringa Akstinienė** (g. 1972 m. balandžio 19 d. Vilniuje) – lietuvių audėja, tautodailininkė.

Biografija
----------

1990–1995 m. studijavo LŽŪA agronomijos fakultete, namų ūkio technologijos specialybėje. Dirba Druskininkų "Atgimimo" vidurinės mokyklos etninės kultūros ir technologijų mokytoja.

Vyras Marius.

Kūryba
------

Lietuvos tautodailininkų sąjungos (LTS) narė nuo 1990 m. Lietuvos tautodailės kūrėjų asociacijos (LTKA) narė nuo 2005 m. Parodose dalyvauja nuo 1985 m.

Surengė 5 autorines parodas. 2003–2005 m. dalyvavo LTS fondo rinktinės kolekcijos parodoje Lenkijoje. Iš viso kūriniai eksponuoti 15 parodų. Neringai 2005 m. suteiktas meno kūrėjos vardas. Yra meno kūrėjų asociacijos narė.

Bibliografija
-------------

* Neringa Akstinienė. Tautinių juostų paroda. 2002 birželio 15 d. Tautodailės salonas „Dzyvai", Alytus. – [Kaunas]: Atmintis, 2002. – Lankstinys (6 p.): nuotr. : portr. : iliustr. spalv. – Teksto aut. Aldona Jankauskienė, LTS Dzūkijos sk. pirmininkė. – Tekstas gretut. liet. angl.

Nuorodos
--------

* Akstinienė, Neringa. Lietuvos pasiekimų registras. Biografija.[neveikianti nuoroda]

Išnašos
-------

1. ↑  Neringa Akstinienė. Lietuvos tautodailininkų sąjungos svetainėje
2. ↑  Kauno apskrities viešosios bibliotekos svetainė. Rezistencinio paveldo bendrijos "Atmintis" leidiniai.
| **Bernardas Kacasvok. *Bernard Katz*** |
| --- |
|  |
| Bernard Katz |
| Gimė | 1911 m. kovo 26 d.Karlbo |
| Mirė | 2003 m. balandžio 20 d. (92 metai)Londonas |
|  |
| Veikla | anglų fiziologas |
| Sritis | nervų ir raumenų fiziologija, impulso sklidimas iš nervo į raumenį ir proceso cheminiai mechanizmai |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Nobelio fiziologijos ir medicinos premijos laureatas |
|  |
|  **Vikiteka** | Bernard Katz |

**Bernardas Kacas** (vok. *Bernard Katz*, 1911 m. kovo 26 d. Leipcigas – 2003 m. balandžio 20 d. Londonas) – anglų fiziologas, Nobelio fiziologijos ir medicinos premijos laureatas.

Biografija
----------

Gimė Vokietijos žydų šeimoje. Baigė Leipcigo karaliaus Alberto gimnaziją. 1934 m. baigęs mediciną Leipcigo universitete, dėl Hitleriui atėjus į valdžią prasidėjusių žydų persekiojimų emigravo į Angliją. 1935–1939 m. dirbo Londono universiteto koledže, 1938 m. medicinos daktaras. 1939–1942 m. dirbo Sidnėjaus ligoninėje Australijoje.

Per Antrąjį pasaulinį karą 1942–1946 m. tarnavo Australijos karinėse oro pajėgose. Grįžęs į Londoną dirbo ir dėstė Londono universiteto koledže. Nuo 1952 m. profesorius. 1952–1978 m. vadovavo šio koledžo Biofizikos katedrai.

Įvairių mokslinių draugijų narys ir garbės daktaras. 1969 m. seras.

Veikla
------

Mokslinio darbo kryptis – nervų ir raumenų fiziologija, impulso sklidimas iš nervo į raumenį ir proceso cheminiai mechanizmai. Nustatė kalcio jonų įtaką nervinio impulso perdavimui, jį perduodančių medžiagų atsipalaidavimui sinapsėse ir jo periodiškumui.

Bibliografija
-------------

* Nervo elektrinis sujaudinimas (*Electric Excitation of Nerve* 1939 m.),
* Nervai, raumenys ir sinapsės (*Nerve, Musele and Synapse* 1966 m.),
* Neurotransmisinių medžiagų atsipalaidavimas (*The Release of Neural Transmitter Substances* 1969 m.).

Įvertinimas
-----------

1970 m. jo veikla kartu su Juliumi Akselrodu ir Ulfu fon Euleriu įvertinta Nobelio fiziologijos ir medicinos premija.

Nuorodos
--------

* Sero Bernardo Kaco biografija Nobelio fonde Archyvuota kopija 2001-12-02 iš Wayback Machine projekto.
**Povilas Almis Mažeika** (1915 m. sausio 9 d. Vainutas – 2004 m. vasario 27 d. Veisiejai) – Lietuvos jūrininkas, okeanografas, Neapolio universiteto jūrinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

Baigė Pagėgių gimnaziją ir Tauragės mokytojų seminariją. 1938–1943 m. Neapolyje studijavo jūreivystę ir jūros geofiziką Laivybos institute, kurį baigęs įgijo jūrinių mokslų daktaro laipsnį, ir Jūreivystės technikos institute, kuriame gavo tolimojo plaukiojimo kapitono laipsnį. 1938–1939 m. per studijų atostogas plaukiojo Lietuvos ir Didžiosios Britanijos prekybiniais laivais. Laivo „Kaunas" įgulos narys, kai 1939 m. lapkričio 17 d. Šiaurės jūroje jį torpedavo nacių povandeninis laivas U-57. 1944 m. iš Lietuvos pasitraukęs į Vokietiją vadovavo lietuvių pabėgėlių stovyklai Nurtingene, Berlyno universitete studijavo jūrų biologiją. 1946–1948 m. Flensburge vadovavo Baltų jūrų mokyklos lietuvių skyriui.

Nuo 1949 m. gyveno JAV. Iki 1954 m. dirbo žvejybos įmonėse Atlanto vandenyne. 1955–1968 m. Jūrų laivyno hidrografijos centro (*Navy Oceanografic Office*, Vašingtonas), 1969–1973 m. Atlanto atogrąžų biologijos laboratorijos fizinės okeanografijos programos vedėjas, 1974–1982 m. Jūrų laivyno Mokslinio tyrimo laboratorijos okeanografas. Dalyvavo septyniose okeanografinėse ekspedicijose, iš jų 1958 m. tyrė Baltijos ir Šiaurės jūrą jungiančius sąsiaurius. 1983–1988 m. Žvejybos biologijos instituto Margaritos saloje (Venesuela) konsultantas.

Aktyviai dalyvavo lietuvių išeivių veikloje. 1947–1949 m. Lietuvos jūrininkų sąjungos išeivijoje vicepirmininkas, nuo 1998 m. pirmininkas. 1965–1976 m. koordinavo Lietuvos ūkinių studijų centro darbą. 1971–1974 m. Amerikos lietuvių inžinierių ir architektų sąjungos centro valdybos pirmininkas. Atkūrus nepriklausomybę dažnai lankėsi Lietuvoje, gyvenimo pabaigoje čia gyveno.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinės veiklos pagrindinė kryptis – jūros hidrodinamika. Nagrinėjo okeanografijos, jūrų transporto, žvejybos, Baltijos jūros taršos, uostų problemas, straipsnius skelbė JAV lietuvių, Vokietijos ir kitoje spaudoje. Sukūrė okeanografinių prietaisų. 1995 m. dalyvavo pirmojoje Lietuvos okeanologų konferencijoje. Paskelbė straipsnių Lietuvos spaudoje jūrų ūkio klausimais. Parengė ir išleido vadovėlį „Baltijos jūros hidrodinamika" (2001 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rimas Žaromskis. *Povilas Almis Mažeika*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 494 psl.
Vienuolynas Vilniaus senamiestyje (dabar įsikūręs „Arkangelo" konferencijų ir meno centras)Bernardinė
**Bernardinės**, Šv. Pranciškaus Asyžiečio trečiojo reguliariojo ordino seserų (bernardinių) vienuolija (lot. *Moniales Tertii Ordinis Regularis Sancti Francisci Assisiensis - Bernardinae*, **OSF-B**) – katalikių moterų ordinas, pranciškonų ordino šaka.

Popiežiaus teisių ordinas, jas 1395 m. patvirtino popiežius Bonifacas IX. Laikosi Šv. Pranciškaus trečiojo ordino (tretininkų) regulos. Dėvi rudą abitą, sujuostą balta virvele, škaplierius, baltą bindą (juostelę) ir antkrūtinį, juodą nuometą (novicijos – baltą). Prie virvelės segi pranciškonų septynių paslapčių rožinį. Bernardinės duodavo klusnumo ir skaistybės įžadus, neturėjo bažnyčių, nesilaikė griežtos klauzūros.

Istorija
--------

Belgijoje, Lenkijoje, Prancūzijoje bernardinėmis buvo vadinamos ir cistersės. Lenkijoje ir Lietuvoje bernardinės veikė kaip savarankiški vienuolynai, kurie įsikūrė prie mažesniųjų brolių bernardinų, (iš čia kilo ir jų pavadinimas) vienuolynų. 

LDK bernardinių vienuolynų buvo Vilniuje (2 vienuolynai), Kaune, Gardine, Minske ir Slanime. 

Apie 1468 m. bernardinės įsikūrė Kaune. 1625–1634 m. A. Masalskio lėšomis pastatyta bažnyčia ir vienuolynas. Bernardinės siuvo liturginius rūbus, mokė miestiečių bei bajorų dukteris. 

1495 m. bernardinės įsikūrė Vilniuje, Užupyje. Reformuotos tretininkų regulos vienuolėms 1594 m. pastatyta Šv. Mykolo bažnyčia, 1627 m. L. Sapiegos lėšomis – vienuolynas. 

Lietuvos Didžiojoje kunigaikštystėje 1566 m. popiežius Pijus V įvedė bernardinių klauzūrą ir iškilmingus įžadus. 

  

Po 1863 m. sukilimo Rusijos valdžia vienuolynus ėmė uždarinėti. Vilniuje ordino veikla atkurta 1921–1949 m.

Veikla
------

Bernardinės globojo ir mokė mergaites, apie 50 jų nuolat išlaikė. Ordinas turėjo noviciatą, novicijos dirbo vaikų darželyje, pradžios mokykloje, turėjo audyklą. Sovietinės okupacijos metais nuo 1949 m. bernardinės veikė pogrindyje. 1989 m. buvo 22 bernardinės. Jos kepė kalėdaičius ir komunikantus Vilniaus miesto ir krašto parapijoms. Siuvo neturtingoms šeimoms, siuvinėjo liturginius drabužius. Katekizavo vaikus, lankė mirštančiuosius. 1966–1989 m. bernardinės aprūpindavo liturginiais reikmenimis bažnyčias Ukrainoje, Baltarusijoje, Kazachstane.

1995 m. ordinas atgaivino veiklą ir bendrą gyvenimą, įsikūrė Rudaminoje prie Vilniaus. Laikosi naujai suredaguotos ir popiežiaus Jono Pauliaus II patvirtintos regulos ir konstitucijos – nuolatinis Dievo garbinimas, kentėjimų apaštalavimas. Vienuolija kontempliatyvi. Yra 12 amžinųjų ir 3 laikinųjų įžadų seserys (2001 m.).

Šiuo metu Lietuvoje gyvena 8 amžinųjų įžadų seserys bernardinės (2011 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Leonardas Jagminas. *Bernardinės*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 109 psl.
| Učialas*Учалы* |
| --- |
| *Lenino aikštė Učiale* |
|  |
| 

UčialasUčialas

54°19′0″ š. pl. 59°23′0″ r. ilg.﻿ / ﻿54.31667°š. pl. 59.38333°r. ilg.﻿ / 54.31667; 59.38333﻿ (Učialas)Koordinatės: 54°19′0″ š. pl. 59°23′0″ r. ilg.﻿ / ﻿54.31667°š. pl. 59.38333°r. ilg.﻿ / 54.31667; 59.38333﻿ (Učialas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+5) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Respublika** | Baškirija Baškirija |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1955 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2017) | 37 715  |
| **Plotas** | 56 km² |
| **Tankumas** (2017) | 673 žm./km² |
| **Altitudė** | 525 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Učialas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Učiãlas |

**Učialas** (bašk. ir rus. *Учалы*) – miestas Rusijoje, rytų Baškirijoje, 112 km į šiaurę nuo Magnitogorsko, Užuralėje, Uraltau kalnagūbrio papėdėje. Apylinkėse yra Uralo upės ištakos, gausu nedidelių ežerų. Į šalimą Učialo gyvenvietę ateina geležinkelio atšaka iš Miaso. Greta eina Miaso–Belorecko plentas. Vystoma kalnakasybos, statybinių medžiagų ir nerūdinių žaliavų apdirbimo (gelžbetonio, granito apdirbimo), maisto, siuvimo, popieriaus ir kartono pramonė. Veikia kultūros, technologijų kolegijos, Baškirijos universiteto padalinys, krašto muziejus. Miestas ir apylinkės smarkiai užterštos sunkiaisiais metalais.

2010 m. 26,6 % miesto gyventojų buvo rusai, 50,2 % – baškirai, 20,9 % – totoriai.

Istorija
--------

1930 m. Učialo kaimas tapo rajono centru. XX a. 4–5 dešimtmečiais apylinkėse kastas auksas. 1955 m. aplink statomą kalnakasybos kombinatą ėmė kurtis nauja gyvenvietė. 1963 m. Učialui suteiktas miesto statusas.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 452
| **Povilas Abelkis** |
| --- |
| Gimė | 1906 m. sausio 27 d.Žemaičių Kalvarijoje, Plungės raj. |
| Mirė | 1957 m. rugpjūčio 7 d. (51 metai)Čikagoje, JAV |
|  |
| Veikla | prozininkas, leidėjas |
|  |
| Išsilavinimas | 1932 m. Vytauto Didžiojo universitetas |

**Povilas Abelkis** (slapyvardis *P. Tulpė*; 1906 m. sausio 27 d. Žemaičių Kalvarijoje, Plungės raj. – 1957 m. rugpjūčio 7 d. Čikagoje, JAV) – prozininkas, leidėjas.

Biografija
----------

Nuo 1928 iki 1932 m. studijavo lietuvių literatūrą Vytauto Didžiojo universitete. Baigęs mokytojavo pradžios mokyklose. 1944 m. emigravo iš Lietuvos. 1946 m. Freiburge (Vokietija) įsteigė leidyklą. Šioje leidykloje leido Nelės Mazalaitės, Juliaus Kaupo, Henriko Nagio ir kitų lietuvių rašytojų knygas. 1949 m. persikėlė gyventi į JAV. Bendradarbiavo Jaunimo žurnale, Lietuvos aido, Naujienų ir kituose laikraščiuose.

Kūryba
------

Parašė legendinio ir realistinio pobūdžio apsakymų bei novelių:

* novelių rinkinys *Gyvenimo sūkuriuose*, 1930;
* novelių rinkinys *Kalnų dvasia*, 1946;
* buitinės tematikos apysaką *Tilto sargas*, 1949;
* istorinis romanas *Žemaičių krikštas*, 1952;
* romanas *Atlaidų pavėsy*, 1955.

Kūryba aprašomoji, stokoja psichologizmo. Reikšmingesnis romanas *Atlaidų pavėsy*, vaizduojantis knygnešių nuotykius Žemaičių Kalvarijos atlaiduose.

Nuorodos
--------

* Vytautas Rakauskas. Abelkis, Povilas. Lietuvių literatūros enciklopedija. Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas. – Vilnius, 2001. – ISBN 9986-513-95-2
|  |
| --- |
| Bernadette |
|  
Ivo Niehe ir Bernadette 1983 m. |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Bernadette Kraakman |
| Gimė | 1959 m. kovo 1 d. (64 metai)  Volendamas, Nyderlandų vėliava Nyderlandai |
| Žanrai | pop |
| Veikla | dainininkė |

**Bernadette Kraakman** (g. 1959 m. kovo 1 d. Volendame) – olandų dainininkė.

Biografija
----------

Bernadette savo karjerą pradėjo nuo penkerių metų, kai buvo vaikų choro Damrakkertjes narė. 1980 metais ji buvo funk ir disco stilių grupės „Fat Eddy Band" narė, su kuria išleido singlus „Sweet Sweet Lovin" (1979), „Let Your Body Move It" (1981), „Don’t Let It Fade" (1982) ir „Good Times" (1982). 1982 metais atlikėja paliko grupę ir nusprendė tęsti solinę karjerą. Po metų Bernadette dalyvavo šalies nacionalinėje atrankoje į „Eurovizijos" konkursą *Nationaal Songfestival*, kur su daina „Sing Me a Song" užėmė pirmą vietą. Su šiuo kūriniu atlikėja 1983 m. balandžio 23 d. pasirodė 28-ajame „Eurovizijos" dainų konkurso finale ir galiausiai su 66 taškais užėmė 7 vietą.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Bernadette Kraakman** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Bernadette svetainėje Internet Movie Database **(**angl.**)**

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Bill van Dijk  *„Jij en ik"*** |  **Nyderlandų atstovė Eurovizijoje**1983 | Po to:**Maribelle  *„Ik hou van jou"*** |
*Apie miestą Turkmėnijoje žr. Abadanas (Turkmėnija)*.

| Abadanasآبادان |
| --- |
| *Tadž teatras Abadane* |
|  |
| 

AbadanasAbadanas

30°21′0″ š. pl. 48°17′0″ r. ilg.﻿ / ﻿30.35000°š. pl. 48.28333°r. ilg.﻿ / 30.35000; 48.28333﻿ (Abadanas)Koordinatės: 30°21′0″ š. pl. 48°17′0″ r. ilg.﻿ / ﻿30.35000°š. pl. 48.28333°r. ilg.﻿ / 30.35000; 48.28333﻿ (Abadanas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3:30)------ vasaros: (UTC+4:30) |
|  |
| **Valstybė** | Irano vėliava Iranas |
| **Provincija** | Chuzestano provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2006) | 217 988  |

**Abadanas** (pers. آبادان) – miestas Irano pietvakariuose, Chuzestano provincijoje (ostane), Irako pasienyje, jūrų uostas prie Šat al Arabo upės, 50 km nuo Persijos įlankos. Apskrities centras. 297 tūkst. gyventojų (1976 m.) ir 415,1 tūkst. gyventojų (2005 m.). Svarbus Irano naftos gavybos ir perdirbimo centras. Naftos chemijos pramonė. Naftos eksportas. Su naftos verslovėmis, Teheranu ir Isfahanu jungia naftotiekiai. Veikia naftos perdirbimo įmonė, oro uostas. Išgauna apie ~30 mln. t per metus.

Istorija
--------

Vietovardis kilęs iš pers. آباد = *âbâd* 'gyvenvietė'.

Abadanas buvo Abasidų imperijos uostas. Dėl miesto ne kartą kilo konfliktai tarp valstybių.

Abadanas įkurtas VIII a. Dėl jo ilgą laiką varžėsi Persija ir Osmanų imperija. 1847 m. galutinai atiteko persams. XX a. pradžios atradus gausių naftos telkinių tapo naftos perdirbimo pramonės miestu ir uostu. XX a. pr. miestas labai suklestėjo čia atradus naftos telkinių.

Abadanas buvo visiškai sugriautas Irano-Irako karo metu (1980–1988 m.).

Sportas
-------

* Sanat Naft Abadan FC (futbolo klubas),
* „Takhti" stadionas; talpa 8 tūkst. žiūrovų.

Literatūra
----------

1. ↑  В. А. Никонов. Краткий топонимический словарь. Москва: Мысль, 1966.
2. ↑  *Abadanas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
**Bernardas Zanobijus Džanotis** (it. *Bernardino Zanobi de Giannotis*, šaltiniuose dar vadinamas *Bernardinus, Romanus, Florentinus*, g. XV a. pab. Florencijoje (?) – m. 1541 m. Vilniuje) – italų architektas ir skulptorius, brandžiojo Italijos Renesanso atstovas Lenkijoje ir Lietuvoje. Bendradarbiavo su Bartolomeo Berrecci, Giovanni Cini, Filippo di Bartolomeo da Fiesole (su dviem pastaraisiais nuo 1531 m. dirbo vienoje dirbtuvėje).

Lenkijoje ir Lietuvoje atliktuose architektūros ir skulptūros užsakymuose B.Džanotis vartojo brandžiajam Italijos Renesansui būdingas, tačiau supaprastintas (prisitaikant prie užsakovų skonio) formas. Memorialinėje skulptūroje dailininkas vaizduojamus asmenis komponuodavo frontaliai (tai XVI a. pirmosios pusės Vidurio Europos antkapinėje skulptūroje populiarus tipas) su natūralistiškai traktuotais veidais (manoma, kad tam galėjo naudoti pomirtines kaukes iš vaško).

Biografija
----------

LDK kanclerio A.Goštauto antkapinė plokštė Vilniaus katedroje. Autorius B. da Gianotis, apie 1539 m.
Italijoje gyveno ir veikė Romoje bei Florencijoje.

1521–1536 m. gyveno Krokuvoje, Lenkijos karaliaus dvare, architekto B.Berrecci dirbtuvėje.

1536 m. įsikūrė ir iki mirties gyveno Vilniuje.

### Darbai ir projektai

* 1521 m. – Krokuvos vyskupo Jano Konarskio antkapis Krokuvos katedroje (su G.Cini);
* 1522–1525 m. – Poznanės vyskupo Jano Liubranskio antkapis Poznanės katedroje;
* 1524–1528 m. – Mozūrijos kunigaikščių Stanislovo ir Jonušo antkapis Varšuvos Šv. Jono bažnyčioje (dabar katedra);
* 1524–1529 m. – dalyvavo Žygimantų koplyčios Vavelyje statyme;
* 1531–1534 m. dalyvavo Plocko katedros rekonstrukcijoje (su G.Cini);
* nuo 1534 m. dalyvavo Vilniaus katedros rekonstrukcijoje (su G.Cini);
* 1539 m. Vilniaus Žemutinėje pilyje statė priestatą prie karalienės Bonos Sforcos apartamentų (neišlikęs);
* 1539 m. – LDK kanclerio Albrechto Goštauto antkapinė plokštė (priskiriama).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lietuvos dailininkų žodynas*, t. 1, Vilnius, 2005, p. 112–113.
Avikas 1968 m.
**Juhanas Avikas** (est. *Juhan Aavik*; g. 1884 m. sausio 29 d. Holstrės valsčiuje – m. 1982 m. lapkričio 27 d. Stokholmo) – estų kompozitorius, dirigentas. J. Aviko kūryba – lyriška, grindžiama estų muzikos folkloru. J. Avikas dirigavo Estijos dainų šventėse.

Biografija
----------

1911 metais baigė Sankt Peterburgo konservatorijos trimito ir kompozicijos klases. 1911-1923 metais dirigavo Tartu Vanetnuime. 1925-1933 m. Talino *Estonia* teatrų vyriausias dirigentas. Nuo 1925 metų dėstė Talino konservatorijoje, 1933–1944 jos direktorius. 1928 m. tapo profesoriumi. Nuo 1944 metų gyveno Švedijoje.

Kūryba:

* opera „Rudens svaja" (*Sūgisunelm*) 1939 m.
* 2 simfonijas (1946, 1948 m.),
* Tetralogijja „Metų laikui" simfoniniam orkestrui *Aastaajad* 1945 m.
* simfoninių poemų,
* fantazijų, siuitų,
* koncertų fortepijonui 1943 m.
* smuikui 1945 m.
* violončelei 1949 m.
* kontrabosui 1950 m.
* kūrinių fortepijonui,
* bei daugiau nei 200 dainų.
* Parašė „Estų muzikos istorija" (*Eesli muusika ajalugu*) 4 tomai 1965–1969 m.

Literatūra
----------

1. ↑  Vaclovas Juodpusis. *Aavik Juhan*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
| Uzvaralatv. *Uzvara* |
| --- |
| *Uzvaros (Kamardės) kaimas* |
|  |
| 

UzvaraUzvara

56°19′06″ š. pl. 24°15′22″ r. ilg.﻿ / ﻿56.31833°š. pl. 24.25611°r. ilg.﻿ / 56.31833; 24.25611﻿ (Uzvara)Koordinatės: 56°19′06″ š. pl. 24°15′22″ r. ilg.﻿ / ﻿56.31833°š. pl. 24.25611°r. ilg.﻿ / 56.31833; 24.25611﻿ (Uzvara) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Latvijos vėliava Latvija |
| **Istorinis regionas** | Žiemgala Žiemgala |
| **Savivaldybė** | Bauskės savivaldybė |
| **Valsčius** | Gailyšų valsčius |
|  |
| **Gyventojų** (2006) | 1 284  |
| **Altitudė** | 30 m |
|  |
| **Kirčiavimas** | Ùzvara |

**Uzvara** (latv. *Uzvara*) – kaimas Latvijoje, Bauskės savivaldybėje, 12 km į pietus nuo Bauskės, 2,5 km nuo Lietuvos sienos, Mūšos kairiajame krante. Gailyšų valsčiaus centras. Šiaurėje Žūkų upelis skiria nuo Pyragių kaimo. Pro kaimą eina vieškelis Bauskė–Kiemėnai. Yra pagrindinė mokykla, vaikų darželis, kultūros centras, Gailyšų medicinos punktas, paštas.

Istorija
--------

Kaimas kūrėsi apie Dvarų (*Dwaren*) dvarą. Dar minimas kaip ***Dvarai*** (*Dvari*), ***Kamardė*** (*Kamarde*). Tarybiniais metais – kolūkio centrinė gyvenvietė.

Šaltiniai
---------

1. ↑
**Bernardas Augustinas Kublinskis**, latv. *Bernhards Augustins Kublinskis* (1890 m. rugsėjo 18 d. Šenberge, Latvija – 1927 m. vasario 19 d. Marijampolėje, Lietuva) – Romos katalikų bažnyčios kunigas ir politikas Latvijoje, marijonų vienuolis.

Biografija
----------

Gimė nedideliame miestelyje prie Lietuvos sienos. Mokėsi Radviliškyje, po to Šv.Kotrynos gimnazijoje Sankt Peterburge ir Kauno kunigų seminarijoje. Studijavo Sankt Peterburgo dvasinėje aklademijoje, ją baigė teologijos magistro laipsniu. 1918-1919 m. klebonavo Alūkštoje, vėliau paskirtas Rygos arkivyskupijos kurijos kancleriu.

1918 m. išrinktas į *Tautos tarybą* (latv. *Tautas padome*), kuri paskelbė Nepriklausomą Latvijos Respubliką. *Steigiamojo suvažiavimo* (latv. *Satversmes sapulce*) deputatas. 1922-1927 m. buvo renkamas *Pirmosios* ir *Antrosios* Saeimos nariu nuo *Latgalos krikščionių valstiečių ir katalikų sąjungos*. 

1927 m. parlamentaro mandato atsisakė ir persikėlė gyventi į Lietuvą. Marijampolėje įstojo į Marijonų vienuolyną, buvo ruošiamas studijoms Romoje. Dalyvaudamas Marijonų ordino įkūrėjo Jurgio Matulaičio laidotuvėse peršalo ir po kelių savaičių mirė. Palaidotas Šv.Mikelio kapinėse Rygoje.

Šaltiniai
---------

* Miris bij. Saeimas deputats Kublinskis // Iekšlietu Ministrijas Vēstnesis, 1927.02.22 Archyvuota kopija 2016-04-06 iš Wayback Machine projekto.
* Kublinskis Bernhards Augustins // Biographien
* Bernhards Augustins Kublinskis // Latgales dati
* Lietuvos kaimynas Latgala // Aidai
Abako salų apskritys
Houptauno švyturys
**Abako salos** (angl. *Abaco Islands*) – salų grupė Bahamų šiaurėje. Sudaro šios salos: Didysis Abakas, Mažasis Abakas, Alkūnės rifas, Miško rifas, Žaliojo Vėžlio rifas, Didžiosios Guanos rifas, Nublokštųjų rifas, Manovaro rifas, Volkerio rifas ir kt. Bendras salyno plotas 1681 km² (iš jų Didysis Abakas – 963 km²).

Būdingos žemos, palmėmis ir karibinėmis pušimis apaugusios salos su plačiais smėlio paplūdimiais, apsuptos koralų rifų. Būdingas paukštis – kubinė amazonė.

Abako salose gyvena 17,2 tūkst. gyventojų (2010 m.). Pagrindinė gyvenvietė – Marš Harboras (4368 gyv.). Administraciškai salynas padalintas į 5 apskritis: Šiaurės Abaką, Vidurio Abaką, Pietų Abaką, Mūro salą, Grand Ki, Žaliojo Vėžlio rifą ir Houptauną. Verčiamasi daugiausia turizmu, žvejyba, laivų statyba. Auginami citrinmedžiai. Pietinėje salos dalyje Abako nacionalinis parkas (įkurtas 1994 m.). Veikia 2 oro uostai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  BAHAMAS, *citypopulation.de*
2. ↑  BAHAMAS: Abaco, *citypopulation.de*
3. ↑  *Didysis Abaco*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003