recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Bronius Leonavičius** (g. 1933 m. gruodžio 17 d. Vištytyje) – Lietuvos dailininkas, visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1959 m. baigė Kauno S. Žuko taikomosios dailės mokyklą, dėstytojai: scenografas Liudas Truikys, dailininkė Filomena Ušinskaitė, meno istorikas Klemensas Čerbulėnas.

1961–1969 m. žurnalo „Banga" dailininkas. 1969–1971 m. ir 1973–1975 m. leidyklos „Mintis", 1971–1972 m. „Vaga", 1975–1985 m. „Mokslas", 1985–1986 m. „Vyturys", 1997–2002 m. Vilniaus dailės akademijos leidyklos vyr. dailininkas. 1982–1987 m. žurnalo „Dailė" vyr. redaktorius.

1987–1992 m. Lietuvos dailininkų sąjungos pirmininkas. 1988 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio iniciatyvinės grupės, 1988–1990 m. Sąjūdžio Seimo narys. 1990–1994 m. Lietuvos autorių teisių gynimo asociacijos agentūros prezidentas. 1995 m. Vilniaus grafikos meno centro vienas steigėjų.

Kūryba
------

Kūrybai įtakos turėjo jo mokytojo L. Truikio kūrybos principai, lietuvių tautodailė, Rytų ir Vakarų kaligrafijos bei knygų menas. Pagrindinė kūrybos sritis – knygų grafika. Sukūrė iliustracijų daugiau, kaip 100 knygų (Kazys Jakubėnas. „Abėcėlė" 1970 m. Vincas Mykolaitis-Putinas. „Mano mėnesiai", lietuvių liaudies pasaka „Aukso obelėlė", abi 1973 m. Jonas Avyžius. „Šarkos gudrybės", 1976 m. Martynas Vainilaitis. „Bruknelė", 1985 m. „Vilniaus legendos", 2005 m.; ir sudarytojas), apipavidalino apie 200 knygų (Vladimiras Pašuta. „Lietuvos valstybės susidarymas", 1971 m. Konstantinas Sirvydas. „Pirmasis lietuvių kalbos žodynas" 1979 m. Nizami. „Leili ir Medžnūnas" 1985 m. Viktoras Liutkus. „Viktoras Vizgirda" 2000 m. „Lietuvos monetos", 2006 m.). Sukūrė plakatų („Adomui Mickevičiui 200 metų", 1998 m. „Lietuvos valstybei ir karaliaus Mindaugo karūnavimui 750", 2003 m. Lietuvai 1000, 2006 m.), pašto ženklų („Martyno Mažvydo Katekizmui 450", 1997 m.), tapybos kompozicijų („Vakaro ritmai", 2002 m.), estampų („Žalčių karalienė", 2002 m.), kaligrafijos, heraldikos kūrinių, paminklinę marmuro lentą „Pirmajai lietuviškai mokyklai 600 metų" (1997 m. Vilniaus katedra). Kūriniams būdinga dekoratyvus, ekspresyvus piešinys, linijų, formų slinktys, spalvų dermės kuria erdvės ir muzikalumo įspūdį; naudoja tonuotą popierių, temperą, guašą, pastelę.

Nuo 1963 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje (Leipcigas, Miunchenas, Maskva, Oslas, Paryžius, kitur). Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, Maironio lietuvių literatūros muziejus, užsienio šalių muziejai ir bibliotekos.

**Individualios parodos:**

* Vilnius – 1990 m. 2002–2003 m. 2005 m.
* Kaunas – 1991 m. 2004 m.
* Frankfurtas prie Maino – 2001 m.
* Šiauliai – 2002 m.

Įvertinimas
-----------

* Pelnė tarptautinių parodų ir konkursų apdovanojimų (2 medaliai, 5 premijos, 32 diplomai)
* 1998 m. Gedimino 5 laipsnio ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Neringa Markauskaitė. *Bronius Leonavičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 13 psl.
*Kitos reikšmės – Vedega.*
Vedega
**Vedega** – įrankis su metaline galva ir mediniu kotu, panašus į kaplį ar kirvį lenktais ašmenimis. Naudojamas loviams, geldoms, luotams (vientiso medžio valtims), kitiems lenktiems paviršiams ir ertmėms skobti. Įrankio ašmenys platesni už įmovinę dalį, išlenkti lankeliu arba išlenktais kraštais, pritaikyti patogiam darbui medžio drožyboje. Nuo įprasto kirvio vedega skiriasi statmenais penčiai (bukajai daliai) ašmenimis. Plačiai naudoja staliai, dailidės, kubiliai ir kiti su mediena dirbantys meistrai. 

Medžio kapojimo, kirtimo, skobimo darbams kai kurios tautos tradiciškai plačiau naudoja vedegas. Nuo bronzos amžiaus laikų naudojami ir kombinuoti vedegos–kirvio formos įrankiai. Kai kurie į vedegą panašūs įrankiai (kauptukai) paplitę žemės ūkio darbuose.

Vedegos ne visada būdavo užmaunamos ant kotų. Senovėje jos būdavo padaromos iš akmens, nušlifuojamos iki reikiamos formos. Galėjo atlikti kalto funkciją, apdirbant įvairias tvirtas medžiagas (medį, akmenį). Šiuos įrankius senovėje plačiai naudojo akmens tašytojai. Vedegas kaip karo ginklą turėjo maoriai Naujojoje Zelandijoje.

* Šiuolaikinė vedega
* Kubiliaus įrankis
* Japoniška vedega
* Tailando vedega
* Heraldikoje. Vinaiksa (isp. *Vinaixa*) komūnos herbas (Leridos provincija, Ispanija)
* Mikronezijos čiabuvis su vedega

Literatūra
----------

* Salaman, R. A.. Dictionary of tools used in the woodworking and allied trades, c. 1700-1970. USA edition, New York: Scribner, 1975. 23. Print.
* Shubert SB, Bard, KA (1999). Encyclopedia of the archaeology of ancient Egypt. New York: Routledge. p. 458. ISBN 0-415-18589-0.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vedega (įnagis)** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Vedega (*kaisiadoriumuziejus.lt*)
* Vedega virtualioje parodoje (*muziejai.lt*)
„Pavlovo autobusas"| Forma | Viešoji |
| Pramonė | autobusų gamyba |
| Įkurta | 1932 m. |
| Svarbiausi darbuotojai | Andrejus Vasiljevas |
| Produktai | PAZ-3205, PAZ-672, PAZ-4230 Aurora ir kt. |
| Tinklalapis | paz-bus.ru |

PAZ-672 Jerevane
PAZ-3205 Charkove
**Pavlovo autobusų gamykla** (rus.  *Павловский автобусный завод*), sutrumpintai **PAZ** (*ПАЗ*), dabar **„Pavlovo autobusas"** (*Павловский автобус*) – Rusijos autobusų gamintojas. Įmonė įkurta 1932 m. Žemutinio Naugardo srityje, Pavlovo mieste. Gamina vidutinės ir mažos klasės autobusus.

Istorija
--------

Įmonė įkurta 1932 m. kaip GAZ padalinys. Nuo 1952 m. tapo atskira įmone. Tada pradėjo gaminti GAZ-51 pagrindu sukurtus PAZ-651 (arba GZA-651). Nuo 1960 m. gamyklos produkcija plačiai imta naudoti visoje TSRS, vežta ir į užsienį. Nuo 1989 m. pradėtas gaminti populiariausias PAZ modelis – PAZ-3205. 2000 m. pradėta šiuolaikiškų autobusų „Aurora" gamyba, pirmųjų žemagrindžių rusiškų autobusų PAZ-3237 gamyba.

Modeliai
--------

### Mažos klasės

* PAZ-651 (1952–1961 m.)
* PAZ-652 (1958–1968 m.)
* PAZ-672 (1967–1989 m.)
* PAZ-3205 (1989–)
* PAZ-3206
* PAZ-3237 (2002–)
* PAZ-3204 (2006-)

### Vidutinės klasės

* PAZ-4234 (2003–)
* PAZ-4230 Aurora (2001–2008), nuo 2008 m. KAvZ-4235 Aurora
* PAZ-4238 Aurora (2006–)

* PAZ-651 (Talinas)PAZ-651 (Talinas)
* PAZ-4230 Aurora (Vologda)PAZ-4230 Aurora (Vologda)
* PAZ-4234 (Riazanė)PAZ-4234 (Riazanė)
* PAZ-3237PAZ-3237
|  |
| --- |
| **Ruzgų pagrindinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Ruzgų pagrindinė mokykla herbas|center|100px]] |
|  |
| **Adresas** | Mokyklos g. 3, Ruzgai |
| **Direktorius(-ė)** | Juozas Rozga |
| **Mokinių skaičius** | 66 |
| **Įkūrimo data** | 1947 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 14 |

**Mažeikių rajono Ruzgų pagrindinė mokykla** – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Ruzguose (Mažeikių raj.), Mokyklos g. 3, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190175160. Steigėjas Mažeikių rajono savivaldybės taryba. Dabar tai Židikų gimnazijos skyrius.

Istorija
--------

1947 m. Ruzgų dvaro pastate atidaryta pradinė mokykla. 1949 m. Ruzgų pradinė mokykla reorganizuota į septynmetę ir perkelta į medinį pastatą Vanagiškės kaime. Šią vietą mena išlikę seni sodo medžiai. 1962–1963 m. m. Ruzgų septynmetė mokykla reorganizuota į aštuonmetę. 1970 m. rugsėjo 1 d. mokykla mokslo metus pradėjo naujame mūriniame pastate. 2019 m. prijungta prie Židikų gimnazijos.

Direktoriai
-----------

* 1957 m. Zigmas Balanavičius
* 1974 m. Bronislava Skrodenienė
* 1980 m. Algirdas Šadauskas
* 1983 m. Kazimieras Gudonis
* nuo 2001 m. Juozas Rozga

Nuorodos
--------

1. ↑  Mažeikių r. Ruzgų pagrindinė mokykla. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-06-20).
2. ↑  Mažeikių r. Židikų Marijos Pečkauskaitės gimnazijos Ruzgų pagrindinio ugdymo skyrius. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-06-20).

* Mokyklos svetainė
* Ruzgų pagrindinė mokykla. Mažeikių krašto enciklopedija.
| ***Gimęs pragarui*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Die Hinrichtung |
| Kilmės šalis |  Vokietija Italija Prancūzija Kanada |
| Režisierius | Denis Héroux |
| Scenaristas (-ai) | F.G. Ranger |
| Metai | 1976 |
| Žanras | eksploatacinis |
| Trukmė | 92 min. |
| Kalba | anglų |
| **IMDb įrašas** |

**Gimęs pragarui** (vok. *Die Hinrichtung*) – 1976 m. sukurtas trileris, paremtais tikrais įvykiais, nutikusiais 1966 m. Belfaste, kuomet peiliu ginkluotas buvęs Vietnamo karo veteranas įsiveržė į moterų viešbutį.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Mathieu Carrière – Kainas Adamsonas
* Debra Berger – Brigita
* Christine Boisson – Kristina
* Myriam Boyer – Leila
* Leonora Fani – Džinė
* Ely Galleani – Pem
* Carole Laure – Emė
* Eva Mattes – Ketrina

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Kainas Adamsonas, amerikietis, karo Vietname dalyvis, keliauja namo. Jis išlipa iš laivo Belfaste, kurio gatvėse vyksta nuožmūs susirėmimai tarp katalikų ir protestantų. Kainas neturi pinigų ir, panašu, neskuba išvykti, ypač sužinojęs, kad kitas laivas į Ameriką anksčiausiai bus po keleto dienų. Jis klajoja neramiomis miesto gatvėmis, tarsi ieškodamas nemalonumų. Jo buvusi žmona jį paliko, karas taip pat nepraėjo be pėdsakų jo psichikai, todėl nesaugumo jausmas pamažu perauga į nepasitenkinimą visomis moterimis. Vieną naktį jis įsilaužia į pensioną, kuriame gyvena aštuonios medicinos seserys. Pradžioje jis ramina merginas, tvirtindamas, kad jam tiesiog reikia pinigų, tačiau gatvėse patruliuoja policija ir Kainas lieka pensione. Merginų laukia ilga naktis, pilna kraujo, smurto ir prievartos...
| **Edmundas Laucevičius** |
| --- |
| Gimė | 1906 m. liepos 31 d.Šiauliai |
| Mirė | 1973 m. sausio 7 d. (66 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | Lietuvos kultūros istorikas |
|  |
| Alma mater | 1951 m. Vilniaus universitetas |

**Edmundas Laucevičius** (1906 m. liepos 31 d. Šiauliai – 1973 m. sausio 7 d. Vilnius) – Lietuvos kultūros istorikas, senienų kolekcininkas.

Biografija
----------

1929 m. baigė Lietuvos universiteto Teisės fakulteto Ekonomikos skyrių bei 1950 m. – Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultetą.

1925–1935 m. Finansų ministerijos Prekybos departamento sekretorius, 1935–1938 m. užsienio reikalų ministerijos sekretorius, 1938–1940 m. Lietuvos pasiuntinybės Londone pirmasis sekretorius. Grįžęs į Lietuvą iki 1963 m. dėstė anglų kalbą Vilniaus mokyklose.

Mokslinė veikla
---------------

Tyrė Lietuvos auksakalystės, numizmatikos, popieriaus ir kitų senienų istoriją. Dalį rinkinių saugo Lietuvos nacionalinis muziejus, Vilniaus dailės muziejus ir kiti.

Bibliografija
-------------

* Popierius Lietuvoje XV–XVIII a. 2 kn. 1967 m.; sutrumpintas vertimas į rusų k. 1979 m.
* XV–XVIII a. knygų įrišimai Lietuvos bibliotekose, 1986 m.
* Lietuvos auksakalystė: XV–XIX amžius, Baltos lankos, 2001 m.; spaudai parengė Birutė Rūta Vitkauskienė, ISBN 9986-861-80-2

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Edmundas Laucevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 605 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

CMY spalvų maišymas: ant balto fono užklojus tris spalvas, gaunama juoda
**CMY** – spalvų maišymo sistema, kurioje naudojamos trys, plačią spektro juostą atitinkančios spalvos: ciano mėlis (C), purpurinė (M) ir geltona (Y).

CMY sistemoje spalva nagrinėjama, kaip šviesos filtras: visų trijų spalvų nulinės reikšmės atitinka baltą spalvą, o visų trijų maksimalios reikšmės – juodą. Maišant CMY spalvų poras, gaunamos RGB sistemos spalvos.

CMY sistemoje spalvos užrašomos procentine dalimi nuo baltos, pvz. *100 %,100 %,0* reikštų mėlyną.

CMY sistema dažniausiai naudojama spaudoje, nes sukuria spalvas ant balto fono (išfiltruodama iš atspindėtos šviesos tam tikrą spektro dalį). Dažniausiai naudojama modifikuota CMY versija, vadinama CMYK. Pastarojoje įvedama dar ir spalvos korekcija (šviesumas/tamsumas).



|  |  |
| --- | --- |
|  | Šis straipsnis yra tapęs savaitės straipsniu. |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Trakijos istorinis regionas:Edonai (Ηδωνοί) |
| --- |
|  |
| Šalis | R. Makedonija ir Trakija |
| Tautos | **edonai** |
| Miestai | Drabeskas, Amfipolis |
|  |
|  |

**Edonai** – trakų gentis, gyvenusi Strimono upės (dabartinė Struma, arba Karasu) pakrantėse ir į rytus nuo Strimono baseino. Jų gyvenama vieta kartu yra senovinės Trakijos (vėliau Makedonijos) regionas.

Istorija
--------

Manoma, kad senovėje edonai gyveno Migdonijos regione, ir ankstyvaisiais laikais Makedonijos karalystė juos išstūmė į rytus. Taip edonai įsikūrė derlingame Strimono baseine. Svarbiausi jų miestai buvo Drabeskus ir Mirkinus. Į šiaurę nuo edonų gyveno odomantai, į pietus – pieriai, vakaruose – bisaltai. Graikų mitologijoje yra minimas žiaurus edonų karalius Likurgas, užpuolęs dievą Dionisą ir nubaustą jo tėvo dievo Dzeuso.

Archajiniu laikotarpiu edonų pakrantėje kūrėsi graikų kolonijos, ir didžiausias miestas buvo Amfipolis. Dėl šio miesto VI–V a. pr. m. e. vyko daug kovų tarp graikų ir edonų.

357 m. pr. m. e. Makedonijos karalius Filipas II plėtė savo teritorijas į rytus, ir užėmė edonų žemes. Jos, drauge su gretimais regionais Pieriu, Odomantike, Sintike, tapo žinomos kaip „prijungtoji Makedonija" (lot. *Macedonia Adjecta*), makedonizuotos, ir ilgainiui įtrauktos į Makedonijos regiono sudėtį.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RSenovės Balkanų tautos |
| --- |
|  |
| Graikai (Helada) | 
Achajai **·**  Jonėnai **·**  Dorėnai **·**  Eoliečiai **·**  Makedonai |  |
|  |
| Pajonai (Pajonija) | 
Pelagonai **·**  Almopai **·**  Agrianai **·**  Laajai **·**  Deronai **·**  Pajoplai **·**  Doberai **·**  Siropajonai **·**  Odomantai **·**  Sintikė |
|  |
| Trakai (Trakija) | 
Apsintai **·**  Besai **·**  Bistonai **·**  Bisaltai **·**  Dolonkai **·**  Edonai **·**  Kikonai **·**  Melanditai **·**  Melanofagai **·**  Migdonai **·**  Nipsajai **·**  Odrisai **·**  Paitai **·**  Pierai **·**  Sapėjai **·**  Sintijai **·**  Skirmiadai **·**  Tribalai |
|  |
| Ilyrai (Ilyrija) | 
Ardiajai **·**  Autariatai **·**  Deraemestai **·**  Dardanai **·**  Dalmatai **·**  Dokleatai **·**  Taulantai |
|  |
| Venetai | 
Histrai **·**  Liburnai |
|  |
| Keltai ir Frygai | 
Brygai **·**  Serdijai **·**  Skordiskai |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Čugučakas塔城, چۆچەك |
| --- |
| 

ČugučakasČugučakas

46°45′0″ š. pl. 82°59′0″ r. ilg.﻿ / ﻿46.75000°š. pl. 82.98333°r. ilg.﻿ / 46.75000; 82.98333﻿ (Čugučakas)Koordinatės: 46°45′0″ š. pl. 82°59′0″ r. ilg.﻿ / ﻿46.75000°š. pl. 82.98333°r. ilg.﻿ / 46.75000; 82.98333﻿ (Čugučakas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+8) |
|  |
| **Valstybė** | Kinijos vėliava Kinija |
| **Provincija** | Sindziangas |
| **Prefektūra** | Tarbagatajaus prefektūra |
|  |
| **Gyventojų** (2003) | 160 000  |
| **Plotas** | 4 007 km² |
| **Tankumas** (2003) | 40 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Čugučakas |

**Čugučakas** (uig. چۆچەك = *Qɵqək*, kaz. *Шәуешек*) arba ***Tačengas*** (kin. 塔城, pinyin: *Tǎchéng*) – miestas Kinijos Liaudies Respublikoje, šiaurės vakarų Sindziange, Ilio kazachų autonominėje prefektūroje, Džungarijos lygumoje, Tarbagatajaus kalnų papėdėje, 10 km nuo Kazachstano sienos. Turi apskrities padėtį, Tarbagatajaus prefektūros administracinis centras. Yra oro uostas, pasienio postas Kazachstano pasienyje. Maisto, tekstilės pramonė.

Apskrityje yra 3 gatvių komitetai, 1 gyvenvietė, 4 valsčiai, 1 nacionalinis valsčius.

Miesto griuvėsiai 1869 m. paveiksle

Istorija
--------

Seniau Čugučakas dar buvo žinomas kaip ***Tarbagatajus***. XVI a. buvo įkurtas uigūrų (kašgariečių ir atušų). XIX a. buvo svarbus Rusijos–Kinijos prekybinis taškas. 1865 m. kilus dunganų sukilimui, miestas suniokotas. 1984 m. įgijo miesto-apskrities padėtį.
| **Edmundas Simanaitis** |
| --- |
| Gimė | 1929 m. sausio 5 d.Marijampolėje |
| Mirė | 2017 m. vasario 27 d. (88 metai)Jonava |
| Sutuoktinis (-ė) | Gražina |
| Vaikai | Lemturis, Darius, Vytenis |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Jonavos rajono politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 1993 m. Tėvynės sąjunga |
|  |
| Alma mater | 1960 m. Leningrado Šiaurės Vakarų politechnikos institutas |

**Edmundas Simanaitis** (1929 m. sausio 5 d. Marijampolėje – 2017 m. vasario 27 d. Jonavoje) – Lietuvos ir Jonavos rajono politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Tėvas – mūrininkas, motina – skalbėja, namų šeimininkė. Šeimoje augo 3 vaikai: Edmundas, jo sesuo Ramutė ir brolis Vaclovas.

Edmundas Simanaitis mokėsi Marijampolės Rygiškių Jono gimnazijoje. 1945 m. sausio mėn. tėvą Juozą, buvusį šaulį, suėmė NKVD ir jis atsidūrė Urale, anglies kasyklose.

1946 m. dalyvavo ginkluotame pasipriešinime – priklausė partizanų Tauro apygardos Vytenio laisvės kovotojų būriui. Tų pačių metų liepos mėn. (po išdavystės) suimtas ir nuteistas 10 metų Gulago. Dirbo vario kasyklose Džezkazgane (Kazachstanas). Paleistas iš lagerio, grįžo į tėvynę, dirbo elektriku. Įstojo į Kauno politechnikos institutą, 1960 m. baigė Leningrado Šiaurės Vakarų politechnikos institutą, diplomuotas inžinierius elektromechanikas.

1960–1963 m. Marijampolės (tuomet – Kapsukas) maisto pramonės automatų gamyklos vyriausiasis energetikas. 1963 m. persikėlė į Jonavą; trąšų gamyklos „Azotas" cecho viršininkas, vyriausiasis specialistas, skyriaus vadovas. Nuo 1989 m. iki 1991 m. dar ir KPI dėstytojas.

Dalyvavo Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio veikloje – Sąjūdžio Seimo narys, Jonavos skyriaus pirmininkas, Sąjūdžio tarybos narys. Nuo 1993 m. Tėvynės sąjungos narys.

Nuo 1995 m. iki 1997 m. ir nuo 2003 m. Jonavos rajono savivaldybės tarybos narys, 1995–1997 m. Jonavos rajono savivaldybės meras. 1997–2000 m. LR krašto apsaugos ministerijos viceministras.

Lietuvos žurnalistų draugijos, Lietuvos kaimo rašytojų sąjungos, Lietuvos laisvės kovos sąjūdžio, Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių bendrijos narys. Yra parašęs knygų ir publicistikos straipsnių.

Vedęs; žmona Gražina, pensininkė, sūnūs Lemturis (g. 1960 m.), Darius (g. 1966 m.) ir Vytenis (g. 1970 m.).

Nuorodos
--------

1. ↑  Edmundas Simanaitis. Kandidato biografija, archyvinė puslapio lrs.lt svetainėje kopija
*Šis straipsnis apie upę. Apie provinciją skaitykite straipsnyje Čuapa (provincija).*

| Čuapa |
| --- |
| **Ilgis** | >825 km |
| **Ištakos** | Sankuru gamtos rezervatas |
| **Žiotys** | Busira |
| **Šalys** | Kongo Demokratinės Respublikos vėliava Kongo DR |

**Čuapa** (pranc. *Tshuapa, Tshwapa*) – upė Kongo Demokratinėje Respublikoje, Kongo baseino vidurio vakarinėje dalyje. Prasideda Sankuru gamtos rezervato pietuose Sankuru provincijoje, vingiuoja į šiaurę-šiaurės vakarus pro Elinga Mpangą, nuo Bondo pasuka vakarų link pro Boendę, teka pro Čuapos provinciją. Čuapa, susiliejusi su Lomela, sudaro Busirą. Ši toliau įteka į Rukį, kuris ties Mbandaka įteka į Kongą.

Žemėlapyje pažymėtas vandentakis Čuapa–Busira–Rukis
Čuapa laivuojama 825 km – nuo santakos su Lomela iki Elinga Mpango (iš jų 555 km iki Ikelos laivuojami ištisus metus, iki Bondo – 40 t baržomis, o iki Elinga Mpango vaga siaura, akmenuota ir praplaukiama ne visada).

Šaltiniai
---------

1. ↑  A. Lederer, *L’exploitation des affluents du Zaïre et des ports de l’intérieur de 1960 à 1971*, XVII-6, 1973, Bruxelles: Académi e royal e des Sciences d’Outre-Mer: Classe des Sciences Techniques, N.S.
| ***Raudonas beprotybės ženklas*** |
| --- |
|  |
|  |
| Kilmės šalis |  Italija Ispanija |
| Režisierius | Mario Bava |
| Scenaristas (-ai) | Santiago Moncada |
| Metai | 1970 |
| Žanras | giallo |
| Trukmė | 97 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Raudonas beprotybės ženklas**  (it. *Il rosso segno della follia*) – režisieriaus Mario Bava sukurtas giallo filmas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Stephen Forsyth – Džonas Haringtonas
* Laura Betti – Mildred Harington
* Dagmar Lassander – Helena
* Jesus Puente – inspektorius Raselas
* Femi Benussi – Alisa
* Antonia Mas – Luiza
* Veronica Llimera – Betsė

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Džonas Haringtonas – paranojos kankinamas mados namų šeimininkas, žudantis nuotakas arba ištekėti besirengiančias merginas. Policija jau seniai ieško maniako, tačiau Džonui, nužudžiusiam net savo modelių namų manekenę, vis pavyksta išsisukti. Jo žmona Mildred laiko vyrą nevykėliu ir atsisako su juo skirtis, todėl vieną vakarą jis nužudo ir ją. Kai atrodo, kad didžiausias kliuvinys pašalintas, Džonas visur pradeda regėti žmonos šmėklą ir nebesupranta kur realybė, o kur fantazija.

Tuo metu Džonui vis didesnį dėmesį rodo Helena, net ir nuspėjanti apie šio „pomėgį". Kai Džonas galiausiai prisipažįsta įvykdęs žmogžudystę, Helena visą informaciją perduoda policijai...
| **Edmundas Žiauberis** |
| --- |
| Gimė | 1932 m. kovo 11 d.Kražiai, Raseinių apskritis |
| Mirė | 1985 m. gruodžio 26 d. (53 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | dailininkas grafikas, spaudos darbuotojas |
| Partija | 1958 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1957 m. LSSR dailės institutas |

**Edmundas Žiauberis** (1932 m. kovo 11 d. Kražiuose, Raseinių apskritis – 1985 m. gruodžio 26 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkas grafikas, spaudos darbuotojas.

Biografija
----------

Mokėsi Kražių vidurinėje mokykloje ir kartu dirbo miestelio bibliotekoje. Nuo 1951 m. gyveno Vilniuje. 1956–1969 m. laikraščio „Lietuvos pionierius" bendradarbis. 1957 m. baigė LSSR dailės institutą. 1969–1985 m. žurnalo „Genys" meninis redaktorius. Bendradarbiaudavo Kelmės rajono laikraštyje „Komunistinis žodis", „Tiesoje".

Nuo 1957 m. dalyvavo šalies ir tarptautinėse dailės parodose. Iliustravo ir apipavidalino apie 80 knygų, iš jų nemažai leidinių vaikams ir jaunimui; sukūrė estampų-kompozicijų, portretų, peizažų, nupiešė portretinių šaržų, aktualios tematikos piešinių periodinei spaudai. Kūrybai būdinga racionali kompozicija, realios detalės, apibendrintos, ritmiškos formos, kai kada lyriškas tikrovės traktavimas.

Įvertinimas
-----------

* 1982 m. LTSR nusipelnęs meno veikėjas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Zigmantas Pocius. *Edmundas Žiauberis*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 668
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 581 psl.

Literatūra
----------

* D. Liandsbergaitė. Ištikimas lietuvių liaudies grafikai // Pergalė, 1983 m. Nr. 9. – 182–183 p.
* Jautriai mylėjęs Kražius ir Kelmę…: apie grafiką ir knygų iliustratorių Edmundą Žiauberį (sud. Idalija Stankienė). – Kelmė: Žemaitės viešoji biblioteka, 2002. – 14 p.: iliustr.
**Čusto kultūra** – bronzos amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta pagal 1950 m. tyrinėtą Čusto gyvenvietę, Uzbekijoje.

Arealas
-------

Čusto kultūra X a. pr. m. e. – VII a. pr. m. e. buvo paplitusi Ferganos slėnyje, Uzbekijoje.

Kultūra
-------

Žinomos didelės, iki 20 ha, įtvirtintos gyvenvietės, kurtos oazėse, ir sezoninės. Gyvenvietes juosė nedegtų plytų 4–6 m storio sienos. Žmonės gyveno dažniausiai iš molio plūktuose pastatuose, kuriuose buvo viena didelė patalpa ir prie jos prišlietos kelios mažesnės. Rasta žeminių ir lengvų karkasinių pastatų liekanų. Žmonės vertėsi drėkinamąja žemdirbyste ir gyvulininkyste, iš vietinės rūdos lydė bronzą. Čusto kultūrai būdingi raudonai dažyti apvaliadugniai ąsočiai ir plokščiadugniai kūgio formos puodai, bronziniai peiliai plona rankena, dvisparniai strėlių antgaliai, dvinariai žąslai, dideli akmeniniai trapecijos formos kapliai, buožės. Mirusiuosius laidojo suriestus, gyvenvietės teritorijoje. Aptikta perlaidojimų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gintautas Zabiela. *Čusto kultūra*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 379 psl.
| **Edmundas Mulokas** |
| --- |
| Gimė | 1957 m. gruodžio 25 d. (65 metai)Kaunas |
| Sutuoktinis (-ė) | Irena |
| Vaikai | Andrius, Milda, Eglė |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Jonavos rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 1995 m. Lietuvos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | Kauno politechnikos institutas Kauno technologijos universitetas |

**Edmundas Mulokas** (g. 1957 m. gruodžio 25 d. Kaune) – Lietuvos ir Jonavos rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1964–1968 m. mokėsi Purviškių pradžios, 1968–1975 m. Seredžiaus vidurinėje mokyklose, 1975–1980 m. studijavo Kauno politechnikos instituto Elektronikos fakultete, inžinierius – elektrikas. 1999 m. baigė Kauno technologijos universitetą, viešojo administravimo magistras.

1980 m. Jonavos chemijos statybos tresto Statybos valdybos Nr. 1 energetikas, 1982 m. LKJS Jonavos rajono komiteto instruktorius, 1984 m. UAB „Jonavos kinas" direktorius. 1997–1999 ir 2000–2003 m. Dumsių seniūnijos seniūnas, Lietuvos savivaldybių seniūnų asociacijos narys. 1999–2000 m. ir 2003–2004 m. Jonavos rajono savivaldybės mero pavaduotojas. 2005–2006 m. Jonavos rajono savivaldybės administracijos direktorius. 2006 m. UAB „Harimanas" viešbučio – restorano direktorius, 2008 m. UAB „Jonavos autobusai" direktorius, 2015 m. UAB ,,Jonavos paslaugos" direktorius.

Nuo 1995 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Jonavos rajono skyriaus narys, nuo 2001 m. skyriaus pirmininko pavaduotojas. 1997–2000 m. 2000–2003 m. 2003–2005 m. 2007–2008 m. ir 2011 -2015m.2015 -(atsisakė mandato) Jonavos rajono savivaldybės tarybos narys.

Nuo 1995 m. Jonavos keliautojų klubo pirmininkas, Lietuvos keliautojų sąjungos tarybos narys. 1994–1997 m. Lietuvos kino rodytojų asociacijos narys. 1981 ir 1988 m. Lietuvos slidžių turizmo vicečempionas, Lietuvos turizmo čempionas (už žygį prie Laptevų jūros lietuvių tremties vietomis, 1989 m. už žygį Prano Juozapo žemėje, 1990 m.); TSRS turizmo čempionas (su Lietuvos komanda, už žygį slidėmis Jakutijoje, 1988 m.). Jo vadovaujama komanda – Lietuvos komandinio turizmo čempionato I vietos laimėtoja (už žygį Fanų kalnuose, 1988 m.).

Vedęs; žmona Irena, vaikai Andrius, Milda, Eglė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-03-05 iš Wayback Machine projekto.
|  Čulupiai, nivaklai |
| --- |
| Čulupiai 1908 m.Čulupiai 1908 m. |
| Gyventojų skaičius | ~15 400 |
| Populiacija šalyse |  Paragvajus:14 832
 Argentina:553 |
| Kalba (-os) | nivaklų, gvaranių |
| Religijos | katalikybė |
| Giminingos etninės grupės | čorotai, makai |

**Čulupiai** – indėnų tauta, gyvenanti Argentinoje ir Paragvajuje. Etnonimas čulupiai (*chulupís*) suteiktas gvaranių, patys save vadina **nivaklais** (*nivaclés*). Šaltiniuose dar minimi kaip *hurupí, chulupie, chulupe, ashlushlay* ir *axluslay*. Gyvena 20-yje bendruomenių Pilkomajo upės baseine: Saltos provincijoje (*Misión La Paz* ir *La Bolsa* bendruomenės), Bokerono ir Prezidento Hajeso departamentuose. Iš viso, Paragvajuje gyvena 14 832 čulupių, o Argentinoje – 553. Kalba matakų-gvajkurų šeimai priskiriama nivaklų kalba.

Nuo seno buvo medžiotojų-rankiotojų gentis. Maitinosi daugiausia algarobo vaisiais ir iš jų paruoštais gaminiais bei medumi. Praktikavo priešų skalpavimą. Skalpus puošdavo plunksnomis ir jais puošdavosi taip vaizduodami savo narsą.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
**Abraomas Stupelis** (gimimo ir mirties data bei vieta nežinoma) – Lietuvos tarpukario smuikininkas, vienas pirmųjų džiazo atlikėjų šalyje, 1940 m. Kauno radiofone įsteigto džiazo orkestro vadovas. Pastarasis orkestras laikomas pirmuoju oficialiu džiazo bigbendu Lietuvoje.

Koncertavo Kaune, vadovavo įvairiems ansambliams, kurių pasirodymai vykdavo daugiausiai restoranuose: nuo 1924 m. A. Čipurno restorane, vėliau nuo 1937 m. Karininkų ramovės restorane, 1939 m. vadovavo kavinės „Monika" orkestrui. 1940 m. Kauno radiofone įkūrė džiazo orkestrą, kuris atlikdavo tiek džiazo standartus, tiek ir improvizuodavo. Orkestro veikla nutrūko praėjus vos metams, 1941 m. prasidėjus Antrajam pasauliniam karui.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Trumpai apie Lietuvos džiazą, Lietuvos muzikos informacijos centras
2. ↑  *Kaunas pilnas kultūros*, 2016 m. balandis, p. 17
3. ↑  Andrius Zeigis. *Prie Smetonos buvo kitaip... Mažoji scena*. Meniu.lt, 2010 m. Nr. 1, p. 17–18.
4. ↑  Irma Rabašauskaitė. *Dainavimas džiazo muzikos raidos kontekste*. Lietuvos muzikos mokytojų asociacija
5. ↑  Jūratė Kučinskaitė. *Jazz, Jazz, Jazz...*. Vilnius Jazz
| **Edmundas Pranciškus Stasiulis** |
| --- |
| Gimė | 1943 m. sausio 3 d. (80 metų)Medingėnai, Žarėnų valsčius |
|  |
| Veikla | architektas |
|  |
| Alma mater | LSSR dailės institutas (1970) |

**Edmundas Pranciškus Stasiulis** (g. 1943 m. sausio 3 d. Medingėnuose) – lietuvių architektas.

Biografija
----------

1951–1960 m. mokėsi Sedos vidurinėje mokykloje. 1970 m. baigė LSSR dailės institutą. 1972–1992 m. dirbo Miestų statybos projektavimo institute (grupės vadovas, projektų vyriausiasis architektas), 1992–1999 m. – bendrovėje „Jungtinės architektų dirbtuvės" (grupės vadovas), 1992–2005 m. – projektavimo įmonėje „Studija ED" (vadovas ir savininkas).

Nuo 1993 m. dėstė Vilniaus dailės akademijoje. 2001–2008 m. buvo Architektūros katedros vedėjas, profesorius (2007).

Lietuvos architektų sąjungos narys, turi meno kūrėjo statusą. Suprojektavo visuomeninių objektų, privačių gyvenamųjų namų, skulptūrinių paminklų, antkapinių paminklų architektūrinių dalių. Apipavidalino interjerų, parodų ekspozicijų. Sukūrė ekslibrisų, piešinių, surengė parodų (Telšiuose, Vilniuje).

Žymesni projektai
-----------------

* poilsio namai Palūšėje (1972)
* centrinė aikštė-skveras Klaipėdoje (su V. E. Čekanausku, 1974)
* LSSR liaudies ūkio pasiekimų parodų rūmai (1980, su kitais; dab. LITEXPO)
* Vandens sporto rūmai Lazdynuose (1981)
* prekybos centras Sidabrave (Radviliškio raj. 1988)
* Vilniaus Kongresų rūmai (2002, su J. Maroziene)

Įvertinimas
-----------

* SSRS Ministrų Tarybos premija (1982, su kitais)
* Lietuvos architektų sąjungos Architektūros riterio ordinas (2013)

Bibliografija
-------------

* Forma architektūroje: vadovėlis aukštųjų mokyklų studentams. Vilniaus dailės akademijos leidykla, 2010
* Projektavimo vadyba ir metodika: metodinis leidinys. Vilniaus dailės akademijos leidykla, 2003

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Edmundas Pranciškus Stasiulis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija,
2. ↑  Asmenų ekslibrisai / Edmundas Pranciškus Stasiulis

Nuorodos
--------

* Edmundas Pranciškus Stasiulis. Mažeikių krašto enciklopedija.
Gyventojų kitimas 1961–2003 m. Grafike gyventojų skaičius yra pateikiamas tūkstančiais.
Šiaurės Korėjos gyventojų piramidė.
Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie **Šiaurės Korėjos demografiją**.

**Gyventojų skaičius:** 24 589 122 (2012 m. apskaičiavimai) 

**Struktūra pagal amžių:**

* *0–14 m.:* 22,4 % (2 766 006 vyrai ir 2 700 378 moterys)
* *15–64 m.:* 68,6 % (8 345 737 vyrai ir 8 423 482 moterys)
* *65 m. ir vyresni:* 9,1 % (738 693 vyrai ir 1 483 196 moterys) (2011 m. apsk.)

**Gyventojų amžiaus mediana:**

* *bendras:* 33 m.
* *vyrų:* 31,4 m.
* *moterų:* 34,7 m. (2012 m. apsk.)

**Metinis populiacijos prieaugis:** 0,535 % (2012 m. apsk.)

**Gimstamumas:** 14,51 gimimų/1000 gyv. per metus (2012 m. apsk.)

**Mirtingumas:** 9,12 mirčių/1000 gyv. per metus (2012 m. apsk.)

**Migracijos indeksas:** –0,04 migrantų/1000 gyv. per metus (2012 m. apsk.)

**Urbanizacija:**

* *mieste gyvenančių žmonių skaičius:* 60 % (2010 apsk.)
* *mieste gyvenančių žmonių procento metinis kitimas:* 0,6 % (2010–15 m. apsk.)

**Lyčių pasiskirstymas:**

* *Gimimo metu:* 1,05 vyro vienai moteriai
* *Jaunesniems nei 15 metų:* 1,03 vyro vienai moteriai
* *15–64 metų:* 0,99 vyro vienai moteriai
* *65 metų ir vyresniems:* 0,51 vyro vienai moteriai
* *Visai populiacijai:* 0,94 vyro vienai moteriai (2011 apsk.)

**Kūdikių mirtingumas:**

* *bendra:* 26,21 mirčių/1000 gimimų
* *vyrų:* 29,05 mirčių/1000 gimimų
* *moterų:* 23,24 mirčių/1000 gimimų (2012 m. apsk.)

**Vidutinė gyvenimo trukmė:**

* *bendra:* 69,2 m.
* *vyrų:* 65,34 m.
* *moterų:* 73,24 m. (2012 apsk.)

**15 m. ir vyresnių gyventojų raštingumas:**

* *bendras:* 99 %
* *vyrų:* 99 %
* *moterų:* 99 % (1991 m. apsk.)

Šaltiniai
---------

* Šiaurės Korėja CŽV pasaulio faktų knygoje (anglų kalba) Archyvuota kopija 2015-07-03 iš Wayback Machine projekto.

  

v • a • r **Azijos gyventojai** 

Afganistanas |
Armėnija |
Azerbaidžanas |
Bahreinas |
Bangladešas |
Brunėjus |
Butanas |
Egiptas |
Filipinai |
Gruzija |
Indija |
Indonezija |
Iranas |
Irakas |
Izraelis |
Japonija |
Jemenas |
Jordanija |
Jungtiniai Arabų Emyratai |
Kambodža |
Kataras |
Kazachija |
Kinija |
Kipras |
Kirgizija |
Kuveitas |
Laosas |
Libanas |
Malaizija |
Maldyvai |
Mongolija |
Mianmaras |
Nepalas |
Omanas |
Pakistanas |
Pietų Korėja |
Rytų Timoras |
Rusija |
Saudo Arabija |
Singapūras |
Sirija |
Šiaurės Korėja |
Šri Lanka |
Tadžikija |
Tailandas |
Turkija |
Turkmėnija |
Uzbekija |
Vietnamas
**Albertas Keipas** (ol. *Aelbert Cuyp*, 1620 m. Dordrechtas, Nyderlandai – 1691 m. lapkričio 15 (?) d. ten pat) – vienas žymiausių XVII a. Nyderlandų dailės „aukso amžiaus" tapytojų−peizažistų.

Biografija
----------

Albertas Keipas gimė 1620 m. Dordrechte, pakrikštytas spalio 20 d. Jo tėvas Jacob Gerritsz Cuyp (1594–1652) buvo sėkmingas miesto portretistas. Pirmuosius tapytojo mokslus Albertas Keipas išėjo pas tėvą, tapė peizažų detales jo portretuose. Vėliau atsidėjo beveik vien peizažinei tapybai, žinomi tik keli jo brandos metų portretai. Po tėvo (1651 m.) ir motinos (1654 m.) mirties Albertas Keipas paveldėjo jų turtą ir tapo pasiturinčiu Dordrechto miestiečiu. 1658 m. liepos 30 d. dokumentuotos jo vestuvės su turtinga našle Cornelia Boschman, kuri buvo kilusi iš įtakingos Dordrechto miestiečių giminės. Po vestuvių Albertas Keipas apleido kūrybą, dalyvavo vietos protestantų bažnyčios veikloje. Dailininkas mirė 1691 m. palaidotas lapkričio 15 d. Augustiniečių bažnyčioje. 

Keipo ankstyvajai kūrybai būdinga Jan van Goyen įtaka. Po 1640 m. išryškėjo Utrechto dailininko Jan Both įtakos apraiškos. Tikriausiai 1640-50 m. pabaigoje Keipas dažnai lankėsi Utrechte ir Jan Both, tuo metu grįžęs iš Italijos, jam perdavė Klodo Loreno peizažinės tapybos bruožus. Keipo kūrybinė veikla labai menkai žinoma. Minimas tik vienas jo mokinys Barent van Calraet (1649–1737). Vėliau dailininkas susilaukė daug pasekėjų ir imitatorių. Albertas Keipas dažniausiai vaizdavo pievas ir upes, perteikė ryto ar popiečio šviesą savo paveiksluose, ramią peizažų nuotaiką. Iš paveikslų matyti, kad Keipas daug keliavo po Nyderlandus ir palei Reino upę.

Darbų galerija
--------------

* „Orfėjas su gyvūnais" (apie 1640, privati kolekcija)
* „Audros blaškomi laivai" (po 1640, Luvras, Paryžius)
* „Maso upė Dordrechte" (apie 1650, Nacionalinė Vašingtono dailės galerija)
* „Karvės upėje" (apie 1650-55, Budapešto vaizduojamojo meno muziejus)
* „Upės pakrantė su raiteliais" (apie 1655, Amsterdamo valstybinis muziejus)
* „Jauni piemenys su karvėmis" (apie 1655-60, Metropoliteno meno muziejus, Niujorkas)
* „Vakaras" (apie 1655-60, Karališkoji kolekcija, Vindzoro pilis)
* „Kelias prie upės" (apie 1660, Dalvičo paveikslų galerija, Londonas)

Šaltiniai
---------

* Albertas Keipas Encyclopaedia Britannica tinklalapyje
* Arthur K. Wheelock Jr. April 24, 2014

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Aelbert Cuyp** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Aelbert Cuyp WGA tinklalapyje
* J. P. Getty muziejus
**Edmundas Sapranavičius** g. (1936 m. sausio 2 d. Kaune) – choro dirigentas ir pedagogas.

Biografija
----------

Baigęs Kauno 1-osios berniukų gimnazijos devynias klases, 1952–1955 choro dirigavimo mokėsi Kauno J. Gruodžio muzikos mokykloje (dėst. D. Vaitkutė). Dar besimokydamas pradėjo vadovauti Kauno 2-ųjų vaikų namų chorui, kurį parengė 1955 respublikinei dainų šventei. 1955–1960 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. J. Motiekaičio klasė). Studijuodamas vadovavo Vilniaus universiteto ir Vilniaus pedagoginio instituto studentų vokaliniams ansambliams, Vilniaus žemės ūkio (1956–1959) ir prekybos (1959–1961) technikumų merginų chorams. Prekybos technikumo 80 merginų chorą parengė 1960 respublikinei dainų šventei ir konkurse pelnė antrąją vietą.

Nuo 1959 Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniosios muzikos mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas, nuo 1995 vyr. dėstytojas. 1964 suorganizavo pirmą Lietuvoje jaunųjų dirigentų konkursą. 1967–1974 vadovavo mokyklos neakivaizdinio skyriaus choro studijai – 1973 choras dalyvavo televizijos laidoje. 1971–1978 merginų choro studijos, o 1978–1979 mišriojo choro studijos vadovas.

Nuo 1993 konservatorijos choro dirigavimo specialybės vadovas. Išugdė arti 100 jaunųjų choro dirigentų.

1961–1963 E. Sapranavičius Vilniaus miesto vyrų choro vadovas, koncertų surengė Vilniuje ir Kaune. 1964–1965 ir 1975–1977 vyrų choro „Varpas" chormeisteris – dirigentas. 1965–1967 Vilniaus skaičiavimo mašinų gamyklos vyrų choro „Elektronika" (1966) meno vadovas ir dirigentas. Gamykloje įkūrė choro studiją, organizavo susitikimus ir diskusijas su kompozitoriais ir atlikėjais, koncertavo Baltarusijoje, Estijoje, o 1967 Lenkijoje ir Čekoslovakijoje. Tų metų respublikiniame meno mėgėjų festivalyje – konkurse „Elektronika" pelnė laureato vardą ir I laipsnio diplomą. 1978–1988 Vilniaus gamybinės dųjofikacijos valdybos moterų ir vyrų vokalinių ansamblių vadovas. 1965–1968 ir 1979–1982 Vilniaus miesto medicinos darbuotojų klubo moterų vokalinio ansamblio „Svaja" vadovas. Vadovavo ir kitiems Vilniaus miesto mokymo įstaigų bei organizacijų vokaliniams kolektyvams. 1980 jam suteikta pirma dirigento kategorija.

E. Sapranavičius – daugelio Vilniaus miesto ir respublikinių meno mėgėjų apžiūrų bei konkursų žiuri narys ir pirmininkas. Parašė mokymo priemonę „Manualinės dirigavimo technikos pagalbiniai pratimai" (1987), muzikos žurnalas „Gama" išspausdino (1995) probleminį straipsnį „Apie manualinės dirigavimo technikos vertinimo kriterijus". 1998 išleido mokymo priemonę „Manualinės dirigavimo technikos programa". Chorvedys aranžavo kūrinių chorams ir vokaliniams ansambliams.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Platėjos mūšis |
| --- |
| Priklauso: Graikų-persų karai |
| Mūšių eiga. |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Data | 479 m. pr. m. e. rugpjūtis |
| Vieta | Termopilai, Graikija |
| Rezultatas | Galutinė graikų pergalė. |
| Teritoriniaipokyčiai | Persai praranda Bojotiją ir Atiką. |

 |
| Konflikto šalys |
| Graikijos miestai-valstybės | Achemenidų imperija |
| Vadovai ir kariniai vadai |
| Pauzanijas | Mardonijus † |
| Pajėgos |
| 110 000 (Herodotas)100 000 (Gnėjus Poppėjus Togas)40 000 (šiuolaikiniai skaičiavimai) | 300 000 (Herodotas)120 000 (Ktezijas)70 000 - 120 000 (šiuolaikiniai skaičiavimai) |
| Nuostoliai |
| 10 000+ (Eforas ir Diadoras)1 360 (Plutarchas)159 (Herodotas) | 257 000 (Herodotas)10 000+ (šiuolaikiniai skaičiavimai) |
|  |

**Platėjos mūšis** – paskutinis svarbus sausumos mūšis, įvykęs per Antrąją persų invaziją į Graikiją. Jis įvyko 479 m. pr. m. e. netoli Platėjos miesto Bojotijoje tarp graikų miestų valstybių, tarp kurių buvo Sparta, Atėnai, Korintas ir Megara, bei Kserkso Persų imperijos.

Praėjusiais metais paties Kserkso vadovaujama armija laimėjo Termopilų ir Artemisijaus mūšius, užėmė Tesaliją, Bojotiją, Atiką. Tačiau graikų laivynas netikėtai laimėjo Salamino mūšį ir Peloponesas liko neužkariautas. Kserksas su dauguma armijos atsitraukė, o jo generolas Mardonijus liko susidoroti su likusiais graikais.

479 m. pr. m. e. vasarą graikai surinko didžiulę armiją (to meto standartais) ir išžygiavo iš Peloponeso. Persai atsitraukė į Bojotiją ir prie Platėjos įkūrė stovyklą. Tačiau graikai nesiartino prie persų stovyklos, kur jų raiteliai turėjo pranašumą. Tokia padėtis truko 11 dienų. Bet kai graikai bandė atsitraukti sutrikus tiekimui, jų rikiuotė suiro. Manydamas, kad graikai atsitraukė, Mardonijus liepė juos persekioti, bet šie (t. y. atėniečiai, spartiečiai ir tegėjiečiai) sustojo ir kovėsi, o sunaikinę lengvai ginkluotus persų pėstininkus nužudė Mardonijų.

Dauguma persų buvo užspiesti savo stovykloje ir nužudyti. Sausumos armijos sunaikinimas, taip pat persų laivyno pralaimėjimas Mykalės mūšyje, teigiama, kad tą pačią dieną, užbaigė persų invaziją. Po šių įvykių graikai perėjo į puolimą. Nors Platėjos mūšis buvo lemiama pergalė, nei senovėje nei dabar jis nelaikomas labai svarbiu. Dėmesys tenka Atėnų pergalei Maratono mūšyje ir graikų pralaimėjimui Termopiluose.

Išnašos
-------
P. Rubenso sukurtas Abrahamo Ortelijaus portretas
**Abrahamas Ortelijus** (lot. *Abraham Ortelius*; g. 1527 m. balandžio 14 d. Antverpene – m. 1598 m. liepos 4 d. Antverpene) – Brabanto kunigaikštystės kartografas ir geografas, pirmojo šiuolaikinio atlaso „Theatrum orbis terrarum" autorius, viena svarbiausių Nyderlandų kartografijos mokyklos asmenybių.

Biografija
----------

A. Ortelijus gimė 1527 m. balandžio 14 d. Antverpene. Nuo 1547 m. dirbo žemėlapių iliustratoriumi Šv. Luko gildijoje Antverpene. Vėliau prekiavo knygomis, žemėlapiais, graviūromis.

1560–1578 m. apkeliavo Vokietiją, Prancūziją, Angliją, Airiją, Italiją. 1560 m. įkvėptas Merkatoriaus pradėjo pats braižyti žemėlapius; 1564 m. pasirodė pirmasis – *Typus orbis terrarum*. 1570 m. išleido svarbiausią savo gyvenimo darbą – žemėlapių atlasą „Theatrum orbis terrarum".

Mirė 1598 m. liepos 4 d. palaidotas Šv. Mykolo vienuolyne Antverpene.

Bibliografija
-------------

1. ↑  Antique maps by Abraham Ortelius. Raremaps.com (tikrinta 2021-11-20).
2. ↑  Abraham Ortelius. Britannica.com (tikrinta 2021-11-20).

* Jeremy Harwood. Pasaulis žemėlapiuose. 100 žemėlapių, pakeitusių pasaulį. Vilnius: Mūsų knyga, 2008. 192 p. iliustr. žml. ISBN 978-9955-14-257-7.
| Šiaurės Kivu*Nord-Kivu* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Kongo Demokratinės Respublikos vėliava Kongo Demokratinė Respublika |
| **Administracinis centras** | Goma |
| **Teritorijos** | 8 |
|  |
| **Gyventojų** (2020 m.) | 8 147 400 |
| **Plotas** | 59 483 km² |
| **Tankumas** (2020 m.) | 137 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | CD-NK |

**Šiaurės Kivu provincija** (pranc. *Province du Sud-Kivu*) – provincija Kongo Demokratinės Respublikos rytinėje dalyje. Ribojasi su Iturio provincija – šiaurėje ir šiaurės vakaruose, su Uganda – rytuose, su Ruanda – pietryčiuose, su Pietų Kivu – pietuose, su Maniema – pietvakariuose. Administracinis centras – Goma.

Šiaurės Kivu provincija priklauso liūdnai pagarsėjusiam Kivu regionui, žymiam dėl savo etninių konfliktų, grubių žmogaus teisių pažeidimų. Kivu regionas buvo pagrindinis Antrojo Kongo karo židinys.

Geografija
----------

Paviršius daugiausia kalvotas ir kalnuotas, plyti daugiausia savanų plotai su džiunglių ruožais. Driekiasi Mitumbos, Virungos, Ruvenzorio kalnai, yra žymusis Niragongo ugnikalnis. Rytiniame pasienyje provincija apima dalis Kivu ir Edvardo ežerų. Šiaurės Kivu teritorijoje įsteigtas Virungos nacionalinis parkas.

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Provincija padalinta į 8 teritorijas:

* Benis
* Luberas
* Masisis
* Niragongas
* Rutšuru
* Valikalė

Yra 3 atskirieji miestai:

* Goma
* Benis
* Butembas

Šaltiniai
---------

1. ↑  CONGO (DEM. REP.), *citypopulation.de*


|  |  |
| --- | --- |
|  **Kongo Demokratinės Respublikos provincijos** |  |
| Aukštutinė Katanga | Aukštutinis Lomamis | Aukštutinė Uelė | Čopas | Čuapa | Ituris | Kasajus | Kinšasa | Kvangas | Kvilu | Lomamis | Lualaba | Mai Ndombė | Maniema | Mongala | Pietų Kivu | Pietų Ubangis | Pusiaujo provincija | Rytų Kasajus | Sankuru | Šiaurės Kivu | Šiaurės Ubangis | Tanganika | Vidurinis Kasajus | Vidurinis Kongas | Žemutinė Uelė |
**Edmuntas Matusevičius** (g. 1958 m. balandžio 10 d. Norilske (Krasnojarsko kraštas, Rusijos federacija)) – Lietuvos ieties metikas ir beisbolininkas, treneris.

Biografija
----------

Gimė politinio kalinio šeimoje Sibire. 1960 m. Matusevičiai grįžo į Lietuvą. Apsigyveno Joniškio rajono Jakiškių kaime, vėliau persikėlė į Tauragę, kur 1976 m. Edmuntas baigė vidurinę mokyklą. Jis studijavo Vilniaus universiteto Pramonės fakultete, vėliau perėjo į Vilniaus pedagoginį institutą, kurį baigė 1989 m.

Dirbo ieties metimo treneriu. 1986 m. dalyvavo likviduojant Černobylio atominės elektrinės avarijos pasekmes. 1988–2000 m. verslininkas, nuo 2001 m. dirbo Kūno kultūros ir sporto departamente. *Karaliaus Mindaugo* beisbolo klubo visuomeninis treneris, 2006 m. išrinktas Lietuvos beisbolo asociacijos generaliniu sekretoriumi. Buvo vienas iš Naujosios sąjungos (socialliberalų) steigėjų, išrinktas į šios partijos tarybą. 2000 m. Šilutės rinkimų apygardoje kandidatavo rinkimuose į Lietuvos Respublikos Seimą.

Sportininko kelias
------------------

Aktyviau sportuoti pradėjo studijų metais, lengvosios atletikos treneriu buvo A. Celiešius. Šešis kartus (1978, 1980, 1981, 1983, 1984 ir 1987 metais) tapo Lietuvos TSR, o 1977 m. – SSRS jaunių čempionu. Daugkartinis respublikinių ir sąjunginių ieties metimo varžybų nugalėtojas bei prizininkas. 1987 m. Edmunto Matusevičiaus pasiektas Lietuvos ieties metimo rekordas (76,92 m) išsilaikė nepagerintas net vienuolika metų. 1988 m. dėl rimtų nugaros skausmų jis buvo priverstas nutraukti kultivuoti lengvosios atletikos sportą.

Susidomėjo beisbolu, kur patirtos traumos trikdė mažiau. 1990 m. su *Žalgiriu*, 1991 m. su *Paneriu–Deka*, 1992 m. su *Paneriu* ir 1996, 1997, 2001, 2004 metais su *Juoduoju vikingu* tapo Lietuvos beisbolo čempionu. Daugkartinis Lietuvos beisbolo pirmenybių prizininkas. 1989–90 m. buvo kviečiamas į SSRS beisbolo rinktinę. 1991 ir 1992 metais su Maskvos *MXTI–Krasnyje djavoly* komanda laimėjo NVS beisbolo čempionatą.

Šeima
-----

Žmona Dalia Zauraitė-Matusevičienė – pedagogė, olimpietė, SSRS ir Lietuvos daugkartinė bėgimo čempionė bei rekordininkė. Sportininko kelią pasirinko ir judviejų sūnūs: Edgaras – krepšinį; Edvardas – lengvąją atletiką (Lietuvos ieties metimo čempionas) ir beisbolą (šalies rinktinės narys, Čekijos čempionų – Brno *„Drači"* komandos – žaidėjas); Edis – lengvąją atletiką (2015 m. Europos jaunimo čempionato ieties metimo rungties prizininkas, 2017 m. pasiekė Lietuvos nacionalinį rekordą.).

šaltiniai
---------

* *Edmuntas Matusevičius, Naujosios sąjungos (socialliberalų) kandidatas* // Biografija
* *Matusevičius, Edmuntas* // Sporto enciklopedija
* *Šeimos gudrybė: į pergales veda alkis* // Sportas.info Archyvuota kopija 2016-03-24 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Bizas** – šiaurinis, šaltas ir paprastai sausas vėjas, pučiantis nuo Prancūzijos šiaurės rytų link Centrinio masyvo pietų ištisus metus. Vietoje vadinamas *bise noire* („juodasis bizas"). Gali pūsti ir iš tolimesnių Prancūzijos, Šveicarijos regionų. Bizas siejamas su giedru dangumi, tačiau rudenį ir žiemą kartais atneša sunkius debesis, audras bei krušą.

Pavadinimas kilęs nuo prancūziško žodžio, reiškiančio lengvą pabučiavimą į skruostą (Prancūzijoje populiarų pasisveikinimo gestą).

Bizas pučia visais metų laikais, tačiau dažniausiai žiemą ir pavasarį. Pučiant į šiaurę vėjas keičia kryptį ir slenka slėnių kryptimi. Taip jis tampa rytiniu vėju, šiaurės rytiniu ar šiaurės vakariniu. Pasiekęs kalningas vietoves sustiprėja ir pučia kelias dienas.

Kadangi bizas būdingas pavasariui ir šis vėjas yra šaltas, jis yra svarbus Prancūzijai, Šveicarijai ir kitoms šalims, auginančioms šiltamėgius augalus, pvz. vynuoges. Pučiant bizui šiose šalyse pavasarį oro temperatūra dažnai staiga krenta, todėl galimos šalnos, per kurias žūsta mažai atsparūs augalai.