recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Koordinatės: 56°21′31″š. pl. 23°37′44″r. ilg.﻿ / ﻿56.3587°š. pl. 23.6289°r. ilg.﻿ / 56.3587; 23.6289

|  Milvydžių šv. Martinijono koplyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Šiaulių |
| **Dekanatas** | Joniškio |
| **Savivaldybė** | Joniškio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Milvydžiai |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 1886 m. |
| **Stilius** | istorizmas |

Šoninis fasadas
**Milvydžių šv. Martinijono koplyčia** – veikianti koplyčia Joniškio rajone, Satkūnų seniūnijoje, Milvydžių kaimo kapinėse, prie pat Latvijos pasienio. Pasiekiama iš kelio  **A12**  Ryga–Šiauliai–Tauragė–Kaliningradas  šiauriau Satkūnų pasukus į šiaurės vakarus per Linkaičius 2,5 km, toliau už geležinkelio – nuo kryžkelės į šiaurę, pervažiavus Milvydžius link pasienio 2,3 km. 

Milvydžių koplyčia 1995 m. įrašyta į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas 12228). Pavadinta Šv. Martinijono vardu, kurio garbei čia vyksta atlaidai.

Istorija
--------

Koplyčia čia stovėjo XVII a. Dabartinė koplyčia sumūryta XIX a. pabaigoje iš raudonų plytų, netinkuota. Koplyčios pamatuose matosi data - 1886 metai. Supančiose kapinėse laidojama nuo seno ir šiuo laikotarpiu.

2012 m. koplyčia renovuota ir pašventinta, sutvarkytas privažiavimas. Koplyčia buvo renovuojama pagal Joniškio Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų parapijos klebono-dekano Eduardo Semaškos parengtą projektą „Saugomo kultūros paveldo, Milvydžių kaimo kapinių koplyčios, atnaujinimas ir pritaikymas visuomeninėms reikmėms". Ta proga birželio 18 d. atnaujintoje koplyčioje vyko šv. Martinijono atlaidai.

Architektūra
------------

Koplyčia – „plytų" stiliaus pastatas, jo detalės būdingos istorizmo laikotarpio architektūrai. Koplyčią juosia graži mūro plytų tvora ir kapinių kontrastas. Pastatas sudėtinio tūrio, su nedideliu bokšteliu. Pagrindinis fasadas simetriškas, vainikuotas trapecijos formos frontonu, virš kurio kyla kvadratinio skerspjūvio bokštelis, dengtas keturšlaičiu stogeliu su kryžiumi. Fasado kampus riboja mentės, peraugančios į kampinius bokštelius, vainikuotus keturšlaičiais stogeliais su kryžiais; vidurinėje dalyje yra platus portalas, užbaigtas segmentine sąrama, o virš jo – pusiau apskritus langas. Frontoną skiria keturių plytų eilių trauka ir pagyvina apskritas langas bei šlaitus pabrėžiančios laiptuotos juostos. Interjero erdvė vientisa, dengta medinėmis lygiomis lubomis. Chorą laiko dvi apskritos medinės kolonos, tvorelė – plokščių drožinėtų baliustrų. Šalia, kairėje pusėje glaudžiasi medinė sakykla. Yra puošnių orderinių formų medinis šv. Martinijono altorius.

Galerija
--------

* Koplyčia po renovacijos, 2015m.Koplyčia po renovacijos, 2015m.
* Inerjero fragmentas (vaizdas pro langą)Inerjero fragmentas (vaizdas pro langą)
* Sodyba prie kapiniųSodyba prie kapinių

Šaltiniai
---------

1. ↑  Šv. Martinijonas, Milano arkivyskupas

Nuorodos
--------

* Milvydžių koplyčios pašventinimas Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
* Milvydžių koplyčia (*grazitumano.lt*) Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
* Milvydžių koplyčia (*siauliai.lt*)[neveikianti nuoroda]
* Milvydžių koplyčia (*joniskis.lt*) Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
|  |
| --- |
| **Kartenos mokykla-daugiafunkcis centras** |
| [[Vaizdas:|Kartenos mokykla-daugiafunkcis centras herbas|center|100px]] |
| [[Vaizdas:|Kartenos mokykla-daugiafunkcis centras|250px]] |
| **Adresas** | Mokyklos g. 16, Kartena |
| **Direktorius(-ė)** | Laima Mačernienė |
| **Mokinių skaičius** | 297 |
| **Įkūrimo data** | 1639 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 27 |

**Kretingos rajono Kartenos mokykla-daugiafunkcis centras** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kartenoje (Kretingos rajonas), Mokyklos g. 16, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190283570.

Filialas: Kalniškių pradinio ugdymo skyrius.

Istorija
--------

1897 m. įsteigta valdinė pradžios trejų metų mokykla. Po Pirmojo pasaulinio karo Kartenoje pradėjo veikti 4 skyrių pradinė mokykla, kurioje buvo 100 mokinių, o juos mokė 3 ar 4 lietuviai mokytojai. 1945 m. įkuriama Kartenos progimnazija. 1946 m. rudenį progimnazijos klasės perkeltos į suremontuotą 1897 m. pastatytą valsčiaus valdybai ir mokyklai namą. 1950 m. šalia senojo mokyklos pastato pastatytas pusantraaukštis pastatas, kuriame buvo sporto salė, biblioteka, direktoriaus butas. 1966 m. mokykla įsikūrė naujame pastate, nors liko naudojami ir senieji pastatai, kuriuose buvo valgykla, fizikos, biologijos, chemijos kabinetai, biblioteka. 1999 m. atidarytas renovuotas pagrindinis mokyklos pastatas.

Direktoriai
-----------

* 1933 m. Antanas Dibisteris
* 1945 m. Antanas Urbonas
* 2002-2012 Jūratė Angelija Račkauskaitė
* 2012 m. Laima Mačernienė

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
| **Juozas Vaičkus** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1885 m. balandžio 16 d.Rusija Zastaučiai, Telšių apskritis, Rusijos imperija |
| Mirė | 1935 m. balandžio 7 d. (49 metai)Lietuva Kaunas |
| Palaidotas (-a) | Eigulių kapinės |
| Sutuoktinis (-ė) | Morta Vaičkienė |
|  |
| Veikla | Lietuvos aktorius, režisierius |
|  |
|  **Vikiteka** | Juozas Vaičkus |

**Juozas Vaičkus** (1885 m. balandžio 16 d. Zastaučiuose, Telšių apskritis, Rusijos imperija – 1935 m. balandžio 7 d. Kaune) – Valstybės teatro režisierius.

Biografija
----------

J. Vaičkus 1905 m. Sankt Peterburge suorganizavo vadinamąjį Skrajojamajį teatrą. 1916 m. jis įkūrė pirmąją lietuvių teatro studiją, išugdė pirmuosius profesionalius lietuvių aktorius: O. Kurmytę, T. Vaičiūnienę, P. Kubertavičių, J. Stanulį.

1919 m. jis įsitraukė į Lietuvių meno kūrėjų draugiją ir pradėjo teatrinę veiklą Kaune. 1920 m. sausio 19 d. Kauno teatro rūmuose įvyko pirmasis vaidyklos spektaklis – J. Vaičkaus režisuota H. Zudermano pjesė „Joninės". Vėliau, kilus nesutarimams, J. Vaičkus iš teatro pasitraukė. 1923–1928 m. jis dirbo JAV, Holivude studijavo kino meną.

1931 m. J. Vaičkus sugrįžo į Lietuvą. Kaune jis įsteigė privačią Vaidybos studiją, kurioje mokėsi virš 100 mokinių. Po metų studijoje jau buvo vaidinami spektakliai. Kartu su operatoriumi A. Žibu J. Vaičkus sukūrė dokumentinius filmus apie poeto Maironio laidotuves ir Palangą. 1932 m. J. Vaičkus įsteigė lietuviškų filmų kūrimo bendrovę „Lietfilmas", norėjo kurti vaidybinius filmus. Daliai J. Vaičkaus mokinių perėjus pas režisierių A. Oleką-Žilinską, rengti projektai nutrūko.

J. Vaičkus mirė 1935 m. Palaidotas Kauno Eigulių kapinėse.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Juozas Vaičkus*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015

Nuorodos
--------

* Apie J. Vaičkų Archyvuota kopija 2007-03-11 iš Wayback Machine projekto.
* Žymūs Kauno žmonės Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
Warner Bros. Animation Inc.|  |
| Forma | Padalinys |
| Įkurta | 1980 m. kovo 15 d. |
| Centrinė būstinė | 411 North Hollywood Way, Burbankas, Kalifornija, JAV |
| Svarbiausi darbuotojai | Sam Register(prezidentas) |
| Produkcija | Filmai, televizijos programos, animacija |
| Savininkas (-ai) | Warner Bros. |

**„Warner Bros. Animation Inc."** – amerikiečių animacijos studija, kuri priklauso „Warner Bros." Būdama „Warner Bros. Cartoons" įpėdine (1933–1969 m.), ši studija yra glaudžiai susijusi su „Looney Tunes" bei „Merrie Melodies" programomis. „Warner Bros." savo animacijos padalinį atkūrė 1980 m. ir patikėjo prodiusuoti su „Looney Tunes" susijusį turinį, o 1996 m. padalinys tapo „Time Warner" dalimi. 2001 m. kovo mėn. „Hanna Barbera" buvo įtraukta į animacijos studijos sudėtį.

Šiuo metu „Warner Bros. Animation" užsiima tiesiai į eterį leidžiamų animacijos laidų, kuriose rodomi „Warner Bros. Discovery", o kartu – ir „Turner Entertainment", „MGM", „Hanna Barbera" bei „DC Entertainment" priklausantys personažai, gamyba.

Išnašos
-------

1. ↑  *"C2500359 - WARNER BROS. ANIMATION INC. | Statement of Information". California Secretary of State. January 18, 2022. Nuoroda tikrinta March 31, 2022.*
2. ↑  *"Warner Bros. Animation". YouTube.*
3. ↑  *Maltin, Leonard (1987) [1980]. Of Mice and Magic. New York: Plume. p. 273. ISBN 978-0-45-225993-5.*
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Marselis Blochas 1914 m.
**Marselis Daso** (*Marcel Dassault*), pirmoji pavardė *Marselis Blochas* (*Marcel Bloch*) (1892 m. sausio 22 d. − 1986 m. balandžio 17 d.) − Prancūzijos aviacijos pramonininkas.

Biografija
----------

Marselis Blochas gimė Paryžiuje. Baigęs Kondorsė licėjų (*lycée Condorcet*), Bregė mokyklą (*Breguet School*) ir SUPAERO (Valstybinę aeronautikos ir kosmoso aukštąją mokyklą), jis išrado lėktuvų propelerio tipą, kurį Prancūzijos aviacija naudojo visą Pirmąjį pasaulinį karą. Vėliau įkūrė lėktuvų gamybos kompaniją „Société des Avions Marcel Bloch".

1936 m. ši kompanija buvo nacionalizuota, o M. Blochas liko jos direktoriumi. Antrojo pasaulinio karo metais jis atsisakė bendradarbiauti su vokiečių aviacijos pramone ir kaip žydas buvo išvežtas į Buchenvaldo koncentracijos stovyklą.

Vėliau Marselis Blochas pakeitė pavardę į *Bloch-Dassaut*, o 1949 m. − į *Dassault*. *Dassault* buvo jo brolio generolo Darijaus Polo Blocho pseudonimas Prancūzijos pasipriešinimo metais ir reiškė „puolimui". Žodis paimtas iš prancūzų kalbos termino *char d'assault* − „tankas".
  
1950 m. Marselis Daso atsivertė į katalikybę.

Po karo M. Daso sukūrė pažangiausią karinės aviacijos kompaniją Prancūzijoje „Avions Marcel Dassault". Kompanijai vėliau vadovavo M. Daso sūnus Seržas Daso (*Serge Dassault*).

Marselis Daso mirė 1986 m. Neji prie Senos komunoje, o palaidotas Paryžiaus Pasi kapinėse.
| **Rapolas Okulič-Kazarinas** |
| --- |
|  |
| Rapolas Okulič-Kazarinas |
| Gimė | 1857 m. spalio 24 d.Mogiliovo gubernija, Rusijos vėliava Rusijos imperija. |
| Mirė | 1919 m. balandžio 27 d. (61 metai)Kaunas, Lietuvos vėliava Lietuva |
| Palaidotas (-a) |  Eigulių kapinėse |
| Tėvas | Jozef Michal Bazyli Okulicz-Kozaryn |
| Sutuoktinis (-ė) | Konstancija Išoraitė |
| Vaikai | AnatolijusEugenijusČeslavaVladimiras |
|  |
| Organizacijos | Karo aviacijos mokykla |
| Pareigos | viršininkas |

**Rapolas Okulič-Kazarinas (Okulič-Kozarinas)** (g. 1857 m. spalio 24 d. Mogiliovo gubernijoje (dab. Baltarusijoje) – 1919 m. balandžio 27 d. Kaune) – generolas majoras, Lietuvos kariuomenės savanoris, vienas iš Lietuvos karo aviacijos pradininkų. Palaidotas Kaune, Eigulių kapinėse.

Biografija
----------

R. Okulič-Kazarinas karinę tarnybą pradėjo 1873 m. Rusijos kariuomenės 28 pėstininkų divizijos (*28 пехотная дивизия*) trečiajame pėstininkų pulke. Netrukus dvejiems metams buvo pasiųstas mokytis į Rygos pėstininkų junkerių mokyklą. Ją baigęs 1875 m. grįžo į savo pulką. 1878 m. tarnyboje buvo pakeltas į poručikus, paskirtas kuopos vadu. 1888 m. pakeltas į štabskapitonus.

1902 m. mokėsi karininkų šaulių mokykloje, jam buvo suteiktas papulkininkio laipsnis. 1903–1904 m. buvo pulko teismo pirmininkas. 1904 m. tarnavo 159 Gurijos pėstininkų pulke (*Гурийский 159-й пехотный полк*) 3–iojo bataliono vadu. 1905 m. paskirtas pulko vadu ir su pulku išsiųstas į Mandžiūriją. 1906 m. perkeltas į 3 Dono pėstininkų pulką, paskirtas 4–ojo bataliono vadu. 1911 m. pakeltas į pulkininkus. 1912 m. pakeltas į generolus majorus ir paleistas į atsargą.

Veikla Lietuvoje
----------------

1919 m. kovo 29 d. savanoriu įstojo į Lietuvos kariuomenę. Kaip karininkas paskirtas bombų sandėlio prižiūrėtoju. Nuo 1919 m. balandžio 5 d. ėjo Aviacijos mokyklos viršininko pareigas.

Lietuvoje R. Okulič-Kazarinas po mirties buvo apdovanotas Savanorių (1930) ir Lietuvos nepriklausomybės (1931) medaliais.

Literatūra
----------

* „Lietuvos kariuomenės karininkai 1918-1953", Vilnius: Lietuvos nac. muziejus, 2001. ISBN 9955-415-11-8

Nuorodos
--------

* Rapolo Okulič-Kazarino biografija
| **Aelia klugii** |
| --- |
|  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Potipis: | Šešiakojai  *( Hexapoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Poklasis: | Sparnuotieji  *( Pterygota)* |
| Būrys: | Blakės  *( Hemiptera)* |
| Šeima: | Skydblakės  *( Pentatomidae)* |
| Gentis: | Aelia  *( Aelia)* |
| Rūšis: | Mažoji skydblakė  *( Aelia klugii)* |

 |
| Binomas |
| ***Aelia klugii***Hahn, 1833 |

**Mažoji skydblakė** (*Aelia klugii*) – skydblakių (*Pentatomidae*) šeimos blakių rūšis.
Mažesnė nei smailiagalvė skydblakė (*Aelia acuminata*), bei neturi juodų dėmių ant vidurinių ir užpakalinių kojų šlaunų išorinės dalies.

Suaugėliai randami nuo balandžio pabaigos iki spalio galo, nimfos – liepos mėnesį. Randamos ant miglinių (*Poaceae*) šeimos augalų: smilgų (*Agrostis sp.*), gardūnytės (*Anthoxanthum sp.*), ašarėlių (*Briza sp.*), lendrūno (*Calamagrostis sp.*), eraičino (*Festuca sp.*), motiejuko (*Phleum sp.*), miglės (*Poa sp.*).

Gyvena sausose pievose, kuriose gausu varpinių augalų.

Panašios blakės: Smailiagalvė skydblakė (*Aelia acuminata*), dvitaškė skydblakė (*Aelia rostrata*).

Paplitusi beveik visoje Europoje, randama ir Lietuvoje.

Nuorodos
--------

* Fauna Europaea
* Blakės fotografijos
| San Markosas |
| --- |
| San Markoso upė San Markoso upė |
| **Ilgis** | 370 km |
| **Ištakos** | Brazilijos plokščiakalnis |
| **Žiotys** | Paranaiba |
| **Šalys** | Brazilijos vėliava Brazilija |
|  |
|  **Vikiteka** | San Markosas |

**San Markosas** (port. *Rio São Marcos*) – upė Brazilijoje, Minas Žeraiso ir Gojaso valstijose; Paranaibos dešinysis intakas (Paranos baseinas). Prasideda Brazilijos plokščiakalnyje, ~900 m aukštyje, į pietryčius nuo Brazilijos miesto. Vingiuoja į pietus, pietvakarius, ilgą atkarpą sudaro ribą tarp Gojaso ir Minas Žeraiso, o žemupyje teka per Gojaso teritoriją. Įteka į Paranaibą (Emborkasauno tvenkinį) Davinopolio apylinkėse.

Didžiausi intakai: San Firminas (dešinieji), Batalja, San Bentas (kairieji).

San Markosas keliose vietose patvenktas, sudaryti dideli tvenkiniai (Sera do Fakauno, Bataljos). Upės vanduo naudojamas drėkinimui. Didesnių miestų prie upės nėra.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.
2. ↑  Mapa físico do estado do Minas Gerais, IBGE, 2011.
**Povilas Dundulis** (1894 m. kovo 22 d. Čekonys, Debeikių valsčius – 1942 m. rugsėjo 2 d. Kansko lageris, Krasnojarsko kraštas) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas.

Biografija
----------

1915 m. baigė Kijevo 2-ąją praporščikų mokyklą. Per Pirmąjį pasaulinį karą tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje, buvo sužeistas. 1917–1918 m. Vitebsko lietuvių bataliono 1-osios kuopos vadas.

1918 m. lapkričio 22 d. savanoriu stojo į Lietuvos kariuomenės 1-ąjį pėstininkų pulką, nuo 1919 m. sausio mėn. kuopos vadas. 1919 m. dalyvavo nepriklausomybės kovose su Raudonąja armija. Pasižymėjo išlaisvinant Vajasiškio bažnytkaimį, Salaką ir Zarasus. Prie Vajasiškio esantis Zablackų kaimas jo garbei kaimas pavadintas Dunduliais.

Nuo 1920 m. lapkričio mėn. 3-ojo bataliono vadas. 1922 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus, paskirtas pulko vado padėjėju. Nuo 1927 m. rugpjūčio mėn. – 1-ojo pėstininkų pulko vadas. 1928 m. pulkininkas. 1930 m. vasario mėn. – 1932 m. lapkričio mėn. Vyriausiojo štabo ypatingųjų reikalų karininkas. Išėjęs į atsargą gyveno savo ūkyje.

TSRS okupavus Lietuvą, 1941 m. birželio 15 d. su šeima ištremtas i Sibirą. 1941 m. lapkričio 11 d. suimtas, įkalintas Kanske.

Įvertinimas
-----------

* 1919 m. Vyčio kryžiaus 5 laipsnio ordinas
* 1919 m. Vyčio kryžiaus 4 laipsnio ordinas
* 1928 m. Gedimino 3 laipsnio ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Juozas Jankauskas. *Povilas Dundulis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 205 psl.
Koordinatės: 55°47′19″ š. pl. 22°38′12″ r. ilg.﻿ / ﻿55.78861°š. pl. 22.63667°r. ilg.﻿ / 55.78861; 22.63667

| Užvenčio tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Kelmės rajonas) |
| Plotas | 0,174 km² |
| Kranto linijos ilgis | 3,1 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 3,7 m |
| Didžiausias gylis | 10,8 m |
| Įteka | Venta, 2 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Venta |

**Užvenčio tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, 1 km į šiaurės vakarus nuo Užvenčio. Sudarytas užtvenkus Ventos upę jos aukštupyje 318,3 km nuo žiočių. Tvenkinio ilgis pietų-šiaurės-rytų kryptimi – 1,2 km, plotis – iki 0,27 km. Altitudė 133 m. Tvenkinio galas užpelkėjęs. Krantai daugiausia aukštoki, apaugę medžiais ir krūmais. Pasroviui už 1 km yra Užvenčio malūno tvenkinys. Šiaurinėje pakrantėje driekiasi sodai, pietvakariniame – miškas, į vakarus ir pietus plyti dirbami laukai. Prie tvenkinio yra šie kaimai: Girnikai, Gurava, Markūniškė. Šiaurrytinėje pakrantėje, šalia užtvankos, yra paplūdimys.

Tvenkinys įrengtas 1982 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
| **Anatolijus Michailovičius Kašpirovskisrus. *Анатолий Михайлович Кашпировский*** |
| --- |
|  |
| Anatolijus Kašpirovskis. Kadras iš dokumentinio filmo „Kašpirovskio sindromas" (2006 m.) |
| Gimė | 1939 m. rugpjūčio 11 d. (84 metai)Chmelnickyje Ukrainoje |
|  |
| Veikla | medikas hipnotizuotojas, tapęs populiarus po 1989 metais per televiziją transliuotų hipnozės seansų |
| Partija |  |

**Anatolijus Michailovičius Kašpirovskis** (rus. *Анатолий Михайлович Кашпировский* g. 1939 m. rugpjūčio 11 d. Chmelnickyje Ukrainoje) – medikas hipnotizuotojas, tapęs populiarus po 1989 metais per televiziją transliuotų hipnozės seansų.

Biografija
----------

Gimė 1939 m. rugpjūčio 11 d. Ukrainoje, Chmelnickyje. 1962 m. baigė Vinicos medicinos institutą, po to 25 metus dirbo psichoterapeutu psichiatrijos ligoninėje. 

1989 m. atliko keletą hipnozės seansų per tarybinę televiziją. Per teletiltus padarė nuskausminimą dviem pacientėms po pilvo srities operacijų. Pirmas hipnozės seansas įvyko 1989 m. spalio 9 d. per Centrinę TSRS televiziją. 

1993 m. išrinktas Rusijos valstybinės Dūmos deputatu. Sulaukė prieštaringų vertinimų, kai palaikė Vladimirą Žirinovskį. Vėliau pasitraukė iš politikos ir 1995 m. išvyko gyventi į JAV. 

Medicinos mokslų kandidatas. TSRS sunkiosios atletikos sporto meistras.

Veikla
------

Jau 1970 m. vadovavo kolektyviniams hipnozės seansams. 1989 m. atliko keletą hipnozės seansų per tarybinę televiziją, kurie susilaukė didelio populiarumo. 1990 m. lankėsi Lenkijoje, kur kas savaitę per televiziją ir ne tik atliko kolektyvinius hipnozės seansus. 2006 m. gruodį vykdė sveikatingumo seansus Čeliabinske. Milicija konfiskavo iš Kašpirovskio 160 paketų su „pakrauta" druska po to, kai Rusijos vartotojų teisių priežiūros tarnyba (rus. *Роспотребнадзор*) nustatė, kad paketai nėra markiruoti. Čeliabinsko srities prokuratūra apkaltino administraciniu pažeidimu dėl neteisėto užsiėmimo psichiatriniu gydymu.

Čeliabinsko valstybinės medicinos akademijos prie Rusijos Federacijos sveikatos apsaugos ministerijos (rus. *Росздрава РФ*) specialistų nuomone, A. Kašpirovskio hipnozės metodai gali pakenkti sveikatai, nes jis neįvertina individualių pacientų ypatumų  (I. Izonovas). Pavyzdžiui, sergantiems onkologinėmis ligomis žmonėms Kašpirovskis patardavo 100 kartų paklausyti kasetę su jo balsu .

Atsakydamas Kašpirovskis pagrasino, kad už nepagrįstą patikrinimą milicijos ir prokuratūros darbuotojams per atstumą gali sukelti įvairių sveikatos sutrikimų.

Nuorodos
--------

* A. Kašpirovskį patraukė administracinėn atsakomybėn Archyvuota kopija 2007-01-03 iš Wayback Machine projekto.;
* Straipsnių rinkinys apie A. Kašpirovskį Archyvuota kopija 2007-09-28 iš Wayback Machine projekto.;
* A. Kašpirovskio biografija.
| **Vaclovas Šiugždinis** |
| --- |
| Gimė | 1911 m. rugpjūčio 28 d.Kaunas |
| Mirė | 1988 m. lapkričio 22 d. (77 metai)Kaunas |
| Palaidotas (-a) | Petrašiūnų kapinėse |
| Vaikai | Dalia, Elona |
|  |
| Veikla | literatūros vertimai, švietimas |
|  |
| Alma mater | Vytauto Didžiojo universitetas |

**Vaclovas Šiugždinis** (1911 m. rugpjūčio 29 d. –1988 m. lapkričio 22 d.) – Lietuvos vertėjas, poetas, pedagogas.

Biografija
----------

Pirmojo pasaulinio karo metais su tėvais gyveno Rusijoje, Tombovo mieste. 1921 m. grįžęs į Lietuvą, mokėsi Vyturėlio pradinėje mokykloje. Dirbdamas „Spindulio" spaustuvėje baigė gimnaziją, 1932 m. įstojo į Vytauto Didžiojo universitetą, kur Humanitarinių mokslų fakultete studijavo romanistiką. Pradėjo literatūrinę veiklą: rašė eilėraščius, trumpus apsakymus, vertė iš rusų, lenkų kalbų. 1938–1939 m. stažavosi Nansi ir Bezansono (Prancūzija) universitetuose, įgijo teisę mokyti prancūzų kalbos ir literatūros. Gavęs diplomą, suteikiantį teisę dėstyti prancūzų kalbą ir literatūrą, 1939–1971 m. mokytojavo Kauno, Jonavos, Aukštadvario mokyklose, dėstė finansiniame technikume, mokytojų seminarijoje, direktoriavo Kauno jėzuitų gimnazijoje. Nuo 1944 m. dirbo grožinės ir pedagoginės literatūros leidyklose. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

Kūryba
------

Išvertė 20 grožinės literatūros knygų (pasirašydamas savo pavarde ir slapyvardžiais), 10 pedagoginės literatūros knygų, suredagavo apie 40 vertimų. Nuo 1970 m. V. Šiugždinis pradėjo spausdinti vertimus periodinėje spaudoje: „Nemune", „Pergalėje", „Literatūroje ir mene", „Švyturyje", skaitė verstinę poeziją televizijos ir radijo laidose, rengė autorinius vakarus įvairiuose Lietuvos miestuose.

1936 m. išleido pirmąją savo poezijos knygą „Amžini stabai". Po mirties, 1998 m. išleista antroji knyga „Stabai sudužo". Yra likę nepublikuotų V. Šiugždinio kūrybos rankraščių. V.Šiugždinio poezijoje dominuoja intelektualinės emocijos, religiniai išgyvenimai, susirūpinimas dėl krikščioniškų vertybių nykimo. 

2014 m. Kaune, ant Laisvės alėjoje 101 stovinčio pastato atidengta V. Šiugždinio atminimo lenta (aut. skulptorius Danielius Sodeika). Šiame name jis su šeima gyveno 1942–1980 m.

Bibliografija
-------------

* „Amžini stabai". Kaunas: Sakalas, 1936
* „Stabai sudužo". Kaunas: Gabija, 1998 ISBN 9986-517-87-7

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Memorialinė lenta vertėjui, poetui, mokytojui Vaclovui Šiugždiniui

Nuorodos
--------

* Prisimenant vertėją ir poetą Vaclovą Šiugždinį
* Prancūzų institute – paroda apie vertėją ir poetą Vaclovą Šiugždinį
* Vaclovui Šiugždiniui – 100 Archyvuota kopija 2013-09-04 iš Wayback Machine projekto.
| ***Interrabang*** |
| --- |
|  |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Giuliano Biagetti |
| Scenaristas (-ai) | Luciano LucignaniGiorgio MariuzzoEdgar Mills |
| Metai | 1969 |
| Žanras | giallo |
| Trukmė | 93 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Interrabang** – 1969 m. Italijoje sukurtas filmas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Haydee Politoff – Valerija
* Corrado Pani – Marko
* Beba Lončar – Ana
* Shoshana Cohen – Margarita
* Umberto Orsini – Fabricijus
* Tellino Tellini
* Antonietta Fiorito

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Fotografas su trimis modeliais negyvenamoje saloje rengia foto sesiją, kuomet per radiją išgirsta pranešimą, kad policija po susišaudymo ieško pavojingo nusikaltėlio. Baigę darbus jie nori grįžti į krantą, tačiau nesugeba užvesti katerio, kuriuo atplaukė. Jiems pavyksta prisikviesti pro šalį plaukiančią valtį, tačiau joje nėra pakankamai vietos, todėl fotografas į krantą leidžiasi vienas. 

Likusios trise, merginos nerūpestingai leidžia laiką, kol aptinka, kad saloje be jų yra dar vienas žmogus – paslaptingas nepažįstamasis Marko...
Vandenyno tarša Havajuose
**Vandenynų tarša** – vandens užteršimas Žemės vandenynuose, kurią sudaro tarša chemikalais ir šiukšlėmis. Vandenynų tarša turi neigiamą poveikį vandenynų aplinkai, joje gyvenantiems gyviems organizmams, taip pat pasaulio ekonomikai.

Mikroplastikas ir nanoplastikas, patenkantys į žuvų organizmą
Tarša patenka daugiausia iš sausumos šaltinių (apie 80 proc.), nors dalį taršos sukuria jūros transportas. Taršos šaltinis yra žmonija (antropogeninis poveikis), išpildama kietas atliekas, srutas, pramonines medžiagas. Dalis taršos patenka iš oro, kurią taip pat suformuoja žmogaus veikla – žemės ūkis (ypač fosforas ir azotas bei jų junginiai), naftos gavyba, įvairios atliekos, dulkės, plastmasės gaminiai ir dalelės, ekologinės katastrofos.

Labai didelė vandenyno taršos sankaupa yra Ramiojo vandenyno šiaurinėje dalyje – Didžioji Ramiojo vandenyno šiukšlių dėmė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Marine Pollution (OER). Nationalgeographic.com (tikrinta 2023-11-01).
2. ↑  What is the biggest source of pollution in the ocean? Noaa.gov (tikrinta 2023-11-01).
3. ↑  Stanislav Patin. Anthropogenic impact in the sea and marine pollution. Offshore-environment.com (tikrinta 2023-11-01).
*Šis straipsnis apie Rytų Europos virtuvėje paplitusias košes. Apie pasaulio košių įvairovę skaitykite straipsnyje Košė (patiekalų tipas).*
Grikių košė
**Košė** – Rytų Europos virtuvėje paplitęs patiekalas iš vandenyje (piene ar sultinyje) virtų kruopų, į kurį gali būti įdėta druskos, cukraus. Taip pat grūdama iš virtų bulvių. Košės gali būti skaninamos riebalais (sviestu, spirgais, grietine), saldžiais priedais (šviežiais ar džiovintais vaisiais, uogienėmis, medumi). Valgoma kaip atskiras patiekalas arba patiekiamas kaip garnyras.

Žodis kilęs iš slavų kalbų (lenk. *kasza*, blrs. *каша*) – šis kilęs iš slavų prokalbės \**kāsi̯ā* ('košti'; giminiškas liet. *kóšti, kóšiu*). lietuvių kalboje seniau buvo paplitęs finougriškos kilmės žodis putra (plg. suom. *puuro*, est. *puder*), kurį išstūmė slaviškos kilmės žodis.

Būdingas Rytų Europos šalių patiekalas. Košės labai paplitusios rusų virtuvėje, bet taip pat ir baltarusių, ukrainiečių, lenkų, lietuvių virtuvėse. Rusijoje košės žinomos ir kaip kareiviškas patiekalas, kadangi jos kelis šimtus metų yra įprastinis patiekalas armijoje, ypač lauko sąlygomis. Dėl to armijos virėjai dar vadinami „košviriais" (rus. *кашевар*). Tarp žydų košių valgymas buvo siejamas su skurdu, dėl to ilgainiui išeiviai iš Rytų Europos šalių JAV nustojo jas valgyti arba jas ruošdavo kaip šventinius patiekalus.

Lietuvoje košė valgoma su duona, rūgpieniu, kartais su lašiniais, sviestu, silke, Žemaitijoje – su mirkalu (papilu) iš spirgų, taukų ir kvietinių miltų. Anksčiau košes virdavo molinėse puodynėse krosnyse, dabar – puoduose ant viryklių ar specialiuose induose mikrobangėse krosnelėse.

Rūšys
-----

Bulvių košė
Rytų Europoje paplitusių košių rūšys:

* grikių košė – didžiausias Rytų Europos košių tradicijos išskirtinumas. Dėl to anglų kalboje žodis *kasha* neretai naudojamas įvardinti tik šitą košės rūšį;
* kvietinė košė – verdama dažniausiai iš skaldytų kviečių kruopų;
* perlinė košė – verdama iš neskaldytų miežių kruopų;
* miežinė košė – verdama iš skaldytų miežių kruopų;
* avižinė košė – verdama dažniausiai iš avižinių dribsnių;
* žirnių košė – verdama iš žirnių;
* manų košė – verdama iš rupiai maltų kviečių krupų. Tradicija atkeliavusi iš Artimųjų Rytų šalių, dažniausiai tiekiama saldi;
* ryžių košė – dažniausiai verdama su pienu, saldi. Tradicija atkeliavusi iš rytų per pietų Europą;

ir kt.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ernst Fraenkel. *Litauiches Etymologysches Wörterbuch*. I–II t. Heidelberg: Carl Winter Universitätsverlag, 1962–1965. p. 284.
2. ↑  ка́ша, Фасмер Макс. Этимологический словарь русского языка. Тт. 1—4. М. 1964–1973.
3. ↑  Molokhovets, Elena (1998). *Classic Russian Cooking*. Indiana University Press. p. 331.
4. ↑  КАШЕВАР. Толковый словарь Ушакова. Д.Н. Ушаков. 1935–1940.
5. ↑  Helman, Anat (2015). *Jews and Their Foodways*. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-049359-2.
6. ↑  *Košė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-06-05.
**Izidorius Eduardas Kraunaitis** (1899 m. rugsėjo 25 d. Novosiolka, Širvintų valsčius – 1964 m. birželio 30 d. Andes, Niujorko valstija) – Lietuvos karinis veikėjas, Generalinio štabo pulkininkas.

Biografija
----------

Nuo 1919 m. kovo mėn. Lietuvos kariuomenės savanoris. Dalyvavo kovose su Sovietų Rusijos Raudonąją armiją, bermontininkais. 1920 m. spalio mėn. baigęs karo mokyklą, dalyvavo nepriklausomybės kovose su Lenkijos kariniais daliniais prie Širvintų ir Giedraičių. 1923 m. sausio mėn. Klaipėdos sukilimo dalyvis. 1924 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus Kaune, 1926 m. baigė Sent Syro karo mokyklą, o 1927 m. Somiuro aukštesniąją kavalerijos karininkų mokyklą Prancūzijoje.

1933–1934 m. ir 1937–1939 m. – Kavalerijos štabo viršininkas, 1934–1935 m. 2-ojo ulonų pulko vadas. 1937 m. baigė Prancūzijos Generalinio štabo akademiją. 1938 m. Lietuvos kariuomenės Generalinio štabo pulkininkas. 1939–1940 m. Husarų pulko vadas. Nuo 1938 m. dėstė Karininkų kursuose.

TSRS okupavus Lietuvą nuo 1940 m. birželio mėn. kavalerijos inspektorius, nuo 1940 m. gruodžio – Raudonosios armijos 29-ojo teritorinio šaulių korpuso 179-osios divizijos štabo viršininkas. 1940 pab. nelegaliai pasitraukė į Vokietiją. Prasidėjus TSRS-Vokietijos karui grįžo į Lietuvą. 1941–1942 m. Lietuvos savisaugos dalinių Vilniaus apygardos vadas, Lietuvos aktyvistų fronto ir Lietuvos laisvės armijos veikėjas.

1944 m. pasitraukė į Vokietiją, dirbo vokiečių žvalgybos mokyklose Rytų Prūsijoje. 1949 m. išvyko į JAV.

Parašė darbų apie kavaleriją, tarp jų „Kavalerijos taktika" (1932 m.).

Įvertinimas
-----------

* 1919 m. Vyčio kryžiaus 5 laipsnio ordinas
* 1928 m. Gedimino 4 laipsnio ordinas
* 1938 m. Vytauto Didžiojo 3 laipsnio ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kazimieras Tamašauskas *Izidorius Kraunaitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 2006 psl. 740 psl.
Vilniaus festivalio logotipas
**Vilniaus festivalis** - 1997 m. Nacionalinės filharmonijos festivalis, tapęs vienu iš svarbiausių šalies muzikos renginių. Festivalis kiekvienais metais pristato žymių Lietuvos ir užsienio atlikėjų interpretuojamų stambių simfoninių bei kamerinių kūrinių programas, šiuolaikinių Lietuvos kompozitorių premjeras, festivalio užsakymu sukurtus kūrinius, bendradarbiauja su kitais Europos festivaliais. Per savo gyvavimo metus Vilniaus festivalis akivaizdžiai praturtino šalies muzikinį gyvenimą ir prisidėjo prie kultūrinio turizmo plėtros1.

„Vilniaus festivalis" yra tarptautinis muzikos festivalis, pripažintas Europos festivalių asociacijos generalinės asamblėjos Ženevoje ir 1999 m. spalį tapęs tikruoju asociacijos nariu. Bendradarbiavimo su žymiais Lietuvos bei užsienio atlikėjais, bendrų projektų su Lietuvos, Italijos, Lenkijos, Vokietijos, Prancūzijos, Kroatijos, Slovėnijos, Šveicarijos festivaliais. Aktyviai dalyvaudamas kultūrinio turizmo programose Vilniaus festivalis plačiai paskleidė žinią apie Lietuvos kultūros gyvybingumą, šiuolaikinių lietuvių kompozitorių kūrybą bei aukštą atlikėjų lygį.

„Vilniaus festivalio" rengėjų ir atlikėjų bendradarbiavimas su pasaulinio garso muzikais – Y. Menuhinu, M. Rostropovičiumi, J. Frantzu, R. Muti, K. Pendereckiu, D. Geringu, G. Kremeriu paspartino ne tik Lietuvos muzikinės kultūros, bet ir politinės veiklos pripažinimą tarptautiniu mastu.

Žymūs atlikėjai koncertavę festivalyje
--------------------------------------

Maestro V. Gergijevas Vilniaus festivalyje pristatė ir Sank Peterburgo Marijos teatro (2001 m.) ir Londono simfoninį (2009 m.) orkestrus.
| **Kazys Gudelis** |
| --- |
| Gimė | 1896 m. kovo 10 d.Grąžteliai, Vaškų valsčius |
| Mirė | 1963 m. kovo 3 d. (66 metai)Kaunas |
| Tėvas | Stasys |
| Sutuoktinis (-ė) | Paulina |
| Vaikai | Vytautas Gudelis |
|  |
| Veikla | karinis veikėjas |

**Kazys Gudelis** (1896 m. kovo 10 d. Grąžteliuose, Vaškų valsčius – 1963 m. kovo 3 d. Kaune) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas.

Biografija
----------

1919 m. liepos mėn. baigė Kauno karo mokyklą, tarnavo Pirmajame raitelių pulke. 1920 m. liepos-gruodžio mėn. dalyvavo kovojant su Lenkijos kariuomenės daliniais.

1923 m. spalio mėn. baigė Aukštuosius karininkų kursus. Nuo 1927 m. kovo mėn. pulko vado padėjėjas (pavaduotojas). 1931 m. rugpjūčio mėn. baigė Aukštesniųjų karininkų kursus. Nuo 1932 m. spalio mėn. 2-ojo ulonų pulko vado padėjėjas, nuo 1939 m. gegužės mėn. Kavalerijos štabo 1-ojo skyriaus viršininkas, nuo 1940 m. gegužės mėn. Antrojo ulonų pulko vadas. 1940 m. pulkininkas.

SSRS okupavus Lietuvą ir likviduojant tarpukario Lietuvos kariuomenę nuo 1940 m. rugsėjo mėn. Raudonosios armijos 29-ojo šaulių teritorinio korpuso 26-ojo kavalerijos pulko vadas. 1941 m. birželio mėn. išsiųstas į tobulinimosi kursus Maskvoje. Per SSRS–Vokietijos karą 1942-1943 m. Raudonosios armijos 16-osios lietuviškosios divizijos vado Felikso Baltušio-Žemaičio pavaduotojas - užnugario tarnybos viršininkas. Po karo dirbo Kauno universiteto ir Kauno politechnikos instituto karinėse katedrose. 1956 m. paleistas į atsargą.

Įvertinimas
-----------

* 1927 m. II rūšies Vyties kryžiaus 3 laipsnio ordinas
* 1935 m. Vytauto Didžiojo 4 laipsnio ordinas
* 1939 m. Gedimino 3 laipsnio ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kazimieras Gudelis*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 13
2. ↑  Vytautas Zabielskas. *Kazys Gudelis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 257 psl.
3. ↑
4. ↑   Archyvuota kopija 2022-04-09 iš Wayback Machine projekto.
| **Justinas Karosas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1937 m. rugsėjo 7 d.Sangrūda, Punsko valsčius |
| Mirė | 2012 m. birželio 6 d. (74 metai)Vilnius |
| Palaidotas (-a) | Antakalnio kapinės |
| Sutuoktinis (-ė) | Vida Zita Tamošiūnaitė-Karosienė |
| Vaikai | Aušra, Edita |
|  |
| Veikla | filosofas, politinis ir visuomenės veikėjas |
| Partija | 1963 m. SSKP, 1990 m. LDDP, 2001 m. LSDP |
|  |
| Alma mater | 1963 m. Vilniaus universitetas |

**Justinas Karosas** (1937 m. rugsėjo 7 d. Sangrūdoje, Punsko valsčius – 2012 m. birželio 6 d. Vilniuje) – Lietuvos filosofas marksistas, politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1944–1958 m. mokėsi Sangrūdos vidurinėje mokykloje. 1958–1963 m. studijavo Vilniaus universiteto (VU) Istorijos ir filologijos fakultete, įgijo lietuvių kalbos ir literatūros dėstytojo specialybę.

1963–1967 m. VU Filosofijos katedros asistentas. 1967–1969 m. studijavo VU aspirantūroje, 1969 m. apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją „Ideologijos vieta ir vaidmuo socialistinės visuomenės vystymesi".

1969–1972 m. VU vyresnysis dėstytojas, 1973–1989 m. docentas. 1972–1973 m. stažavosi Vienos universitete. 1984–1985 m. gavęs A. von Humboldto stipendiją stažavosi Frankfurto prie Maino, Manheimo, Gyseno universitetuose.

1989–1992 m. VU Filosofijos fakulteto dekanas, 1994 m. habilituotas daktaras, 2000 m. profesorius.

Nuo 1963 m. SSKP narys, 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys, partijos pirmininko pavaduotojas, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos (LSDP) narys, LSDP tarybos narys.

2000–2003 m. Druskininkų savivaldybės tarybos narys. 1992–2012 m. Seimo narys, 2001–2004 m. ir 2005–2006 m. Europos reikalų komiteto pirmininko pavaduotojas, 2004–2012 m. Užsienio reikalų komiteto pirmininkas.

Daugelio monografijų, knygų ir straipsnių autorius. Rašė ideologijos ir vertybių teorijos klausimais (marksistiniu aspektu): „Socializmas ir ideologija" (1976 m.), „Metodologiniai marksistinės filosofijos bruožai" (1981 m.) ir kt.

Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Įvertinimas
-----------

* 2004 m. Druskininkų miesto garbės pilietis
* 2004 m. Ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Komandoro kryžius
* 2007 m. Ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Komandoro didysis kryžius

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2014-01-06 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑   Archyvuota kopija 2012-01-26 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑
4. ↑
5. ↑  *Justinas Karosas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. - 224
6. ↑
7. ↑
8. ↑

Nuorodos
--------

* J. Karosas: E. Žiobienės atleidimas būtų padiktuotas „rėksnių minios", 2010-10-21
| **Konstantīns Karulislatv. *Konstantīns Karulis*** |
| --- |
| Gimė | 1915 m. vasario 10 d.Ryga |
| Mirė | 1997 m. lapkričio 3 d. (82 metai)Jūrmala |
|  |
| Veikla | latvių kalbininkas |
|  |
| Alma mater | Latvijos universitetas |

**Konstantinas Karulis** (latv. *Konstantīns Karulis*, 1915 m. vasario 10 d. Ryga – 1997 m. lapkričio 3 d. Jūrmala, palaidotas Rygoje) – latvių kalbininkas.

Biografija
----------

Mokėsi Rygos 36-oje pagrindinėje mokykloje, 4-oje gimnazijoje, 1932–1942 m. Latvijos universitete studijavo teisę, baigė universitetą 1947 m. 1959 m. apgynė disertaciją apie latvių stenografijos lingvistinius elementus. 1993 m. habilituotas humanitarinių mokslų daktaras. 1994 m. Latvijos mokslų akademijos garbės narys

1931–1940 m. laikraščių „Jaunākās Ziņas" ir „Brīvā Zeme" žurnalistas. 1944 m. buvo pašauktas į Latvių legioną. 1945–1947 m. ištremtas į Tolimuosius Rytus. 1947–1950 m. Latvijos mokslų akademijos juriskonsultas, dėstė stenografijos kursuose. 1957–1964 m. dirbo Latvijos mokslų akademijos Kalbos ir literatūros institute, 1964–1975 m. – Mokslų akademijos bibliotekoje.

Mokslinė veikla
---------------

Tyrė latvių raštiją. Latvių spaudoje recenzavo lietuvių kalbininkų veikalų.

Bibliografija
-------------

* Senieji ir mūsų dienų raštai (*Senie un mūsdienu raksti*), 1956 m.
* Latvių knyga šimtmečių eigoje (*Latviešu grāmata gadsimtu gaitā*), 1967 m.
* Janis Reiteris ir jo vertimas (*Jānis Reiters un viņa tulkojums*), 1986 m.
* Latvių etimologinis žodynas (*Latviešu etimoloģijas vārdnīca*), 1: A–O, 2: P–Ž, Riga, Avots, 1992 m. 2 leid. 2001 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Sabaliauskas'**. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 512 psl.**
Lietuvos prezidentas Tauragės dvare III dragūnų Geležinio vilko pulkui 1937 m. rugpjūčio 15 d. įteikia vėliavą. Iš kairės: vidaus reikalų ministras Julius Čaplikas, kariuomenės vadas Stasys Raštikis, krašto apsaugos ministras Stasys Dirmantas, prezidentas Antanas Smetona, brigados generolas Kazys Tallat-Kelpša.
**Trečiasis dragūnų Geležinio Vilko pulkas**, Dragūnų pulkas, Geležinio Vilko pulkas – 1920–1940 m. Lietuvos kariuomenės lengvosios kavalerijos karinis dalinys.

Istorija
--------

Pulko pradžia – 1920 m. spalio mėn. pradėta formuoti savanorių raitelių šimtinė „Geležinis Vilkas". 1920 m. lapkričio mėn. ji performuota į Trečiąjį raitelių „Geležinio Vilko" pulką. 1921 m. sausio mėn. – 1923 m. kovo mėn. pulkas saugojo demarkacinę linija su Lenkija. 1922 m. balandžio 1 d. gavo oficialų vardą „Trečiasis dragūnų Geležinio Vilko pulkas". Pulke tarnavęs Kazys Binkis parašė eiles populiariam „Geležinio Vilko maršui".

Dragūnais kavaleristai pavadinti prisimenant garbingą lietuvių dragūnų pulkų ir eskadronų istoriją. Taip vadinosi Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės raitosios gvardijos pulkas ir keturi samdytos kariuomenės dragūnų pulkai, kuriuose 1650 m. buvo 1660 karių, Prūsijos kariuomenės Lietuvos dragūnų pirmasis pulkas, įsteigtas 1717 m. ir 1917 m. pabaigoje – 1918 m. pavasarį Rusijos kariuomenėje buvęs Valkos lietuvių dragūnų divizionas, kuriame buvo du eskadronai.

Pulkas 1924 m. sausio mėn. buvo išformuotas, bet 1935 m. gegužės mėn. iš naujo suformuotas iš kai kurių Pirmojo ir Antrojo kavalerijos pulkų eskadronų ir pavadintas Trečiuoju kavalerijos pulku.

1936 m. birželio 4 d. grąžintas oficialus vardas. 1937 m. rugpjūčio 15 d. pulko šventės dieną, pulkui iškilmingoje rikiuotėje įteikta vėliava su įrašu „Kovon dėl Lietuvos laisvės ir garbės". 1939 m. pulkas dalyvavo Lietuvos kariuomenės žygyje į Vilnių, vėliau priklausė Vilniaus įgulai. Tuo metu pulkas turėjo 4 raitelių, 1 kulkosvaidžių, 1 technikos eskadronus ir šarvuočių būrį.

Pulko dislokacijos vietos keitėsi, buvo: Aukštoji Panemunė (Kaunas), Raudondvaris, Utena, Vilkaviškis, Anykščiai, Tauragė (ilgiausiai), Klaipėdos kraštas, Vilnius.

Sovietams okupavus Lietuvą, 1940 m. liepos 25 d. pulkas pavadintas Trečiuoju dragūnų pulku, 1940 m. rugpjūčio mėn. išformuotas.

Pulko vadai
-----------

* Vincas Natkevičius, „Geležinio Vilko" šimtinės vadas
* J. Litvinas
* 1921 m. rugpjūtis – 1922 m. balandis Konstantinas Remišauskas
* Mykolas Gedgaudas
* 1934 m. vasario 15 d. – 1940 m. liepos 25 d. Antanas Simanas Rėklaitis
* 1940 m. liepos 25 d. Povilas Žilys

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Jasulaitis. *Trečiasis dragūnų Geležinio Vilko pulkas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. - 115 psl.

Nuorodos
--------

* III dragūnų „Geležinio Vilko" pulkas
**Perfektas**, arba **esamasis atliktinis laikas** (iš lot. *perfectum* 'tobulas, atliktas') – graikų, lotynų, sanskrito ir kai kurių kitų kalbų veiksmažodinė forma, pažyminti, kad veiksmas vyko praeityje, o jo rezultatas arba tam tikros bendresnės pasekmės galioja dabartyje (angl. *current relevance*, aktualumo dabarčiai samprata). Indoeuropiečių prokalbėje perfektas reiškė neturinčią aiškios laiko ir veikslo kategorijos iš veiksmo rezultato kilusią būklę. Lietuvių kalboje perfektą atitinka esamasis atliktinis laikas, pavyzdžiui, *esu pirkęs*.

Anglų kalbos sakinyje *John has heard about it* 'Džonas tai yra girdėjęs' perfektas visų pirma perteikia informaciją, kad tam tikru praeities metu Džonas tai išgirdo (*John heard about it*), o kitas svarbus dalykas – kad šis faktas tebėra aktualus kalbant apie Džoną ir šiuo metu.

Skirtingai negu paprastas būtasis laikas (preteritas), perfektas negali būti vartojamas nesvarbiems įvykiams reikšti. Skirtingai negu aoristas, jis negali būti pasitelktas kalbant apie veiksmų seką. Priešingai nei rezultatyvas (*durys yra atidarytos*), perfektas nerodo kokio nors apčiuopiamo rezultato šiuo metu, perfektas gali būti vartojamas tik netiesioginiams, pragmatiniams ir pan. padariniams reikšti (*atrodo, jie yra atidarę duris*).

Perfektas vartojamas daugumoje šiaurės ir pietų Europos kalbų, taip pat daugelyje kitų pasaulio kalbų. Jis dažnai reiškiamas sudėtinėmis (analitinėmis) konstrukcijomis *būti/turėti* + dalyvis (isp. *ha venido*, sen. ru *пришьлъ есть*, liet. *yra atėjęs* ir pan.). Kone išskirtinai Europos kalboms būdingi perfektai, sudaryti iš posesyvinio veiksmažodžio (turėti) ir dalyvinės veiksmažodžio formos.

Šio termino nereikėtų painioti su *perfektyvu* – įvykio veikslu (pvz. *pirkau* – eigos veikslas, *nupirkau* – įvykio veikslas, *esu pirkęs* – perfektas).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Zinkevičius, Z. (1984). *Lietuvių kalbos kilmė. I*. Vilnius: „Mokslas". p. 47. ISBN 5420001020.
2. ↑  Žodžio reikšmė: Perfektas
3. ↑  Плунгян 2011: 290
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Taškai plokštumoje turi koordinates.
**Taškas** – erdvėje esantis objektas, turintis koordinates, bet neturintis dydžio, ploto, tūrio, krypties ar kitų savybių. Taškas yra viena iš pagrindinių geometrijos sąvokų, dažniausiai naudojamas tam tikrai erdvės padėčiai fiksuoti. Taip pat visi geometriniai kūnai susideda iš taškų.

Euklido geometrijos taškas neturi dydžio, orientacijos ir jokios kitos savybės, tik padėtį. Taško sąvokos naudojamos kai kuriose aksiomose, pavyzdžiui, jei dvi plokštumos tiesės nėra lygiagrečios, egzistuoja lygiai vienas taškas, esantis ant abiejų tiesių.

Dekarto geometrijoje, tašką apibrėžia koordinatės – po vieną realųjį skaičių kiekvienai ašiai. Taigi trimatės erdvės taškas galėtų būti aprašomas taip:

*P* = (2, 6, 9)
Fizikoje dažnai vartojama materialaus taško sąvoka. Tai objektas, kurio matmenys yra maži, bet turi masę. Taigi šiuo atveju materialusis taškas apibūdinamas koordinatėmis ir mase.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Taškas
* Plokštuma

Vikicitatos 

Wikiquote logoWikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***Taškas (geometrija)***

Vikižodynas
**Antrasis artilerijos pulkas** – Lietuvos kariuomenės artilerijos 1919–1940 m. dalinys.

Istorija
--------

Lietuvos kariuomenės 2-ojo artilerijos diviziono 2-osios haubicų baterijos kariai Vievyje 1920.10.12.
Antrasis artilerijos pulkas pradėtas formuoti 1919 m. spalio 19 d. kaip antrasis artilerijos divizionas. Jį sudarė 2-oji, 5-oji ir l – oji haubicų baterijos. 1920 m. rugsėjo mėn. per Suvalkų mūšį divizionas patyrė nuostolių. Buvo sunaikintos 5-oji ir 1-oji haubicų baterijos, prie Kapčiamiesčio 1920 m. rugsėjo 21 d. nukautas leitenantas Jonas Stapulionis. 1921 m. rugpjūčio mėn. atkurtas divizionas pavadintas Antruoju artilerijos pulku. 1922 m. rugsėjo 19 d. pulkas persikėlė į nuolatinę taikos meto dislokacijos vietą – Kėdainius. 1928 m. pulkas suskirstytas į artilerijos grupes po tris baterijas. Štabas ir pirmoji grupė dislokuoti Kėdainiuose, 2-oji grupė – Seredžiuje, 3-oji grupė – Raseiniuose.

4-ojo dešimtmečio pabaigoje mokymo ir tiekimo požiūriu Antrasis artilerijos pulkas buvo pavaldus artilerijos inspektoriui, mobilizacijos ir operatyviniu – Trečiojo pėstininkų pulko, kurį karo metu planuota išplėsti į pėstininkų diviziją, vadui.

1940 m. birželį TSRS okupavus Lietuvą ir Lietuvos liaudies kariuomenę inkorporavus į Raudonosios armijos 29-ąjį teritorinį šaulių korpusą pulkas pavadintas 617-uoju artilerijos pulku, o faktiškai išformuotas.

Uniforma
--------

Antrojo artilerijos pulko uniforma, skirtinga nuo kitų Lietuvos kariuomenės dalinių uniformų, patvirtinta 1923 m. Tiek kareivių, tiek karininkų kepurių lankeliai buvo juodi, tokios pat spalvos buvo antpečiai, rankogalių ir apykaklių antsiuvai. Puskarininkių ir jaunesniųjų karininkų antpečiuose buvo artilerijos emblema – sukryžiuoti patrankų vamzdžiai ir pulko skiriamasis ženklas – masyvus geltono metalo skaičius „2". Eilinių karių antpečiuose skaičius buvo užrašomas dažais per trafaretą. Apykaklių trikampiuose antsiuvuose buvo Gedimino stulpai, 1931–1934 m. eilinių karių antsiuvuose jie buvo panaikinti.

Pulko vadai
-----------

* **Diviziono vadai:**
* Aleksas Jansonas
* Jonas Bytautas
* Jonas Uogintas

* **Pulko vadai:**
* 1921 m. Jonas Uogintas
* 1921 m. Jonas Juodišius
* Kazys Alyta
* 1922–1923 m. Justinas Kibirkštis
* 1923–1935 m. Vincas Jasulaitis
* 1935–1940 m Alfonsas Sklėrius

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Jasulaitis. *Antrasis artilerijos pulkas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 770 psl.

Nuorodos
--------

* Antrasis artilerijos pulkas
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Viačeslavas Kebičius** |
| --- |
|  |
| Viačeslavas Kebičius |
| Gimė | 1936 m. liepos 2 d.Koniuševščina, Valažino apskritis, Naugarduko vaivadija, Lenkija |
| Mirė | 2020 m. gruodžio 9 d. (84 metai)Minskas, Baltarusija |
|  |
| Veikla | buvęs Baltarusijos Ministras pirmininkas |
|  |
| Alma mater | Baltarusijos politechnikos institutas |

**Viačeslavas Kebičius** (blrs. *Вячаслаў Францавіч Кебіч*, 1936 m. birželio 10 d. Koniuševščinoje, Lenkijoje – 2020 m. gruodžio 9 d. Minske, Baltarusijoje) – Baltarusijos politikas ir valstybės veikėjas, buvęs pirmasis Baltarusijos Respublikos Ministras pirmininkas (1990–1994 m.).

Biografija
----------

Baigęs Baltarusijos politechnikos institutą dirbo įvairiose pareigose Minsko automatinių linijų gamykloje. 1973–1980 m. buvo Minsko S. Kirovo vardo staklių gamyklos vyr. inžinieriumi, direktoriumi.

1980–1985 m. – TSKP funkcionierius Minske, 1985–1990 m. – Baltarusijos TSR Ministrų tarybos pirmininko pavaduotojas – Valstybinio plano komiteto pirmininkas.

1990–1991 m. V.Kebičius buvo TSKP CK narys, 1989–1991 m. – TSRS liaudies deputatas.

1990–1994 m. – Baltarusijos TSR Ministrų tarybos pirmininkas, Baltarusijos Respublikos Ministras pirmininkas. 1991 m. gruodžio 8 d. kartu su S. Šuškevičiumi nuo Baltarusijos pasirašė Belovežo susitarimą, skelbiantį apie TSRS suirimą.

Dalyvavo 1994 m. Baltarusijos prezidento rinkimuose, antrame ture pralaimėjo A. Lukašenkai.

Vadovavo Baltarusijos pramonininkų ir finansistų sąjungai.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2020-12-18 iš Wayback Machine projekto.



  


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Michailas Kovaliovas** | **Baltarusijos Respublikos Ministras pirmininkas** 1990 m. balandžio 7 d. – 1994 m. liepos 21 d. | Po to:**Michailas Čigiris** |