recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Koordinatės: 54°40′28″ š. pl. 25°16′44″ r. ilg.﻿ / ﻿54.67444°š. pl. 25.27889°r. ilg.﻿ / 54.67444; 25.27889


|  |
| --- |
| **Vilniaus Adomo Mickevičiaus licėjus** |
| [[Vaizdas:|Vilniaus Adomo Mickevičiaus licėjus herbas|center|100px]] |
|  |
| **Adresas** | Kruopų g. 11, Vilnius |
| **Direktorius(-ė)** | Ivona Černiavska |
| **Mokinių skaičius** | 906 |
| **Įkūrimo data** | 1994 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 69 |

**Vilniaus Adomo Mickevičiaus licėjus** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniuje, Kruopų g. 11, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lenkų kalba. Įstaigos kodas 190006961.

Istorija
--------

Lietuvos centrinis valstybės archyvas dokumentų apie mokyklos įsteigimą Kruopų gatvėje neturi. Žinoma, kad nuo 1942 m. mokyklos direktoriumi dirbo Juozas Matkevičius. Vokiečių okupacijos metu mokykla pavadinta 6-ąja progimnazija. 1945 m. ji pertvarkyta į 7-ąją pradinę mokyklą dėstomąją lenkų kalba. Tais laikais mokyklai vadovavo ponia Sukackienė. 1949 m. mokykla tapo septynmete. 1953 m. rugsėjo 1 d. švietimo įstaiga pavadinta 11-ąja vidurine mokykla. 1957 m. repatriacijos metu iš 707 mokinių į Lenkiją išvyko 151. 1958 m. mokykla išleido pirmuosius 43 abiturientus. 1972 m. ant senų mokyklos pamatų pastatytas naujas mokyklos pastatas.

1989 m. mokyklai suteiktas įžymaus poeto Adomo Mickevičiaus vardas. Mokykla aiškiai suvokė naują besikeičiančią situaciją ir kėlė tikslą tapti gimnazija. Direktoriaus ir mokytojų pastangų dėka 1996 m. įsteigtos pirmosios gimnazijos klasės. Mokyklos bendruomenė, suprasdama švietimo reformos reikalavimus, aktyviai dalyvavo švietimo sistemos ir mokyklos kaitoje ir tas procesas buvo sėkmingai vykdomas. 1999 m. LR švietimo ir mokslo ministerija suteikė mokyklai gimnazijos statusą. 1953–2003 m. mokykla išleido 2656 abiturientų. 2018 m. gegužės 23 d. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos sprendimu biudžetinės įstaigos Vilniaus Adomo Mickevičiaus gimnazijos pavadinimas pakeistas į Vilniaus Adomo Mickevičiaus licėjus.

Direktoriai
-----------

* 1952 m. Aleksandras Karuža
* 1968 m. Fryda Mackevič
* 1979 m. Česlav Davidovič, mokyklos abiturientas

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 *Kitos reikšmės – Švč. Trejybės bažnyčia.*
Koordinatės: 55°48′44″š. pl. 22°52′42″r. ilg.﻿ / ﻿55.81225°š. pl. 22.878266°r. ilg.﻿ / 55.81225; 22.878266

|  Šaukėnų Švč. Trejybės bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Šiaulių |
| **Dekanatas** | Kelmės |
| **Savivaldybė** | Kelmės rajonas |
| **Gyvenvietė** | Šaukėnai |
| **Adresas** | Prekybos g. 4 |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 1989 m. |

**Šaukėnų Švč. Trejybės bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Šaukėnų miestelyje, Šonos (Ventos dešiniojo intako) dešiniajame krante.

Istorija
--------

Šaukėnų bažnyčia 2015 m. kovo mėn.
Pirmąją Šaukėnų bažnyčią apie 1497 m. pastatydino dvarininkai Mikalojus ir Margarita Šemetai. Reformacijos sąjūdžio metu perduota evangelikams reformatams, kai jų kunigui 1584 m. dovanoti 6 valakai žemės (evangelikams reformatams priklausė iki XVII a. pradžios). Nauja bažnyčia pastatyta 1632 m. kita – 1763 m. Nuo 1803 m. veikė parapinė mokykla. 1820 m. bažnyčia turėjo valaką žemes. 1909–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą pastatyta nauja bažnyčia per Antrąjį pasaulinį karą sudegė.

1947 m. pastatyta nauja medinė, karkasinė bažnyčia. Dabartinė mūro bažnyčia pastatyta 1989 m.

Architektūra
------------

Mūrinė bažnyčia stačiakampio plano, su 2 bokšteliais. Šventoriaus tvora akmeninė, su mūriniais arkiniais vartais. Šventoriaus vartai įtraukti į saugomų kultūros paminklų sąrašą. Jų pavyzdžiu pastatyti Senosios Sasnavos bažnyčios vartai Rumšiškėse, Lietuvos liaudies buities muziejuje. Šventoriuje yra palaidotų Gorskių, pokaryje slapta perkeltų iš Beržėnų koplyčios.

Išlikusi XVIII a. varpinė.

* Iš vakarų pusėsIš vakarų pusės
* Šventoriaus vartai įamžinti miestelio herbeŠventoriaus vartai įamžinti miestelio herbe
* Lurdas šventoriujeLurdas šventoriuje
* Gorskių giminės įamžinimasGorskių giminės įamžinimas

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Šaukėnų Švč. Trejybės bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Koordinatės: 54°41′27″š. pl. 25°15′26″r. ilg.﻿ / ﻿54.6908°š. pl. 25.2572°r. ilg.﻿ / 54.6908; 25.2572

|  Vilniaus Dievo Motinos ikonos „Ženklas iš dangaus" cerkvė |
| --- |
|  |
| **Rusiškas pavadinimas** | Храм в честь иконы Божией Матери «Знамение» |
| **Dekanatas** | Vilniaus miesto stačiatikių dekanatas |
| **Savivaldybė** | Vilniaus miestas |
| **Gyvenvietė** | Vilnius |
| **Adresas** | Vytauto g. 21 |
| **Statybinė medžiaga** | plytų mūras |
| **Pastatyta** | 1903 m. |
| **Stilius** | neobizantika |

**Vilniaus Dievo Motinos ikonos „Ženklas iš dangaus" cerkvė** (rus. *Храм в честь иконы Божией Матери «Знамение»*) stovi Vilniuje, Žvėryne, Neries pakrantėje, prie Žvėryno tilto.

Istorija
--------

Cerkvė pastatyta 1903 m. Vilniaus Šv. Dvasios brolijos iniciatyva pagal architekto Michailo Prozorovo projektą. Žemės sklypą cerkvei dovanojo Vasilijus Martinsonas, o statybos darbai apmokėti iš tikinčiųjų aukų. Cerkvė pašventinta birželio 1 dieną. Tuo metu prie šventyklos jau buvo parapijos mokykla. Prie cerkvės pastatytas namas vaikų prieglaudai, įkurta biblioteka su didele skaitykla. I pasaulinio karo metu atidaryta prieglauda vaikams iš vargingų šeimų, joje glaudėsi ir kitų krikščionių vaikai, ne tik stačiatikių.

Cerkvė dirbo visą laiką, mišios nenutrauktos. 1946 m. parapijoje buvo 400 tikinčiųjų, 1948 m. sovietai cerkvę oficialiai įregistravo. 1956 m. Maskvos patriarchijos lėšomis atliktas kapitalinis remontas. Dabar prie cerkvės yra sekmadienio mokykla vaikams ir suaugusiesiems, jaunimo muzikos centras.

Galerija
--------

* InterjerasInterjeras
* FasadasFasadas
* Šv. Olgos ikonaŠv. Olgos ikona

Šaltiniai
---------

1. ↑  Храм в честь иконы Божией Матери «Знамение». Orthodoxy.lt (tikrinta 2022-12-14).
**Jonas Ivanauskas** (g. 1960 m. vasario 18 d. Kaune) – Lietuvos Kaišiadorių vyskupas.

Biografija
----------

Gimė 1960 m. vasario 18 d. Kaune, Pranciškaus ir Genovaitės Ivanauskų šeimoje. Mokėsi Kauno 29-oje vidurinėje mokykloje. 1978 m. įstojo į Kauno Tarpdiecezinės kunigų seminarijos Teologijos–filosofijos fakultetą. Po kelių mėnesių buvo pašauktas atlikti karinę tarnybą. 1980 m. rudenį grįžęs iš armijos tęsė studijas. 1984 m. kovo 4 d. Kauno Arkikatedroje bazilikoje pašventintas diakonu, o 1985 m. balandžio 14 d. – kunigu. 1985 m. gegužės 31 d. baigė Kauno Kunigų seminariją, įgydamas teologijos bakalauro laipsnį.

1985–1987 m. dirbo Raseinių bažnyčios vikaru, tęsė teologines studijas. 1987 m. gegužės 27 d. Teologijos–filosofijos fakultetas suteikė teologijos licenciato laipsnį. 1987–1988 m. dirbo Kauno šv. Kryžiaus bažnyčios vikaru ir dėstė Teologijos–filosofijos fakultete. 1988–1989 m. buvo Kunigų seminarijos prefektas. 1989 m. gruodį kardinolo Vincento Sladkevičiaus siuntimu išvyko studijuoti į Romą. 1990–1992 m. Popiežiškojo Laterano universiteto „Alfonsianum" Akademijoje studijavo Moralinę teologiją. Nuo 1992 m. rudens Vytauto Didžiojo universiteto Katalikų teologijos fakulteto dėstytojas. 1994 m. lapkričio 11 d. Vytauto Didžiojo Universiteto Senatas suteikė docento pedagoginį vardą. Nuo 1994 m. Lietuvos Biblijos draugijos narys. 1997–2002 m. dirbo Vytauto Didžiojo universiteto Katalikų teologijos fakulteto Specialiosios teologijos katedros vedėju.

2002 m. sausį Kauno arkivyskupas Sigitas Tamkevičius paskyrė eiti Generalinio vikaro pareigas. 2003 m. spalio 18 d. popiežius Jonas Paulius II nominavo tituliniu Canapio vyskupu ir paskyrė Kauno arkivyskupijos augziliaru. 2003 m. lapkričio 23 d. konsekruotas vyskupu. Nuo 2005 m. yra Lietuvos vyskupų konferencijos Pasauliečių apaštalavimo tarybos pirmininkas. 2012 m. vasario 11 d. popiežius Benediktas XVI paskyrė Kaišiadorių vyskupu. 2012 m. vasario 11 d. popiežiaus Benedikto XVI buvo paskirtas Kaišiadorių vyskupu ordinaru. Į Kaišiadorių vyskupijos katedrą įžengė 2012 m. kovo 25 d.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Lietuvos vyskupų konferencijos pranešimai". Nuoroda tikrinta 2012-02-11.


| Romos katalikų bažnyčios vadovai |
| --- |
| Prieš tai:**Juozapas Matulaitis** |  **Kaišiadorių vyskupas**2012 | Po to:**-** |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Alouatta seniculus** |
| --- |
| Raudonasis staugūnas (Alouatta seniculus)Raudonasis staugūnas (*Alouatta seniculus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Primatai  *( Primates)* |
| Šeima: | Koatos  *( Atelidae)* |
| Gentis: | Staugūnai  *( Alouatta)* |
| Rūšis: | Raudonasis staugūnas  *( Alouatta seniculus)* |

 |
| Binomas |
| ***Alouatta seniculus***Linnaeus, 1766 |

**Raudonasis staugūnas** (*Alouatta seniculus*) – koatų (*Atelidae*) šeimos primatas. Didžiausia rūšis iš visų staugūnų. Jų garsus staugimas, šūkavimas ir kitokie garsai girdimi miške už daugiau kaip 2 km.

Gyvenimo būdas
--------------

 kaukolė
Raudonieji staugūnai, kaip ir dauguma kitų beždžionių, yra linkę bendrauti. Jie laikosi šeimyninėmis grupėmis, kurias sudaro nuo 5 iki 20 individų. Paprastai būryje būna 8 suaugusios patelės, 3 suaugę patinai, 3 jaunikliai ir 4 jaunos beždžionės. Grupei vadovauja vyriausias patinas. Į grupės vado vietą dažnai pretenduoja kiti lytiškai subrendę patinai, todėl dažnai tarp patinų iškyla ginčų.

Raudonieji staugūnai – lėti gyvūnai. Jie iš lėto karstosi medžiais ir įveikia maždaug 400 m atstumą per dieną. Medžiais karstosi kabindamiesi kibia uodega. Raudonieji staugūnai aktyviausi rytą ir pavakary. Naktimis miega medžiuose, o per dienos karščius ilsisi. Patinai sveria 6,5-8 kg, patelės 4,5-6,4 kg.

Mityba
------

Raudonieji staugūnai ėda riešutus, medžių lapus, sėklas, vaisius, gėlių žiedus. Staugūnų organizmas (kaip ir kitų vien tik augaliniu maistu mintančių beždžionių) puikiai prisitaikęs prie tokio maisto. Jų virškinimo traktas ilgesnis, žarnyne yra bakterijų, padedančių virškinti kietą maistą.

Dauginimasis
------------

Raudonieji staugūnai dauginasi visus metus, tačiau partnerius nuolatos keičia. Nėštumas trunka 186–194 dienas. Visada gimsta tik vienas jauniklis. Vos gimęs jauniklis yra 17-24 cm ilgio, o uodegos ilgis siekia 23-31 cm, kūnelis jau būna apaugęs kailiu. Iš pradžių jauniklį ant pilvo nešioja motina, kiek paaugęs mažylis persikelia ant motinos nugaros. Motina jauniklį maitina pienu 18-24 mėnesius ir niekada nuo jo nesitraukia.

Raudonieji staugūnai jauniklius veda tik kas 2-3 metai. Lytiškai subrendę jauni patinai būna išvejami iš būrio. Jie gali arba kurti naują būrį, arba surasti kitą ir bandyti nuversti vadovaujantį patiną. Gyvūnai lytinės brandos sulaukia 3,5-4 metų.

Paplitimas
----------

Paplitę nuo Kolumbijos iki Amazonės bei nuo Ekvadoro iki Vidurio Bolivijos. Rudoniesiems staugūnams išnykimas kol kas negresia, tačiau manoma, kad dėl miškų kirtimo ateityje šių gyvūnų gali sumažėti.
Koordinatės: 54°57′16″ š. pl. 23°35′22″ r. ilg.﻿ / ﻿54.95444°š. pl. 23.58944°r. ilg.﻿ / 54.95444; 23.58944


| Altoniškių tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Kauno rajonas) |
| Plotas | 0,161 km² |
| Kranto linijos ilgis | 4,32 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 5,3 m |
| Didžiausias gylis | 16 m |
| Įteka | Ova, Šernupis, 3 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Ova |

**Altoniškių tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Kauno rajone, 8 km į šiaurę nuo Ežerėlio miesto. Sudarytas užtvenkus Ovos upę (Nemuno intakas) 1,4 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 1,6 km, plotis – iki 0,2 km. Altitudė 43 m. Krantai aukšti, daugelyje vietų apaugę mišku. Kranto linija labai vingiuota. Pietinėje ir rytinėje pakrantėse įsikūręs Altoniškių kaimas, šiaurinėje – Riogliškių kaimas, vakarinėje pakrantėje stūkso Šnipo, Judraičių ir Papiškinės miškai.

Tvenkinys įrengtas 1978 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
**Rimantas Armonas** (g. 1952 m. spalio 23 d. Vilniuje) – Lietuvos violončelininkas, pedagogas, Lietuvos muzikos ir teatro akademijos ir Vytauto Didžiojo universiteto profesorius. LMTA Kamerinio ansamblio katedros vedėjas. Lietuvos Respublikos Vyriausybės kultūros ir meno premijos laureatas (2017m.), Auksinio disko laureatas (2005 m.)

Biografija
----------

Tėvas Augustinas Armonas – fleitininkas, mama Emilija Pilotaitė-Armonienė – smuiko pedagogė, sesuo Ingrida Armonaitė-Galinienė – smuikininkė, žmona Irena Uss-Armonienė - pianistė, sūnus Edvardas Armonas - violončelininkas. 

1959-1970 m. mokėsi Nacionalinėje M.K. Čiurlionio menų mokykloje. 1975 m. baigė Lietuvos konservatoriją, prof. Silvija Sondeckienė). 1975–1978 m. stažavo Maskvos konservatorijoje, prof. Valentin Feigin. 

Nuo 1978 m. Lietuvos konservatorijos, vėliau Lietuvos muzikos ir teatro akademijos (LMTA) dėstytojas, nuo 1994 m. docentas, nuo 2003 m. profesorius. 2000–2011 m.m. – LMTA Kauno fakulteto Styginių instrumentų katedros vedėjas. Nuo 2011 m. VDU profesorius. LMTA Senato narys. Nuo 2018 m. LMTA Kamerinio ansamblio katedros vedėjas.

Mokiniai: Edvardas Armonas, Mindaugas Bačkus, Elena Daunytė, Domas Jakštas, Jurgis Karbauskas, Justas Kulikauskas, Gleb Pyšniak, Ignė Pikalavičiūtė, Tomas Ramančiūnas, Gabrielė Samolytė, Tomas Šatas, Rūta Tamutytė, Rokas Vaitkevičius. 1986–1988 m. dėstė Alžyro nacionaliniame muzikos institute, 1991–2011 m. dėstė tarptautiniuose interpretacijos kursuose Suolahti (Suomija), Leipzig, Mannheim (Vokietija), Lyon (Prancūzija), Bruxelles (Belgija), Malmo (Švedija), Lodz,Wroclaw,Krakow, Warszawa (Lenkija). Minsk (Baltarusija), Ryga, Kuldiga (Latvija). Kamerinių ansamblių „Armonas-Uss Duo" ir „Armonų trio" narys. Kaip solistas, su pianiste Irena Uss-Armoniene, įvairių ansamblių sudėtyje koncertavo Lietuvoje bei užsienyje. Pirmasis griežė 50 lietuvių ir užsienio šalių kompozitorių kūrinius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Violeta Tumasonienė. *Rimantas Armonas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 33 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 22°51′20″ š. pl. 106°43′24″ r. ilg.﻿ / ﻿22.85556°š. pl. 106.72333°r. ilg.﻿ / 22.85556; 106.72333

Krioklys iš Vietnamo pusės
**Detiano–Bandzioko kriokliai** (kin. 德天瀑布 – 板約瀑布, viet. *Thác Bản Giốc, Thác Đức Thiên*) – du kriokliai Kvajšiono upėje, tekančioje Kinijos (Guangsi) ir Vietnamo (Kaobango provincija) siena. Krioklys krenta nuo 300 m pločio atbrailos, jo aukštis siekia 53 m. Krioklys vandeningiausias būna nuo gegužės iki rugsėjo. Krioklius skiria sala, sausuoju laikotarpiu susikaido į daug smulkių srautų.

Krioklį supa miškais apaugusios klintinės uolos, netoli yra Nguomngao urvas. Kinijos pusėje įrengtas turistinis centras. Vietnamo-Kinijos siena ties kriokliu nėra tiksliai demarkuota.

* Bandzioko krioklysBandzioko krioklys
* Vaizdas iš Kinijos pusėsVaizdas iš Kinijos pusės
* Vaizdas nuo bambukinio tiltoVaizdas nuo bambukinio tilto
**Rimantas Banevičius** (g. 1938 m. rugsėjo 15 d. Juodeliai, Grinkiškio valsčius) – Lietuvos inžinierius technologas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

1962 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1985 m. fizikos ir matematikos mokslų daktaras.

Nuo 1962 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytojas, 1986–1997 m. dekanas; nuo 1986 m. profesorius. Skaitė paskaitas JAV, Švedijos, Lenkijos, Didžiosios Britanijos, Italijos, Olandijos, TSRS universitetuose. 1990–1995 m. „Nordic-Baltic" mechanikos tarybos, nuo 1993 m. Europos mechanikos sąjungos (EUROMECH) narys.

Mokslinė veikla
---------------

Svarbiausi darbai iš polimerų supermolekulinės struktūros ir mechaninių savybių tyrimo, termoplastinių šilumai atsparių polimerų perdirbimo technologijos, jų įtempių relaksacijos ir valkšnumo aukštoje ir žemoje temperatūroje, konstrukcinių polimerų mechaninio atsparumo labai didelės apkrovos sąlygomis.

Bibliografija
-------------

* Termoplastinių šilumai atsparių polimerų mechanika, 1999 m. anglų kalba
* Mechanics of heat-resistant polymers, monografija, bendraautoris Paulius Banevičius. Kaunas, Technologija, 2003 m. ISBN 9955-09-562-8

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Rimantas Banevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 604 psl.
| ***Detektyvas Belis*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Un detective |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Romolo Guerrieri |
| Scenaristas (-ai) | Massimo D'AvakLudovico DenticeGene LuottoAlberto SilvestriFranco Verucci |
| Metai | 1969 |
| Žanras | kriminalinis |
| Trukmė | 103 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Detektyvas Belis** (it.  *Un detective*) – 1969 m. Italijoje sukurtas kriminalinis filmas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Franco Nero – komisaras Stefanas Belis
* Florinda Bolkan – Vera Fontana
* Adolfo Celi – advokatas Fontana
* Delia Boccardo – Sendė Bronson
* Susanna Martinkova –Emanuelė
* Maurizio Bonuglia – Mino Fontana
* Renzo Palmer – komisaras Baldo
* Laura Antonelli – Franka
* Silvia Dionisio – Gabriela

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Į komisarą Belį kreipiasi įtakingas advokatas Fontana, siūlydamas nedidelį „privatų užsakymą": šio sūnus Mino susidėjo su foto modeliu iš Anglijos Sende Bronson ir, jo teigimu, stengiasi vilioti iš jo pinigus. Advokatas prašo Belio anuliuoti Sendės vizą išsiusti ją iš šalies, taip pat patikrinti sūnaus draugo Romanio reputaciją, nes Mino, padedamas pamotės Veros, ketina investuoti į šio verslą. Belis paima siūlomus pinigus ir imasi darbo: prigąsdina Sendę, kad jau rytoj išsius ją iš šalies, ir nuvažiuoja pas Romanį, kurį randa nušautą. Įtarimas krinta ant Mino bei ant Sendės, kuri anksčiau buvo Romanio meilužė, nes bute Belis randa ir spėja pasiimti nuogos moters nuotrauką, kurios dalis su veidu yra nuplėšta. Įtariamaisiais tampa Sendė, Fontanos žmona Vera, Romanio draugė manekenė ir narkomanė Emanuelė, taip pat pats Belis, kuris pirmąjį policija rado prie kūno. Galiausiai Sendė prisipažįsta, kad nuotraukoje ji ir kad buvo šantažuojama Romanio, o Mino vyko kartu, norėdamas padėti gauti negatyvą, tačiau šis jau buvo miręs. Netrukus Sendė randama negyva, o Beliui vis daugiau įtarimų kelia Vera, kurios žuvusi sesuo anksčiau taip pat buvo advokato Fontanos žmona...
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 31°50′40.2″ š. pl. 35°24′50.76″ r. ilg.﻿ / ﻿31.844500°š. pl. 35.4141000°r. ilg.﻿ / 31.844500; 35.4141000

Šv. Jurgio Kozibiečio vienuolynas
**Šv. Jurgio Kozibiečio vienuolynas** – krikščionių stačiatikių vienuolynas Vakarų Krante (Palestina), Vadi Kelto kanjono skardyje netoli Jericho.

Jau IV a. čia apsistojo vienuoliai, šią vietą tapatindami su ta, kurioje Eliją maitino varnai. V a. Jonas Tėbietis, atvykęs iš Egipto, čia įkūrė graikų stačiatikių vienuolyną. Jis pavadintas pagal žymiausią šios vietos vienuolį Šv. Jurgį Kozibietį. 614 m. vienuolyną sugriovė persai ir nužudė čia gyvenusius 14 vienuolių. 1179 m. Šv. Jurgio vienuolyną atkūrė kryžininkai, bet po jų atsitraukimo jis vėl sunyko. Dabartinis vienuolynas pastatytas 1878 m. čia atsikėlusio graikų vienuolio Kaliniko (statybas jis baigė 1901 m.).

Vienuolyno kriptoje saugomi 14 persų nužudytų vienuolių palaikai. Į vienuolyną patenkama pėsčiųjų tiltu per kanjono upę.

* Vienuolynas kanjoneVienuolynas kanjone
* Aišktelė, nuo kurios prasideda kelias į vienuolynąAišktelė, nuo kurios prasideda kelias į vienuolyną
* Kryžius kelyje į vienuolynąKryžius kelyje į vienuolyną
* ĮėjimasĮėjimas

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Šv. Jurgio Kozibiečio vienuolynas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Deulino taikos sutarties originalas
Rožine spalva pažymėtos teritorijos atiteko ATR pagal Deulino paliaubų sąlygas
**Deulino paliaubos** – susitarimas, sudarytas Deulino kaime, už keliasdešimt kilometrų į ŠR nuo Maskvos 1618 m. gruodžio 11 d. (kitų šaltinių duomenimis – 1619 m. sausio 3 d.)  tarp Rusijos bajorų ir ATR 14,5 metų laikotarpiui.

Paliaubos užbaigė ATR-Rusijos karą (1605-1618), vykusį Rusijos teritorijoje.

Derybos
-------

Derybose dalyvavo iš ATR pusės: LDK kancleris Leonas Sapiega, vyskupas Adamas Novodvorskis, kaštelionas Konstantinas Plichta, diplomatas Aleksandras Korvinas Gosievskis. Iš Rusijos pusės: bajoras Fiodoras Šeremetevas, bajoras Daniilas Mezeckojus, okolničis Atremijus Izmailovas, djakas Ivanas Bolotnikovas ir djakas Ivanas Somovas.

Teritoriniai pasikeitimai
-------------------------

LDK atiteko Smolensko ir Starodubo žemės, iš jų 1613 m. sudaryta Smolensko vaivadija. Lenkijos karalystė gavo Černigovo ir Seversko žemes, kur 1635 m. sudarė Černigovo vaivadiją. Paliauboms įsigaliojus ir ketverius metus iki 1622 m. kada ATR valdyta Livonija atiteko Švedijai, bendra valstybės teritorija siekė 990 tūkst. km².

Rusijos carystei atiteko Viazma, Mosalskas, Meščiovskas ir Kozelskas.

Kitos susitarimo sąlygos
------------------------

Sutarta apsikeisti belaisviais.

Neaptartos Lenkijos monarcho pretenzijos į Rusijos caro vietą bei brangenybių, lenkų išvežtų iš Maskvos, klausimai.

Paliaubų terminas baigėsi 1632 m. birželio 11 d. Jam sukakus paliaubos nepratęstos, o sušauktas bajorų pasitarimas (rus. *Земский Собор*) paskelbė karą Abiejų Tautų Respublikai, prasidėjo Smolensko karas.

Šaltiniai
---------

1. 1 2   (red.) Steponas Maculevičius, Doloresa Baltrušiene, *Znajomość z Litwą. Księga tysiąclecia. Tom pierwszy. Państwo*. - Kaunas: Kraštotvarka, 1999. - ISBN 9986-892-34-1 - 40 p.

* Деулинское перемирие (hrono.ru)
* Деулинское перемирие
* Деулинское перемирие 1618 г. (svedemosti.ru) [neveikianti nuoroda]
| **Henrikas Bukauskis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1839 m. sausio 6 d.Surviliškis, Kauno apskr. |
| Mirė | 1900 m. kovo 1 d. (61 metai)Stokholmas |
|  |
| Veikla | antikvaras, bibliofilas, mecenatas. |
|  |
|  **Vikiteka** | Henrikas Bukauskis |

**Henrikas Bukauskis** (lenk. *Henryk Bukowski*, slapyvardis *Bukaitis*, 1839 m. sausio 6 d. Surviliškis, Kauno apskr. – 1900 m. kovo 1 d. Stokholmas) – antikvaras, bibliofilas, mecenatas.

Biografija
----------

1857 m. baigė Šiaulių gimnaziją. 1857–1861 m. mokėsi Maskvos universiteto Teisės fakultete. Priklausė J. Koncevičiaus suorganizuotam lietuvių studentų būreliui. Per 1863 m. sukilimą įstojo į B. Dluskio būrį, buvo A. Mackevičiaus adjutantas. Sužeistas ties Papile, 1864 m. per Rygą pasitraukė į Stokholmą.

1870 m. Stokholme įsteigė antikvariatą, kolekcionavo viską, kas susiję su Lietuva ir Lenkija, ypač per karus su Švedija išvežtas knygas, rankraščius, meno kūrinius. Išleido daugiau, kaip 100 antikvarinių katalogų, kurie tapo garsūs Skandinavijoje. Vienas „Nordiska Museet" steigėjų.

Padovanojo knygų Krokuvos nacionaliniam muziejui ir Jogailos universiteto bibliotekai. Daug meno ir lituanistikos vertybių deponavo Rapersvilio (Šveicarija) lenkų emigracijos muziejuje, nuo 1875 m. jo viceprezidentas. 1927 m. lituanikos rinkiniai iš šio muziejaus pervežti į Varšuvą, 1939 m. ten sudegė. 1900 m. parėmė lietuvių skyrių Pasaulinėje parodoje Paryžiuje. Skirdavo lėšų knygoms leisti. Turėjo 3000 t. asmeninę biblioteką, daugiausia antikvarinės literatūros ir istorinių veikalų. Jo knygas puošė dailininko R. L. Haglundo (Švedija) ekslibrisai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Henrikas Bukauskis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 582 psl.
| **Rimantas Benetis** |
| --- |
| Gimė | 1957 m. liepos 3 d. (65 metai)Noriškiai, Plungės rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Gražina Benetienė |
| Vaikai | Architektė Rūta Benetytė |
|  |
| Veikla | Chirurgas |
| Sritis | Kardiochirurgija |
| Organizacijos | LSMU |
| Pareigos | Rektorius, profesorius |
|  |
| Išsilavinimas | Biomedicinos, medicinos mokslų daktaras |
| Alma mater | Kauno medicinos institutas (1980) |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
|  „Už nuopelnus Lietuvai" Karininko k. (2003)
 Kazachijos garbės profesorius (2010) Gedimino ordino Karininko k. (2018) Kauno garbės pilietis (2023) |

**Rimantas Benetis** (g. 1957 m. liepos 3 d. Noriškiuose, Plungės rajonas) – Lietuvos gydytojas–kardiochirurgas. Nuo 2022 m. LSMU rektorius. Nuo 2023 m. Lietuvos mokslų akademijos tikrasis narys.

Biografija
----------

1980 m. baigė Kauno medicinos institutą. 1990 m. medicinos mokslų kandidatas. 1990–1995 m. tobulinosi Danijoje, Belgijoje ir Švedijoje. 1997–1998 m. stažavo Londono karališkosios Bromptono ir Harefildo ligoninės Širdies chirurgijos klinikoje. 1995 m. suteikta aukščiausia kardiochirurgo kategorija.

Nuo 1995 m. Kauno medicinos akademijos Kardiochirurguos klinikos, nuo 2001 m. Širdies centro vadovas. Nuo 2004 m. Kauno medicinos universiteto Kardiologijos instituto direktorius. Nuo 2001 m. profesorius. Nuo 1998 m. Umeo universiteto ligoninės Širdies ir krūtinės chirurgijos klinikos chirurgas konsultantas.

Nuo 1992 m. Lietuvos krūtinės ir širdies chirurgijos draugijos valdybos narys, nuo 1997 m. Europos kardiotorakalinės asociacijos narys. Buvęs LSMU tarybos pirmininkas.

2006–2013 m. Lietuvos medžiotojų ir žvejų draugijos pirmininkas.

Šeima
-----

Žmona Gražina Benetienė, LSMUL KK Akių ligų klinikos gydytoja.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinių tyrimų kryptis – širdies ir plaučių persodinimas, aortos ir jos šakų, aritmijų chirurgija, vožtuvų plastinės operacijos, įgimtų širdies ydų chirurgija.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑
7. ↑
8. ↑  Rimantas Benetis
9. ↑
10. ↑  *Rimantas Benetis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. - 777 psl.
Ant bėgio pritvirtintas amerikietiškas detonatorius
**Geležinkelio detonatorius** – įtaisas traukinio mašinistui garso signalu perspėti. Geležinkelio detonatorius yra didelės monetos didumo, su dviem švininėmis vielomis jam prie bėgio viršaus pritvirtinti. Užvažiavus traukiniui, detonatorius garsiai sprogsta, taip įspėdamas mašinistą apie priekyje esantį nenumatytai sustojusį kitą traukinį ar panašią netikėtą kliūtį. Detonatoriai tinka signalui perduoti tirštame rūke, kuomet semaforo signalai nematomi. Detonatoriaus užtaisas yra gerokai per mažas ant jo užvažiavusiam traukiniui pakenkti, bet šalia traukinio stovinčiam stebėtojui jis nėra labai jau saugus.

1933 m. vokiškas darbo saugos plakatas: saugokis detonatorių, laikykis mažiausiai 50 m. atstumu
Australijos taisyklės pataria laikytis ne mažiau kaip 40 m atstumu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Britain), Institution of Civil Engineers (Great (1848). *Minutes of Proceedings of the Institution of Civil Engineers, Volume 1*.  (detonatoriai vadinami „maroons")
2. ↑  „TA20 – ARTC Code of Practice for the Victorian Main Line Network" (PDF). *artc.com.au*. 2011 m. rugpjūčio mėn. Suarchyvuotas originalas (PDF) 18 March 2012. Nuoroda tikrinta 16 February 2021.  Nežinomas parametras `|url-status=` ignored (pagalba)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Dovas Zaunius** (vyresnysis; 1845 m. sausio 26 d. Rokaičiuose – 1921 m. birželio 26 d. ten pat) – Mažosios Lietuvos ir Lietuvos visuomenės veikėjas, spaudos darbuotojas. Diplomato Dovo Zauniaus, bibliografės, spaudos darbuotojos Mortos Zauniūtės tėvas.

Biografija
----------

Nuo 1885 m. „Birutės" draugijos narys, 1887–1889 m. 1892–1893 m. 1898–1900 m. ir 1902–1903 m. jos pirmininkas ir bibliotekininkas. Jo namai tapo viso krašto kultūros ir politikos židiniu. Per Rokaičius ir Pakalnę ėjo uždraustos tuo metu Lietuvoje spaudos lietuviškais rašmenimis keliai, buvo palaikomi lietuvių inteligentijos ryšiai su Vakarų Europa ir JAV. Jo namuose Jurgis Zauerveinas parašė giesmę „Lietuviais esame mes gimę", kuri tapo Mažosios Lietuvos himnu.

1892 m. vienas iš Lietuvių konservatorių partijos steigėjų, 1902–1910 m. jos pirmininkas. Šios partijos lyderis Jonas Smalakys atstovavo Klaipėdos kraštą Vokietijos Reichstage.

1892–1900 m. organizavo kelias peticijas Vokietijos švietimo ministrui dėl mokyklų lietuvių kalba.

1900–1905 m. žurnalo „Varpas" iždininkas, globojo ir kitą Mažojoje Lietuvoje leidžiamą lietuvišką spaudą. Priklausė komitetui, rinkusiam medžiagą 1900 m. Paryžiaus parodai.
**Henrik Sophus Skougaard** (1842 m. Egvaag, Norvegija – 1912 m. gruodžio 24 d. Mėmelyje (dabar Klaipėda), Vokietija) – Norvegijos, Danijos ir Švedijos diplomatas, vienas iš sportinio buriavimo Klaipėdoje pionierių.

Biografija
----------

XIX a. pabaigoje atvyko į Klaipėdą, kur tarnavo Danijos konsulu, Švedijos ir Norvegijos vicekonsulu. Kartu ėjo miesto municipalinio patarėjo pareigas.

Aktyviai propagavo pramoginį ir sportinį buriavimą. Plaukiojo Kuršių mariose su burine valtimi „Gelion", vėliau – jachtomis „Möwe", „Gode Wind", „Hecht", „Hurrah" ir „Schneidig". Dalyvavo regatuose Karaliaučiuje ir Piliavoje, į vandens žygius kartu imdavo ir žmoną.

Vienas iš pirmojo buriavimo klubo Klaipėdoje „Memeler Segelverein" įkūrėjų, keturiolika metų (1891–1905) buvo renkamas šios organizacijos pirmininku, jam suteiktas komodoro titulas. 1924 m. draugija įsigijo raudonmedžio šliupą, kurį pavadino „Henrik Skougaard". Su šia jachta įgula dalyvaudavo įvairiose varžybose ir kelionėse. 1934 m. burlaivis, vadovaujamas Rudolfo Jeneto, dalyvavo Šiaurės jūros regatoje, tai buvo tolimiausia jo išvyka.

Šaltiniai
---------

* Aus der Geschichtes Memeler Segel–Vereins // Memeler Dampfboot, Juli 1972, Nr. 7 S. 123-127
* Venantas Butkus. *Buriavimo pradininkai Klaipėdoje*
* Henrik Sophus Skougaard
* Svenska och norska ...
* Henrik Skougaard
Ląstelės branduolio atvaizdas
**Branduolio apvalkalas** (angl. *nuclear envelope, nuclear membrane, nucleolemma, karyotheca*) – ląstelės branduolio vidinę zoną dengiantis dviejų sujungtų membranų dangalas. Branduolio apvalkalas atskiria branduolio turinį nuo citoplazmos, o apvalkalo poros reguliuoja medžiagų patekimą iš citoplazmos į branduolį bei atgal. Branduolio apvalkalas paprastai būna išardomas ir vėl sumontuojamas vykstant kariokinezei. 

Manoma, kad branduolio apvalkalas svarbus išdėstant branduolyje chromatiną, vykdant jo transkripciją.

Membranos
---------

Apvalkalo membranų susijungimas branduolio poros zonoje. Parodyta apvalkalo jungtis su endoplazminiu tinklu.
Abi apvalkalo membranos yra lipidiniai dvisluoksniai. Membranos jungiasi branduolio porose, tarp membranų yra siauras tarpumembranis. Išorinė membrana paprastai jungiasi su šiurkščiuoju endoplazminiu tinklu, gali turėti prisijungusių ribosomų. Vidinė membrana paprastai turi specifinių vidinei pusei baltymų. 

Trys grupės branduolio apvalkalo baltymų. Branduolio porų kompleksai jungia išorinę ir vidinę apvalkalo membranas. Aiškiai parodytas apvalkalo tarpumembranis (angl. *perinuclear space*). INM baltymai, jų tarpe SUN1, LAP2, emerinas, MAN1 ir LBR daugiausiai susiję su apvalkalo pamušalu. (angl. *nuclear lamina*). Emerinas, LAP2 ir MAN1 turi LEM domeną, kuris sąveikauja su BAF (*barrier-to-autointegration factor*), chromatiną sujungiančiu baltymu. Apvalkalo pamušalas yra yra po vidine apvalkalo membrana išsidėstęs tarpinių gijų rezginys.. Chi et al. Journal of Biomedical Science 2009.

Apvalkalo pamušalas
-------------------

Vidinė apvalkalo membrana jungiasi su branduolio pamušalu – tarpinių gijų rezginiu, sudarytu iš įvairių laminų (A, B1, B2 ir C). Prie pamušalo tvirtinasi chromosomos, jis mechaniškai sutvirtina branduolio formą. Laminai siejami su įvairiais genetiniais sutrikimais, vadinamais *laminopatijomis*.

Tarpumembranis
--------------

Apvalkalo membranų tarpumembranis yra 20-40 nm pločio. Jis dar vadinamas angl. *perinuclear space, perinuclear cisterna, NE Lumen*.

Nuorodos
--------

1. ↑  Chi YH, Chen ZJ, Jeang KT (2009). „The nuclear envelopathies and human diseases". *J. Biomed. Sci.* **16**: 96. PMC 2770040. PMID 19849840. doi:10.1186/1423-0127-16-96.
| **Henrika Šečkuvienė-Gunevičiūtė** |
| --- |
| Gimė | 1954 m. birželio 26 d.Vilnius |
| Mirė | 2023 m. kovo mėn. (~69 metai) |
| Palaidotas (-a) | Rokantiškių kapinėse |
|  |
| Veikla | choro dirigentė ir pedagogė |
| Organizacijos | Vilniaus valstybinis pedagoginis institutas |
|  |
| Alma mater | 1980 m. Lietuvos valstybinė konservatorija |

**Henrika Šečkuvienė-Gunevičiūtė** (1954 m. birželio 26 d. Vilniuje – 2023 m. kovo mėn.) – lietuvių choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija
----------

Mokėsi Vilniaus 22-ojoje vidurinėje mokykloje ir dainavo „Liepaičių" chore. Baigusi vidurinę mokyklą, 1972–1975 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. Edmundas Sapranavičius). 1974 m. dalyvavo respublikiniame jaunųjų dirigentų konkurse Klaipėdoje. Mokyklą baigusi su pagyrimu, 1975–1980 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (e. doc. pareigas K. Griauzdės klasė).

Nuo 1972 m. buvo Respublikinių profsąjungų kultūros rūmų mergaičių choro „Liepaitės" chormeisterė, keletą metų vadovavo VI–VIII klasių mergaičių chorui.

Nuo 1992 m. buvo Vilniaus chorinio dainavimo mokyklos „Liepaitės" mokytoja, nuo 1997 m. ikimokyklinio skyriaus vedėja.

Nuo 1994 m. buvo Vilniaus moterų choro „Liepos" chormeisterė.

1978–1982 m. Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto studentų dainų ir šokių ansamblio „Šviesa" chormeisterė, nuo 1980 m. rudens Estetinio lavinimo katedros dėstytoja, nuo 1989 m. vyr. dėstytoja. 1982 m. suorganizavo šio instituto merginų chorą, kurį parengė 1983 m. respublikiniam moterų ir vyrų chorų sąskrydžiui Šiauliuose ir 1985 m. respublikinei dainų šventei, prizinių vietų su juo pelnė miesto chorų apžiūrose, koncertavo Vilniuje, Leningrade, Odesoje. 1988 m. parengusi muzikos meno pažinimo programą, skaitė paskaitas instituto Istorijos – pedagogikos, Lietuvių kalbos ir literatūros ir Fizikos – matematikos fakultetų studentams; parengė muzikos mokymo metodinių priemonių.

1992 m. Vilniaus pedagoginiame universitete atgaivinus Muzikos katedrą, 1993 m. buvo įvesta papildoma muzikos mokytojo specialybė, o 1996 m. – pagrindinė. H. Šečkuvienė buvo šios katedros choro dirigavimo dėstytoja ir choro studijos vadovė. Choras rengė mokomąsias programas, pasirodo koncertuose. Dirigentė buvo Lietuvos chorų sąjungos narė.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  „Mirė dirigentė Henrika Šečkuvienė-Gunevičiūtė". 15min.lt. 2023-03-13. Nuoroda tikrinta 2023-03-13.

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| **Vladislovas Manvydas Dorohostaiskislenk. *Władysław Dorohostajski*** |
| --- |
| Dorohostaiskiai |
| Leliva (herbas) |
| Leliva (herbas) |
|  |
| Gimė | 1611 m. |
| Mirė | 1638 m. (~27 metai) |
| Tėvas | Kristupas Dorohostaiskis |
| Vaikai | Sofija Dorohostaiska |
|  |
| Veikla | Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos valstybės veikėjas, Lietuvos Tribunolo maršalka. |

**Vladislovas Manvydas Dorohostaiskis** (lenk. *Władysław Dorohostajski*, 1611 m. – 1638 m.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos valstybės veikėjas, Lietuvos Tribunolo maršalka.

Biografija
----------

Kilęs iš Dorohostaiskių giminės. Tėvas Kristupas Dorohostaiskis.

Netekęs tėvo, buvo globojamas dėdės Kristupo Radvilos. 1632–1633 m. studijavo Vokietijoje ir Olandijoje.

Nuo 1634 m. Abiejų Tautų Respublikos Seimo atstovas, Žiežmarių seniūnas. Nuo 1636 m. Lietuvos tribunolo maršalka, Lietuvos didysis taurininkas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rimvydas Petrauskas. *Vladislovas Dorohostaiskis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 90 psl.
**Vladislovas Ivaška** (1943 m. lapkričio 2 d. Ageniškis, Biržų valsčius) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras, profesorius, atradėjas.

Biografija
----------

Baigė Biržų J. Janonio vidurinę mokyklą, 1969 m. baigė Vilniaus universitetą, 1987 m. fizikos ir matematikos mokslų daktaras.

Nuo 1962 m. Vilniaus universiteto bendradarbis, nuo 1993 m. Radiofizikos katedros vedėjas, 1990 m. profesorius.

Lietuvos fizikų draugijos Mokslo komisijos narys. 1995 m. Lietuvos krikščionių demokratų partijos narys. Sutuoktinė Janina, vaikai Petras, Justinas.

Veikla
------

Mokslinių tyrimų sritys – mikrobangos ir taikomoji elektrodinamika, elektromagnetinio lauko topologinės ir geometrinės savybės. Atrado nenuostoviuosius elektromagnetinius virpesius ferite, išplėtojo mikrobangų neapgręžiamųjų grandinių teoriją.

Bibliografija
-------------

* Elektromagnetiniai reiškiniai magnetituose. 1989 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vladislovas Ivaška*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 418 psl.
2. ↑  Vyriausiosios rinkimų komisijos duomenys Archyvuota kopija 2008-06-09 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Magnolia × soulangeana** |
| --- |
| Sulanžo magnolija (*Magnolia × soulangeana*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Šeima: | Magnolijiniai  *( Magnoliaceae)* |
| Gentis: | Magnolija  *( Magnolia)* |
| Rūšis: | Sulanžo magnolija  *( Magnolia × soulangeana)* |

 |

**Sulanžo magnolija** (*Magnolia × soulangeana*) – magnolijinių (*Magnoliaceae*) šeimos hibridinis augalas, gautas sukryžminus puošniąją magnoliją (*Magnolia denudata*) su purpurine magnolija (*Magnolia liliiflora*).

Tai nedidelis, 4-8 m aukščio medis, kurio laja nuo nuo piltuvo formos iki apvalainos. Lapai tamsiai žali, žiedai nuo rožinių iki rausvai baltų, žydi nuo balandžio iki gegužės. Mėgsta nuo pralaidžią ar humusingą žemę, maistingą dirvožemį (nuo rūgštaus iki neutralaus), saulėtą vietą arba dalinį šešėlį.

* Žydintis medisŽydintis medis
* Sunokę vaisiaiSunokę vaisiai
* LapaiLapai
| **Vladislovas Baltramiejus Giedraitis** |
| --- |
| Giedraičiai (giminė) |
| Hipocentauras |
| Hipocentauras |
|  |
| Tėvas | Kasparas Giedraitis |

**Vladislovas Baltramiejus Giedraitis** (g. Videniškiai) – SJ, XVII a. lietuvių raštijos darbuotojas, kunigas.

Biografija
----------

Kilęs iš Lietuvos kunigaikščių Giedraičių giminės Videniškių šakos, tėvas Kasparas Giedraitis. Žemaičių kanauninkas, Smolensko prelatas, Giedraičių, Veliuonos ir Talačyno (dab. Vitebsko sritis) klebonas. 1646-1666 m. Vilniaus universitete studijavo filosofiją. 1667 m. įgijo magistro laipsnį. 1667-1669 m. Žemaičių vyskupijos valdytojas, kol į Varnius atvyko naujai paskirtas Žemaičių vyskupas Kazimieras Pacas. 1689-1691 m. Naugarduko jėzuitų kolegijoje dėstė gramatiką.

Parašė 2 knygas – Utenos ir Platelių seniūno Kazimiero Eustachijaus Valavičiaus ir Nemunaičio seniūnaitės Barbotos Sapiegaitės jungtuvėms skirtą Santuokų santuokos iškilminga eisena… (lot. *Maiestas pompae nuptialis inter nuptias…* 1646 m.) ir Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės paiždininkio ir raštininko žmonos O. Mlockaitės-Krišpinienės-Kiršenšteinienės mirčiai paminėti „Senųjų brangenybių lobis, dorybės auksu padabintas…" (lenk. *Skarbiec starożytnych kleynotów w wyborne cnot zloto osadzonych…* 1666 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Arimeta Vojevodskaitė. *Vladislovas Baltramiejus Giedraitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 640 psl.
**Vladislovas Nakas**, latv. *Vladislavs Nakass* (1888 m. rugpjūčio 6 d. kaime prie Rokiškio – 1944 m. sausio 2 d. Liepojoje) – Lietuvos ir Latvijos vargonininkas, chorvedys.

Biografija
----------

Pradinį muzikinį išsilavinimą įgijos Rokiškio dvare, grafienės M.Tyzenhauz-Pšezdzeckienės įkurtoje muzikos mokykloje. Kaune baigęs gimnaziją, Vl.Nakas studijavo vargonų muziką Varšuvos aukštojoje muzikos mokykloje, prof. K.Makovskio klasėje. Sunkios materialinės sąlygos neleido jam baigti šią aukštąją mokyklą. Grįžo į Aukštaitiją, tarnavo Žiobiškio Šv. arkangelo Mykolo bažnyčios vargonininku. Nuo 1911 m. – vadovavo Mintaujos Šv.Jurgio bažnyčios chorui ir vargonavo pamaldų metu. 1918 m. persikėlė gyventi į Liepoją, priimtas vargonininku į katalikišką Šv.Juozapo katedrą. Kartu dirbo latviškoje Rainio, lietuviškoje, lenkiškoje pradinėse miesto mokyklose dainavimo mokytoju, vadovavo Liepojos lietuvių jaunimo chorui „Kanklės". Vėliau buvo paskirtas Liepojos valstybinės muzikos mokyklos vargonų skyriaus vadovu. Žmona Stanislava mokytojavo vietos lenkų pradinėje mokykloje.

Antrojo pasaulinio karo metu buvo rastas negyvas Liepojos uosto teritorijoje, mirties aplinkybės išaiškintos nebuvo. Palaidotas Liepojos Senosiose kapinėse.

Šaltiniai
---------

* Władysław Nakas // polonika.lv
* NAKASS Vladislavs // biographien.lv/
* Vladislavs Nakass // nekropole.info
| Sulakas |
| --- |
| Sulako slėnis Sulako slėnis |
| **Ilgis** | 144 km |
| **Baseino plotas** | 15200 km² |
| **Vidutinis debitas** | 176 m³/s |
| **Ištakos** | Avarų Koisu ir Andžio Koisu santaka |
| **Žiotys** | Kaspijos jūra (Dagestanas) |
| **Šalys** | Rusija |

**Sulakas** (rus. *Сулак*) – upė Dagestane (Rusija).

Upės pradžia – Avarų Koisu ir Andžio Koisu upių santaka 303 m aukštyje. Toliau teka pagrindiniu Sulako tarpekliu (700–1500 m gylio), Achetlo, Čirkei, Mažojo Sulako tarpekliais. Toliau išteka į platų slėnį ir įteka į Kaspijos jūrą.

Ant Sulako upės įsikųręs Kiziljurtas, o prie žiočių – Sulako miestas.

Sulako vanduo tiekiamas Machačkalos ir Kaspijsko miestams. 

Sulako upėje yra eilė hidrolektrinių (Miatlo, Čirjurto, Čirkei, Bavtugajaus), kurių bendra galia – 1345,6 MW.

Galerija
--------

* Sulako tarpeklisSulako tarpeklis
* Sulako ištakosSulako ištakos

Taip pat skaitykite
-------------------

* Sulakas – miestas;
* Sulako tarpeklis

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Сулак*,Большая советская энциклопедия, T. XV (Струнино—Тихорецк). – Москва: Советская энциклопедия, 1976
Aristotelio kraterio padėtis (Nr. 13) Mėnulio matomosios pusės šiaurės pusrutulyje
**Aristotelis** (lot. *Aristoteles*, 50°12′š. pl. 17°24′v. ilg.﻿ / ﻿50.2°š. pl. 17.4°v. ilg.﻿ / 50.2; -17.4) – smūginis Mėnulio krateris, esantis Mėnulio matomosios pusės šiaurėje. Pavadintas sen. graikų filosofo ir gamtamokslininko Aristotelio (383−322 m. pr. m. e.) vardu.

 Aristotelio krateris, vaizdas iš Žemės
Aristotelio krateris (Nr. 13, žr. schemą) yra Šalčio jūros rytinėje pusėje, piečiau jo yra kitas pažymėtinas krateris Eudoksas (14). Aristotelio skersmuo 87 km, jo kraštai yra aiškūs. Sienos su aiškiomis terasomis ir iškyla iki 3,3 km aukščio virš dugno. Rytinėje sienoje yra mažas Mičelo (*Mitchell*, 30 km skersmens) krateris, kuris yra senesnis už Aristotelį ir geras pavyzdys, kai vėlesnis didesnis krateris užkloja senesnį mažą. Aristotelio sienose galima įžvelgti pėdsakus didelių uolų gabalų, kurie atitrūko nuo jų ir nuriedėjo žemyn. Aristotelio ir Eudokso kraterių pora matoma iš Žemės pro žiūronus beveik visų Mėnulio fazių metu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Moore, Patrick; Rees, Robin. *Patrick Moore's Data Book of Astronomy*. Cambridge University Press, 2014, p. 51
2. ↑  North, Gerald. *Observing the Moon: The Modern Astronomer's Guide*. Cambridge University Press, 2007, p. 179
3. ↑  Wlasuk, Peter T. *Observing the Moon*. Springer Science & Business Media, 2013, p. 136
Europinėje magistralėje esančios ir šešis kelius jungiančios Jakų žiedinės sankryžos rekonstrukcija
**Jakų žiedinė sankryža** arba **Jakų žiedas** – šalia Klaipėdos esanti skirtingų lygių sankryža. Sudaryta iš žiedinės sankryžos ir virš jos pastatytų estakadų. Jungia magistrales  **A1**  Vilnius–Kaunas–Klaipėda  (Vilniaus plentas),  **A13**  Klaipėda–Liepoja ,  **141**  Kaunas–Jurbarkas–Šilutė–Klaipėda ,  **227**  Jakai–Dovilai–Laugaliai  ir Tilžės gatvę (Klaipėda).

Iki rekonstrukcijos, Jakų žiedas buvo intensyviausiai šalyje naudojama užmiesčio žiedinė sankryža, kuria kasdien pravažiuodavo apie 25 tūkst. automobilių. Kitais šalies užmiesčio žiedais kasdien vidutiniškai pravažiuoja 3-6 tūkst. automobilių.

Dėl eismo kamščių žiedas rekonstruotas į trijų lygių sankryžą. Pirmasis rekonstrukcijos etapas yra tiesioginės antro lygio estakados iš A1 į Vilniaus plentą ir atgal bei antrasis etapas – trečio lygio estakada iš A13 į A1.

Jakų žiedinės sankryžos rekonstrukcija buvo finansuota iš ES struktūrinės paramos ekonomikos augimo veiksmų programos fondų skirtų, transeuropinių transporto tinklų plėtros įgyvendinimui. Darbus vykdė AB „Kauno Tiltai". Planuojamas ir trečiasis etapas, kada jungiamaisiais keliais nuo esamų estakadų bus sujungtas 141 krašto kelias ir magistralinis kelias A1.

Jakų žiedinė sankryža pirmojo rekonstrukcijos etapo metu

Pirmasis rekonstrukcijos etapas
-------------------------------

2010 m. gruodžio 17 d. užbaigus pirmąjį Jakų žiedo rekonstrukcijos etapą, atidarytas eismas ilgiausia šalyje – 610 m ilgio – estakada. Ja galima važiuoti virš žiedo Kauno – Klaipėdos ir Klaipėdos – Kauno kryptimis.

Pirmasis etapas kainavo 82,3 mln. litų.

Antrasis rekonstrukcijos etapas
-------------------------------

2012-ųjų lapkričio 30 dieną atidaryta 552 m ilgio A13 – A1 (Palangos–Kauno) ir 317 m ilgio A1 – A13 (Kauno–Palangos) estakadas. Sankryžoje rekonstruota ir naujai nutiesta 4,54 km kelių, 1,55 km pėsčiųjų ir dviračių takų, įrengtas apšvietimas bei daugiau kaip kilometras triukšmą slopinančių sienelių.

Jakų žiedas palaipsniui pertvarkomas į trijų lygių sankryžą. 2013 m. gegužė
Antrasis etapas kainavo 58,8 mln. litų.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  „Įsibėgėjo antrasis Jakų žiedo rekonstrukcijos etapas". *Vakarų ekspresas*. 2011. Nuoroda tikrinta 2012-01-13.
2. 1 2  „Jakų žiede įsibėgėjo antrojo etapo darbai". *Klaipėda*. 2011. Nuoroda tikrinta 2012-01-13.

Nuorodos
--------

* Lietuvos Respublikos Susisiekimo ministerija
* ES parama Lietuvos transporto sektoriui

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Jakų žiedinė sankryža** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |