recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Platinamasis paketas** (angl. *distribution*, lietuviškai kartais vadina *distribucija*) – programinės įrangos rinkinys, paruoštas patogiam platinimui bei įdiegimui.

Įprastai platinamuoju paketu vadinama operacinė sistema su Linux ar kitu (pvz BSD, HURD), dažniausiai laisvu, operacinės sistemos branduoliu bei papildomomis programomis. Labiausiai paplitę yra vadinamieji GNU/Linux platinamieji paketai, su Linux branduoliu bei laisvų programų rinkiniu, kurių dauguma platinamos pagal GNU licencijas (GPL bei LGPL).

Vieni Linux platinamieji paketai turi daugiau programų, o kiti mažiau, atitinkamai skiriasi ir savo dydžiu bei paskirtimi. Labiausiai paplitę yra serveriams bei namų kompiuteriams skirti platinamieji paketai, populiariausi yra: Debian, Ubuntu, Mandriva, Fedora, SuSE, Gentoo, Slackware, Linspire, Xandros, Archlinux, Mepis GNU/Linux.

Labai dažnai GNU/Linux platinamieji paketai kuriami vieni kitų pagrindu, pvz. Debian pagrindu yra sukurti Ubuntu, Mepis, Linsprire, Xandros bei Lietuvos rinkai skirtas Baltix platinamieji paketai. Taip kuriant daug mažiau darbo yra dubliuojama, dažniausiai visur naudojamos tos pačios laisvos programos (pvz internetui naršyti - Firefox, tekstams rašyti, pateiktims bei skaičiavimams biure - LibreOffice, grafinei terpei - X.org sistema ir t. t.), todėl sukuriami geriau galutiniam naudotojui pritaikyti produktai.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| Čevų kalba *chiChewa* |
| Kalbama | Malavis, Zambija, Mozambikas, Zimbabvė |
| Kalbančiųjų skaičius | 9,3 mln. |
| Vieta pagal kalbančiųjų skaičių | į šimtuką nepatenka |
| Kilmė | Nigerio-Kongo Benuė-Kongo  Bantų   **čevų** |
| Oficialus statusas |
| Oficiali kalba | Malavio vėliava MalavisZambijos vėliava Zambija (regioninė) |
| Kalbos kodai |
| ISO 639-1 | ny |
| ISO 639-2 | nya |
| ISO 639-3 | nya |

**Čevų kalba** arba **čičeva** bei **činiandža** (*chiChewa, chiNyanja*) – Nigerio-Kongo kalbų šeimos, bantų kalbų grupės kalba. Vartojama daugiausia čevų tautybės žmonių, taip pat dalies ngonių bei kundų. Plačiausiai vartojama Malavyje, Zambijoje (ypač Rytų provincijoje), Mozambike (Tete, Njasos provincijose), Zimbabvėje. Tai valstybinė kalba Malavyje bei regioninė kalba Zambijoje.

Čevų kalba turi šias tarmes: čevų, petų, ngonių, mangandžų, Niasos, kundų.

XIX a. pab. išleisti pirmi Biblijos vertimai bei gramatika šia kalba.

Nuorodos
--------

* nya Duomenys apie kodu „nya" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*

WikipediaWikipedia
Vikipedija ***Čevų kalba***
Merkurijaus šventyklos liekanos Prancūzijoje
**Merkuralijos** (lot. *Mercuralia*) – Senovės Romos šventė, vykdavusi gegužės 15 d. Ja buvo pagerbiamas prekybos, keliautojų, komercijos ir pelno dievas, Merkurijus. Jis taip pat dievų pasiuntinys ir tarnas, menų bei amatų globėjas, magijos žinovas.

Netoliese Romos miesto Kapeno vartų buvo šaltinis, skirtas Merkurijui. Šventės dieną pirkliai iš jo sėmė vandenį, kuriame mirkė lauro šakeles ir su malda šlakstydavo sau ant galvų ir prekių. Šiuo ritualu prekybininkai nusiplaudavo savo visokias nuodėmes ir apgaules, kurios prekyboje buvo neišvengiamos. Taikių tikslų simboliu buvo laikomas kaducėjus (*caduceus*), senovės romėnų ir graikų taikos šauklių ženklas. 

Prie Didžiojo cirko, tarp Aventino ir Palatino kalvų, 495 m. pr. m. e. pastatyta Merkurijaus šventykla. Šioje vietoje buvo prekybos centras, hipodromas. Šventykla stovėjo tarp plebėjų Aventino tvirtovės ir patricijų centro Palatino. Taip buvo atliekama tarpininkavimo misija.

Nuorodos
--------

* Romėnų dievas Merkurijus

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RSenovės Romos kultūra |
| --- |
|  |
| **Senovės Romos šventės** |
|  |
| 
Agonalijos · Augustalijos · Armiliustrijus · Bakchanalijos · Brumalijos · Kaprotinijos · Karmentalijos · Kerealiijos · Konsualijos · Divalijos · Epulum Jovis · Ekvirijos · Feralijos · Lemūrijos · Floralijos · Fordicidijos · Furinalijos · Larentalijos · Liberalijos · Lukarijos · Ludi Romani · Luperkalijos · Matronalijos · Meditrinalijos · Merkuralijos · Neptūnalijos · Opikonsivijos · Parentalijos · Parilijos · Kvinkvatrijos · Kvirinalijos · Robigalijos · Saturnalijos · Šimtametės žaidynės · Sementivos · Septimontijus · Tubiliustrijus · Veneralijos · Vinalijos · Volturnalijos · Vulkanalijos |

 |
| **Marasmius scorodonius** |
| --- |
| Česnakinis mažūnis (*Marasmius scorodonius*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Mažūniniai  *( Marasmiaceae)* |
| Gentis: | Mažūnis  *( Marasmius)* |
| Rūšis: | Česnakinis mažūnis  *( Marasmius scorodonius)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Česnakinis mažūnis** (lot. *Marasmius scorodonius*) – mažūninių (*Marasmiaceae*) šeimos, mažūnių (*Marasmius*) genties grybų rūšis.

* **Augimo vieta**

Spygliuočių miškai, medžių papėdės.

* **Augimo laikas**

Vasara, ruduo.

* **Pagrindiniai požymiai**

Labai tamprūs, kepurėlė rausvai ruda, kotas blizgantis, rausvai juosvas.

Vaisiakūniai smulkučiai. Kepurėlė užauga 1–3 cm skersmens, matinė, truputį raukšlėta, gelsvai rusva, šviesiai rusvai ruda, plona, nemėsinga. Lakšteliai reti, gelsvi, kreminiai. Kotas apvalus, 0,1–0,3 cm storio ir iki 7 cm ilgio, blizgantis, tamprus, rausvai rudas, apatinėje dalyje beveik juodas. Trama plona, tampri, balsva, stipraus česnakų kvapo, ypač patrynus tarp pirštų. Sporos 7–10×3–5 μm.

**Būdingi požymiai:** vaisiakūniai stipraus česnako kvapo ir skonio.

Auga ant šaknų, apsamanojusių kelmų, stuobrių, šakų, spyglių, pavieniui ar po keletą vaisiakūnių. Vartojamas kaip prieskonis, vietoj česnako. Labai dažnas.

Literatūra
----------

**Lietuvos grybų atlasas**, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 170 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Česnakinis mažūnis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Koordinatės: 54°50′38″š. pl. 23°20′42″r. ilg.﻿ / ﻿54.8438°š. pl. 23.3449°r. ilg.﻿ / 54.8438; 23.3449

|  |
| --- |
| **Jankų pagrindinė mokykla** |
| Jankų pagrindinė mokykla herbasJankų pagrindinė mokykla herbas |
| Jankų pagrindinė mokykla |
| **Adresas** | Mokyklos g. 3, Jankai |
| **Direktorius(-ė)** | Irena Ozerenskienė |
| **Mokinių skaičius** | 123 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 18 |

**Kazlų Rūdos savivaldybės Jankų pagrindinė mokykla** – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kazlų Rūdos savivaldybėje, Jankuose, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190822427. Steigėjas Kazlų Rūdos savivaldybės taryba. Dabar tai Kazlų Rūdos Kazio Griniaus gimnazijos skyrius.

Jankų mokykla
Jankų mokyklai 100 metų

Istorija
--------

1917 m. įkurta Jankų pradinė mokykla, 1925 m. ji įsikūrė Jankų valsčiaus pastate. 1969 m. rugsėjo 1 d. iškilmingai atidarytas naujas dviejų aukštų mūrinis mokyklos pastatas. 2021 m. prijungta prie Kazlų Rūdos Kazio Griniaus gimnazijos.

Direktoriai
-----------

* Irena Ozerenskienė

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kazlų Rūdos sav. Jankų pagrindinė mokykla *aikos.smm.lt*
2. ↑  Jankų mokykla: istorija. 2018-07-04, Kaziogriniausgimnazija.lt (tikrinta 2022-04-25).
3. ↑  Skelbimas apie Kazlų Rūdos mokyklų reorganizavimo sąlygas. 2021-04-29, Kaziogriniausgimnazija.lt (tikrinta 2022-04-25).

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė Archyvuota kopija 2011-12-28 iš Wayback Machine projekto.
| **Jonas Alšėniškis** |
| --- |
| Alšėniškiai |
| Hipocentauras (herbas) |
| Hipocentauras (herbas) |
|  |
| Mirė | 1402 m.Alšėnai |
| Tėvas | Algimantas Alšėniškis |
| Sutuoktinis (-ė) | Agripina Sudimantaitė |
| Vaikai | Andrius Alšėniškis  Simonas Jonaitis Alšėniškis Mykolas Jonaitis Alšėniškis  Julijona Alšėniškė  Aleksandras Jonaitis Alšėniškis |
| Kijevo kunigaikštis |
| Valdė | 1397-1402 m. |
| Pirmtakas | Skirgaila  |
| Įpėdinis | Jurgis Gedgaudas |

**Jonas Algimantaitis Alšėniškis** (m. apie 1402 m.) – vienas Alšėnų kunigaikščių, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikų Alšėniškių giminės pradininkas.

Biografija
----------

Žinomas tik tėvo vardas – Algimantas. Žmona Agripina Sudimantaitė buvo Vytauto žmonos Onos sesuo, duktė Julijona Alšėniškė – Vytauto antroji žmona. Sūnūs Andrius Alšėniškis, Simonas Jonaitis Alšėniškis, Mykolas Jonaitis Alšėniškis, Aleksandras Jonaitis Alšėniškis. Katalikas, tačiau vaikai tapo stačiatikiais, kai kurie bendradarbiavo su Olelkaičiais.

1379 m. Jogailos ir Kęstučio sutarties su Vokiečių ordinu sudarymo liudytojas. Ištikimai rėmė Vytautą, su juo 1383 m. ir 1389 m. bėgo į Prūsiją pas kryžiuočius. Už tai Lietuvos didysis kunigaikštis Jogaila du kartus atėmė iš jo tėvoniją – Alšėnus, bet taikydamasis su Vytautu grąžindavo.

1385 m. Jogailos pasiuntinybės dėl jo vestuvių su Lenkijos karaliene Jadvyga narys, 1386 m. Jogailą lydėjo į Krokuvą. 1390 m. iš Prūsijos į Maskvą lydėjo Vytauto dukterį Sofiją, kuri 1391 m. ištekėjo už Maskvos didžiojo kunigaikščio Vasilijaus I. Per Vytauto kovas su Vokiečių ordinu 1394 m. buvo patekęs į nelaisvę. Po Skirgailos mirties 1396 m. tapo Kijevo vietininku, įsteigė Kijevo lotynų apeigų vyskupystę. Dalyvavo sudarant 1398 m. Salyno sutartį, 1401 m. Vilniaus-Radomo susitarimą.

Sūnaus Andriaus duktė Sofija buvo Jogailos ketvirtoji žmona.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Edvardas Gudavičius. *Jonas Alšėniškis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 629 psl.

Nuorodos
--------

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RLDK didikų giminės |
| --- |
|  |
| Lietuvių kilmės | 
Alšėniškiai • Astikai • Bilevičiai • Čartoriskiai • Daugirdai • Daumantai Siesickiai • Drazdauskai • Giedraičiai • Gelgaudai • Goštautai • Hlebavičiai • Kęsgailos • Manvydai • Naruševičiai • Nagurskiai • Olelkaičiai • Pacai • Radvilos • Sakaičiai • Sudimantaičiai • Zaleskiai |
|  |
| Rusėnų kilmės | 
Chodykinai • Chodkevičiai • Iljiničiai • Oginskiai • Ostrogiškiai • Puzinai • Sapiegos • Strutinskiai • Tiškevičiai • Valavičiai • Višnioveckiai |
|  |
| Vokiečių kilmės | 
Pliateriai • Tyzenhauzai |
|  |
| Totorių kilmės | 
Glinskiai |
|  |
| Lenkų kilmės | 
Kiškos • Kosakovskiai • Potockiai |
|  |
| Italų kilmės | 
Karpiai • Morikoniai |
|  |
| Portugalų kilmės | 
Goesai |

 |
| **Macrolepiota procera** |
| --- |
| Skėtinė žvynabudė (*Macrolepiota procera*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Pievagrybiniai  *( Agaricaceae)* |
| Gentis: | Žvynabudė  *( Macrolepiota)* |
| Rūšis: | Skėtinė žvynabudė  *( Macrolepiota procera)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Skėtinė žvynabudė** (*Macrolepiota procera*) – pievagrybinių (*Agaricaceae*) šeimos, žvynabudžių (*Macrolepiota*) genties grybų rūšis.

Vienas didžiausių kepurėtųjų grybų, kepurėlė iki 30 cm skersmens ir didesnė, jauna kiaušinio formos, ovališka, senesnių grybų paplokščia, jaunų paviršius lygus, greitai tampa šiurkštus, sutrūkinėjęs, vėliau – rudai žvynuotas. Lakšteliai balti, vėliau – kreminiai, iki 3 cm pločio. Kotas 10–35×1–4 cm, su smulkiais pilkai rudais žvyneliais, dideliu baltu žiedu, pamatinėje dalyje gumbiškai sustorėjęs, be išnaros, kas būdinga musmirėms. Trama balta, puri, malonaus kvapo ir skonio. Sporos 12,5–18×9–11 μm.

Būdingi požymiai: dideli, mėsingi, žvynuoti vaisiakūniai. Kotas be išnaros, vienas didžiausių lakštabudinių grybų.

Dygsta pavieniui, grupelėmis spygliuočių, mišriuosiuose miškuose, pamiškėse, pakelėse, atvirose vietose vasarą bei rudenį. Nerenkama pakelėse, nes galima apsinuodyti joje susikaupusiais teršalais.

Grybas valgomas šviežias, sūdytas, džiovintas, ypač, keptas svieste.

Galerija
--------

* 
* 
* 
* 
* 
*

Literatūra
----------

**Lietuvos grybų atlasas**, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 206 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Skėtinė žvynabudė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
*Šis straipsnis apie filosofinę-metafizinę sąvoką. Apie geologinę sąvoką skaitykite straipsnyje eonas (geologija).*
**Eonas** (sen. gr. αἰών = *aiṓn* 'gyvenimas, karta, amžinybė, epocha, pasaulis') – senovės graikų sąvoka, nusakanti ilgą laiko ciklą. Išplėtota gnostikų bei manichėjų.

Žodis kildinamas iš ide. *\*aiu̯-* 'gyvybinė galia' ir giminiškas skr. आयुस् = IAST: *ā́yus* ('gyvenimas, sveikata, gyvastingumas, ilgaamžystė'), av. *āiiū* ('gyvybė, gyvenimas'), lot. *aevum* ('laikas, amžinybė'), sen. vok. *ēwīg* ('amžinas') ir kt. Senovės graikai šią sąvoką vartojo nusakyti kosmo ciklus tarp sukūrimo ir sunaikinimo.

Manicheizme ir gnosticizme eonais vadinami iš dievybės išsklidusios dvasių sekos arba būtybių sferos. Teigiama, kad pirmasis eonas išriedėjęs iš neišreikštos dievystės ir buvęs kupinas dieviškosios galios. Kiekviena vėlesnė eono emanacija pasižymėjusi vis mažesne dieviškąja galia. Nors kiekvienoje gnostinėje sistemoje eonai aptariami skirtingai, tačiau visur sutariama, kad kuo žemesnis eonas, tuo jis labiau nutolęs nuo dieviškumo. Teigiama, kad eonams tolstant nuo pradmens atsiranda klaidos tikimybė – tokiu būdu sukuriama materija. Daugeliui gnostikų Kristus buvęs tobuliausiu eonu, kurio paskirtis – atpirkti materijos sukūrimo klaidą.

Vienur eonai laikyti dieviškosios energijos nešėjais, kitur kaip tik – beribis laikas, erdvė ir patyrimas, kurį tenka įveikti sielai, siekiančiai grįžti į pradmenį.

Susijusios sąvokos
------------------

* kalpa
* saeculum
* Ajonas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Robert Steven Paul Beekes, Lucien van Beek. *Etymological Dictionary of Greek*. Leiden Indo-European Etymological Dictionary Series; vol. X. Leiden, Boston: Brill, 2010.
2. ↑  Julius Pokorny. *Indogermanisches etymologisches Wörterbuch*. Tübingen–Berne–Munich: A. Francke, 1957/1969.
3. ↑  *Aeon*. Encyclopædia Britannica Online. – www.britannica.com.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Portal

**Vikisritis: *Metai/Chronologija***

**Tūkstantmetis** – laiko tarpas, trunkantis 1000 metų. Pagal pasaulyje šiuo metu plačiai naudojamą Grigaliaus kalendorių atskaitos taškas yra 1 m. o ne 0-ieji metai, pastarojo šioje skalėje išvis nėra. Todėl pagal šią sistemą tūkstantmetis prasideda 1, 1001, 2001 metais ir t. t. o trečiasis tūkstantmetis prasidėjo 2001 m. sausio 1 d. ir baigsis 3000 m. gruodžio 31 d. žr. pavyzdį. 

Pavyzdys| 2 tūkstantmetis pr. m. e. | 1 tūkstantmetis pr. m. e. | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | … | 998 | 999 | 1000 | 1001 | 1002 | … | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | … | 2998 | 2999 | 3000 | 3001 | 3002 |
|  | Pirmasis tūkstantmetis | Antrasis tūkstantmentis | Trečiasis tūkstantmentis |  |

Kadangi paskutiniu metu metų žymėjimas kai kuriose visuomenėse pradėjo keistis iš kelintinio į kiekinį, t. y. sakoma *du tūkstančiai septyni* vietoj *du tūkstančiai septintieji*, atsirado ir du būdai traktuoti tūkstantmetį:

Naudojantys kelintinių skaičių sistemą paprastai renkasi:

* 2021-2030 kaip dabartinį dešimtmetį,
* 2001-2100 kaip dabartinį šimtmetį (amžių),
* 2001-3000 kaip dabartinį tūkstantmetį.

Naudojantys kiekinį įvardijmą paprastai renkasi:

* 2020-2029 kaip dabartinį dešimtmetį,
* 2000-2099 kaip dabartinį šimtmetį (amžių),
* 2000-2999 kaip dabartinį tūkstantmetį.

Vikižodynas
**Melchijoras de Hondekuteris** arba **Melchioras d’Hondekuteris** (ol. *Melchior de Hondecoeter* arba ol. *Melchior d'Hondecoeter*, 1636 m. Utrechtas, Nyderlandai – 1695 m. balandžio 3 d. Amsterdamas) – XVII a. Nyderlandų tapytojas, animalistas.

Biografija
----------

Melchioras de Hondekuteris gimė 1636 m. Utrechte tapytojų giminėje. Jo senelis Gilisas ir tėvas Geisbertas (ar Geisbrechtas) buvo tapytojais. Senelis tapė peizažus su paukščiais, panašius į Roelant Savery paveikslus. Melchioras mokėsi pas tėvą, o vėliau − pas dėdę Jan Baptist Weenix (1620–1660). Kartu su juo apie 1653–1659 m. galėjo mokytis dėdės sūnus Jan Weenix. 1659–1663 m. Melchioras de Hondekuteris buvo registruotas Hagos tapytojų draugijoje. 1663 m. vasario 9 d. jis vedė Susanna Tradel Amsterdame, iš kurio nebeišvyko iki gyvenimo pabaigos.

Melchioro de Hondekuterio pirmieji neabejotini darbai datuojami 1668 m. nors yra priskiriamų ankstesnių. Tik 20 Hondekuterio paveikslų datuoti, todėl didesniosios jo kūrybos dalies chronologiją yra sunku nustatyti. Be mokytojų, Hondekuterio tapybą paveikė Vilemas van Alstas, bei flamandų tapytojas Fransas Sneidersas. Hondekuteris specializavosi paukščių vaizdavime peizažo aplinkoje, jo paveikslai buvo paklausūs. Žinoma, kad jo kūriniai puošė Nyderlandų princų rezidencijas. Hondekuterio mokiniu buvo Willem van Royen (1672–1742), pasekėju – XVIII a. tapytojas Aart Schouman (1710–1792). Pasak Houbraken, dailininką nuolat kritikuodavo žmona, dėl ko Hondekuteris laiką leisdavo smuklėse. Po mirties Hondekuteris paliko savo dukteriai Izabelei daug skolų. Dailininkas mirė 1695 m. balandžio 3 d. Amsterdame.

Darbų galerija
--------------

* „Vandens paukščiai" (1675-80, Amsterdamo valstybinis muziejus)
* „Medžiotojo laimikis" (apie 1678, Amsterdamo valstybinis muziejus)
* „Pelikanas ir kiti paukščiai baseine" (apie 1680, Amsterdamo valstybinis muziejus)
* „Narviniai gyvūnai" (apie 1690, Amsterdamo valstybinis muziejus)
* „Gaidys ir antys" (Mauricheisas, Haga)

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Melchior de Hondecoeter** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Walter A. Liedtke. *Dutch Paintings in the Metropolitan Museum of Art, Volumes 1-2*. New York, -2007, p. 347, 348
* Encyclopaedia Britannica
* wga.hu
| **Česlovas Tarvydas** |
| --- |
| Gimė | 1935 m. sausio 24 d.Šermukšniai, Klaipėdos raj. |
| Mirė | 2020 m. sausio 16 d. (84 metai) |
| Sutuoktinis (-ė) | Marijona |
| Vaikai | Jūratė |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Klaipėdos rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Tėvynės sąjunga |

**Česlovas Tarvydas** (1935 m. sausio 24 d. Šermukšniuose, Klaipėdos rajonas – 2020 m. sausio 16 d.) – Lietuvos ir Klaipėdos rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1952 m. vasarą iš Priekulės geležinkelio stoties drauge su šeima ištremtas į Sibirą. Tremtyje dirbo plytinėje, į gimtąjį kaimą sugrįžo 1957 m. 1972 m. baigė Rietavo žemės ūkio technikumą, mechanizatorius. Č. Tarvydo individualios įmonės savininkas.

Tėvynės sąjungos Klaipėdos rajono skyriaus narys. 1990–1995 m. Klaipėdos rajono tarybos deputatas, 1995–1997 m. 1997–2000 m. 2000–2003 m. 2003–2007 m. 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Klaipėdos rajono savivaldybės tarybos narys. Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos Klaipėdos rajono asociacijos pirmininkas.

Priekulės Laisvės kovų ir tremties istorijos muziejaus steigimo iniciatorius, padėjo pargabenti į Lietuvą Vasario 16-osios akto signataro Jurgio Šaulio archyvus ir daiktus. Taip pat inicijavo (drauge su kitais) knygos apie rezistenciją ir tremtį Klaipėdos rajone leidybą.

2009 m. Česlovui Tarvydui suteiktas Gargždų miesto garbės piliečio vardas.

Sutuoktinė Marijona, duktė Jūratė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Tarvydas Česlovas* Archyvuota kopija 2021-11-20 iš Wayback Machine projekto.. Gargzdaivb.lt. Nuoroda tikrinta 2021-11-20.
2. 1 2 3  „Mirė Klaipėdos rajono garbės pilietis". Atvira Klaipėda. Nuoroda tikrinta 2021-11-20.
3. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai[neveikianti nuoroda]
4. ↑  „Mirė Garbės pilietis Česlovas Tarvydas". Mano Gargždai. Nuoroda tikrinta 2021-11-20.
| Čelutajus*Челутай* |
| --- |
| 

ČelutajusČelutajus

51°45′0″ š. pl. 108°22′0″ r. ilg.﻿ / ﻿51.75000°š. pl. 108.36667°r. ilg.﻿ / 51.75000; 108.36667﻿ (Čelutajus)Koordinatės: 51°45′0″ š. pl. 108°22′0″ r. ilg.﻿ / ﻿51.75000°š. pl. 108.36667°r. ilg.﻿ / 51.75000; 108.36667﻿ (Čelutajus) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+8)------ vasaros: (UTC+9) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Respublika** | Buriatija Buriatija |
| **Rajonas** | Zaigrajevo rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 2 000  |

**Čelutajus**, „24 kilometr" (rus. *Челутай*) – gyvenvietė Cagan Dabano kalnagūbrio priekalniuose, Zaigrajevo rajonas, Buriatija. Miško pramonės ūkio centras.

Lietuviai
---------

1948 m. birželio mėn. į Čelutajaus geležinkelio stotį atvežtas ešelonas tremtinių lietuvių ir lenkų iš TSRS okupuotos Lietuvos. Beveik pusė jų išskirstyta po gretimas miško kirtavietes palei geležinkelio atšakas, einančias Briankos ir Čelutajaus upelių krantais. Tremtiniai gyveno japonų karo belaisvių buvusio lagerio barakuose. 1956 m. Lietuvos lenkai išvyko į Lenkiją, 1957–1958 m. lietuviai grįžo į Lietuvą. Daugelio lietuvių palaikai iš Čelutajaus kapinių 1989–1991 m. parvežti į Lietuvą. 1990 m. Čelutajaus kapinėse buvusio tremtinio J. Lukšės rūpesčiu pastatytas paminklas. 1992 m. į Čelutajų buvo nuvykusi bendrijos „Lemtis" ekspedicija.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aldona Juodvalkytė. *Čelutajus*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 300 psl.
| Melatoninas |
| --- |
| Vaizdas:Melatonin2.svg, Melatonin.svg |
| Sisteminis (IUPAC) pavadinimas |
| Cheminė formulė | C₁₃H₁₆N₂O₂ |
| Molinė masė |  |
| SMILES | CC(=O)NCCC1=CNC2=C1C=C(C=C2)OC |
|
| Rūgštingumas (p*Ka*) |  |
| Bazingumas (p*Kb*) |  |
| Valentingumas |  |
| Fizinė informacija |
| Tankis |  |
| Išvaizda |  |
| Lydymosi t° |  |
| Virimo t° |  |
| Lūžio rodiklis (*n*D) |  |
| Klampumas |  |
| Tirpumas H2O |  |
| Šiluminis laidumas |  |
| log P |  |
| Garavimo slėgis |  |
| kH |  |
| Kritinis santykinis drėgnumas |  |
| Farmakokinetinė informacija |
| Biotinkamumas |  |
| Metabolizmas |  |
| Pusamžis |  |
| Pavojus |
| MSDS |  |
| ES klasifikacija |  |
| NFPA 704 |  |
| Žybsnio t° |  |
| Užsiliepsnojimo t° |  |
| R-frazės |  |
| S-frazės |  |
| LD50 |  |
| Struktūra |
| Kristalinė struktūra |  |
| Molekulinė forma |  |
| Dipolio momentas |  |
| Simetrijos grupė |  |
| Termochemija |
| Δf*H*~~o~~298 |  |
| Giminingi junginiai |
| Giminingi |  |
| Giminingi junginiai |  |
| Giminingos grupės |  |

Melatonino molekulės trimatis vaizdas
**Melatoninas** (N-acetil-5-metoksitriptaminas) (gr. melas „juodas", *tonas* „įtampa") – hormonas, kurį gamina kankorėžinė liauka, daugiausia nakties miego metu. Jis lėtina medžiagų apykaitą, slopina skydliaukės funkciją. Jis taip pat yra antioksidantas – naikinantis laisvuosius radikalus.

Svarba miego ritmui
-------------------

Mokslininkai mano, kad sezoninės depresijos priežastis yra rudens ir žiemos šviesos pakitimai – dėl to keičiasi melatonino gamyba.

Melatoninas, slopina skydliaukės funkciją ir lėtina medžiagų apykaitą. Jis gaminamas smegenyse miego metu.

Melatonino gamybą skatina tamsa, o labiausiai lėtina mėlynoji šviesa, sklindanti iš išmaniųjų įrenginių ir televizoriaus ekranų. Melatonino prekursorius (pirmtakas) yra serotoninas, neuromediatorius, sintetinamas iš aminorūgšties triptofano.

Žinduolių organizme buvo identifikuoti dviejų tipų melatonino receptoriai: Mel1A ir Mel1B. Daugiausiai melatonino receptorių yra randama hipotalame ir akies tinklainėje. Organizmui senstant, melatonino gamyba sutrinka. Tai priklauso nuo kankorėžinės liaukos (lot. *corpus pineale*) veiklos sumažėjimo ar degeneracijos ir siejama su dažnesniais miego sutrikimais.

Melatonino tipo vaistai
-----------------------

Vaistinėse galimą įsigyti melatonino hormono. Jis naudojamas įvairaus tipo miego sutrikimais – senstant, keliaujant, bandant prisitaikyt prie naujo miego ritmo. Vienas iš vaistų, sudarytas iš melatonino yra Circadin. Jis sukurtas taip, kad pamažu vaistui tirpstant, kūne jo koncentracija lieka vienoda ir panaši į natūraliai gaminamo melatonino. Šio vaisto veiksmingumas ir saugumas tyrimuose atitiko benzodiazepininių (BZD) bei nebenzodiazepininių (ne–BZD) migdomųjų veiksmingumui. Melatoninas nėra susijęs su vykdomųjų funkcijų pablogėjimu. Miegas išlieka baigus gydymą melatoninu, nėra nutraukimo simptomų ar grįžtamosios nemigos – o tai būdinga BZD ar ne–BZD hipnotikams.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Melatoninas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑   Archyvuota kopija 2010-08-14 iš Wayback Machine projekto.
Melchiorinė 5 Šveicarijos frankų moneta
**Melchioras** (angl. *melchior* ; pranc. *maillechort*; iš *Maillot* + *Chorier*, išradėjų pavardės) – vario ir nikelio (5–30%) lydinys, kartais su geležies (≤0,8%) ir mangano (≤1%) priedais.

Melchiorą 1819 m. sukūrė prancūzų išradėjai *Maillot* ir *Chorier* (iš čia ir pavadinimas).

Melchioro tipo lydiniai yra kieti tirpalai, todėl gerai apdirbami tiek šalti, tiek karšti. Melchioras pasižymi dideliu koroziniu atsparumu gėlame ir jūros vandenyje, sausose dujose, Žemės atmosferoje. Didinant nikelio kiekį didėja tiek korozinis atsparumas, tiek stipris.

Be melchioro yra ir daugiau vario ir nikelio lydinių, pvz. monelmetalas (iki 67% nikelio), naujasidabris (papildomai turi cinko).

Savybės
-------

Pagrindinės charakteristikos: sidabriška spalva, didelis atsparumas korozijai, lydymosi temperatūra apie 1170°C (priklausomai nuo lydinio sudėties), kalumas, gerai apdorojamas slėgiu (štampavimas, formavimas) šaltoje ir karštoje būsenoje, pasiduoda litavimui, poliravimui.

Pagal savo išorines savybes – panašus į sidabrą, tačiau turi didesnį mechaninį stiprumą.

Panaudojimas
------------

Melchioras plačiai naudojamas indų ir nebrangių juvelyrinių ir meninių dirbinių gamyboje. Daug šiuolaikinių sidabraspalvių monetų gaminama iš melchioro (paprastai 75 % vario, 25 % nikelio ir mangano priemaišos). Priklausomai nuo sudėties melchioras gali būti elektroneigiamas jūros vandens atžvilgiu, todėl iš jo gamina kokybiškas jūrinių valčių detales. Iš melchioro gamina tikslius varžus, medicininius instrumentus ir pan.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Melchioras (Visuotinė lietuvių enciklopedija)

Nuorodos
--------

* [ ]
*Kitos reikšmės – Dainavos koplyčia (reikšmės).*
Koordinatės: 54°52′08″š. pl. 24°41′49″r. ilg.﻿ / ﻿54.868852°š. pl. 24.696981°r. ilg.﻿ / 54.868852; 24.696981

|  Dainavos koplyčia (Kaišiadorys) |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Kaišiadorių |
| **Dekanatas** | Kaišiadorių |
| **Savivaldybė** | Kaišiadorių rajonas |
| **Gyvenvietė** | Dainava (Kaišiadorys) |
| **Adresas** | Didžioji g. 21 |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 2012 m. |

**Dainavos koplyčia** – veikianti katalikų koplyčia Dainavos kaime, Paparčių seniūnijoje, Kaišiadorių rajone. Ji stovi netoli kelio  **1826**  Benkūnai–Dainava–Kaugonys , 5 km į pietus nuo Paparčių. Įrengta buvusios mokyklos pastate, II aukšte šalia kitų kaimo bendruomenės patalpų. Priklauso Paparčių Šv. vyskupo Stanislovo ir Šv. Pranciškaus Asyžiečio parapijai. Aukoti šv. Mišių atvyksta Paparčių parapijos klebonas.

Vaizdas į altorių
Koplyčios patalpa
Dainavos krašto bendruomenė „Ateitija" 2012 liepos 14 d. sukvietė į šventę, kurios metu vyko atnaujinto Dainavos kryžiaus ir įrengtos koplyčios pašventinimas, surengtos Šv. Mišios (dalyvavo mons. Rimvydas Jurkevičius ir kun. Vidas Bernardas Sajeta).

Dainavoje gyva tradicija rengti „*majavas*", pinti Sekminių vainikus, prieš Šv. Kalėdas rengti prakartėlę.

Istorija
--------

Rašytiniuose šaltiniuose minima koplyčia, stovėjusi Dainavoje maždaug iki 1880 m. Dainavoje buvęs dvaras 1850 m. priklausė Salkovskiui, 1859 m. - dvarininkei Žilinskai iš Siručių giminės (buvusio Trakų maršalkos žmonai). Tuo metu ji Mogiliovo arkivyskupo prašė atnaujinti Dainavos koplyčioje pamaldas Paparčių dominikonų vienuolyno lėšomis, pridurdama, kad „ši koplyčia egzistavo nuo senų laikų". Leidimas buvo gautas. 1880 m. Dainavos dvaras priklausė Salomėjai Skaržinskai iš Žilinskių giminės. Tačiau 1880 m. apie koplyčią buvo rašoma jau būtuoju laiku. Tarpukaryje dvaras išparceliuotas.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Dainavos koplyčia (Kaišiadorys)** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Dekanato informacija Archyvuota kopija 2019-05-31 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Dainavos bendruomenės „Ateitija" patalpų šventinimas. *kaisiadorysvvg.lt*
3. ↑  Dainava. *kaisiadoriumuziejus.lt*
| Čepca |
| --- |
| Čepca Glazovo apylinkėse Čepca Glazovo apylinkėse |
| **Ilgis** | 501 km |
| **Baseino plotas** | ž20 400 km² |
| **Vidutinis debitas** | 130 m³/s |
| **Ištakos** | Kamos aukštupio aukštuma |
| **Žiotys** | Viatka |
| **Šalys** | Rusija |
|  |
|  **Vikiteka** | Čepca |

**Čepca** (rus. *Чепца*, udm. *Чупчи*) – upė Rusijoje; Viatkos kairysis intakas. Prasideda Permės krašte, Kamos aukštupio aukštumoje. Teka vakarų kryptimi per Udmurtiją ir Kirovo sritį, kerta Viatkos skliautagūbrį. Įteka į Viatką ties Kirovo Čepecku.

Čepca – tipinė lygumų upė: tėkmė lėta, gausu meandrų, slėnis platus, lėkštais šlaitais. Žemupyje upės slėnis susiaurėja nuo 5 iki 1 km, daug rėvų.

Upėje gausu žuvų (karšiai, lynai, šamai, lydekos, kuojos, ešeriai, starkiai ir kt.). Čepca laivybai tinkama 135 km nuo žiočių ruože. Prie upės įsikūrę Glazovo ir Kirovo Čepecko miestai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 480
| Noliškio piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Noliškio piliakalnisNoliškio piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°32′36.1″ š. pl. 25°46′35.5″ r. ilg.﻿ / ﻿55.543361°š. pl. 25.776528°r. ilg.﻿ / 55.543361; 25.776528Koordinatės: 55°32′36.1″ š. pl. 25°46′35.5″ r. ilg.﻿ / ﻿55.543361°š. pl. 25.776528°r. ilg.﻿ / 55.543361; 25.776528 |

 |
| Vieta | Utenos rajonas |
| Seniūnija | Daugailių seniūnija |
| Aukštis | 10 m |
| Plotas | 100x46 |
| Naudotas | I tūkstantmetis |

**Noliškio piliakalnis** – piliakalnis Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, Noliškio kaime, Daugailių seniūnija. Pasiekiamas keliu Radeikiai – Juknėnai Noliškyje paėjus per laukus į kairę šiaurėn 200 m.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje 450 m į vakarus nuo Prūdo upelio kairiojo kranto. Aikštelė netaisyklingo keturkampio formos, pailga rytų – vakarų kryptimi, 100x46 m dydžio, vakarinėje dalyje apie 40 m pločio, be kultūrinio sluoksnio. Ji sunkiai išsiskiria, nes smarkiai suardyta ariant bei kasant žvyrą. Šlaitai statūs, 6-10 m aukščio.

Piliakalnis labai sužalotas arimų ir karjerų vakarinėje ir rytinėje dalyse. Aikštelės dalis ir rytinis šlaitas dirvonuoja, kita apaugę lapuočiais. 

Piliakalnis netyrinėtas, datuojamas I tūkstantmečiu.

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Nuodėgulių piliakalnis 3 km | Bajoriškių piliakalnis 4,5 km | Garnių piliakalniai 5 km |  |
| Nolėnų piliakalnis 11 km |  | Kubilių piliakalnis 4 km |
| Jaurelio piliakalnis 5 km | Spitrėnų piliakalnis 2,5 km | Rukšėnų piliakalnis 4,5 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------


* Gintautas Zabiela. Lietuvos medinės pilys. Vilnius. 1995, p. 240 (Nr. 50)
* Gintautas Zabiela. Piliakalniai // Utenos krašto enciklopedija. Vilnius, 2001. p. 52.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Noliškis
Koromoto Dievo Motinos paminklas Guanarėje
**Koromoto Dievo Motina** (isp. *Nuestra Señora de Coromoto*) arba *Koromoto Mergelė*) – Venesuelos globėja. Tai Mergelės Marijos apsireiškimas 1652 m. įvykęs Venesuelos mieste Guanarėje. Jos šventė minima rugsėjo 11 d.

Įkūrus Guanarės miestą katalikams sunkiai sekėsi krikštyti vietinius indėnus. Pasak legendos, 1652 m. rugsėjo 8 d. Mergelė Marija pasirodė Kospeso kasikui Koromotui ir jo žmonai ir tarė: „eikite į baltųjų namus ir prašykite, kad jie aplietų jūsų galvas vandeniu, kad keliautumėte į rojų". Kasikas Koromotas nuėjęs pas enkomjenderą Chuaną Sančesą ir papasakojęs savo regėjimą. Jis patikinęs, kad po 8 dienų katekizmo mokymosi gentis bus pasiruošusi krikštui.

Ikona Koromoto Mergelė
Dalis Kospeso indėnų atsivertė į krikščionybę, tačiau pats kasikas to daryti nenorėjo, nes jo valdžia nebetektų galios. Kasikas grįžęs į mišką, bet jam vėl pasirodžiusi Mergelė. Jis supykęs griebė ginklą ir liepė jai dingti. Jos vietoje likęs medžio skaidulų ženklas, dabar saugomas kaip relikvija. Kasikui vėliau įkandusi nuodinga gyvatė ir šis vėl atkeliavęs į Guanarę ir prašęs krikšto. Jis ir likę sukilę indėnai buvo apkrikštyti. Kasikas gavęs Anchelio Kustoidijo vardą ir gyvenęs daug metų.

Koromoto Dievo Motina paskelbta Venesuelos globėja 1950 m. popiežiaus Pijaus XII. Popiežius Benediktas XVI Koromoto Dievo Motinos koplyčią paskelbė bazilika.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Koromoto Dievo Motina** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Official Site of the Virgin of Coromoto Archyvuota kopija 2009-09-13 iš Wayback Machine projekto.
* VENEZUELA VIRTUAL mipunto.com Archyvuota kopija 2010-07-07 iš Wayback Machine projekto.
* Venezuela Tuya
Tomo Ujejskio parašas ant karaliaus Jono Kazimiero dokumento, patvirtinančio Poznanės miesto privilegijas (iš Poznanės valstybės archyvo kolekcijos)
**Tomas Ujejskis** (g. 1613 m . mirė 1689 m. rugpjūčio 1 d. ) – Romos katalikų kunigas, Plocko ir Varmijos karališkasis sekretorius ir kanauninkas, Gniezno saugotojas .
 
Varmijos sufraganas 1658–1677 m. 1668 m. rugsėjo 16 d. vykusiame sosto atsisakymo posėdyje jis pasirašė aktą, patvirtinantį Jono II Kazimiero Vazos atsistatydinimą. 1669 m. buvo Michalo Korybo Višnioveckio kurfiurstas iš Kijevo vaivadijos.  Jano III Sobieskio kurfiurstas iš Kijevo vaivadijos 1674.  1677 metais įstojo į Jėzuitų ordiną. Baigė studijas Romoje.

Palaidotas Vilniaus Šv. Ignaco Lojolos bažnyčioje.

Išnašos
-------

1. ↑  Volumina Legum, t. IV, Petersburg 1860, 481.
2. ↑  Porządek na seymie Walnym Electiey. Między Warszawą a Wolą przez opisane artykuły do samego tylko aktu Elekcyey należące uchwalony y postanowiony, roku [...] 1669 [słow.] dnia wtorego [...] maia,, s. D.
3. ↑  Volumina Legum, t. V, Petersburg 1860, s. 153.
4. ↑  Krzysztof Rafał Prokop, Nekropolie biskupie w nowożytnej Rzeczypospolitej (XVI–XVIII w.), Kraków-Warszawa 2020, s. 144.

Bibliografija
-------------

* *Biskupi Kościoła w Polsce w latach 965-1999. Słownik biograficzny*. Instytut Wydawniczy Pax. ISBN 83-211-1311-7.

Šablonas:Kontrola autorytatywna
| **Kornelija Jurgaitienė** |
| --- |
| Gimė | 1958 m. kovo 19 d.Kaunas |
| Tautybė | lietuvė |
| Pilietybė | Lietuvos Respublikos |
|  |
| Organizacijos | Užsienio reikalų ministerija |
| Pareigos | ambasadorė |
|  |
| Išsilavinimas | aukštasis, mokslų daktarė |
| Alma mater | Vilniaus Universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Komandoro kryžius |

**Kornelija Dubickaitė-Jurgaitienė** (g.1958 m. kovo 19 d. Kaune) – lietuvių diplomatė, Nepaprastoji ir įgaliotoji ambasadorė.

Mokslai
-------

1976 m. baigė Vilniaus S.Nėries vidurinę mokyklą, 1981 m. – Vilniaus universiteto Filologijos fakultetą. 1987–1990 m. mokėsi TSRS Mokslų Akademijos M.Gorkio Pasaulinės literatūros instituto aspirantūroje. Filologijos mokslų daktarė, apsigynė disertaciją tema *„Pietų mokykla" JAV literatūroje po 1945 metų. Meninio savitumo problema"*.

1993–1994 m. K.Jurgaitienė buvo NATO „Demokratinių institucijų" stipendininkė, 1991 m. stažavosi Columbia, Duke bei Southern Missisippi universitetuose (JAV), Švedijos Tarptautinių santykių institute (1992 m.), G.Maršalo Europos saugumo studijų centre (2002 m.).

Darbinė karjera
---------------

1981–1984 m. buvo Respublikinės knygų bazės Eksporto ir importo skyriaus prekių žinovė. 1985 m. dirbo LMA Puslaidininkių fizikos instituto vertėja, 1985–1988 m. – Lietuvos MA prezidiumo Užsienio ryšių skyriaus darbuotoja, 1989–1992 m. – šio skyriaus vedėja.

1992 m. – LRV Tarptautinių programų skyriaus konsultantė, 1992–1993 m. – Lietuvos mokslo ir studijų tarnybos Tarptautinių programų ir sutarčių skyriaus vedėja. 1993–1994 m. dirbo administratore Jungtinių Tautų plėtros programos Lietuvos atstovybėje.

1994–1996 m. buvo Lietuvos ambasados Norvegijos Karalystėje laikinoji reikalų patikėtinė, 1996–2001 m. – nepaprastoji ir įgaliotoji ambasadorė Norvegijos Karalystėje.

2001–2002 m. – Lietuvos užsienio reikalų ministro patarėja, ministro kabineto vedėja, 2002 – 2004 m. – ambasadorė ypatingiems pavedimams.

2004-2006 m. K.Jurgaitienė dirbo ministre-patarėja Lietuvos atstovybėje Vašingtone, buvo laikinoji reikalų patikėtinė JAV.

2009 – 2010 m. dirbo Lietuvos pirmininkavimo Baltijos Jūros Valstybių Taryboje sekretoriato vadovo pavaduotoja, Lietuvos atstove Baltijos jūros valstybių Tarybos (BJVT) Vyresniųjų pareigūnų komitete.

Šiuo metu yra ambasadorė ypatingiems pavedimams URM Europos reikalų departamente.

K. Jurgaitienė 2003 m. apdovanota ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Komandoro kryžiumi.

Šaltiniai
---------

1. ↑   (Lietuvos mokslo potencialas)
2. ↑  [neveikianti nuoroda] (Kas yra kas Lietuvoje inf.)
Kornreksas
**Kornreksas** (angl. *Cornish Rex*) – trumpaplaukių kačių veislė, išsiskirianti neįprastu garbanotu kailiu.

Istorija
--------

Kornreksai kilo iš Anglijos. Pirmasis šios veislės kačiukas gimė Kornvalyje 1950 m. Paaiškėjo, kad kačiukas atsirado dėl savaiminės mutacijos. Jo motinos kailis buvo įprastas, tėvas – nežinomas. Veislininkai susidomėjo neįprastu garbanotu kailiu ir nusprendė išvesti naują veislę. Kornreksai išvesti kryžminant namines, britų trumpaplaukes, Siamo ir Rytų trumpaplaukes kates.

Pamažu formavosi du veislės tipai – europietiškasis ir amerikietiškasis. Skiriasi jų kūno sudėjimas ir galvos forma. Amerikietiškojo tipo kornreksas mažesnis ir liesesnis. Kojos ilgesnės. Europietiškasis kornreksas paprastai stambesnis, nosis tiesi.

Charakteris
-----------

Kornreksai draugiški, mėgsta dėmesį ir žmonių draugiją. Kankinasi paliktos vienos. Gerai sutaria su kitomis katėmis ir šunimis. Kornreksų būdas santūrus, ramus, jos beveik nesidrasko.

Labai smalsios katės, protingos ir meilios. Lengvai užmezga pažintis su kiekvienu nepažįstamuoju. Mėgsta žaisti, laipioti.

Kornreksus galima išmokyti atnešti numestus daiktus, pripratinti prie pavadėlio. Visgi šios katės mielai sėdi namuose ir į lauką nesiveržia.

Fizinės savybės
---------------

Tai maža arba vidutinio didumo, raumeningo kūno ir smulkių kaulų katė. Kojos ilgos, letenėlės mažos ir ovalios. Nugara šiek tiek išsirietusi į viršų. Uodega ilga ir plona, galas šiek tiek smailus.

Galva ovali, ilgis didesnis už plotį. Iš profilio nosis ir smakras sudaro tiesią liniją. Kornreskso nosis ilga: amerikietiškasis kornreksas turi šiek tiek išgaubtą nosį, europietiškojo – nosis tiesi. Ausys didelės, aukštai ant viršugalvio. Akys elipsės formos.

Plaukas trumpas, minkštas ir plonas. Kailis tankiai, tolygiai garbanotas, panašus į skalbimo lentą. Visiškai neturi dengiamųjų plaukų. Ūsai ir antakiai garbanoti.

Kornreksai gali būti įvairių spalvų. Dažniausiai pasitaiko juodos, melsvos su baltais lopais, dryžos bei vėžlio kiauto piešinio. Pasitaiko ir baltų kornreksų. Akys žalios arba geltonos, priklausomai nuo kailio spalvos.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kornreksas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Esther J.J. Verhoef-Verhallen. *Kačių enciklopedija*, vert. Danguolė Žalytė. Vilnius: Aktėja, 2002.
| ***Mano tėvo slaugė*** |
| --- |
|  |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Mario Bianchi |
| Scenaristas (-ai) | Adriano AstiDelia La Bruna |
| Metai | 1976 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 91 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Mano tėvo slaugė** (it. *Linfermiera di mio padre*) – 1976 m. Italijoje sukurta komedija.

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Kunigaikštis Filipas buvo aistringas mergišius, tačiau jį ištiko širdies smūgis ir paralyžius. Prikaustytas prie vežimėlio, jis priverstas stebėti, kaip jo žmona, sūnus ir šio nuotaka dabar kovoja dėl jo turto. Kunigaikštį prižiūrėti nusamdoma daili slaugė, kurios seksualumas ir artumas pamažu grąžina Filipui galimybę judėti ir kalbėti. Nepaisant to, jis nusprendžia dar kurį laiką neišsiduoti apie grįžusias jėgas, kad sulauktų tinkamo momento atsiskaityti su visais giminaičiais...

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Daniela Giordano – slaugė
* Enzo Monteduro – Filipas
* Maria Pia Conte – Fiona
* Bianca Toccafondi – Glorija
* Francesco Mule
* Salvatore Puntillo
Koordinatės: 55°26′01″š. pl. 25°28′05″r. ilg.﻿ / ﻿55.4337°š. pl. 25.4680°r. ilg.﻿ / 55.4337; 25.4680


|  |
| --- |
| **Pakalnių pagrindinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Pakalnių pagrindinė mokykla herbas|center|100px]] |
|  |
| **Adresas** | Pakalniai, Utenos rajonas |
| **Direktorius(-ė)** | Nijolė Kavaliauskienė |
| **Mokinių skaičius** |  |
| **Įkūrimo data** | 1916 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** |  |

**Utenos rajono Pakalnių pagrindinė mokykla** – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Pakalniuose (Utenos raj.), Taikos g. 18, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190185998. Steigėjas Utenos rajono savivaldybės taryba. Dabar tai Utenos Vyturių progimnazijos skyrius.

Istorija
--------

Pakalnių mokykla įkurta 1916 m. Iki 1926 m. dirbo mokytoja Liubartienė. 1922–1923 m. mokykloje mokėsi apie 50 įvairaus amžiaus mokinių. 1937 m. mokykla persikėlė į mūrinį pastatą (dabar čia kultūros namai). 1940 m. mokytoją Liubartienę pakeitė V. Devindauskas. Po jo dirbo E. ir K. Pileckai, juos 1946 m. pakeitė A. ir L. Babrauskai. 1948–1949 m. Pakalnių pradinėje mokykloje dirbo mokytojai V. Bilevičius, A. ir L. Babrauskai.

Nuo 1950 m. mokykla tapo septynmete. Direktorius S. Matulionis. Pradinių klasių mokiniai mokėsi mažame mediniame pastate (dab. paštas), o vyresnių klasių mokiniai persikėlė į buvusio Pakalnių dvaro patalpas. 1950–1960 m. dirbo mokytojai: R. Valančiūnas, A. Valančiūnienė-Lasytė, G. Voverienė-Tiškauskaitė, Slavinskienė-Garunkštytė, V. Slavinskas, V. Vanagaitė, O. Vilutytė-Matulionienė. Mokykloje mokėsi per 100 mokinių.

1967 m. pastatyta dviejų aukštų nauja mokykla. 1972 m. dirbo 11 mokytojų (A. Babrauskienė, J. Sokolovienė, O. Kezienė, A. Aidukienė, S. Nikštuvienė, S. Šapoka, A. Kavaliauskas, N. Kavaliauskienė, N. Šikovec, G. Mumėnienė, D. Kvedarienė), mokėsi nuo 70 iki 100 mokinių. 1986 m. aštuonmetė mokykla tapo devynmete. Mokykloje mokėsi: 1974–1975 m. – 120, 1980–1981 m. – 105, 1999–2000 m. – 69 mokiniai.

1994 m. mokykla pavadinta Pakalnių pagrindine mokykla. Nuo 1995 m. mokykla turi 70 vietų valgyklą, sporto salę. 2005 m. Mokytojų dienos proga pasirodė mokyklos elektroninis laikraštis „Vidinkstukas". Nuo 2007 m. rugsėjo 1 d. reorganizuota į Utenos Rapolo Šaltenio mokyklos Pakalnių skyrių, nuo 2021 m. – Utenos Vyturių progimnazijos skyrius.

Direktoriai
-----------

* 1950 m. S. Matulionis
* 1965–1971 m. A. Jatautis
* 1972 m. J. Sokolovienė
* 1973 m. E. Girdžiušienė
* 1980 m. V. Šapokienė
* 1990–2007 m. Nijolė Kavaliauskienė

Šaltiniai
---------

1. ↑  Utenos Vyturių progimnazijos Pakalnių skyrius. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-06-19).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Koroikasisp. *Coroico* |
| --- |
| *Koroikas* |
|  |
| 

KoroikasKoroikas

16°11′0″ p. pl. 67°44′0″ v. ilg.﻿ / ﻿16.18333°š. pl. 67.73333°r. ilg.﻿ / 16.18333; 67.73333﻿ (Koroikas)Koordinatės: 16°11′0″ p. pl. 67°44′0″ v. ilg.﻿ / ﻿16.18333°š. pl. 67.73333°r. ilg.﻿ / 16.18333; 67.73333﻿ (Koroikas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-4) |
|  |
| **Valstybė** | Bolivijos vėliava Bolivija |
| **Departamentas** | La Paso departamentas |
| **Provincija** | Nor Jungaso provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2008) | 25 000  |
| **Altitudė** | 1 525 m |

**Koroikas** (isp. *Coroico*, keč. *Quruyqu*) – miestas Bolivijoje, La Paso departamento rytuose; Nor Jungaso provincijos centras. ~25 tūkst. gyventojų. Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu, svarbus kokos auginimo centras. 2006 m. atidarytas naujas kelias tarp Koroiko ir La Paso. Iki tol buvo naudojamas Jungaso kelias, pramintas „mirties keliu".

Istorija
--------

Senasis Koroikas įkurtas prie Koriguajako upės ištakų, kur pradėta aukso gavyba, tačiau netrukus miestą sugriovė vietiniai indėnai. XVIII a. Koroikas atkurtas ant Učumačio kalno, kur lengviau gintis nuo antpuolių. 1899 m. miestas tapo provincijos centru. 1983 m. įkurta vyskupystė.
|  |
| --- |
| Václav Noid Bárta |
|  
Václav Noid Bárta 2015 m. |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Václav Bárta |
| Gimė | 1980 m. spalio 27 d. (42 metai)Praha, Čekoslovakijos vėliava Čekoslovakija |
| Žanrai | rokas |
| Veikla | dainininkas, kompozitorius, dainų kūrėjas, aktorius |
| Aktyvumo metai | 1995–dabar |
| Susijusi veikla | Marta Jandová |
| Svetainė | noid.cz |

**Václav Bárta** (g. 1980 m. spalio 27 d. Prahoje), žinomas kaip **Václav Noid Bárta** – Čekijos roko dainininkas, kompozitorius, dainų kūrėjas ir aktorius.

Biografija
----------

Václav Noid Bárta kilęs iš muzikantų šeimos. Jo motina buvo atlikėja, o tėvas užsiėmė prodiusavimu ir tekstų kūrimu.

Vos sulaukęs 17 metų, tapo pagrindiniu roko grupės „Dolores Clan" vokalistu. Taip pat jis pasirodė miuzikluose „Aida" bei „Jėzus Kristus superžvaigždė".

2006 metais Václav vedė populiariosios muzikos dainininkę Lucie Bílá, tačiau 2008 m. rugsėjį pora išsiskyrė.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Václav Noid Bárta** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficialus tinklalapis – noid.cz (čekų k.)

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Gipsy.cz  *„Aven Romale"*** |  **Čekijos atstovas Eurovizijoje(su Marta Jandová)**2015 | Po to:**Gabriela Gunčíková  *„I Stand"*** |
Legiono kornicenas pučia korną (rekonstrukcija).
**Kornas** (lot. *cornū, cornum* 'ragas') – romėnų kariuomenės varinis pučiamasis instrumentas, kuriuo kautynėse daliniams perduodavo signalus. Kornas būdavo apie 3 m ilgio, susuktas maždaug G raidės pavidalu. Instrumentas būdavo sutvirtintas skersiniu, kuris suteikdavo instrumentui stangrumo ir buvo atrama, kuria instrumentą kabindavo ant grojiko peties. Du kornai išliko Pompėjos griuvėsiuose.
  
Patys senoviškiausi kornai buvo raginiai. Pagal *Atheneus* kornai buvo etruskų išradimas. Kornas garso galingumu skyrėsi nuo romėnų tūbos ir tibijos. Kornas neturėdavo jokių vožtuvėlių ir ventilių, grojant garsas būdavo moduliuojamas tik lūpomis ir keičiant pūtimo jėgą.

Romėnų kariuomenėje kornus pūsdavo kornicenai, kurie mūšio metu vadų įsakymus sugrodavo kaip muzikinius signalus.

Kitas romėnų kariuomenės instrumentas buvo tūba – tiesus trimitas, besiskiriantis nuo dabartinės tūbos.

Nuorodos
--------

* Cornu Archyvuota kopija 2010-05-30 iš Wayback Machine projekto. In: Smith W. (1870) Dictionary of Greek and Roman Antiquities
| ***Nusikaltimas vardan meilės*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Delitto d'amore |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Luigi Comencini |
| Scenaristas (-ai) | Luigi ComenciniUgo Pirro |
| Vaidina | Giuliano Gemma  Stefania Sandrelli |
| Metai | 1974 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 105 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Nusikaltimas vardan meilės** (it.  *Delitto d'amore*) – 1974 m. Italijoje sukurta drama, demonstruota Kanų kino festivalyje.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Giuliano Gemma – Nulo Bronzis
* Stefania Sandrelli – Karmela Santoro
* Brizio Montinaro – Paskualė Santoro
* Renato Scarpa – daktaras
* Cesira Abbiati
* Rina Franchetti
* Emilio Bonucci
* Antonio Iodice

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Iš Sicilijos atvykusi Karmela dirba fabrike, kuriame susitinka ir įsimyli vaikiną vardu Nulo. Judviejų draugystei ir meilei, suvaržytai aplinkinių nuomonės ir papročių, tenka įveikti daugybę kliūčių, kad jie galėtų būti kartu. Vietiniai nemėgsta atvykėlių iš pietų ir vadina juos tinginiais, atimančiais kitų darbo vietas. Karmela pereina į cechą prie krosnių, kur rizikuoja savo silpna sveikata, kad tik uždirbtų daugiau pinigų. Nulo komunistas ir nori susituokti municipalitete, o Karmela, bijanti savo giminių ir brolio – bažnyčioje. Jiedu pykstasi ir vėl taikosi, nes negali vienas be kito. Galiausiai Karmela dingsta, o kuomet Nulo pavyksta ją rasti, randa ją mirtinai sergančią. Jis pasiima ją į savo namus, kad galėtų kartu praleisti paskutines dienas...