recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  Jaganai |
| --- |
| Jaganai (1917 m.)Jaganai (1917 m.) |
| Gyventojų skaičius | >1600 (?) |
| Populiacija šalyse | Čilės vėliava Čilė: 1685
Argentinos vėliava Argentina |
| Kalba (-os) | ispanų, jaganų |
| Religijos | krikščionybė (katalikybė) |
| Giminingos etninės grupės | selknamai, alakalufai |
|  |
|  **Vikiteka:** | Jaganai |

**Jaganai** (isp. *yaganes, yámanas*, sav. *yaman* – „gyvieji, žmonės") – indėnų tauta, gyvenanti pačiuose Pietų Amerikos pietuose, Ugnies Žemės salyne ir Navarino saloje. Dauguma gyvena Čilės pusėje, keletas – Argentinoje. Populiacija skirtinguose šaltiniuose gan ženkliai skiriasi (~70, ~100, >1600). Kultūriškai artimi aplinkinėms alakalufų bei selknamų tautoms, su kuriomis drauge buvo vadinami Ugnies Žemės gyventojais (*fueguinos*). Dabar grynų jaganų iš esmės nelikę. Seniau kalbėjo izoliuota jaganų kalba, kuri turėjusi 5 tarmes, dabar – ispaniškai. Tikintieji – krikščionys (katalikai).

Istorija
--------

Jaganai dažnai laikomi toliausiai pietuose gyvenančia pasaulio tauta. Jie buvo apgyvendinę Ugnies Žemės salyną aplink Byglio sąsiaurį. Valtelėmis pasiekdavo ir toliau į pietus nutolusias salas, iki pat Horno kyšulio. Ten rasta jų pėdsakų, datuojamų nuo V tūkstm. pr. m. e. Dar XIX a. jaganų būta ~3000. Nuo tada užmezgė nuolatinius ryšius su europiečiais, pradėjo sparčiai nykti dėl ligų, kolonizacijos, prievartinės asimiliacijos. Grynakraujai jaganai iki XXI a. išsilaikė tik Navarino saloje.

Buitis
------

Tradiciškai jaganai vertėsi žvejyba, jūros gyvūnų (vakaruose – ir guanakų) medžiokle, valgomų moliuskų ir dumblių rankiojimu. Ginklai – ietys ir harpūnai su kauliniais antgaliais, vėzdai, svaidyklės, rečiau – lankai ir strėlės su akmeniniais antgaliais. Didžiąją metų dalį gyvendavo klajokliškai žievinėmis valtelėmis plaukiodami pakrantėmis. Egzogaminės mažosios šeimos apeigų tikslu kartais susirinkdavo į didesnes grupes. Rytų jaganų būstas kūgiška, vakarų – kupoliška palapinė, kurios karkasą sudaro medinės kartys, o apdengta velėna, žolėmis, dumbliais, lapais. Kraustydamiesi kitur, jaganai palikdavo palapinės karkasą, kurį vėliau galėdavo panaudoti kitos šeimos. Sambūrių vietose statydavo ilgus karkasinius namus. Aprangą sudarė drabužiai iš odų. Moterys, kartais ir vyrai, nešiodavo trikampį iš priekio (kaip ir selknamai). Maistą (mėsą, žuvį, kiaušinius, moliuskus) ruošdavo ant įkaitintų akmenų arba pelenuose. Vandenį saugodavo karniniuose kibiruose, o sušildydavo įmerkę įkaitintą akmenį. Kaip samčius naudodavo kriaukles. Ugnį skeldavo ir paskui saugodavo valtyse, būstuose.

Kultūra
-------

Santuoka patrilokalinė, bet jei vyras neturėdavo valties, tai gyvendavo su žmonos šeima. Buvo paplitusi poligamija (ypač kelių seserų vedybos), leviratas. Turėjo brandos iniciacijas, vyrystės apeigas. Pasakodavo mitus apie vyrystės apeigų kilmę, apie legendinius brolius-didvyrius.

* Jaganų valtis (1908 m.)Jaganų valtis (1908 m.)
* Medžiotojas (1883 m.)Medžiotojas (1883 m.)
* Jaganų moterysJaganų moterys
* Jaganų sambūris (XVIII a. piešinys)Jaganų sambūris (XVIII a. piešinys)

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  *Яганы*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
| Tomas Jungasangl. *Thomas Young* |
| --- |
| Tomas Jungasangl. Thomas Young |
| **Gimė** | 1773 m. birželio 13 d.Milvertonas, Anglija |
| **Mirė** | 1829 m. gegužės 10 d. (55 metai)Londonas, Anglija |
| **Tautybė** | Anglijos |
| **Sritis** | Fizika, fiziologija, egiptologija |
| **Žinomas už** | AstigmatizmasDvigubo plyšio eksperimentasJungo modulis |

**Tomas Jungas** (angl. *Thomas Young*, 1773 m. birželio 13 d. – 1829 m. gegužės 10 d.) – žymus anglų fizikas, pasižymėjęs įvairiapusiais gabumais.

Tomas Jungas taip pat su Christianu Heigensu ir Robertu Huku buvo tos pačios nuomonės, jog šviesai sklisti yra reikalinga terpė – eteris.

Žymiausi pasiekimai
-------------------

Tomas Jungas išmoko skaityti būdamas dvejų metų, šešiametis studijavo literatūrą, 9-14 metų mokėsi graikų ir romėnų klasikų, prancūzų, italų, senovės žydų, persų ir arabų kalbų, išmoko diferencialinio skaičiavimo, parašė išsamią graikų filosofinių sistemų analizę. Pasirinkęs mediko profesiją, 1795 metais įsigijo medicinos daktaro diplomą. Jis buvo kartu ir astronomas, ir metalurgas, ir fizikas, ir muzikantas, ir net gabus gimnastas.
Svarbiausias T. Jungo nuopelnas – šviesos interferencijos reiškinio atradimas bei difrakcijos reiškinio paaiškinimas remiantis bangine teorija. Interferencijos terminą sugalvojo būtent Jungas. Pirmasis jis išmatavo ir šviesos bangos ilgį.

1807 m. nustatė, jog Huko dėsnis galioja tik pradinėje apkrovimo stadijoje, taip pat apibrėžė tamprumo modulio sąvoką (nors ji 1727 m. minima Leonardo Oilerio rankraščiuose).

Jis taip pat domėjosi egiptologija ir netgi ėmėsi versti Rozetos akmenį, tačiau sugebėjo perskaityti tik Ptolemėjo vardą. Nusivylęs savo rezultatais metė šį užsiėmimą. Tarp šio mokslininko ir egiptologijos tėvo Ž. F. Šampoljono vyko lenktynės hieroglifų šifravime, anglui pasitraukus prancūzas tapo vieninteliu, kuris teisingai perskaitė hieroglifus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  KARAZIJA, Romualdas. *Įžymūs fizikai ir jų atradimai.* Kaunas: Šviesa, 2002, 82 p. ISBN 5-430-03260-3.
2. ↑  „Medžiagų mechanikos istorijos apybraižos". Suarchyvuota iš originalo 2014-11-27. Nuoroda tikrinta 2014-11-27.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Thomas Young** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
*Apie vaismedį žr. kininis ličis*.

| **Kobus leche** |
| --- |
| Ličis (Kobus leche)Ličis (*Kobus leche*) |
| Apsaugos būklė |
| Beveik nykstantys (IUCN 3.1),  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Porakanopiai  *( Artiodactyla)* |
| Pobūris: | Atrajotojai  *( Ruminantia)* |
| Šeima: | Dykaraginiai  *( Bovidae)* |
| Pošeimis: | Vandeniniai ožiai  *( Reduncinae)* |
| Gentis: | Vandeniniai ožiai  *( Kobus)* |
| Rūšis: | Ličis  *( Kobus leche)* |

 |
| Binomas |
| ***Kobus leche***Gray, 1850 |
| Paplitimas |

**Ličis** (*Kobus leche*) – vandeninių ožių (*Reduncinae*) pošeimio dykaraginis žinduolis. Rūšis paplitusi vidurio–pietų Afrikoje: daugiausia Zambijoje, taip pat Angoloje, Botsvanoje, Kongo Demokratinės Respublikos pietuose, Namibijoje (Kaprivio ruože).

Tai vidutinio dydžio antilopė, kurios kūno aukštis 0,9–1,12 m, svoris 61,6–128 kg. Kailis kaštoninės spalvos, papilvė, gerklė ir skruostai balti. Patinų kailis su amžiumi patamsėja. Kojos tamsios. Ragai gana ploni, 45–92 cm ilgio. Kanopos pritaikytos judėti pelkėtu paviršiumi.

Patelė, po 7–8 mėnesių nėštumo, atsiveda 1 jauniklį, paprastai drėgnuoju metų laiku, tarp liepos vidurio ir rugsėjo vidurio. Gimęs jauniklis laikosi paslėptas sausoje vietoje. Vėliau jaunikliai sudaro atskiras, nuo motinų mažai priklausomas bandas. Išgyvena ~15 metų.

Ličiai gyvena upių salpose, šlapynėse, drėgnose vietose netoli vandens telkinių (Okavango deltoje, Bangveulu ežero pelkėse, Zambezės, Kafuė slėniuose ir kt.). Patinai laikosi atokiau nuo patelių, ne tokie priklausomi nuo vandens, todėl daugiau keliauja. Patelių bandos neorganizuotos, neturi ryškios lyderės. Ličiai maitinasi drėgnų vietų žoline augalija, dažnai įsibridę giliai į vandenį.

Ličiai medžiojami dėl mėsos ir sportinio intereso, tačiau populiacija labiausiai sumažėjo dėl upėse įrengtų hidroelektrinių, kurios pakeitė vandens režimą.

* Ličių ir baltųjų gandrų grupėLičių ir baltųjų gandrų grupė
* Ličio jauniklisLičio jauniklis
* Ličis, šuoliuojantis per vandenįLičis, šuoliuojantis per vandenį
* Besikaunantys ličiaiBesikaunantys ličiai

Šaltiniai
---------

1. ↑   „IUCN Red List - Kobus leche". IUCN Red list.
2. ↑  *Žinduolių pavadinimų žodynas: lotynų, lietuvių, anglų, prancūzų, rusų, vokiečių kalbomis* / [rengė P. Bluzma (ats. red.), R. Mažeikytė, E. Mickevičius, J. Prūsaitė, K. Baranauskas, R. Baleišis]. – Vilnius : Ekologijos inst. l-kla, 2002
3. 1 2 3  *Kobus\_leche*,ADW – Animal Diversity Web. University of Michigan, Museum of Zoology.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ličis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Traukinys
Dyzelinis traukinys DR-1A Vilniuje
Vokiškas greitasis „Inter City" Ekspresas
Bėginiame transporte **traukinys** – serija bėginių transporto priemonių, kurios juda bėgiais, kad vežtų krovinius ar keleivius iš vienos vietos kitą. Kelias paprastai susideda iš tradicinių dviejų bėgių, bet gali taip pat būti vienbėgis geležinkelis ar magnetinis pakėlimas. Traukinį traukia atskiras garvežys, ar individualūs varikliai. Dauguma traukinių yra varomi dyzeliniais varikliais ar elektra, tiekiama geležinkelio elektros sistema. Istoriškai garo variklis buvo dominuojanti garvežio forma XX a. šimtmečio viduryje, bet kiti šaltiniai (tokie kaip arklys, virvė, laidas, trauka, pneumatika ar dujų turbina) taip pat buvo galimi.

Traukinių tipai
---------------

Yra įvairių traukinių tipų, suprojektuotų tam tikrais tikslais. Traukinys gali susidėti iš vieno ar daugiau garvežių ir vagonų kombinacijos, ar savaeigio lokomotyvo. Traukiniai taip pat gali būti tempiami arklių, sutvirtintų virvėmis. Ypatinga traukinių rūšis, važiuojanti ant atitinkamų ypatingų bėgių, yra kūrenami traukiniai, vienbėgiai traukiniai, greitieji traukiniai ir kiti. Keleivinis traukinys gali susidėti iš vieno ar kelių garvežių, ir vieno ar daugiau vagonų. Daugelyje pasaulio šalių, ypatingai Japonijoje ir Europoje, greitieji traukiniai yra naudojami ekstensyviai keleivinei kelionei.

Traukiniai gali taip pat būti sumaišyti, apimant ir keleivinę ir krovininę dalis. Tokie sumaišyti traukiniai būna ten, kur paslaugos yra nedažnos ir maža kaina. Tačiau, besiskiriantys keleivių ir krovinių poreikiai paprastai reiškia, kad reikia vengti kartu vežti krovinius ir keleivius.

Pirmasis elektrinis traukinys Lietuvoje pajudėjo 1975 m. gruodžio 29 d. (Vilnius–Kaunas).

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Geležinkelių infrastruktūros istorija". litrail.t. 2014-03-28. Suarchyvuotas originalas 2014-07-12. Nuoroda tikrinta 2015-05-12. `{{cite web}}`: Nežinomas parametras `|deadurl=` ignoruotas (`|url-status=` suggested) (pagalba)

Nuorodos
--------

* „Traukiniai Vilniaus krašte". Suarchyvuota iš originalo 2013-06-30. Nuoroda tikrinta 2008-08-14.
* „Lenkijos geležinkelių Vilniaus direkcija". Suarchyvuota iš originalo 2013-06-30. Nuoroda tikrinta 2008-08-14.
* „Traukinys Ryga-Kybartai 1924 m.". Suarchyvuota iš originalo 2013-06-30. Nuoroda tikrinta 2008-08-14.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Straipsnis turėtų prasidėti aiškiu apibrėžimu.**Jei galite, apibrėžkite straipsnio dalyką, pagrindinę sąvoką. |

Pietų Korėja pagal aktyviųjų karinių pajėgų dydį yra 6-a pasaulyje[reikalingas šaltinis], pagal karines išlaidas - 12-a[reikalingas šaltinis].

Pietų Korėjos kariuomenę sudaro armija (ROKA), laivynas (ROKN), oro pajėgos (ROKAF), jūrų pėstininkai (ROKMC) ir atsarginės pajėgos. Didžioji šių pajėgų dalis sukoncentruota Korėjos demilitarizuotoje zonoje. Visi Pietų Korėjos vyrai, sulaukę 18 metų, pagal konstituciją privalo atlikti apie dvejų metų trukmės karinę tarnybą. Tačiau iškyla debatų dėl karinės tarnybos laiko trumpinimo arba net visiško jos panaikinimo. Neseniai vyriausybės buvo leista kai kuriems studentams, studijuojantiems bakalauro ar magistro laipsnius į karinę tarnybą neiti, o toliau tęsti mokslus ir gilintis savo srityje. Be to, maišytos rasės korėjiečiai nuo šios prievolės taip pat atleidžiami, jei „atrodo išskirtinai dvirasiai".

Pietų Korėjos armija turi eksploatavę 2300 tankų, tarp kurių K1A1 ir K2 Black Panther. Pietų Korėjos laivynas turi šeštą didžiausią pasaulyje eskadrinių minininkų flotilę, tarp kurių Karaliaus Sedžono Didžiojo klasės eskadrinis minininkas, turintis Aegis valdomą sistemą.. Oro pajėgos yra devintos pagal dydį pasaulyje, įsiaktant amerikietiškus naikintuvus F-15K, KF-16 ir tenykščius T-50 Auksinis Erelis.

Nuorodos
--------

1. ↑   GlobalSecurity on Military of Republic of Korea
2. ↑
3. ↑  Cordesman, Anthony H.; Kleiber, Martin (26 June 2006). „The Asian Conventional Military Balance in 2006: Overview of major Asian Powers" (PDF). Center for Strategic and International Studies. Suarchyvuotas originalas (PDF) 2018-12-26. Nuoroda tikrinta 2009-02-14. `{{cite journal}}`: Citatai journal privalomas `|journal=` (pagalba)
4. ↑  „South Korea launches first Aegis-equipped destroyer". 24 May 2007. Suarchyvuota iš originalo 2007-06-26. Nuoroda tikrinta 2009-02-15.
5. ↑  ROK Air Force Equipment
6. ↑  Jung, Sung-ki (10 November 2008). „US Pilots Test Fly T-50 Trainer". The Korea Times. Nuoroda tikrinta 2009-02-15.
|  |
| --- |
| Prickerio architektūros premija |
| Įteikiamas už | pasiekimus architektūroje |
| Pristato | Hyatt Foundation |
| Vieta | įvairiose šalyse |
| Atlygis | $100 tūkst. |
| Pirmasis apdovanojimas | 1979 m. |

**Prickerio architektūros premija** (angl. *Pritzker Architecture Prize*) – kasmetinė premija, įteikiama už išskirtinius pasiekimus architektūros srityje, pasaulyje plačiai žinoma kaip Nobelio premijos analogas. Vienas iš pagrindinių apdovanojimo skyrimo kriterijų yra projektuose naudojamų architektūrinių idėjų novatoriškumas.

Nobelio architektūros premija nėra teikiama, todėl tai paskatino Prickerių šeimą, valdančią pasaulinį „Hyatt" viešbučių tinklą, 1979 m. įsteigti nuosavą architektūros premiją. Dinastijos pradininkas buvo iš Kijevo kilęs advokatas Nikolajus Prickeris (1871–1956), emigravęs į Čikagą. Premiją įsteigė jo anūkas Džėjus Prickeris (1922–1999). Premijos dydis - $100 tūkst. kartu įteikiamas bronzinis medalis (nuo 1987 m.).

Tarptautinė premijos žiuri kasmet keičiasi, jas sudaro didžiausią autoritetą pelnę architektai, architektūros ir meno kritikai, verslininkai. Laimėtojas išrenkamas slaptu balsavimu. Apdovanojimų ceremonijos vyksta įvairiose šalyse, jas lydi parodos, pristatančios visų Prickerio premijos laureatų darbus, iš esmės – šiuolaikinės architektūros antologijos. Per savo gyvavimo 30–metį Prickerio premijos buvo įteikiamos Vašingtono nacionalinėje galerijoje, Niujorko Metropoliteno muziejuje, ant Romos Kapitolijaus kalvos, naujų J. Paul Getty meno ir Gugenheimo muziejų statybinėse aikštelėse. 

Pirmasis premiją 1979 m. gavo amerikietis Filipas Džonsonas. Zaha Hadid buvo pirmoji premijos laureatė moteris (premija 2004 m. įteikta Sankt Peterburgo Ermitaže).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Goldberger, Paul (1988 m. gegužės 28 d). „Architecture View; What Pritzker Winners Tell Us About the Prize". *The New York Times*. Suarchyvuota iš originalo May 31, 2013. Nuoroda tikrinta June 26, 2009.
2. ↑  „History and Purpose/Ceremony". *Pritzker Architecture Prize official site*. The Hyatt Foundation. Suarchyvuotas originalas 2018-02-04. Nuoroda tikrinta February 3, 2018. `{{cite web}}`: Nežinomas parametras `|deadurl=` ignoruotas (`|url-status=` suggested) (pagalba)

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Prickerio architektūros premija** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė
| **Audronė Viktorija Škiudaitė** |
| --- |
| Gimė | 1947 m. vasario 12 d. (77 metai)Kaireliai, Pašvitinio valsčius |
| Sutuoktinis (-ė) | Algirdas Girininkas |
|  |
| Veikla | žurnalistė, redaktorė, leidėja |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Audronė Viktorija Škiudaitė-Girininkienė** (g. 1947 m. vasario 12 d. Pakruojis) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė, leidėja.

Biografija
----------

1964 m. baigusi Pašvitinio vidurinę mokyklą, Vilniaus universitete studijavo žurnalistiką.

Iki 1975 m. dirbo Pakruojo rajono laikraščio „Auksinė varpa" ir laikraščio „Komjaunimo tiesa" redakcijose. Rašė kultūros, jaunimo gyvenimo temomis. Bendradarbiavo savaitraštyje „Literatūra ir menas", žurnale „Nemunas". 1991–1997 m. savaitraščio „Apžvalga", 1993–2000 m. – ir žurnalo „Tėvynės sargas" redaktorė, kartu leidybinės ne pelno organizacijos „Tėvynės sargas" ir „Tėvynės sargo leidykla" direktorė.  Vėliau laikraščio „XXI amžius" korespondentė. Nuo 2006 m. žurnalo „Pasaulio lietuvis" redaktorė.

Bibliografija
-------------

* *Lietuvių pėdsakai Amerikoje*, sudarė. – Vilnius: JAV lietuvių bendruomenės kultūros taryba, 2006. ISBN 9955-665-87-4

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 492 psl.
| **Arta Dumpėlatv. *Arta Dumpe*** |
| --- |
| Gimė | 1933 m. gegužės 26 d. (90 metų)Talsai |
|  |
| Veikla | latvių skulptorė |

**Arta Dumpė** (latv. *Arta Dumpe*, 1933 m. gegužės 26 d. Talsai) – latvių skulptorė.

Biografija
----------

1960 m. baigė Latvijos dailės akademiją, mokytojai Teodoras Zalkalnis, Karlis Zemdega.

Kūryba
------

Sukūrė monumentalių memorialinių paminklų (Janis Čakstė, Jelgava, karių kapinėse: Balvai, 1979 m. Valka, 1984 m. Lestenė, 2001 m.), dekoratyvinių parko ir kamerinių skulptūrų: portretų (Rabindranatas Tagorė, 1972 m. Nikolajus Rerichas, 1974 m. Aspazija, Ilmaras Blumbergas, abu 1983 m.), reljefų („Prisiminimai apie Chersoną" 1982 m.). Kūriniuose (granitas, bronza, gipsas, varis) dažnai interpretuojami konstruktyvizmo, kubizmo principai; vienų skulptūrų formos apibendrintos, statiškos, kitų – plastika ekspresyvi, dinamiška, dalys briaunotos, su kiaurymių akcentais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Arta Dumpė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 201 psl.

Nuorodos
--------

* Arta Dumpė. Galerija Archyvuota kopija 2009-03-05 iš Wayback Machine projekto.
| **Aleksandras Zeltinis** |
| --- |
| Gimė | 1951 m. vasario 19 d.Biržai, Lietuvos TSR |
| Sutuoktinis (-ė) | Simin Wieghard-Zeltinis |
|  |
| Veikla | Politikas, verslininkas. |

**Aleksandras Zeltinis** (1951 m. vasario 19 d. Biržuose, Lietuvos TSR) – Lietuvos politikas, verslininkas.

Biografija
----------

Gimė 1951 m. vasario 19 d. Biržuose. 1957–1968 m. mokėsi Biržų 2-ojoje vidurinėje mokykloje. 1968–1973 m. mokėsi Kauno politechnikos institute, įgijo inžinieriaus elektriko specialybę. 1973–1976 m. Panevėžio tiksliosios mechanikos gamykla, vyresnysis inžinierius. 1976–1979 m. Vilniaus dujinių įrengimų derinimo ir gazifikacijos valdyba, vyresnysis inžinierius. 1977–1980 m. mokėsi Vilniaus universitete neakivaizdinėse ekonomikos studijose Ekonomikos fakultete, įgijo ekonomisto specialybę. 1979–1983 m. Lietuvos komunistų partijos Vilniaus miesto Tarybų rajonas, Vilniaus miesto partijos komiteto instruktorius. 1983–1984 m. Vilniaus miesto vykdomasis komiteto plano komisijos pirmininko pavaduotojas. 1984–1988 m. Lietuvos komunistų partijos Centro komiteto pramonės skyriaus instruktorius.

1989–1991 m. Lietuvos standartizacijos ir metrologijos centro direktoriaus pavaduotojas. 1991–1992 m. Lietuvos–Vokietijos prekybos bendrovė „Litcommerz", filialo direktorius, valdytojas. 1992–1995 m. Lietuvos–Vokietijos įmonės „Germalita" direktorius. 1996 m. Lietuvos smulkaus ir vidutinio verslo agentūros direktorius. 1996–1998 m. Tarptautinės ekspedicijos įmonės „Fligge&Schmidt", Hamburge rinkodaros vadovas. 1998–1999 m. Vokietijos įmonės „VELUX GmbH", Hamburge centrinės kontrolės, logistikos, klientų aptarnavimo skyrių analitikas, vadybininkas. 2000–2006 m. SMB internacionalinės įmonės „GmbH", Kvikborne direktorius Rytų Europai. 2006–2008 m. Lietuvos Respublikos žemės ūkio ministerijos ministro patarėjas. 2009–2011 m. UAB „Vilniaus žirgynas", Riešė, Vilniaus r. direktoriaus pavaduotojas. 2011–2012 m. įmonės „GTS Global Trading Services", Hamburge kontaktų vadybininkas Rytų ir Vakarų Europai.

Nuo 2009 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, LSDP Tarybos narys, nuo 2013 Lietuvos Respublikos Seimo narys ir Lietuvos Respublikos Seimo LSDP frakcijos narys, LR Seimo Europos reikalų ir švietimo, mokslo ir kultūros komitetų narys. Parlamentinės grupės „Aukštaitija" narys. Labdaros draugijos „Hanseatisch-Litauisches Freundschaftstor Deutschland e. V. Hamburg", garbės pirmininkas. Lietuvos pagyvenusių žmonių asociacijos viceprezidentas. 2007 m. apdovanotas Ordinu „Už nuopelnus Lietuvai" Riterio kryžiumi. 2011 m. vasario 19 d. suteiktas Biržų rajono savivaldybės garbės piliečio vardas.
Vedęs, žmona Simin Wieghard-Zeltinis, Tarptautinės visažizmo kolegijos savininkė, Hanzos-Lietuvos Draugystės vartai draugijos Prezidentė, Hamburgas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Biržų miesto garbės piliečiai". *birzai.rvb.lt*. Suarchyvuota iš originalo 2016-03-05. Nuoroda tikrinta 2016-07-26.
2. ↑  Biografija
**Aro vyno regionas** (vok. *Weinbaugebiet Ahr*) – aukštos kokybės vyno regionas Vokietijoje, esantis Aro upės (Reino intako) slėnyje (Reino kraštas-Pfalcas). 2008 m. vynuogynai užėmė tik 558 ha. Tai vienas mažiausių Vokietijos vyno regionų, kurių viso yra 13. Jis yra vienas šiaurinių regionų, šiauresnis nei Mozelio vyno regionas. kur daugiausia gaminami raudonieji vynai. Raudonosios vynuogių veislės užima 86% vynuogynų ploto, t. y. daugiau nei bet kuriame kitame Vokietijos vyno regione.

Istorija
--------

Manoma, kad Aro slėnyje, kaip kad ir prie Mozelio, vynuoges ėmė auginti dar romėnų laikais, nors nėra žinomų tai įrodančių šaltinių. Tačiau benediktinų Priumo abatijos 893 m. turto sąrašuose, žinomuose kaip *Prümer Urbar*, išvardinti vynuogynai, buvę 8 Aro slėnio vietose.

Geografija ir klimatas
----------------------

Siauras Aro slėnis formuoja tinkamą regiono mezoklimatą.
Aro vyno regionas, išsidėstęs tarp 50° ir 51° šiaurės paralelių, yra šiauriausias pasaulio vyno regionas, kuriame vyrauja raudonosios vynuogės. Taip toli šiaurėje reikia geros vietovės su šiltu mikroklimatu. kad raudonosios vynuogės tinkamai nunoktų. Aro vynuogynų mikroklimatas, sakoma, yra „Viduržemio jūros tipo". Daugelis vynuogynų yra terasiniuose šlaituose, orientuotose nuo pietvakarių iki pietryčių Aro vidurupyje ir žemupyje. Vynuogynų zona driekiasi 25 kilometrus nuo Altenaro iki Reino. Aro slėnio dalį su vynuogynais pridengia Aifelio kalnai, suformuodami esamą mezoklimatą. 

Dirvožemiai varijuoja nuo skalūnų, bazalto iki *Grauwacke* vulkaninės kilmės molių.

Aro vyno regioną sudaro vienintelis rajonas (vok. *Bereich*), vadinamas *Walporzheim-Ahrtal*, tik viena vynuogynų grupė (vok. *Großlage*) *Klosterberg* ir 43 pavieniai vynuogynai.

Vynuogių veislės
----------------

*Spätburgunder*, kuri ne Vokietijoje paprastai vadinama „Pinot noir". Aro regione ji vyrauja.
Pagal 2008 m. duomenis Aro regione auginamos tokios vynuogių veislės:

* Spätburgunder (Pinot noir) – 61,3% vynuogynų (342 ha). Tai didžiausia procentinė šios veislės dalis visuose Vokietijos vyno regionuose.

Kitos regione auginamos veislės:

* Portugieser – 43 ha (7,7%)
* Riesling – 43 ha (7,7%)
* Frühburgunder – 35 ha (6,3%)
* Regent – 19 ha (3,4%)
* Dornfelder – 19 ha (3,4%)
* Müller-Thurgau – 15 ha (2,7%)
* Domina – 10 ha (1,8%)

Nuorodos
--------

1. 1 2  Wein.de (German Agricultural Society): Ahr Archyvuota kopija 2007-10-30 iš Wayback Machine projekto. read on January 2, 2008
2. 1 2  German Wine Institute: German wine statistics 2009/2010 Archyvuota kopija 2011-07-26 iš Wayback Machine projekto.
3. 1 2 3  J. Robinson (ed), *"The Oxford Companion to Wine"*, Third Edition, p 8, Oxford University Press 2006, ISBN 0-19-860990-6
4. 1 2  Wein-Plus Glossar: Ahr, read on January 22, 2013
5. ↑  *Landwirtschaftliche Bodennutzung - Rebflächen - Fachserie 3 Reihe 3.1.5 - 2008*. Wiesbaden, Germany: Statistisches Bundesamt. 2008. Suarchyvuotas originalas 2011-08-12. Nuoroda tikrinta 2014-11-04. `{{cite book}}`: Nežinomas parametras `|trans_title=` ignoruotas (`|trans-title=` suggested) (pagalba)
*Kitos reikšmės – Rūta (reikšmės).*
**Rūta-701** – pirmasis Europoje industrinis ranka rašytą tekstą atpažįstantis įrenginys, suprojektuotas Lietuvoje.

Istorija
--------

Įrenginys sukurtas 1966 m. Vilniaus elektros skaitiklių gamykloje. Pelnė Lietuvos mokslo premiją (1967 m.), TSRS Prietaisų pramonės Mokslo ir technikos draugijos premiją, o Leipcigo mugėje buvo įvertinta aukso medaliu (1969 m.). Kelios įrenginio inovacijos buvo patentuotos JAV, Japonijoje, Jungtinėje Karalystėje, Prancūzijoje, VDR, VFR ir Čekoslovakijoje. Japonijos firma „Toshiba" bei specialistai iš Prancūzijos domėjosi bendradarbiavimu su lietuviais tolimesniame įrenginio vystyme, tarptautinės Osakos mugės organizatoriai siūlė demonstruoti įrenginį mugėje, bet tarybinė vadovybė šiuos pasiūlymus atmetė.

Techninis aprašymas
-------------------

„Rūta-701" gebėjo atpažinti ant 210 x 140–297 mm lapų atspausdintus ir ranka rašytus tekstus, rezultatus išsaugoti operatyviojoje atmintyje arba perfokortose. Skaitymo greitis – 200 simbolių per minutę. Neatpažintus simbolius įrenginys parodydavo operatoriui, kuris priimdavo galutinį sprendimą. Žemiau pateikiama lentelė su įrenginio simbolio nuskaitymo klaidos tikimybėmis.

Simbolio nuskaitymo klaidos tikimybės|  | Atpažinimo klaida | Atpažinimo atmetimas |
| --- | --- | --- |
| Prastos kokybės spausdintas tekstas | {\displaystyle 2.6\times 10^{-5}} | {\displaystyle 3.8\times 10^{-5}} |
| Ranka rašytas tekstas | {\displaystyle 1.5\times 10^{-4}} | {\displaystyle 5.8\times 10^{-6}} |

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  Telksnys, L.; Zilinskas, A. (1999). „Computers in Lithuania". *Annals of the History of Computing, IEEE*. IEEE. **21**: 31–37. doi:10.1109/85.778980.
2. ↑  Petronis, Jonas (2012-03-08). „Elektroninė atmintis. Pokalbis su Adolfu Laimučiu Telksniu". VDU žurnalas „Sesija". Nuoroda tikrinta 2014-06-11.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| Naikinimo stovykla*Vernichtungslager* |
|  
Sobiboro naikinimo stovykla, 1943 m. |
|  |
| Vieta | Vokietijos okupuota Europa (daugiausia Lenkija) |
| Data | Antrasis pasaulinis karas |
| Vykdytojai | SS |
| Organizacijos | *SS-Totenkopfverbände* |
| Stovyklos | Chelmno, Belžeco, Sobiboro, Treblinkos, Aušvico-Birkenau, Maidaneko |

Aušvico (Birkenau) naikinimo stovykla – pagrindinis administracinis pastatas
**Naikinimo stovykla** (vok. *Vernichtungslager*) arba **mirties stovykla** (vok. *Todeslager*) – nacių koncentracijos stovyklų rūšis. Tokios stovyklos Trečiojo Reicho metu buvo sukurtos vokiečių okupuotoje Lenkijoje ir Baltarusijoje, skirta specialiai Europos žydų ir kitų etninių bei dėl kitų priežasčių persekiotų mažumų žudymui. Nuo jų įkūrimo iki panaikinimo besiveržiant Raudonajai Armijai 1944–1945 m. didžiuosiuose naikinimo lageriuose dujų kamerose dujomis išnuodyti ar per masines egzekucijas nužudyti daugiau nei 3 mln. žmonių. Didžioji dalis vokiečių okupuotose teritorijose vykdytų masinių žudynių (holokaustas) vyko naikinimo lageriuose.

Didžiausia nacistų įkurta naikinimo stovykla buvo Aušvicas (Birkenau), kitos naikinimo stovyklos buvo Treblinka, Sobiboras, Belzecas, Kulmhofas ir iš dalies Majdanekas. Aušvico-Birkenau stovykla buvo kartu ir koncentracijos, ir naikinimo stovykla.

Jau nuo 1933 m. nacistų režimas ėmė steigti koncentracijos stovyklas, kurių žinomiausia yra tais pačiais metais įkurta Dachau koncentracijos stovykla, kurią naciai rodė ir žiniasklaidai. Pramoninio masto žmonių naikinimo dujų kamerose stovyklos atsirado 1942 m. Kulmhofe kalinti žydai dujų kamerose žudyti pradėti jau nuo 1941 m. gruodžio.

Lietuvoje veikė Kauno IX fortas ir  Panerių naikinimo stovykla.

Skirtingai nuo koncentracijos stovyklų, kuriose kaliniai mirė nuo ligų, badavimo ir per sunkaus darbo, į naikinimo stovyklas patekę deportuoti asmenys, specialiais traukiniais atgabenti į stovyklas, buvo netrukus nužudomi. Po sąstato atvykimo į stovyklą kaliniai, paprastai neatsižvelgiant į amžių, lytį ar darbingumą, buvo nuodijami dujų kamerose.
| **Siamo krokodilas** |
| --- |
| Siamo krokodilas (Crocodylus siamensis)Siamo krokodilas (*Crocodylus siamensis*) |
| Apsaugos būklė |
| Grėsmingai nykstantys  (IUCN 3.1),  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Klasė: | Ropliai  *( Reptilia)* |
| Būrys: | Krokodilai  *( Crocodylia)* |
| Šeima: | Tikrieji krokodilai  *( Crocodylidae)* |
| Gentis: | *Crocodylus*  *( Crocodylus)* |
| Rūšis: | Siamo krokodilas  *( Crocodylus siamensis)* |

 |
| Binomas |
| ***Crocodylus siamensis***Schneider, 1801 |
| Siamo krokodilo paplitimasSiamo krokodilo paplitimas |

**Siamo krokodilas** (*Crocodylus siamensis*) – krokodilų būrio atstovas, viena labiausiai gamtoje nykstančių krokodilų rūšių, tačiau plačiai auginama nelaisvėje krokodilų fermose. Gyvenęs daugumoje Pietryčių Azijojos regiono valstybių, tačiau šiuo metu daugumoje šalių gamtoje jau išnykęs.

Išvaizda, gyvenimo būdas
------------------------

Patinai užauga iki 3 metrų ilgio, nors nelaisvėje, ypač hibridai su pelkiniu krokodilu (*Crocodylus palustris*), gali pasiekti ir 4m ilgį. Patelės mažesnės.

Gyvena dažniausiai gėlo vandens telkiniuose: pelkėse, lėtos tėkmės upėse, ežeruose. Apie krokodilų gyvenimą laisvėje dar gana labai mažai žinoma. Minta daugiausiai žuvimi, kartais ropliais, varliagyviais ar smulkiais žinduoliais. Patelė iš augalų liekanų ir dumblo susuka "lizdą", į kurį padeda 20-50 kiaušinių ir saugo juos, kol išsirita krokodiliukai. Tik išsiritusius krokodiliukus patelė savo nasruose nuneša į vandenį.

Paplitimas
----------

Mažomis populiacijomis gyvena Laose, Vietname, ir Indonezijoje (Borneo ir, galbūt, Javos salose). Tailande laisvėje jau beveik išnykę. Manoma, kad dar gali gyventi ir Mianmare.

Nykimas
-------

Laisvėje gyvenančių krokodilų skaičius nesiekia 5000. Tačiau apie 700 000 krokodilų auginami krokodilų fermose.

Pagrindinės nykimo priežastys - tinkamų buveinių nykimas ir nelegali medžioklė. Taip pat žalą daro ir vandens telkiniuose, kuriuose gyvena krokodilai, žuvų žvejybą su tinklais. Labai pažeidžiama rūšis dėl savo nedidelės populiacijos.

1992 m. IUCN Siamo krokodilą įtraukė į grėsmingai nykstančių rūšių kategoriją. Tačiau nuo 1992-ųjų krokodilų padėtis gerėja dėl vykdomų reintrodukacinių (populiacijos atkūrimas apgyvendinant nelaisvėje užaugintus krokodilus natūralioje gamtoje) programų.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  „IUCN Red List - Crocodylus siamensis". IUCN Red list. Suarchyvuotas originalas 2012-05-01. Nuoroda tikrinta 2012-01-12.
2. ↑  „Crocodylus siamensis (SCHNEIDER, 1801)". *crocodilian.com*. Nuoroda tikrinta 2012-01-12.
3. ↑  Simpson, Boyd; Bezuijen (2010). „Siamese Crocodile Crocodylus Siamensis" (PDF). *Crocodiles*. Third Edition. Nuoroda tikrinta 2012-01-12.[neveikianti nuoroda]
*Šis straipsnis apie kavą. Apie gyvūną skaitykite straipsnyje Moka (gyvūnas).*
*Caffè Mocha*, iš *Arabica Mocha* espreso, pieno, pieno putų, kakavos sirupo ir pabarstų. Pateikta su amareto sausianukais.
Moka su espreso sluoksniu ant karštos kakavos
*Mocha Latte* Kosta Rikoje
***Caffè mocha***, *moka* (angl. *caffè mocha or café mocha*; pranc. *mocaccino*) – *caffè latte* variantas, panašus į turinietišką kakavos gėrimą *Bicerin*. Kaip ir *caffe latte* jo pagrindas yra espresas ir karštas pienas, tik dar pridedama šokolado – paprastai kaip saldžių kakavos miltelių, nors dažnai prideda šokolado sirupo.

Kaip ir kapučinas *café mochas* viršuje turi pieno putą, nors kartais ant viršaus užpila plaktos grietinėlės. Mokos viršų neretai pabarsto cinamono ar kakavos milteliais.

Gėrimo variantas yra *baltoji caffè mocha* angl. *white café mocha*), daromas su baltuoju šokoladu. Yra šio gėrimo variantai, kai naudojama du sirupai. Šie variantai vadinami angl. *black and white mocha* ('juoda balta moka'), angl. *marble mocha* ('marmurinė moka'), angl. *zebra* ('zebras'), angl. *tuxedo mocha* ('smokingo moka').

*Caffè mocha* pavadinta pagal Jemeno Raudonosios jūros pakrantės miestą *Mocha*, kuris dar XV a. buvo vyraujantis kavos eksportuotojas.

Kofeino kiekis yra maždaug (370 mg/L).

Nuorodos
--------

1. ↑  Kavos pavadinimuose paprastai vartojami it. *caffè* ir pranc. *café*. Anglų kalboje dažnai pasitaiko ir pseudoužsienietiški (klaidingi) *caffé* ir *cafè* su supainiotais kirčio ženklais. Taisyklingai itališkai yra it. *Moka* (tiek miestui pavadinti, tiek mokos kavavirėms). Starbucks kompanija naudoja suitalintą pavadinimą *caffè mocha*.
2. ↑  „Caffeine Content of Drinks". Nuoroda tikrinta June 4, 2010.
F. Bazilis, autoportretas
**Žanas Frederikas Bazilis** (pranc. *Jean Frédéric Bazille*; 1841 m. gruodžio 6 d. – 1870 m. lapkričio 28 d.) – prancūzų impresionizmo dailininkas.

Gyvenimas
---------

Frederikas Bazilis gimė Monpeljė, Prancūzijoje, turtingoje protestantų šeimoje. Jis susidomėjo tapyba po to, kai parodė kelis savo darbus dailininkui Eugenijui Delarochui. Jo šeima sutiko, kad jis studijuotų tapybą, bet tik su sąlyga, kad taip pat studijuos mediciną.

Bazilis pradėjo studijuoti mediciną 1859 m. kurios studijas tęsę Paryžiuje į kurį išvyko1862 m. Lankydamas Šarlio Glero studiją susipažįsta su impresionistais Ogiustu Renuaru ir Alfredu Sislėjumi, kuriuos atsivede į Gerbua kavinę, tikrą menininkų lizdą. Būtent jų paskatintas jis įsitraukė į impresionizmą. Po medicinos studijų, kurias baigė 1864 m. jis pradėjo tapyti visą laiką. Jo artimi draugai buvo Klodas Monė, Alfredas Sislėjus ir Eduardas Manė (kurio šeimos draugas jis buvo). Bazilis buvo dosnus ir rėmė mažiau sėkmingus draugus duodamas jiems vietos savo studijoje.

Bazilis buvo tik dvidešimt trejų metų, kai nutapė keletą iš savo žinomiausių darbų, įskaitant, „Rožinę suknelę" (1864 m.). Šiame paveiksle vaizduojama Bazilio pusseserė Tereza de Hours. Taip pat gerai žinomas jo paveikslas „Šeimos susitikimas 1867–1868 m."

Frederikas Bazilis įstojo į Zuavo pulką 1870 m. rugpjūtį praėjus trim savaitėm po Prancūzijos-Prūsijos karo pradžios. Tų pačių metų lapkričio 8 d. jis su savo pulku dalyvavo Beane-la-Rolande mūšyje. Kai jo pulko vadas buvo sužeistas Bazilis perėmė vadovavimą ir užpuolė vokiečių pozicijas. Jis buvo sužeistas du kartus ir mirė mūšio lauke nuo prūsų snaiperio, būdamas dvidešimt aštuonerių metų, Jo tėvas nuvyko į mūšio lauka po kelių dienų ir paėmęs jo kūną atsivežė palaidoti į Monpeljė po savaitės. Dėl jo ankstyvos mirties ypač liūdėjo Bazilio draugai.

Pagrindiniai darbai
-------------------

* *Rožinė suknelė*, (1864)
* *Furstenbergo gatvės ateljė*
* *Bazilio autoportretas*, (1865)
* *Šeimos susitikimas*, (1867)
* *Kaimo vaizdas*, (1868)
* *Tualetas*, (1870)
* *Condamine gatvės ateljė*, (1870)

* Šeimos susitikimasŠeimos susitikimas
* Kaimo vaizdasKaimo vaizdas
* Rožinė suknelėRožinė suknelė
* Renuaro portretasRenuaro portretas
* Condamine gatvės ateljėCondamine gatvės ateljė

Nuorodos
--------

* Bazille Gallery at MuseumSyndicate Archyvuota kopija 2010-09-13 iš Wayback Machine projekto.
* Tragiškoji Bazilio istorija Archyvuota kopija 2010-07-26 iš Wayback Machine projekto.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Frédéric Bazille** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Algis Kašėta** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1962 m. gruodžio 20 d. (61 metai)Mergežeris, Varėnos raj. |
| Sutuoktinis (-ė) | Ramunė |
| Vaikai | Rokas, Motiejus, Saulė, Algirdas |
|  |
| Veikla | istorikas, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 
* 1994 m. Tėvynės sąjunga – Lietuvos krikščionys demokratai,
* 2000 m. Moderniųjų krikščionių demokratų sąjunga,
* 2003 m. Liberalų ir centro sąjunga,
* 2006 m. Lietuvos liberalų sąjūdis

 |
|  |
| Alma mater | 1991 m. Vilniaus valstybinis universitetas |

**Algis Kašėta** (1962 m. gruodžio 20 d. Mergežeryje, Varėnos raj.) – istorikas, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1969–1972 m. mokėsi Mergežerio pradinėje mokykloje, 1972–1978 m. Varėnos 1-ojoje vidurinėje mokykloje. 1980 m. baigė Varėnos 2-ąją vidurinę mokyklą. 1980–1981 m. mokėsi Vilniaus 31-ojoje profesinėje technikos mokykloje. 1982–1984 m. tarnavo tarybinėje armijoje. 1991 m. baigė Vilniaus valstybinio universiteto Istorijos fakultetą ir įgijo istoriko specialybę.

1984–1988 m. Varėnos pūkų ir plunksnų fabriko „Merkys" laboratorijos laborantas. 1988–1990 m. Varėnos rajono valdybos Švietimo, kultūros ir sporto skyriaus kultūros paminklų apsaugos vyr. metodininkas. 1990–1995 m. Kultūros paveldo inspekcijos, 1995–1996 m. Kultūros vertybių apsaugos departamento Alytaus teritorinio padalinio vyr. inspektorius. 1996–2015 m. Seimo narys. 2005 m. Liberalų ir centro frakcijos, Liberalų frakcijos seniūnas, 2006 m. seniūno pavaduotojas, Liberalų sąjūdžio frakcijos seniūno pavaduotojas.

Nuo 2015 m. Varėnos rajono meras, rajono savivaldybės tarybos narys.

Nuo 1988 m. aktyviai dalyvavo Sąjūdžio veikloje Varėnos rajone. 1994–1999 m. Lietuvos krikščionių demokratų partijos narys, partijos Valdybos narys, atsakingasis sekretorius. 2000–2003 m. Moderniųjų krikščionių demokratų sąjungos narys, pirmininko pavaduotojas. 2003–2005 m. Liberalų ir centro sąjungos narys, šios sąjungos Valdybos ir Tarybos narys. 2006–2018 m. Lietuvos liberalų sąjūdžio narys.

Tyrinėjo pokario metų istoriją. Knygos: „Partizaninis karas Lietuvoje 1944–1953 m.", dokumentų rinkinių „Laisvės kovos 1944–1953 metais" (Kaunas: Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjunga, 1996) (kartu su Dalia Kuodyte), „Lietuvos partizanų kovos ir jų slopinimas MVD-MGB dokumentuose 1944–1953 metais" (Kaunas: Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjunga, 1996) (kartu su Nijole Gaškaite ir Juozu Starkausku) bendraautoris. Žmona Ramunė, vaikai Rokas, Motiejus, Saulė, Algirdas.

Apdovanojimai
-------------

* Sausio 13-osios atminimo medalis;
* Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių medalis;
* Lietuvos valstybės ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Komandoro kryžius.

Nuorodos
--------

* 2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai.

Išnašos
-------

1. ↑  „Merai". *2013.vrk.lt*. 2016-03-08. Suarchyvuota iš originalo 2015-11-10. Nuoroda tikrinta 2016-06-01.
2. ↑
3. ↑  2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai – Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdis – Iškelti kandidatai Archyvuota kopija 2013-05-17 iš Wayback Machine projekto.


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Vidas Mikalauskas** | **Varėnos rajono meras**2015– | Po to:' |
Radijo stoties logotipas.
**Ultra vires** – Lietuvoje veikusi radijo stotis, transliacijas vykdžiusi penkerius metus nuo 1994 m. liepos 15 d. iki 1999 m. liepos 14 d. Studija buvo įsikūrusi Kaune, Savanorių pr. 192.

Istorija
--------

Ultra vires iki 1995 m. pabaigos buvo regioninė radijo stotis, nes naudojosi tik vienu siųstuvu Kaune. 1995 m. rudenį išplėtus transliacijas Klaipėdoje, Alytuje, Utenoje, Vilniuje, Šiauliuose ir Tauragėje, tų pačių metų gruodžio mėn. gautas respublikinės radijo stoties statusas.

1998 m. vasario 14 d. Ultra vires patalpose Kaune įvyko incidentas: buvęs direktorius Evaldas Vaičiūnas, protestuodamas prieš pertvarkas radijo stotyje, paleido penkis šūvius iš pistoleto, sužeidė vieną žmogų.

Savo veiklos pabaigoje Ultra vires atsidūrė ant bankroto ribos. Negalėdama užtikrinti įprastos programos, tačiau nenorėdama prarasti dažnio, kurį laiką eteryje ištisai transliavo tą patį kūrinį – Bryan Adams „Back to you". Finansinių sunkumų patiriančią Ultra vires 1999 m. nupirko M-1 savininkas Hubertas Grušnys ir ją performavo į radijo stotį „Lietus".

Vadovybė
--------

Radijo stočiai vadovavo Evaldas Vaičiūnas (1994–1998), Artūras Orlauskas (1998–1999). Programų direktorius – Aušrys Kriščiūnas.

Laidos
------

* *Dovanų karalius* (vedėjas Rytis Zemkauskas)
* *Indie & Trance* (vėdėjas Vaidas Jasinskas)
* *Širdele mano* (vedėja Inga Jankauskaitė)
* *Pykčio valanda*
* *Pokalbiai ne į temą* (vedėjas Rolandas Kazlas)
* *Radioshow* (vedėjai Algis Ramanauskas ir Rimas Šapauskas)
* *Vidudienis su LNK* (vedėjas Rytis Zemkauskas)
* *UltraRap*
* *Vargo vakarienė* (vedėjas Dj Ernis)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Tapinas, L. (1997). *Žurnalistikos enciklopedija.* Pradai, p. 532
2. ↑  *Linksmybės radijuje "Ultra vires" baigėsi pasišaudymu*, Šiaulių naujienos, 1998 02 19, p. 5
3. ↑  Almanachas Žurnalistika 2015 (II). Nacionalinė žurnalistų kūrėjų asociacija, 2015, p. 14
4. ↑  Jastramskis, D. (2014). *Lietuvos žiniasklaidos industrijų gyvavimo ciklo stadijos.* Informacijos mokslai, 68, 113–126.
**Antanas Andraitis** (1913 m. vasario 22 d. Raseiniai – 1996 m. rugpjūčio 22 d. Kaunas) – Lietuvos veterinarijos gydytojas, biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija
----------

Mokėsi Raseinių gimnazijoje. 1948 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją. 1956 m. apgynė disertaciją „Lietuvos baltųjų kiaulių veislės ovariektomijos ekonominė nauda", veterinarijos mokslų kandidatas.

1948–1984 m. Lietuvos veterinarijos akademijos dėstytojas, nuo 1959 m. docentas.

1994 m. Antanui Andraičiui buvo suteiktas Pasaulio teisuolio vardas.

Bibliografija
-------------

* Kai kurios priemonės mėsos produkcijai padidinti, 1959 m.
* Praktinė veterinarinė chirurgija, su T. Šniukšta, 1961 m.
* Veterinarinė operacinė chirurgija, 1966 m.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  „"Žemaičių žemės" žurnalas (2006 m. Nr. 1). Iškilūs Raseinių krašto kultūros, mokslo, visuomenės veikėjai". *samogitia.mch.mii.lt*. 2006-03-18. Suarchyvuota iš originalo 2016-03-03. Nuoroda tikrinta 2016-04-23.
2. ↑  *Antanas Andraitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 491 psl.
Jonavos autobusų stotis 2013 m.
**Jonavos autobusų stotis** – autobusų stotis Jonavoje. Adresas – Turgaus g. 1, LT-55149, Jonava. Pastatyta 1978 m.

Artimiausios Lietuvos miestų autobusų stotys – Kauno autobusų stotis (kursuoja maršrutiniai mikroautobusai ir autobusai), Kėdainių autobusų stotis, Kaišiadorių autobusų stotis ir Ukmergės autobusų stotis.

2011 m. Jonavos autobusų stotis pradėta rekonstruoti.

UAB „Jonavos autobusai"
-----------------------

UAB „Jonavos autobusai" ženklas
Stotis
Keleivių laukiamoji salė
Senas Jonavos autobusų stoties vaizdas
Jonavos autobusų stotį valdo UAB „Jonavos autobusai" (Įmonės kodas 156576661). Veikla – keleivių vežimas, transportas, autobusų nuoma, reklama ant autobuso. Direktorius – Otaras Urbanas (g. 1975 m.), verslininkas. Jonavoje kursuoja 1-9 numerio autobusai ir mikroautobusai. 30-53 Autobusų parko transportas – MERCEDES BENZ O1120, O303, O408; MAN UEL 272, CRAFTER ir MERCEDES BENZ 814 (22-27 vietų); IVECO, PAZ (24-28 vietų); MERCEDES BENZ (17 vietų), MERCEDES BENZ SPRINTER (22 vietų), VW CRAFTER (22 vietos); IK – 280 (sudurtiniai) ir NEOPLAN 4014.

Maršrutai
---------

Jonavos autobusų stotis po rekonstrukcijos
Tarpmiestiniai
Anykščiai, Biržai, Dusetos, Dūkštos, Ignalina, Kaunas, Kavarskas, Kupiškis, Marijampolė, Molėtai, Obeliai, Panevėžys, Papilys, Rokiškis, Ukmergė, Utena, Vilnius, Visaginas, Širvintos, Zarasai, Žasliai.

Vietinio susisiekimo (priemiesčio)
* Jonava – Bareišiai – Panoteriai
* Jonava – Bukonys
* Jonava – Čičinai
* Jonava – Gaižiūnai
* Jonava – Gegužinė
* Jonava – Juljanava – Skrynės – Naujasodis
* Jonava – Kaunas
* Jonava – Keižonys – Pakalniškis
* Jonava – Kėdainiai
* Jonava – Kuigaliai
* Jonava – Kulva
* Jonava – Kulva – Martyniškis
* Jonava – Milagainiai – Panoteriai – Bareišiai
* Jonava – Naujasodis – Skrynės – Kuigaliai
* Jonava – Pasoda – Mimainiai
* Jonava – Pauliukai
* Jonava – Preišiogalėlė – Žinėnai
* Jonava – Profilaktoriumas
* Jonava – Rukla
* Jonava – Šėta
* Jonava – Šilai
* Jonava – Upninkai
* Jonava – Užusaliai
* Jonava – Žinėnai
* Jonava – Žinėnai – Preišiogalėlė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Apie UAB „Jonavos autobusai"
2. ↑  Wikimapia informacija
3. ↑  UAB „Jonavos autobusai" transportas Archyvuota kopija 2009-12-03 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑  Tarpmiestinių maršrutų tvarkaraščiai Archyvuota kopija 2010-08-21 iš Wayback Machine projekto.
5. ↑  Vietinio susisiekimo (priemiesčio) maršrutų tvarkaraščiai Archyvuota kopija 2010-08-21 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Jonavos autobusų stotis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficialus UAB „Jonavos autobusai" tinklalapis (lietuvių k.)
| **Antanas Kibickas** |
| --- |
| Gimė | 1945 m. rugpjūčio 17 d. (78 metai) |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Utenos rajono politinis veikėjas, redaktorius |
| Partija | 
* 1990 m. Lietuvos demokratinė darbo partija,
* 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partija

 |

**Antanas Kibickas** (g. 1945 m. rugpjūčio 17 d.) – Lietuvos ir Utenos rajono savivaldybės politinis veikėjas, redaktorius.

Biografija
----------

1975 m. baigė studijas Vilniaus universitete. 1984–1990 m. Utenos M. Melnikaitės trikotažo ir galanterijos gamybinio susivienijimo savaitraščio „Trikotažininkas" redaktorius. Nuo 1990 m. spalio mėn. individualios reklaminės literatūros leidyklos „Indra", nuo 1994 m. UAB „Utenos indra" direktorius, laikraščio „Utenos apskrities žinios" ir radijo stoties „Indros radijas" steigėjas.

Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Utenos rajono skyriaus narys.

Nuo 2003 m. gruodžio mėn. Utenos rajono savivaldybės tarybos narys.

Remia literatus, kultūros, švietimo organizacijas, nemokamai spausdino Utenos kraštiečių klubo „Indraja" 1994, 1995, 1996 ir 1997–1999 m. metraščius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Utenos krašto enciklopedija. Personalijos-K". *utena-on.lt*. Suarchyvuota iš originalo 2016-03-04. Nuoroda tikrinta 2016-05-29.
Sausumos pusrutulisSausumos pusrutulis
**Sausumos pusrutulis** (angl. *Land hemisphere*) – Žemės rutulio paviršiaus pusė, taip išskirta, kad turėtų maksimalų sausumos plotą. Jos centras yra 47°24′42″š. pl. 2°37′15″v. ilg.﻿ / ﻿47.411667°š. pl. 2.620833°v. ilg.﻿ / 47.411667; -2.620833 (Prancūzijoje, *île Dumet* sala Biskajos įlankoje netoli Sen Nazero) arba 47°13′ š. pl. 1°32′ v. ilg.﻿ / ﻿47.217°š. pl. 1.533°r. ilg.﻿ / 47.217; 1.533 (Nantas, Prancūzija). 
Kitas analogiškas pusrutulis yra vandens pusrutulis.

Sausumos pusrutulyje yra beveik 7/8 Žemės sausumos: Europa, Afrika, Šiaurės Amerika, beveik visa Azija, dauguma Pietų Amerikos. Europa yra šio pusrutulio centre. Tačiau net ir sausumos pusrutulyje vandenynų plotas viršija, nors ir nedaug, sausumos plotą. Žemėje tik 29,2 % jos paviršiaus yra sausuma. Ir jei daugiau kaip 85,6 % šio ploto būtų viename pusrutulyje, jis turėtų daugiau sausumos nei vandens. Laikais, kai egzistavo toks superkontinentas kaip Rodinija, Žemėje egzistavo ir sausumos pusrutulis, kuriame dominavo sausuma.

Nuorodos
--------

1. ↑  Berget, Alphonse (1913). „Répartition géographique des Océans (détermination du pôle continental)". 10 (prancūzų). **V**. Annales de l'Institut océanographique. `{{cite journal}}`: Citatai journal privalomas `|journal=` (pagalba)
2. ↑  pranc. *{{{1}}}* L’île Dumet : le nombril du monde Archyvuota kopija 2013-11-10 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Boggs, Samuel Whittemore (1945 m. gruodžio mėn.). „This Hemisphere". *Journal of Geography*. **44** (9): 345–355. doi:10.1080/00221344508986498.
4. ↑  Pidwirny, Michael (2006) "The Greenhouse Effect". Fundamentals of Physical Geography, 2nd Edition
**Antanas Mockus** (1918 m. rugsėjo 7 d. Kriokliuose, Akmenės sen. – 1995 m. vasario 21 d. Vilniuje) – lietuvių tautosakininkas, pedagogas, kultūros veikėjas.

1949 m. baigė Vilniaus universitetą. Humanitarinių mokslų daktaras (1994 m.), filologijos mokslų kandidatas – 1956 m. 1953–1958 metais Lietuvių kalbos ir literatūros instituto Tautosakos sektoriaus vadovas. 1959–1991 m. dirbo pedagogikos institute.

Tautosakos tyrinėjimai
----------------------

Beveik visą gyvenimą paskyrė tautosakininkų brolių Antano ir Jono Juškų gyvenimui ir palikimui tyrinėti. 1956 m. balandžio 10 d. apgynė filologijos mokslų kandidato (dab. daktaro) disertaciją iš lietuvių tautosakos tema „Broliai Juškos - lietuvių liaudies dainų rinkėjai ir leidėjai". Paruošė spaudai ir išleido A. Juškos parengtą trijų tomų lietuvių liaudies dainų rinkinį „Lietuviškos dainos" (1954). Antano Mockaus pastangomis brolių Antano ir Jono Juškų palaikai pargabenti iš Kazanės ir perlaidoti Veliuonoje (1990 m.).

Visuomeninė veikla
------------------

Aktyviai dalyvavo organizuojant Lietuvos dainų šventes (1950–1985 m.).

Pedagoginė veikla
-----------------

Lietuvos mokyklų pradinėse klasėse įdiegė ir išpopuliarino metalofoną. Parašė straipsnių tautosakos ir pedagogikos klausimais.

Nuorodos
--------

1. ↑  „rašyk.lt: „Broliai Juškos: lietuvių liaudies dainų rinkėjai ir leidėjai" Antanas Mockus". *Živilė Ramoškaitė*. 2003-06-05. Suarchyvuota iš originalo 2016-03-05. Nuoroda tikrinta 2016-12-03.

Literatūra
----------

* V. Mockienė, R. Norkevičienė. „Antanas Mockus: Tautosakininkas, pedagogas ir kultūros veikėjas". Vilnius, 1998.
* A. Mockus. „Broliai Juškos: Lietuvių liaudies dainų rinkėjai ir leidėjai". Vilnius: Tyto Alba, 2003.
* A. Mockus. „Mokyklinis metalofonas". Kaunas: Šviesa, 1975.