recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Kleopas Vytautas Michalauskas** |
| --- |
| Gimė | 1890 m. spalio 27 d.Telšiai |
| Mirė | 1943 m. rugsėjo 27 d. (52 metai)Stolbai, Jakutija |
|  |
| Veikla | Lietuvos kariuomenės karininkas |
|  |
| Alma mater | Lietuvos universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| 1932 m. – Gedimino 3 laipsnio ordinas |

**Kleopas Vytautas Michalauskas** (1890 m. spalio 27 d. Telšiai – 1943 m. rugsėjo 27 d. Stolbai, Jakutija) – Lietuvos kariuomenės karininkas, pulkininkas leitenantas.

Biografija
----------

1916–1918 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje, 1917 m. baigė Konstantino karo mokyklą Kijeve. Grįžęs į Lietuvą nuo 1918 m. gruodžio mėn. Lietuvos kariuomenės savanoris. 1919 m. sausio – birželio mėn. dirbo Krašto apsaugos ministerijos štabe. 1919 m. birželio mėn. – Lietuvos delegacijos narys per derybas su Lenkijos atstovais Vilniuje ir Gardine Lietuvos-Lenkijos demarkacijos linijai nustatyti. Dalyvavo kovose su Lenkijos kariuomenės daliniais, 1920 m. rugsėjo – gruodžio mėn. buvo jos nelaisvėje. 1920–1926 m. tarnavo artilerijos daliniuose. 1925–1929 m. išklausė Lietuvos universiteto Teisių fakulteto kursą.

1926–1927 m. Vyriausiojo kariuomenės štabo ypatingųjų reikalų karininkas, 1927–1933 m. – Mažeikių karinės srities viršininkas, 1933–1940 m. Biržų apskrities karinis komendantas, 1935–1940 m. dar ir Biržų šaulių rinktinės vadas. 1930 m. pulkininkas leitenantas.

1940 m. birželio mėn. TSRS okupavus Lietuvą, 1940 m. birželio – gruodžio mėn. Vilkaviškio apskrities karinis viršininkas. 1941 m. birželio mėn. NKVD suimtas, ištremtas į Staro Bardinską (Altajaus kraštas), 1942 m. – į Bykovą (Jakutija). 1943 m. rugsėjo mėn. suimtas, žuvo lageryje.

Įvertinimas
-----------

* 1932 m. – Gedimino 3 laipsnio ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Zabielskas. *Kleopas Vytautas Michalauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 22 psl.
| Aleksoto žydų kapinės |
| --- |
| Žydų kapines riboja pramonės įmonė |
| 

Aleksoto žydų kapinėsAleksoto žydų kapinės

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°53′08″š. pl. 23°54′31″r. ilg.﻿ / ﻿54.885528°š. pl. 23.908732°r. ilg.﻿ / 54.885528; 23.908732Koordinatės: 54°53′08″š. pl. 23°54′31″r. ilg.﻿ / ﻿54.885528°š. pl. 23.908732°r. ilg.﻿ / 54.885528; 23.908732 |

 |
| Vieta | Kauno miesto savivaldybė |
| Seniūnija | Aleksoto seniūnija |
| Plotas | 1,03 ha |
| Naudotas | veikiančios nuo XIX a. |

**Aleksoto žydų kapinės** – veikiančios kapinės H. ir O. Minkovskių gatvėje, Aleksoto sen. Kaune. Tai vienos iš kelerių žydų kapinių mieste, kitos – nebeveikiančios Žaliakalnio (Radvilėnų pl.), Vilijampolės (Kalnų g.) ir Panemunės kapinės (Vaidoto g.).

Istorija
--------

Žydų kapinėse Aleksote pradėta laidoti XIX a. Iki Antrojo pasaulinio karo žydų kapinėmis rūpinosi jų „Laidotojų brolija". Ši organizacija paimdavo velionį, jį parengdavo laidojimui, aprengdavo įkapėmis. Brolija prižiūrėjo kapus, jų aplinką.

1978 m. į šias kapines buvo perkelti palaikai iš Kauno geto žydų kapinių Vilijampolėje, prie Varnių tilto.

Teritorija
----------

Kapinių užimamas plotas – 1,03 ha. Jų teritorija įsiterpusi siaurame ruože tarp stambios pramonės įmonės AB Kauno grūdai užimamos teritorijos ir Aleksoto šlaito. Patenkama pro įmonės sandėlių kiemą H. ir O. Minkovskių g. 114. Kapinių pagrindiniai vartai įrengti už gamybinės paskirties pastatų, prie pat vietinės krovinių vežiojimo geležinkelio atšakos. Kapines eksploatuoja Kauno miesto savivaldybės įmonė „Kapinių priežiūra". Ji prižiūri kapinių teritoriją, bet pačių kapaviečių tvarkyti įmonė neturi teisės.

Galerija
--------

* Kapinių vartaiKapinių vartai
* KapinėseKapinėse
* Sakralinis statinys – mauzoliejus (Ohel)Sakralinis statinys – mauzoliejus (*Ohel*)
* Geto aukų atminimo paminklasGeto aukų atminimo paminklas
* Rumšiškiškių žydų atminimo paminklasRumšiškiškių žydų atminimo paminklas
* Antkapinis statinysAntkapinis statinys
* Pirmojo bendruomenės vadovo C. L. Taco kapasPirmojo bendruomenės vadovo C. L. Taco kapas

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2021-10-24 iš Wayback Machine projekto. Kauno SĮ „Kapinių priežiūra"
2. ↑  Vertingų objektų Aleksote piešiniai. Žemoji Freda. H. ir O. Minkovskių g. 120

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Aleksoto žydų kapinės** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Aleksoto žydų kapinės
* Žydų kapinių Kauno mieste tvarkymas
* Kauno žydų kapinės *miestai.net* portale
| **Domininkas Velička** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1940 m. lapkričio 2 d.Kaunas |
| Mirė | 2022 m. rugpjūčio mėn. (~82 metai) |
| Sutuoktinis (-ė) | Vida Sadulaitė |
| Vaikai | Viktorija, Ugnė |
|  |
| Veikla | fizikas, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 1999 m. Lietuvos liberalų sąjunga
2019 m. Laisvės partija |
|  |
| Alma mater | 1966 m. Vilniaus universitetas |

**Domininkas Velička** (1940 m. lapkričio 2 d. Kaune – 2022 m. rugpjūčio mėn.) – fizikas, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1958 m. baigė Kauno Adomo Mickevičiaus vidurinę mokyklą. 1960 m. įstojo ir 1966 m. baigė Vilniaus universitetą, įgijo fiziko specialybę, tapo spektroskopijos specialistu.

1966–1977 m. Visasąjunginio statybinių medžiagų mokslinio tyrimų instituto „Termoizoliacija" darbuotojas. Vėliau Kino mėgėjų draugijos pirmininko pavaduotojas, Lietuvos fotomenininkų sąjungos gamybos viršininkas. Pagal patentą atliko įvairiausius taikomosios fotografijos darbus. 1994–2000 m. uždarosios akcinės bendrovės „Bennet Distributors" vadybininkas, vyriausiasis ekspertas. 2000–2004 m. Seimo narys.

Nuo 1999 m. Lietuvos liberalų sąjungos narys. Dienraščiams „Lietuvos rytas", „Respublika" ir įvairiems žurnalams yra parašęs kelis šimtus straipsnių vyno kultūros klausimais. Televizijos ir radijo laidose propaguoja buities kultūrą. Skaito paskaitas gėrimų kultūros tema. Buvo Naujosios sąjungos (socialliberalų) narys. Nuo 2019 m. Laisvės partijos narys.

Žmona Vida Saulaitė, dukterys Viktorija, Ugnė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Mirė Laisvės partijos narys, buvęs parlamentaras Domininkas Velička. lrt.lt. 2022-08-29. Nuoroda tikrinta 2022-08-29.

Nuorodos
--------

* 2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai.


1. ↑  2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai - Naujoji sąjunga (socialliberalai) – Iškelti kandidatai Archyvuota kopija 2013-12-16 iš Wayback Machine projekto.
| **Odontoglossum** |
| --- |
| Liežuvė (Odontoglossum tenue)Liežuvė (*Odontoglossum tenue*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Lelijainiai  *( Liliopsida)* |
| Eilė: | Smidriečiai  *( Asparagales)* |
| Šeima: | Gegužraibiniai  *( Orchidaceae)* |
| Gentis: | Liežuvė  *( Odontoglossum)* |

 |

**Liežuvė** (*Odontoglossum*) – gegužraibinių (*Ochidaceae*) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso epifitinės ir rečiau ant žemės augančios orchidėjos. Pavadinimas iš graikų k. žodžių: *odon* – dantis ir *glossa* – liežuvis; ant lūpos pagrindo yra 2 danties pavidalo išaugos. Gentį pirmą kartą taip pavadino 1816 m. Karlas Kuntas (Karl Sigismund Kunth). Aukštikalnėse augančių augalų žiedynas su maždaug 150 žiedų, o žemumose – apie 20. Žiedai balti, raudoni, purpuriniai, rudi, geltoni ir kt.

Rūšys
-----

Šeimoje yra apie 330 rūšių:

* Margoji liežuvė (*Odontoglossum cirrhosum*)
* Garbanotoji liežuvė (*Odontoglossum crispum*)

ir kt.

Nuorodos
--------

* *Odontoglossum* Archyvuota kopija 2006-11-18 iš Wayback Machine projekto.

*Odontoglossum cruentum*

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Liežuvė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |
| --- |
| **Telšių Ateities progimnazija** |
| [[Vaizdas:|Telšių Ateities progimnazija herbas|center|100px]] |
| [[Vaizdas:|Telšių Ateities progimnazija|250px]] |
| **Adresas** | Lygumų g. 47, Telšiai |
| **Direktorius(-ė)** | Rita Motiejūnienė |
| **Mokinių skaičius** | 389 |
| **Įkūrimo data** | 1995 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 49 |

**Telšių „Ateities" progimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Telšiuose, Lygumų g. 47, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 191873143.

Istorija
--------

1995 m. rugsėjo 1 d. atidaryta Telšių 8-oji vidurinė mokykla. Jos atidaryme dalyvavo prezidentas Algirdas Brazauskas ir LR švietimo ir mokslo ministras Vladislovas Domarkas. 1995 m. mokyklą pradėjo lankyti 764 mokiniai, sudarytos 33 klasės. 1996 m. balandžio 13 d. atidarytas mokyklos plaukimo baseinas. 1999 m. gruodžio mėn. įvyko referendumas dėl vardo mokyklai suteikimo. Bendruomenė balsavo už „Ateities" vidurinės mokyklos pavadinimą. 2002 m. mokyklą lankė 1049 mokiniai, kurie mokėsi 43 klasėse. Vėliau mokykla tapo progimnazija, prie jos prijungta Degaičių pagrindinė mokykla kaip skyrius.

Pavadinimų kaita
----------------

***Mokyklos pavadinimų kaita***:

* nuo 1995 m. *Telšių 8-oji vidurinė mokykla*
* nuo 2000 m. *Telšių „Ateities" vidurinė mokykla*
* nuo 2010 m. *Telšių „Ateities" pagrindinė mokykla*
* nuo ~2020 m. *Telšių „Ateities" progimnazija*

Direktoriai
-----------

* Rita Motiejūnienė

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Branduolinis šnipinėjimas** – sąmoningas nelegalus valstybinių paslapčių apie branduolinį ginklą ir technologijas rinkimas ir/ar perdavimas kitoms šalims (šnipinėjimas). Branduolinio ginklo istorijoje žinomi daugelis branduolinio šnipinėjimo atvejų, taip pat daug įtariamo ar tariamo branduolinio šnipinėjimo atvejų. Kadangi branduoliniai ginklai paprastai laikomi svarbiausiomis valstybės paslaptimis, visos branduolinės valstybės turi griežtus apribojimus informacijos apie branduolinių ginklų konstrukciją, atsargas, paleidimo sistemas ir išdėstymą.

Manheteno projektas
-------------------

Manheteno projekto, kurį siekdamos sukurti pirmuosius branduolinius ginklus Antrojo pasaulinio karo metu bendrai vykdė JAV, Jungtinė Karalystė ir Kanada], metu buvo keletas branduolinio špionažo atvejų, kai projekte dirbę mokslininkai arba technikai perdavė informaciją apie bombos kūrimą ir branduolinio ginklo konstrukciją Sovietų Sąjungai. Šie šnipai savo darbą tesė ir Šaltojo karo pradžioje. Kadangi daugelis šių incidentų pagarsėjo antikomunistinio judėjimo metu XX a. penktajame dešimtmetyje, ilgai buvo diskutuojama dėl įvairių su šiais atvejais susijusių detalių, nors daugelis klausimų buvo atsakyta paviešinus projekto VENONA įrašus, t. y. perimtą ir dešifruotą susirašinėjimą tarp sovietų agentų ir sovietų vyriausybės.

Tarp garsiausių su branduolinių paslapčių atskleidimu susijusių šnipų buvo:

* Klaus Fuchs – vokiečių pabėgėlis teorinės fizikos specialistas, dirbęs Manheteno projekte Los Alamose, britų delegacijos sudėtyje. Galiausiai jis buvo susektas, prisipažino ir buvo nuteistas kalėti Britanijoje. Vėliau paleistas ir emigravo į Rytų Vokietiją. Kadangi jis buvo artimai susijęs su daugeliu projekto veiklos aspektų bei turėjo geras technines žinias, Klaus Fuchs laikomas vertingiausiu branduoliniu šnipu.

Pakistanas
----------

pakistaniečių inžinierius Abdul Kadir Khan, „Pakistano atominės bombos tėvas", dalį savo žinių įgijo Nyderlandų branduolinės fizikos laboratorijose.

1975 m. JAV spec. tarnyba CŽV paprašė Nyderlandų patraukti Khaną baudžiamojon atsakomybėn.
Marija Rudzinskaitė-Arcimavičienė
**Marija Rudzinskaitė-Arcimavičienė** (1885 m. liepos 16 d. – 1941 m. gegužės 8 d.) – mokslininkė, profesionaliosios egiptologijos pradininkė Lietuvoje.

Biografija
----------

1900 m. baigė mergaičių gimnaziją. Visą gyvenimą paskyrė Egipto istorinio palikimo tyrimui. Egiptologija susidomėjo studijuodama Maskvoje pas garsų rusų orientalistą Borisą Turajevą (1868–1920). Keletą kartų (1910, 1924, 1934 m.) su ekspedicijomis lankėsi Egipte, kasinėjo Gizoje. Dalyvavo žymaus amerikiečių egiptologo Dž. Raisnerio atliktuose kasinėjimuose, iš kurių parsivežė nemažai eksponatų savo kolekcijai. Lankėsi pasauliniuose orientalistų kongresuose.

1922–1940 m. Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakulteto Visuotinės istorijos katedros docentė. 1922 m. jos iniciatyva universitete pradėtas skaityti Egipto istorijos kursas, paskaitose studentus supažindino su meno bei raštijos paminklais.

1932 m. išleido žodynėlį „Egipto hieroglifai". Jame paaiškinta simbolinė bei fonetinė svarbiausių hieroglifų reikšmė. Išvertė keletą himnų, apysaką. Parašė ir 1936 m. išleido Egipto istorijos vadovėlį. Didžioji dalis surinktos kolekcijos saugoma Mykolo Žilinsko galerijoje Kaune.

Išleistos knygos
----------------

* Rudzinskaitė-Arcimavičienė. „Tut-Anch-Amono kapas ir Tebų paminklai" (Senovės Rytai, 3). Kaunas, 1933
* Rudzinskaitė-Arcimavičienė. „Egipto hieroglifai" (Senovės Rytai, 1). Kaunas, 1932
* M. Rudzinskaitė-Arcimavičienė. „Sinuhetas" // Švietimo darbas. 1922. Nr. Nr. 3-6, p. 371–372
* Rudzinskaitė-Arcimavičienė. „Moters būklė senovės Egipte" (Senovės Rytai, 2). Kaunas, 1932
* Rudzinskaitė-Arcimavičienė. „Vardo reikšmė senovės Egipte" (Senovės Rytai, 4). Kaunas, 1934
* Rudzinskaitė-Arcimavičienė. „Dievų ir kvepalų žemė". Kaunas, 1936
* Rudzinskaitė-Arcimavičienė. „Aigiptas", T. I (Senovės Rytų istorija). Kaunas, 1936

Literatūra
----------

* Snitkuvienė, Aldona. Aplankykite manuosius Egipto dievus… // Mokslas ir gyvenimas, 1985, Nr.6, p.16-18
* Snitkuvienė, Aldona. Egiptologijos pradininkė Lietuvoje // Kauno tiesa, 1985 m. liepos 28 d. p.5
* Snitkuvienė, Aldona. Vienintelė Lietuvoje Senovės Egipto dailės kolekcija – Kaune // Kauno diena, 1995 m. rugsėjo 13 d. p.17

Nuorodos
--------

* Išsipildė Marijos Rudzinskaitės-Arcimavičienės svajonė

Taip pat skaitykite
-------------------

* Orientalistika Lietuvoje
Koordinatės: 55°56′02″š. pl. 23°43′21″r. ilg.﻿ / ﻿55.9339°š. pl. 23.7226°r. ilg.﻿ / 55.9339; 23.7226

|  |
| --- |
| **Šukionių Jono Noreikos pagrindinė mokykla** |
| Šukionių Jono Noreikos pagrindinė mokykla herbasŠukionių Jono Noreikos pagrindinė mokykla herbas |
| Šukionių Jono Noreikos pagrindinė mokykla |
| **Adresas** | Mokyklos g. 2, Šukioniai |
| **Direktorius(-ė)** | Mindaugas Bulaitis |
| **Mokinių skaičius** | 120 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 17 |

**Pakruojo rajono Šukionių Jono Noreikos pagrindinė mokykla** – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Pakruojo raj. Šukioniuose, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190066182. Steigėjas Pakruojo rajono savivaldybės taryba.

Buvo pavadinta Šiaulių apskrities viršininko, partizanų vado „Generolo Vėtros" Jono Noreikos vardu.

Istorija
--------

1933 m. įkurta pradinė, 1953–1970 m. veikė septynmetė, aštuonmetė, 1970–1988 m. nepilna vidurinė, 1988–1993 m. devynmetė, 1993–2017 m. Jono Noreikos pagrindinė mokykla. 2017 m. rudenį mokykla uždaryta.

Direktoriai
-----------

* Mindaugas Bulaitis

Žymūs mokiniai
--------------

* Justinas Jasiukaitis, politinis ir visuomenės veikėjas.

Nuorodos
--------

1. ↑  Šukioniai. Visuotinė lietuvių enciklopedija (tikrinta 2023-10-31).
2. ↑  Pakruojo rajono Šukionių Jono Noreikos pagrindinė mokykla. Aikos.smm.lt (tikrinta 2023-10-31).

* Svetainė Archyvuota kopija 2009-02-14 iš Wayback Machine projekto..
**Sergejus Dubrovinas**|  |
| Asmeniniai duomenys |
| **Pilnas vardas** | Sergejus Dubrovinas |
| Gimimo data | 1952 m. sausio 4 d. (71 metai) |
| Gimimo vieta | Belcai, Moldavija |
| Klubai |
| Dabar žaidžia | FC Milsami |
| **Pozicija** | vyr. treneris |
| Profesionalūs klubai\* |
| 1976  1977–1984 | Drokijos „Speranța"  „Nistru" klubas | 038 00(3)248 0(16) |
|  |

**Sergejus Vsevolodovičius Dubrovinas** (rumun. *Serghei Dubrovin*; g. 1952 m. sausio 4 d. Belcuose) – Moldavijos futbolo specialistas, futbolo treneris.

Biografija
----------

### Žaidėjo karjera

1976 m. žaidė SSRS čempionato Antroje lygoje Drokijos „Speranța" komandoje. 

1977–1984 m. atstovavo Kišiniovo „Nistrai", 1983 metais aukščiausioje lygoje sužaidė 21 rungtynes.

### Trenerio karjera

1986 m. su Moldovos rinktine užėmė ketvirtą vietą IX SSRS tautų vasaros spartakiadoje, 1989 m. - sidabro medalius Visos Sąjungos jaunimo žaidynėse. 1992 metais „Budjakas" iš Komrato, vadovaujamas Dubrovino, iškovojo pirmąją Moldavijos taurę ir tapo čempionato bronzos medalininku.

Iki 1997 metų Dubrovinas dirbo „Tiligul Tiraspol", „Spumante Cricovo", „Unisport Chisinau", treniravo Maldyvų nacionalinę komandą, vieną iš Indonezijos pirmojo diviziono klubų, Moldovos jaunimo komandą. 1998 metais grįžo į Tiligulą.

Vėliau dirbo „Pupuk Kaltim" klube (Indonezija). 2000 m. tapo sidabro medalininku, su „Petrokima Putra" klubu – 2002 m. čempionu, su „Persizha" klubu 2004 m. – bronzos medalininku.

Grįžęs į gimtinę dirbo Moldovoje. 2008 m. buvo CSKA-Rapida vyriausiasis treneris.

2010 m. paskirtas Moldovos jaunimo iki 17 m. rinktinės treneriu.

2011–2012 m. dirbo Indonezijoje – su „Manado United" ir „Persidafon" klubais. 

2012 m. gruodžio 30 d. tapo „Zimbru" klubo vyriausiuoju treneriu. 2023 m. kovo 12 d. tapo žinoma, kad treneris palieka postą.

Nuo 2018 metų balandžio mėnesio dirbo Kazachstano klubo Atyrau vyriausiojo trenerio Andriano Sosnovskio asistentu.

2020 m. dirbo Moldavijoje. vadovavo „Milsamio" klubui.

Pasiekimai
----------

|  |
| --- |
|  **Šią straipsnio dalį reikėtų išplėsti.** |

Išnašos
-------

1. ↑  ДУБРОВИН - НОВЫЙ ТРЕНЕР "ТИЛИГУЛА"
2. ↑  Новый курс «Зимбру»
3. ↑  RSSSF duomenų bazė: Indonesia - List of (Semi-)Professional Champions
4. ↑  МОЛДАВИЯ: главным тренером "ЦСКА-Рапида" назначен Сергей Дубровин
5. ↑  Сергей Дубровин: «Радует, три забитых и огорчает три пропущенных» - после матча «Молдова U-17» - «Спортакадемклуб» 3:3
6. ↑  Сергей Дубровин: «Прогресс сборной виден» - после матча «Молдова U-17» - «Зимбру-2» 1:4
7. ↑  Сергей Дубровин стал новым тренером Зимбру
8. ↑  Главным тренером "Зимбру" назначен Сергей Дубровин
9. ↑  "Зимбру" снова без главного
10. ↑  Главным тренером ФК «Атырау» стал специалист из Молдовы
11. ↑  НАЗНАЧЕН НОВЫЙ ГЛАВНЫЙ ТРЕНЕР ФК «АТЫРАУ»
12. ↑  „Milsami" – pernelyg nepasikeitęs „Panevėžio" varžovas

Nuorodos
--------

* SOCCERWAY
* Transfermarkt
| Jana Cova |
| --- |
|  |
|  |
|  |
| Tikras vardas | Jana Oujeska |
|  |
| Gimė | 1980 m. balandžio 13 d. (43 metai) |
|  |
| Šalis |  Čekija |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |
|  |  |
|  |  |
|  |
|  |
| Apdovanojimai |
| AVN Award (2007 m.) |

**Jana Kova** (angl. *Jana Cova*, tikrasis vardas – *Jana Oujeska*; 1980 m. balandžio 13 d. Viškovas, Čekoslovakija) – čekų pornografijos aktorė, vienas žinomiausių erotikos modelių.

Jana Kova gimė ir užaugo Čekoslovakijoje (dab. Čekija), Vyškovo miestelyje. Karjerą pradėjo kaip bikinių modelis, vėliau pradėjo fotografuotis apsinuoginusi, bei lengvose pornografinėse scenose. Jana Kova pareiškė, kad tokį lėtą perėjimą nuo erotinių fotografijų prie pornografijos filmų, įtakojo nepasitikėjimas savimi: „Aš nebuvau pasiruošusi filmavimams beveik metus. Prieš kameras aš jaučiausi kvailai".

Jana nusifilmavo keliuose pornografiniuose filmuose (išimtinai lesbietiškose scenose) ir nusifotografavo žinomiems vyriškiems žurnalams – „Hustler", „Penthouse", „High Society", „Perfect 10", „Leg Show", „Mayfair", „Frenzy", „Club International". 2003 m. balandį išrinkta „Pethouse" „Mėnesio mergina".

2005 m. balandį Jana Kova pasirašė išskirtinį kontraktą su kompanija „Digital Playground". Pirmas šio kontrakto filmas buvo „Porcelain", kuriame ji vaidino dvejose lesbietiškose ir dvejose solinėse scenose. 2007 m. spalį, Jana, draugišku susitarimu, paliko „Digital Playground", nes nusprendė karjerą pakreipti nauja linkme.

Iki 2017 m. nusifilmavo 307 pornografiniuose filmuose.

Seksualinė Janos orientacija – biseksuali.

Apdovanojimai ir nominacijos
----------------------------

| Metai | Apdovanojimas | Apdovanojimų kategorija | Filmas arba serialas | Rezultatas |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2007 | AVN | Best All-Girl Sex Scene – Video | *Island Fever 4* | laimėjo |
| 2009 | Best All-Girl 3-Way Sex Scene | *Jack’s Big Ass Show 7**Jana Cova: Video Nasty* | nominuota |
| Best Solo Sex Scene | *Jana Cova Erotique* | nominuota |
| 2010 | Best All-Girl Three-Way Sex Scene | *Jana Cova’s Juice* | nominuota |

Šaltiniai
---------

1. 1 2  2007-05-26 Archyvuota kopija 2009-04-03 iš Wayback Machine projekto.
2. 1 2  Jana Cova Interview 2006 Archyvuota kopija 2011-01-11 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  AVN Articles – Jana Cova Joins Digital Playground Archyvuota kopija 2013-07-12 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑  Jana Cova Leaves Digital Playground
5. ↑  Jana Cova iafd.com
6. ↑  2007 AVN Award Winners Announced Archyvuota kopija 2009-03-07 iš Wayback Machine projekto.
7. 1 2  NOMINATIONS 2009 AVN Adult Movie Awards
8. ↑  2010 NOMINEES

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Jana Cova** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė
* IMDb profilis
Koordinatės: 55°40′45″š. pl. 22°59′32″r. ilg.﻿ / ﻿55.679121°š. pl. 22.992169°r. ilg.﻿ / 55.679121; 22.992169


|  |
| --- |
| **Elvyravos pagrindinė mokykla** |
| Elvyravos pagrindinė mokykla herbas |
|  |
| **Adresas** | Labūnų g. 4, Labūnai |
| **Direktorius(-ė)** | Ginta Maziliauskienė |
| **Mokinių skaičius** | 90 (2012 m.) |
| **Įkūrimo data** | 1918 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 17 |

**Kelmės rajono Elvyravos pagrindinė mokykla** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Labūnuose (Kelmės raj.), vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190286680. Steigėjas Kelmės rajono savivaldybės taryba.

Mokyklos pastatas 2021 m.
Filialas: Elvyravos pagrindinės mokyklos Lupikų pradinio ugdymo skyrius (iki 2010 m.).

Istorija
--------

Vienas Gruževskių dvaro valdytojų Klemensas Gudmonas 1918–1919 m. įkūrė mokyklą. 1924 m. įvestas keturių skyrių mokymas. Po Antrojo pasaulinio karo mokykla buvo įsikūrusi Preikurų kaime. 1952 m. Marės ir Kajatono Jokubauskų sodyboje atidarytas mokyklos bendrabutis. Nuo 1958 m. prie mokyklos veikė vakarinė, vakarinė sezoninė mokykla, konsultacinis punktas, kaimo jaunimo, jaunimo-sezoninė mokykla.

Nuo 1961 m. aštuonmetė mokykla. 1963 m. pristatytas šešių klasių dviejų aukštų mūrinis priestatas. Mokykloje veikė 12 klasių komplektų, visos 5-8 klasės paralelinės, mokėsi 230–240 mokinių, dirbo 12 mokytojų. Penktąsias klases papildė Paverpenio, Burbaičių, Karčiupio-Lupikų, Beržinės pradinių mokyklų mokiniai. 1972 m. prie aštuonmetės mokyklos įkurtos pagalbinės klasės, 1992 m. jos perkeltos į Kelmės specialiąją mokyklą. Nuo 1986 m. nepilna vidurinė (devynmetė), nuo 1992 m. pagrindinė (devynmetė), nuo 1997 m. pagrindinė (dešimtmetė) mokykla.

Direktoriai
-----------

* 1945–1947 m. Andrius Janušas
* 1948–1952 m. Antanas Balčiūnas
* 1952–1957 m. Marė Jokubauskienė
* 1957 m. Antanas Balčiūnas
* 1964–1965 m. Jonas Vadeikis
* 1966–1967 m. Vytautas Krasauskas
* 1969–2001 m. Kristina Janušauskienė
* nuo 2001 m. Ginta Maziliauskienė

Nuorodos
--------

* Mokyklos tinklalapis
**Julius Malelė** (1932 m. rugsėjo 17 d. Obelynėje, Rokiškio valsčiuje – 2023 m. lapkričio 30 d.) – lietuvių imtynininkas, imtynių treneris.

Biografija
----------

1956 m. baigė Kūno kultūros institutą ir buvo paskirtas dirbti į Anykščius – Kūno kultūros ir Sporto klubo pirmininku. 1957 m. subūrė į treniruotes pirmuosius vaikinus, įsteigė pirmąjį Aukštaitijoje imtynių centrą.

Iki 1961 m. dirbo visuomeniniais pagrindais. 1965 m. pradėjo dirbti etatiniu treneriu sporto mokykloje. 1971 m persikėlė į Klaipėdą ir dirbo Vaikų jaunimo sporto mokyklos imtynių treneriu. 1975 m. buvo išrinktas miesto tarybos pirmininku. 1982–1985 m. dirbo SD „Žalgiris" kompleksinės VJSM direktoriumi. 1985–1996 m. specializuotos olimpinio rezervo VJSM direktorius.
1985–2000 m. Klaipėdos imtynių sporto mokyklos direktorius (dabar dvikovinių sporto šakų centras „Heraklis").

Pasiekimai
----------

Pasiekimai, dirbant trenerio darbą: M. Slavenskas – SSRS moksleivių čempionato 3-ios vietos laimėtojas; Baltijos šalių moksleivių pirmenybėse 4 vieta.
Ne kartą ruošė moksleivių rinktinę sąjunginėms varžyboms, jaunimo komandą SSRS Tautų spartakiadai. Rajono komanda tapo daugkartine respublikos moksleivių, jaunių pirmenybių nugalėtoja. Jo pavyzdžiu kūrėsi imtynių mokyklos ir kituose rajonuose, treniravo šalies moksleivių, jaunių, jaunimo rinktines. 1992–1996 m. Lietuvos Respublikos sambo federacijos viceprezidentas.

Apdovanotas medaliu „Už nuopelnus sportui".

Išnašos
-------

1. ↑  Mirė Anykščių imtynių pradininkas Julius Malelė. anyksta.lt. 2023-12-01. Nuoroda tikrinta 2023-12-01.
2. 1 2 3 4 5  *Julius MALELĖ*. Anykštėnų biografijų žinynas. Nuoroda tikrinta 2021-06-14.
3. ↑  Paulius Matulevičius. Juliui Malelei – 80 metų!. Vakarų ekspresas, 2012-09-17. Nuoroda tikrinta 2021-06-14.
Frederikas Edvardas Bakutis
**Frederikas Edvardas Bakutis** (angl. *Frederick Edward Bakutis*; g. 1912 m. lapkričio 4 d. Montelas (Broktonas, Masačusetso valstija, JAV – m. 2009 m. spalio 4 d.) – lietuvių kilmės JAV kariuomenės kontradmirolas, karo lakūnas, pilotas asas.

Gimė 1912 m. lapkričio 4 d. išeivio iš Lietuvos Frank (tkr. vardas nežinomas, gimė apie 1883 m. Lietuvoje) ir Lenkijos Annie (gimė apie 1886 m. Lenkijoje) šeimoje. Turėjo du vyresnius brolius – Edvardą (gimė 1908 m.) ir Valterį (gimė 1910 m.)

F. E. Bakutis į JAV karinio jūrų laivyno akademiją įstojo 1931 m. birželio 16 d. baigė 1935 m. birželio 6 d. ir įgijo jaunesniojo leitenanto (angl. *Ensign*) laipsnį.

1939 m. sausio 10 d. Bakutis, baigęs mokslus Karinio jūrų laivyno aerodrome, tapo sertifikuotu Karinio jūrų laivyno aviatoriumi. Gavęs prestižinius „Auksinius sparnus", F. E. Bakutis buvo paskirtas į Trečiosios žvalgybos eskadrilės lėktuvnešį „USS Saratoga".

Nuo 1941 m. rugsėjo iki 1942 m. vasario JAV karinio jūrų laivyno akademiją baigė magistrantūrą.

Per Antrąjį pasaulinį karą numušė 11 Japonijos karo lėktuvų, pats irgi buvo pamuštas virš vandenyno, bet po savaitės jį išgelbėjo.

Vėliau vadovavo operacinėms jūrų pajėgoms abiejuose Žemės pusrutuliuose.

Išbandė pirmuosius JAV reaktyvinius lėktuvus ir vadovavo JAV astronautų bei jų modulių paieškos ir paėmimo iš vandenyno operacijoms.

Kariniai laimėjimai ir apdovanojimai
------------------------------------

Už didvyrišką tarnybą F. E. Bakutis buvo apdovanotas daugybe medalių, svarbiausi iš jų – Karinio jūrų laivyno kryžius (angl. *Navy Cross*), Garbės legiono medalis (angl. *Legion of Merit*), Kryžius už pasižymėjimą teikiant oro paramą (angl. *Distinguished Flying Cross*), Nacionalinės aeronautikos ir kosmoso administracijos išskirtinės tarnybos medalis.

F. E. Bakutis patenka į JAV Antrojo pasaulinio karo Ramiajame vandenyne lakūnų asų gretas. JAV karo lakūnų kovinių laimėjimų apskaitos dokumentuose F. E. Bakutis minimas kaip *Fred*, jam priskiriami 6 asmeniškai numušti priešo lėktuvai ir dar 3 pažeisti (t. y. sunaikinti, bet ne jo vieno ugnimi).

Jo vardu pavadintas Bakučio krantas – kranto atkarpa Vakarų Antarktidoje.

Šaltiniai
---------

* Žurnalas KARYS, Nr. 2 (2018) 2014 m.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Maiklas Futasangl. *Michael Mackintosh Foot*** |
| --- |
| Gimė | 1913 m. liepos 13 d. (110 metų)Plymute |
| Mirė | 2010 m. kovo 3 d. (96 metai)Londonas |
|  |
| Veikla | teisininkas, Didžiosios Britanijos politinis veikėjas |
| Partija | 1945 m. Leiboristų partija |

**Maiklas Futas** (angl. *Michael Mackintosh Foot* 1913 m. liepos 13 d. Plymute-2010 m. kovo 3 d. Londone ) – teisininkas, Didžiosios Britanijos politinis veikėjas.

Biografija
----------

Kilęs iš liberalų šeimos, tėvas buvo Parlamento narys, bet po 1930 m. ekonominės krizės tapo socialistu. Brolis Isaakas liko aktyvus Anglijos liberalų partijos narys, 1922–1935 m. – Bodmino miesto tarybos narys.

Baigė Valdhamo koledžą Oksforde ir dar kelias aukštąsias mokyklas. 1935 m. pirmąkart išrinktas Monmouto tarybos nariu, o nuo 1945 m. iki 1992 m. išskyrus 1955–1960 m. – Didžiosios Britanijos Bendruomenių rūmų narys.

1945 m. – laikraščio „Tribune" redaktorius. 1945–1970 m. – Leiboristų partijos Nacionalinio vykdomojo komiteto narys, šešėlinių kabinetų narys.

1974–1976 m. – užimtumo ministerijos valstybės sekretorius, 1976–1979 m. – Bendruomenių rūmų spikeris, 1976–1980 m. – LP lyderio pavaduotojas, nuo 1980 m. lapkričio mėn. iki 1983 spalio mėn. – partijos lyderis. 1981 m. jo kairiąja politika nepatenkinti centristai su Rojumi Dženkinsu priešaky įkūrė atskirą socialdemokratų partiją.

1980–1986 m. – Socialistų Internacionalo (SI) pirmininko pavaduotojas, nuo 1986 m. – SI Garbės pirmininkas.

Nuo 1992 m. – žurnalistas, ypač domėjęsis Baltijos šalimis.

Futbolo klubas *Plymouth Argyle FC*, kurio direktoriumi jis buvo, 2003 m. 90-mečio proga dovanojo klubo marškinėlius su 90 numeriu.
| **Jonas Mačys-Kėkštas** |
| --- |
| Gimė | 1867 m.Ingavangis, Klebiškio valsčius |
| Mirė | 1902 m. gruodžio 15 d. (~35 metai)Niujorkas, JAV |
|  |
| Veikla | poetas, publicistas, redaktorius, visuomenės veikėjas |

Jono Mačio-Kėkšto kapas Prienų kapinėse
**Jonas Mačys-Kėkštas** (1867 m. Ingavangyje, Klebiškio valsčius – 1902 m. gruodžio 15 d. Niujorke, JAV) – Lietuvos poetas, publicistas, redaktorius, visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Gimė neturtingų valstiečių šeimoje. 1880–1885 m. mokėsi Marijampolės gimnazijoje. 1884 m. drauge su Kaziu Griniumi redagavo rankraštinį mokinių laikraštuką „Prieszauszris" (išėjo 12 numerių). Atsisakęs mokytis kunigų seminarijoje, neteko tėvų ir giminaičio kunigo paramos.

1886–1900 m. dirbo caro valdžios įstaigose Aukštojoje Panemunėje, Virbalyje, Vilkaviškyje. Bendradarbiavo „Aušroje", padėjo leisti žurnalus „Varpas", „Ūkininkas". Pasirašinėdavo *Kėkštu*, *Kėkšto šešėliu* ir kt. 1900 m. dėl konflikto tarnyboje ir vengdamas arešto už ryšius su knygnešiais, pasitraukė į Tilžę, o iš ten – pas Martyną Jankų į Bitėnus. Rinko ir redagavo M. Jankaus 1900–1902 m. leistą žurnalą „Saulėteka". Po 1900 m. išvyko į JAV. 1901–1902 m. redagavo savaitraštį „Vienybė Lietuvninkų", rašė į leidinius „Lietuviškasis balsas", „Lietuvis", „Nauja draugija". Paskelbė publicistinių straipsnių, eilėraščių, išvertė užsienio poetų eilėraščių. 1910 m. išleistas jo poezijos rinkinys „Eilės".

Mirė susirgęs džiova. 1938 m. urna su palaikais atvežta į Lietuvą ir buvo saugoma Kauno karo muziejaus seife. Per karą raktas nuo seifo dingo ir ilgai buvo neaišku, kas ten saugoma. Tik atplėšus jį buvo rasta urna ir raštelis. 1974 m. jo palaikai perlaidoti Prienų kapinėse. Ant kapo pastatytas paminklas (skulptorius Arūnas Kazys Kynas, architektas Juozas Valentukonis).

Bibliografija
-------------

* Poezija / Jonas Mačys-Kėkštas; paruošė Antanas Vengris. – Kaunas: Valstybinė grožinės literatūros leidykla, 1948. – 217 p.: portr.
* Jonas Mačys-Kėkštas: eilėraščiai. – Kaunas: Valstybinė pedagoginės literatūros leidykla, 1956. – 24 p.
* Eilėraščiai / Jonas Mačys-Kėkštas. – 2-asis leidimas. – Kaunas: Valstybinė pedagoginės literatūros leidykla, 1959. – 24 p.
* Jonas Mačys-Kėkštas: rinktinė / iliustr. Vytautas Bačėnas. – 3-asis leidimas. – Kaunas, 1960. – 17 p.
* Raštai / Jonas Mačys-Kėkštas; sud. Antanas Vengris. – Vilnius: Valstybinė grožinės literatūros leidykla, 1961. – 359 p.: iliustr.
* Vargdienių giesmė / parengė Genovaitė Suveizdienė. – Vilnius: Vaga, 1982. – 236 p.: iliustr.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 308 psl.
2. ↑  Knygnešys Jonas Mačys
Tradicinė žvejyba lanku Filipinuose.
**Žvejyba lanku** – žūklės metodas, kuris naudoja lanką ir strėles stambiai žuviai pagauti. Dažniausiai naudojamos spygliuotos strėlės sujungtos su žvejybine rite, kuri pritaisyta prie lanko.

Gėlo vandens telkiniuose dažniausiai gaudomi karpiai, baltieji amūrai, margieji plačiakaktčiai, irklanosiniai. Sūriuose vandenyse dažnai lanku gaudomi rykliai ir rajos.

Įtaisai
-------

Žvejybai naudoti lankai dažniausiai būdavo labai paprasti ir neturėdavo taikiklių. Šaulys turėjo nusitaikyti į žuvį pagal strėlės padėtį. Strėlės gamintos sunkesnio svorio ir neturėjo strėlės plunksnų. Žvejybinių strėlių kotuose išpjaunama skylė vielai prakišti.

Dažniausiai žvejojama iš mažų valčių ir baidarių.

Istorija
--------

Tokios gentys kaip negritai, gyvenę dabartinėje Filipinų valstybėje, tradiciškai žvejodavo naudodami lankus seklumose, kur skaidrus vanduo. Nors genties nariai daugiausia žvejojo sekliuose vandenyse, jiems vis tiek reikėjo panaudoti daug įgūdžių, kad metimas būtų taiklus, kadangi šviesa, pasiekusi vandenį, lūždavo. Jie gaudydavo geltonpelekes karanges, gruperius, karališkąsias žuvis ir daugelį kitų žuvų rūšių.

Bėgant metams, povandeninė žūklė beveik nepakito. Šiandien daugelyje JAV valstijų aplink Meksikos įlanką, gaudant plekšnes, populiarūs tokie žvejybos būdai kaip žeberklavimas. Pavyzdžiui, Bahamų salose narai-žvejai, žvejodami didesnių rūšių žuvis aplink rifus, naudoja ietis, pagamintas iš metalinio strypo su ietigaliu ir gumine kilpa, arba laidynes (šaudykles).

Nuorodos
--------

* Strėlė.lt: Žvejyba su lanku Archyvuota kopija 2017-06-14 iš Wayback Machine projekto.
| **Juozas Banionis** |
| --- |
| Gimė | 1890 m. rugpjūčio 8 d. |
| Mirė | 1961 m. liepos 30 d. (70 metų)Kaunas |
| Sutuoktinis (-ė) | Ona Blažaitytė-Banionienė |
| Vaikai | Donatas Banionis |
|  |
| Veikla | revoliucionierius, politinis veikėjas |
| Partija | 1918 m. LKP, 1947 m. SSKP |

**Juozas Banionis** (1890 m. rugpjūčio 8 d. – 1961 m. liepos 30 d. Kaune) – Lietuvos revoliucionierius, politinis veikėjas.

Biografija
----------

1917 m. liepos mėn. Lietuvos socialdemokratų sekcijos prie RSDDP(b) Smolensko komiteto pirmininkas. 1918–1919 m. Vilkaviškio revoliucinio komiteto narys, Vilkaviškio darbininkų profesinės sąjungos valdybos vicepirmininkas. 1919 m. Vilkaviškio parajonio komiteto narys. 1919 m. rudenį su kitais suorganizavo Suvalkijos žemės ūkio darbininkų streiką. 1919 m. buvo kalinamas.

Per rinkimų į III Seimą kampaniją LKP pavedimu kalbėjo mitinguose. 1929–1931 m. gyveno Brazilijoje, iš ten už revoliucinę veiklą ištremtas į Lietuvą. Po Antrojo pasaulinio karo dirbo administracinį, partinį ir ūkinį darbą Žaliojoje (Vilkaviškio rajonas) bei Kaune.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Bronius Vaitkevičius. *Juozas Banionis (1890)*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 202
| **Antanas Morkevičius** |
| --- |
| Gimė | 1928 m. vasario 23 d. (95 metai)Spirakiai, Panevėžio valsčius |
|  |
| Veikla | inžinierius mechanikas |
| Organizacijos | Vilniaus universitetas |
| Pareigos | profesorius |
|  |
| Išsilavinimas | socialinių mokslų daktaras |

**Antanas Morkevičius** (g. 1928 m. vasario 23 d. Spirakiai, Panevėžio valsčius) – Lietuvos inžinierius mechanikas, socialinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

1954 m. baigė Leningrado miškų technikos akademijos Medienos mechaninės technologijos institutą. 1967 m. ekonomikos mokslų kandidatas.

1944 m. liepos – spalio mėn. Tėvynės apsaugos rinktinės radistas, Sedos kautynių dalyvis. 1944 m. spalio – 1945 m. vasario mėn. Vokietijos kariuomenės statybos–pionierių bataliono karys. 1945 m. vasario – 1946 m. vasario mėn. karo belaisvis, kalintas Minsko, Oršos ir Vitebsko lageriuose. 1948–1950 m. dirbo Klaipėdos celiuliozės popieriaus, 1954–1956 m. – Klaipėdos medinės taros kombinate. 1956–1957 m. Klaipėdos baldų fabriko direktorius. 1957–1959 m. dirbo Liaudies ūkio tarybos Medienos ir popieriaus pramonės valdyboje. 1959–1961 m. Eksperimentinio baldų projektavimo biuro direktorius. 1961–1964 m. Liaudies ūkio tarybos Centrinio projektavimo biuro Taros ir įpakavimo skyriaus vedėjas. 1964–1967 m. Eksperimentinio taros konstravimo biuro direktorius.

1967–2004 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1979–1994 m. Materialinio aprūpinimo ekonomikos katedros vedėjas; nuo 1991 m. profesorius. 1993–2002 m. asociacijos „Lietuvos mediena" direktorius.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinės veiklos pagrindinės sritys: Lietuvos medienos pramonės ekonomikos ir istorijos tyrimai, medienos medžiagų mokslas, racionalus medienos panaudojimas. Paskelbė apie 300 straipsnių lietuvių ir užsienio spaudoje.

Bibliografija
-------------

* Lietuvos TSR medžio apdirbimo pramonė, monografija, 1971 m.
* Lietuvos TSR medienos pramonė, monografija, rusų kalba, 1977 m.
* Ekonomiškas medienos panaudojimas, monografija, 1986 m.
* Lietuvos medienos pramonė. Nuo ištakų iki 2000 metų, monografija, 2001 m.
* Baldų gamyba, vadovėlis aukštesniosioms mokykloms, su B. Papreckiu, 1964 m.
* Baldų gamybos medžiagos, vadovėlis, 1967 m.
* Medienos medžiagos, vadovėlis, 2001 m.
* Mediena ir jos gaminiai, su B. Papreckiu, 2004 m.

Įvertinimas
-----------

* 1999 m. Ginkluoto pasipriešinimo (rezistencijos) dalyvis, karys savanoris

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Antanas Morkevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 492 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Klepsidra (1903 m. leidinio iliustracija). Vanduo iš rezervuaro A vamzdeliu B ir C teka žemyn ir trykšta mažu fontanėliu F. Po to vanduo vamzdeliu E suteka į apatinį rezervuarą A'. Apvertus klepsidrą (kaip ir smėlio laikrodį, procesas prasideda iš naujo
Senovės persų laikrodis
**Vandens laikrodis** arba **klepsidra** (gr. „laiko vagis"), matuoja laiko trukmę pagal tekančio skysčio kiekį. Laikas nustatomas pagal tai, kokią atžymą siekia įtekėjęs arba ištekėjęs vanduo.

Istorija
--------

Seniausi vandens laikrodžiai, sukurti Kinijoje, Mesopotamijoje ir Indijoje maždaug 3000–1500 m. pr. m. e. buvo naudojami astrologijos ir astronomijos tikslams. Jie buvo kalibruojami pagal saulės laikrodžius. Tai buvo tiksliausia laiko matavimo priemonė iki XVII amžiaus, kai buvo sukurti pirmieji gana tikslūs mechaniniai laikrodžiai.

Vienas iš seniausių vandens laikrodžių aptiktas Egipto faraono Amenhotepo I (1525–1504 pr. m. e.) kape: akmeninis indas su skylute netoli dugno, kurio vidinėje pusėje padarytos atžymos pagal ištekėjusio vandens kiekį matavo „valandas". Kitas labai panašios konstrukcijos vandens laikrodžio panaudojimo būdas kai kuriose Afrikos vietose išliko iki XX amžiaus: tuščias metalinis indas su skylute pamerkiamas į didesnį indą su vandeniu ir nuskęsta per numatytą laiko tarpą.

Herodotas mini egiptiečių laikrodį, kuriame vietoje vandens buvo naudojamas gyvsidabris.

Senovės graikai patobulino klepsidras, sukurdami mechanizmus su reguliuojamu vandens spaudimu, aprūpintus gongais. Didelius ir sudėtingus vandens laikrodžius gamino kinai ir korėjiečiai.

Romėnai vandens laikrodžius naudojo oratorių kalbos trukmei nustatyti. Pirmąjį vandens laikrodį Romoje pastatė konsulas Scipionas Nasika, prašmatnų auksu ir brangakmeniais puoštą vandens laikrodį turėjo Pompėjus.

Istoriniuose šaltiniuose minima, kad Harunas al Rašidas nusiuntė Karoliui Didžiajam į Acheną dovanų sudėtingos konstrukcijos vandens laikrodį, kuriame valandas mušė krentantys metaliniai rutuliukai.

Europoje vandens laikrodžiai viduramžiais buvo naudojami vienuolynuose liturginėms valandoms apskaičiuoti. Kai kurie iš jų buvo gana įspūdingo dydžio, nes, pavyzdžiui, 1198 m. kilus gaisrui Šv. Edmundo abatijoje (Safolko grafystė, Jungtinėje Karalystėje), vienuoliai skubėjo semti vandens iš vandens laikrodžio rezervuaro, kuris buvo pakankamai didelis gaisrui gesinti.
Koordinatės: 55°42′41.3″ š. pl. 21°7′41.44″ r. ilg.﻿ / ﻿55.711472°š. pl. 21.1281778°r. ilg.﻿ / 55.711472; 21.1281778

|  Klaipėdos evangelikų baptistų bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Tikėjimo srovė** | Baptistai |
| **Savivaldybė** | Klaipėda |
| **Adresas** | Vytauto g. 38 |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | 1851 m. |

**Klaipėdos evangelikų baptistų bažnyčia** – baptistų bažnyčia Klaipėdoje, Vytauto g. 38. Tai seniausias Europoje iki šiol veikiantis baptistų bažnyčios pastatas, nepaliestas ir didžiojo Klaipėdos gaisro metu.

Istorija
--------

Klaipėdos evangelikų baptistų bendruomenė įkurta 1841 m. Klaipėdoje gimęs Eduardas Grimas buvo pirmasis bendruomenės vadovas. Klaipėdos baptistų bendruomenę iš pradžių sudarė daugiausiai vokiečiai, nors jau po 10 metų į ją įsijungė ir vietos lietuviai. 1851 m. turėdama 234 narius, bendruomenė pasistatė pastatą pamaldoms, pastatą, kuris ir dabar priklauso baptistų bažnyčiai. Lietuviai pagyvėjo 1854 m. kai Dievo Žodį lietuvių kalba pradėjo skelbti Karlas Albrechtas. Be to, tais metais po miestą sunaikinusio gaisro daug kas pakeitė savo nuomonę apie baptistus. Buvo sudegę visi didesnieji pastatai, bažnyčios ir mokyklos. Išlikusi baptistų bažnyčia tarnavo mokyklai, o sekmadieniais joje vyko evangelikų liuteronų pamaldos lietuviams ir anglikonų pamaldos. 

Vaizdas nuo Kuršių aikštės
1860 m. bažnyčioje buvo pakrikštyta grupė tikinčiųjų, atkeliavusių iš Latvijos. Dėl to meto politinių sąlygų Rusijos valdomoje Latvijoje ten gyvenantys bendruomenių nariai net 20 metų buvo Klaipėdos bendruomenės sąrašuose.

Baptistų bendruomenę iš pradžių sudarė daugiausiai vokiečiai, vėliau, ypač tarpukaryje, lietuvių kilmės baptistų joje buvo jau daugiau. Visame mieste bendruomenė turėjo sekmadienio mokyklų tinklą vaikams. Pati Klaipėdos bendruomenė priklausė Karaliaučiaus krašto baptistų sąjungai.

Antrojo pasaulinio karo pabaigoje, 1944 metais, frontui artėjant prie miesto, bendruomenės veikla nutrūko. Sovietmečiu maldos namų pastatas buvo atimtas. Čia buvo įsikūręs jūrininkų klubas, po to stovėjo visai apleistas, užkaltais langais ir kiauru stogu, pagaliau jame įsikūrė Mokytojų namai. Bendruomenės nariai rinkdavosi privačiuose butuose, o vėliau daugiau kaip 30 metų pamaldos vykdavo mažame, sename žvejo namelyje miesto pakraštyje, Jurbarko g. 43 (tuomet tai buvo „Baltijos" žvejų kolūkio teritorija). Tik 1977 m. bendruomenė buvo oficialiai įregistruota. 

1991 m. vasarą Klaipėdos evangelikai baptistai atgavo savo maldos namus. Atlikus būtiniausią pertvarkymą ir remontą, 1991 m. spalio 5 d. per pirmąsias pamaldas bažnyčia buvo iš naujo pašventinta, kartu švenčiant ir bendruomenės 150 metų sukaktį. Apie penkerius metus kartu veikė ir evangelikų reformatų parapija, kol veiklą perkėlė į 2001 m. atidarytą Klaipėdos evangelijos koplyčią.

Šaltiniai
---------

1. ↑

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Klaipėdos evangelikų baptistų bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Klaipėdos evangelikų baptistų bendruomenės svetainė
* Pastatų ir gatvių istorijos. Evangelikų baptistų bažnyčia
* Evangelikų baptistų bendruomenės Lietuvoje
| **Ajubas Chanas** |
| --- |
|  |
| Muhamedas Ajubas Chanas, nuotrauka daryta 1887 m. |
| Gimė | 1857 m.Kabulas |
| Mirė | 1914 m. balandžio mėn. (~57 metai)Lahoras, Britų Indija |
|  |
| Pareigos | Afganistano emyras 1879−1880 m. |

**Muhamedas Ajubas Chanas** (‎1857 m. – 1914 m.) – Afganistano emyras, valdęs 1879−1880 m.

Biografija
----------

Muhamedas Ajubas buvo Afganistano emyro Dosto Muhamedo sūnaus Širo Ali sūnus. Jis gimė 1857 m. Širas Ali 1868 m. tapo emyru. 1878 m. prasidėjo Antrasis anglų-afganų karas. 1879 m. vasario 21 d. mirus tėvui Ajubas tapo Herato valdytoju, kai jo brolis Muhamedas Jakubas Kabule paskelbtas emyru. Jakubas 1879 m. gegužę sudarė taikos sutartį su britais, kuri sukėlė didelį afganų pasipiktinimą. Ja buvo perleistas Afganistano užsienio politikos valdymas ir kai kurios pasienio teritorijos britams. Kilo maištai. Britams užėmus Kabulą ir spalį sosto atsisakius Muhamedui Jakubui Herato ulamos paskelbė Ajubą Afganistano emyru. Jis rinko kariuomenę britų išvarymui iš Afganistano ir 1880 m. liepos mėn. surengė žygį prieš britų garnizoną Kandahare. Sekusiame Maivando mūšyje netikėtai Ajubo pajėgos sumušė britus, vadovaujamus gen. Džordžo Barouso, ir apsupo Kandaharą. Tuo metu atėjo žinia, kad Kabule nauju emyru paskelbtas Abdur Rahmanas. Iš Kabulo išžygiavusi gen. Semuelio Robertso kariuomenė pasiekė Kandaharą ir rugsėjo 1 d. mūšyje sumušė Ajubo pajėgas. Ajubo pajėgos nepakriko, bet jis prarado visą savo artileriją ir gurguolę. 

1881 m. birželį Ajubas surengė dar vieną žygį į Kandaharą, bet tuo metu emyro Abdur Rahmano pozicijos buvo žymiai sustiprėjusios ir tų metų rugsėjį Ajubas dar kartą pralaimėjo prie Kandaharo. Tuo pat metu Abdur Rahmanas pasiuntė generolą Abdulą Kudusą užimti nebeginamo Herato. Praradęs rėmėjus Ajubas pasitraukė į Iraną ieškoti paramos savo pretenzijoms į sostą, bet jos nesulaukęs 1888 m. susitarė su britais, persikėlė į Indiją, kur gyveno gaudamas išmokų iš britų iki savo mirties 1914 m. balandį Lahore. Dėl savo pasipriešinimo įsiveržėliams Afganistane jis laikomas herojumi.

Šaltiniai
---------

* Conflict in Afghanistan. 2003, p. 35
| Knuruvaslenk. *Knurów* |
| --- |
|              |
| *Miesto centre* |
|  |
| 

KnuruvasKnuruvas

50°13′00″ š. pl. 18°41′00″ r. ilg.﻿ / ﻿50.21667°š. pl. 18.68333°r. ilg.﻿ / 50.21667; 18.68333﻿ (Knuruvas)Koordinatės: 50°13′00″ š. pl. 18°41′00″ r. ilg.﻿ / ﻿50.21667°š. pl. 18.68333°r. ilg.﻿ / 50.21667; 18.68333﻿ (Knuruvas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Lenkijos vėliava Lenkija |
| **Vaivadija** | {{{alias}}} Silezijos vaivadija |
| **Apskritis** | Glivicių apskritis |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1295 (paminėtas), 1951 (miesto teisės) |
|  |
| **Gyventojų** (2006) | 40 023  |
| **Plotas** | 33,95 km² |
| **Tankumas** (2006) | 1 179 žm./km² |
|  |
| **Pašto kodas** | 44-190 – 44-196 |
| **Tinklalapis** | www.knurow.pl |
|  **Vikiteka** | Knuruvas |

**Knuruvas** (lenk. *Knurów*, vok. *Knurow*) – miestas Lenkijos pietuose, apie 20 km į vakarus nuo Katovicų, 15 km į šiaurės rytus nuo Rybniko. Miestas įsikūręs Aukštutinės Silezijos aglomeracijos pramoniniame rajone, prie Bieravkos upės (*Bierawka*). Įeina į Glivicių apskrities (*Powiat gliwicki*) sudėtį. Turi apie 40 tūkst. gyv. Mieste išvystyta anglies gavybos pramonė.

Istorija
--------

Rotušė
Pirmą kartą Knuruvas paminėtas 1295 m. Vroclavo vyskupystės bažnytiniuose raštuose. Kaip ir visoje Silezijoje, XV–XVII a. miestą valdė įvairių monarchijų valdovai. 1875 m. pastatyta parako gamykla. Atradus apylinkėse anglies, sparčiai pradėta vystyti jos kasyba, imta steigti perdirbimo pramonės įmones, prie jų kurti darbininkų gyvenvietes, tiesti geležinkelio atšakas. Po II Pasaulinio karo buvo statomos naujos anglies gavybos šachtos, iškilo nauji gyvenamieji rajonai, kartu plečiama infrastruktūra. Miesto teisės suteiktos 1951 m.

Nuorodos
--------

* Oficialus miesto tinklalapis Archyvuota kopija 2011-12-19 iš Wayback Machine projekto. (lenkų k.)
* Virtualusis miestas (lenkų k.)
* Knurovo miesto informacinis portalas (lenkų k.)
„Tetrarchai". Skulptūra stovinti Venecijoje, Šv. Morkaus bazilikoje
Žemėlapis rodantis tetrarchų valdytas teritorijas po tetrarchijos įkūrimo
**Tetrarchija** (gr. Τετραρχία – keturvaldystė) – senovės Graikijos ir Romos valdymo sistema, įvesta imperatoriaus Diokletiano. Pagal ją imperijoje valdžią dalijosi 4 valdovai: 2 vyresnieji, turėję augustų titulus, ir 2 pagalbininkai, vadinti cezariais (įpėdiniai).

284−476 m. buvo senovės Romos valstybės periodas − Dominatas (imperijos forma, kai imperatorius tampa viešpačiu savo pavaldinių atžvilgiu). Prasidėjo nuo Diokletiano reformų. Jis nustūmė į šalį senatą, liaudies susirinkimą ir suėmė į savo rankas visą valdžią. Stengdamasis sustabdyti imperijos irimą, ėmėsi visapusiškos centralizacijos ir biurokratizacijos, valstybės kišimosi į ekonominius reikalus. Įvedė naują administracinės ir teritorinės valdžios padalinį − tetrarchiją, kurią sudarė 2 augustinai ir 2 cezariai (įpėdiniai).

Keturių tetrarchų sostinė buvo ne Roma, o kiti miestai, išsidėstę arčiau imperijos sienų:

* Izmitas, anksčiau Nikomedija.
* Sremska Mitrovica, anksčiau Sirmijus.
* Milanas, anksčiau Mediolanas.
* Tryras, anksčiau Augustas Treverorumas.

Nors tetrarchija gyvavo iki 313 m. daugelis jos funkcijų išliko ir vėliau.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Tetrarchija** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |