recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Henrikas Šiaudinis** |
| --- |
| Gimė | 1955 m. lapkričio 1 d. (67 metai)Nevaišiai, Ignalinos rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Rimutė |
| Vaikai | Monika, Ignas |
|  |
| Veikla | politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjunga |
|  |
| Alma mater | 1978 m. Lietuvos žemės ūkio akademija |

**Henrikas Šiaudinis** (g. 1955 m. lapkričio 1 d. Nevaišiuose, Ignalinos rajonas) – Lietuvos ir Ignalinos rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas, Ignalinos rajono meras.

Biografija
----------

1962–1966 m. mokėsi Nevaišių pradinėje mokykloje, 1966–1970 m. Ceikinių aštuonmetėje mokykloje, 1973 m. baigė Ignalinos 1-ąją vidurinę mokyklą. 1978 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, agronomas.

1978–1985 m. Ignalinos rajono ūkių agronomas, 1985–1995 m. kolūkio „Naujas gyvenimas" pirmininkas, žemės ūkio bendrovės „Naujas gyvenimas" vadovas. Nuo 1995 m. Ignalinos rajono savivaldybės mero pavaduotojas.

Lietuvos valstiečių liaudininkų partijos narys, Ignalinos rajono skyriaus pirmininkas.

1990–1995 m. Ignalinos rajono tarybos deputatas, 1995–1997 m. 1997–2000 m. 2000–2003 m. 2003–2007 m. 2007–2011 m. nuo 2011 m.  Ignalinos rajono savivaldybės tarybos narys.Nuo 2014 m. Ignalinos rajono savivaldybės meras.

Sutuoktinė Rimutė, vaikai Monika, Ignas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-03-08 iš Wayback Machine projekto.


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Bronis Ropė** | **Ignalinos rajono meras**2014–2019 m. | Po to:**Justas Rasikas** |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Vertikalaus leidimo sistema MK-41 raketiniame kreiseryje USS „San Jacinto" (CG-56)
Kraunamas raketos konteineris į vertikalaus leidimo ląstą raketiniame eskadriniame minininke USS „McCampbell" (DDG-85).
**Vertikalaus leidimo sistema** (angl. *vertical launching system; VLS*), VLS – šiuolaikinė raketų leidimo sistema, iš kurios raketa startuoja vertikaliai, o tik paskui pasirenka reikiamą skrydžio kursą, naudojamas įvairių pasaulio šalių laivynų povandeniniuose ir antvandeniniuose laivuose.

VLS sukurta vystant leidimo sistemas, sukonstruotas balistinėms raketoms atominiuose povandeniniuose laivuose leisti. VLS yra sumažinti leidimo įrenginių variantai, skirti leisti sparnuotąsias raketas (pvz. ''Tomahawk'') ir priešlėktuvines raketas (pvz. *Standard*).

Atominiuose povandeniniuose laivuose įrengtos VLS leidžia naudoti didesnę ginklų įvairovę, negu tik torpedinių aparatų naudojimas. Antvandeniniams kombatantams VLS leidžia turėti gerokai daugiau paruoštų šauti raketinių ginklų, negu senosios ne VLS sistemos (pvz. vienos kreipiamosios leistuvas Mk-13 ar dviejų kreipiamųjų Mk-26), kurios būna užtaisomos raketomis iš po deniu esančių dėtuvių. JAV karinis jūrų laivynas raketiniuose kreiseriuose ir eskadriniuose mininkuose naudoja vien tik VLS, nors Mk-13 ir Mk-26 leistuvai dar naudojami laivuose, parduodamose kitoms šalims, tokioms kaip Taivanas, Graikija ar Lenkija.

Karšto ir šalto leidimo sistemos
--------------------------------

Vakarų šalių VLS-se paprastai kiekviena raketų ląsta turi savo atskirą dangtį, o raketos ląstose paleidžiamos „karštai" – raketiniai varikliai įsijungia ląstos viduje. Todėl ląstose turi būti degimo dujų išleidimo sistema. Tuo tarpu Rusijos VLS ir revolverinėse sistemose dangtis dengia iškart kelias raketas. Kinijos leidimo sistemose raketos būna sudėtos žiedu, iš ląstų išmetamos „šaltai" – tik raketai išlėkus į orą įsijungią jos variklis. Kai kurios Rusijos VLS irgi naudoja šaltą startą (pvz. *Tor*).

„Karšto" leidimo sistemos privalumas yra tai, kad raketa iš ląstos išeina varoma nuosavo variklio. Tokiai VLS nereikia posistemės, išmetančios raketą iš leidžiamojo vamzdžio, todėl „karštosios" VLS būna lengvesnės, mažesnės ir pigesnės kurti ir gaminti. Trūkumas yra tai, kad sutrikus raketos leidimui gali būti sugadintas leidimo įrenginys.

„Šaltosios" VLS privalumai yra:

* Jos saugumas – net jei starto metu sutriks raketos variklis, raketa tiesiog išlėks iš vamzdžio, o pats sugedimas pasireikš jau ore. Dėl šios priežasties rusiškosios VLS dažnai yr projektuojamos su ne visiškai vertikaliais vamzdžiais, kad raketos varikliui sutrikus raketa nukristų į vandenį, o ne ant laivo denio.
* Pigūs leidimo vamzdžiai, kadangi variklis įsijungia už vamzdžio ribų, vamzdžio neveikia aukšta temperatūra, dėl ko jis gali būti ilgai naudojamas.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Angrapė |
| --- |
| Angrapė Majakovsko rajone Angrapė Majakovsko rajone |
| **Ilgis** | 172 km |
| **Baseino plotas** | 3639 km² |
| **Ištakos** | Mauras |
| **Žiotys** | Prieglius |
| **Šalys** | Lenkija, Rusija |

**Angrapė** arba **Ungura** (lenk. *Węgorapa*, rus. *Анграпа*, vok. *Angerapp*) – upė Lenkijoje, Varmijos Mozūrų vaivadijoje ir Rusijoje, Kaliningrado srityje. Upės ilgis 172 km iš jų 120 – Kaliningrado srityje.

Pavadinimas kilęs iš prūsiškų žodžių anguris (ungurys) ir apis (upė). Notangų dar vadinta **Vingrupė**.

Geografija
----------

Išteka iš Mozūrų ežerų, teka į šiaurės vakarus, Černiachovske susilieja su Įsručiu ir suformuoja Prieglių.

* Intakai – Geldapė, Pisa.
* Miestai prie upės – Ungura (vok. *Angerburg*), Darkiemis (vok. *Darkehmen*), Įsrutis (vok. *Insterburg*).

Upė patvenkta hidroenergijos gamybai.
Įėjimas į Idriso II mauzoliejų Fese (Marokas)
**Idris II** (arba **Idris ben Idris ben Abd-allah ben al-Hassan**, arab.:إِدرِيس بن إِدرِيس بن عَبد اللَّه بن الحَسَن g. Volubilyje – m. 828 m.) – Idrisidų dinastijos įkūrėjo Šiaurės Afrikoje Idris I sūnus, valdęs nuo 791 m. iki 828 m.

Jis gimė Volubilyje praėjus trims mėnesiams po tėvo mirties.

Istorija
--------

Idris I netikėta mirtis (buvo nunuodytas) šalyje galėjo sukelti nestabilumą, nes dinastija neturėjo paveldėtojo, o tai džiugino Bagdado kalifą. Bet praėjus trims mėnesiams po Idris I mirties viena iš jo žmonų – sugulovių, Kenza (berberų genties Avarba[1] (Awarba) vado dukra), pagimdė sūnų, kuris gavo Idris II vardą. Karalystės regentu, Kenzos ir berberų nutarimu, buvo paskirtas Idriso I ištikimas palydovas Rašidas (Râchid (arab.: رَاشِد). Istorikas Rom Landau[2] apie Idris II rašė: „Būdamas ketverių metų Idris II jau mokėjo skaityti, penkerių – rašyti, aštuonerių metų išmoko Koraną atmintinai ir stebino visus savo protiniais gebėjimais, be to buvo fiziškai stiprus ir t. t." 803 m. mirus regentui Rašidui, Idris II oficialiai buvo paskelbtas tėvo politinės valdžios perėmėju, – jam buvo dar tik vienuolika metų. 808 m. iš Volubilio Idris II perkėlė sostinę į Fesą, kurį įkūrė jo tėvas dešiniajame Fesos upės krante (Andalūzų kvartalas). Būdamas dvidešimties Idris II baigia naujo miesto kvartalo statybas kairiajame upės krante (Kairuano kvartalas). Čia jis pastatė mečetę, turgų ir valdovų rūmus; taip atsirado naujasis Fesas, kuris vadinosi „al Alija" (viršutinis miestas). Iš čia jis po islamo vėliava pradėjo Magribo suvienijimą. 828 m. jaunasis valdovas mirė palikęs aštuonis vaikus, kuriems buvo padalinta karalystė.

Nuorodos
--------

* *Musulmonų vadovai*

Išnašos
-------

1. ↑   Avraba – berberų karalius
2. ↑   Rom Landau darbai


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prieš tai:**Idris I** | **Idrisidų dinastija**791-828 (793-828) | Po to:**Muhamedas ibn Idris** |
Koordinatės: 54°36′ š. pl. 24°2′ r. ilg.﻿ / ﻿54.600°š. pl. 24.033°r. ilg.﻿ / 54.600; 24.033
**Alksniakiemio miškas** – miškas Prienų rajono savivaldybės teritorijoje, Nemuno kairiajame krante, priešais Birštoną, Nemuno kilpų regioninis parkas.

Geografija
----------

Alksniakiemio miškas yra valstybinės reikšmės, priklauso Prienų miškų urėdijai. Plotas 492 ha, mišku apaugę 421 ha. Paviršius – pakili, vietomis banguota lyguma, susidariusi vienoje didžiųjų Nemuno kilpų. Pirmasis Lietuvos miškas, kuriame pradėtos įrengti vasarvietės. Netoli yra Birštono turistinė bazė.

Medynai
-------

Augavietės nederlingos ir derlingos normalaus drėgnumo. Miškas yra II grupės, turi miško parko statusą. Kultūrinės kilmės medynų 19 %, pušynų yra 86 %, eglynų 10 %, juodalksnynų 2 %, Beržynų ir baltalksnynų po 1 %. Jaunuolynai sudaro 22 %, pusamžiai medynai 30 %, pribręstantys 19 %, brandūs 29 %. Medynų vidutinis amžius 88 m. bonitetas 1,1, skalsumas 0,79, vidutinis tūris 339 m³/ha. Našiausių medynų tūris 400 m³/ha. Kasmet priauga 7,3 m³/ha medienos.

Yra derančių mėlynynų, avietynų. Miške yra stirnų, šernų, kiškių, lapių, usūrinių šunų, voverių, kiaunių, užklysta briedžių, tauriųjų elnių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Brukas, Andrius Kuliešis. *Alksniakiemio miškas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 367 psl.
| Apolonas ir Dafnė |
| --- |
|  |
| Menininkas | Dž. L. Berninis |
| Metai | 1622−1625 |
| Meno kryptis | barokas |
| Medžiagos, technika | marmuras |
| Matmenys | 243 cm |
| Miestas (vieta) | Roma, Italijos vėliava Italija |
| Muziejus | Borgezių galerija |

**Apolonas ir Dafnė** – italų baroko skulptoriaus Džian Lorenco Berninio skulptūra, sukurta 1622−1625 m. ir esanti Borgezių galerijoje Romoje.

Apie skulptūrą
--------------

„Apolonas ir Dafnė" buvo paskutinė iš keturių skulptūrų, skirtų dekoruoti kardinolo Scipionės Borgezės vilai prie Romos (dabar Borgezių galerija miesto viduryje). S. Borgezė skulptūrą užsakė 1622 m. rugpjūtį. Darbą ties ja Berninis nutraukė 1623 m. vasarą pradėjęs dirbti ties „Dovydo" statula kardinolo Alesandro Perečio Montalto užsakymu (vėliau užsakymas perimtas to paties S. Borgezės). 1624 m. balandį Berninis pratęsė darbą ties „Apolonu ir Dafne". Jam padėjo mokinys Džuljanas Finelis, kuris nukalė lauro medelio lapų, šakelių ir besiplaikstančių Dafnės plaukų fragmentus. Skulptūrinė grupė užbaigta 1625 m. rudenį ir iškart buvo pripažinta Berninio šedevru net didžiausių kritikų. Vėliau Berninis, kaip ir su kitais darbais, padėtais atlikti pagalbininkų, ignoravo Dž. Finelio indėlį.

„Apolonas ir Dafnė" sukurta Ovidijaus poemos „Metamorfozės" pasakojimų motyvais. Pasak istorijos, poezijos dievas Apolonas gyrėsi savo sugebėjimais naudotis lanku ir strėle. Erotas jį už tai nubaudė sužeisdamas jį švino strėlės antgaliu (neatsakytos meilės strėle). Apolonas įsimylėjo nimfą Dafnę. Nimfa atmetė jo meilinimąsi ir siekė išsaugoti skaistybę tarnaudama Dianai. Vejama Apolono iki išsekimo Dafnė kreipėsi į motiną Gają (kita versija, į tėvą, upės dievą Penėją) prašydama paversti medžiu, kad Apolonas jos neišprievartautų. Gaja išgirdo jos prašymą ir Apolonui beveik ją pasiekus pavertė lauro medeliu. Apolonas visgi nenustojo jos mylėti ir iš lauro medelio lapų nusivijo vainiką, kurį nuolat po to nešiojosi ant savo galvos.

„Apolono ir Dafnės" grupėje pavaizduoti suvienyti du istorijos veiksmai: Apolono vijimąsis ir Dafnės virtimas medeliu. Apolonas pavaizduotas viena ranka (kairiąja) jau pasiekęs Dafnės liemenį. Apolono veido išraiška demonstruoja geismą ir meilę, Dafnės veidas − nuovargį ir išgąstį. Abi figūros atrodo tarsi nesusietos, bet ir ne atskiros. Lygi figūrų paviršiaus faktūra kontrastuoja su medelio grublėta. Kiekvienas figūrų elementas: nuo aukštai iškeltų Dafnės rankų iki veikėjų kojų pėdų, pavaizduotas judesyje. Tai yra vienas iš baroko skiriamųjų skulptūros bruožų: sustabdyto veiksmo aukščiausiame įtampos taške pavaizdavimas. Apolono figūra vėliau sulaukė priekaištų dėl to, kad atrodo kaip piemens, o ne dievo.

Šaltiniai
---------

* Pinton, Daniele. *Bernini: sculptor and architect*. ATS Italia Editrice, 2009, p. 18
* Borgezių galerijos informacija Archyvuota kopija 2020-07-16 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Induktyvinis elementas – ritė, vienas iš pasyviųjų elektroninių komponentų.
**Henris** (simbolis **H**) - SI sistemos induktyvumo matavimo vienetas. Pavadintas JAV fiziko Džozefo Henrio, beveik tuo pačiu metu, kaip ir Maiklas Faradėjus, atradusio elektromagnetinės indukcijos reiškinį, vardu.

Apibrėžimas
-----------

Jeigu elektros srovės kitimo greitis elektros grandinėje yra vienas amperas per sekundę ir dėl to susidaro vieno volto elektrovara, tai tokios grandinės induktyvumas lygus vienam henriui.

{\displaystyle {\mbox{H}}={\dfrac {{\mbox{m}}^{2}\cdot {\mbox{kg}}}{{\mbox{s}}^{2}\cdot {\mbox{A}}^{2}}}={\dfrac {\mbox{Wb}}{\mbox{A}}}={\dfrac {{\mbox{V}}\cdot {\mbox{s}}}{\mbox{A}}}={\dfrac {{\mbox{J/C}}\cdot {\mbox{s}}}{\mbox{C/s}}}={\dfrac {{\mbox{J}}\cdot {\mbox{s}}^{2}}{{\mbox{C}}^{2}}}={\dfrac {{\mbox{m}}^{2}\cdot {\mbox{kg}}}{{\mbox{C}}^{2}}}}
kur

A – amperas,
V – voltas,
C – kulonas,
J – džiaulis,
Wb – vėberis,
kg – kilogramas,
m – metras
s – sekundė.

Daliniai ir kartotiniai dydžiai
-------------------------------

Henrio (H) SI daliniai ir kartotiniai dydžiai| Daliniai dydžiai |  | Kartotiniai dydžiai |
| --- | --- | --- |
| Reikšmė | Simbolis | Pavadinimas |  | Reikšmė | Simbolis | Pavadinimas |
| 10–1 H | dH | decihenris |  | 101 H | daH | dekahenris |
| 10–2 H | cH | centihenris | 102 H | hH | hektohenris |
| 10–3 H | **mH** | **milihenris** | 103 H | kH | kilohenris |
| 10–6 H | **µH** | **mikrohenris** | 106 H | MH | megahenris |
| 10–9 H | nH | nanohenris | 109 H | GH | gigahenris |
| 10–12 H | pH | pikohenris | 1012 H | TH | terahenris |
| 10–15 H | fH | femtohenris | 1015 H | PH | petahenris |
| 10–18 H | aH | atohenris | 1018 H | EH | eksahenris |
| 10–21 H | zH | zeptohenris | 1021 H | ZH | zetahenris |
| 10–24 H | yH | joktohenris | 1024 H | YH | jotahenris |
| Dažnai naudojamos reikšmės paryškintos. |
**Paolas Fistularijas** (it. *Paolo Fistulario*, 1578 m. sausio 7 d. Udinė, Friulis – 1631 m.) – friulų taikos teisėjas, poetas.

Biografija
----------

Krikštytas 1578 m. sausio 7 d. Udinėje. Gimė notarų šeimoje, 1606 m. birželio 17 d. baigė teisę. Kaip teisininkas, ėjo įvairias pareigas: 1616 m. buvo vienas iš savivaldybės liudytojų, vėliau laikė sendaikčių parduotuvę ir buvo pasienio teisėjas, 1622 m. tapo aukštuomenės nariu ir 1624 m. buvo miesto atstovas bei savivaldybės pasiuntinys Venecijoje. 1626 m. P. Fistularijas dirbo vienu iš septynių vyriausybės pavaduotojų, gerbiamiausių miesto pareigūnų. Tikriausiai P. Fistularijui priklauso vadinamosios Udinės brigados (it. *Brigata udinese*) iniciatyva, čia jis žinomas *Turus* slapyvardžiu. Jam priskiriamas Džopio (Joppi) kolekcijos 575/b rankraštis, kolekcija saugoma Udinės bibliotekoje, rankraštyje beveik oficialiai kalbama apie bendrąją vadinamosios Udinės brigados veiklą. Daugiau nei trečdalis pavyzdinių tekstų yra paties P. Fistularijo: aštuoniasdešimt vienas sonetas (iš jų vienas parašytas bendradarbiaujant su Džirolamu Misiju, kitas – su Frančesku di Kukanja), penkios dainos, du eilėraščiai oktavos rimu (vienas iš vienuolikos ir vienas iš keturių posmų), du madrigalai ir kiti darbai. P. Fistularijas friulų kalba ne tik kūrė, bet ir į ją vertė.

Paolas Fistularijas mirė 1631 m.

Išnašos
-------

1. ↑  Rienzo Pellegrini. „FISTULARIO PAOLO (TURUS) (1578 - 1631)". DIZIONARIO BIOGRAFICO DEI FRIULANI. Nuoroda tikrinta 2021-10-24.
Koordinatės: 55°47′37″š. pl. 24°29′56″r. ilg.﻿ / ﻿55.793691°š. pl. 24.498925°r. ilg.﻿ / 55.793691; 24.498925


|  Naujikų koplyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Panevėžio |
| **Dekanatas** | Panevėžio |
| **Savivaldybė** | Panevėžio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Naujikai (Panevėžys) |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1886 m. |
| **Stilius** | liaudies architektūra |

**Naujikų koplyčia** – veikianti koplyčia Naujikų kaime, Karsakiškio seniūnijoje, Panevėžio rajone, 10 km į rytus nuo Panevėžio. Medinė koplyčia stūkso kaimo kapinėse, supamose atvirų laukų, 100 m į šiaurę nuo kelio  **122**  Daugpilis–Kupiškis–Panevėžys . 

Koplyčia suremontuota, priklauso Karsakiškio Nukryžiuotojo Jėzaus parapijai. Švenčiami Šv. Kryžiaus Išaukštinimo atlaidai.

2019 m. vietos verslininko lėšomis uždengtas naujas stogas.

Koplyčia pastatyta 1886 m. Ji medinė, liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, su apside, šonine zakristija. Priekiniu fasadu atgręžta į šiaurės rytų pusę. Ant priekinio stogo kraigo iškilęs varpinės bokštelis su geležiniu kryžiumi. Koplyčia vienanavė, su choro balkonu, interjere vyrauja dailylenčių apkala. Įrengtas altorius.

Galerija
--------

* Koplyčia 2013 m.
* Atnaujinta koplyčia
* Interjeras
* Altorius
* Vaizdas į balkoną
* Fisharmonija balkone
* Varpinės kryžius

Šaltiniai
---------

1. ↑  Karsakiškio Nukryžiuotojo Jėzaus parapijos puslapis Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Naujikų koplyčia jau turi naują stogą *delfi.lt* 2019-09-23

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Naujikų koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Petras Juknevičius. Panevėžio rajono kopyčios
|  |
| --- |
| Paolo Meneguzzi |
|  |
| Biografija |
| Gimė | 1976 m. gruodžio 6 d. (46 metai)  Mendrisio, Šveicarijos vėliava Šveicarija |
| Žanrai | pop |
| Veikla | dainininkas, dainų autorius |
| Svetainė | paolomeneguzzi.it |

**Paolo Meneguzzi** (g. 1976 m. gruodžio 6 d. Mendrisio) – dainininkas ir dainų autorius, kilęs iš Šveicarijos. 2008 m. jis atstovavo Šveicarijai 2008 m. Eurovizijos konkurse.

Biografija
----------

1996 metais, kai Paolo Meneguzzi vardas dar buvo nežinomas Italijoje, su daina „Aria, Ariò" laimėjo Viña del Mar tarptautinį dainų festivalį Čilėje. Dainos sėkmė paskatino debiutinio albumo „Por Amor" išleidimą 1997 m. o po metų įrašė ir antrąjį albumą „Paolo". Meneguzzi tapo populiarus Pietų Amerikoje, tačiau Europoje jis vis dar buvo mažai žinomas atlikėjas.

Ši situacija ėmė keistis, kai Paolo 2001 metais dalyvauja Sanremo muzikos festivalyje. Ten jis su daina „Ed io non ci sto più" užėmė septintąją vietą. Tais pačiais metais atlikėjas išleido albumą „Un sogno nelle mani". 2003 metais išleistas albumas „Lei è" Italijoje iš karto tapo auksiniu.

2004 metais Paolo antrąkart dalyvavo Sanremo festivalyje, kur su daina „Guardami Negli Occhi (Prego)" užėmė 4 vietą, po dalyvavimo atlikėjas iš naujo išleido ankstesnį albumą su šiame festivalyje dalyvavusia daina. Tais pačiais metais Paolo surengė koncertinį turą Italijoje ir Šveicarijoje.

2007 m. lapkričio mėn. buvo paskelbta, kad Paolo atstovaus Šveicarijai 2008 m. Eurovizijos dainų konkurse Belgrade, Serbijoje. Konkurse su balade „Era stupendo" atlikėjas pusfinalyje su 47 taškais užėmė 13 vietą ir nepateko į finalą.

2008 m. Sanremo muzikos festivalyje su daina „Grande" užėmė šeštą vietą.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Paolo Meneguzzi** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**DJ BoBo  *„Vampires Are Alive"*** |  **Šveicarijos atstovas Eurovizijoje**2008 | Po to:**Lovebugs  *„The Highest Heights"*** |
| Naujinis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

NaujinisNaujinis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°54′40″š. pl. 26°43′30″r. ilg.﻿ / ﻿55.911°š. pl. 26.725°r. ilg.﻿ / 55.911; 26.725Koordinatės: 55°54′40″š. pl. 26°43′30″r. ilg.﻿ / ﻿55.911°š. pl. 26.725°r. ilg.﻿ / 55.911; 26.725 |

 |
| Vieta | Latvija |
| Seniūnija | Daugpilio savivaldybė Naujenės valsčius |
| Naudotas | I tūkstantmetis–1577 m. |
| Žvalgytas | nuo 1983 m. |

**Naujinis** (latv. *Naujene, Naujine*) – senovės lietuvių pilis ir gyvenvietė, buvusi Sėlijoje, dabartinėje Latvijoje, Daugpilio savivaldybėje, Naujenės valsčiuje, prie Vecpilio kaimo, Dauguvos pakrantėje, Dauguvos kilpų gamtos parke.

Naujinio pilis rašytiniuose šaltiniuose minima nuo XII a. pab. Šią pilį 1239 m. užėmė ir sunaikino Livonijos ordinas, o 1275 m. jos vietoje pastatė mūrinę Naujinio pilį. Ji 1277 m. tapo komtūrijos centru. 1278 m. pilį užpuolė kunigaikštis Traidenis. 1281–1313 m. Naujinio pilis su gyvenviete priklausė LDK, vėliau ją vėl atkovojo vokiečiai. 1315 m. pilį puolė Vytenis, 1403 m. – Vytautas. Naujinio pilis 1577 m. sugriauta, gyvenvietė nunyko.

Iki XIX a. vid. Naujinio pilies apylinkėse (Naujenės valsčiuje) vietomis dar kalbėta lietuviškai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Naujinis*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 186
| Lokčimas |
| --- |
| **Ilgis** | 272 km |
| **Baseino plotas** | 6600 km² |
| **Vidutinis debitas** | 51,6 m³/s |
| **Žiotys** | Vyčegda |
| **Šalys** | Rusija |

**Lokčimas** arba ***Lekčimas*** (rus. *Локчим, Лэкчим*, kom. *Лӧкчим*) – upė Rusijoje, Komijos Respublikoje; Vyčegdos kairysis intakas (Šiaurinės Dvinos baseinas). Prasideda netoli Permės krašto ribos; Lokčimo aukštupiu kartais laikoma Badiu upė (ilgis su ja – 322 km). Aukštupyje daro didelę kilpą. o paskui teka daugiausia į šiaurės vakarus miškingomis vietomis. Įteka į Vyčegdą ties Ust Lokčimu.

Užšąla spalio pabaigoje arba lapkričio pradžioje, ledai tirpsta balandį. Upės mityba mišri, daugiausia maitinama sniego tirpsmo vandenimis.

Seniau upė naudota miško plukdymui. Laivuojama nuo Lopydino (153 km nuo žiočių).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Локчим*,Большая советская энциклопедия, T. XIV (Куна—Ломами). – Москва: Советская энциклопедия, 1973
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Recoleta**| **Plotas** | 5,4 km² |
| **Gyventojų sk.** | 188 780 |
| **Gyventojų tankumas** | 34 959 žm./km² |
| ***Komuna*** | C2 |
|  |
|  |  |
| **Svarbiausi objektai** | * Rekoletos kapinės
* Rekoletos kultūros centras
 |
| 

---

 |

**Rekoleta** (isp. *Recoleta*) – kvartalas šiaurės rytinėje Argentinos sostinės Buenos Airių dalyje. 

Rekoleta – viena turistų lankomiausių sostinės dalių. Čia įsikūrę kavinės, galerijos, yra parkų, paminklų. Čia yra Rekoletos kapinės, kuriose palaidota daug garsių Argentinos asmenybių (Eva Perón, Hipólito Yrigoyen, Juan Manuel de Rosas ir kt.). Prie pagrindinės aikštės stovi *Nuestra Señora del Pilar* bazilika. Daug prancūziškos architektūros pastatų. Šalia bazilikos yra Rekoletos kultūros centras.

Rekoletos bazilika

Flag of Buenos AiresFlag of Buenos AiresBuenos Airių kvartalai

Agronomija | Almagras | Balvanera | Barakas | Belgranas | Boedas | Kabaljitas | Čakarita | Koglanas | Kolechjalesas | Konstitusjonas | Floresas | Floresta | La Boka | La Paternalis | Linjersas | Mataderosas | Monte Kastras | Montseratas | Nueva Pompėja | Nunjesas | Palermas | Parke Aveljaneda | Parke Čakabukas | Parke Časas | Parke Patrisjos | Puerto Maderas | Rekoleta | Retiras | Savedra | San Kristobalis | San Nikolasas | San Telmas | Veles Sarsfildas | Versaljesas | Vilja Krespas | Vilja del Parkė | Vilja Devotas | Vilja Luganas | Vilja Luras | Vilja Mitrė | Vilja Ortusaras | Vilja Puejredonas | Vilja Realis | Vilja Riačuelas | Vilja Santa Rita | Vilja Soldatis | Vilja Urkisa
Koordinatės: 55°48′55″š. pl. 23°46′30″r. ilg.﻿ / ﻿55.815323°š. pl. 23.775105°r. ilg.﻿ / 55.815323; 23.775105


|  |
| --- |
| **Alksniupių pagrindinė mokykla** |
| Alksniupių pagrindinė mokykla herbas |
|  |
| **Adresas** | Algirdo g. 22, Alksniupiai |
| **Direktorius(-ė)** | Rasa Saliamorienė |
| **Mokinių skaičius** | 124 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 25 |

**Radviliškio rajono Alksniupių pagrindinė mokykla** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Radviliškio raj. Alksniupiuose, Algirdo g. 22, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190672162. Steigėjas Radviliškio rajono savivaldybės taryba.

Priekyje – stogastulpis su mokyklos datomis
2019 m.

Istorija
--------

1911 m. Šileikonių kaime įkurta valstybinė pradinė mokykla, 1959 m. ji perorganizuota į septynmetę mokyklą, 1963 m. mokykla iš Šileikonių kaimo perkelta į Alksniupius. Nuo 1983 m. aštuonmetė, 1983-2001 m. vidurinė, nuo 2001 m. pagrindinė mokykla. Vidurinę mokyklą baigė 16 abiturientų laidų.

Direktoriai
-----------

* Mikalina Glemžaitė – 1911 m.
* Aleksas Valančius – 1959–1963 m.
* Antanas Bartkus – 1963–1964 m.
* Vytautas Patalauskas – 1964–1977 m.
* Vytautas Zubkus – 1977–1982 m.
* Antanas Čepononis – 1982–1990 m.
* Gintaras Šikšnys – 1990–1996 m.
* Laimutis Škleinikas – 1996-2011 m.
* Zigmas Mozuraitis – 2011–2016 m.
* Rasa Saliamorienė – nuo 2016 m.

Žymūs mokiniai
--------------

* Vytautas Kurnickas, Lietuvos dainininkas (tenoras), kompozitorius.
* Ričardas Malinauskas, Lietuvos ir Druskininkų savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Nuorodos
--------

* Svetainė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Rytų provincija*Orientale* |
| --- |
|  |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  | **1898 – 2015** |  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Kongo Demokratinės Respublikos vėliava Kongo Demokratinė Respublika |
| **Administracinis centras** | Kisanganis |
| **Rajonai** | 4 |
|  |
| **Gyventojų** | 8 197 975 (2010 m.) |
| **Plotas** | 503 239 km² |

**Rytų provincija** (pranc. *Province Orientale*) – buvusi provincija Kongo Demokratinės Respublikos šiaurės rytinėje dalyje. Ribojosi su Centrinės Afrikos Respublika ir Pietų Sudanu – šiaurėje, su Uganda – rytuose, su Šiaurės Kivu ir Maniema – pietuose, su Rytų Kasajumi – pietvakariuose, su Pusiaujo provincija – vakaruose. Administracinis centras – Kisanganis.

Seniau ši teritorija vadinta ***Aukštutiniu Zayru***, vėliau – ***Aukštutiniu Kongu***. Provincijos rytuose yra speciali teritorija – Iturio laikinoji administracija, kur veikia JTO taikdarių misija, bandanti sustabdyti čia vykstančius ginkluotus konfliktus.

2015 m. Rytų provincija išskirstyta į 4 naujas provincijas.

Geografija
----------

Vakarinėje dalyje plyti Kongo baseino lyguma, apaugusi pusiaujo džiunglėmis. Šiaurėje ir rytuose paviršius kalnuotas. Svarbiausios upės – Kongas, Uelė, Bomu. Rytiniame pakraštyje telkšo Alberto ežeras.

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Provincija buvo padalinta į 4 rajonus (skliaustuose – administracinis centras):

* Žemutinės Uelės rajonas (Buta)
* Aukštutinės Uelės rajonas (Isiras)
* Čopo rajonas (Kisanganis)
* Iturio laikinoji administracija (Bunija)

|  |  |
| --- | --- |
|  **Kongo Demokratinės Respublikos provincijos** |  |
| Aukštutinė Katanga | Aukštutinis Lomamis | Aukštutinė Uelė | Čopas | Čuapa | Ituris | Kasajus | Kinšasa | Kvangas | Kvilu | Lomamis | Lualaba | Mai Ndombė | Maniema | Mongala | Pietų Kivu | Pietų Ubangis | Pusiaujo provincija | Rytų Kasajus | Sankuru | Šiaurės Kivu | Šiaurės Ubangis | Tanganika | Vidurinis Kasajus | Vidurinis Kongas | Žemutinė Uelė |
| Vėlionių piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Vėlionių piliakalnisVėlionių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°18′28.4″ š. pl. 26°14′1.3″ r. ilg.﻿ / ﻿55.307889°š. pl. 26.233694°r. ilg.﻿ / 55.307889; 26.233694Koordinatės: 55°18′28.4″ š. pl. 26°14′1.3″ r. ilg.﻿ / ﻿55.307889°š. pl. 26.233694°r. ilg.﻿ / 55.307889; 26.233694 |

 |
| Vieta | Ignalinos rajonas |
| Seniūnija | Ignalinos seniūnija |
| Plotas | 8x16 |
| Naudotas | I tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1992 |

**Vėlionių piliakalnis** – piliakalnis Ignalinos rajono savivaldybės teritorijoje, Vėlionių kaime, Ignalinos seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Urviniškė – Senasis Daugėliškis Vėlionyse pasukus į kairę šiaurės vakarų kryptimi į kaimą, už 100 m – į kairę pietvakarių kryptimi lauko keliuku pavažiavus iki sodybos – iš viso 450 m, toliau paėjus 100 m į vakarus nuo sodybos, per pušelėmis apsodinto lauko kampą aukštumoje – yra miško pakraštyje.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje. Aikštelė trikampė, pailga pietvakarių – šiaurės rytų kryptimi, 8 m ilgio, 16 m pločio šiaurės rytų dalyje. Čia supiltas iki 1 m aukščio, 8,5 m pločio kiek lenktas pylimas, užeinantis ir į šiaurinę aikštelės pusę, už kurio yra tarsi užslinkusio griovio pėdsakai – 20 m pločio, 1,5 m gylio įduba. Šlaitai statūs, iki 15 m aukščio. Aikštelė apgadinta duobių. Piliakalnis apaugęs pušų mišku. 

Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pradžia. 

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Puziniškio piliakalnis 14 km | Ažušilės piliakalnis 4 km | Senojo Daugėliškio piliakalnis 3,5 km |  |
| Linkmenų piliakalnis 16 km |  | Strakšiškės piliakalnis 4 km |
| Papravalės piliakalnis 7 km | Mažulonių piliakalnis 0,5 km | Jakaviškių piliakalnis 4,5 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------


* Gintautas Zabiela. Lietuvos medinės pilys. Vilnius. 1995, p. 256–257 (Nr. 94).

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Vėlionys
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

„Sun Microsystems" logotipas
**Sun Microsystems** (NASDAQ: **SUNW**) buvo kompiuterių programinės ir techninės įrangos gamintoja, įsikūrusi Santa Klaroje, Kalifornijoje, Silicio slėnyje.

2010 m. sausio 27 d. šią kompaniją įsigijo Oracle už 7,4 mlrd. JAV dolerių.

Techninė įranga
---------------

Gamino našius, bet dėl didelės kainos tik galinguose serveriuose bei darbo stotyse naudojamus RISC SPARC šeimos procesorius. Paskutinis populiarus modelis – *UltraSPARC IV*.

Programinė įranga
-----------------

### Operacinės sistemos

Kurė atvirą Unix tipo operacinę sistemą Solaris bei grafinę Java Desktop aplinką Solaris bei Linux sistemoms (GNOME pagrindu).

### Biuro programos

Daugiausia prisidėjo prie universalaus laisvo biuro programų paketo OpenOffice.org kūrimo bei tobulinimo, kurio pagrindu gamino nuosavybinį biuro programų paketą StarOffice.

### Programų kūrimo įrankiai

Sun Microsystems gamino daug programinės įrangos kūrimo priemonių, tarp jų – laisvą NetBeans integruotą programavimo aplinką bei Sun Studio.

### Java

Java – tai programavimo kalba ir nemokama platforma populiariausioms operacinėms sistemoms. 2006 m. Sun paskelbė jog jų Java išpildymas palaipsniui pereina prie atviro kodo ir po keleto metų bus platinamas su GPL licencija, praplėsta sujungimo išimtimi.

Savo užmojais Java kalbai prilygsta nebent amžinų konkurentų Microsoft .NET platforma.

### Sertifikavimas

Kompanija turėjo egzaminavimo tarnybų tinklą, leidžiantį daugelyje pasaulio vietų laikyti tuos pačius Java egzaminus ir gauti firmos vardu garantuojamą oficialų žinių įvertinimą.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Sun Microsystems** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficialus puslapis
Koordinatės: 54°45′24″š. pl. 24°56′11″r. ilg.﻿ / ﻿54.75656°š. pl. 24.93641°r. ilg.﻿ / 54.75656; 24.93641

Bražuolės akmuo įšalęs į upės ledą
**Bražuolės akmuo** – stambus riedulys, valstybės saugomas geologinis gamtos paveldo objektas Joteliūnų kaime (Vievio sen.), Elektrėnų savivaldybėje, Bražuolės upės kairiajame krante. Priklauso Kaišiadorių miškų urėdijos Vievio girininkijos (66 kv. 10 skl.) teritorijai. Upelio slėnis nuo seno garsėja retų augalų, įrašytų į Lietuvos Raudonąją knygą, sankaupomis, todėl čia įsteigtas Bražuolės botaninis draustinis.

Akmuo saugomu paskelbtas remiantis LR Aplinkos ministerijos 2010 m. liepos 30 d. potvarkiu Nr. D1-675.

Akmuo slūgso prie stataus, mišku apaugusio šlaito, šalia plačios proskynos. Šioje vietoje nutiesta aukštos įtampos elektros linija kerta upę. Apie 100 m nuo akmens, pasroviui, ant šlaito pastatyta santvarinė elektros atrama. Riedulys dalinai apsemtas upės vandens, netaisyklingo kūgio formos, dalinai apsamanojęs, viršus apskaldytas. Jo matomos dalies ilgis 3,4 m, plotis 3,2 m, aukštis 2 m, apimtis ties apačia 11,2 m. Riedulį sudaro rausvas granitas su koncentruotomis lauko špatų kristalų sankaupomis, biotitu, pavieniais granatais.

Ties Joteliūnų kaimu, pasroviui už 800 m dešiniajame Bražuolės slėnio šlaite, atsidengia klintinio tufo atodanga.

Duomenys
--------

Parametrai pateikti virš vandens esančios dalies.

* Aukštis: 2,00 m
* Ilgis: 3,40 m
* Plotis: 3,20 m
* Perimetras: 11,20 m

Nuorodos
--------

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras Archyvuota kopija 2021-01-26 iš Wayback Machine projekto.
* Geologinės retenybės prie Bražuolės

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RElektrėnų savivaldybės saugomos teritorijos |
| --- |
|  |
| Nacionaliniai parkai | 
Trakų istorinis nacionalinis parkas |
|  |
| Regioniniai parkai | 
Neries regioninis parkas |
|  |
| Valstybiniai draustiniai | 
Pipiriškių geomorfologinis • Strošiūnų kraštovaizdžio |
|  |
| Savivaldybės draustiniai | 
Ilgio ornitologinis |
|  |
| Valstybiniai gamtos paveldo objektai | 
Alkų ąžuolas • Ausiutiškių konglomeratas • Bražuolės akmuo • Bražuolės tufų atodanga • Paneriškių ąžuolas |
|  |
| Savivaldybės gamtos paveldo objektai | 
Aleksandriškių eglė • ~~Aleksandriškių uosis~~ • Beižionių akmenys • Belezų akmuo • Giedraitiškių ąžuolas • Grabijolų klevas • Laičių akmenys • Mustenių akmuo • Pajurgiškių akmuo • Streipūnų ąžuolas • Žikaronių akmuo |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 13°20′ p. pl. 48°15′ r. ilg.﻿ / ﻿13.333°š. pl. 48.250°r. ilg.﻿ / 13.333; 48.250

Bė salos padėtis
**Bė sala** (malag. *Nosy Be* – „didžioji sala", pranc. *Nosse Be, Assada*) – sala Mozambiko sąsiauryje, šalia šiaurės vakarinių Madagaskaro salos krantų, priklauso Madagaskarui. Plotas – 320 km².

Bė sala yra 5 km nuo Madagaskaro salos, apsupta būrio mažų salelių (Kombos, Micijo, Sakatijos, Tanikelio). Sala vulkaninės kilmės, kalnuota, iškyla į 450 m aukštį (Lokobės k.). Yra 11 vulkaninių kraterių. Salą dengia tropiniai miškai, kuriuose gyvena vienos mažiausių pasaulio varlių *Stumpffia pygmaea*, chameleonai, lemūrai. Įsteigtas Lokobės draustinis.

Bė saloje 2013 m. gyveno 73 010 gyventojų. Pagrindinė gyvenvietė – Andoanis (39 500 gyv.). Auginamos cukranendrės, kvapiosios kanangos, gaminamas cukrus, romas, renkami kvapieji aliejai. Svarbus turistinis centras. Veikia tarptautinis oro uostas (tiesioginiai skrydžiai iš Europos). Su žemynu susisiekiama valtimis.

* Salos žemėlapisSalos žemėlapis
* Vakarinės pusės paplūdimysVakarinės pusės paplūdimys
* Kvapiųjų aliejų distiliavimasKvapiųjų aliejų distiliavimas
* AndoanisAndoanis
| **Jonas Vaidutislenk. *Jan Wajdut*** |
| --- |
| Lietuvių kunigaikštis |
| Gediminaičiai |
| Gimė | 1365 m.Drohičinas |
| Mirė | 1402 m. (~37 metai)pavasaris, Krokuva |
| Tėvas | Butautas |
| Lietuvių kunigaikštis |
|  |
| Veikla | lietuvių kunigaikštis, kunigas. |

**Jonas Vaidutis** (lenk. *Jan Wajduta*, 1365 m. Drohičinas – 1402 m. pavasaris, Krokuva) – lietuvių kunigaikštis, kunigas.

Biografija
----------

Kunigaikščio Butauto sūnus, Lietuvos didžiojo kunigaikščio Kęstučio vaikaitis. Titulavosi Drohičino kunigaikščiu. Butautui 1365 m. pabėgus į Prūsiją pas kryžiuočius, 1381 m. tėvu pasekė ir Vaidutis. Vėliau apsigyveno Prahoje. Manoma, čia pakrikštytas Jono vardu. Studijavo Prahos universitete, buvo įšventintas į kunigus. Vėliau persikėlė į Lenkiją, valdomą Jogailos. 1389 m. minimas kaip Krokuvos pranciškonų kustodas (vyresnysis), Krokuvos ir Sandomiero kanauninkas. 1401-1402 m. antrasis Krokuvos akademijos rektorius. Manoma, palaidotas Krokuvos katedroje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rimvydas Petrauskas. *Jonas Vaidutis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 700 psl.

Nuorodos
--------

* Agnieszka Pechta: Jan Wajduta Butawtowicz -zapomniany książę litewski w oświetleniu historiografii polskiej. Piotrkowskie Zeszyty Historyczne 5 (lenk.)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Bėgimo takelis-treniruoklis** – treniruoklis su įmontuotu judančiu takeliu, ant kurio galima žingsniuoti arba bėgti.

Užsiėmimai ant bėgimo takelių yra laikomi vienu efektyviausiu riebalų deginimo būdų, nes jį naudojant pagreitinama medžiagų apykaita, deginamos kalorijos, mažinamas svoris, stiprinamas organizmas. Jie tinka stiprinti širdžiai, kraujagyslių ir kvėpavimo sistemoms.

Yra du bėgimo takelių tipai: mechaniniai ir elektriniai. Mechaninių takelių dangą priverčia judėti pats sportininkas, tokiems treniruokliams nereikalinga elektros energija.

Elektrinių bėgimo takelių apkrovos reguliuojamos dviem būdais: keičiant bėgimo paviršiaus nuolydžio kampą arba jo sukimosi greitį. Tai galima padaryti reguliuojant treniruoklį per pultą ar įjungus specialią treniruotės programą, kuri paprastai būna įdiegta į modernesnius bėgimų takelių treniruoklius.

Bėgimo takelio lygis priklauso nuo variklio galingumo, bėgimo dangos pločio, maksimalaus bėgiko, kurį takelis atlaikys, svorio bei amortizacijos. Amortizacija sumažina smūginę apkrovą, kenkiančią stuburui ir sąnariams.

Bėgimo takelio treniruoklio ekrane galima stebėti duomenis apie greitį, "nubėgtą" nuotolį, žingsnių skaičių, savo pulsą ir kt.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Jonas Tručinskas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1953 m. balandžio 2 d. (70 metų)Smilgiuose |
| Vaikai | Daina |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Šiaulių miesto ūkio, politinis bei visuomenės veikėjas |
|  |
| Alma mater | 1976 m. Kauno politechnikos institutas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| LPK garbės aukso ženklas |

**Jonas Tručinskas** (g. 1953 m. balandžio 2 d. Smilgių mst. Smilgių vienk.) – Lietuvos ir Šiaulių miesto ūkio, politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1971 m. baigė Panevėžio J. Balčikonio vidurinės mokyklos sustiprintos matematikos ir fizikos klasę, 1976 m. baigė Kauno politechnikos institutą, 1989 mokėsi Vilniaus universitete.

1976–1990 m. Šiaulių dviračių ir variklių gamyklos „Vairas" inžinierius, vyriausiojo inžinieriaus pavaduotojas. Nuo 1993 m. nuosavame versle ir yra ALKOS įmonių grupės vadovas.

1990–1995 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos deputatas, Pirmasis Šiaulių miesto savivaldybės tarybos pirmininkas atkurtoje nepriklausomoje Lietuvoje.

Buvo: Lietuvos pramonininkų konfederacijos narys, Šiaulių pramonininkų asociacijos viceprezidentas, Šiaulių universiteto tarybos narys, Šiaulių nevyriausybinių organizacijų konfederacijos prezidentas, Šiaulių „Saulės" Rotary klubo narys.

Dukra Daina.

Išnašos
-------

1. ↑  *KYK serija Lietuvos miestai*, Neolitas, 2005, p. 498, ISBN 978-9986-709-51-0
2. ↑  *Kas yra kas Šiauliu̜ apskrityje 2001*, Neolitas, 2001, p. 370, ISBN 978-9986-709-28-2
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Bėgių jungimas varžtais
Suvirinta bėgio siūlė
**Geležinkelio bėgiai** – dvi lygiagrečios plieno sijos, paklotos ant medinių ar gelžbetoninių pabėgių. Bėgiais rieda specialiai pritaikytos transporto priemonės, kurios vadinamos riedmenimis:

* traukiniai
* tramvajai
* funikulieriai ir panašus transportas

Palyginus su kitomis kelio rūšimis, bėgių paviršius yra labai lygus ir kietas, todėl juo riedančio rato trintis yra maža. Traukinio priešakinio paviršiaus plotas, palyginus su jo ilgiu, irgi gana mažas, todėl traukiniams būdingas ir santykinai nedidelis oro pasipriešinimas. Bėgiai reikalauja mažiau vietos: dviejų kelių geležinkeliu galima pervežti praleisti tokį pat keleivių ir krovinių kiekį, kaip ir keturių eilių automagistralė.

Atstumas arba plotis tarp bėgių – geležinkelio vėžės gali būti įvairus. Junginėje Karalystėje XIX a. būta geležinkelių, kuriuose vėžė buvo platesnė, nei du metrai. Šiuo metu apie 60 % pasaulio geležinkelių tinklo sudaro standartinė 1435 mm vėžė. Plačiosios vėžės geležinkeliuose lengviau pasiekiamas didesnis traukinio greitis, galima vežti didesnio svorio krovinius, tuo tarpu siauruosius geležinkelius pigiau nutiesti. Dideliam greičiui galima pritaikyti ir siaurąjį geležinkelį, tačiau tuomet jo tiesimas yra dar brangesnis.

Seniau bėgių sekcijos dažniausiai būdavo susukamos varžtais. Šiuo metu jos suvirinamos, sudarant ištisinę plieno juostą, kuria traukinys važiuoja daug tyliau.

Kai kurios geležinkelio rūšys naudoja dantytus bėgius, kurie būna pravartūs kai tenka važiuot į stačius šlaitus, kalnus.

* Surūdiję bėgiai. Matyti būdinga skerspjūvio formaSurūdiję bėgiai. Matyti būdinga skerspjūvio forma
* Bėgio ir pabėgio sutvirtinimasBėgio ir pabėgio sutvirtinimas
* Tramvajaus bėgiai Marselyje (Prancūzija)Tramvajaus bėgiai Marselyje (Prancūzija)
* Dantyti kalnų geležinkelių bėgiaiDantyti kalnų geležinkelių bėgiai

Lietuvoje didžiąją dalį geležinkelių tinklo sudaro 1520 mm vėžės keliai. Istoriškai susiklostė, jog toks vėžės plotis atėjo kartu su XIX a. nutiestomis geležinkelių magistralėmis Sankt Peterburgas - Varšuva ir Liepoja - Romnai. Kaizerinės Vokietijos okupacijos laikotarpiu didelė dalis geležinkelių buvo perkeista į 1435 mm pločio vėžę, tačiau 1944 m. po SSRS okupacijos visas Lietuvos geležinkelių tinklas buvo atkeistas į rusišką 1520 mm pločio vėžę.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Bėgiai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Jonas Tatoris** |
| --- |
| Gimė | 1925 m. birželio 17 d.Medeikiuose, Biržų raj. |
| Mirė | 2004 m. kovo 6 d. (78 metai) |
| Palaidotas (-a) | Lėbartų kapinėse |
|  |
| Veikla | Lietuvos menotyrininkas, architektūros istorikas |

**Jonas Tatoris** (1925 m. birželio 17 d. Medeikiuose, Biržų raj. – 2004 m. kovo 6 d.) – Lietuvos menotyrininkas, architektūros istorikas.

Biografija
----------

1943 m. baigė Biržų gimnaziją, vėliau – kūno kultūros mokytojų kursus Kaune. 1945 m. įstojo į Vilniaus dailės instituto Architektūros fakultetą, bet už antisovietinę pogrindžio veiklą 1946 m. nuteistas lagerio bei tremties metams. Grįžęs į Lietuvą dirbo mokytoju, statybininku, skulptorium. 1971 m. Vilniaus dailės institute baigė menotyrininko specialybės studijas.

Nuo 1958 m. apsigyveno Klaipėdoje, kur dirbo iki mirties. Įkūrė ir vadovavo Paveikslų galerijai, dirbo istoriku menotyrininku Paminklų restauravimo projektavimo instituto Klaipėdos skyriuje, dėstė Vilniaus dailės akademijos Klaipėdos vizualinio dizaino katedroje. Atgavus nepriklausomybę, buvo išrinktas pirmosios kadencijos Klaipėdos miesto tarybos deputatu.

J. Tatoris daug nuveikė uostamiesčio architektūros paveldo bei istorijos tyrinėjimuose, sukaupė vertingą istorinės medžiagos archyvą. Parašė unikalią monografiją „Senoji Klaipėda: urbanistinė raida ir architektūra iki 1939 metų" (1994), paskelbė mokslinių istorinių straipsnių, buvo vienas iš „Mažosios Lietuvos enciklopedijos" autorių. Už mokslinę ir pedagoginė veiklą J. Tatoriui suteikti humanitarinių mokslų daktaro, docento vardai.

Nuo 1976 m. buvo Lietuvos dailininkų sąjungos narys, surengė keletą personalinių akvarelės parodų. 2003 m. savo didžiulį mokslinį archyvą, biblioteką, tapybos darbus perdavė Mažosios Lietuvos istorijos muziejui. Už mokslinę veiklą tyrinėjant Klaipėdos architektūrinį bei istorinį paveldą 2002 m. J. Tatoriui suteiktas Klaipėdos miesto garbės piliečio vardas. Palaidotas Lėbartų kapinėse.

Literatūra
----------

* Klaipėda: miestas ir žmonės.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
*Kitos reikšmės – Alksnaitis (reikšmės).*
Koordinatės: 55°21′40.44″ š. pl. 25°59′28.81″ r. ilg.﻿ / ﻿55.3612333°š. pl. 25.9913361°r. ilg.﻿ / 55.3612333; 25.9913361



| Alksnaitis |
| --- |
| Alksnaitis žvelgiant nuo Ladakalnio |
| Vieta | Ignalinos raj. Lietuva |
| Plotas | 0,32 km² |
| Kranto linijos ilgis | 3,91 km |
| Vidutinis gylis | 5,1 m |
| Didžiausias gylis | 21,2 m |
| Įteka | Gėlainė |
| Išteka | Alksnelė (Gėlainė) |
|  |
|  Vikiteka | Alksnaitis |

**Alksnaitis** arba ***Alksnelis*** – ežeras rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, Linkmenų seniūnijoje, apie 4,5 km į šiaurės rytus nuo Linkmenų, iš esmės – Alksno ežero šiaurinė dalis (Alksnaičio ir Alksno ežerų kodas ežerų kadastre vienas – 12130883). Altitudė 138,4 m. Įeina į Aukštaitijos NP. Sąsiauriu pietuose jungiasi su Alksno ežeru, Gėlainos upeliu – su Ūkoju, Alksnele – su Linkmenu (Žeimenos upės baseinas). Yra nemažai įlankų, pusiasalių, kyšulių. Krantai statūs, aukšti, sausi, kai kur ardomi. Yra 1 miškinga sala, vadinama Avių sala (plotas 2,62 ha). Dubuo rininės kilmės. Dugne yra daubų; klostosi sapropelingas ir dumblingas molis, dumblinga gėlavandenė klintis. Atabradas siauras, smėlingas. Šiaurinėje ir rytinėje pakrantėse auga Papiliakalnės miškas, kitose pakrantėse plyti pievos, dirbami laukai. Prie ežero įsikūrę Papiliakalnės ir etnografinis Salų kaimai.

Prie ežero šiaurinio kranto stūkso Ladakalnio kalva, prie vakarinio – Kapų kalnas.

Ežerėvardis *Alksnáitis, Alksnẽlis* kildinamas nuo žodžio *alksna* („alksnynas, bala, klonis, slėnis").

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Alksnaitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 39
| **Jonas Vidas Aleksandravičius** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1944 m. liepos 17 d.Vartai, Krosnos valsčius |
| Mirė | 2014 m. lapkričio 4 d. (70 metų) |
|  |
| Veikla | muzikas, dirigentas, renginių režisierius |
|  |
| Alma mater | 1970 m. LSSR konservatorija |

**Jonas Vidas Aleksandravičius** (1944 m. liepos 17 d. Vartuose, Krosnos valsčius, Marijampolės apskritis – 2014 m. lapkričio 4 d.) – Lietuvos muzikas, dirigentas, renginių režisierius.

Biografija
----------

1970 m. LSSR konservatorijoje baigė akordeono klasę ir dirigavimą. 1963–1970 m. dainų ir šokių ansamblio „Lietuva" orkestro artistas, orkestro grupės vadovas, 2002–2003 m. ansamblio vadovas. 1972–2006 m. Vilniaus universiteto dainų ir šokių ansamblio meno vadovas. 1972–2006 m. Vilniaus universiteto, 1980–1985 m. LSSR konservatorijos dėstytojas, nuo 1987 m. docentas. Stažavosi 1988 m. Niujorke, 1989 m. Sidnėjuje. Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Kūryba
------

Su Vilniaus universiteto dainų ir šokių ansambliu parengė daugiau kaip 15 koncertinių programų („Augo liepelė", „Tėviškės garsai", „Užtekėk, saulele", „Kviečia jaunystė", „Salve Alma Mater"). Liaudies muzikos festivalio „Skamba, skamba kankliai" iniciatorius, 1973–1985 m. režisierius. Baltijos šalių studentų dainų švenčių „Gaudeamus" scenarijaus autorius, 1974–1988 m. režisierius. 1988 m. pirmojo Lietuvos grožio konkurso „Gražioji vilnietė" iniciatorius, režisierius. 1991 m. IV pasaulio lietuvių sporto žaidynių uždarymo scenarijaus autorius ir vyr. režisierius. 1994 m. ir 2003 m. Pasaulio lietuvių dainų švenčių „Ansamblių vakaro" meno vadovas, vyr. režisierius.

Sukūrė daugiau kaip 20 kūrinių lietuvių liaudies instrumentų orkestrui, chorui, kaimo kapelai, muzikos liaudies ansamblių dainoms ir šokiams.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2015-01-18 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Mirė žymus muzikas Jonas Vidas Aleksandravičius, 2014-11-05
3. ↑  *Jonas Vidas Aleksandravičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 764 psl.
**Gnėjus Kalpurnijus Pizonas** (lot. *Gnaeus Calpurnius Piso*; 44 ar 43 m. pr. m. e. – 20 m.) – Romos valstybės veikėjas, 7 m. pr. m. e. konsulas, Ispanijos vietininkas ir Afrikos prokonsulas.

Buvo vedęs Munaciją Planciną. Su ja susilaukė dviejų sūnų: Marko Pizono ir Gnėjaus Pizono.

17 m. Tiberijaus paskirtas Sirijos legatu. Tenai dėl netvarkos kėlimo, ištvirkavimų skatinimo tarp kareivių buvo pramintas „Legionų tėvu". Atviras Germaniko priešas. Manoma, jog Tiberijus apgalvotai išsiuntė Pizoną kenkti Germanikui. 20 m. apkaltintas Germaniko nunuodijimu. Nusižudė arba buvo nužudytas Tiberijaus paliepimu neprasidėjus teismui.

Tacito apibūdinamas kaip ūmus, nepaklusnus, pasipūtęs vyras. Seneka mini nevaldomą pyktį ir žiaurumą.

Nuorodos
--------

1. ↑  Tacitas, Publijus Kornelijus. Analai. Vilnius, 2005. II, 43. Psl. 82.
2. ↑  Seneka, Lucijus Anėjus. Apie pyktį. Vilnius, 2010. I, 18. Psl. 23-24.


|  |
| --- |
|   **Romos konsulas**   |
|  |
| *Anksčiau valdė:*Gajus Marcijus CenzorinasGajus Azinijus Galas | **Gnėjus Kalpurnijus Pizonas (7 m. pr. m. e.)**' | *Vėliau valdė:*Decimas Lelijus BalbasGajus Antistijus Vetas |
| Straipsnių serijos apie Senovės Romą dalis |