recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Juozas Paplauskas** |
| --- |
|  |
| Juozas Paplauskas 1926 m. |
| Gimė | 1896 m.Janapolio dvaras, Alytaus rajonas |
| Mirė | 1946 m. (~50 metų) |
|  |
| Veikla | darbininkas, profsąjungų organizatorius, politinis veikėjas |
| Partija | 1922 m. Lietuvos socialdemokratų partija |

**Juozas Paplauskas** (1896 m. Janapolio dvare, dab. Alytaus rajonas – 1946 m.) – darbininkas, profsąjungų organizatorius, politinis veikėjas.

Biografija
----------

Prasilavinęs savarankiškai. 1922 m. „Socialdemokrato" reikalų vedėjas. 1923 m. gruodžio 28 – 29 d. LSDP XI suvažiavime ir 1925 m. XII suvažiavime išrinktas LSDP CK nariu. 1925 m. III Seimo narys. 1926–1927 m. Lietuvos profesinių sąjungų Centro biuro pirmininkas.

Po 1926 m. Krikščionių demokratų organizuoto valstybės perversmo buvo vienas iš pasipriešinimo diktatūrai šalininkų. 1927 m. rugsėjo 9 d. Alytuje plečkaitininkų pučo organizatorius. Nepasisekus sukilimui emigravo į Lenkiją. 1927 m. lapkričio 5 – 6 d. I emigrantų konferencijos Rygoje prezidiumo ir rezoliucijų komisijos narys. 1928 m. rugpjūčio 22 – 23 d. socialdemokratų – politinių emigrantų I konferencijoje Vilniuje ir 1929 m. rugsėjo 7 – 8 d. II konferencijoje išrinktas LSDOU Centro komiteto, (vėliau Vykdomojo komiteto) pirmininku. 1930 m. gruodžio 15 d.–16 d. III konferencijoje liko Vykdomojo komiteto nariu.

1936 m. gegužės 16 d. ir 1937 m. kovo 23 d. lenkų policijos buvo areštuotas, įtarus šnipinėjimu Lietuvos naudai, bet 1938 m. gegužės 23 – 26 d. vykusiame teisme išteisintas. 1940 m. kovo mėn. vėl suimtas Lietuvos policijos, atnaujinus Tauragės ir Alytaus sukilimų bylas. Paleistas 1940 m. birželio mėn. TSRS okupavus Lietuvą.
| **Juozas Paulauskas** |
| --- |
| Gimė | 1917 m. rugsėjo 10 d.Vaineikiai, Kretingos aps. |
| Mirė | 1950 m. birželio 3 d. (32 metai)Nausėdai, Kretingos aps. |
| Tėvas | Petras |
|  |
| Veikla | Lietuvos partizanas |
| Pareigos | Kardo rinktinės vadas (1949-1950 m.) |

**Juozas Paulauskas** (slap. **Dalius**, **Bočius**, 1917 m. Vaineikių k. Darbėnų vls. Kretingos apskr. – 1950 m. birželio 3 d. Nausėdų k. Darbėnų vls. Kretingos apskr.) – Lietuvos partizanas, Lietuvos laisvės armijos Žemaičių apygardos Kardos rinktinės vadas.

Biografija
----------

Vaineikių girininkijos eigulys, nuo 1944 m. partizanas. Lietuvos laisvės armijos Žemaičių apygardos Kardo rinktinės štabo apsaugos Vizbuto kuopos narys, vėliau – būrio vadas. Nuo 1949 m. – Kardo rinktinės štabo viršininkas, vėliau – rinktinės vadas.

Žuvo 1950 m. birželio 3 d. kartu su rinktinės štabo viršininku Kazimieru Martinkumi-*Saga*, partizanais Justinu Rimkumi-*Ąžuolu*, Leonora Viluckyte-*Širšyne* ir Vytautu Zalecku-*Vaivoru* patekęs į Nausėdų kaimo Ganyklėlių miške MGB vidaus kariuomenės kareivių ir Darbėnų vls. stribų apsuptį. Palaikai išvežti į MGB Darbėnų valsčiaus poskyrio būstinę. Užkasimo vieta nežinoma.

Kardo rinktinė 1950m.Kardo rinktinės vadas Juozas Paulauskas (pirmoje eilėje trečias iš kairės)
Vardas įamžintas paminkluose žuvusiems Kardo rinktinės partizanams atminti Kretingos senosiose kapinėse (1992 m). ir Nausėdų kaimo miške (1995 m.).

1998 m gegužės 18 d. pripažintas Kario savanorio statusas, 1998 m. gegužės 20 d. suteiktas kapitono laipsnis (po mirties). 

* Kryžius ir paminklas partizanų žuvimo vietoje NausėduoseKryžius ir paminklas partizanų žuvimo vietoje Nausėduose
* Paminklinis akmuo NausėduosePaminklinis akmuo Nausėduose
* Paminklas Kardo rinktinės partizanams KretingojePaminklas Kardo rinktinės partizanams Kretingoje

Šaltiniai
---------

* Lietuvos ypatingasis archyvas. – F. K–1, ap. 47, b. 246. – L. 72v–73. – B. 265. – L. 44–48
* Dalia Kuodytė. Žemaičių apygarda Kardo (Kardų) rinktinė. – Laisvės kovų archyvas. – Kaunas, 1993. – T. 7. – P. 5
* Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo departamento archyvinė pažyma – 1998 m. kovo 6
* Juozas Baužys. Nausėdų girios sakalai. – Švyturys – 2003 m. kovo 8. – Nr. 19. – P. 1, 6
**Kvartirjeras** (rus. *квартирьер*, *квартиргер*; iš vok. *Quartiermacher oder Quartiermeister*) – kariškis, siunčiamas prieš judantį dalinį, kad išžvalgytų numatomą apsistojimo rajoną, surastų ir paskirstytų patalpas dalinio apgyvendinimui.

Iki XX a. pradžios kvartirjerai taip pat tyrinėdavo sanitarinę padėtį būsimame dalinio stovėjimo rajone, vietinių gyventojų požiūrį į armiją, rinktų duomenis apie vandens ir kuro šaltinius, kelių buvimą ir tinkamumą. Vėliau šias pareigas perėmė rekognoskuotės (išžvalgymo) grupės.

TSRS kariuomenėje kvartirjerų pareigybė egzistavo iki XX a. 7-to dešimtmečio.

Carinė Rusija
-------------

Rusijos kariuomenėje kvartirjero pareigos egzistavo nuo XVII a. pabaigos iki 1918 m.

Kiekvienas dalinys pasiųsdavo:

* po vieną karininką kvartirjerą nuo dalinio (artilerija – po viena nuo kiekvieno diviziono)
* po vieną puskarininkį ir 4 eilinius nuo kiekvienos kuopos, eskadrono, baterijos ir gurguolės.

Kelių dalinių, apsistojusių tam pačiame gyvenamajame punkte, kvartirjerų komandos paklusdavo vyriausiajam kvartirjerui (jo pavadinimas XVIII–XIX a. buvo **kvartirjer-majoras**).
  
Kvartirjer – majoras apžiūrėdavo gyvenvietę ar miestą, paskirstydavo jo dalis pagal atvykstančių dalinių skaičių ir dydį, parinkdavo vietas artilerijos ir gurguolių parkams, numatydavo pastatus lauko ligoninėms, vadų apgyvendinimui ir t. t.
  
Kiekvienos dalies kvartirjerai tęsdavo darbą jiems paskirtuose rajonuose, po to pasitikdavo atvykstančius savo dalinius, nurodydavo numatytas jų stovėjimo ir pagyvendinimo vietas.
  
Vyriausieji kvartirjerai su raportu atvykdavo pas vyriausią iš dalinių vadų.

Nuorodos
--------

* Квартирьер
**Juozas Paškevičius** (g. 1906 m. Kaune – ?) – Lietuvos šaltkalvis ir verslininkas.

Biografija
----------

Gimė Kauno Tilmanso fabriko darbininko šeimoje. Baigęs pradinę mokyklą, žinias gilino bendrojo vidurinio išsilavinimo kursuose. Nuo keturiolikos metų buvo šaltkalvių dirbtuvių mokinys. Pašauktas į Lietuvos kariuomenę, būtinąją tarnybą atliko Pirmajame pėstininkų pulke. Už gerą pareigų vykdymą apdovanotas medaliu.

Po demobilizacijos Kaune, Višinskio gatvėje, įkūrė savo dirbtuves ir jose įdarbino penkiolika šaltkalvių. Ši įmonė atliko metalo darbus įrengiant Kaune Kūno kultūros rūmus, Karininkų ramovę, Klaipėdoje Uosto elevatorių ir kt. 1938 m. pabaigoje J. Paškevičiaus šaltkalvių dirbtuvės laimėjo itin atsakingą užsakymą – statomai Kauno sporto halei pagaminti metalines stogo konstrukcijas, pastarųjų elementai buvo jungiami tarpusavyje kniedijant. Reikėjo perdirbti 220 t metalo ir darbams įvykdyti buvo pasamdyti papildomi darbininkai – iš viso statybvietėje dirbo apie 150 šaltkalvių. Juozas Paškevičius vėliau prisiminė, kad šio darbo ėmėsi, nes *...to iš manęs reikalavo lietuvio meistro pareiga*. Nepaisant trukdymų, užduotis buvo atlikta laiku ir už kelių savaičių Halėje prasidėjo 1939 m. Europos krepšinio čempionatas. J. Paškevičius buvo apdovanotas Lietuvos Prekybos, pramonės ir amatų rūmų Darbo žvaigždės ordino medaliu.

Įvertinimas
-----------

* Lietuvos nepriklausomybės medalis (1928 m.)
* Darbo žvaigždės ordino Aukso medalis (1939 m.)

Šaltiniai
---------

* *Šaltkalvis J. Paškevičius apdovanotas Darbo Žvaigždės aukso medaliu* // „Darbas", 1939-05-28, Nr. 22
* Virginija Skučaitė. *Halė kilo ant patriotizmo pamatų* // „Kauno diena", 2011-07-11
* Morta Baužienė. *Apie Kauno sporto halės - „sporto ir kultūrinės tvirtovės" – statybą* // „Archiforma", 2011
* Valdas Pryšmantas. *Arenų statybos: dabar ir prieškariu* // „Vakarų ekspresas", 2011-02-05
| ***Mes įsigijome katerį*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Mi faccio la barca |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Sergio Corbucci |
| Scenaristas (-ai) | Mario AmendolaBruno CorbucciErnesto Gastaldi |
| Vaidina | Laura AntonelliJohnny DorelliDaniela Poggi |
| Metai | 1980 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 104 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Mes įsigijome katerį** (it.  *Mi faccio la barca*) – 1980 m. Italijoje režisieriaus Sergio Corbucci sukurta komedija.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Laura Antonelli – Roberta
* Johnny Dorelli – gydytojas Pietro Savelis
* Christian De Sica – Atila
* Cariddi Nardulli – Fiorela Saveli
* Itaco Poggi – Klaudijus Savelis
* Daniela Poggi – Alesia

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Buvusioji žmona Roberta dabar savarankiška moteris, uždirbanti daugiau nei jis, todėl stomatologas Pietro iš paskutiniųjų stengiasi pasirodyti esąs ne prastesnis. Siekdamas padaryti įspūdį vaikams ir prilygti naujiesiems žmonos gerbėjams, jis įsigyja katerį, tačiau dėl lėšų stygiaus jo pirkinys yra mažas ir nuolat genda, o pats Pietro neturi daug įgūdžių valdyti laivą ir vis įsivelia į nemalonumus. Nenorėdama rizikuoti vaikais, Roberta nusprendžia kartu leistis į kelionę. Kartu leidžiant laiką tarp buvusių sutuoktinių vėl pradeda busti jausmai, tačiau tuo metu į katerį patenka du nuo policijos besislapstantys nusikaltėliai...
|  |
| --- |
| Kvartet 4M |
| Kilmė | Zagrebas, Jugoslavijos vėliava Jugoslavija (dab. Kroatija) |
| Žanrai | beat, rokas, poprokas, popmuzika |
| Aktyvumo metai | 1956–1974 |
| Įrašų kompanija | Jugoton, PGP-RTB, Croatia Records |
| Buvę nariai |
| Ivica Krajač-Mali  Branko Marušić-Medo  Željko Ružić- Muki  Miro Ungar  Saša Sablić-Medicus |

**Kvartet 4M** buvo Jugoslavijos muzikos grupė iš Zagrebo, gyvavusi 1956–1974 metais.

Istorija
--------

„Kvartet 4M" susikūrė 1956 metais Zagrebe. Tada grupę sudarė Ivica Krajač-Mali, Branko Marušić-Medo, Željko Ružić-Muki ir Miro Ungar. 1960 m. grupę paliko Ž. Ružić-Muki, naujuoju nariu tapo Saša Sablić-Medicus.

1969 metais atstovavo Jugoslavijai „Eurovizijos" dainų konkurse, kur atliko dainą „Pozdrav svijetu" (liet. *Linkėjimai pasauliui*). Baladėje geros dienos linkima net aštuoniomis užsienio kalbomis: ispanų, vokiečių, prancūzų, anglų, olandų, italų, rusų ir suomių. „Eurovizijoje" atstovai tarp 16 dalyvių su 5 taškais užėmė 13 vietą.

Iš viso grupė įrašė 60 plokštelių. Sėkmingiausiais singlais tapo „Rijeka bez povratka", „Buona sera signorina", „Kad ja pođoh na Bembašu", „Charlie Brown", „Volim kišu", „Platno, boje, kist i… twist", „Nima Splita do Splita", „Don Pasquale", „Pozdrav svijetu", „Idem i ja… ne, ti ne" ir „Neka visi Pedro".

Nuorodos
--------

* Daina „Pozdrav svijetu" (1969 m.)

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Luciano Capurso ir Hamo Hajdarhodžić  *„Jedan dan"*** |  **Jugoslavijos atstovai Eurovizijoje**1969 | Po to:**Eva Sršen  *„Pridi, dala ti bom cvet"*** |
**Lietuvos-Vokietijos sienos sutartis** – dvišalė 1928 m. sutartis, kuria įteisinti Lietuvos-Vokietijos valstybės sienos pakitimai po Klaipėdos krašto sukilimo. Sutartas pasirašyta 1928 m. sausio 29 d. įsigaliojo 1929 m. gegužės 4 d.

Prielaidos
----------

Vokietija dėl politinių priežasčių pritarė Klaipėdos krašto prijungimui prie Lietuvos, bet traktavo jį kaip laikiną, stengėsi, kad priverstinis Klaipėdos krašto perdavimas Lietuvai būtų ekonomiškai ir politiškai kuo mažiau nuostolingas. 1924–1926 m. derybose aptarti sienos nustatymo principai, 1928 m. galutinai suderinta daugelio su Klaipėdos kraštu susijusių sutarčių ir konvencijų projektai.

Sutarties sąlygos
-----------------

Valstybės sienos ruožas, skiriantis Klaipėdos kraštą nuo Vokietijos, nustatytas remiantis 1919 m. Versalio taikos sutartimi ir 1924 m. Klaipėdos konvencija. Nuo Smalininkų iki Rusnės siena ėjo Nemunu, toliau jo žiočių pietine atšaka – Skirvyte (šiaurinis upės krantas priklausė Lietuvai, pietinis – Vokietijai), nuo šios žiočių tiesia linija per Kuršių marias 4 km į pietvakarius nuo Nidos esančios atžymos link ir per Kuršių neriją tiesia linija iki Baltijos jūros. Sienos pietinis ruožas nustatytas remiantis 1914 m. Sankt Peterburge pasirašyta Vokietijos-Rusijos konvencija, kuri iš esmės atitiko dar 1422 m. Melno taika nustatytą Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Vokiečių ordino sieną.

Sutartis konstatavo abiejų šalių piliečių teisę laisvai laivuoti ir plukdyti sielius Nemunu, abiem jo žiočių atšakomis (Skirvyte bei Atmata) ir Kuršių mariomis, jų nuosavybės teises sienos kitoje pusėje, buvo susitarta dėl bendros sienos priežiūros. Dauguma sutarties straipsnių užfiksavo maždaug lygias abiejų šalių teises, tik Vištyčio ežere vokiečių piliečiams sudarytos palankesnės sąlygos žūklauti. Vokietija oficialiai nepareiškė, kad Klaipėdos kraštą pripažįsta Lietuvai, bet faktiškai tai padarė, „de jure" siena pripažindama Nemuno žemupį. Lietuvai nepavyko užfiksuoti sutarties galiojimo visam laikui. Po Lietuvos-Vokietijos sienos sutarties iki nacių įsigalėjimo Vokietijoje 1933 m. šalių santykiai tapo saugesni.

Sutartis faktiškai nustojo galiojus 1939 m. kovo 23 d. kai nacių Vokietija aneksavo Klaipėdos kraštą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos–Vokietijos sienos sutartis. Visuotinė lietuvių enciklopedija (tikrinta 2022-09-20).
2. ↑  *Lietuvos-Vokietijos sienos sutartis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 351 psl.
**Lietuvos-Voluinės sutartis** – 1219 m. taikos sutartis tarp Lietuvos, Deltuvos, Žemaitijos ir kitų žemių kunigaikščių pasiuntinių ir Voluinės didžiojo kunigaikščio Romano Mstislavičiaus našlės Romanovos bei jos sūnų Danieliaus Haličiečio ir Vasilkos. Sudaryta Voluinės Vladimire.

Istorija
--------

Lietuvos-Voluinės sutartį trumpai aprašė Ipatijaus metraštis. Pasak šio metraščio, sutartį sudarė 21 lietuvių kunigaikščio pasiuntinys: penkių vyriausiųjų kunigaikščių (Živinbudas, Daujotas, jo brolis Viligaila, Dausprungas ir jo brolis Mindaugas), žemaičių kunigaikščių (Erdvilas, Vykintas), Deltuvos kunigaikščių, t. p. Bulaičių ir Ruškaičių atstovai. Sutartis galiojo maždaug iki 1238 m. Manoma, kad šioje sutartyje paminėtų žemių kunigaikščiai įsipareigojo padėti Voluinės kunigaikštystei gintis nuo Lenkijos ir Černigovo kunigaikščių, kurie pretendavo į Voluinės sostą, Voluinės kunigaikščiai – neprieštarauti Lietuvos politinės įtakos stiprėjimui Juodojoje Rusioje, priklausiančioje Voluinės kunigaikštystei.

Reikšmė
-------

Lietuvos-Voluinės sutartis – pirmas patikimas istorinis faktas, kad XIII a. pradžioje jau gyvavo Lietuvių žemių konfederacija, pirmasis žinomas besikuriančios Lietuvos valstybės diplomatinis aktas ir svarbus istorijos šaltinis. Remdamasis sutartimi ir kitais istorijos šaltiniais istorikas Edvardas Gudavičius apytikriai nustatė minimų kunigaikščių ir jų grupių valdas, jų santykius. Sutartis atspindi didėjančią Lietuvos žemių konfederacijos įtaką Vidurio ir Rytų Europos šiaurinėje dalyje, akivaizdžiai rodo, kad XIII a. pirmaisiais dešimtmečiais konfederacija sugebėjo ne tik gintis, rengti žygius į gretimas šalis, bet ir plėtoti diplomatinę veiklą.
Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose minimas Mindaugas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rimantas Jasas, Vytautas Spečiūnas. *Lietuvos-Voluinės sutartis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 351 psl.
Koordinatės: 56°0′ š. pl. 124°0′ r. ilg.﻿ / ﻿56.000°š. pl. 124.000°r. ilg.﻿ / 56.000; 124.000

| Vilistono tvenkinys |
| --- |
| Vilistono tvenkinio Ospikos įlankaVilistono tvenkinio Ospikos įlanka |
| Vieta | Kanada (Britų Kolumbija) |
| Plotas | 1779 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1770 km |
| Kilmė | Dirbtinė |
| Didžiausias gylis | 166 m |
| Tūris | 70,3 km³ |
| Įteka | Taikos upė, Finlėjus, Pastarnokų upė, Omineka, Indženika, Ospika |
| Išteka | Taikos upė |
|  |
|  Vikiteka | Vilistono tvenkinys |

**Vilistono tvenkinys** (angl. *Williston Lake*) – tvenkinys, 1963–1968 m. įrengtas vakarų Kanadoje, Britų Kolumbijoje, Taikos upės slėnyje. Susidarė Taikos upę patvenkus Beneto užtvanka (angl. *W. A. C. Bennett Dam*, dar žinoma Gordono M. Šramo (*Gordon M. Shrum*) vardu), ties Hadsons Houpu. Užtvanka pastatyta energetikos, kovos su potvyniais reikmėms. Dėl užtvankos susidarė 1779 km² ploto, 70,3 km³ tūrio ir 251 km ilgio tvenkinys. Tai didžiausias tvenkinys Britų Kolumbijoje ir 7 pagal tūrį pasaulyje.

Tvenkinys įsiterpia į Uolinių kalnų lovį, susideda iš 3 šakų – buvusio Taikos upės kanjono bei Finlėjaus ir Pastarnokų upės užlietų žemupių. Vilistono tvenkinio pakrantėse sudaryti keli provinciniai parkai.

Tvenkinys pavadintas Britų Kolumbijos politiko Rėjaus Džiliso Vilistono (*Ray Gillis Williston*) garbei.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 119
2. ↑
| Kvecių II pilkapynas |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Kvecių II pilkapynasKvecių II pilkapynas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°54′51″ š. pl. 21°13′03″ r. ilg.﻿ / ﻿55.91417°š. pl. 21.21750°r. ilg.﻿ / 55.91417; 21.21750Koordinatės: 55°54′51″ š. pl. 21°13′03″ r. ilg.﻿ / ﻿55.91417°š. pl. 21.21750°r. ilg.﻿ / 55.91417; 21.21750 |

 |
| Vieta | Kretingos rajonas |
| Seniūnija | Kretingos seniūnija |
| Plotas | 0,2 ha |
| Naudotas | I tūkstantmetis iki Kr. |
| Žvalgytas | 1948, 1957, 1959, 1963 m. |

**Kvecių pilkapynas**, vadinamas  *Katmilžiais* – buvęs pilkapynas pietvakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Kveciuose (Kretingos seniūnija), 0,3 km į pietvakarius nuo kelio  **2308**  Kretinga–Rūdaičiai–Žibininkai , Treinupio (Tenžės kairiojo intako) dešiniajame krante.

Vieta
-----

Pilkapynas buvo įrengtas Tenžės ir Treinupio santakoje esančios aukštumos pakilumoje. Šiuo metu teritorija ariama. Pilkapių žymių nesimato.

Teritorija apėmė apie 0,2 ha plotą.

Į pietvakarius yra Kvecių pilkapynas ir kapinynas.

Istorija
--------

Pilkapyną sudarė 4 pilkapiai, vadinami *Katmilžiais*. Pietinėje dalyje stūksojo didžiausias, 12 m skersmens, iki 2 m aukščio pilkapis, vadintas  *Kaukuru*. Kiti 3 pilkapiai buvo išsidėstę į šiaurę - šiaurės rytus nuo jo. 1937–1938 m. išardyti, akmenys išrinkti ir išvežti Klaipėdos uosto statyboms, teritorija suarta. Ardant *Kaukurą*, rasta anglių, pelenų, degintų kaulų ir žalvarinis įmovinis ietigalis.

1948 m. pilkapyną išaiškino, 1957 m. žvalgė Ignas Jablonskis, 1958 m. – Juozas Mickevičius, 1963 m. – Algimantas Merkevičius.

Pilkapiai datuojami bronzos amžiaus pabaiga – ankstyvuoju geležies amžiumi.
1972–1977 m. – respublikinės reikšmės archeologijos paminklas (AR533),

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pilkapiai II, Kvecių k. Rūdaičių apyl. - Archeologinio paminklo pasas. - Kretingos muziejaus mokslinis archyvas. - F. 4, b. 13. - L. 75–79
2. ↑  Algimantas Merkevičius. *Kvecių pilkapynas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 374 psl.
3. ↑  Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas. - Vilnius, 1973. - P. 138, eil. Nr. 533  
Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas (tęsinys). - Vilnius, 1977. - Eil. Nr. AR533
**Lietuvių traktas** arba **Jogailos kelias** – istorinis kelias, jungiantis dvi ATR sostines – Vilnių ir Krokuvą. Jo atsiradimas siejamas su Lietuvos didžiojo kunigaikščio Jogailos vestuvine kelione per Liubliną į Krokuvą, kur jis, priėmęs Lenkijos didikų pasiūlymą, 1386 m. vedė Lenkijos karalienę Jadvygą. Netrukus Jogaila *Lietuvių traktu* keliavo atgal – krikštyti lietuvių, vėliau ne kartą lankė Vilnių ir kitus Lietuvos miestus. Po jungtuvių ryšiai tarp abiejų valstybių sustiprėjo ir šiuo keliu raiti ir važiuoti važiavo dvariškiai, pirkliai ir kariškiai. Riedėjo pašto karietos, buvo gabenamos įvairios prekės, todėl istorikai neretai šią trasą pavadina ir *prekybos keliu*. Išjojęs traktu iš Vilniaus, Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas Merkinėje neretai pasukdavo į vakarus ir jodavo medžioti į Vygrius. Šis kelias buvo vadinamas Vygrių traktu. Po  Pirmojo Lenkijos-Lietuvos valstybės padalijimo abi buvusios senosios sostinės atsidūrė skirtingose valstybėse ir ryšiai tarp jų beveik nutrūko. Vėliau dar kelis kartus keitėsi valstybių sienos, prekes ir žmones imta vežti geležinkeliais – galiausiai šis istorinis traktas buvo umirštas.

Griuvus *geležinei uždangai*, atsirado susidomėjimas istoriniais keliais, kažkada jungusiais Rytų ir Vakarų Europą. Vokietijos mieste Erfurte gimė projektai *Via Regia*, siekiantys atgaivinti užmirštus kelius Europoje. Vienas iš projektų pavadintas *Jogailaičių keliu*, atkartoja buvusi *Lietuvių traktą*. Jo rekonstravimo entuziastai ištyrė net konkrečias gatves Liubline, kuriomis iš Krokuvos į Vilnių jojo Lietuvos krikštytojai. Liubline susikūrė turistinė organizacija *Szlak jagiellonski*, kuri nustatė du turistinio *Jogailos kelio* variantus: 

* Vilnius-Eišiškės-Rodūnė-Mastai-Valkaviskas-Brestas-Liublinas-Sandomiras-Krokuva

ir

* Vilnius-Merkinė-Gardinas-Narevas-Bielskas-Liublinas-Vislica-Krokuva.

2009 m. vasarą keliautojų grupelė pirmą kartą važiavo naujaja turistine trasa. Organizatoriai tikisi šį maršrutą įtraukti į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Grażyna Piech, *Dzieje wsi Kaznów do końca XVIII wieku na tle rozwoju społeczno-gospodarczego parafii Ostrów Lubelski*
2. ↑  Via Regia. Kulturstraße des Europarates
3. ↑  W 620–lecie powrotu króla Władysława Jagiełły z chrztu Litwy. [neveikianti nuoroda]
4. ↑  Organizacja Turystyczna „Szlak Jagielloński"
5. ↑  „Szlak Jagielloński" Kraków – Lublin – Wilno
6. ↑  Jogailaičių keliu [neveikianti nuoroda]
7. ↑  Iwona Klimaszewska. Szlakiem Jagiellonów
| **Vilius Bartulis** |
| --- |
| Gimė | 1953 m. birželio 6 d. (69 metai)Ramygala |
| Tėvai | Antanas Bartulis ir Eleonora Bartulienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Aušra Bartulienė |
| Vaikai | Povilas, Eglė, Julija |
|  |
| Veikla | mechanikos inžinierius |
| Sritis | transporto inžinerija |
| Organizacijos | Vilniaus Gedimino technikos universitetas |
|  |
| Išsilavinimas | technologijos mokslų daktaras |
| Alma mater | Vilniaus inžinerinis statybos institutas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| VGTU 50-mečio aukso medalis |

**Vilius Bartulis** (g. 1953 m. birželio 6 d. Ramygala) – Lietuvos transporto inžinierius, technologijos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1964 m. baigė Kupiškio rajono Vėžionių pradinę mokyklą.

1971 m. baigė Kupiškio Vl. Rekašiaus vidurinę mokyklą (dabar – Lauryno Stuokos Gucevičiaus gimnazija).

1976 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą.

1982–1985 m. Leningrado politechnnikos instituto (dab. Sankt Peterburgo Petro Didžiojo politechnikos universitetas) aspirantas. 1992 m. technikos mokslų kandidatas, 1993 m. nostrifikuotas – daktaras, technologijos mokslai.

1976–1982 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto darbuotojas, nuo 1985 m. instituto (nuo 1991 m. Vilniaus technikos universitetas, nuo 1996 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) dėstytojas, nuo 1992 m. Transporto inžinerijos (iki 1996 m. Mechanikos) fakulteto prodekanas; nuo 1995 m. docentas, nuo 2010 m. sausio 1 d. iki 2015 m. rugpjūčio 31 d. – Transporto inžinerijos fakulteto dekanas. Nuo 2015 m. rugsėjo 1 d.  – Transporto technologinių įrenginių katedros, nuo 2017 liepos, sujungus dvi katedras, iki 2020 rugpjūčio 28 d. - Mobiliųjų mašinų ir geležinkelių transporto katedros docentas. Nuo 2017 m. vasario - Vilniaus kupiškėnų klubo prezidentas.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinių darbų svarbiausios sritys: kelių tiesimo mašinų dinaminių sistemų, kasybos mašinų parametrų, darbo procesų tyrimas, transporto technologinių sistemų bandymai ir ekspertizės, kelių eismo, pavojingų krovinių gabenimo saugumas. Paskelbė daugiau kaip 50 mokslinių straipsnių. Išradimų autorius. Parašė 7 mokomąsias ir publicistinės apžvalgos knygas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vilius Bartulis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 714 psl.
Koordinatės: 48°12′58.02″ š. pl. 16°21′14.7″ r. ilg.﻿ / ﻿48.2161167°š. pl. 16.354083°r. ilg.﻿ / 48.2161167; 16.354083

**Austrijos nacionalinis bankas** (vok. *Österreichische Nationalbank, OeNB*) – Austrijos valstybinis centrinis bankas, Europos centrinių bankų sistemos (ECBS), euro zonos narys. Banko prezidentas – Robert Holzmann.

Istorija
--------

Austrijos nacionalinis bankas
Austrijos-Vengrijos krona (1912 m.)
Austrijos nacionalinis bankas istoriją skaičiuoja nuo savo įkūrimo 1816 m. birželio 1 d. Po metų, 1817 m. liepos 15 d. bankas gavo išskirtinę teisę leisti banknotus. Pagal Austrijos-Vengrijos susitarimo (1867 m.) sąlygas, centrinio banko funkcijas vykdė Austrijos-Vengrijos bankas. Po imperijos žlugimo bankas, kartu valdomas Austrijos ir Vengrijos, toliau leido Austrijos-Vengrijos kroną, kuri tebebuvo bendra valiuta imperijos sudėtyje buvusiose šalyse: Austrijoje, Vengrijoje, Čekoslovakijoje ir kt. Austrijos-Vengrijos bankas oficialiai nustojo gyvuoti 1924 m. liepos 31 d.

Austrijos nacionalinio banko įkūrimo įstatymas buvo priimtas 1922 m. lapkričio 14 d. Pirmąsias operacijas bankas pradėjo 1923 m. sausio 1 d. 

1938 m. įvykus anšliusui ir Vokietijai okupavus Austriją, bankas buvo įjungtas į Reichsbanką. Išlaisvinus Austriją, bankas nuo 1945 m. liepos mėn. atnaujino savo veiklą.

2002 m. sausio 1 d. Austrija įsivedė eurą. Nacionalinis bankas pasinaudojo specialiu traukiniu, kuris apvažiavo visą Austriją, kad pakeisti gyventojams 12 mlrd. šilingų į eurus. Valiutos keitimas vykdomas be laiko apribojimų. 

Nacionalinis bankas turi 7 filialus, įsteigtus pagrindiniuose Austrijos žemių miestuose, taip pat Filache (Karintijoje).

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Austrijos nacionalinis bankas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • REuropos Sąjungos centriniai bankai Europos Sąjunga |
| --- |
|  |
| Euro zonos nariai | 
• Austrijos nacionalinis bankas • Belgijos nacionalinis bankas • Kipro centrinis bankas • Estijos bankas • Suomijos bankas • Prancūzijos bankas • Vokietijos Bundesbankas • Graikijos bankas • Airijos centrinis bankas • Italijos bankas • Latvijos bankas • Lietuvos Bankas • Liuksemburgo centrinis bankas • Maltos centrinis bankas • Nyderlandų bankas • Portugalijos bankas • Slovakijos nacionalinis bankas • Slovėnijos bankas • Ispanijos bankas • Kroatijos nacionalinis bankas |
|  |
| Ne euro zonos nariai | 
• Bulgarijos nacionalinis bankas • Čekijos nacionalinis bankas • Danijos nacionalinis bankas • Vengrijos nacionalinis bankas • Lenkijos nacionalinis bankas • Rumunijos nacionalinis bankas • Švedijos bankas |
|  |
| ES institucijos | 
• Europos Centrinis Bankas • Europos centrinių bankų sistema • Europos investicijų bankas |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| Gruzijos regionas**Meschetija მესხეთი** |
| 
Meschetijos peizažas |
| **Tauta** | turkai meschetinai |
| 
Meschetija – vienas Gruzijos regionų |
|

**Meschetija** (gruz. მესხეთი, *Mescheti*, turk. *Mesheti*), dar vadinama **Samcchė** – kalnuota istorinė sritis Pietų Kaukaze, Tao-Klardžetijos regione. Didžioji jos dalis yra dabartinėje Gruzijoje (dalis pietų ir pietvakarių Gruzijos). Istorinė Meschetija atitinka tris dabartinius Gruzijos Samcchės-Džavachetijos rajonus – Achalcichės, Adigenio ir Aspindzos. Centras – Achalcichė. Dalis istorinės Meschetijos yra dabartinės Turkijos pasienyje su Gruzija.

Istorija
--------

Teritorija senovėje buvo apgyvendinta gruzinų, kurie Bizantijos viešpatavimo laikais (VI–XI a.) priėmė krikščionybę. Sritis IX–XI a. priklausė Tao-Klardžetijos karalystei, vėliau kartu su ja buvo prijungta prie vieningos Gruzijos karalystės.

Nuo XIII a. neramumų Gruzijoje metais, Meschetijoje (Samcchėje) kilo nauji lyderiai, kurie atsiskyrė nuo Gruzijos, sudarė sąjungą su mongolais. Iš Mechetijos buvo vėl suvienytas visas Tao-Klardžetijos regionas, kuriame susikūrė Samcchės atabegatas.

XVI a. Meschetiją galutinai užkariavo turkai ir prijungė prie Osmanų Imperijos. Tuo metu daug gruzinų atverčiami į islamą, jie ima kalbėti turkiškai. Susidaro dvi naujos etninės grupės:

* *turkai meschetinai* – suturkėję gruzinai
* *čveneburiai* – gruzinai musulmonai

Silpstant Osmanų imperijai ir stiprėjant Rusijos įtakai Kaukazo regione 1829 m. pasirašius Adrianopolio taikos sutartį, šiaurinė Meschetijos dalis atiteko Rusijos imperijai. Regione prasidėjo „atgruzinėjimas" – daug gruzinų musulmonų XIX a. ypač antroje pusėje, persikėlė į Turkiją. Likę turkai meschetinai XX a. 5-ąjį dešimtmetį buvo deportuoti į Kazachiją ir Vidurinę Aziją. Daugelis jų ten ir liko ar pasklido po TSRS.

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RGruzijos istoriniai regionai |
| --- |
|  |
| 
Abchazija · Adžarija · Chevija · Chevsuretija · Džavachetija · Erco-Tianetija · Gurija · Heretija · Imeretija · Kachetija · Kartlija · Lečchumija · Meschetija · Megrelija · Mtiuretija · Pšavija · Rača · Samachablas · Svanetija · Tao-Klardžetija · Taširas · Trialetija · Tori · Tušetija | Gruzija |

 |
**Punsko etnografinis muziejus** – Lenkijos kultūros švietimo įstaiga, kurioje surinktas, saugomas ir eksponuojamas pasienio lietuvių etninis materialinis ir dvasinis paveldas. Įsikūręs Punsko lietuvių kultūros namų kelete kambarių. Muziejaus steigėjas ir nepakeičiamas vadovas – mokytojas pensininkas Juozas Vaina.

Ekspoziciją sudaro keletas skyrių. Viename eksponuojami krašto žemdirbystės padargai, įrankiai, namų apyvokos reikmenys. Kitame skyriuje sukaupti kaimo moterų rankdarbiai, pačių siūti rūbai, audimo staklės. Gausi senovinių pinigų kolekcija, draudžiamų lietuviškų knygų lotyniškais rašmenimis rinkinys. Juozas Vaina kartu su Sigitu Birgeliu yra išleidę albumą apie sukauptą materialinės kultūros kolekciją. Atskira stendas skirtas lietuvių transatlantinių lakūnų S. Dariaus ir S. Girėno atminimui: laikraščių iškarpos su informacija apie didvyrius, medaliai, ženkliukai, gairelės. Yra „Lituanikos" lėktuvo maketas, 1936 m. Marijampolėje išdrožtas koplytstulpis.

Mokytojas Vaina užrašė keletą tūkstančių liaudies dainų, legendų ir kitokių tautosakos pavyzdžių, kurie taip pat saugomi muziejaus fonduose. Kruopščiai surušiuotas Punsko ir Seinų žemės folkloras buvo išleistas 1997 m. ir 1998 m. atskiromis knygomis. Iš pradžių Juozas Vaina surinktus daiktus sandėliavo savo bute, vėliau – Punsko mokykloje ir galiausiai atidarė muziejų Kultūros namuose, pats vesdavo ekskursijas po ekspoziciją. Iš viso fonduose yra sukaupti keletas tūkstančių eksponatų. Etnografinio muziejaus įkūrėjas Juozas Vaina 1999 m. apdovanuotas Jono Basanavičiaus premija.

Nuorodos
--------

* Punsko etnografinis muziejus Archyvuota kopija 2009-03-16 iš Wayback Machine projekto.
* Juozo Vainos muziejus Archyvuota kopija 2008-04-07 iš Wayback Machine projekto.
* Punsko Juozo Vainos etnografinis muziejus Archyvuota kopija 2009-02-08 iš Wayback Machine projekto.
* Jolita Žurauskienė. „Eskizai" istorinėse Lietuvos žemėse
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Vilius Džiavečka** – Lietuvos žurnalistas.

Biografija
----------

1995–1999 m. Šiaulių universitete studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą. 1999–2001 m. dirbo žurnalistinį, pedagoginį darbą. Dirbo Šiaulių miesto dienraštyje „Šiaulių naujienos". Aktyviai dalyvavo visuomeninėje veikloje, bendradarbiavo karinėje spaudoje.

Nuo 2001 m. rugsėjo mėn. tarnauja Lietuvos kariuomenės Krašto apsaugos savanorių pajėgų štabe, pajėgų laikraščio „Savanoris" korespondentas, Savanorių pajėgų atstovas spaudai. Nuo 2005 m. laidos apie kariuomenę „Laisvai" vedėjas (Lietuvos radijo I programa).

2005 m. už stiprius kariuomenės ryšius su žiniasklaida, Spaudos atgavimo dienos proga, Lietuvos kariuomenės vado apdovanotas „Jūriniu mazgu".

2005–2006 m. į tarptautinės misijos rajoną Kosove, kur dislokuoti NATO operacijoje dalyvaujantys kariai savanoriai, lydėjo Lietuvos žurnalistus. 2007 m. Lietuvos vadovaujamos Goro provincijos ketvirtosios pamainos (PAG-4), atstovas spaudai.
| Puli埔里鎮 |
| --- |
| *Miesto gatvė* |
|  |
| 

PuliPuli

23°58′00″ š. pl. 120°58′00″ r. ilg.﻿ / ﻿23.96667°š. pl. 120.96667°r. ilg.﻿ / 23.96667; 120.96667﻿ (Puli)Koordinatės: 23°58′00″ š. pl. 120°58′00″ r. ilg.﻿ / ﻿23.96667°š. pl. 120.96667°r. ilg.﻿ / 23.96667; 120.96667﻿ (Puli) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+8) |
|  |
| **Valstybė** | Taivano vėliava Taivanas |
| **Apskritis** | Nantou apskritis |
|  |
| **Gyventojų** (2007) | 86 406  |
| **Plotas** | 162,22 km² |
| **Tankumas** (2007) | 533 žm./km² |
| **Altitudė** | 445 m |
|  |
| **Tinklalapis** | www.puli.gov.tw |

**Puli** (kin. 埔里鎮, pinyin: *Pǔlǐ zhèn*; pe̍h-ōe-jī: *Po·-lí tìn*) – miestas vidurio Taivane, Nantou apskrityje, vakarinėje Žongjango kalnagūbrio dalyje Tai Taivano geografinis centras. Gyventojų 86 tūkst. (2007 m. duomenys).

Veikia valstybinė alaus darykla, popieriaus fabrikas, vystomas ekoturizmas. Eina apie 35 km ilgio kelias iki Vulingo kalno (3275 m), esančio prie pat Hehuanšano. Tai aukščiausias transporto priemonėmis pasiekiamas taškas Taivano saloje. Apie 20 km į pietus nuo Puli telkšo Zijuetano ežeras.

Istorija
--------

Miestą 1999 m. sukrėtė Dzidzi žemės drebėjimas.
| Punios piliakalnis |
| --- |
| Piliakalnis iš rytų pusės |
| 

Punios piliakalnisPunios piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°30′43″ š. pl. 24°05′25″ r. ilg.﻿ / ﻿54.51194°š. pl. 24.09028°r. ilg.﻿ / 54.51194; 24.09028Koordinatės: 54°30′43″ š. pl. 24°05′25″ r. ilg.﻿ / ﻿54.51194°š. pl. 24.09028°r. ilg.﻿ / 54.51194; 24.09028 |

 |
| Vieta | Alytaus rajonas |
| Seniūnija | Punios seniūnija |
| Aukštis | 36-44 m |
| Plotas | 155x85 |
| Priešpilis | gyvenvietė |
| Naudotas | I tūkstantmečio pr.m.e - 1938 m. |
| Tirtas | 1958–1959, 1961–1962, 1972, 1994, 2000 m. m. |

**Punios piliakalnis** (dar žinomas kaip **Margio kalnas**) – piliakalnis Alytaus rajone, šalia Punios kaimo, Nemuno dešiniajame krante, prie Punelės upelio žiočių. Įeina į Nemuno kilpų regioninį parką.

Charakteristika
---------------

Aikštelė trikampė, išsidriekusi rytų-vakarų kryptimi, 155 m ilgio ir 85 m pločio rytiniame gale. Jos šiaurinę ir pietinę dalį apardė upės. Vakarinėje aikštelės dalyje yra 15 m ilgio ir 23 m pločio terasa. Aikštelės rytiniame krašte yra supiltas pylimas, kurio ilgis 75 m, aukštis 6 m, plotis 30 m. Už jo iškastas 60 m ilgio, 30 m pločio, 4 m gylio, 10 m pločio (dugne) griovys. Šlaitai statūs, 36–44 m aukščio.

Istorija
--------

Archeologiniais tyrimais nustatyta, kad piliakalnio vietoje buvo gyvenama jau akmens amžiuje, gyvenvietė čia buvo ir I tūkst. pr. m. e. Rasta to laikotarpio lygios keramikos. Pylimas supiltas per 3 kartus. Piliakalnis datuojamas XIV a. pab. – XV a. pr. Čia stovėjo medinė Punios pilis, kurios apylinkes 1382 m. niokojo kryžiuočiai. Pati pilis minima 1387 ir 1414 m. Aikštelėje stovėta medinių pastatų, kurių aptiktos sudegusios liekanos. Jų aplinkoje rasta žiestos keramikos, geležinis pentinas. Po pilies sunykimo aikštelėje XV–XVIII a. stovėjo Punios seniūno dvaro sodybos, privažiavimui XVII a. pylimas buvo per vidurį perkastas, o per griovį įrengtas tiltas. Aikštelėje sodybos stovėjo iki 1938 m. ji buvo ariama. Daugumą radinių sudaro dvaro laikotarpio statybinės bei interjero detalės, buityje naudoti dirbiniai. Į Nemuną ir Punelę griūvantys piliakalnio šlaitai buvo tvarkomi 1972, 1991–1997 ir 2000 m.

Manyta, kad ant Punios piliakalnio galėjusi stovėti legendinio kunigaikščio Margirio Pilėnų pilis, tačiau dabar ji lokalizuojama Žemaitijoje. Vis tik piliakalnio papėdėje pastatytas paminklinis akmuo su Maironio eilėmis Margirio atminimui.

Šaltiniai
---------

1. ↑

Nuorodos
--------

* *Punie*. Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich, T. IX (Poźajście — Ruksze). Warszawa, 1888, 300 psl. **(**lenk.**)**

  

* Paminklas MargiriuiPaminklas Margiriui
* Vaizdas į Nemuną nuo piliakalnioVaizdas į Nemuną nuo piliakalnio
* Vaizdas į Nemuną nuo piliakalnioVaizdas į Nemuną nuo piliakalnio
Koordinatės: 56°01′48″š. pl. 22°02′42″r. ilg.﻿ / ﻿56.030134°š. pl. 22.04505°r. ilg.﻿ / 56.030134; 22.04505

|  Alsėdžių bažnyčios šventoriaus koplyčia |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Plungės rajonas |
| **Gyvenvietė** | Alsėdžiai |
| **Adresas** | Bažnyčios g. 2 |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | iki XIX a. vid. |
| **Stilius** | liaudies architektūra |

**Alsėdžių bažnyčios šventoriaus koplyčia** – Alsėdžių Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčios (Plungės raj.) architektūriniam kompleksui priklausanti koplyčia, stovinti bažnyčios šventoriuje. Be koplyčios, architektūrinį kompleksą sudaro bažnyčia su varpine, šventoriaus tvora su vartais. Koplyčia į LR Kultūros vertybių registrą įtraukta 2003 m. (unik. kodas 28086).

Koplyčia pastatyta pietvakariniame šventoriaus kampe, Alkos kalnu vadinamos kalvos papėdėje. Ji įrengta, naudojama pamaldoms, susirinkimams.

Koplyčios interjeras
Durys įrengtos ne priekinėje sienoje, kaip įprasta, bet iš šono

Istorija
--------

Nukasus dalį Alkos kalno, 1793 m. pastatyta dabartinė Alsėdžių bažnyčia.

Istoriniuose šaltiniuose ar bažnyčios dokumentuose apie šventoriaus koplyčią yra mažai žinių. Patikimų duomenų apie koplyčios pastatymo laiką ir fundaciją nėra, nežinoma ir jos pradinė paskirtis. Pirmą kartą paminėta 1899 m. vizitacijos akte kaip jau sena koplyčia, apkalta naujomis lentomis, perdengtu stogu. Šis inventorius mini dvi koplyčias, kurių viena neišlikusi, o kita jų yra tapatinama su dabartine, nes nurodoma, kad stovi ant akmeninio pamato, joje trys langai, vienos durys. Interjere pirmą kartą paminimas šv. Jurgio altorius. Žinoma, kad ši koplyčia tikrai stovėjo XIX a. pabaigoje (pagal vizitacijos aktą), ji galėjo būti statyta XVIII a. pab.-XIX a. vid. 1900 m. aprašuose koplyčia vadinama lavonine, taip vadinta ir vėliau.

Architektūra
------------

Koplyčia priskirtina vidutinio dydžio šios rūšies Lietuvos statiniams. Koplyčios dydis, planas ir tūris tipiški Žemaitijos koplyčioms. Pastatas vienos patalpos, vientiso tūrio, stačiakampio plano. Visa viršaus (perdengimo ir stogo) konstrukcija remiama vien sienų. Stogas laikomas penkių sijų konstrukcijos, penkiašlaitis. Trisienė apsidė orientuota į pietryčius. 

Pastatas liaudies architektūros, nepaveiktas stilių, formos ir dekoras išskirtinai kuklūs. Jos eksterjero paprastumą pabrėžia lygios sienos, dekoro minimumas, be to, prie pastato nėra pristatytos zakristijos ar portiko. Kryžius akcentuoja visai lygų vakarinį fasadą. Skirtingai nuo kitų panašių koplyčių, šios koplyčios durys įrengtos ne priekiniame, bet šoniniame (šiauriniame) fasade. Vientisą interjero erdvę dabar puošia ornamentinis frizas ir altorius, vėlesnis nei koplyčia.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Alsėdžių Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo parapija
2. ↑  „Koplyčia". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2018-03-18.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Alsėdžių bažnyčios šventoriaus koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Alsėdžių bažnyčios šventoriaus koplyčia (*lituanistikadb.lt*)
| **Lycalopex fulvipes** |
| --- |
| Darvino lapė (*Lycalopex fulvipes*) |
| Apsaugos būklė |
| Nykstantys (IUCN 3.1),  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Plėšrieji žinduoliai  *( Carnivora)* |
| Šeima: | Šuniniai  *( Canidae)* |
| Triba: | Tikrieji šunys  *( Canini)* |
| Gentis: | *Lycalopex*  *( Lycalopex)* |
| Rūšis: | Darvino lapė  *( Lycalopex fulvipes)* |

 |
| Binomas |
| ***Lycalopex fulvipes***Martin, 1837 |
| Paplitimo arealas |

**Darvino lapė** (*Lycalopex fulvipes*) – šuninių (*Canidae*) šeimos žinduolis. Gyvena Pietų Amerikos vakarinėje dalyje, žemyninės Čilės *Nahuelbuta* nacionaliniame parke (Araukanijos regionas), Valdivijos provincijos pakrantės kalnuose (Los Rioso regionas) bei Čilojės saloje. 

Darvino lapė (patinas) Čilojės saloje, Čilėje
Darvino lapę Čilės pakrantės San Pedro saloje (Čilojės salynas) pirmą kartą 1834 m. aptiko gamtininkas Čarlzas Darvinas. Ilgai Darvino lapė buvo laikoma Pietų Amerikos pilkosios lapės (L. griseus) porūšiu. Tačiau nedidelės populiacijos suradimas Nahuelbutos nacionaliniame parke žemyninėje dalyje 1990 m. ir vėlesnė genetinė analizė leido patikslinti šios lapės statusą kaip unikalią rūšį. 2012 m. ir 2013 Darvino lapės gyvenamąsias vietas *Oncol* parke, *Alerce Costero* nacionaliniame parke ir Valdivijos pakrančių rezervate patvirtino slaptų kamerų įrašai.

Biologija
---------

Tai yra tipiškas miško gyvūnas, gyvenantis pietinėse, nedaug drėgnose džiunglėse. Darvino lapė gyvena pavieniui, aktyvi visų pirma prietemoje ir prieš aušros valandas. Minta vabzdžiais, smulkiais žinduoliais, paukščiais, varliagyviais, uogomis, dvėseliena. Jos kailis tamsios spalvos su rausvomis dėmėmis ant galvos ir veido. Gyvūnas nesiporuoja su kitais *Pseudalopex* atstovais. Ji mažesnė pagal dydį ir tamsesiu kailiu. Jos kojos trumpesnės nei lapių, gyvenančių žemyne. Lapės svoris 2-4 kg, kuris yra žymiai mažesnis už Pietų Amerikos pilkosios lapės, sveriančios nuo 5 iki 10 kg.

Čilojės saloje gyvena 200, o žemyne - mažiau nei 50 individų. Ši rūšis priskiriama nykstančioms rūšims. Populiacijai pagrindinį pavojų kelia miškų plotų mažėjimas aplink nacionalinį parką, valkataujantys šunys, kurie užpuola lapes ir platina infekcines ligas.

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Darvino lapė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑   „IUCN Red List - Lycalopex fulvipes". IUCN Red list. Nuoroda tikrinta 2016-03-04.
Šiuolaikinis kompiuterinis pultinis stalas „Flextern F6 Classic".
**Pultinis stalas** (angl. *lectern desk*, iš angl. *lectern* 'pultas (knygai)') – stovimasis stalas nedideliu paviršiumi.

Senoviniai pultiniai stalai
---------------------------

Tradicinis pultinis stalas yra funkciškai kiek praplėstas pultas – stovimasis stalas, paprastai nuožulniu paviršiumi knygai padėti, turintis daugiau vietos popieriaus lapui ir rašymo reikmenims padėti. Tai specializuota stovimojo stalo forma, nors kartais terminu angl. *lectern desk* vadina ir didelius stovimuosius stalus. Daugelis pultinių stalų turi nuožulnų paviršių su žemu borteliu ties apatiniu kraštu, sulaikančiu padėtą popierių ir rašiklius, kad šie nenuslystų.

Šiuolaikiniai pultiniai stalai
------------------------------

Paprastai tai pultinis stalas, pritaikytas ant jo padėti nešiojamajam kompiuteriui. Paprastai tai ratukinis stalas, dažnai turintis vieną koją su plačiu pamatu apačioje. Dar vadinami angl. *presentation desk* 'prezentacijų stalas'.

Tokie stalai dažniausiai pardavinėjami pagal katalogus, juos perka konferencijų centrai, universitetai, pramonės įmonės ir ligoninės.

Nuorodos
--------


* Pultinis stalas 'TeamMate VariHite [neveikianti nuoroda]

* Aronson, Joseph. The Encyclopedia of Furniture. 3rd ed. New York: Crown Publishers, 1966.
* De Reyniès, Nicole. Le Mobilier Domestique: Vocabulaire Typologique. Paris, Ministère de la Culture et de La Communication, 1987.
* Moser, Thomas. Measured Shop Drawings for American Furniture. New York: Sterling Publlishing Inc. 1985.
**Pulkininko rango kapitonas** (rus. *капитан полковничьего ранга*) – 1732–1751 m. egzistavęs Rusijos imperijos karinio laivyno vyresniojo karininko karinis laipsnis, atitikęs pirmo rango kapitoną laivyne ar pulkininką armijoje.

Šis laipsnis 1732 m. gruodžio 21 d. pakeitė iki tol laivyne naudotą pirmo rango kapitono laipsnį. Rangų lentelėje priskirtas VI klasei, buvo aukščiausias laivyno vyresniųjų karininkų (rus. *штаб-офицеры*) laipsnis.
  
Šį laipsnį turintys karininkai paprastai vadovavo linijiniams laivams, galėjo vadovauti nedideliems fregatų ar brigų būriams arba nedideliam uostui.

Į pulkininko rango kapitonus kreipdavosi „Ваше высокоблагородие".

1751 m. rugsėjo 5 d. buvo įvestos naujos laivyno pareigybės, kartu buvo pakeisti ir laipsniai. Vietoj pulkininko rango kapitono vėl buvo įvestas pirmo rango kapitono laipsnis.

Nuorodos
--------

* Мезенцев Е.В. Капитан полковничьего ранга
* Общий мор. список. СПб. 1885. Ч. 1;
* Веселого Ф.Ф. Краткая история рус. флота. СПб. 1893. Ч. 1.
Koordinatės: 55°49′18″ š. pl. 21°50′58″ r. ilg.﻿ / ﻿55.82167°š. pl. 21.84944°r. ilg.﻿ / 55.82167; 21.84944


| Luknėnų tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Plungės rajonas) |
| Plotas | 0,1 km² |
| Kranto linijos ilgis | 2,66 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 3,4 m |
| Didžiausias gylis | 6,5 m |
| Įteka | Lukna, bevardis upelis |
| Išteka | Lukna |

**Luknėnų tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Plungės rajone, 10 km į pietus nuo Plungės, 1,5 km į pietvakarius nuo Stalgėnų. Sudarytas užtvenkus Luknos upę (Minijos intakas) 3,7 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 1,02 km, plotis – iki 0,16 km. Altitudė 104 m. Krantai aukštoki, daugiausia apaugę medžiais ir krūmynais. Pietvakarinis tvenkinio galas užpelkėjęs. Į rytus iškart žemiau užtvankos prasideda Stalgėnų miškas. Aplink tvenkinį plyti dirbami laukai, įsikūręs Luknėnų kaimas. Šiaurrytinėje pakrantėje, šalia užtvankos, yra paplūdimys.

Tvenkinys įrengtas 1972 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
| **Rana temporaria** |
| --- |
| Pievinė varlė (Rana temporaria)Pievinė varlė (*Rana temporaria*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Varliagyviai  *( Amphibia)* |
| Būrys: | Beuodegiai varliagyviai  *( Anura)* |
| Šeima: | Varlės  *( Ranidae)* |
| Gentis: | Tikrosios varlės  *( Rana)* |
| Rūšis: | Pievinė varlė  *( Rana temporaria)* |

 |
| Binomas |
| ***Rana temporaria***Linnaeus, 1758 |

**Pievinė varlė** (*Rana temporaria*) – beuodegių varliagyvių (*Anura*) būrio gyvūnas, priklausantis varlių (*Ranidae*) šeimai. Dar kitaip vadinama **rusvoji varlė**, **rudoji varlė**. Labai panaši į smailiasnukę varlę, nuo kurios skiriasi šiais požymiais: snukis bukas, užpakalinių kojų vidinis pado kauburėlis minkštas, žemas ir nedidelis, 2,5–6 kartus trumpesnis už I (mažąjį) pirštą. Be to, pievinė varlė yra stambesnė už smailiasnukę ir užauga iki 8–9 cm. Patelės didesnės už patinėlius. Rūšiai būdingas polimorfizmas – skiriasi kūno pigmentacija ir raštas. Nugara gelsvai pilka, rusva, tamsiai ruda su tamsesnėmis dėmėmis. Išilgai nugaros kartais eina neryški šviesi juostelė, kuri nesiekia galvos. 

Pievinė varlė – gausiausia varlių rūšis Lietuvoje. Aptinkama įvairiuose biotopuose: dirbamuose laukuose, pievose, sausose ir drėgnose vietose, miškuose, soduose ir prie sodybų. Veisimuisi pasirenka nedidelius, negilius vandens telkinius, laikinas vandeningas lomas, kūdras, tvenkinius, griovius ir ežerus. Neršia beveik visuose stovinčiuose vandenyse. Žiemoja sausumoje, veisiasi vandenyje. Aktyvi prietemoje bei naktį, o lietingu oru ir dieną.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Lietuvos vietinių varliagyvių sąrašas

Nuorodos
--------

* Lietuvos raudonoji knyga (varliagyviai) Archyvuota kopija 2012-09-29 iš Wayback Machine projekto.
* Lietuvos gamtos fondas: varliagyviai (glis.lt)
* Pievinė varlė per naturephoto-cz.com (nuotraukų galerija)

Pievinės varlės pavasarį
Buožgalvis
Ikreliai gumulais

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pievinė varlė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Pievupis |
| --- |
| **Ilgis** | 7,4 km |
| **Baseino plotas** | 16,2 km² |
| **Ištakos** | Kuniginės miškas |
| **Žiotys** | Įpiltis |
| **Šalys** | Lietuva |

**Pievupis** – upelis šiaurės vakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje; dešinysis Įpilties intakas.

Ištakos ties Kretingos ir Skuodo rajonų savivaldybių riba, *Kuniginės* miške, 1,8 km į šiaurės vakarus nuo kelių  **2327**  Vaineikiai–Grūšlaukė–Medininkai  ir Daukšiai–Medininkai kryžkelės. Teka pietvakarių – vakarų kryptimi tarp Kuniginės ir Degimų miškų bei pietiniu Degimų miško pakraščiu, žemupyje daro platų vingį ir pasuka pietų – pietryčių kryptimi, tekėdamas atvira vietove. Upelio vaga ištiesinta, paversta melioracijos kanalu. Į Įpiltį įteka Naujosios Įpilties kaime, 0,19 km į pietvakarius nuo tilto kelyje Senoji Įpiltis–Naujoji Įpiltis–Kiaupiškės, 5,3 km nuo jos žiočių.

GyvenvietėsNaujoji Įpiltis.
Upėvardis reiškia „pievų upė".

Nuorodos
--------

* Lietuvos Respublikos upių ir tvenkinių klasifikatorius. – Vandentakio kodas 20010112

1. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 257