recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Kalnų rogės Zipfy** (angl. *Zipfy Freestyle mini luge*) - tvirto plastiko vienvietės kalnų rogės su svirtimi stabilumui ir posūkiams užtikrinti.

Konstrukcija
------------

Viršutinė Zipfy rogių dalis suprojektuota kaip atrama priekyje ištiestoms kojoms. Kaip ir olimpiniame ledrogių sporte (angl. *bobsleigh*) čiuožėjo kojos yra saugioje "kojos priekyje" (angl. *feet first*) padėtyje. Sparno formos rogių profilis leidžia čiuožėjui faktiškai plaukti bei slysti sniego paviršiumi. Tūrinė Zipfy rogių konstrukcija (oro pagalvės) užtikrina, kad čiuožėjas nešals bei garantuoja patogų čiuožimą net ir lediniu, gumbuotu šlaitu, nes puikiai amortizuoja nelygumus. Rogių apatinėje dalyje yra išilginės kreipiančiosios juostos, neleidžiančios rogėms suktis leidžiantis nuo kalno. Atitinkamai dėl "bėginės" rogių dugno konstrukcijos Zipfy itin manevringas posūkiuose. Maksimali apkrova - 115 kg.

Naudojimas ir valdymas
----------------------

Sukurtos tik leidimuisi nuo kalnų. Tinkamos važiuoti ir snieguota, ir ledo trasa. Valdymui specialių įgūdžių ar papildomo mokymosi nereikia. Skirtos visai šeimai: vaikams, paaugliams ir suaugusiems. Atsisėdus ant neslidžia danga padengtos sėdynės, kojos ištiesiamos pirmyn, rankomis laikomasi už svirties. Kad sulėtinti ar visiškai sustabdyti pakanka nuleisti kojas, o vairuojama palinkstant į vieną, ar kitą šoną.

Istorija
--------

Originalių Zipfy kalnų rogių pėdsakai veda į mažą Bavarijos Alpių miestelį, kur 1970 m. buvo suprojektuotos geresniam nusileidimui nuo kalno, nei tam tikslui iki tol naudotas anglių kastuvas (angl. *coal shovel*). Pirmasis Zipfy rogių kūrėjas - Johann Uttenthalen. Šiuolaikines Zipfy roges sukūrė kanadiečių kompanija „Great Circle Works". Nuo 60-ųjų pabaigos, kai pirmą kartą buvo išleistos šios rogės, tapo tikra sensacija Europoje ir neatsiejama žiemos laisvalaikio ir sporto dalimi. Nuo 2010 metų kasmet Europoje, Kanadoje, Amerikoje bei Japonijoje organizuojami čiuožimo Zipfy kalnų rogėmis čempionatai, varžybos ir renginiai įvairaus amžiaus grupėms. Naujausia Zipfy rogių ekstremalaus sporto kryptis - Heli Zipfy - tai šuoliai į kalnus iš malūnsparnio su Zipfy rogėmis, kaip kad šokama ir su slidėmis.

Nuorodos
--------

* Zipfy kalnų rogių gamintojo puslapis
|  |
| --- |
| B. B. King |
|  
King, 2012 m. |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Riley B. King |
| Gimė | 1925 m. rugsėjo 16 d.Berclair, Misisipė, JAV |
| Mirė | 2015 m. gegužės 14 d. (89 metai)Las Vegasas, Nevada, JAV |
| Žanrai | Bliuzas, R&B, bliuzrokas, elektro bliuzas |
| Veikla | Muzikantas, dainų autorius, prodiuseris |
| Instrumentai | Vokalas, gitara, pianinas |
| Aktyvumo metai | 1948–2015 |
| Įrašų kompanija | Geffen / Interscope / Universal, Bullet Records, RPM Records, Crown, ABC, MCA, Reprise / Warner Bros. Virgin / EMI |
| Svetainė | bbking.com |

**Riley B. King** (1925 m. rugsėjo 16 d. – 2015 m. gegužės 14 d.) – amerikiečių gitaristas, dainininkas, dainų autorius ir prodiuseris, vienas žinomiausių bliuzo stiliaus atlikėjų.

Biografija
----------

Kingas gimė Berklaire, Misisipės valstijoje 1925 m. rugsėjo 16 d.

Karjera
-------

Muzikinis žurnalas „Rolling Stone" 2003 m. King skyrė trečią vietą 100 geriausių visų laikų gitaristų sąraše. 2011 m. tame pačiame sąraše jis liko šeštas. 1987 m. gitaristas buvo įtrauktas į Rokenrolo šlovės muziejų. 2014 m. jis buvo įrašytas į R&B šlovės galeriją.

Kingas laikomas vienu įtakingiausių visų laikų bliuzo muzikantų, jis pelnė „Bliuzo karaliaus" ir vieno iš „Trijų bliuzo gitarų karalių" (kartu su Albert King ir Freddie King) vardus. 1956 m. gitaristas atliko net 342 oficialius pasirodymus.

1990 m. JAV prezidentas Dž. Bušas apdovanojo muzikantą Nacionaliniu meno medaliu, o 2006 m. prezidentas Dž. V. Bušas įteikė jam Prezidento laisvės medalį.

Liga ir mirtis
--------------

2014 m. pabaigoje dėl sveikatos sutrikimų Kingas atšaukė suplanuotus koncertus. 2015 m. gegužės 1 d. dėl aukšto kraujo spaudimo ir diabeto atlikėjas buvo hospitalizuotas savo namuose Las Vegase, Nevada. Po dviejų savaičių, 2015 m. gegužės 14 d. atlikėjas mirė savo namuose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  100 Greatest Guitarists
2. ↑  Three Kings of Blues
3. ↑  Blues guitarist B.B. King dies at 89
4. ↑  B.B. King, ‘the King of the Blues,’ dies at 89
5. ↑  B.B. King Receives Medal Of Freedom In D.C.
6. ↑  'King of the Blues' blues legend B.B. King dead at age 89 Archyvuota kopija 2015-05-18 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Atlikėjo interneto svetainė

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: B. B. King** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Lina Valutkevičienė-Kaminskaitė** (g. 1950 m. gruodžio 5 d. Kaune) – muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija
----------

Marijampolės vaikų muzikos mokykloje mokėsi skambinti fortepijonu (mokyt. R. Stankevičienė). Baigusi miesto Jono Jablonskio vidurinę mokyklą, 1968–1972 m. muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (diriguoti mokė Vytautas Četkauskas).

1972–1977 m. – Pilviškių (Vilkaviškio raj.) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, vaikų chorų vadovė. 1977–1985 m. – Vilkaviškio vaikų muzikos mokyklos mokytoja, iki 1980 m. vadovavo miesto siuvimo fabriko moterų chorui, kurį parengė 1978 m. respublikiniam moterų ir vyrų chorų sąskrydžiui Šiauliuose, 1979 m. – Kauno zonos dainų šventei Prienuose ir 1980 m. – respublikinei dainų šventei Vilniuje.

Nuo 1985 m. – Kazlų Rūdos (Marijampolės raj.) vaikų muzikos mokyklos mokytoja, nuo 1995 m. – direktorė, jaunių choro ir vokalinių ansamblių vadovė. Chorą parengė 1987 m. respublikinei moksleivių dainų šventei, 1990 m. – Lietuvos tautinei dainų šventei, 1994 m. – I Pasaulio lietuvių dainų šventei ir 1997 m. – Lietuvos moksleivių dainų šventei Vilniuje. Choras dalyvavo 1991 m. tarprajoninėje Česlovo Sasnausko chorų šventėje Lazdijuose, 1995 m. – Kauno miesto dainų šventėje, 1996 m. – Marijampolės apskrities dainų šventėje, skirtoje kompozitoriaus Jono Bendoriaus garbei, ir kituose kultūros renginiuose.

Vokalinius ansamblius chorvedė parengė „Dainų dainelės" respublikiniams konkursams – muzikos mokyklos ansamblis – 1988 m. konkurso laureatas, 1996 m. dainavo trečiajame ture per Lietuvos televiziją. 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei mokytoja parengė Kazlų Rūdos kultūros centro moterų chorą. L. Valutkevičienė yra rajoninių dainų švenčių dirigentė.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Emily Bronte portretas
**Emily Bronte** (1818 m. liepos 30 d. Thornton, Jorkšyras – 1848 m. gruodžio 19 d. Haworth, Jorkšyras) – britų rašytoja. Ją labiausiai išgarsino romanas „Vėtrų kalnas" („Wuthering Heights"), pasirodęs 1847 m.

Su šiuo vieninteliu romanu rašytoja įėjo į pasaulinę literatūrą ir paleido į pasaulį vieną ryškiausių ir stipriausių charakterių literatūroje – Hitklifą. Emily Bronte mirė 1848 m. nuo tuberkoliuzės.

1939 m. sukuriamas pirmas filmas pagal romaną „Vėtrų kalnas". Jame vaidino Merle Oberon, Laurence Olivier, David Niven ir kiti.
1992 m. pasirodo režisieriaus Peter Kosminsky rašytojos romano ekranizacija – filmas „Vėtrų kalnas", kuriame pagrindinius vaidmenis atliko Juliette Binoche, Ralph Fiennes, Janet McTeer.
1996 m. Emily Bronte žodžiai dar sykį atgijo ambicingame sceniniame pastatyme „Heathcliff", pavadintam vieno pagrindinių romano herojų vardu, kuriame pagrindinį herojų personifikuoja seras Cliff Richard.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Emily Brontë** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
„Linago" ragų pūtėjai Dainų šventės scenoje
**Linago** – Kaune, Vytauto Didžiojo universitete veikiantis studentų folkloro ansamblis, kultūrinių renginių Lietuvoje, koncertų užsienyje dalyvis.

Veikla
------

„Linago" įkurtas 1991 metais. Nuo pat savo įkūrimo, ansamblis yra pastovus Lietuvos ir Pasaulio lietuvių Dainų švenčių, festivalių "Baltica", "Skamba, skamba kankliai", "Atataria lamzdžiai", "Mėnuo Juodaragis" dalyvis, ne kartą koncertus organizavęs Lenkijoje, Latvijoje, Kaliningrado srityje, Čekijoje, Prancūzijoje, Italijoje, Rumunijoje ir kt. Ansambliečiai organizuoja ir švenčia kalendorines šventes – Užgavėnes, Jurgines, Rasas, Vėlines, veda Advento vakarones.

Ansambliui vadovauja Laimutė Stasė Proškutė, Andrius Morkūnas ir Gytis Aučinikas.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑   Archyvuota kopija 2017-07-13 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑   Archyvuota kopija 2016-11-19 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑
5. ↑
6. ↑
7. ↑

Nuorodos
--------

Folklorinis ansamblis „Linago" muzikiniame portale PAKARTOT.LT
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Yra kilę abejonių dėl šio straipsnio objekto reikšmingumo ir tinkamumo enciklopedijai.**Galima paieškoti straipsnio objekto aprašymų nepriklausomuose nuo jo patikimuose antriniuose šaltiniuose ir pasiremti jais straipsnyje. |

| **Emilijus Junevičius** |
| --- |
| Gimė | 1951 m. rugpjūčio 24 d. (71 metai)Krekenava, Ramygalos rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Laima |
| Vaikai | Aušra, Jūratė |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Pakruojo rajono savivaldybės ūkio, politinis bei visuomenės veikėjas. |
| Partija | 1990 m. Lietuvos demokratinė darbo partija 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | Lietuvos žemės ūkio akademija |

**Emilijus Junevičius** (g. 1951 m. rugpjūčio 24 d. Krekenavoje, Ramygalos rajonas) – Lietuvos ir Pakruojo rajono savivaldybės ūkio, politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1978 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius mechanikas.

1995 m. akcinės bendrovės „Šukioniai" direktorius. 2003–2007 m. Pakruojo rajono savivaldybės administracijos direktorius. Nuo 2007 m. akcinės bendrovės „Šukioniai" valdybos pirmininkas.

Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Pakruojo rajono skyriaus narys, Pakruojo skyriaus pirmininkas. Nuo 2001 m. LSDP tarybos narys.

1995–1997 m. 1997–2000 m. 2000–2003 m. 2003 m. 2007 m. (mandato buvo atsisakęs) ir 2008–2011 m. bei nuo 2011 m. Pakruojo rajono savivaldybės tarybos narys.

Sutuoktinė Laima, vaikai Aušra ir Jūratė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-02-10 iš Wayback Machine projekto.
| Bebras |
| --- |
| Bebro pelkynai prie Burzyno Bebro pelkynai prie Burzyno |
| **Ilgis** | 165 km |
| **Baseino plotas** | 7051 km² |
| **Ištakos** | Novi Dvoro apylinkės |
| **Žiotys** | Narevas |
| **Šalys** | Lenkija |
|  |
|  **Vikiteka** | Bebras |

**Bebras** (lenk. *Biebrza*) – upė šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje; Narevo dešinysis intakas. Prasideda Novi Dvoro gyvenvietės apylinkėse, netoli sienos su Baltarusija. Teka į pietryčius senoviniu ledyniniu slėniu, kuris susidarė ledyno tirpsmo vandenims nuo Nemuno, o vėliau ir Merkio bei Neries aukštupių tekant link Vyslos. Slėnis supelkėjęs, upė skaidosi į protakas, keičia vagą, vietomis yra senvagių. Įteka į Narevą ties Vizna.

Didžiausi intakai: Mėta, Lega, Lukas, Visa (dešinieji), Sidra, Bžozuvka (kairieji).

Per Mėtos upę Bebras sujungtas su Augustavo kanalu, o per jį – su Nemunu. Dešinieji upės intakai sudaro 75,5% viso upės baseino ploto, kairieji – 24,5%. Upės pelkynai saugomi Bebro nacionaliniame parke, apie 155 km upės patenka į šį parką. Upėje yra 135 km baidarių trasa su krantuose įrengtomis stovyklavietėmis ir svečių namais. Upės baseino plote gyvena šie žinduoliai: usūrinis šuo, ondatra, barsukas, lapės, šermuonėlis, stirna, elnias ir pilkasis vilkas. Upėje priskaičiuojamos 36 žuvų rūšys, daugiausiai tai: europinė lydeka, paprastasis šamas, ungurys, europinis šapalas ir paprastasis ūsorius.

Prie upės įsikūrę miestai: Liepinė, Goniondzas, Štabinas, Vizna.

Istorija
--------

Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos per upės pietvakarinę dalį, nuo Osoveco Tverdzos kaimo iki Narevo upės ėjo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Lenkijos karalystės siena.

* Upė netoli Liepinės miestoUpė netoli Liepinės miesto
* Virš upės einantis geležinkelio tiltasVirš upės einantis geležinkelio tiltas

Šaltiniai
---------

1. ↑
| **Emilis Melngailislatv. *Emīls Melngailis*** |
| --- |
| Gimė | 1874 m. vasario 15 d.Igatė, Vidrižų valsčius |
| Mirė | 1954 m. gruodžio 20 d. (80 metų)Ryga |
|  |
| Veikla | latvių kompozitorius, etnografas, fotografas |
| Organizacijos | Latvijos konservatorija |
| Pareigos | profesorius |
|  |
| Alma mater | Peterburgo konservatorija |

**Emilis Melngailis** (latv. *Emīls Melngailis* 1874 m. vasario 15 d. Igatė, Vidrižų valsčius, Rygos apskritis – 1954 m. gruodžio 20 d. Ryga) – latvių kompozitorius, etnografas, fotografas.

Biografija
----------

Mokėsi Igatės, Ledurgos, Raunos ir Vecpiebalgos mokyklose, 1893 m. baigė Rygos 1-ąją gimnaziją. 1896 m. draugų prikalbintas išvyko į Drezdeno konservatoriją, bet pritrūko lėšų. 1901 m. baigė Sankt Peterburgo konservatorijos N. Rimskio-Korsakovo klasę. 1906–1918 m. gyveno Taškente, dėstė vokiečių kalbą kadetų korpuse. Nuo 1920 m. gyveno Rygoje, Latvijos konservatorijos Folkloro katedros vedėjas. 1926 m. Latvijos dainų šventės organizatorius ir dirigentas. 1944–1948 m. Latvijos TSR kompozitorių sąjungos pirmininkas, 1944–1954 m. Latvijos konservatorijos dėstytojas, profesorius.

Jo vardu pavadinta Liepojos vidurinė muzikos mokykla.

Kūryba
------

Sukūrė baletą „Maja" (*Maija* 1926; dar vadinama „Turaidos rožė" *Turaidas Roze*), simfonines poemas „Velnių jauja" (*Velnu rija* 1924 m.) ir „Mėlynasis kalnas" (*Zilais kalns* 1926 m.), styginių kvartetą (1946 m.), instrumentinių pjesių, chorų. Užrašė apie 5000 latvių liaudies melodijų (paskelbtos knygose „Latvių šokiai" *Latviešu dancis* 1949 m. ir „Latvių muzikinio folkloro medžiaga" *Latviešu muzikas folkloras materiali* 3 t. 1951–1953 m.). Harmonizavo apie 200 latvių ir 10 lietuvių liaudies dainų.

Literatūra
----------

* S. Stumbre, Emīls Melngailis, Riga, 1959.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vaclovas Juodpusis'**. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 646 psl.**

Nuorodos
--------

* Emilio Melngailio fotografija Archyvuota kopija 2009-10-22 iš Wayback Machine projekto.
Kalnų Šorija. Novokuznecko–Taštagolo kelias
**Kalnų Šorija** (rus. *Горная Шория*, šor. *Тағлығ Шор*) – kalnuotas kraštas ir istorinė žemė Rusijoje, Pietų Sibire, Kemerovo srities pietinėje dalyje, Tomės aukštupio ir jos intakų (Kondomos, Mundybašo, Mrasu) baseine. Šioje vietoje susiduria Altajaus, Sajanų ir Kuznecko Alatau kalnai. Vyrauja 500–800 m aukščio neaukšti, nugludinti kalnai. Aukščiausia vieta – Mustagas (1570 m). Upių slėniai gilūs, gausu urvų, grotų. Kalnų šlaituose vyrauja tamsioji kalnų taiga – kėniai, eglės, sibirinės pušys. Aukštikalnėse būdingos pievos. Yra dideli magnetinių rūdų telkiniai (Taštagolo, Šeregešo ir kt.). Kalnų Šorijos gamta saugoma Šorų nacionaliniame parke.

Kalnų Šorija yra tiurkų tautos šorų gimtosios žemės.

Svarbiausios gyvenvietės: Taštagolas (miestas), Šeregešas, Mundybašas, Temirtau, Kazas, Čugunašas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 119


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kalnų Šorija** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Castoridae** |
| --- |
| Upinis bebras (Castor fiber)Upinis bebras (*Castor fiber*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Graužikai  *( Rodentia)* |
| Šeima: | Bebriniai  *( Castoridae)* |

 |

**Bebriniai** (*Castoridae*) – graužikų (*Rodentia*) šeima.

Paplitę Šiaurės Amerikoje ir Europoje, lapuočių miškuose prie vandens telkinių. Ten kur yra nepakankamai aukštas vandens lygis – statosi užtvankas.

Bebrų maistas yra grynai augalinio pobūdžio. Tyrinėjant bebrų skrandžio turinį atrasta apie 150 augalų rūšių. Be vandens ir sausumos augalų lapų, stiebų, šakniastiebių, bebrai, ypač žiemą, minta krūmų ir medžių žieve. Rudenį bebrai pasidaro atsargų žiemai: prikapoja rykščių ir, nuplukdę jas iki savo buveinių, paskandina vandenyje. Maisto atsargų kaupimas būdingas gyvūnams, kuriems tenka gyventi klimato sezoninio kitimo sąlygomis. Taip pat tokie gyvūnai paprastai nepalankiuoju periodu neužmiega. Maisto atsargų rinkimo ir kaupimo tikslas – aprūpinti būtinomis medžiagomis savo palikuonis ir patį save.

Bebrai – monogamai. Tai nedažnas reiškinys tarp graužikų, kurie paprastai po susiporavimo išsiskiria, o jaunikliais rūpinasi tik patelė.

Šeimoje vienintelė neišnykusi gentis – **bebrai** (*Castor*) ir dvi rūšys:

* Kanadinis bebras (*Castor canadensis*)
* Upinis bebras, bebras (*Castor fiber*)

* Bebrų užtvenktas upelisBebrų užtvenktas upelis
* Bebro apgraužtas medisBebro apgraužtas medis
* Bebro kaukolėBebro kaukolė



|  |  |
| --- | --- |
|  | Šis straipsnis yra tapęs savaitės straipsniu. |
| **Tigranas Didysis** |
| --- |
| Armėnijos karalių karalius |
|  |
| Artašesidai |
| Gimė | 140 m. pr. m. e.Artašatas arba Airaratas |
| Mirė | 55 m. pr. m. e. |
| Tėvas | Tigranas I |
| Sutuoktinis (-ė) | Kleopatra Pontietė |
| Vaikai | Tigranas Jaunesnysis, Tigranas Vidurinis, Zarechas, Artavazdas II |
| Religija | armėnų–iranėnų religija |
|  Armėnijos karalių karalius |
| Valdė | 95–55 m. pr. m. e. |
| Pirmtakas | Tigranas I |
| Įpėdinis | Artavazdas II |
|  |
|  **Vikiteka** | Tigranas Didysis |

**Tigranas Didysis** arba ***Tigranas II*** (arm. Տիգրան Մեծ = *Tigran Mets*, sen. gr. Τιγράνης ὁ Μέγας, 140–55 m. pr. m. e.) – Didžiosios Armėnijos karalius (95–55 m. pr. m. e.), karvedys, Armėnijai užkariavęs dideles teritorijas tarp Kaspijos ir Viduržemio jūrų.

Tigranas Didysis kilęs iš Artašesidų dinastijos, karaliaus Tigrano I sūnus. Vaikystėje kaip įkaitas gyveno partų karaliaus Mitridato II rūmuose. Armėnų karaliaus sostui tapus laisvu, Tigranas II išsipirko iš partų nelaisvės ir jų dėka tapo naujuoju Armėnijos karaliumi. Tik įžengęs į sostą pradėjo karo žygius, nes aplinkinės valstybės (Roma, Sirija, Iranas) išgyveno suiručių, vidinių neramumų laikmetį. 94 m. pr. m. e. prijungė Sofeną, 93 m. pr. m. e. sudaręs sąjungą su uošviu Ponto karaliumi Mitridatu IV – Iberiją ir Kaukazo Albaniją, vėliau nukariavo Partų valdytą Mesopotamiją, Vakarų Mediją, iš Seleukidų atėmė Siriją, Kilikiją, Finikiją. Jis užėmė Partijos sostinę Ekbataną, o partų karalius Gotarzas I buvo priverstas atsisakyti „karalių karaliaus" titulo.

Tigrano II laikų Armėnijos imperija
77 m. pr. m. e. Tigranas Didysis pastatė sostinę Tigranakertą (dabartinėje Pietų Turkijoje), skatino verslų, helenistinio meno plėtotę, dalyvavo olimpinėse žaidynėse. Į miestą, anot Strabono, jis perkėlė gyventi 12 graikų miestų gyventojus. 69 m. pr. m. e. į Armėniją įsiveržė romėnų karvedžio Lukulo legionai. Romėnai apgulė Tigranakertą, o pats Tigranas Didysis pavėluotai atskubėjo iš Artašato. Armėnai pralaimėjo Tigranakerto mūšį, nuo tada Tigrano imperija pradėjo byrėti – ją užpuolė partai, sukilo atskirų žemių vadai, tarp jų paties Tigrano vaikai. Vėliau karaliui pavyko atremti tolimesnį romėnų puolimą bei pereiti į kontrpuolimą. 66 m. pr. m. e. į Mažąją Aziją įsiveržė Gnėjaus Pompėjaus pajėgos, privertusios pabėgti pagrindinį Tigrano sąjungininką Mitridatą IV. Tigranas II buvo priverstas pasirašyti sutartį su Roma, kuria romėnams atidavė daugumą užkariautų žemių, o Armėnijai liko tik Armėnijos kalnynas. Paskutinį dešimtmetį karalius valdė taikingai, drauge su sūnumi ir būsimuoju įpėdiniu Artavazdu II.

Armėnijoje Tigranas Didysis gerbiamas kaip vienas iškiliausių ir didingiausių šalies valdovų, su juo siejami šlovingi Didžiosios Armėnijos laikai. XVII–XVIII a. Italijoje ir Vokietijoje apie Tigraną sukurtos 25 operos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vega Ribikauskienė. *Tigranas II*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIII (Šalc–Toli). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2013
|  Studzieničnos Šv. Mergelės Marijos koplyčia |
| --- |
|  |
| **Dekanatas** | Augustavo Dievo Motinos Lenkijos karalienės |
| **Savivaldybė** | Augustavo valsčius |
| **Gyvenvietė** | Augustavas |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 1872 m. |
| **Stilius** | Neorenesansas |


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Studzieničnos Šv. Mergelės Marijos koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

**Studzieničnos Šv. Mergelės Marijos koplyčia** (lenk. *Kaplica Najświętszej Marii Panny w Studzienicznej*) – koplyčia, esanti šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Augustavo apskrityje, Studzieničnos gyvenvietėje, Augustavo mieste. Koplyčia yra vienoje iš Studzieničnės ežero salų ir sudaro Studzieničnos Dievo Motinos sanktuariumą. Koplyčia priklauso Studzieničnos Škaplierių parapijai.

1700 metų dokumentuose ši vieta minima kaip vieta kurioje vyksta stebuklai. 1740 m. Vygrių kamendulų vienuoliai savo laiškuose patvirtino, kad saloje vyksta stebuklai. 1741 m. saloje apsigyveno atsiskyrėlis, buvęs karininkas *Vincentas Moravskis* (Wincent Morawski), kuris čia pastatė medinę koplyčią. 1777 m. Augustavo seniūnas *Stanislavas Karvovskis* (Stanisław Karwowski) renovavo ir praplėtė koplyčią, kuri turėjo tris altorius ir joje buvo gausu įvairių šventųjų paveikslų, kaip Jono Nepomuko. XIX a. koplyčia pradėjo traukti piligrimus. 1871 m. pradėta koplyčios rekonstrukcija, sudėti akmeniniai pastoliai ir pradėta statyti plytinė koplyčia, kurios statybai vadovavo vienas iš Augustavo kanalo statybos vadovų *Liudvikas Jeziorkovskis* (Ludwik Jeziorkowski). Statyba baigta 1872 m. ir tada nuspręsta salą sujungti pylimu su ežero krantu. Dabartinė koplyčia yra aštuonkampio formos ir šalia stovi nedidelė medinė varpinė. Netoli koplyčios stovi Studzieničnos Škaplierių Dievo Motinos bažnyčia. 1999 m. šiame sanktuariume lankėsi popiežius Jonas Paulius II, kuriam vėliau šioje vietoje buvo pastatytas paminklas, autorius Czesław Dźwigaj.

Šaltiniai
---------

* Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašas (lenk.)[neveikianti nuoroda];

Literatūra
----------

* Jarosław Szlaszyński, Andrzej Makowski: Augustów. Monografia historyczna. Augustów: Urząd Miejski w Augustowie, 2007 m. ss. 72-74, 267–269, 759–760. ISBN 978-83-925620-0-9.
* Irena Batura, Wojciech Batura: Po Ziemi Augustowskiej. Przewodnik dla turysty i wczasowicza. Suwałki: Wydawnictwo „Hańcza", 1993 m. ss. 99-100. ISBN 83-900828-3-7.
Tikio gamyba (Naujoji Zelandija, ~1905 m.)
**Tikis** (maor. *tiki*, tait. *tiʻi*, hav. *kiʻi*) – polineziečių mitologijos pirmažmogis. Priklausomai nuo salyno Tikio sukūrimo legendos skiriasi – maorių mitologijoje Tikis yra dievo Tanės arba Tumatuengos tvarinys; jis vėliau tvenkinyje sutinka kaitros (Arohirohi) dukterį Marikoriko ir su ja pradeda žmoniją. Pasak kitų maorių legendų, Tikis moterį sukūrė pats iš savo atvaizdo ir dirvos. Havajuose Tikis taip pat laikomas dievo Tanės (Kanės) tvariniu, sukurtu iš jo seilių ir raudonos žemės. Markizo salose Tikio sutverėju dažniausiai laikomas oro erdvės dievas Atea.

Tikis yra svarbi kultinė figūra polineziečių mitologijoje. Daugelyje salų išlikę iš medžio išraižyti arba iš akmenų iškalti tikiai. Tikis laikomas vaisingumo, kūrybos, derlingumo simboliu, dažnai vaizduojamas su falu, papuoštas tatuiruotėmis, didelėmis akimis ir burna. Tikis taip pat susijęs su protėvių kultu ir mirusiųjų pasauliu – Rarotongoje Tikis laikomas pomirtinio dausų pasaulio Avaiki valdovu. Tikiais žymimos šventviečių, gentinių žemių ribos.

Kartais tikiais įvardijamos bet kokios polinezietiškos skulptūros, tame tarpe netgi rapanujų *moai*.

* Akmeniniai tikiai. Markizo salos (Hiva Oa)
* Tikis iš Markizo salų (Luvras)
* Tikių skulptūros pardavimui (Havajai, 1959 m.)
* Tikio veidas (Rotorua, Naujoji Zelandija)

Šaltiniai
---------

1. ↑ . W. Reed, Treasury of Maori Folklore (A.H. & A.W. Reed, Wellington), 1963.
2. ↑  E. R. Tregear, Maori-Polynesian Comparative Dictionary (Lyon and Blair, Lambton Quay), 1891.



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Tikis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Riedo Puppo** |
| --- |
| Gimė | 1920 m. rugpjūčio 11 d.Čerezeto di Martinjakas, Italijos karalystė |
| Mirė | 2002 m. kovo 13 d. (81 metai)Udinė, Italija |
|  |
| Veikla | mokytojas, eseistas |
|  |
| Alma mater | Florencijos universitetas |

**Riedas Pupas** (it. *Riedo Puppo*, 1920 m. rugpjūčio 11 d. Čerezeto di Martinjakas, Italijos karalystė – 2002 m. kovo 13 d. Udinė, Italija) – friulų mokytojas, eseistas.

Biografija
----------

Gimė kukliai gyvenančioje šeimoje. Mokėsi San Pjetro di Natizonės mokykloje, ją baigęs įstojo į Florencijos universitetą. Tapo mokytoju, vėliau ėmė dirbti profsąjungoje ir dėl to daug keliavo. Tikrąja R. Pupo mokykla vadinamas literatų sambūris, kurį vienijo Džuzepė Marketis. Šioje „Resultive" vadinamoje grupėje jis tobulino savo friulų kalbą ir sustiprino savo friulišką tapatybę. Tokiu būdu pradėjo rašytojo, žurnalisto, teatro kūrėjo ir prozininko veiklą.

Visą gyvenimą kūrė tik friuliškai. Publikavo straipsnius įvairiuose žurnaluose: „La Patrie dal Friûl", „Strolic furlan", „Sot la nape", „Resultive", „Friuli nel Mondo", „Quaderni della FACE", bet visų pirma jo straipsniai sutinkami Friulio dienraštyje „La Vita Cattolica", jis per daugiau nei 30 darbo metų šiame dienraštyje friulų kalba redagavo keletą skilčių. R. Pupas išleido ne vieną knygą, jo kūrinių įtraukta į friulų antologijas. Jo šedevru laikomas įkvepiančių, meistriškų apsakymų rinkinys „Par un pêl". R. Pupas nesiliovė tobulinęs kūrybinės kalbos, jo veikaluose juntama subtili, neįžeidi ironija.

Sulaukęs 81 m. Riedas Pupas mirė 2002 m. Udinėje, palaidotas Santa Margerita del Gruanjo (it. *Santa Margherita del Gruagno*) kapinėse.

Išnašos
-------

1. 1 2 3  Duilio Corgnali. „PUPPO RIEDO (1920 - 2002)". DIZIONARIO BIOGRAFICO DEI FRIULANI. Nuoroda tikrinta 2021-11-03.

Bibliografija
-------------

* R. Pupo bibliografija
Skulptoriaus studija
Įrašų studija
**Studija** (it. *studio* 'tyrimas; darbo vieta)  – menininko ir jo pagalbininkų darbo patalpa, kūrybinės dirbtuvės, kurioje sukuriami meno kūriniai, ugdomi pradedančiųjų kūrybiniai įgūdžiai. Tai gali būti darbo vieta, paprastai skirta kūrybinių profesijų atstovams: dailininkams, architektams, fotografams, muzikantams, kino kūrėjams, režisieriams, dizaineriams ir pan. Taip pat studija yra įstaiga ar įmonė, kurioje vykdoma veikla, susijusi su kino filmų gamyba, spektaklių statymu, radijo ir televizijos laidų kūrimu ir transliacija, muzikos įrašų gamyba. Nedidelė artistų ar dailininkų mokykla, meno mėgėjų (dailės, šokio, dramos) būrelis – tai yra studija.

Studija taip pat yra didesnis mokslo veikalas, nagrinėjantis kurios nors srities problemą.

Šaltiniai
---------

1. ↑



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Studija** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Taip pat skaitykite
-------------------

* Lietuvos kino studija
* Studijos
* Ateljė
*Šis straipsnis apie šaltinį Kretingos rajone. Apie Alko šaltinį Raseiniuose skaitykite straipsnyje Magdės šulinys.*

| Alko šaltinis |
| --- |
| Alko šaltinis |
| 

Alko šaltinisAlko šaltinis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°04′21″š. pl. 21°32′52″r. ilg.﻿ / ﻿56.072384°š. pl. 21.547891°r. ilg.﻿ / 56.072384; 21.547891Koordinatės: 56°04′21″š. pl. 21°32′52″r. ilg.﻿ / ﻿56.072384°š. pl. 21.547891°r. ilg.﻿ / 56.072384; 21.547891 |

 |
| Vieta | Kretingos rajonas |
| Seniūnija | Imbarės seniūnija |
| Plotas | 9 m² |
| Naudotas | I – II tūkst. |
| Žvalgytas | 1993 m. |
| Registro Nr. | 12774 |

**Alko šaltinis** (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas - 12774, senas registro kodas - M263, senas kultūros paminklo laikinosios apskaitos Nr. 304/3) – mitologinis šaltinis šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Alke (Imbarės seniūnija), 1,34 km į vakarus nuo kelio  **169**  Skuodas–Plungė , kairiajame Alkupio krante, Salantų regioniniame parke.

Vieta
-----

Šaltinis yra moreninės kalvos vakarinėje dalyje ledynų tirpsmo metu išgraužtoj lomoje. Versmė trykšta lomos rytiniame pakraštyje, iš kalvos vakarinės papėdės, nuo kurios lomos paviršiumi vanduo nubėga link Alkupio upelio slėnio. 

Šiuo metu versmės vietą ženklina XX a. iškastas apie 20 m ilgio šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi ir 7 m pločio vandens telkinys – kūdra. Į vakarus ir pietvakarius šlapioje pievoje sumesti pavieniai akmenys prieiti prie šaltinio. Į šiaurės vakarus nuo vandens telkinio yra pakiluma, atsiradusi kasant kūdrą.

Teritorijos plotas – 9 m².

30 m į pietryčius yra Aukuro akmuo, 35 m – alkakalnis (Alkos kalnas), 38 m į rytus išliko Šventojo (Aukuro) ąžuolo kelmas.

Istorija
--------

Salantų apylinkės gyventojai nuo seno tikėjo gydomosiomis šaltinio savybėmis. Jo vandenį daugiausia vartojo akių ligoms gydyti.

Manoma, kad šaltinis senovėje buvo susijęs su pagonių kulto apeigomis ir buvęs sudėtine Alko šventovės dalimi.

1993 m. įrašytas į Lietuvos istorijos ir kultūros paminklų laikiną apskaitą, 2003 m. – registruotas nekilnojamųjų kultūros vertybių registro mitologinių vietų sąraše, 2005 m. pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe.

Tyrimai
-------

1993 m. žvalgė Vykintas Vaitkevičius.

Literatūra
----------

* Julius Kanarskas. Salantų alkos kalnas. – Švyturys – 2000 m. balandžio 26 d. – P. 6
* Laima Stonkuvienė. Gyvenimas garsiojo Alkos kalno pašonėje. – Švyturys – 2011 m. gegužės 14 d. – P. 5.
* Vykintas Vaitkevičius. Mosėdžio ir Salantų apylinkių senosios šventvietės. – Liaudies kultūra, 1995. – Nr. 3. – P. 11
* Vykintas Vaitkevičius. Senosios Lietuvos šventvietės: Žemaitija. – Vilnius: Diemedis, 1998. – P. 54, 56

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos Respublikos kultūros paveldo inspekcijos 1993-06-11 raštas Nr.01-7-518
2. ↑  Valstybės žinios – 2004 m. sausio 21 d. – Nr. 11. – P. 100
3. ↑  Valstybės žinios – 2005 m. gegužės 7 d. – Nr. 58-2034

Nuorodos
--------

* „Alko šaltinis". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2018-02-17.
* Alko (Alkos) šaltinis: Kretingos krašto enciklopedija Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
| Tigras |
| --- |
| Tigro upė Bagdade Tigro upė Bagdade |
| **Ilgis** | 1850 km |
| **Baseino plotas** | 375 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 1240 m³/s |
| **Ištakos** | Armėnijos kalnynas |
| **Žiotys** | Šat el Arabas |
| **Šalys** | Turkijos vėliava TurkijaSirijos vėliava SirijaIrako vėliava Irakas |
|  |
|  **Vikiteka** | Tigras |

**Tigras** (arab. دجل = *Diğlä*, turk. *Dicle Nehri*, gr. Τίγρης) – upė Artimuosiuose Rytuose; Turkijoje, Sirijoje ir Irake. Prasideda Armėnijos kalnyno priekalnėse, vidurupyje ir žemupyje teka Džezirės ir Mesopotamijos žemumomis. Ties Kurnos miestu susilieja su Eufratu ir sudaro Šat el Arabą, kuris įteka į Persų įlanką.

Svarbiausi intakai: Didysis Zabas, Mažasis Zabas, Dijala, Kerchė (visi kairieji).

Upė patvinsta pavasarį, kuomet kalnuose pradeda tirpti ledynai. Tigro tėkmė sureguliuota užtvankomis. Pakrantėse verčiamasi drėkinamąja žemdirbyste naudojant upės vandenį. Tigras laivuojamas iki Mosulo. Svarbiausi miestai prie upės: Dijarbakyras (Turkija), Mosulas, Bagdadas, Amara, Kurna (Irakas).

Tigro aukštupys Turkijoje
Tigro ir Eufrato tarpupis buvo Mesopotamijos civilizacijos lopšys. Čia klestėjo Asirijos, Babilono valstybės.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Vienas iš alkilhalidų – tetrafluoretanas verda kambario temperatūroje
**Alkilhalidai** dar žinomi kaip **halogenalkanai** – organiniai junginiai, sudaryti iš alkano su vienu ar daugiau vandenilio atomų, pakeistų į halogeno atomus. Dauguma tokių junginių turi neigiamų efektų aplinkai, ardo ozono sluoksnį, todėl pastaruoju metu tokių junginių gamybą stengiamasi mažinti, juos pakeisti kitais junginiais.

Polimeriniai halogeninti dariniai
---------------------------------

Chlorintus ar fluorintus alkenus galima polimerizuoti ir taip gauti daug naudingų plastikų, tokių kaip PVC, PTFE.

Istorija
--------

Anglies tetracloridas ilgą laiką buvo ir dar tebėra naudojamas gesintuvams užpildyti.

Nuo 1928 metų halogeninti dariniai pradėti naudoti šaldytuvuose ir pakeitė nuodingą amoniaką ir sieros dioksidą. Dabar tokio panaudojimo atsisakoma.

Sintezė
-------

### Iš alkanų

Alkanai reguoja su halogenais, sudarydami halogenalkanus. Tai grandininė, radikalinė reakcija, vykstanti trimis stadijomis:

1: X2 → 2 X**·**
2: X**·** + R-H → R**·** + HX
3: R**·** + X2 → R-X + X**·**
Tai nėra efektyvus kelias, kadangi paprastai galima tokia eiga:

2: X**·** + RX-H → RX**·** + HX
3: RX**·** + X2 → RX2 + X**·**
taip gaunamas mišinys.

### Iš alkenų alilinio brominimo metodu

Alkenas reguoja su NBS tetrachlormetanu. Halogenas prisijungia į alilinę padėtį. Susidaro halogenalkenas.

### Iš alkenų, prisijungiant HBr ar HCl

Alkenai reguoja su HCl ir HBr ir juos prisijungia. Prisijungimas vyksta pagal Makornikovo taisyklę. Susidaro halogenalkanų mišinys. Vienas produktas vyrauja.

### Iš alkoholių

1) Pirminių ir antrinių alkoholių redukcija su PBr3 eteryje. Taip -OH grupę pakeičia bromas.

2) Pirminių ir antrinių alkoholių reakcija su SOCl2. Taip -OH grupę pakeičia chloras.

3) Reakcija su HX (X = halogenas). Taip -OH grup3 pakeičia halogenas. Su tretiniais alkoholiais tokia reakcija vyksta geriausiai.

Savybės
-------

1) Grinjaro reagentų susidarymas:

R-X + Mg(eteryje) → R-Mg-X
2) Gilmano reagentų susidarymas:

1: R-X + 2Li(pentane) → R-Li + LiX
2: 2R-Li + CuI → [R-Cu-R]-Li+ + LiI
3) Viurco reakcija
2R-X + 2Na → R-R + 2NaX

4) Organometalinių junginių kopuliavimo reakcija:

[R-Cu-R]-Li+ + R'-X(eteryje) → R-R' + R-Cu + LiX
5)Pavertimas alkanais:

1: R-X + Mg(eteryje) → R-Mg-X
2: R-Mg-X + H+ → R-H + HOMgX
| Bebirva |
| --- |
| Netoli santakos su Šaltuona Netoli santakos su Šaltuona |
| **Ilgis** | 34,2 km |
| **Baseino plotas** | 140,7 km² |
| **Vidutinis debitas** | 1,03 m³/s |
| **Ištakos** | Visbarų apylinkės |
| **Žiotys** | Šaltuona |
| **Šalys** | Lietuva |

**Bebirva** – upė pietvakarių Lietuvoje; Šaltuonos kairysis intakas (Jūros baseinas). Prasideda piečiau Visbarų kaimo, šalia automagistralės A1. Teka vakarų kryptimi per Raseinių ir Jurbarko rajonus. Žemupyje prateka keleto miškų pakraščiais (Vadžgirio, Žvirblaukio). Įteka į Šaltuoną 30 km nuo jos žiočių, netoli Dūdlaukio.

Intakai:

* kairieji: Tošė, Tolupis, Gakštikas, Bebirvytis, Logupis, Driūbinas.
* dešinieji: Lendrė, Rokklonis, Leiškonė, Kartupis, Rūdupis, Krioklė.

Slėnis siauras, negilus. Vidutinis nuolydis 202 cm/km. Pramedžiavoje patvenkta nedideliu tvenkiniu. Prie Bebirvos esančios gyvenvietės: Pramedžiava, Vengerskai, Bliūdžiai, Bebirvai, Žvirblaukys.

Upėvardis neaiškios kilmės, galbūt reduplikacija *\*be-birva*. Pavadinimas *Birva* siejamas su blrs. *берва* „kamša, rąstais klotas kelias šlapynėje".

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Bebirva*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 228
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
**Bulgarijos socialistų partija**, (**BSP**, blg.:*Bălgarska Socialističeska Partija* arba **БСП**, *Българска социалистическа партия*) – didžiausia Bulgarijos kairioji politinė partija, buvusi *Bulgarijos komunistų partija*.

Pradžia
-------

**Bulgarijos socialdemokratų partija**, (**BSDP**, blg.:*Bulgarska Socialdemokratičeska Partija*) buvo įkurta 1891 m. rugpjūčio 2 d. Dmitrijaus Blagojevo iniciatyva. Laikėsi marksistinės krypties. 1894 m. susijungė su reformistine *Socialdemokratų sąjunga* ir pasivadino *Bulgarijos darbininkų socialdemokratų partija* (BSDDP). 1903 m. X suvažiavime atsiskyrė „platieji" (dešinieji) ir „glaudieji" (probolševikiniai) socialistai. Glaudieji, vadovaujami D. Blagojevo, evoliucionavo į komunistų partiją, platieji, vadovaujami Janko Sakjazovo, liko reformistinėse pozicijose, pasivadinę **Bulgarijos darbininkų socialdemokratų partija** (blg.: *Българска работническа социалдемократическа партия /тесни социалисти/*). Nuo 2002 m. vadinasi Bulgarijos socialdemokratai (BS).

Nauja partija
-------------

**Bulgarijos socialistų partija** iš naujo įkurta 1990 m. reformavus BKP nacionaliniame referendume, ji laikoma BSDP įpėdine. 1994 m. priimta SI siekius atitinkanti programa.

1990 m. Didžiosios nacionalinės asamblėjos rinkimuose gavo 211 vietų iš 400, tačiau 1991 m. parlamento rinkimuose tik su 10 partijų koalicija iškovojo 110 vietų iš 240.

1994 m. kartu su agrarinėmis partijomis gavo 125 vietas, 1997 m. keturių partijų bloke – 137 vietas, 2001 m. Nacionalinio susirinkimo rinkimuose dalyvavo *Koalicijoje už Bulgariją* ir gavo 48 vietas. 2005 m. koalicija laimėjo 82 vietas 240 vietų parlamente ir suformavo Sergejaus Staniševo vyriausybę.

2001 m. vienas iš partijos lyderių – Georgijus Parvanovas išrinktas Bulgarijos prezidentu.

Struktūra
---------

Struktūra teritorinė, veikia vietinės, bendruomeninės, srities organizacijos. Kongresas, šaukiamas kas 3 metai, arba reikalaujant pusei bendruomeninių organizacijų ar trečdaliui narių, renka Aukščiausią tarybą, jos pirmininką ir Kontrolės komisiją. AT nariai yra ir parlamento nariai. AT, šaukiama kas du mėnesiai, renka Vykdomąjį biurą, sudaro nuolatines komisijas, skiria sekretoriatą ir kalbėtojus.

SI tikroji narė nuo 2003 m. spalio 27 d.

Pirmininkai
-----------

* 1990 – Aleksandras Lilovas,
* 1991 – Zhanas Videnovas,
* 1996 – Georgijus Parvanovas,
* 2001 m. Sergejus Staniševas.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
Koordinatės: 59°17′4″ š. pl. 26°24′41″ r. ilg.﻿ / ﻿59.28444°š. pl. 26.41139°r. ilg.﻿ / 59.28444; 26.41139

| Vinio valsčiusest. *Vinni vald* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Estijos vėliava Estija |
| **Regionas** | Vakarų Viru |
| **Administracinis centras** | Pajustis |
|  |
| **Gyventojų** (2009) | 5 630 |
| **Plotas** | 486,65 km² |
| **Tankumas** (2009) | 12 žm./km² |
| **Teritorijos kodas** | 0900 |
|  |
| **Tinklalapis** | vinnivald.ee |
|  **Vikiteka** | Vinio valsčiusVikiteka |

**Vinio valsčius** (est. *Vinni vald*) – valsčius šiaurės rytų Estijoje, Vakarų Viru apskrityje. 5,63 tūkst. gyventojų (2009 m. sausio 1 d.), teritorija užima 486,65 km².

Gyvenvietės
-----------

* Miesteliai (*Alevikud*):

Pajustis, Roela, Tudu, Vinis, Viru Jagupis

* Kaimai (*Külad*):

Alavere, Allika, Anguse, Aravuse, Aruküla, Aruvälja, Inju, Kadila, Kakumäe, Kannastiku, Karkuse, Kaukvere, Kehala, Koeravere, Kulina, Küti, Lähtse, Lepiku, Mäetaguse, Mõdriku, Nurmetu, Obja, Palasi, Piira, Puka, Rasivere, Ristiküla, Rünga, Saara, Soonuka, Suigu, Tammiku, Vana-Vinni, Veadla, Vetiku, Võhu, Voore.

Galerija
--------

* XIX a. paminklasXIX a. paminklas
* Mõdriku dvaras*Mõdriku* dvaras
* Inju dvaras*Inju* dvaras
* Viru Jagupio bažnyčiaViru Jagupio bažnyčia
* Kulinos dvarasKulinos dvaras

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Population figure and composition". www.stat.ee Statistics Estonia. Nuoroda tikrinta 2010-01-27.

Nuorodos
--------

* Valsčiaus internetinė svetainė
| Banovcė prie Bebravosvk. *Bánovce nad Bebravou* |
| --- |
|        |
| *Bažnyčia* |
|  |
| 

Banovcė prie BebravoBanovcė prie Bebravo

48°43′7″ š. pl. 18°15′29″ r. ilg.﻿ / ﻿48.71861°š. pl. 18.25806°r. ilg.﻿ / 48.71861; 18.25806﻿ (Banovcė prie Bebravo)Koordinatės: 48°43′7″ š. pl. 18°15′29″ r. ilg.﻿ / ﻿48.71861°š. pl. 18.25806°r. ilg.﻿ / 48.71861; 18.25806﻿ (Banovcė prie Bebravo) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Slovakijos vėliava Slovakija |
| **Kraštas** | Trenčyno kraštas |
| **Apygarda** | Banovcės prie Bebravo apygarda |
|  |
| **Meras** | Marián Chovanec |
|  |
| **Gyventojų** (2015 m.) | 18 823  |
| **Plotas** | 26,459 km² |
| **Tankumas** (2015 m.) | 711 žm./km² |
| **Altitudė** | 216 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 957 01 |
| **Tinklalapis** |  |
|  **Vikiteka** | Banovcė prie Bebravo |

**Banovcė prie Bebravo** (svk. *Bánovce nad Bebravou*, vok. *Banowitz*, veng. *Bán*) – miestas Slovakijoje, Trenčyno krašte, Banovcės prie Bebravo apygardos administracinis centras. 18 823 gyventojai (2015 m. duomenys). Įsikūręs Dunojaus kalvų šiauriniame pakraštyje, Stražavo kalnų papėdėje, prie Radišos ir Bebravo upių santakos. Nutolęs 25 km nuo Prievidzos, 30 km nuo Trenčyno ir 50 km nuo Nitros.

Istorija
--------

Vietovėje žmonių gyventa nuo bronzos amžiaus. 1232 m. paminėtas kaip *villa Ben*. 1376 m. suteiktos laisvojo karališkojo miestelio privilegijos. Viduramžiuose buvo svarbus prekybos centras batsiuviams, dailidėms, kalviams, mėsininkams, audėjams ir kt. XVII a. atidaryta pirmoji pradinė mokykla. Po Antrojo pasaulinio karo sukurta automobilių, baldų ir tekstilės pramonė.
Koordinatės: 56°7′57″ š. pl. 25°15′28″ r. ilg.﻿ / ﻿56.13250°š. pl. 25.25778°r. ilg.﻿ / 56.13250; 25.25778

**Suvainiškio miškai** – miškai šiaurės rytų Lietuvoje, Rokiškio rajono šiaurėje, 7 km į šiaurę nuo Pandėlio, tuoj į pietus nuo Suvainiškio. Priklauso Rokiškio miškų urėdijai, Suvainiškio ir Pandėlio girininkijoms. Apima 37,3 km² plotą. Masyvą sudaro Suvainiškio, Viršilų, Taručių, Roksalės miškai.

Paviršius lengvai banguotas. Būdingi velėniniai jauriniai silpnai nujaurėję smėliai, velėniniai jauriniai glėjiški bei glėjiniai priesmėliai ir priemoliai, žemapelkiniai ir tarpinių pelkių durpžemiai. Miškas pelkėtas, užmirkęs (ypač šiaurėje ir vakaruose). Slūgso Suvainiškio pelkė. Miškai priklauso Nemunėlio baseinui (teka jo intakai Nereta, Vyžuona, Nadžiupis, Pūkinė).

Medynai:

* beržynai: 45 %
* pušynai: 38 %
* eglynai: 10 %
* juodalksnynai: 3 %
* baltalksnynai: 2 %
* drebulynai: 2 %

Jaunuolynai sudaro 27 % medynų, pusamžiai medžiai 51 %, pribręstantys 16 %, brandūs 6 %.

Suvainiškio miškuose sutinkami kanopiniai žvėrys (briedžiai, stirnos, šernai), smulkieji žinduoliai. Yra retų paukščių rūšių. Miške įsteigtas Suvainiškio telmologinis draustinis.

Višilų miške, šalia Nemunėlio, rasti pilkapiai. Greta miško įsikūrę: Suvainiškis, Taručiai, Miliūnai, Roksalė, Vanagynė, Ratkūnai, Daržiapievė, Vilkoliai, Sipeliai, Ajutiškiai, Vištinė, Minkūnai, Viršilai, Gurios, Šilagalys, Šniukštai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Suvainiškio miškai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 136
| **Margarita Mbywangi** |
| --- |
| Visas vardas | Margarita Mbywangi |
| Gimė | 1962 m. (~61 metai)Čupapu, Paragvajus |
| Pilietybė | Paragvajaus vėliava Paragvajus |
| Vaikai | 3 |
| Paragvajaus indėnų reikalų ministrė |
| Ėjo pareigas | 2008 – 2008 |
|  |
| Veikla | indėnų reikalų ministrė, ačių bendruomenės lyderė |

**Margarita Mbyvangi** (*Margarita Mbywangi*; g. 1962 m.) – indėnų ačių bendruomenės lyderė, buvusi Paragvajaus indėnų reikalų ministrė. Ji yra indėnų ačių kilmės ir yra pirmoji indėnė, užėmusi postą Paragvajaus vyriausybėje.

Ketverių metų Margarita Mbyvangi buvo sučiupta Čupapu ačių bendruomenėje, vergijos sąlygomis dirbo asjendų valdovų namuose. Vėliau ji sugebėjo patekti į mokyklą, o 2008 m. gavo aukštąjį išsilavinimą. Margarita Mbyvangi tapo ačių bendruomenės lydere. 2008 m. Paragvajaus prezidentu tapus kairiųjų pažiūrų prezidentui Fernandui Lugo, Mbyvangi buvo paskirta indėnų reikalų ministre. Ji deklaravo sieksianti grąžinti žemes indėnų bendruomenėms, pagerinti vandens, maisto, sveikatos apsaugos tiekimą indėnams, apsaugoti šalies laukinę gamtą. Tačiau ministrė buvo greitai atleista dėl indėnų gvaranių pareikšto protesto.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
**Suvalkų Marijos Konopnickos licėjus** (lenk. *I Liceum Ogólnokształcące im. Marii Konopnickiej w Suwałkach*) – licėjus esantis Suvalkų mieste, anksčiau buvo gimnazija. Seniausia miesto mokykla ir viena iš seniausių mokyklų Lenkijoje.

Istorija
--------

1835 m. mokykla iš pradžių buvo atidaryta Seinuose ir 1839 m. perkelta į Suvalkus. 1843 m. pradėta statyti nauja mokykla, kurią suprojektavo architektas Antonijus Koracis. 1846 m. rugpjūčio mėnesį mokiniai persikėlė į naująjį pastatą. Iki 1866 m. mokykloje mokėsi tik berniukai. 1905 m. mokykloje kilo streikas, kurio metu mokiniai prašė nutraukti rusifikaciją ir pradėti dėstyti visus dalykus lenkų kalba. Šią mokyklą yra baigę Gustavas Oskaras Aveidė ir dar keli garsūs Lenkijos žmonės, kai kurie gimę dabartinės Lietuvos teritorijoje. 1919 m. mokyklą sudarė atskiros berniukų ir mergaičių gimnazijos. Mergaičių gimnazija vadinosi dabartiniu licėjaus pavadinimu skirtu Suvalkuose gimusiai, kovotojai už moterų teises Marijos Konopnickos garbei. Licėjuje yra didžiausia iš visų Palenkės vaivadijoje esančių mokyklų biblioteka, kuri turi apie 40,000 leidinių. Kai kurie leidiniai yra išleisti XIX a.

* Mokyklos herbasMokyklos herbas

Taip pat skaitykite
-------------------

* Suvalkų berniukų gimnazija.

Nuorodos
--------

* Licėjaus tinklalapis (lenk.) Archyvuota kopija 2011-06-23 iš Wayback Machine projekto..

Koordinatės: 54°05′54″ š. pl. 22°55′27″ r. ilg.﻿ / ﻿54.09833°š. pl. 22.92417°r. ilg.﻿ / 54.09833; 22.92417
Koordinatės: 40°6′54″ š. pl. 124°23′34″ r. ilg.﻿ / ﻿40.11500°š. pl. 124.39278°r. ilg.﻿ / 40.11500; 124.39278

| Kinų-korėjiečių draugystės tiltas |
| --- |
|  |
| **Vieta** | Dandongas, Kinijos LR KinijaSineidžu, Šiaurės Korėja Šiaurės Korėja |
| **Kerta** | Jalu |
| **Ilgis** | 940,8 m |
| **Plotis** | 10 |
| **Pastatytas** | 1943 m. |
| **Konstrukcija** | sijinis tiltas |

**Kinų-korėjiečių draugystės tiltas** (angl. *Sino-Korean Friendship Bridge*), iki 1990 m. *Jalu tiltas* (angl. *Yalu River Bridge*) – automobilių ir geležinkelio tiltas per Jalu upę Kinijos ir Šiaurės Korėjos pasienyje, jungiantis kinų miestą Dandongą (Liaoningo prov.) su šiaurės korėjiečių miestu Sineidžu Pchenjan Pukto regione. Pastatytas Japonijos 1937–1943 m.

Tai vienas iš nedaugelio kelių patekti ar išvykti iš Šiaurės Korėjos. Pėstiesiems tiltu eiti neleidžiama. Šiuo tiltu reguliariai kursuoja traukinys Pekinas-Pchenjanas. 2004 m. Dandongo pasienio punktui teko 70 % eksporto iš Kinijos į kaimyninę šalį.

Šalia, už 60 m pasroviui, stovi senojo tilto liekanos. Jis buvo pastatytas 1911 m. Tai buvo 12 angų, 944,2 m ilgio santvarinis tiltas ant akmeninių atramų.

Istorija
--------

Abu tiltai buvo amerikiečių bombarduojami per Korėjos karą 1950–1951 m. siekiant blokuoti kinų pagalbos tiekimą šiaurės korėjiečiams. Nors tiltai kelis kartus buvo atstatomi ir remontuojami, tačiau senasis iš jų Šiaurės Korėjos pusėje pasiliko sugriautas. Korėjiečiai jo neatstato vien dėl to, kad jis liudytų praėjusį karą. Statinys pramintas „Sulaužytu tiltu". 1993 m. senojo Jalu tilto išlikusi 4 tarpsnių dalis kinų pusėje yra pritaikyta turistų lankymui. Ant tilto nutiesti saugūs pėsčiųjų takai, jo priekyje įrengta apžvalgos aikštelė, žiūronai – populiari atrakcija turistams, siekiantiems pamatyti Šiaurės Korėją ar išvysti iš arti tilto bombardavimo pasekmes. Be to, turistai mažais laivais priplukdomi prie pat valstybinės sienos, praeinančios Jalu upe. 2006 m. Kinijos vyriausybė paskelbė Sulaužytą tiltą saugomu paminklu.

* Išlikęs senasis tiltas Kinijos pusėjeIšlikęs senasis tiltas Kinijos pusėje
* Traukinys įvažiuoja į KinijąTraukinys įvažiuoja į Kiniją
* Naujasis (kairėje) ir senasis tiltaiNaujasis (kairėje) ir senasis tiltai
* Žvelgiant į tiltą iš Dandongo pusėsŽvelgiant į tiltą iš Dandongo pusės

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kinų-korėjiečių draugystės tiltas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |