recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Howard Allan Stern** |
| --- |
|  |
| Howard Allan Stern 2012 m. |
| Gimė | 1954 m. sausio 12 d. (69 metai)Niujorkas, Jungtinės Amerikos Valstijos |
| Sutuoktinis (-ė) | Alison Berns (1978-2001)Beth Ostrosky (nuo 2008 m.) |
| Vaikai | 3 |
|  |
| Veikla | radijo ir TV laidų vedėjas, prodiuseris, aktorius, fotografas, rašytojas |
|  |
|  **Vikiteka** | Howard Stern |

**Hovardas Alanas Sternas** (*Howard Allan Stern*; g. 1954 m. sausio 12 d.) – JAV radijo ir TV laidų vedėjas, aktorius, prodiuseris, fotografas. Jis geriausiai žinomas dėl savo vardo radijo laidos „The Howard Stern Show", transliuotos nuo 1986 iki 2005 m. Nuo 2006 m. H. Sternas dirba „Sirius" internetiniam radijuje.

Biografija
----------

Savo pirmąją radijo laidą H. Sternas vedė mokydamasis Bostono universitete. 1976-1982 m. laikotarpiu jis populiarino savo radijo laidų asmenybę ir dirbo įvairiose radijo stotyse. 1985 m. H. Sternas pradėjo 20 metų karjerą „WBMP" stotyje. Jo vedama rytinė pokalbių laida išpopuliarėjo 1986 m. ir buvo transliuojama 60 šalių bei buvo sulaukusi 20 milijonų klausytojų vienu metu. 

Per savo karjerą laidų vedėjas gavo įvairių apdovanojimų, tarp kurių žurnalo „Billboard" Transliuojama metų asmenybe buvo paskelbtas 8 kartus iš eilės. H. Sternas tapo vienu daugiausiai apmokamu radijo laidų vedėju, kai 2004 m. su „Sirius" pasirašė 5 metų sutartį už 500 milijonus JAV dolerių.

Nuo 2012 iki 2015 m. H. Sternas buvo TV laidos „America's Got Talent" teisėju. 

Pats H. Sternas save yra pavadinęs „visų medijų karaliu" dėl savo įvairiapusės ir sėkmingos veiklos. Jis vedė ir prodiusavo įvairias TV laidas, dvi parašytos knygos buvo parduotos daugiau nei milijono kopijų tiražu. Pagal vieną knygų buvo pastatytas filmas, kuriame vaidino pats H. Sternas. 1997 m. išleistas muzikos albumas „Private Parts: The Album" „Billboard 200" tope pasiekė 1 vietą.

H. Sternas dažnai patenka į Forbes įžymybių 100 sąrašą. 2017 m. jame vedėjas buvo 7 vietoje.

2015 m. radijo laidų vedėjas pratęsė savo sutartį su „Sirius" radiju iki 2027 m.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė

Šaltiniai
---------

1. ↑  Sirius Lands a Big Dog: Howard Stern
2. ↑  Natalie Robehmed. „Celebrity 100: The World's Highest-Paid Celebrities Of 2017". *Forbes*.
3. ↑  Howard Stern Sets New Five-Year Deal with SiriusXM Satellite Radio That Includes Video Plans
| Senegalas |
| --- |
|  Senegalas Sen Lui |
| **Ilgis** | 1 790 (2 272 su Bafingu) km |
| **Baseino plotas** | 483 181 km² |
| **Vidutinis debitas** | 640 m³/s |
| **Ištakos** | Bafingas ir Bakojus |
| **Žiotys** | Atlanto vandenynas |
| **Šalys** | Senegalas, Malis, Mauritanija |
|  |
|  **Vikiteka** | Senegalas |

**Senegalas** (pranc. *Sénégal*) – upė Vakarų Afrikoje.

Senegalo upė susidaro iš sutekėjusių Bafingo (*Bafing*) ir Bakojaus (*Bakoyeir*) upių, kurios prasideda Futa Džalono plynaukštėje (*Fouta-Djalon*) (Gvinėja).

Senegalas teka į šiaurės vakarus, daugiausia lygumomis ir įteka į Atlanto vandenyną. Juo eina Mauritanijos – Senegalo siena.

Senegalas sudaro apie 1 500 km² deltą. Didžiausi jo intakai: Falemė (*Faleme*), Karakoras (*Karakoro*), Gorgolas (*Gorgol*).

Upės debitas nuo 5 m³/s (gegužės mėnesį) iki 5000 m³/s (rugpjūčio, rugsėjo mėnesį). Per potvynius Senegalas laivuojamas nuo Kajeso (*Kayes*) (888 km), per atoslūgius – nuo Podoro (*Podor*) (283 km). Senegalo vandeniu drėkinami laukai.

Didžiausi miestai prie Senegalo: Kajesas (*Kayes*), Sen Lui (*Saint-Louis*).

Nuorodos
--------

* Senegalo upės baseinas Archyvuota kopija 2008-01-10 iš Wayback Machine projekto. **(**angl.**)**
Mvata Kazembė XVII Paul Kanyembo Lutaba
**Mvata Kazembė** (čibemba: *Mwata Kazembe*) – valdovo titulas, naudojamas Kazembės karalystėje Pietinėje Afrikoje (dab. Kongo Demokratinės Respublikos pietinė dalis ir gretimos teritorijos Zambijoje).

Titule naudojamas mandagus kreipinys *Mwata*, sutinkamas ir kituose Pietinės Afrikos tradicinių valstybių tituluose. Jis buvo pradėtas naudoti Lundos Mvata Jamvo titulo pavyzdžiu.

Raida
-----

Didžiausio klestėjimo laikais (XIX a. viduryje) šie valdovai kontroliavo visą Kazembės regioną. Lubos pavyzdžiu, jie organizavo savo politinę valdžią konfederacijos principu. Atskirų provincijų valdovai irgi titulavosi mvata, buvo skiriami iš pagrindinės valdančios giminės ir skyrė duokles pagrindiniam valdovui. 4 provincijų valdovai Lukwesa, Kashiba, Kambwali ir Kanyembo buvo laikomi vyresniaisiais, ir iš jų buvo renkamas įpėdinis.

Po Mvata Kazembės VIII nužudymo 1872 m. Mvata Kazembė tapo tik nominaliais valdovais, iš pradžių pavaldžiais vergų prekiautojui Misiri, o vėliau – Britų imperijai (kuri pagal susitarimą su Belgija gavo teritorijas į rytus nuo Luapulos kartu su Kazembės sostine). 1899 m. Mvata Kazembė X kovėsi su britais, priešindamasis jų valdžiai. Šiems sudeginus senąją sostinę Kanjembo, jis pastatydino naują – Mvansabombvėje. Galiausiai pripažino jų viršenybę, leido į šalį misionierius.

Kadangi teritorijos ekonomika Zambijoje vystėsi lėtai, britai mažai kišosi į vietinių gyvenimą. Tai leido Mvata Kazembe išaugoti tradicinę valdžią senųjų karalystės gyventojų Zambijoje tarpe, įtakoti gyvenimo būdą ir papročius. Mvata Kazembė XVI daug darė gyventojų labui, vystydamas krašto ekonomiką, modernizuodamas visuomenę.

Po Zambijos nepriklausomybės 1961 m. Mvata Kazembės titulas buvo oficialiai atkurtas. Mvata Kazembe XVII labai stiprino kultūrinę gyventojų tapatybę, jo iniciatyva pradėta Mutomboko šventės, skirtos paminėti karalystės įkūrimą, tradicija. Šiuo metu valdo Mvata Kazembė XIX.

Sąrašas
-------

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| **Numeris** | **Vardas** | **Sostinė** | **Apytikriai valdymo metai** |
| 1. | Ng’anga Bilonda |  | 1740–1745 |
| 2. | Kanyembo Mpemba |  | 1745–1760 |
| 3. | Lukwesa Ilunga |  | 1760–1805 |
| 4. | Kanyembo Keleka Mayi |  | 1805–1850 |
| 5. | Kapumba Mwongo Mfwama |  | 1850–1854 |
| 6. | Chinyanta Munona |  | 1854–1862 |
| 7. | Mwonga Nsemba | Kanjembo | 1862–1870 |
| 8. | Chinkonkole Kafuti | Kanjembo | 1870–1872 |
| 9. | Lukwesa Mpanga | Kanjembo | 1872–1883 ir 1885–1886 |
| 10. | Kanyembo Ntemena | Kanjembo, Mwansabombwe (nuo 1899) | 1883–1885 ir 1886–1904 |
| 11. | Mwonga Kapakata | Mwansabombwe | 1904–1919 |
| 12. | Chinyanta Kasasa | Mwansabombwe | 1919–1936 |
| 13. | Chinkonkole | Mwansabombwe | 1936–1941 |
| 14. | Shadreck Chinyanta Nankula | Mwansabombwe | 1941–1950 |
| 15. | Brown Ngombe | Mwansabombwe | 1950–1957 |
| 16. | Kanyembo Kapema | Mwansabombwe | 1957–1961 |
| 17. | Paul Kanyembo Lutaba | Mwansabombwe | 1961–1983 |
| 18. | Munona Chinyanta | Mwansabombwe | 1983–1998 |
| 19. | Paul Mpemba Kanyembo Kapale Mpalume | Mwansabombwe | 1998- |
|

Nuorodos
--------

* Sarašas Worldstatesmen
Koordinatės: 54°38′22″š. pl. 25°41′19″r. ilg.﻿ / ﻿54.6394°š. pl. 25.6887°r. ilg.﻿ / 54.6394; 25.6887﻿ (Kenos geležinkelio stotis)

Kenos geležinkelio stotis, pažymėta Lietuvos geležinkelių tinklo makete (Vilniaus geležinkelio stotis, 2014 m.)
**Kenos geležinkelio stotis** – geležinkelio stotis pasienyje su Baltarusija, Vilniaus–Maladečno linijoje, Kenos GS gyvenvietėje (Kalvelių seniūnija), Vilniaus rajono savivaldybės rytuose, prie pat Kalvelių šiaurinio pakraščio.

Po Lietuvos įstojimo į Šengeno erdvę Kenos geležinkelio stotis tapo svarbiausiu pasienio punktu Lietuvos geležinkeliuose ir buvo smarkiai išplėsta ir modernizuota. Didžioji dalis tranzitinių krovinių iš Rusijos į Kaliningradą ir Klaipėdą eina kaip tik per šią stotį. Visa geležinkelio atkarpa nuo Kenos iki Lietuvos–Baltarusijos valstybinės sienos yra aptverta ir nuolatos stebima. Dėl to panaikinta Šumsko geležinkelio stotis, o priemiestiniai traukinių maršrutai iš Vilniaus sutrumpinti iki Kenos.

2015 m. Kenos stotyje pradėti geležinkelio linijos elektrifikacijos darbai.

2022 m. pradėta rengti reikiama infrastruktūra traukinių vagonų rentgeno kontrolės sistemai, skirtai tikrinti Kenos geležinkelio patikros poste į Lietuvą iš Baltarusijos atvykstantiems krovininiams traukiniams.

Išnašos
-------

1. ↑  „Elektriniai traukiniai iš Kenos Minsko link pajudės kitąmet". Lrytas.lt. Nuoroda tikrinta 2022-04-16.
2. ↑  „Traukinių vagonų rentgeno kontrolės sistema Kenoje visu pajėgumu veiks jau šiemet". Delfi.lt. Nuoroda tikrinta 2022-04-16.

Nuorodos
--------

* Kenos geležinkelio stotis (Wikimapia)

**Geležinkelio ruožas**| 

Pakenė
**Kena**
Gudagojis

 |
| Altajaus rezervatas |
| --- |
| IUCN Ia kategorija (gamtos rezervatas) |
| Čulyšmano tarpeklis Čulyšmano tarpeklis |
| **Vieta:** | Rusija (Altajaus Respublika) |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** | Gorno Altaiskas |
| 

Žemėlapis rodantis Altajaus rezervatas vietą.Altajaus rezervatas

  |
| **Koordinatės:** | 50°52′0″ š. pl. 88°57′0″ r. ilg.﻿ / ﻿50.86667°š. pl. 88.95000°r. ilg.﻿ / 50.86667; 88.95000Koordinatės: 50°52′0″ š. pl. 88°57′0″ r. ilg.﻿ / ﻿50.86667°š. pl. 88.95000°r. ilg.﻿ / 50.86667; 88.95000 |
| **Plotas:** | 8812 km² |
| **Įkurtas:** | 1932 m. |
| **Valdymas:** | Miškų ir medžioklės ūkio komitetas |
|  **Vikiteka:** | Altajaus rezervatas |

**Altajaus valstybinis gamtos rezervatas** (rus. *Алтайский государственный природный заповедник*) – rezervatas Rusijoje, Altajaus Respublikoje. Apima Altajaus kalnų teritoriją netoli Teleckojės ežero. Plotas – 881 238 ha.

Rezervatas įsteigtas 1932 m. kad būtų apsaugoti kalnų taigos ir kalnų tundros gamtiniai kompleksai pietų Sibire. Aukščiausia viršukalnė draustinyje – Šapšalas (3507 m). Būdingi maumedžių, sibirinių kedrų, balteglių miškai. Draustinyje auga 1480 augalų rūšių, iš jų ~200 yra endeminės. Teritorijoje sutinkami rudieji lokiai, lūšys, sabalai, briedžiai, taurieji elniai, kalniniai avinai, kabargos, sibiriniai ožiai, taip pat itin retas snieginis leopardas. Yra 323 paukščių rūšys.

Altajaus rezervatas kartu su Katūnės draustiniu bei Ukoko plokščiakalniu sudaro UNESCO pasaulio paveldo objektą „Auksiniai Altajaus kalnai".

* 
* 
* 
*

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983.
|  |
| --- |
| Ješ Atid*יֵשׁ עָתִיד* |
| Lyderis | Jairas Lapidas |
| Įkurta | 2012 m. |
| Būstinė | Tel Avivas |
| Politinė ideologija | centrizmas |
| Svetainė |
|  |

**Ješ Atid** (hebr. ‏יֵשׁ עָתִיד‏‎, 'Ateitis yra') – centristinė Izraelio politinė partija, 2012 m. įkurta žurnalisto J. Lapido.

Dalyvavimas rinkimuose
----------------------

Rinkimai į 19-ąjį Knesetą partijai susiklostė sėkmingai – užimta antroji vieta, iškovota 19 mandatų. 2015 m. vykę rinkimai partijai buvo mažiau palankūs – pelnyta 11 mandatų.

Prieš 2019 m. balandžio parlamento rinkimus su „Hosen L'Yisrael" ir „Telem" partijomis sudarė „Mėlyna ir balta" aljansą, „Ješ Atid" lyderiui J. Lapidui atiteko antroji vieta sąraše. Bendrame „Mėlyna ir balta" sąraše partija dalyvavo ir pirmalaikiuose rinkimuose, vykusiuose 2019 m. rugsėjį ir 2020 m. o nuo 2021 m. vėl dalyvauja savarankiškai.

2021 m. „Ješ Atid" su kitomis partijomis sudarė valdančiąją koaliciją, o 2022 m. žlugus valdančiajai koalicijai ir nusprendus surengti pirmalaikius parlamento rinkimus, partijos pirmininkas J. Lapidas tapo šalies premjeru.

Politinės pozicijos
-------------------

„Ješ Atid" politiniame spektre save pozicionuoja kaip centristinę jėgą. Didelė svarba teikiama švietimui, telkiamasi į socialinius klausimus, pasisakoma už tai, kad būtų padidintas patekimo į parlamentą slenkstis, sumažintas ministrų skaičius vyriausybėje. Palaikoma pozicija, kad karo taryba būtų lygi visiems.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  *Yesh Atid*. The Israel Democracy Institute. Nuoroda tikrinta 2022-11-06.
2. ↑  *Yair Lapid: The ex-TV host who is Israel's new PM*. BBC. Nuoroda tikrinta 2022-11-06.
| Mvenezis |
| --- |
|  Pervaža per Mvenezį ites *Mazetese* (aukščiau Maniučio tevnkinio). |
| **Baseino plotas** | 14759 km² |
| **Ištakos** | 154 m aukštyje |
| **Žiotys** | Limpopas (Mozambike)22°38′36.33″ p. pl. 31°48′52.5″ r. ilg.﻿ / ﻿22.6434250°š. pl. 31.814583°r. ilg.﻿ / 22.6434250; 31.814583 |
| **Šalys** |  Zimbabvė  Mozambikas |
|  |
|  **Vikiteka** | Mvenezis |

**Mvenezis** (angl. *Mwenezi River*) – Zimbabvės ir Mozambiko upė, stambus Limpopo intakas. Upė prasideda pietų centrinėje Zimbabvėje ir teka į pietryčius Mvenezio slėniu. Zimbabvėje seniau upė buvo vadinama *Nuanetsi* ar *Nuanetzi River*, dabar šis pavadinimas tebenaudojamas Mozambike.

Mvenezis teka per Gonarežou nacionalinį parką. Mvenezis į Limpopą įteka Mozambike.

Hidrologija
-----------

Sausa Mvenezio vaga. Vaizdas nuo tilto kelyje Masvingas – Beitbridžas, netoli Rutengos.
Mvenezio upė yra išdžiūstanti, ji teka tik liūčių sezoną (lapkritis-balandis), debitas didžiausias gruodį-vasarį. Išimtys yra tik vietovės, kur įrengti tvenkiniai.
Upe nutekantis vanduo sudaro 6,7 % viso Limpopo baseino nuotėkio, tad Mvenezis yra trečias pagal nuotėkį Limpopo intakas.

Didžiausi Mvenezio intakai yra: *Dinhe*, *Manyoshi*, *Mtedzi*, *Mhondi*, *Makugwe*, *Sosonye*, *Sovoleli*, *Malole*, *Mwele* ir Mušavė (*Mushawe*).

### Užtvankos

Nuleidžiamas vanduo pro Maniučio užtvanką.
Mvenezyje įrengta nemažai slenksčių (angl. *weirs*) ir viena didelė užtvanka, kuri palaiko Maniučio tvenkinį, tiekiantį vandenį į Rutengą ir cukranendrių plantacijoms drėkinti.

Yra numatytos dar dvi vietos būsimoms užtvankoms tarp Maniučio tvenkinio ir Mvenezio kaimo, bet statybų pradžia dar nenumatyta.

Gyvoji gamta
------------

 Kūjagalvis (*Scopus umbretta*) Mvenezio pakrantėje. Vietiniai juos vadina *kondo*.
Upėje ir jos pakrantėse gyvena daug gyvūnų rūšių, pvz. garniai, begemotai, Nilo krokodilai. Nuo krokodilų užpuolimų žūsta nemažai žmonių ir daug naminių gyvulių (ožkų, veršiukų, asilų).

Nuorodos
--------

1. ↑  Mwenezi River & tributaries in Mwenezi (District) Archyvuota kopija 2007-03-18 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Flora of Zimbabwe (accessed 20 February 2008)
3. ↑  Ministério da Administração Estatal 2005. Perfil do Distrito de Chicualacuala, Província de Gaza, page 2  Archyvuota kopija 2008-11-20 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑  Love, D. Uhlenbrook, S. Nyabeze, W. Owen, R.J.S. Twomlow, S. Savenije, H. , Woltering, L. and van der Zaag, P. 2005. Modelling of hydrological change for IWRM planning: case study of the Mzingwane River, Limpopo Basin, Zimbabwe. In: Abstract Volume, 6th WaterNet/WARFSA/GWP-SA Symposium, Ezulwini, Swaziland, November 2005, p31. Archyvuota kopija 2018-06-17 iš Wayback Machine projekto.
5. ↑  Görgens, A.H.M. and Boroto, R.A. 1997. Limpopo River: flow balance anomalies, surprises and implications for integrated water resources management. In: Proceedings of the 8th South African National Hydrology Symposium, Pretoria, South Africa.
6. ↑  Chibi, T. Kandori, C. and Makone, B.F. 2005. Mzingwane Catchment Outline Plan. Zimbabwe National Water Authority, Bulawayo.
7. ↑  Crocodile Attack  (accessed 19 February 2008)
| *Muzikos čempionų taurė* |
| --- |
| Žanras | Muzikinis šou |
| Vedėjas (-ai) | Marijonas MikutavičiusMia |
| Komisijos nariai | Edmundas KučinskasVytautas JuozapaitisVeronika PovilionienėEglė Juozapaitienė |
| Gamyba |
| Prodiuseris (-iai) | Saulius Basijokas |
| Šalis | Lietuva Lietuva |
| Sezonai | 1 |
| Trukmė | 180 min. |
| Transliacija |
| Leidėjas (-ai) | TV3 |
| Eterio laikotarpis | 2010 m. rugsėjo 3 d. - gruodžio 31 d. |

**Muzikos čempionų taurė** – TV3 muzikinis projektas, kurio tikslas – nustatyti, koks muzikos stilius Lietuvoje yra populiariausias. Laida startavo eteryje 2010 m. rugsėjo mėn. 3 d. ir tęsėsi iki gruodžio mėn. 31 d. Buvo transliuojama penktadieniais, 19.10 val. Laidos vedėjai – dainininkai Mia ir Marijonas Mikutavičius.

Taisyklės
---------

Kiekvienoje laidoje pasirodo 4 skirtingų muzikos žanrų atstovai, atlikdami po 2 savo dainas, o trečiąją – savaip improvizuodami kito žanro dainą. Komisijos balai sumuojami su žiūrovų, kurių balsavimas vyksta tiesiogiai.

Komisijos pirmininkas – estrados dainininkas Edmundas Kučinskas. Kiti nuolatiniai komisijos nariai – LNOBT operos solistas ir Lietuvos muzikos ir teatro akademijos profesorius Vytautas Juozapaitis, kompozitorius ir muzikos prodiuseris Andrius Borisevičius, liaudies dainų atlikėja Veronika Povilionienė, Vilniaus kolegijos menų fakulteto dainavimo dėstytoja bei moterų ansamblio „Eglė" vadovė Eglė Juozapaitienė, taip pat folkloro atlikėja Rugiaveidė.

Dalyviai
--------

Turuose varžėsi daugybė įvairiausių žanro grupių ir atlikėjų: „69 Danguje", „el Fuego", „Rondo", „Quorum", „Sadūnai", „My Favorite Gun", Džordana Butkutė, Romas Dambrauskas, Vaidas Vyšniauskas, „Sare Roma", „Prūsai ilgi ūsai", Marta Lukošiūtė, Evelina Sašenko, „Thundertale", „Trys Panteros", „Žvaigždžių kvartetas", „Blues Makers", „Vairas", „Jonis", „Pelenai" su Česlovu Gabaliu ir kt.

Rezultatai
----------

Į finalą pateko Romas Dambrauskas, „Prūsai ilgi ūsai", „Thundertale", „Quorum", „el Fuego", Vaidas Vyšniauskas, Evelina Sašenko ir „Žvaigždžių kvartetas". Gruodžio 31–ąją dieną komisijos ir žiūrovų bendru sprendimu taurę laimėjo roko grupė „Thundertale", už kurią žiūrovai ir atidavė daugiausiai balsų. Antroje vietoje liko Evelina Sašenko, trečioje – operos solistas Vaidas Vyšniauskas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  www.15min.lt „Muzikos čempionų taurės" atlikėjus vertins E.Kučinskas, V.Juozapaitis ir kiti žymūs muzikos ekspertai
2. ↑  www.lrytas.lt „Muzikos čempionų" taurė atiteko roko grupei „Thundertale" Archyvuota kopija 2011-01-05 iš Wayback Machine projekto.
| *Resident Evil 7: biohazard* |
| --- |
|  |
| Kūrėjas | „Capcom" |
| Leidėjas | „Capcom" |
| Dizaineris | {{{dizaineris}}} |
| Kompozitorius | {{{kompozitorius}}} |
| Išleidimo data | 2017 m. sausio 23 d. (PC)2017 m. sausio 24 d. (PS4, XONE) |
|
| Žanras (-ai) | siaubo |
| Režimas | Vieno žaidėjo |
|
| Reitingai | ESRB: Mature, 17+  PEGI: 18+ |
| **Platforma** | PlayStation 4, Xbox One, Windows |
| Versija |  |
| Variklis |  |
| Reikalavimai |  |
| Platinimas |  |
|
| Licencija | {{{licencija}}} |
| Pirmtakas |  |
| Kitos dalys | Resident Evil |
| Oficiali svetainė |

**Resident Evil 7: biohazard** (liet. *Absoliutus blogis 7: biopavojus*) – 2017 m. išlikimo siaubo žanro videožaidimas, 7-a „Resident Evil" žaidimų pagrindinės serijos dalis, sukurta Japonijos kompanijos „Capcom" ir išleista „PlayStation 4", „Xbox One" ir „Windows" („Steam" tinklu) sistemoms. Metacritic.com duomenimis, žaidimas kritikų įvertintas 86–87 balų iš 100 vidurkiu.

„Resident Evil 7" buvo pristatytas 2016 m. E3 parodoje kartu su demo versija. Žaidimas suderinamas su nauja „PlayStation 4 Pro" konsolės versija ir gali būti žaidžiamas VR režimu. Apie žaidimas išleidimą pranešta tuo pat metu, kaip paskutinė žaidimais paremtų „Absoliutaus blogio" filmų serijos dalis „Absoliutus blogis: paskutinis skyrius". 2016 m. rugsėjo 16 d. pristatant naują demontracinę versiją ir pilną žaidimo pristatomąjį filmuką buvo paskelbta, kad žaidimas turės bent tris plėtinius, kuriuos žaidėjai galės įsigyti atskirai arba su sezono abonementu.

2017 m. pirmąjį pusmetį buvo parduota 3,7 mln. žaidimo kopijų.

Apie žaidimą
------------

„Resident Evil 7: biohazard" yra vieno žaidėjo žaidžiamas žaidimas. Žaidėjo valdomas herojus Itanas atvyksta į pietinės JAV Luizianos valstijos nuošalią sodybą miške, į kurią jis buvo iškviestas netikėta žinute iš prieš trejus metus dingusios ir žuvusia laikytos žmonos Mijos. Prie sodybos jis užtinka apleistą mikroautobusą ir užtvertą teritoriją. Prasigavęs į sodybą Itanas name randa Miją, ir ji netikėtai jį užpuola.

Žaidimo veiksmas vyksta žaidėjui valdant herojų Itaną iš pirmojo asmens perspektyvos. Nuošalios sodybos pastatuose jis turi susikauti su sodyboje šeimininkaujančia Beikerių šeimynėle, kurios narių nužudyti neįmanoma, nes jų kūnai regeneruojasi. Taip pat sodyboje pasitaiko neaiškios kilmės monstrų, pavojingų mutavusių vabzdžių. Herojaus misija yra išsigelbėti iš sodybos kartu išgelbstint žmoną Miją ir Zoję Beiker, kuri jam padeda. Žaidimo eigoje sprendžiami galvosūkiai, kaip patekti į įvairias patalpas, ir randami vis galingesni ginklai. Rasdamas įvairius objektus herojus gali pasitobulinti ginklus, sumeistruoti efektyvesnius šovinius ir pasigaminti gydymo priemonių porcijas. Žaidimo priešistorės įvykiai atskleidžiami randamuose užrašuose ir videokasetėse.

Išnašos
-------

1. ↑  metacritic.com
2. ↑  ign.com
3. ↑  gamespot.com
4. ↑  wccftech.com

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2016-09-21 iš Wayback Machine projekto.
Dž. Pjacetos autoportretas (piešinys, apie 1735 m.)
**Džovanis Batista Pjaceta** (Džambatista Pjaceta, it. *Giovanni Battista Piazzetta*, 1682 m. vasario 13 – 1754 m. balandžio 28 d.) – italų XVIII a. baroko ir rokoko dailininkas iš Venecijos.

Biografija
----------

Džovanis Batista Pjaceta gimė 1682 m. vasario 13 d. Venecijoje. Jo tėvas Džakomas buvo skulptorius ir graveris. Su daile Dž. B. Pjaceta susipažino tėvo dirbtuvėje, po to apie 1696 m. pradėjo mokytis pas dailininką Antonijų Molinarį. Tėvo ryšių padedamas jis nuo apie 1703 m. mokėsi pas Dž. Krespį Bolonijoje, iš kurio perėmė potraukį buities scenoms ir nuosaikių spalvų tapybos paletę. Į Veneciją grįžo 1711 m. ir joje dirbo visą likusį gyvenimą. Dž. Pjaceta specializavosi istorinių ir buities paveikslų tapyboje. Atsekti jo ankstyvųjų kūrinių chronologiją yra sunku. 1724 m. jis vedė Rozą Mucioli, su kuria susilaukė septynerių vaikų. 1725−27 m. jis sukūrė vienintelę savo sieninę tapybą „Šv. Dominyko šlovė" Šv. Jono ir Pauliaus katedros Šv. Dominyko koplyčios lubose. Apie 1732 m. sukūrė geriausiu jo paveikslu laikomą „Šv. Pranciškaus ekstazė". 

Dž. Pjaceta padarė didelę įtaką tuo metu jaunam Dž. Tjepolui. 1735 m. buvo užsakytas atlikti „Paėmimo į Dangų" paveikslą Kelno elektoriui ir 1740 m. nutapė garsų „Lemties būrėjos" paveikslą. Tuo metu jo stilius jau buvo pasikeitęs iš baroko į rokoką. Vėlyvaisiais metais jis dirbo ties didelių matmenų paveikslais antikinės istorijos motyvais. 1750 m. jis dalyvavo steigiant Venecijos dailės akademiją, buvo patvirtintas jos pirmuoju direktoriumi ir dėstė nuogo kūno piešimą. Jis dirbo lėtai ir tam, kad išlaikyti savo didelę šeimą, pardavinėjo piešinius, kurių išliko daugybė. Dž. Pjaceta mirė 1754 m. balandžio 28 d. Venecijoje.

Darbų galerija
--------------

* „Šv. Dominyko šlovė" (1727 m. Šv. Jono ir Pauliaus bažnyčia, Venecija)
* „Mergelės Marijos paėmimas į Dangų" (1735 m. Luvras)
* „Rebeka prie šulinio" (apie 1740 m. Breros pinakoteka)
* „Diana" (1743 m. piešinys)

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Giovanni Battista Piazzetta** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Encyclopaedia Britannica
* Treccani
Džovanio Segantinio autoportretas, 1895 m.
**Džovanis Segantinis** (it. *Giovanni Segantini*, 1858−1899 m.) – XIX a. pabaigos Šveicarijos dailininkas, pagarsėjęs simbolistiniais Alpių peizažais.

Biografija
----------

Džovanis Segantinis gimė 1858 m. sausio 15 d. Arke Pietų Tirolyje, tuometinėje Austrijoje (dabar Italija) Agostino Segantinio ir Margeritos de Džirardi šeimoje. Motina greitu laiku mirė ir 7 metų Džovanis su pussesere Irena buvo išsiųstas į Milaną, kuriame praleido sudėtingą vaikystę ir jaunystę. Išmoko batsiuvystės, dirbo brolio chemijos ir fotografijos krautuvėlėje, galų gale tapo tapytojo-dekoratoriaus asistentu. Jis lankė užsiėmimus Milano dailės akademijoje ir pasiekė žinomumo paveikslu „Šv. Antonijaus bažnyčios choras". 1881 m. Dž. Segantinis su drauge Luidžija Bugati paliko Milaną ir apsistojo Alpių priekalnių Brijancos kaimo vietovėje, piešė valstiečių eskizus, ieškojo kitokių, nei akademistinės, dailės formų. 1882 m. nevedusiai porai gimė sūnus Gotardas, vėliau jie susilaukė sūnų Alberto ir Marijo, bei dukters Bjankos.

1886 m. dailininkas apsistojo Savonjino kaime Alpėse, Graubiundene. Tapė kalnų peizažus, suteikdamas jiems alegorinę, simbolistinę prasmę. Po 8 metų spaudžiamas kantono mokesčių ir kreditorių persikėlė į Engadiną, bei dar vėliau į Šalė Kuoni Majoloje. Dailininko šeima gyveno prabangiai ir greitai išleisdavo pinigus, kuriuos gaudavo už tuo metu gana brangiai parduodamus paveikslus. Džovanis Segantinis mirė netikėta mirtimi 1899 m. rugsėjo 28 d. tapydamas triptiką „Gyvenimas", „Gamta" ir „Mirtis" Šafbergo kalne prie Pontrezinos. Jam buvo tik 41 metai. Dailininkas gyveno praktiškai atsiskyręs nuo pasaulio, eksperimentavo su optiniais dailės efektais išvystydamas techniką, panašią į puantilizmą. 1908 m. Sankt Morice įsteigtas Džovanio Segantinio muziejus. Jo tapybos vietovėse Engadine (Šveicarija) įrengtas Segantinio pažintinis takas.

Darbų galerija
--------------

* „Dūdmaišininkai Brijancoje", 1883−85 m. Tokijo nacionalinis Vakarų meno muziejus
* „Vakaras", 1886−88 m. piešinys, Nacionalinė Prahos galerija
* „Bausmė už geismą", 1891 m. Volkerio dailės galerija, Liverpulis
* „Vidurdienis Alpėse", 1892 m. Oharos dailės muziejus, Kurašikis
* „Gyvenimo angelas", 1894−95 m. Vaizduojamojo meno muziejus (Budapeštas)
* „Tuštybė", 1897 m. Ciuricho dailės galerija
* „Alpių peizažas saulėlydyje", 1897 m. Štedelio muziejus
* „Mirtis", 1899 m. Segantinio muziejus, Sankt Moricas

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Giovanni Segantini** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Biografija Segantinio muziejaus svetainėje Archyvuota kopija 2016-05-07 iš Wayback Machine projekto.
* Encyclopaedia Britannica
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Amomum subulatum** |
| --- |
| Ylalapis kardamonaitis (*Amomum subulatum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Lelijainiai  *( Liliopsida)* |
| Eilė: | Imbieriečiai  *( Zingiberales)* |
| Šeima: | Imbieriniai  *( Zingiberaceae)* |
| Gentis: | Kardamonaitis  *( Amomum)* |
| Rūšis: | Ylalapis kardamonaitis  *( Amomum subulatum)* |

 |

**Ylalapis kardamonaitis** (*Amomum subulatum*) – imbierinių (*Zingiberaceae*) šeimos augalų rūšis, savaime paplitusi Himalajų priekalnėse (Nepale, pietų Kinijoje, Butane, šiaurės Indijoje).

Augalo vaisiai turi ryškų kamparo kvapą ir primena tikrąjį kardamoną (*Elettaria cardamomum*). Nuo šio atskiriant vadinamas „Nepalo", „juoduoju", „bengalų", „aukštumų" kardamonu. Ylalapio kardamonaičio vaisiai naudojami vietinių šalių virtuvėse: pakepus jais gardinami daugiausia mėsos patiekalai (priešingai nei tikrasis kardamonas, ylalapis kardamonaitis netinka saldiems patiekalams). Plačiai naudojamas liaudies medicinoje (nuo maliarijos, skrandžio sutrikimų).

Džiovinti vaisiai
Pagrindiniai ylalapio kardamonaičio vaisių tiekėjai yra Nepalas, Indija ir Butanas.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ylalapis kardamonaitis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Yitzhak Olshan** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1895 m. vasario 19 d.Kaunas, Rusijos imperija |
| Mirė | 1983 m. vasario 5 d. (87 metai)Jeruzalė, Izraelis |
|  |
| Veikla | teisininkas |

**Yitzhak Olshan** (1895 m. vasario 19 d. Kaune – 1983 m. vasario 5 d. Jeruzalėje, Izraelis) – Lietuvos žydų kilmės Izraelio teisininkas, Izraelio aukščiausiojo teismo teisėjas.

Biografija
----------

Gimė 1895 m. vasario 19 d. Kaune. 1912 m. emigravo į Palestiną. Vėliau studijavo teisę Londono universitete. Buvo vienas iš žydų atstovų Jungtinės Karalystės valdomoje Palestinoje. 1948 m. tapo Izraelio aukščiausiojo teismo teisėju. Taip pat buvo įvairių parlamentinių komisijų pirmininkas. 1954-1965 m. buvo Izraelio aukščiausiojo teismo prezidentu. Mirė 1983 m. vasario 5 d. Jeruzalėje.

Literatūra
----------

* Sachar, Howard M. (2007-05-15). A History of Israel: From the Rise of Zionism to Our Time (3rd Revised and Updated ed.). Alfred A. Knopf. p. 481. ISBN 0-375-71132-5.
Dž. Lanfranko autoportretas (apie 1630 m.)
**Džovanis Lanfrankas** (it. *Giovanni Lanfranco*, 1582 m. sausio 26 – 1647 m. lapkričio 30 d.) – XVII a. italų baroko tapytojas.

Biografija
----------

Džovanis Lanfrankas gimė 1582 m. sausio 26 d. Parmoje. Apie 1597 m. ir 1600−1602 m. jis mokėsi pas Lodoviką Karačį, kuris tuo metu dirbo Parmoje. Po to persikėlė į Romą, kur mokėsi vadovaujamas Anibalės Karačio. Jis derino Bolonijos dailės meistrų įtaką su tuo, ką išmoko savarankiškai studijuodamas Koredžo ir Karavadžo darbus. Dirbo kartu su kitais A. Karačio mokiniais dekoruojant Farnezės rūmus. 1610 m. jis trumpam buvo grįžęs į Emiliją, kur gavo užsakymų altoriniams paveikslams Pjačencoje. 1615 m. *Palazzo Mattei* Romoje jis atliko freskas Šv. Juozapo gyvenimo tema. Jo svarbiausiu darbu tapo kupolo tapyba *San Andrea della Valle* bažnyčioje Mergelės Marijos paėmimo į Dangų tema. Ties šiomis freskomis F. Lanfrankas dirbo 1621−25 m. ir artimai sekė tos pačios temos Koredžo darbais Parmos katedroje. Romoje jis buvo remiamas Borgezių giminės ir buvo aršus konkurentas Domenikinui ir vėliau, kai apie 1633 m. persikėlė į Neapolį. Neapolyje pažymėtinu jo darbu yra *San Gennaro* koplyčios kupolo dekoras Neapolio katedroje. Dž. Lanfrankas 1646 m. grįžo į Romą, kur mirė 1647 m. lapkričio 30 d. Jo biografiją publikavo Dž. Beloris, kuris pastebėjo, kad atlikdamas didelius freskų užsakymus Dž. Lanfrankas tapė prasčiau nei galėtų. Jo įtaką patyrė Matija Pretis (1613−1699), Luka Džordanas (1634−1705) ir Frančeskas Solimena (1657−1747)

Darbų galerija
--------------

* „Šv. Margaritos Kortonietės ekstazė" (1622 m. Piti rūmai)
* Venera ir Marsas, detalė „Dievų tarybos" freskose (apie 1625 m. Borgezės galerija)
* „Duonos ir žuvies stebuklai" (1620−1623 m. Airijos nacionalinė dailės galerija)
* „Mergelės Marijos paėmimas į Dangų" (1621−25 m. *San Andrea della Valle*, Roma)

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Giovanni Lanfranco** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Encyclopaedia Britannica
* Vašingtono dailės galerijos informacija
* Treccani
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Stanislavas Trusevičius** |
| --- |
| Gimė | 1869 m.Vereskove prie Naugarduko |
| Mirė | 1918 m. rugpjūčio 25 d. (~49 metai)Možaiske |
|  |
| Veikla | Lietuvos spaudos ir revoliucinis – politinis veikėjas |
| Partija | 1896 m. Lietuvos socialdemokratų partija |

**Stanislavas Trusevičius** (slapyvardis *Kazimieras Zalevskis*, 1869 m. Vereskove prie Naugarduko – 1918 m. rugpjūčio 25 d. Možaiske) – Lietuvos spaudos ir revoliucinis – politinis veikėjas.

Biografija
----------

1889 m. – „Proletariato" II partijos narys. 1896 m. – Lietuvos socialdemokratų partijos LSDP I suvažiavimo dalyvis, 1895–1900 m. – Lietuvos darbininkų sąjungos organizatorius. 1897 m. – Vilniaus geležinkelininkų streiko organizatorius, vienas iš laikraščio „Przegląd Robotniczy" redaktorių. 1899 m. kovo 12 d. areštuotas ir ištremtas.

1900 m. – Lenkijos karalystės ir Lietuvos socialdemokratijos (LKLSD) organizatorius, 1908 m. laikinai pašalintas už siūlymą bendradarbiauti su menševikais. 1907–1917 m. gyveno emigracijoje. 1910 m. atstovavo LKLSD II Internacionalo V kongrese.

1911 m. Levo Martovo redaguotame kolektyvinio veikalo „Obščestvennyje dviženija v Rossii" (Rusijos visuomeniai judėjimai) IV tome išspausdino straipsnį „Načalnyje dviženija" (Pirmieji judėjimai) apie lietuvių tautinį atgimimą. Nuo 1917 m. kovo mėn. dirbo laikraščio „Izvestija" redakcijoje.
**Laisvės kovotojas** – Lietuvos laisvės kovotojų sąjungos pagrindinis pogrindžio leidinys, ėjęs 1942 m. spalio 8 d. – 1944 m. gegužės mėn. Kaune. Kartu su „Nepriklausoma Lietuva" ir „Į Laisvę", „Laisvės kovotojas" priskiriamas prie svarbiausių lietuvių antinacinio pasipriešinimo leidinių.

Istorija
--------

Leistas du kartus per mėnesį. Pirmieji du numeriai atspausdinti rotatoriumi ir rašomąja mašinėle, 250 egz. tiražu, Kūno kultūros rūmuose. Nuo 3-o numerio spausdintas iškiliąja spauda slaptose spaustuvėse, iki 5000 egz. tiražu. Vokiečių Gestapui 1943 m. liepos 25 d. konfiskavus 13-ą numerį ir sunaikinus spaustuvę Paragių namuose Tvirtovės al. laikraštis toliau buvo spausdinamas Antano Mildažio namuose įrengtoje spaustuvėje Laumenų k. Aukštosios Panemunės valsčius. 1944 m. gegužės mėn. suėmus leidėjus ir uždarius spaustuvę, paskutinieji du numeriai atspausdinti Šiauliuose. Jubiliejinis 1944 m. vasario 16 d. numeris (50 egz.) išėjo su spalvota lietuviška trispalve. Išleisti 28 numeriai.

Spaudos bendradarbiai ir leidėjai: Vladas Bakūnas, Kazys Brazauskas, Izidorius Kurklietis, Vytautas Paragys, Edvardas Paragis, Jonas Mildažis, Aleksandras Liudvikas Viršila, Algirdas Vokietaitis, Zigmas Zubrys.

Leidinio turinį sudarė vedamieji, atsišaukimai, vidaus bei užsienio žinios. Atstovavo Lietuvos visuomenės liberaliai tautinei srovei ir išreiškė jos rezistencines pastangas.

Prelato Mykolo Krupavičiaus tvirtinimu, tuo pačiu pavadinimu (Laisvės kovotojas) buvo išleistas geštapininkų laikraštis suklaidinti antinacinę visuomenę. 1944 m. vasario-kovo mėn. jame rašyta, *Smetonos santvarka yra ir liks mirusi. Šioji santvarka pati save nuteisė dėl reiškiamo žydams bei lenkams prielankumo. Mes siekiame valstybės, sukurtos autoritetiniais, fašistiniais pagrindais, kurioje gyvena vien tik lietuviai. Todėl skelbiame griežtą kovą rusams, vokiečiams, lenkams, žydams. ... Krikščionių demokratų partija, kuriai vadovauja dvasiškija, rodo didelį prielankumą žydams.*  Tai liudija ir Laisvės kovotojo 24 numeris, kuris teigia tą patį ką prelatas Mykolas Krupavičius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kęstutis Kasparas. *Laisvės kovotojas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 446 psl.
2. ↑
3. ↑   Archyvuota kopija 2021-08-18 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Stanislavas Ožarovskis** |
| --- |
| Ožarovskiai |
| Ravič (herbas) |
| Ravič (herbas) |
|  |
| Gimė | 1767 m. |
| Mirė | 1837 m. spalio 2 d. (~70 metų) |
| Tėvas | Petras Ožarovskis |
| Motina | Elžbieta Pacaitė |

**Stanislavas Ožarovskis** (g. 1767, m. 1837 m. spalio 2 d.), Lenkijos kariškis, Kosciuškos sukilimo dalyvis.

Biografija
----------

Paskutinio Karūnos didžiojo etmono Petro Ožarovskio ir Elžbietos Pacaitės, Pinsko seniūno Petro duktės sūnus. Karūnos taurininko Jurgio ir generolo-majoro Kajetono brolis. Kavalerijos generolo Adamo ir Kamedulos misijonieriaus Viktoro įbrolis. Vedęs nebuvo, palikuonių neturėjo. 

Kovojo sukilimo metu kaip pėstininkų regimento vadas.

Palaidotas Bžoze, Radomo paviete.

Literatūra
----------

* Hr. Seweryn Uruski "Rodzina. Herbarz Szlachty Polskiej" (tom 13, str. 137-142, Ożarowski herbu Rawicz)
| **Cortinarius semisanguineus** |
| --- |
| Raudonlakštis nuosėdis (*Cortinarius semisanguineus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Nuosėdiniai  *( Cortinariaceae)* |
| Gentis: | Nuosėdis  *( Cortinarius)* |
| Rūšis: | Raudonlakštis nuosėdis  *( Cortinarius semisanguineus)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Raudonlakštis nuosėdis** (*Cortinarius semisanguineus*) – nuosėdžių (*Cortinarius*) genties grybų rūšis.

Vaisiakūniai nedideli. 
Kepurėlė 3-5 cm skersmens, retai didesnė, jauna kūgiška, galiausiai tampa iškiliai paplokščia, su gūbreliu, paviršius lygus arba smulkiai plaušuotas, padžiuvusi būna net žvynuota, žalsvai geltonai ruda, rausvai ruda. 
Lakšteliai kraujo raudonumo, seni – rudai raudoni, priaugtiniai. 
Kotas 3-10 x 0,3-1 cm, blyškiai ochriškai geltonas, apatinė dalis geltonai rožinė. 
Trama plona, geltonai ruda, jodoformo, ridikų kvapo, karstelėjusi. 
Sporos 7-8 x 3,5-5 μm.

Būdingi požymiai: kraujo raudonumo lakšteliai, kepurėlė ir kotas geltonai, ochriškai rudi.

Auga grupelėmis, dažniausiai spygliuočių, mišriuose miškuose. Nuodingas, dažnas

Literatūra
----------

* Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, p. 366


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Raudonlakštis nuosėdis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Žemėlapis, kuriame nurodytos šalys, kuriose viešas užmėtymas akmenimis yra teisminė ar neteisminė bausmės forma.
**Užmėtymas akmenimis** – mirties bausmės forma, kuri apibrėžia nusikaltusio (nebūtinai nuteisto) asmens nukankinimą į jį mėtant akmeninis iki jo mirties. Vakarų kultūroje laikomas nelegaliu ir kankinančiu aktu. Užmėtymas akmenimis vis dar taikomas Islamo teisės praktikoje.

Užmėtymas akmenimis teisiškai vis dar vykdomas šiose šalyse: Jungtiniai Arabų Emyratai, Iranas, Irakas, Kataras, Saudo Arabija, Mauritanija, Somalis, Sudanas, Jemenas, Brunėjus. Taip pat vykdomas Nigerijos, Indonezijos ir Pakistano atskiruose regionuose. Kai kuriose šalyse užmėtymas akmenimis yra uždraustas, bet vis tiek vykdomas (pvz. Afganistanas).

Marx Reichlich – *Šv. Stepono užmėtymas akmenimis*, 1506 m.
Istoriškai užmėtymas akmenimis buvo taikomas daugumoje kultūrų. Mirties bausmė užmėtant akmenimis siejama su daugeliu religijų – judaizmu, islamu ir krikščionybe. Manoma, kad panašias bausmes taikė ir senovės indėnai. Japonų kultūroje užmėtymo akmenimis bausmė buvo susieta su žmogaus užkasimu ir vadinta *išikodzumė*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  FACTBOX: Stoning - where does it happen?
2. ↑  Independent
| **RaudonkrūtinisJonas Vaitkus** |
| --- |
| Mirė | 1852 m.Tauragėje |
|  |
| Veikla | žemaičių plėšikas |

**Jonas Vaitkus-Raudonkrūtinis** (tikr. **Jonas Vaitkus**, m. 1852 m. Tauragėje) – pusiau legendinis žemaičių plėšikas, veikęs XIX a. viduryje Žemaitijoje ir Prūsijoje. Duomenys apie Raudonkrūtinio veiklą yra prieštaringi, datos nesutampa. Spėjama, kad prisidengę Raudonkrūtinio vardu galėjo plėšikauti paskiri asmenys. Oficialus Kauno gubernijos laikraštis „Kovenskije gubernskije vedomosti" tokio plėšiko ir jam įvykdytos bausmės nemini, nors turėjęs būti žinomas, tačiau žmonių atmintyje pasakojimai apie Raudonkrūtinį yra išlikę. Tikrai žinoma, kad lankėsi Prūsijoje. Pravardė kilo nuo nešiotos raudonos liemenės.

Biografija
----------

Gimė baudžiauninkų šeimoje Žemaitijoje, ėjo baudžiavą, dvarininko ne kartą buvo mušamas, neiškentęs prievartos pabėgo į Prūsiją. Iš čia grįžo atgal į Žemaitiją ir buvusį poną apiplėšė. Sudarė būrį iš 400 vyrų, kuris plėšdavo dvarus, vėliau juos padegdavo. Dvarininkų nežudydavo, tik mušdavo, primindamas, kad ir ponų plaktiems baudžiauninkams skaudėdavę. Dėl savo veiklos vertintinas kaip pirmasis „svieto lygintojas", Tado Blindos pirmtakas.

Amžininkas Aleksandras Fromas-Gužutis teigia, kad Raudonkrūtinis su bendrais, tarp kurių būta plėšikų Apynėlio ir Čečaro, 1846–1854 m. Raseinių paviete apie Tauragę, Gaurę, Batakius, Eržvilką plėšdavo mažesnius dvarus ir viensėdžius. Bendrai charakterizuojami kaip nusikaltėliai, tačiau pats Raudonkrūtinis neįvertinamas.

Duomenys apie veiklą Prūsijoje prieštaringi. Amžininkas Fridrichas Kuršaitis teigia, kad čia taip pat plėšęs dvarus, jo vadovaujamas 80–100 vyrų būrys veikęs pasienio su Rusija srityse, dažnai pereidavęs iš vienos valstybės į kitą. Vėlesniuose, praėjus 30 metų po įvykių, Martyno Jankaus surinktuose žmonių atsiminimuose teigiama, kad neplėšęs, tik slapstęsis nuo caro žandarų. Vis dėlto Prūsijos karalystės valdžia buvo sudariusi 180 kareivių būrį, kuris turėjo sugauti Raudonkrūtinį, buvo pažadėta premija už sugavimą.

Susirgęs vėl pasislėpė Prūsijoje, kur buvo sugautas ir išduotas Rusijai. Kitur teigiama, kad sugautas Rusijoje. Bausmė buvusi 9000 smūgių lazda, įvykdyta Tauragėje 1852 m. gruodžio 22 d. Nuo jos ir mirė.

Literatūrinis herojus
---------------------

Poetas Butkų Juzė yra parašęs pjesę „Raudonkrūtinis". 1929 m. San Paule rašytojas Viktoras Kropas išleido romaną „Raudonkrūtinis", kur pagrindinis veikėjas įgijo kaubojaus bruožų.

Šaltiniai
---------

* Bulota, J. Raudonkrūtinis. Mokslas ir Gyvenimas, Nr. 10, 1974. p.46-48.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Juodasis kelmalindis** |
| --- |
| Juodasis kelmalindis (Asemum striatum)Juodasis kelmalindis (*Asemum striatum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Būrys: | Vabalai  *( Coleoptera)* |
| Antšeimis: | Lapgraužiniai  *( Chrysomeloidea)* |
| Šeima: | Ūsuočiai  *( Cerambycidae)* |
| Pošeimis: | Medkirtėnai  *( Spondylidinae)* |
| Gentis: | Kelmalindžiai  *( Asemum)* |
| Rūšis: | Juodasis kelmalindis  *( Asemum striatum)* |

 |
| Binomas |
| ***Asemum striatum***Linnaeus, 1758 |
| Sinonimai |
| * **Juodasis medkirtis**

 |

**Juodasis kelmalindis** (*Asemum striatum*) – ūsuočių (*Cerambycidae*) šeimos vabalas.

Aprašymas
---------

Rudos spalvinės formos.
Kūnas 8 – 23 mm ilgio, juodas, matinis, apačia blizganti. Antsparniai varijuoja nuo rudos iki juodos spalvos, skersai raukšlėti, su išilginėmis vagutėmis. Antenos trumpos, nesiekia kūno vidurio. Priešnugarėlė tankiai taškuota, per vidurį eina trumpa išilginė vagutė. Vabalai skraido gegužės – liepos mėnesiais vėlyvą popietę ar vakare.

Lervos užauga iki 25 mm ilgio. Vystosi senose, džiūstančiose pušyse, rečiau eglėse. Kartais pažeidžia ir medines konstrukcijas. Vystymosi ciklas trunka nuo dvejų iki trejų metų.

Paplitimas
----------

Rūšis plačiai paplitusi beveik visoje Eurazijoje, taip pat aptinkamas ir Šiaurės Amerikoje.

Lietuvoje dažnas spygliuočių miškuose.

Juodojo kelmalindžio galva.
| **Hovardas Karterisangl. *Howard Carter*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1874 m. gegužės 9 d.Kensingtonas |
| Mirė | 1939 m. kovo 2 d. (64 metai)Kensingtonas |
| Tėvai | Samuelis Karteris |
| Motina | Marta Džois |
|  |
| Pareigos | dalininkas, egiptologas |
|  |
| Žinomas (-a) už | Tutanchamono kapo atradimą |
|  |
|  **Vikiteka** | Howard Carter |

**Hovardas Karteris** (angl. *Howard Carter*, 1874 m. gegužės 9 d. Kensingtonas – 1939 m. kovo 2 d. ten pat) – anglų archeologas, egiptologas, antikvaras, kolekcininkas.

Biografija
----------

Hovardas Karteris gimė Anglijoje, Kensingtone, neturtingo dailininko Samuelio Karterio ir Martos Džois šeimoje, buvo jauniausias iš vienuolikos vaikų. Tėvas siekė, kad jis perimtų jo profesiją, nes Karteris rodė labai gerus gabumus dailėje. Jis mokėsi pas Persi Niu Beri, kuris jį ir paskatino domėtis egiptologija. 1891 m. Karteris išvyko į Egiptą. 1893-1899 m. piešė (daugiausia nuo faraonės Hačepsutos šventyklos sienų Tėbuose) užrašus ir skulptūras, įvairius radinius; perpiešė jų piešinius. Kadangi jam sunkiai sekėsi verstis savo amatu laisvalaikiu jis piešdavo įvairius Egipto kraštovaizdžio, gamtos gyvūnijos paveikslus ir Kaire juos pardavinėdavo.

Vėliau dirbo su F. Petrie, kasinėjo al Amarną, rado Amenchotepo IV valdymo laikotarpio radinių. 1899–1905 m. Egipto senovės tarybos direktorius. 1902 m. prižiūrėjo kasinėjimus Karalių kapų slėnyje, kasinėjo faraonų Hačepsutos ir Tutmozio IV kapus. 1908 m. tapęs Džordžo Karnarvono partneriu vadovavo kasinėjimams Tėbuose. 1922 m. su Karnarvonu surado ir 1922–1923 m. tyrinėjo faraono Tutanchamono kapą. Surinko gausią Egipto senienų kolekciją. Būtent faraono Tutanchamono kapo atradimas jį ir išgarsino pasaulyje. Tačiau vėliau Karteris tapo labai nesukalbamas ir ėmė gvieštis savojo atradimo, nebenorėjo leisti į kapą lankytojų, todėl buvo atleistas iš savo pareigų.

Hovardas Karteris mirė savo gimtajame Kensingtone 1939 metais nuo vienos iš vėžio formų.

H. Karterio namai Tėbų nekropolyje.

Bibliografija
-------------

* Tutmozis IV (*Thoutmozis IV*), 1904 m.
* Tutanchamono kapas (*The Tomb of Tutankh-Amon*), 1923–1933 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Howard Carter*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 724 psl.
| Sidariškio akmuo |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Sidariškio akmuoSidariškio akmuo

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°47′28″š. pl. 25°39′13″r. ilg.﻿ / ﻿55.791059°š. pl. 25.653669°r. ilg.﻿ / 55.791059; 25.653669Koordinatės: 55°47′28″š. pl. 25°39′13″r. ilg.﻿ / ﻿55.791059°š. pl. 25.653669°r. ilg.﻿ / 55.791059; 25.653669 |

 |
| Vieta | Rokiškio rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Jūžintų seniūnija |
| Žvalgytas | 1970, 1998, 1999 |
| Registro Nr. | 5609 / AR922 / M71 |

**Sidariškio akmuo**, arba *Velnio duknos* – mitologinis akmuo Lukščių kaime (Jūžintų sen.), Rokiškio rajone, 2,5 km į šiaurės vakarus nuo Jūžintų. Pasiekiamas pasukus iš kelio  **3609**  Kamajai-Jūžintai  nuo Girelės 1,5 km į šiaurę, Sidariškių senųjų kapinių link. 

Riedulys yra valstybės saugoma kultūros vertybė. Vietos senolių pasakojimais, tikrasis „Velnio duknų" akmuo buvęs kitoje vietoje, ir tyrinėtojams galėjo būti nurodyta netiksli jo buvimo vieta. Prieš kelis dešimtmečius melioratoriai bandė akmenį iš žemių iškasti, bet technika jo neįveikė. Ant uolienos vieno šono yra „U" formos ženklas, primenantis „velnio pėdą".

Legendos
--------

Apie šį akmenį pasakojamos kelios legendos. Pasak vienos iš jų, velnias vijosi moterį, ši bėgdama ant akmens pametė „duknas". Velnias besivydamas jas užmynė ir taip akmenyje liko jo kojos įspaudas. Kiti pasakojo, kad merga „duknose" ant akmens gulėjusi ir nelabojo išgąsdinta spruko, o ar velnias ją pasivijo, niekas nežino. Kita legenda byloja, jog kadaise keliu važiavo ponas, pasikinkęs keletą arklių į puikią karietą. Arkliai nežinia ko pasibaidė, pataikė užlėkti ant akmens. Visi arkliai užsimušė, karieta subyrėjo, o ponas liko gyvas ir sveikas. Nuo to laiko akmuo vadinamas „Velnio duknomis".

Duomenys
--------

Sidariškio akmuo slūgso laukymėje, šalia miškelio. Jis netaisyklingo keturkampio formos, maždaug 3,2 m ilgio šiaurės pietų kryptimi, 1,4 m pločio pietiniame gale ir iki 2,5 m pločio šiauriniame gale bei iki 0,8 m aukščio nuo dabartinio žemės paviršiaus. Akmens viršumi, išilgai jo, eina maždaug 2 m ilgio natūrali „ketera", o akmens nuožulniame rytiniame šone yra taip pat natūralus išskeldėjimas, primenantis „U" raidę, kuri kartais laikoma „Velnio pėda".

Akmuo yra natūralus riedulys, rausvas, su baltais kvarcito intarpais, stambiagrūdis granitas. Jis apkerpėjęs, vakarinis šonas kiek užartas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Objekto Nr. 5609 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. 1 2  Apie Sidariškio akmenį
| **Lactarius lignyotus**Apsauga: 2(V) – Pažeidžiama rūšis |
| --- |
| (*Lactarius lignyotus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Ūmėdiečiai  *( Russulales)* |
| Šeima: | Ūmėdiniai  *( Rassulaceae)* |
| Gentis: | Piengrybis  *( Lactarius)* |
| Rūšis: | Juodasis piengrybis  *( Lactarius lignyotus)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Juodasis piengrybis** (*Lactarius lignyotus*) – ūmėdinių šeimos nevalgomas grybas. Dėl savo retumo įtrauktas į Lietuvos raudonosios knygos sąrašus, kaip nykstanti rūšis.

Išvaizda
--------

Juodojo piengrybio vaizdas iš apačios
Kepurėlė 2 – 7 cm skersmens, plona, įvairių rudos spalvos atspalvių, iš pradžių kūgiška, vėliau iškili, su gūbreliu, galiausiai paplokščia, arčiau kraštų paviršius šiurkštus. Kotas 6 – 8 cm ilgio, cilindriškas, senesnių grybų tuščiaviduris, palyginti ilgas, viršutinė dalis raukšlėta. Lakšteliai tankūs nuaugintiniai. Trama balta, ore šiek tiek parausta, švelnaus kvapo, pieniškos sultys kartoko prieskonio.

Sinonimai: Lactariella lignyota, Lactifuus lignyotus.

Augavietė
---------

Šis grybas dažniausiai sutinkamas lapuočių miškuose.

Sezonas: gegužė – spalis

Literatūra
----------

* Etorė Bielis „Grybai", „Mūsų knyga", 2004 m. (99 psl.) ISBN 9955-573-65-1

Nuorodos
--------

* Lietuvos raudonoji knyga