recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
„Litimpeks" bankas|  |
| Buvusi forma | Akcinė bendrovė |
| Pramonė | Bankininkystė |
| Įkurta | 1991 m. |
| Uždaryta | 1999 m. |
| Centrinė būstinė | Vilnius, Lietuva Lietuva |
| Svarbiausi darbuotojai | Gintautas Preidys |
| Padaliniai | Vilnius, Kaunas |

**„Litimpeks" bankas** – komercinis bankas, gyvavęs Lietuvoje 1991–1999 m. Vienu steigėjų, tapusių valdybos pirmininku, buvo Gintautas Preidys.

Bankroto aplinkybės
-------------------

Buvusios „Litimpeks" banko patalpos Kaune, Donelaičio g. 24 
G. Preidys, bankininko karjerą pradėjo sovietmečiu Pramonės ir statybos banke, o atkūrus nepriklausomybę kurį laiką iš „Litimpeks" perėjo dirbti Lietuvos banko vadovybėje, kai ši 1993 m. įvedinėjo litą. Vėliau grįžo į „Litimpeks". 1995 m. pabaigoje G. Preidį netikėtai suėmė. Jau kitą dieną po jo suėmimo kilo „Litimpeks" indėlininkų panika, žmonės veržėsi atsiimti pinigų. Todėl valstybė buvo priversta imtis tam tikrų banko gelbėjimo veiksmų. Buvęs valdybos pirmininkas vėliau kėlė versiją, kad su banku susidorota tyčia. Buvo teigiama, kad bankas žlugo dėl specifinių banko klientų. Jų dauguma buvo energetikos įmonės, finansiškai nukentėjusios dėl Rusijos ekonominės krizės, todėl bankui kilo likvidumo problema.

Bankas kelerius metus po tų įvykių dar vegetavo, bandė išgyventi bankų rinkoje, tačiau nesėkmingai. Vilniaus apygardos teismas 1999 m. rugsėjo 13 d. iškėlė bylą. Jo nenorėta nei sujungti, nei reorganizuoti. Kreditoriams jis tuomet liko skolingas apie 180 mln. Lt. „Litimpeks" banko indėlininkams Indėlių draudimo fondas sumokėjo beveik 15 mln. Lt kompensacijų už prarastas santaupas. Baigiant bankroto bylą teismas nusprendė, kad likusius pinigus reikia pervesti lietuviškam bankui – Medicinos bankui. Bankas likviduotas 2003 m. balandžio 4 d.

Duomenys
--------

Banko akcininkai 1999 m. birželio mėn.:

* *Codan Insurance Ltd.* (Danija), 9,77 %
* *R.S. Investments AG* (Šveicarija), 9,63 %
* *Gower International Investments*, 8,16 $
* SPAB „Lietuvos geležinkeliai", 7,26 %
* *Ubersee Bank* (Šveicarija), 6,95 %
* *Andreas Ugland and Sons* (Norvegija), 6,51 %
* *Skeie Group* (Norvegija), 6,51 %
* SPAB „Kauno energija", 6,17 %
* Kiti akcininkai (apie 6 500), 39,04 %

„Litimpeks" banko rodikliai – 1997.12.31 / 1998.05.01 (mln. Lt):

* Turtas – 214,8 / 250,9
* Paskolos (grynąja verte) – 72,7 / 90,4
* Indėliai – 171,2 / 199,3

Vadovai
-------

* Romualdas Visokavičius – 1991–1993 m.
* Zenonas Grigošaitis – 1993–1994 m.
* Gintautas Preidys – 1995 m. 1996 m.
* Stasė Zubkaitienė – 1995–1996 m. (laikinoji administratorė)

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2011-12-06 iš Wayback Machine projekto. Žlugę bankai Kaune. Nelaiminga bankams vieta
2. ↑   „Sprogusių" bankų vadovų likimai
3. ↑   Archyvuota kopija 2013-08-17 iš Wayback Machine projekto. Bankrutavusių bankų sąrašas
4. ↑   „Litimpeks" banko akcininkai
5. ↑   „Litimpeks" bankas pasimokė
| **Irena Kubilienė** |
| --- |
| Gimė | 1937 m. spalio 20 d. (85 metai)Kaunas |
|  |
| Organizacijos | Vilniaus pedagoginis universitetas |
| Pareigos | docentė |
|  |
| Išsilavinimas | socialinių mokslų daktarė |
| Alma mater | Vilniaus pedagoginis institutas |

**Irena Kubilienė** (1937 m. spalio 20 d. Kaunas) – Lietuvos pedagogė, socialinių mokslų daktarė, visuomenės veikėja.

Biografija
----------

1962 m. Vilniaus pedagoginiame institute baigė užsienio kalbų fakultetą. 1974 m. pedagogikos mokslų kandidatė.

1964–1996 m. Vilniaus pedagoginio instituto (nuo 1991 m. Vilniaus pedagoginis universitetas) dėstytoja; nuo 1979 m. docentė. 1993–1994 m. UNESCO Asocijuotų mokyklų projekto koordinatorė, nuo 1988 m. Lietuvos kultūros fondo prezidiumo narė, Lietuvos knygnešio draugijos steigėja ir vadovė. 1995–1997 m. pirmosios lietuviškos knygos, 2000 m. Vyskupo M. Valančiaus 200–ųjų gimimo metinių jubiliejaus minėjimo, 2003–2005 m. Lietuviškos spaudos lotyniškais rašmenimis atgavimo 100–mečio minėjimo, 2007–2009 m. Lituanistikos tradicijų ir paveldo įprasminimo komisijos prie Seimo narė.

Bibliografija
-------------

* Lietuvos tarptautinės organizacijos (*International Organisations in Lithuania*), projektas mokytojams ir leidinys, su L. Norviliene, 1996 m.
* Anglų kalbos skaitiniai (*My First Reader, My Second Reader, My Third Reader*) 1983–1993 m. 2000 m.
* IV–VI mokymosi metų anglų kalbos pratybų sąsiuviniai (*Run with Fun*), 1995]]–2001 m.
* Paminklai Lietuvos knygnešiams ir daraktoriams, kompaktinė plokštelė, su B. Kaluškevičiumi, 2008 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Irena Kubilienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 775 psl.
Feta
**Feta** (gr. φέτα) – sūrio rūšis, kilusi Graikijoje, bet vėliau jos variantai įvairiais pavadinimais paplito dideliame regione Balkanuose ir Mažojoje Azijoje.

Savybės
-------

Feta yra avių pieno sūris, nors vėlesniais laikais jam gaminti naudojama ir nedidelė dalis ožkų pieno (iki 30 %). Jis yra sūryminis sūris, – taigi, brandinamas sūryme keletą mėnesių. Pagamintas sūris neturi žievės, yra minkštos tekstūros, su skylutėmis. Skonis sūrus. Maksimali sūrio drėgmė yra 56 %, o minimalus riebumas – 43 %, rūgštumas varijuoja nuo 4,4 iki 4,6.

Sūrio naudojimas labai įvairus. Jis – viena svarbiausių sudėtinių dalių tokiose salotose kaip graikiškos salotos, šopskos salotos. Graikų virtuvėje jis naudojamas tradiciniuose kepiniuose *tyropita* ir *spanakopita*.

Istorija
--------

Šis sūris buvo minimas jau Bizantijos imperijoje ir tada vadintas ***prosfatos*** gr. πρόσφατος. Manoma, kad jis atsirado Kretoje, bet vėliau paplito visame Bizantijos imperijos areale. XV a. italai aiškiai aprašė jo gamybos technologiją, mirkant sūryme. Fetos pavadinimas Graikijoje paplito XVII a. ir atėjo iš italų kalbos *fetta* („riekelė").

Įvairovė ir pavadinimai
-----------------------

2005 metais po 16 metų trukusių debatų Europos Sąjungos Aukščiausiame teisme pagaliau buvo pripažinta, kad „feta" yra saugotinas tradicinis Graikijos produktas, ir jokiai kitai ES šaliai neleidžiama savo sūrių vadinti šiuo vardu, todėl kitose šalyse (Balkanuose, Vidurinėje Azijoje) tokio tipo sūriai vadinami skirtingai. Kai kuriose šalyse vadinamas tiesiog „sūriu" (bulg. *сирене* = *sirene*, serb. *сир* = *sir*, gruz. ყველი), kitur – „baltu sūriu" (maked. *бело сирење*, turk. *beyaz peynir*, arab. gibna beyda). Taip pat žinomas kaip ***djath*** (Albanijoje), ***brinza*** (ukr. *бринза*), ***telemea*** (rumun. *telemea*). Izraelyje, Libane tiesiog žinomas kaip **bulgariškas sūris**.

Daugelyje balkanų šalių išskiriamas feta (arba baltasis sūris) ir kaškavalis (geltonasis sūris).

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Feta** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Feta
| Irbitas*Ирбит* |
| --- |
|        |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

IrbitasIrbitas

57°40′00″ š. pl. 63°04′00″ r. ilg.﻿ / ﻿57.66667°š. pl. 63.06667°r. ilg.﻿ / 57.66667; 63.06667﻿ (Irbitas)Koordinatės: 57°40′00″ š. pl. 63°04′00″ r. ilg.﻿ / ﻿57.66667°š. pl. 63.06667°r. ilg.﻿ / 57.66667; 63.06667﻿ (Irbitas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+6) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Sverdlovsko sritis Sverdlovsko sritis |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1631 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2020) | 36 528  |
| **Plotas** | 64,2 km² |
| **Tankumas** (2020) | 569 žm./km² |
| **Altitudė** | 80 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Irbitas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Irbi̇̀tas |

**Irbitas** (rus. *Ирбит*) – miestas Rusijoje, Sverdlovsko srityje, apie 180 km į šiaurės rytus nuo Jekaterinburgo, prie Nicos (Turos intakas) ir Irbito santakos. Per Irbitą eina Jekaterinburgo–Tavdos geležinkelis, plentai į Kamyšlovą, Talicą, Turinską. Motociklų, agregatų, plytų gamyba, medžio apdirbimas, stiklo, chemijos (farmacijos), siuvimo, maisto, baldų pramonė. Veikia kraštotyros, motociklų, meno, liaudies buities muziejai, dramos teatras, hipodromas (nuo 1903 m.). Yra XVIII–XIX a. cerkvių.

Istorija
--------

1631 m. įkurta Irbito sloboda. 1643–1929 m. beveik kasmet vyko mugės, kurios pagal piniginę apyvartą užėmė II vietą Rusijoje po Žemutinio Naugardo mugių. Dėl šių mugių gyvenvietė išaugo, o 1775 m. Jekaterina II jam suteikė miesto statusą. 1790 ir 1879 m. miestas nuniokotas gaisrų. Ypač klestėjo XIX a. bet nutiesus Transsibiro geležinkelį, Irbitas neteko savo prekybinės reikšmės.

TSRS laikais suklestėjo kaip motociklų (IMZ-Ural) gamybos centras.

* Paminklas motocikluiPaminklas motociklui
* Pirklių Dunajevų namaiPirklių Dunajevų namai
* Gamykla pavesta XVIII a. cerkvėGamykla pavesta XVIII a. cerkvė
* Dramos teatrasDramos teatras

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 172
2. ↑  *Irbit*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005
|  Jurakariai |
| --- |
| Jurakariai 1913–1914 m.Jurakariai 1913–1914 m. |
| Gyventojų skaičius | ~3300 |
| Populiacija šalyse | Bolivijos vėliava Bolivija(Kočabambos departamentas) |
| Kalba (-os) | jurakarių, ispanų |
| Religijos | prigimtinė tikyba |
| Giminingos etninės grupės |  ? |

**Jurakariai** (*yuracaré*, t. p. *yurujare, yurucare*) – indėnų tauta, gyvenanti Bolivijoje, Kočabamabos departamente, Andų kalnų šlaitų miškuose (jungase), apie Čaparės upę. Skirstosi į solotus (rytuose) ir mansinijus (vakaruose). Jurakarių kalba nenustatytos kilmės. Išlaikę prigimtinę tikybą.

Su ispanais ryšius užmezgė XVII a. pr. Nuo XVIII a. pab. bandyta jurakarius atversti krikščionybėn.

Verčiasi kapline-lydimine žemdirbyste (saldieji manijokai, kukurūzai, bananai, batatai, moliūgai, arbūzai, kolokazija, papajos, ananasai, pipirai, medvilnė, tabakas), medžiokle (prestižinė veikla), žvejyba, rankiojimu. Moteris lipdo puodus, vyrai užsiima medžio drožyba.

Santuoka matrilokalinė ir neolokalinė. Grupės endogaminės, negausios, todėl santuokos dažnai vyksta tarp netolimų giminaičių. Kiekviena šeima ar šeimų grupė tvarko atskirą ūkį.

Jurakarių būstas kreoliškas, skirtas vienai šeimai. Anksčiau būta bendrų kaimų su centriniu vyrų namu. Senieji būstai – didelės, iš šonų atviros pastogės.

Ir vyrai, ir moterys dėvi ilgus marškinius (seniau iš karnų, dabar medvilninius). Kultūra artimi mosetenams.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Юракаре*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
|  |
| --- |
| Vokietijos krikščionių demokratų sąjungavok. *Christlich Demokratische Union Deutschlands* |
|  |
| Lyderis | Friedrich Merz |
| Įkurta | 1945 m. |
| Būstinė | Berlynas |
| Narių skaičius | 399 110 (2020 m.) |
| Politinė ideologija | Krikščioniškoji demokratija, Liberalizmas, Konservatizmas |
| Svetainė |
| CDU.de |

2015 m. partijos suvažiavimas
**Krikščionių demokratų sąjunga** – didžiausia Vokietijos konservatyvioji, dešiniojo centro politinė partija.

CDU neveikia Bavarijoje, kur jos vaidmenį atlieka Krikščionių socialinė sąjunga (CSU). CDU bendradarbiauja su CSU federaciniame lygmenyje. Nors abi partijos išlaiko savo struktūrą, Bundestage sudaro bendrą frakciją ir per rinkimus tarpusavyje nekonkuruoja.

Elektoratas, ideologija
-----------------------

Buvusi federalinė kanclerė Angela Merkel
CDU/CSU rinkėjai daugiausia katalikai, protestantai, kaimo gyventojai, tačiau praktiškai visų ekonominių klasių atstovai. Partija yra paprastai konservatyvi ekonominės ir socialinės politikos klausimais ir labiau identifikuojama su katalikų ir protestantų bažnyčiomis nei kitos didžiosios partijos, tačiau partijos programa yra daugiau pragmatinė nei ideologinė.

1990 m. Krikščionių demokratų sąjunga susijungė su to paties pavadinimo Vokietijos Demokratinės Respublikos partija.

Istorija
--------

1945 m. įkūrė Konradas Adenaueris.

1973–1998 m. vadovavo Helmutas Kolis. Jį pakeitė Wolfgang Schäuble. 2000 m. pradžioje W. Schäuble po partijos finansavimo skandalo atsistatydino. Jį pakeitė Angela Merkel.

1998 m. nacionaliniuose rinkimuose CDU surinko 28,4 %, o CSU 6,7 % balsų. 2002 m. CDU gavo 29,5 %, o CSU – 9 % balsų.

2018 m. gruodžio 7 d. CDU lydere, vietoje Angelos Merkel, išrinkta Annegret Kramp-Karrenbauer.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  „Party members: Greens gain, AfD and SPD lose". *RedaktionsNetzwerk Deutschland* (vokiečių).

Nuorodos
--------

* CDU frakcijos Bundestage svetainė
| **Irena Eidrigevičiūtė-Sprindienė** |
| --- |
| Gimė | 1916 m. rugsėjo 25 d.Maskva |
| Mirė | 1995 m. lapkričio 9 d. (79 metai)Daitona Bičas, Floridos valstija, JAV |
|  |
| Veikla | lietuvių baleto artistė, choreografė. |

**Irena Eidrigevičiūtė-Sprindienė** (1916 m. rugsėjo 25 d. Maskva – 1995 m. lapkričio 9 d. Daitona Bičas, Floridos valstija, JAV) – lietuvių baleto artistė, choreografė.

Biografija
----------

1918 m. su tėvais persikėlė gyventi į Lietuvą. Nuo 1927 m. lankė P. Petrovo, 1932-1935 m. – Valstybės teatro baleto studijas. 1932-1934 m. studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Teisių fakultete.

1935-1944 m. Valstybės teatro balerina, 1935 m. su šio teatro trupe gastroliavo Monte Karle (Monakas), Londone. Šoko operos spektakliuose. 1944 m. pasitraukė į Austriją, šoko Vienos operos ir baleto teatre. Po Antrojo pasaulinio karo gyveno Vokietijoje, vadovavo Zeligenštadto lietuvių stovyklos šokių ansambliui, šoko Berlyno operos ir baleto teatre, Augsburgo lietuvių baleto trupės spektakliuose. 1949 m. apsigyveno Čikagoje. 1952-1955 m. vadovavo ansamblio „Dainava" šokių kolektyvui.

Vaidmenys
---------

* Amūras – Leo Delibas. Silvija, 1928 m.
* Karalienė, Vargšė – Piotras Čaikovskis. Miegančioji gražuolė, 1934 m.
* Fėja – Rikardas Drigo. Arlekinada, 1935 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Irena Eidrigevičiūtė-Sprindienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 358 psl.
**Vanda Pessis–Stajevska** (lenk. *Wanda Pessis–Stajewska*; ((?) – 1943 m. vasario 12 d. Varšuvoje) – Lenkijos operos dainininkė (sopranas).

Biografija
----------

Gimimo data nėra žinoma. Koncertuoti pradėjo nuo 1895 m. (tais metais dainavo Paryžiuje, 1899 m. – Viši, 1901 – Hagoje, 1903 m. – vėl Paryžiuje). 1903 m. debiutavo Lenkijos sostinės teatruose *WTR* (lenk. *Warszawskie Teatry Rządowe*), atlikdama *Ofelijos* partiją (Ambroise Thomas'o „Hamletas"). Vėliau operose dainavo *Džildos* (Džiuzepės Verdžio „Rigoletas", *Goplanos* (Vladislavo Zelenskio „Goplana"), *Helenkos* (Liudviko Grossmano „Duch wojewody") partijas. Po to porą metų buvo Lvovo miesto teatro soliste, nuo 1907 m. – vėl Varšuvoje. 1911 m. gastroliavo Paryžiuje, Nicoje, Monte Karle, Briuselyje ir Londone. Paskutinį kartą Varšuvos operos scenoje pasirodė 1912 m. sausyje dainuodama *Džildą* („Rigoletas") ir *Malgožatą* („Faustas"); tais metais tapusi našle, vokalinius pasirodymus scenoje nutraukė. 

Buvo ištekėjusi už Varšuvoje gyvenusio prieniškio Jurgio Pesio, gimė dukra Birutė. Vyras kartu su uošviu Lenkijos sostinėje turėjo spaustuvę „Saturn", kurioje išleido virš 20 lietuviškų knygų (Juozo Damijonaičio „ABC pradžiamokslį" (1906 m.), M. K. Čiurlionio harmonizuotų liaudies dainų rinkinį „Vieversėlis" (1908 m.) ir kt.). XX a. pr. Vanda Pessis–Stajewska Varšuvoje lietuviškai įdainavo, o prancūzų „Pathé" firma išleido plokštelę su šiomis dainomis: „Miškas ūžia", „Sudiev Lietuva", „Piemenėlis", „Už jūrių marių", „Oi giria, giria", taip pat ariją iš Leo Delibas operos „Lakmé". Tai viena pirmųjų lietuviškų plokštelių.

Šaltiniai
---------

* Jonas Vytautas Bruveris. *Čiurlionis ir kiti lietuviai Varšuvoje* // 7 meno dienos Nr. 41 (1278), 2018-12-14
* Wanda Stajewska // www.encyklopediateatru.pl
* Патé Рекордъ // www.russian-records.com
*Šis straipsnis apie JAV įmonę. Apie miestą Jungtinėje Karalystėje skaitykite straipsnyje Spoldingas.*

Spalding|  |
| Forma | filialas |
| Pramonė | sportas |
| Įkurta | 1876 m. |
| Įkūrėjas (-ai) | Albert Spalding |
| Centrinė būstinė | Bouling Grynas, Kentukis, JAV |
| Holdingas | Russell Brands |
| Tinklalapis | spalding.com |

Oficialus NEBL (North Europe Basket League, Šiaurės Europos krepšinio lyga) krepšinio kamuolys.
**„Spalding"** – sporto įrangos gamintojas, didžiausias krepšinio kamuolių ir krepšinio įrangos tiekėjas pasaulyje.

Istorija
--------

1894 m. Džeimsas Neismitas, krepšinio pradininkas, paprašė „A.G. Spalding & Bros." bendrovės pagaminti pirmąjį krepšinio kamuolį, anksčiau krepšinis buvo žaidžiamas su futbolo kamuoliu.

1983 m. tapo oficialiu kamuolio tiekėju NBA, 2001 m. – NBDL, nuo 2012 m. – Eurolygos ir Europos taurės.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Spalding balls are at the heart of the Final Four again!". *www.euroleague.net*. Nuoroda tikrinta 2018-06-02.
2. ↑  „NBA.com - History of the Basketball". *www.nba.com*. Nuoroda tikrinta 2018-06-02.
3. ↑  „Spalding signs global deal with Euroleague Basketball". Nuoroda tikrinta 2018-06-02.
**Juozė Krištolaitytė-Daugėlienė** (1917 m. lapkričio 16 d. Vaitiškiuose, Būblelių valsčius – 2010 m. lapkričio 20 d.) – Lietuvos dainininkė (lyrinis sopranas), poetė.

Biografija
----------

1939–1943 m. dainuoti mokėsi privačiai, Valstybės teatre ir Kauno konservatorijoje, mokytojai M. Gedan, Jadvyga Vencevičaitė, Vytautas Marijošius, Petras Oleka. Dainavo operos chore, sukūrė nedidelių operos vaidmenų. Nuo 1943 m. koncertavo, dainavo per radiją. 1943–1944 m. Vilniaus operos, filharmonijos rengiamų „Sekmadienio popiečių", bažnytinių koncertų solistė.

Pasitraukusi iš Lietuvos 1945–1949 m. koncertavo Vokietijoje su Jeronimo Kačinsko solistų grupe, 1946–1949 m. dar ir su klarnetininku Aleksu Ambrozaičiu. 1946 m. vasarą tobulinosi Mozarteume Zalcburge. 1949 m. išvyko į JAV.

1951 m. dainuoti mokėsi Klyvlende pas K. Kafareli, 1952–1953 m. pas M. Goldmaną. 1957 m. Čikagos lietuvių operoje sukūrė Džildos vaidmenį Dž. Verdžio operoje „Rigoletas". Surengė solinių koncertų Klyvlende, Detroite, Hamiltone, Toronte. 1954 m. koncertavo su Čiurlionio ansambliu ir simfoniniu orkestru.

Pagal jos eilėraščius dainų sukūrė Valentinas Bagdonas, Algimantas Bražinskas, Vytautas Mikalauskas, Leonas Povilaitis. 2001 m. Vilniuje surengtas jos kūrybos vakaras, 2002 m. išleisti „Penki lietuvių kompozitorių romansai" pagal jos eiles. Mirė 2010 m. lapkričio 20 d. palaidota Majamyje.

Bibliografija
-------------

* Nedainuoti žodžiai, JAV, 1997 m.
* Pavakario vėjai, Vilnius, 1999 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vaclovas Juodpusis. *Juozė Krištolaitytė-Daugėlienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 80 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Ferdinandas Lasalisvok. *Ferdinand Lassalle*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1825 m. balandžio 11 d.Breslau, dab. Vroclavas |
| Mirė | 1864 m. rugpjūčio 31 d. (39 metai)Ženevoje |
|  |
| Veikla | vokiečių filosofas, lasalizmo pradininkas, politinis veikėjas |
| Partija | 1863 m. Vokietijos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | 1846 m. Breslau ir Berlyno universitetai |
|  |
|  **Vikiteka** | Ferdinand Lassalle |

**Ferdinandas Lasalis** (vok. *Ferdinand Lassalle*, 1825 m. balandžio 11 d. Breslau, dab. Vroclavas – 1864 m. rugpjūčio 31 d. Ženevoje) – vokiečių filosofas, lasalizmo pradininkas, politinis veikėjas.

Biografija
----------

1842–1846 m. studijavo istoriją ir filosofiją Breslau ir Berlyno universitetuose. Dalyvavo 1848–1849 m. revoliucijoje Vokietijoje. Vėliau materialiai rėmė Karlą Marksą, kad jis galėtų nepriklausomai plėtoti savo politinę filosofiją. Siekė išplėsti darbininkų ekonominę kovą į politinę sferą, palaikė vieningos Vokietijos valstybės sukūrimą, rėmė Oto fon Bismarko politiką.

Jo pastangomis 1863 m. gegužės 23 d. įkurta Visuotinė vokiečių darbo sąjunga, rengė jos programą ir taktiką. Darė didelę įtaką Britanijos marksistams ir jų lyderiui H. M. Hyndmanui, 1881 m. birželio 7 d. įkūrusiam pirmąją Jungtinėje karalystėje socialistinę partiją – *Socialdemokratų federaciją*. Tačiau pats liko reformizmo šalininkas.

Žymiausi teoriniai darbai
-------------------------

* 1858 m. „Heraklito tamsiojo filosofija";
* 1861 m. „Įgytų teisių sistema";
* 1861 m. drama „Francas fon Zikingenas".
| **Irena Krivienė** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1958 m. rugpjūčio 20 d. (64 metai)Degsniškiai, Vilkaviškio raj. |
| Šeima | Ištekėjusi, turi sūnų |
|  |
| Organizacijos | Vilniaus universiteto biblioteka |
| Pareigos | generalinė direktorė (nuo 2009 m.) |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |
| Žinomas (-a) už | UNESCO programos „Pasaulio atmintis" ekspertė |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino medalis (2013 m.)
 |

**Irena Krivienė** (g. 1958 m. rugpjūčio 20 d. Degsniškiuose, Vilkaviškio raj.) – Lietuvos filologė, bibliotekininkė.

Biografija
----------

1976–1982 m. studijavo Vilniaus universitete, kur įgijo filologės, vokiečių kalbos dėstytojos kvalifikaciją.

1976 m. pradėjo dirbti Vilniaus universiteto bibliotekoje. 1994–2006 m. buvo bibliotekos generalinės direktorės pavaduotoja. 2004–2006 m. lektorė VU Komunikacijos fakultete, Bibliotekininkystės ir informacijos mokslų institute (kurso „Lietuvos mokslinių bibliotekų valdymas" paskaitos). 2009 m. kovą I. Krivienė paskirta Vilniaus universiteto bibliotekos generaline direktore.

2003–2011 m. buvo Lietuvos nacionalinio UNESCO programos „Pasaulio atmintis" komiteto narė, nuo 2018 m. – šio komiteto pagrindinio valdymo organo – Tarptautinio patariamojo komiteto narė (IAC).

Bibliografija
-------------

I. Krivienė paskelbė mokslinių straipsnių tarptautiniuose ir Lietuvos žurnaluose („Journal of Library and Information Sciences", „SCONUL Focus", „Bulletin des bibliothèques de France", „Knygotyra", „Informacijos mokslai" ir kt.), bibliotekininkystės straipsnių vertimų iš vokiečių kalbos.

* *Bibliotekininkystės ir informacijos studijų vadovas* / su bendrautoriais. – Vilnius: VU leidykla, 2009. – 698 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-33-496-5

Įvertinimas
-----------

* Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino medalis (2013 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos ekspertė pakviesta į UNESCO programą „Pasaulio atmintis"[neveikianti nuoroda]

Nuorodos
--------

* Irena Krivienė: biblioteka kaip fizinė erdvė žmonėms vis dar yra reikalinga
* Biblioteka – būti jai ar nebūti? (interviu)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

„Jupiter-C" raketa paleidimo aikštelėje
**Jupiter-C** (liet. *Jupiteris C*) – nešančiosios raketos tipas, naudotas trims prieš orbitiniams skrydžiams, kurie buvo atlikti 1956 ir 1957 m. Ją suprojektavo JAV Armijos balistinių raketų agentūra (angl. *Army Ballistic Missile Agency*, ABMA). Visi trys skrydžiai buvo paleisti iš Kanaveralo kyšulio.

Aprašymas
---------

Visus šiuos aparatus sudarė modifikuotos „Redstone" balistinės raketos. „Redstone" kuro talpyklos buvo pailgintos 2,4 m, kad suteiktų daugiau varomosios jėgos. Instrumentų skyrius sumažintas ir palengvintas. Antra ir trečia raketos pakopos buvo sudėtos į „cilindrą" raketos viršuje. Antroji raketos pakopa buvo išorinis vienuolikos sumažintų „Sergeant" raketų žiedas. Trečioji buvo trijų sumažintų „Sergeant" raketų grupė. Šias pakopas laikė pertvaros, žiedai ir išorinis cilindrinis apvalkalas. Apatinė apvalkalo plokštė buvo primontuota ant rutulinio guolio, sumontuoto ant pirmosios pakopos instrumentų skyriaus. Du elektriniai varikliai suko cilindrą 450−750 aps./min, kad kompensuotų varomosios jėgos disbalansą, atsirandantį raketinių variklių degimo metu. Sukimosi greitis buvo keičiamas, kad nerezonuotų su besikeičiančiu pirmosios raketos pakopos vibracijos dažniu.

Prieš paleidimą viršutinė raketos pakopa būdavo išsukama. Pirmąjį skrydžio etapą kontroliuodavo giroskopo valdomas autopilotas. Raketa buvo užprogramuota taip, kad baigiant degti pirmajai pakopai, t. y. po 157 s nuo vertikalaus paleidimo, ji skristų 40° nuokrypiu nuo horizontalės. Baigus degti pirmajai pakopai, sprogstantys skląsčiai iššaudavo ir spyruoklės atskirdavo instrumentų skyrių nuo pirmosios pakopos kuro talpyklos. Keturios oro tūtos, sumontuotos instrumentų skyriaus apačioje, palaipsniui versdavo instrumentų skyrių ir besisukančią statinę į horizontalią padėtį. Po maždaug 247 inertinio skrydžio sekundžių pasiekus vertikaliojo skrydžio aukščiausią tašką, radijo signalas iš žemės uždegdavo antrosios pakopos vienuolikos raketų grupę ir atskirdavo statinę nuo instrumentų skyriaus. Tuomet, siekiant padidinti apogėjų, užsidegdavo trečioji pakopa.

Naudojant šią sistemą, kurią 1956 m. išrado Wernher von Braun, „Jupiter-C" nereikėjo valdymo sistemos viršutinėse pakopose.

### Juno I

„Juno I" buvo palydovų paleidimo įrenginys, pagamintas pagal „Jupiter-C", bet su papildoma ketvirtąja pakopa, sumontuota virš trečiosios pakopos „statinės". Kadangi „Juno I" buvo tokio paties aukščio, kaip „Jupiter-C" (21,2 m), o papildoma ketvirtoji pakopa paslėpta apvalkale, šis įrenginys, kuriuo buvo sėkmingai paleistas pirmasis JAV orbitinis palydovas, dažnai painiojamas su „Jupiter-C".

Skrydžių istorija
-----------------

* 1956 m. rugsėjo 20 d.: 7 km/s greičiu iškėlė 39,2 kg krovinį į 1,1 km aukštį.
* 1957 m. kovo 15 d.: iškėlė 140 kg krovinį į 560 km aukštį.
* 1957 m. rugpjūčio 8 d.: iškėlė 1/3 raketos priekio dydžio kūgį į 460 km aukštį.
Walter Blume operatyvinių grupių teisme
**Walter Blume** (1906 m. liepos 23 d. Dortmunde – 1974 m. lapkričio 13 d.) – Nacių Vokietijos SS ir SD saugumo policijų pareigūnas.

Biografija
----------

Teisės daktaras. NSDAP narys nuo 1933 m. gegužės 1 d. 1935 m. įstojo į SS. Jam suteiktas SS unteršturmfiurerio laipsnis. Tais pačiais metais priimtas į SD ir dirbo Dortmunde, Halėje ir Hanoveryje.

Nuo 1941 m. birželio 22 d. iki rugpjūčio mėn. 17 d. vadovavo B operatyvinei grupei (*Einsatzgruppe B*), priklaususiai 7a ypatingajam būriui (*Sonderkommando 7a*), kuriam priklausė 93 kariai. Nacių Vokietijai užpuolus Sovietų Sąjungą, žygiavo per Suvalkus ir birželio 30 d. pasiekė Vilnių. Iki liepos 2 d. jo būrys su kariuomenės pagalba areštavo 8 000 Vilniaus žydų ir juos laikė gete. Šešių karių padalinys sušaudė grupę komunistų. Liepos 4 d. iš Vilniaus išvyko. Po kelių dienų jo pavaduotojo Fotis vadovaujamas būrys Vileikoje sušaudė tarp 50 ir 200 komunistų ir žydų. Toliau žygiavo į Minską.

Vadovavo 1 517 žydų išžudymui Baltarusijoje (Vitebske) ir vakarinėje Rusijoje (Klintsyje, Nevelyje, Smolenske). 1941 m. liepos 26 d. asmeniškai dalyvavo žudant žydus. Manoma, kad Walter Blume buvo atšauktas į Berlyną dėl to, kad nepritarė moterų ir vaikų sušaudymui.

1941 m. lapkričio 9 d. paskirtas SS oberfiureriu ir policijos pulkininku, 1942 m. rugpjūčio mėn. Zalcburgo saugumo policijos ir SD komendantu, ir nuo 1943 m. nacių Vokietijos saugumo policijos ir SD vadu Graikijoje.

1948 m. Niurnbergo procese 9 nuteistas mirties bausme. 1951 m. ši bausmė pakeista į 25-is metus kalėjimo.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Stankeras, Petras (1998). „Ostlando ir Lietuvos generalinės srities civilinės ir karinės administracijos, kariuomenės, SS bei policijos vokiečių ir lietuvių svarbesnių pareigūnų trumpi biografijos duomenys". *Lietuvių policija 1941-1944 metais*. Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centras. p. 214. ISBN 9986-757-17-7.
2. ↑  „Andrzej Zbikowski. Spontaneous Reactions and German Instigations. Shared History, Divided Memory: Jews and Others in Soviet-occupied Poland, 1939-1941. Edited by Elazar Barkan, Elizabeth A. Cole, Kai Struve". Nuoroda tikrinta 2014 m. vasario 15 d..
**Irena Lebiodaitė-Rudgalvienė** (g. 1937 m. sausio 31 d. Panevėžyje) – Lietuvos choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija
----------

Pirmąsias muzikos žinias gavo iš Panevėžio Šv. Petro ir Povilo bažnyčios vargonininko A. Visockio, mokėsi Panevėžio 4-ojoje vidurinėje mokykloje, dainavo chore, kuriam vadovavo J. Šidlauskas. 1952–1956 m. choro dirigavimo mokėsi Panevėžio muzikos mokykloje (dėst. A. Liberis), o 1960–1966 m. choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. A. Lopo klasė).

Nuo 1956 m. trumpai dirbo Panevėžio rajono kultūros skyriuje, 1957–1959 m. mokytojavo Pasvalio septynmetėje mokykloje, dirbo moksleivių ir kultūros namuose, vadovavo vaikų chorui, skudučių ir kanklių ansambliui, organizavo koncertus ir konsultavo kaimo meno mėgėjų kolektyvus. 1959–1960 m. Panevėžio muzikos mokyklos koncertmeisterė, vadovavo karininkų namų vyrų chorui – koncertavo Rygoje.

Nuo 1960 m. Klaipėdos S. Šimkaus aukštesniosios muzikos mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, vakarinio skyriaus ir dieninio skyriaus (1968–1975) vedėja. 1975–1978 m. choro dirigavimo metodinės komisijos pirmininkė, 1974–1978 m. moksleivių choro studijos vadovė. Choro mokomąsias ir koncertines programas papildė klasikų ir šiuolaikinių kompozitorių kūriniais, 1995 m. respublikinės dainų šventės konkurse pelnė antrąją vietą, 1978 m. suorganizavo Klaipėdos, Liepojos, Kaliningrado ir Debreceno chorų draugystės šventę. Mokykloje pastatė M. Karkos operetę „Šviesutė", išugdė būrį jaunųjų chorvedžių.

1960–1970 m. vadovavo Klaipėdos kojinių fabriko „Aušra" mišriajam chorui, buvo berniukų choro „Gintarėlis" chormeisterė.

Nuo 1971 m. uostamiesčio buitinio gyventojų aptarnavimo kombinatų susivienijimo „Pajūris" klubo mišriojo choro ir vokalinių ansamblių vadovė – chorą parengė 1975 m. respublikinei dainų šventei. 1981–1985 m. vadovavo „Pajūrio" folkloriniam ansambliui, su juo dalyvavo koncertuose ir konkursuose. Išėjusi į pensiją, vadovauja sakralinės muzikos vaikų chorams, dirba katechetinį darbą.

I. Rudgalvienė buvo Pasvalio rajono ir Klaipėdos miesto dainų švenčių dirigentė, meno mėgėjų kolektyvų konsultantė, chorų apžiūrų ir konkursų žiuri narė. 1977 m. apdovanota Kultūros žymūno ženklu.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. – Vilnius, 1999.
**Juozė Juzefa Augaitytė-Tamašauskienė** (1906 m. gegužės 1 d. Kuisiuose, Tauragės apskr. – 1996 m. spalio 6 d. Filadelfijoje, JAV) – operos dainininkė (lyrinis sopranas), pedagogė.

Biografija
----------

1925–1928 m. dainuoti mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje, 1928–1932 m. studijavo dainavimą Milano G. Frescobaldi muzikos institute. 1933–1942 m. Valstybės teatro solistė. Koncertavo Milane, Romoje, Berlyne, Taline, Rygoje ir kitur. 1942–1944 m. Vilniaus operos solistė.

1938 m. ištekėjo už poeto Stasio Santvaro. 1944 m. pasitraukė į Vieną, koncertavo lietuvių stovyklose Vokietijoje. 1949 m. persikėlė į JAV, apsigyveno Filadelfijoje. 1958 m. dainavo Čikagos lietuvių operos spektaklyje Šarlio Guno operoje „Faustas". Filadelfijoje turėjo privačią dainavimo studiją, dėstė dainavimą M. Farnezėa muzikos studijoje ir Kombso muzikos koledže. Po jos mirties JAV įsteigtas Juozės Augaitytės fondas, skiriantis kasmetines atminimo premijas Klaipėdos Stasio Šimkaus konservatorijos studentams.

Vaidmenys
---------

* Mimi, Džakomas Pučinis. Bohema
* Margarita, Džuljeta, Šarlis Guno. Faustas, Romeo ir Džuljeta
* Eglė, Baniutė, Mikas Petrauskas ir Jonas Dambrauskas. Eglė
* Sofija, Jurgis Karnavičius. Radvila Perkūnas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vaclovas Juodpusis. *Juozė Augaitytė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 192 psl.
**Lietuvos TSR teatro draugija** – Lietuvos teatro kūrėjų organizacija, veikusi 1947–1987 m. Vilniuje.

Istorija
--------

Turėjo nuo 1958 m. Teatrologų, nuo 1962 m. Scenos veteranų, nuo 1963 m. Režisierių, nuo 1965 m. Meninio žodžio ir kitas sekcijas, skyrius visuose Lietuvos teatruose, Lietuvos Radijo ir televizijos komitete, Lietuvos filharmonijoje ir kitur. Aukščiausia valdymo institucija buvo suvažiavimas, šaukiamas kas 3 metai, tarp suvažiavimų – 1947–1957 m. organizacinis komitetas, nuo 1957 m. – taryba, iš jos narių buvo renkamas prezidiumas.

Lietuvos TSR teatro draugija propagavo teatro meną, rūpinosi teatralų profesionalumu: rengė paskaitas, seminarus, konferencijas, spektaklių aptarimus, festivalius, literatūros vakarus, parodas, koncertus. 1956–1958 m. leido Lietuvos TSR teatrų programas, 1958–1960 m. – tęstinį leidinį „Lietuvos teatrai", 1962–1977 m. su Lietuvos kompozitorių sąjunga – almanachą „Muzika ir teatras", 1964–1990 m. – informacinį biuletenį „Teatras". 1964 m. prie draugijos prijungti Aktorių namai, įkurti 1959 m.

Draugijos tarybos prezidiumo pirmininkai: 1957–1974 m. Jonas Kavaliauskas, 1974–1987 m. – Virgilijus Noreika.

1987 m. draugijos funkcijas perėmė *LTSR teatro veikėjų sąjunga*, nuo 1989 m. pasivadinusi Lietuvos teatro sąjunga.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lietuvos TSR teatro draugija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 332 psl.
| **Dendrochilum** |
| --- |
| Ilgalapė medlielė (*Dendrochilum longifolium*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Lelijainiai  *( Liliopsida)* |
| Eilė: | Smidriečiai  *( Asparagales)* |
| Šeima: | Gegužraibiniai  *( Orchidaceae)* |
| Gentis: | Medlielė  *( Dendrochilum)* |

 |

**Medlielė** (*Dendrochilum*) – gegužraibinių (*Ochidaceae*) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso epifitinės, litofitinės ir kelios dirvožemyje augančios orchidėjų rūšys. Genties pavadinimas iš graikų k. žodžių: *dendron* – medis, *cheilos* – lūpa; augalai turi didelę lūpą. Gentį 1825 m. aprašė Karlas Blumė (Carl Blume). 

Natūraliai paplitę nuo pietryčių Azijos iki Naujosios Gvinėjos, Borneo, Tailando ir Filipinų. Auga aukštikalnėse drėgnuose miškuose.

Rūšys
-----

Gentyje yra apie 300 rūšių:

* *Dendrochilum glumaceum*
* Ilgalapė medlielė (*Dendrochilum longifolium*)

ir kt.

Nuorodos
--------

* Orchid Species Photographs: *Dendrochilum* Archyvuota kopija 2006-11-05 iš Wayback Machine projekto.

*Dendrochilum javierense*
| Bomontasangl. *Beaumont* |
| --- |
| *Uostas* |
|  |
| 

BomontasBomontas

30°04′48″ š. pl. 94°07′36″ v. ilg.﻿ / ﻿30.08000°š. pl. 94.12667°r. ilg.﻿ / 30.08000; 94.12667﻿ (Bomontas)Koordinatės: 30°04′48″ š. pl. 94°07′36″ v. ilg.﻿ / ﻿30.08000°š. pl. 94.12667°r. ilg.﻿ / 30.08000; 94.12667﻿ (Bomontas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-6)------ vasaros: (UTC-5) |
|  |
| **Valstybė** | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos |
| **Valstija** | Teksasas Teksasas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1835 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 118 296  |
| **Plotas** | 222,6 km² |
| **Tankumas** (2010) | 531 žm./km² |
| **Altitudė** | 5 m |
|  |
| **Tinklalapis** | www.beaumonttexas.gov |
|  **Vikiteka** | Bomontas |

**Bomontas** (angl. *Beaumont*) – miestas JAV, Teksaso valstijos rytuose. Džefersono apygardos administracinis centras. Įsikūręs Meksikos įlankos pakrantėje. 2010 m. JAV gyventojų surašymo duomenimis, mieste gyveno 118 tūkst. žmonių.

Veikia Lamaro universitetas.

Istorija
--------

1824 m. ant vakarinio Nečeso upės (angl. *Neches River*) kranto įsikūrė naujakurių bendruomenė. 1835 m. šią ir aplinkines žemes įsigijo verslininkai Henry Millard (1796?–1844), Joseph Pulsifer (1805–1861) ir Thomas B. Huling (1804–1865), kurie pradėjo kurti miestelio planą. Miesteliui buvo suteiktas Bomonto pavadinimas. Miestelio teisės suteiktos 1838 m.

Naftos gavyba
Vystyta transporto plėtra (geležinkeliai), pastatų statyba, medienos pramonė. Dėl upių uosto Bomontas greitai tapo svarbiu krovinių gabenimo centru (gabenta mediena, ryžiai). 1901 m. miesto apylinkėse rasta naftos. Nuo tada ji tapo svarbia eksporto preke. XX a. pr. buvo įrengtas komercinis jūrų uostas. Antrojo pasaulinio karo metu išaugo laivų statybos verslas.

2005 m. miestą nusiaubė uraganas „Rita", o 2008 m. – uraganas „Aikas".

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Paul E. Isaac. „Beaumont, Texas". *The Handbook of Texas Online*. Nuoroda tikrinta 2011-02-19.
2. ↑  Judith Linsley & Ellen Rienstra. „Henry Millard". *The Handbook of Texas Online*. Nuoroda tikrinta 2011-02-20.
3. ↑  Judith Linsley & Ellen Rienstra. „Joseph Perkins Pulsifer". *The Handbook of Texas Online*. Nuoroda tikrinta 2011-02-20.
4. ↑  Robert Wooster. „Thomas Byers Huling". *The Handbook of Texas Online*. Nuoroda tikrinta 2011-02-20.
**Lietuvos TSR valstybinė leidykla** – Lietuvos knygų ir periodinės spaudos leidimo įstaiga, veikusi 1940 m. rugsėjo mėn. – 1941 m. birželio mėn. ir 1944 m. rugpjūčio – gruodžio mėn. Kaune, 1942 m. rugsėjo mėn. – 1944 m. liepos mėn. Maskvoje.

Istorija
--------

Lietuvos TSR valstybinė leidykla įkurta vietoje nacionalizuotų daugiau kaip 40 Lietuvoje veikusių privačių ir visuomeninių organizacijų leidyklų (Spaudos fondas, „Sakalas", Šv. Kazimiero draugijos, „Dirva", „Šviesa" ir kt.) bei spaustuvių („Raidė", „Varpas", „Vaizdas" ir kt.). Turėjo leidybos, 53 prekybos ir gamybos skyrius, filialus rajonuose.

Išleido originalių lietuvių autorių (Juozas Baltušis, Petras Cvirka, Liudas Gira, Julius Janonis, Kostas Korsakas, Salomėja Nėris, Antanas Venclova ir kt.) ir verstinių (Čarlzas Dikensas, Nikolajus Ostrovskis) grožinės literatūros, istorinės politinės tematikos knygų, vadovėlių; iš viso – apie 1200 knygų.

1945 m. vietoje Lietuvos TSR valstybinė leidyklos įsteigtos:

* Valstybinė grožinės literatūros leidykla
* Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla
* Valstybinė pedagoginės literatūros leidykla
* Enciklopedijų, žodynų ir mokslo literatūros leidykla

Direktoriai
-----------

* Kostas Korsakas – 1940–1941 m.
* Ignas Gaška – 1942–1944 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lietuvos TSR valstybinė leidykla*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 332 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Brachinus** |
| --- |
| Raudongalvis bombožygis (Brachinus crepitans)Raudongalvis bombožygis (*Brachinus crepitans*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Būrys: | Vabalai  *( Coleoptera)* |
| Pobūris: | Plėšrieji vabalai  *( Adephaga)* |
| Antšeimis: | Žyginiai  *( Caraboidea)* |
| Šeima: | Žygiai  *( Carabidae)* |
| Gentis: | Bombožygiai  *( Brachinus)* |

 |

**Bombožygiai** (*Brachinus*) – žygių (*Carabidae*) šeimos vabalų gentis, kuriai priklauso viena Lietuvoje ieškotina rūšis – **raudongalvis bombožygis** (*Brachinus crepitans*). Vabalas įdomus tuo, kad ištikus pavojui iš savo analinės angos išleidžia lakų skystį kuris ore sprogsta ir greitai išgaruoja, sudarydamas melsvą debesėlį. Iš eilės šitaip „šaudyti" jis gali iki 10 kartų, bet po to vėl turi sukaupti skysčio atsargas. Šitaip išbaido į šūvio zoną patekusius kitus vabzdžius ir savo priešus. Vabalo kūnas yra 6-10 mm ilgio, galva su priešnugarėle raudonai gelsvos spalvos. Mėgsta sausas ir žolėmis apaugusias dirvas, kurias turi įšildyti saulė. 

Bombožygis (*Brachinus* sp.)
*Šis straipsnis apie Dono intaką. Apie Volgos intaką skaitykite straipsnyje Medvedica (Volga).*

| Medvedica |
| --- |
| Medvedica Atkarske Medvedica Atkarske |
| **Ilgis** | 745 km |
| **Baseino plotas** | 34 700 km² |
| **Vidutinis debitas** | 70 m³/s |
| **Ištakos** | Pavolgio aukštuma |
| **Žiotys** | Donas |
| **Šalys** | Rusija |

**Medvedica** (rus. *Медведица*) – upė Rusijoje, Saratovo ir Volgogrado srityse; Dono kairysis intakas. Prasideda dviem upeliais Pavolgio aukštumoje. Teka į pietvakarius šios aukštumos vakariniu pakraščiu. Įteka į Doną netoli Serafimovičiaus miesto.

Didžiausi intakai: Balanda, Tersa (dešinieji), Idolga, Karamyšas, Arčeda (kairieji). Ant upės įrengta mažoji hidroelektrinė bei žemės ūkio reikmių tvenkinys. Prie Medvedicos įsikūrę miestai: Petrovskas, Atkarskas, Žirnovskas, Michailovka.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 277
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Kantri muzika** (angl. *country music*) išsivystė pietinėse JAV valstijose. Jos šaknys – tradicinė liaudies muzika, airiška muzika, keltų muzika, gospel, bliuzas. Kantri muziką sudaro daugybė skirtingų žanrų, kaip bluegrass, nashville sound, western, honky tonk, gospelo muzika, outlaw country ar rockabilly.

Kantri muzikos pradininkais laikomi Jimmie Rodgers ir Carter Family.

Kantri muzika Lietuvoje
-----------------------

Lietuvos kantri muzikos tėvu laikomas Vytautas Babravičius, kuris 1979 m. įkūrė pirmąją Lietuvoje kantri grupę „Deficitai".

1980 Algirdas Klova įkūrė antrą Lietuvos kantri grupę „Kikilis". A. Klovos iniciatyva 1995 m. įkurta Lietuvos kantri muzikantų asociacija. A. Klova įkūrė ir grojo daugelyje kantri grupių, išvertė į lietuvių kalbą ir atspausdino JAV kantri muzikos istoriją, skaito paskaitas apie country muziką. Vedė radijo ir TV laidas „Country Saloon". Organizuoja kantri muzikos koncertus.

Labai daug Lietuvos kantri muzikai davė grupė Jonis. Grupės kūrėjai – broliai Trijoniai. Jonis pradėjo groti su lietuviška liaudies muzika sąsajų turinčią kantri. „Dabar tikriausiai nėra Lietuvoje miestelio ar kaimo, kurio jie nebūtų aplankę" – citata puikiai iliustruoja grupės Jonis nuveiktą darbą populiarinant kantri muziką Lietuvoje.

Savo dalį į kantri Lietuvoje populiarinimą idėjo ir Virgis Stakėnas. Šis artistas sukūrė nemažai lietuviškų kantri dainų, buvo vienas iš tarptautinio kantri muzikos festivalio Visagino Country pradininkų, kitų kantri festivalių (Juod'Country, Pūdas Druskos) prodiuseris. Taip pat Lietuvos country fanų klubo tėvas.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kantri muzika** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Kabasetas
**Kabasetas** – lengvas aukštą skrybėlę smailiu viršumi siaurais bryliais primenantis šalmas.

Kabaseto viršus aukštas, smailus (tokį smailumą vadina migdolo formos), horizontalūs bryliai labai siauri, kartais priekyje ir užpakalyje kiek užlenkti. Kartais kabaseto smailus viršus būdavo nulenktas atgal.

Kabasetai atsirado apie 1550 m. Vėliau jie išstūmė morionus, kadangi moriono kraštai buvo gana nepatogūs šauliams, kuriems nusitaikant reikėdavo priglausti buožę prie skruosto. Kurį laiką buvo gaminami ir naudojami tarpinės formos šalmai *morioniški kabasetai* (angl. *morion cabaset*).

XVI a. kabasetus nešiojo net žymūs riteriai. Žinoma, kad juos nešiojo karalius Pranciškus II (1543–1560), hercogas Filipas Emanuelis Savojietis (1553–1580) ir kiti žinomi aristokratai. Kabasetai ėmė išnyko apie 1640 m.

* Morioniškas kabasetas
* Morioniškas kabasetas

Nuorodos
--------

* Kabasetų nuotraukos  Archyvuota kopija 2007-09-29 iš Wayback Machine projekto.  Archyvuota kopija 2007-09-28 iš Wayback Machine projekto. ,  Archyvuota kopija 2007-09-30 iš Wayback Machine projekto.
* Morioniškų kabasetų nuotraukos  Archyvuota kopija 2007-09-15 iš Wayback Machine projekto.  Archyvuota kopija 2007-09-28 iš Wayback Machine projekto.
|  Kabekarai |
| --- |
| Gyventojų skaičius | ~9300 |
| Populiacija šalyse | Kosta Rikos vėliava Kosta Rika (Limono provincija) |
| Kalba (-os) | kabekarų, ispanų |
| Religijos | prigimtinė tikyba, krikščionybė (katalikybė) |
| Giminingos etninės grupės | bribriai, nasai, borukai |

**Kabekarai** (isp. *cabécares*, sav. *Kabekwa* „kecalio vieta") – indėnų tauta, gyvenanti rytų Kosta Rikoje – Siksaolos ir Čiripo upių baseinuose, Talamankos kalnuose (Limono provincija). Populiacija ~9000 žmonių (pagal surašymą – ~17 tūkst.). Kabekarų kalba priklauso čibčų kalbų šeimai (pagrindinės tarmės – kabekarų, choruė), dalis kalba ispaniškai. Paplitusi tradicinė tikyba, diegiama katalikybė.

XX a. pr. bribriai nugalėjo kabekarus ir iki XX a. vid. bribrių vyriausiasis vadas buvo iki kabekarų vadu.

Tradicinis kabekarų būstas
Kabekarų gyvenamos sritys
Tradicinis verslas – rankinė lydiminė žemdirbystė, kai kur itin drėgnose srityse nukirsta augmenija ne deginama, o paliekama pūti. Auginami manijokai, pupelės, kolokazija, batatai, ryžiai, bananai, kakava, rečiau kukurūzai, moliūgai, vaisiai (pardavimui – kava, vaisiai). Laiko kiaules, vištas, galvijai daugiausia pardavimui. Verčiasi medžiokle, rankiojimu, žvejyba. Gamina pluoštą (tapą), audžia, pina krepšius, hamakus. Uždarbiauja statybose, miškų ūkyje.

Tradicinis kabekarų būstas – didelis kūgiškas pastatas su stogu iki pat žemės, statomas iš žolių, lapų. Dabartinis būstas stačiakampis, užapvalintais kampais arba kreoliškas, kartais ant polių.

Vyrai tradiciškai vilkėdavo juosmens raiščius, trumpus marškinius, moterys – sijonus ir karnos (rečiau – medvilnės). Moterų šukuosena paprastai puošiama gėlėmis, kaspinais, juostomis.

Kabekarai skirstosi į 9 matrilinijines gimines, susijusias su įvairiomis visuomeninėmis sritimis (žyniais, vadais, amatininkais). Labai svarbus bendruomenei yra šamanas (chaua). Mitiniame pasaulėvaizdyje svarbiausias dievas vadinamas Sibu.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  *Кабекар*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
| Hardangervidos nacionalinis parkas |
| --- |
| IUCN II kategorija (nacionalinis parkas) |
|   |
| **Vieta:** | (Biuskeriudas, Telemarkas ir Hordalandas) Norvegijos vėliava Norvegija |
| 

Žemėlapis rodantis Hardangervidos nacionalinis parkas vietą.Hardangervidos nacionalinis parkas

  |
| **Koordinatės:** | 60°3′0″ š. pl. 7°25′0″ r. ilg.﻿ / ﻿60.05000°š. pl. 7.41667°r. ilg.﻿ / 60.05000; 7.41667Koordinatės: 60°3′0″ š. pl. 7°25′0″ r. ilg.﻿ / ﻿60.05000°š. pl. 7.41667°r. ilg.﻿ / 60.05000; 7.41667 |
| **Plotas:** | 3422 km² |
| **Įkurtas:** | 1981 m. |
| **Valdymas:** | Norvegijos gamtos valdymo direktoratas |
|  **Vikiteka:** | Hardangervidos nacionalinis parkas |

**Hardangervidos nacionalinis parkas** (norv. *Hardangervidda nasjonalpark*) – 1981 m. įkurtas didžiausias Norvegijos nacionalinis parkas. Jis apima Biuskeriudo, Telemarko ir Hordalando apskritis. Šis parkas yra didelis turistų traukos centras, kuriame populiarios tokios veiklos kaip alpinizmas, laipiojimas, žūklė ir slidinėjimas. Parką kerta Bergeno geležinkelio linija ir 7 greitkelis.

Hardangervidos nacionalinis parkas yra piečiausias kai kurių arktinių gyvūnų bei augalų centras. Čia gyvenančių laukinių šiaurinių elnių bandos yra didžiausios pasaulyje. 2008 m. jų čia suskaičiuota apie 8 000.

Nacionalinio parko pavadinimas skirtas nuo Hardangerio rajono ir žodžio „vidde", reiškiančio plačia platumą, didelę kalnų plynaukštę.

Aukščiausia šio parko vieta yra šešto pagal dydį šalies ledyno Hardangerjokuleno viršukalnė (1 863 m).

Parko teritorija buvo apgyvendinta prieš daugelį tūkstantmečių. Čia rasta keli šimtai akmeninių stovyklų; daugelis jų susietos su šiaurinių elnių migracija. Yra išlikusių senovinių kelių, jungiančių rytų ir vakarų Norvegiją. Kai kurie jų dar naudojami ir šiandien, pvz. geležinkelio linija, jungianti Oslą ir Bergeną. Šios linijos traukiniai pakyla į 1 222 m aukštį virš jūros lygio. 2009 m. geležinkelio linija minėjo savo šimtmetį. Kasmet juo naudojasi apie 500 000 žmonių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  The Bergensbanen railway, one of the world’s best train rides

Nuorodos
--------

* Parko veiklų aprašymas
| Bolšoj Ungutas*Большой Унгут* |
| --- |
| *Bolšoj Unguto mokykla* |
|  |
| 

Bolšoj UngutasBolšoj Ungutas

55°25′17″ š. pl. 93°23′18″ r. ilg.﻿ / ﻿55.42139°š. pl. 93.38833°r. ilg.﻿ / 55.42139; 93.38833﻿ (Bolšoj Ungutas)Koordinatės: 55°25′17″ š. pl. 93°23′18″ r. ilg.﻿ / ﻿55.42139°š. pl. 93.38833°r. ilg.﻿ / 55.42139; 93.38833﻿ (Bolšoj Ungutas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+7) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Kraštas** | Krasnojarsko kraštas Krasnojarsko kraštas |
| **Rajonas** | Manos rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 463  |

**Bolšoj Ungutas** (rus. *Большой Унгут*) – miško kirtėjų gyvenvietė Manos (Jenisiejaus dešinysis intakas) dešiniajame krante, Manos rajonas, Krasnojarsko kraštas, Rusija.

Lietuviai
---------

1948 m. birželio mėn. į Kamarčiagos geležinkelio stotį atvežti 3 ešelonai tremtinių iš TSRS okupuotos Lietuvos. Pusė jų atvežta į Bolšoj Unguto miško pramonės ūkį, kur buvo ūkio centras. Bolšoj Ungute palikta apie 60 šeimų, kiti išskirstyti po aplinkinius miško kirtimo punktus; vėliau dalis jų persikėlė į Bolšoj Ungutą. Tremtiniai kirto ir plukdė mišką, tiesė kelius, dirbo statybose. Gyveno barakuose. 1948 m. rugpjūčio mėn. – 1950 m. veikė lietuvių tremtinių savitarpio pagalbos komitetas. 1956–1966 m. dauguma lietuvių grįžo į Lietuvą. 1990 m. beveik visų tremtinių palaikai iš Bolšoj Unguto kapinių parvežti į Lietuvą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aldona Juodvalkytė. *Bolšoj Ungutas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 345 psl.

Nuorodos
--------

* Bolšoj Ungutas nuo Manos upės.