recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Kaj Leo Johannesen
**Kaj Leo Johannesen** (g. 1964 m. rugpjūčio 28 d. Torshaune) – dabartinis Farerų salų ministras pirmininkas, atstovaujantis *Sambandsflokkurin* partijai. 2008 m. rugsėjo 26 d. jis pakeitė prieš tai šiose pareigose bususį Jóannes Eidesgaard. Johannesen yra buvęs profesionalus futbolininkas (vartininkas), atstovavęs Farerų salų vyrų futbolo rinktinei.

2011 m. spalio 29 d. parlamento rinkimuose Kaj Leo Johannesen surinko 1979 balsų. Tai yra didžiausias balsų skaičius, kada nors atitekęs į Farerų parlamentą kandidatavusiam asmeniui. 1997–2000 m. buvo Torshauno savivaldybės narys.

Futbolininko karjera
--------------------

Kaj Leo Johannesen yra buvęs futbolininkas, žaidęs vartininko pozicijoje. 4-is kartus atstovavo Farerų salų vyrų futbolo rinktinei. Rinktinėje debiutavo Euro 1992 čempionato atrankos varžybose prieš Daniją Landskrūnoje (Švedijoje), kuri buvo Farerų salų „namų" aikštė pirmose tarptautinėse varžybose.
| **Polygonum amphibium** |
| --- |
| Būdmainis rūgtis (Polygonum amphibia)Būdmainis rūgtis (*Polygonum amphibium*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Gvazdikažiedžiai  *( Caryophyllidae)* |
| Šeima: | Rūgtiniai  *( Polygonaceae)* |
| Gentis: | Rūgtis  *( Polygonum)* |
| Rūšis: | Būdmainis rūgtis  *( Polygonum amphibium)* |

 |

**Būdmainis rūgtis** (*Polygonum amphibium*, sin. *Persicaria amphibia*) – rūgtinių (*Polygonaceae*) šeimos, rūgtinių (*Persicaria*) genties augalas.

Daugiametis, 30−150 cm aukščio žolinis augalas. Šakniastiebis šliaužiantis, šakotas, ties bambliais įsišaknijantis. Stiebas status, kylantis arba plūduriuojantis. Varpiški žiedynai stiebo ir šaknų viršūnėse. Žiedai maži, rausvi arba rausvai balti. Pasitaiko augalų, turinčių tik kuokelinius arba tik piestelinius žiedus, kartais žiedynai būna dvilyčiai. Vaisiai – apyžiedžio apgaubti riešutėliai. Apyžiedžio lapeliai rausvi. Riešutėliai tamsūs, juodi arba rudi, lęšiški, viršūnėje snapelis.

Būdmainis rūgtis
Žydi birželio−rugsėjo mėn. Dažnas visoje Lietuvoje. Augalas gana įvairuojantis. Yra keletas formų, prisitaikiusių prie įvairių sąlygų. Lietuvoje dažnesnės šios formos: var. *aquaticum Leyss*. ir var. *terrestre Leyss*. Pirmoji auga stovinčiame arba ramiai tekančiame vandenyje, upėse, ežeruose, tvenkiniuose, senvagėse ar grioviuose. Jos stiebas ilgas, šakotas, plūduriuojantis. Lapai ilgakočiai, viršutinė pusė tamsiai žalia, blizganti, taškuota, apatinė šviesesnė, gyslota. Antrosios formos augalai auga pakrantėse, grioviuose, pievose, laukuose. Jų stiebas status arba kylantis, nešakotas, plaukuotas. Lapai trumpakočiai, pilkai žali, plaukuoti.

Vaistinis augalas. Turi nemažai rauginių medžiagų. Sėklas lesa paukščiai.

Literatūra
----------

Rudenį žydintys augalai, Ramunėlė Jankevičienė, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1991, 12 psl.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Būdmainis rūgtis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Kesas van Dongenas 1923 m.
**Kesas van Dongenas** (ol. *Kees van Dongen*, piln. ol. *Cornelis Theodorus Marie van Dongen*, 1877 – 1968 m.) – XX a. olandų-prancūzų tapytojas ir grafikas. Fovistas.

Biografija
----------

Kesas van Dongenas gimė 1877 m. sausio 26 d. Delfshavene, Nyderlanduose. Jo tėvas buvo aludaris. K. van Dongenas 1894-95 m. mokėsi Roterdamo dailės akademijoje. 1897 m. pirmą kartą apsilankė Paryžiuje, kuriame 1899 m. apsigyveno nuolat. Gyveno skurdžiai iki 1904 m. kada įvyko jo pirmoji personalinė paroda Volaro galerijoje. Jo pirmieji kūriniai buvo impresionistinės ir simbolistinės manieros. 

1905 m. K. van Dongenas pradėjo tapyti fovistiniu stiliumi. Dalyvavo fovistų grupės parodoje 1905 m. Rudens salone. Nuo to laiko dailininkas sparčiai pradėjo garsėti. 1907 m. pasirašė sutartį su meno dileriu Kahnweiler, 1908 m. − su Bernheimu Jaunesniuoju. Įvyko kelios jo personalinės parodos Paryžiuje. Jo kūriniai 1908 m. eksponuoti Dresdene, 1909 m. − Maskvoje. Dailininkas susilaukė sėkmės už moterų portretus ir aktus, kurie dažnai buvo erotinio pobūdžio. 1913 m. iš Paryžiaus Rudens salono parodos vieną tokių paveikslų policija pašalino. 

Po Pirmojo pasaulinio karo K. van Dongenas buvo garsus tarptautiniu mastu, bet jo erotiškų moterų paveikslai tapo pasikartojančiais ir banaliais. Laikoma, kad geriausi K. van Dongeno kūriniai sukurti iki 1920 metų. 1929 m. K. van Dongenas priėmė Prancūzijos pilietybę. Nuo 1959 m. gyveno Monake. Jo 90-mečiui pažymėti įvyko parodos Paryžiaus šiuolaikinio meno ir Roterdamo Boijmans Van Beuningen muziejuose. Be moterų portretų, jis yra nutapęs jūrinių peizažų ir Paryžiaus miesto vaizdų, kūrė litografiją. Kesas van Dongenas mirė 1968 m. gegužės 28 d. Monte Karle.

Kūrinių galerijos
-----------------

* Wikimedia projektas
* wikiart.org
* artnet.com
* the-athenaeum.org

Šaltiniai
---------

* Ian Chilvers, John Glaves-Smith. *A Dictionary of Modern and Contemporary Art.* Oxford University Press, 2009, p. 198-199
* Encyclopaedia Britannica
| **Gražina Imbrasienė** |
| --- |
| Gimė | 1950 m. birželio 10 d. (72 metai)Šiaulėnai, Radviliškio raj. |
| Vaikai | Alvydas |
|  |
| Veikla | teisininkė, Lietuvos politinė bei visuomenės veikėja |
|  |
| Alma mater | 1977 m. Vilniaus universitetas |

**Gražina Imbrasienė** (g. 1950 m. birželio 10 d. Šiaulėnuose, Radviliškio raj.) – teisininkė, Lietuvos politinė bei visuomenės veikėja.

Biografija
----------

Mokėsi Švenčionėlių internatinėje vidurinėje mokykloje. 1977 m. baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą.

1977–1996 m. LR valstybės kontrolės juriskonsultė, LR finansų ministerijos Juridinio skyriaus viršininkė, Lietuvos bankų asociacijos juriskonsultė. 1996–2000 m. Seimo narė (Teisės ir teisėtvarkos komiteto pirmininkė), nuo 2000 iki 2005 m. Vaiko teisių apsaugos kontrolierė, 2005–2012 m. Specialiųjų tyrimų tarnybos direktoriaus patarėjas teisės klausimais, Personalo departamento specialistė. 2012–2017 m. Vyriausiosios tarnybinės etikos komisijos narė.

Išnašos
-------

1. 1 2  „Gražina Imbrasienė", lrs.lt. Nuoroda tikrinta 2021-04-17.
2. ↑  „G. Imbrasienę siūloma skirti VTEK nare", Delfi.lt. Nuoroda tikrinta 2021-04-17.
3. ↑
4. ↑
5. ↑  „Prisiekė nauji VTEK nariai G. Imbrasienė ir V. Kanapinskas", respublika.lt. Nuoroda tikrinta 2021-04-17.
6. ↑  VTEK 2017 m. veiklos ataskaita Archyvuota kopija 2021-04-17 iš Wayback Machine projekto.. Nuoroda tikrinta 2021-04-17.
| **Gražina Skabeikytė-Kazlauskienė** |
| --- |
| Gimė | 1956 m. liepos 21 d. (66 metai)Naujoji Akmenė |
| Tautybė | lietuvė |
|  |
| Veikla | literatūrologė, pedagogė |
| Sritis | vaikų literatūra, šiuolaikinis folkloras |
| Organizacijos | ŠPI, VDU |
| Pareigos | docentė, profesorė |
|  |
| Išsilavinimas | hab. hum. mokslų daktarė |
| Alma mater | Šiaulių pedagoginis institutas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * Vaikų literatūros premija
 |

**Gražina Skabeikytė-Kazlauskienė** (g. 1956 m. liepos 21 d.) – Lietuvos literatūrologė, folkloristė, vaikų literatūros tyrinėtoja, profesorė.

Biografija
----------

1974 m. baigė Naujosios Akmenės 2-ąją vidurinę mokyklą, 1978 m. – studijas Šiaulių pedagoginiame institute. Vėliau metus mokytojavo Naujosios Akmenės 2-ojoje vid. mokykloje, nuo 1979 m. dėstytojavo Šiaulių pedagoginiame institute, docentė. 1987 m. baigė Lietuvių kalbos ir literatūros instituto aspirantūrą, nuo 1989 m. – humanitarinių mokslų daktarė, nuo 2008 m. – habilituota humanitarinių mokslų daktarė. 1991–2019 m. – Vytauto Didžiojo universiteto dėstytoja, etnologijos ir folkloristikos katedros profesorė. 1998–1999 m. buvo ir Vilniaus universiteto Kauno humanitarinio fakulteto docentė.

Tyrinėjo daugiausia vaikų literatūrą, šiuolaikinį vaikų folklorą (anekdotus, erzinimus), suaugusiųjų šiuolaikinę tautosaką (tostus, vestuvinius sveikinimus).

Vaikų literatūros premijos laureatė (2010 m.).

Bibliografija
-------------

Yra paskelbusi straipsnių, apžvalgų, recenzijų leidiniuose „Rubinaitis", „Tautosakos darbai", „Žvirblių takas", „Darbai ir dienos", „Gimtasis žodis", „Acta humanitarica universitatis Saulensis", „Filologija", „Liaudies kultūra". Sudarė vaikų literatūros rinkinių: *Šimtas vėjo malūnėlių* (2016 m.), *Šimtas knygų vaikams ir Lietuvai* (su K. Urba, katalogas, 2017 m.), *Skandinavų šalių vaikų literatūra* (su bendraautoriais, 2000 m.) taip pat Vytės Nemunėlio, V. Palčinskaitės, L. Gutausko, K. Jakubėno, J. Degutytės, L. Žitkevičiaus, J. Minelgos vaikų poezijos rinkinių, G. Beresnevičiaus pasaką *Kaukučiai ir Varinis Šernas*.

Monografijos ir kt.:

* *Lietuvių tautosaka* (vadovėlis, 2005 m.)
* *Mitas – tautosaka – vaikų literatūra* (2007 m.)
* *Šiuolaikinis moksleivių folkloras* (2013 m. su autorių kolektyvu)

Šaltiniai
---------

1. ↑  KAZLAUSKIENĖ Gražina. *Akmenės krašto enciklopedinis žodynas*.
2. ↑  Balandžio 2-oji Lietuvoje ir pasaulyje
3. ↑  LIBIS informacija[neveikianti nuoroda]
*Kitos reikšmės – Būda (reikšmės).*
**Būda** – Lietuvoje XIV-XVIII a. veikęs medienos apdirbimo įmonių tipas. Būdos buvo steigiamos didelėse giriose. Jose būdavo ruošiama mediena eksportui, gaminami medžio produktai.

Būdos minimos pirmą kartą 1379 m. Pirmosios atsirado Užnemunėje ir Žemaitijoje, arčiau Nemuno, kad būtų galima paprasčiau eksportuoti produkciją. Pradžioje būdas steigė dvarininkai, tačiau 1547–1554 m. būdų steigimas perėjo valstybės iždo žinion. Ypač būdos buvo steigiamos XVI–XVII a. įsisavinant Užnemunės žemes.

Būdų darbininkai buvo vadinami būdininkais ir gyveno laikinose gyvenvietėse. Buvo eksportuojama ąžuolų mediena, sakai, degutas, derva, terpentinas, taip pat pelenai, potašas. Produkcija gabenta į Rygą, Dancigą, Karaliaučių.

Iš kai kurių būdų Užnemunėje vėliau susikūrė gyvenvietės: Būda, Ąžuolų Būda, Būdviečiai ir kt.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Būda (įmonė)*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 292-293
**Gražina Juodeikienė** (1951 m. balandžio 2 d. Kaune) – Lietuvos maisto technologė, habilituota technologijos mokslų daktarė. Tarptautinės grūdų chemijos asociacijos (*International Cereal Chemistry Association* – ICCA) vykdomojo komiteto narė.

Biografija
----------

1974 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1992 m. technikos mokslų daktarė.

Nuo 1974 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1993 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytoja, nuo 1993 m. profesorė. Lietuvos standartizacijos departamento Technikos komiteto „Grūdai, grūdų produktai ir pašarai" pirmininkė.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinių tyrimų svarbiausia sritis – akustinių metodų taikymas poringų maisto produktų tekstūrai nustatyti ir maisto produktų saugai garantuoti. Taikydama įvairias biochemijos priemones sukūrė naujų technologijų vietinėmis sąlygomis augintos grūdinės žaliavos perdirbimo efektyvumui didinti, fermentuotų produktų naudojimo įvairioms duonos rūšims kepti, bioetanoliui iš augalinių atliekų gaminti. Paskelbė straipsnių Lietuvos ir užsienio moksliniuose žurnaluose. 9 išradimų autorė.

Bibliografija
-------------

* Ultragarso naudojimas vaflių tekstūrai tirti, su kitais, 1995 m. anglų k.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Gražina Juodeikienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 12 psl.
**Kūdikio draugija** – slapta lietuvių mokinių draugija, 1890–1899 m. veikusi Mintaujos gimnazijoje, dab. Latvija. Steigėjas ir vadovas – Petras Avižonis.

Veikla
------

Tikslas – mokytis lietuvių kalbos ir istorijos, ugdyti tėvynės meilę ir tautinę savivoką. Draugija platino draudžiamą spaudą, palaikė ryšius su kitų vietovių lietuvių moksleivija. 1896 m. organizavo pasipriešinimą privalomam stačiatikių maldų skaitymui rusų kalba, dėl to jos nariai buvo pašalinti iš gimnazijos. 1897 m. kai kurie jų priimti atgal.

Didelę įtaką draugijos nariams turėjo Jonas Jablonskis ir M. Čepas, kurie parūpindavo knygų ir laikraščių, parašė draugijos įstatus.

Nariai
------

Petras Avižonis, Antanas Didžiulis, Vytautas Didžiulis, Ona Didžiulytė, Povilas Gaidelionis, Povilas Jakubėnas, Kazimieras Jokantas, Petras Kalpokas, Vladas Mironas, Juozas Paknys, Vladas Požela (1895–1896 m. pirmininkas), Antanas Smetona, Vladas Stašinskas, Jurgis Šlapelis ir kiti.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kūdikio draugija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 190 psl.
Stiklinė kefyro
**Kefyras** – fermentuotas gėrimas, gaminamas dažniausiai iš pieno, nors gali būti gaminamas ir iš augalinių maisto šaltinių (sojų, kokosų, ryžių).

Kefyras daugiausiai vartojamas Rytų Europoje, Vidurio Europoje, Kaukazo regione. Kefyrą savo kelionių aprašymuose paminėjo Markas Polas. Kefyrą greičiausai sugalvojo Kaukazo srities piemenys, pastebėję, kad šviežias pienas, laikomas odiniuose maišeliuose, rūgsta, ir virsta visai kitu gėrimu. Piemenys šiuos maišelius kabindavo tarpduriuose – taip praeinantys žmonės geriau suplakdavo maišelių turinį. 

Lietuvoje kefyras dažnai naudojamas gaminant šaltibarščius. Taip pat kefyrą kulinarijoje įvairiems patiekalams gaminti naudoja rusai ir lenkai.

Pramonėje kefyras pagaminamas sumaišius karvės, ožkos ar avies pieną su kefyro grūdais. Šiuos grūdus sudaro polisacharidai, vadinami kefiranais. Grūdai būna baltos arba geltonos spalvos, jie gali išaugti iki riešutų dydžio.

Kefyro sudedamosios dalys: 

* Mikroorganizmai: rūgštinės bakterijos ir mielės;
* Fermentacijos produktai: anglies dioksidas ir etanolis (alkoholis);
* Nutrinai: proteinai iš pieno, polisacharidai;
* Vitaminai ir provitaminai: vitaminai A, B1, B2, B6, D, niacinas, folio rūgštis;
* Mineralai: kalcis, geležis, jodas;
* Vanduo

Šaltiniai
---------

1. ↑  Sandrija Čapkauskienė (2020). Negeriate kefyro? Pasigailėsite. Mokslų daktarė išaiškino, kodėl šis gėrimas daro stebuklus.
2. ↑  CODEX Standard for Fermented Milks #243-2003

Nuorodos
--------

* 10 faktų apie kefyrą Archyvuota kopija 2013-10-04 iš Wayback Machine projekto.

Literatūra
----------

* Kefyro ir jogurto gydomųjų savybių žinynas: paprastas ir lengvas kelias sveikatos ir ilgaamžiškumo link / Nikolaj Onučin (iš rusų k. vertė Nomeda Berkuvienė). – Kaunas: Obuolys, 2011. – 198 p. – ISBN 978-609-403-183-0
„Turkanos berniuko" skeletas
**Turkanos berniukas** − priešistorinio žmogaus skeletas, 1984 m. rastas prie Nariokotomės upės, į vakarus nuo Turkanos ežero Kenijoje.

Skeletą, kartais dar vadinamą „Nariokotomės berniuku", atrado paleontologas Kamoja Kimeu. Skeletas buvo rastas vietovėje, kuri praeityje tikriausiai buvo upės užliejamos pievos, atskirai nuo pagrindinės homininų archeologinės vietovės į rytus nuo Turkanos ežero. Neaišku, dėl kokių priežasčių jis žuvo. Jo kūnas nukrito stovinčiame vandenyje ir nebuvo pastebėtas plėšrūnų. Manoma, kad nuosėdos greitai padengė jo kūną ir leido skeletui taip gerai išsilaikyti. 

Skeletas priklausė 8−10 metų amžiaus berniukui, kuris buvo 1,6 m ūgio. Jo smegenų tūris turėjo būti apie 880 cm³ ir jis, labai tikėtina, jau nebeturėjo kūno plaukuotumo, būdingo ankstesniems hominidams. Jo kūnas buvo aukštas, liesas, prisitaikęs gyventi savanoje. Manoma, kad suaugusio jo ūgis būtų siekęs 1,85 m. Buvo rasta beveik 90 % viso skeleto ir tai yra geriausiai išsilaikęs rastas ankstyvojo žmogaus skeletas. Manoma, kad „Turkanos berniukas" gyveno prieš 1,6 mln. metų ir priklausė *Homo ergaster* rūšiai. Skeletas priklauso Kenijos nacionaliniam muziejui (inv. nr. KNM-WT 15000).

Šaltiniai
---------

* Australijos muziejaus informacija
* *The World from Beginnings to 4000 BCE*. Oxford University Press, USA, 2008, p. 60−62
|  |
| --- |
| Kirk Hammett |
|  
Kirk Hammett |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Kirk Lee Hamett |
| Gimė | 1962 m. lapkričio 18 d. (60 metų) |
| Kilmė | Jungtinės Amerikos Valstijos Jungtinės Valstijos |
| Žanrai | thrash metal, speed metal, heavy metal, hard rock |
| Veikla | muzikantas |
| Instrumentai | gitara |
| Aktyvumo metai | 1979– |
| Įrašų kompanija | Warner Bros. Elektra, Megaforce, Vertigo |
| Susijusi veikla | „Metallica", „Spastik Children", „Exodus" |
| Svetainė | Oficialus „Metallica" puslapis |

**Kirk Lee Hammett** (g. 1962 m. lapkričio 18 d. San Franciske, Kalifornijoje) – amerikiečių muzikantas, geriausiai yra žinomas kaip thrash metal grupės „Metallica" gitaristas.

Ankstyvosios dienos (1962–1980)
-------------------------------

Kirk Hammett gimė 1962 m. lapkričio 18 d. Pradėjo groti gitara būdamas 15 metų. Kai 1978 m. įsigijo elektrinę gitarą, Fender Stratocaster kopiją, bandė groti įvairias gitaros partijas. Vėliau Kirkas įsidarbino „Burger King" užkandinėje, kad užsidirbtų pinigų ir galėtų nusipirkti „Marshall" gitaros stiprintuvą.

Exodus (1980–1983)
------------------

Kirkui pradėjus domėtis trankiojo metalo muzika, jis buvo pakviestas prisijungti prie grupės „Exodus". Su jais Kirkas įrašė vieną demonstracinį albumą.

Metallica (1983-)
-----------------

Vos „Metallica" išmetė iš grupės Dave Mustaine, Kirkas atvyko į naujų gitaristų perklausą. Pirma daina, kurią perklausoje Kirkas sugrojo su „Metallica", buvo „Seek and Destroy". Kirkas sugrojo tokį solo, kad „Metallicos" nariai be abejonių priėmė jį grupės sudėtį. Tuo metu Kirkas mokėsi groti pas garsų gitaristą Joe Satriani.  

2009 m. Kirkas kartu su „Metallica" pateko į Rokenrolo šlovės muziejų.

Asmeninis gyvenimas
-------------------

1998 m. sausio 31 d. susituokė su Lani Hammett, Havajuose. Turi sūnų Angel Ray Keala Hammett (g. 2006 m.). Kirkas domisi šiais muzikantais ir grupėmis: Jimi Hendrix, „UFO", „Black Sabbath", „Deep Purple", „Led Zeppelin", „Kiss", John Coltrane, „Government Mule", Chet Baker, Prez Prado, „Alice In Chains", David Bowie, „U2", King Crimson, Robert Johnson, „Radiohead".
Darbas su viniakaliu karkasinių konstrukcijų gamyboje
**Viniakalis** – vinių kalimo įrankis statybinių medžiagų prikalimui prie medinių ir kitų konstrukcijų nenaudojant operatoriaus fizinės jėgos, pakeičiantis įprastą plaktuką. Vinies įkalimo mechanizme energijos šaltiniu dažniausiai tarnauja suspaustas oras.

Viniakalio savybės
------------------

Kalimui naudojamos didelės ir mažesnės vinys karkasinių namų, tvorų statybose, padėklų, taros, pakuočių karkasų, baldų gamyboje, dekoratyvinės vinutės – apdailos darbuose. 

Viniakaliai skirstomi į pneumatinius, elektrinius ir dujinius. Pneumatiniai įrankiai paprastai būna lengvesni ir galingesni, tačiau jiems reikalingas suspausto oro šaltinis – kompresorius. Taip pat šie įrankiai skirstomi pagal tvirtinimui naudojamų detalių rūšį – vinių, kabių, smeigių.

Pneumatinio įrankio veikimo mechanizmas
---------------------------------------

Pneumatiniame viniakalyje vinies išstūmimas suspaustu oru ir įsmeigimas į tvirtinamą medžiagą vyksta dviem etapais. Pirmoje fazėje suspaustas oras būna įrankio rankenoje ir prie instrumento galinio dangtelio. Jis slegia į vožtuvą dangtelyje ir oras nepatenka į instrumento kamerą. Šioje būsenoje oras gali laisvai išeiti pro deflektorių. Nuspaudus įrankio gaiduką, suspaustas oras nebepatenka į dangtelį. Jame esantis vožtuvas praleidžia orą į instrumento kamerą, ir spaudimo jėga stumia muštuką į priekį, įkaldama vinį. Atleidus gaiduką, oras grįžta į dangtelį ir uždaro vožtuvą. Stūmoklis grįžta atgal veikiamas jėgos oro, kurį suspaudė prieš save, įkaldamas vinį.

Visa suspausto oro energija perduodama instrumento muštukui vinies įkalimui. Kadangi pati vinis neįgauna kinetinės energijos, todėl sustoja tuo momentu, kai muštukas nustoja į ją veikęs. Dėl šios priežasties viniakaliai gali dirbti su įvairių storių medžiagomis, kiaurai jų neprakaldami. 

Pneumatiniai įrankiai turi apsaugos mechanizmą nuo iššovimo į orą – prispaudžiamąją apkabą. Be įrankio įrėmimo į tvirtinamąją medžiagą, instrumentas nesuveiks ir iššauti vinies nepavyks.

* Pneumatinis įrankis
* Darbas su viniakaliu
* Lentų prikalimas
* Smeigių kalimas
* Vinių komplektas

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Viniakalis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Kaip veikia viniakaliai
Valstybinė Bolivijos vėliava, pločio ir ilgio santykis 15:22
 Tautinė Bolivijos vėliava, pločio ir ilgio santykis 2:3
 Jūrų karinė vėliava, pločio ir ilgio santykis 2:3
Dabartinė **Bolivijos vėliava** imta naudoti 1851 m. Valstybinė ir karo vėliava – horizontali trispalvė (raudona, geltona ir žalia) su Bolivijos herbu centre. Tautinėje Bolivijos vėliavoje herbo nėra.

Raudona spalva simbolizuoja Bolivijos gyvūniją ir išlaisvinimo armiją, žalia – derlingumą, o geltona – naudingąsias iškasenas.

Nepaisant to, jog neturi priėjimo prie jūros, Bolivija turi ir jūrinę vėliavą, naudojamą upių ir ežerų laivyno. Ją sudaro mėlynas fonas su valstybine vėliava viršutiniajame kairiajame ketvirtyje, apkraštuota devyniomis geltonomis penkiakampėmis žvaigždutėmis, ir didesne geltona penkiakampe žvaigžde apatiniame dešiniajame ketvirtyje. Devynios mažosios žvaigždutės simbolizuoja devynis Bolivijos departamentus, o didžioji – tautos teisę į priėjimą prie jūros (kurį ji prarado 1884 m. Ramiojo vandenyno karo metu).

Nuorodos
--------

* Bolivijos vėliava Archyvuota kopija 2006-08-26 iš Wayback Machine projekto. **(**angl.**)**
* Bolivijos vėliava **(**angl.**)**
* Vexilla-Mundi Archyvuota kopija 2007-03-12 iš Wayback Machine projekto.

**Pietų Amerikos valstybių vėliavos**

|  |
| --- |
| Argentina · Bolivija · Brazilija · Čilė · Ekvadoras · Gajana · Kolumbija · Paragvajus · Peru · Surinamas · Urugvajus · Venesuela
Folklando (Malvinų) salos · Prancūzijos Gviana · Pietų Džordžija |
| **Valstybių atributika:** Valstybinių vėliavų galerija · Herbai |
**Edzenai** („šeimininkai") arba ***edzetai, eženai*** (buriatų), ***eznai*** (kalmukų), ***chanai, chatai, nojonai, sabdakai, šibdakai, debdžidai*** (iš tibet.   = *sa-bdag, gzi-bdag* „vietos valdovai, laukpačiai", *bde-byed* „geradėjai") mongolų tautų mitologijoje – tam tikrų gamtos vietų (kalnų, upių, ežerų, miškų ir kt.), būstų, įrankių dvasios. Jos taip pat globoja skirtingas žmogaus veiklas. Atitinka tiurkų *Eje*.

„Slaptajame pasakojime" (XIII a.) pasakojama apie Edzenus – žemės ir dangaus viešpačius (*Гадзар усуно эдзет хат*). Mongolų šamanistiniuose iššaukimuose vardijami atskirų upių, uolų, pelkių Edzenai, minimi aštuonių giminių Edzenai, 24, 49 Edzenai, podraug su jais – „Žemės-vandens viešpats" (*хан Гадзар усун*), esantis lyg ir visų kraštovaizdžio dvasių paveikslu, lyg ir jų valdovu. Dalis mongolams bendrų Edzenų priartėja prie žemės dievybių kategorijos (pvz. Changajaus dvasia-šeimininkė yra oiratų žemės Edzenas, o Tanu kalnagūbrio – Mongolijos).

Kai kurie Edzenai neįasmeninti, tačiau liaudyje tikima, kad jie gali apsireikšti baltu žmogumi baltais rūbais, o jų valdovas, Cagan Ebugenas, žilabarzdis senolis. Pavyzdžiui, buriatų mitologijoje vienas iš miškų Edzenų, Sagannojonas, įsivaizduojamas kaip milžiniškas senis, jojantis briedžiu. Tiesa, kitur tikima, kad Edzenai žmonėms visai nesirodo.

Tikima Edzenus esant turtingais, todėl jų prašoma turtų, jie taip pat globoja augalus, gyvūnus, yra medžiotojai, gyvulių bandų varovai. Vandenų Edzenai (bur. *Уха Лосон, Уха Лусан*, kalm. *Усун хадын эзэн*) globoja žuvis ir žvejybą. Mongolų tikėjimu, aštuoni debdžitai, vadovaujami Nansaruno, pagal Hormustos valią valdo lietų, sniegą, vėją, perkūniją. Kaip viduriniojo, žmogiškojo, pasaulio būtybės, Edzenai gali būti tarpininkais tarp žmonių ir Tengri. Buriatų mitologijoje chanai, chatai, nojonai suprantami kaip Tengri vaikai ir vaikaičiai, nusileidę iš dangaus. Su Edzenais dažnai sumišęs protėvių kultas. Mongolai tiki, kad Edzenais tampa žymių žmonių, šamanų, raganių dvasios. Buriatai juos dar vadina „babajais", „batiuškomis" (t. y. senoliais, tėvokais). Jie skirstomi į gerus ir blogus: geri yra vakarų chanai ar chatai, gyvenantys šiaurės Sajanuose, Pabaikalėje, o blogi, šalti yra rytų kalnų chanai. Jie važiuoja juodais vežimais, pakinkytais varnomis. Blogųjų chanų viešpats – Erlenchanas (Erlikas).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Мифы народов мира. *Эдзены* , С. Ю. Неклюдов – 2-е изд. 1992. Москва: Советская Энциклопедия.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| Kino  *Кино* |
|  |
| Biografija |
| Kilmė | Leningradas, TSRS |
| Žanrai | Rokas |
| Aktyvumo metai | 1981–1990 m. |
| Įrašų kompanija | MOROZ Records |
| Svetainė | kino.band |
| Nariai |
| Jurijus KasparianasIgoris TichomirovasAleksandras Titovas |
| Buvę nariai |
| Viktoras CojusGeorgijus GurjanovasOlegas ValinskisAleksėjus Rybinas |

**Kino** (rus. Кино) – rusų roko grupė, buvusi viena iš garsiausių XX a. devintajame dešimtmetyje Rusijoje.

Visas grupės dainas parašė Viktoras Cojus, jo lyrikos yra charakterizuojamos poetišku paprastumu. Dainose daugiausia dėmesio buvo kreipiama į gyvenimą, mirtį ir meilę.

Istorija
--------

Grupė susiformavo 1981 m. Leningrade, TSRS (dab. Sankt Peterburgas, Rusija) kaip pankroko grupė „Garin i giperboloidy". Po metų grupės pavadinimas buvo pakeistas į „Kino". Kadangi roko muzika buvo laikoma antisovietine, „Kino", kaip ir kiti tų laikų roko atlikėjai, grodavo tik pogrindyje.

1982 m. grupė išleido savo pirmą albumą „45" (pavadinimas reiškė jo trukmę). Albumas buvo įrašytas bendradarbiaujant su grupe „Akvarium" ir buvo lėtai išplatintas pogrindyje.

Grupės pirmasis albumas hitas buvo „Ночь" (liet. Naktis), jis buvo išleistas 1986 m. Šešios albumo dainos pakliuvo į „Red Wave: 4 Underground Bands from the USSR" muzikinį rinkinį, išleistą Jungtinėse Amerikos Valstijose 1986 m.

Prasidėjus reformų erai, grupė išlindo iš pogrindžio ir 1988 m. išleido albumą „Группа Крови" (liet. Kraujo grupė), kartu su filmu „Igla" (liet. Adata). Po jų ir prasidėjo „kinomanija". Viktoras Cojus tuomet net buvo nukeliavęs į JAV. Tačiau, nors ir šiapus, ir anapus Atlanto tapo žvaigžde, jis gyveno paprastą gyvenimą, pvz. tebedirbo katilinės sargu.

2012 m. grupei dar kartą susirinkus įrašyti dainą „Атаман" naudojant Cojaus vokalus iš netikėtai rastos kasetės, Jurijus Kasparianas susidraugavo su V. Cojaus sūnumi – Aleksandru Cojum. Po kiek laiko, grupė nutarė toliau koncertuoti, pradedant Sevkabelėje 2020 metais, tačiau tas koncertas buvo nukeltas į 2021 m. dėl COVID-19 pandemijos. Nuo tada, grupė vėl tapo aktyvi, studijoje naujai perdarydama senas dainas, bei koncertuodama rytų Europoje.

Diskografija
------------

### Studijiniai albumai

1. 45 45 (1982)
2. Начальник Камчатки Kamčiatkos viršininkas (1984)
3. Это не любовь Tai ne meilė (1985)
4. Ночь Naktis (1986)
5. Группа Крови Kraujo grupė (1988)
6. Звезда по имени Солнце Žvaigždė vardu saulė (1989)
7. Чёрный Альбом Juodasis albumas (1990)

### Rinkiniai ir bandomieji

1. 46 46 (1983)
2. Последний Герой Paskutinis herojus (1989)
3. Неизвестные песни Виктора Цоя Nežinomos Viktoro Cojaus dainos (1992)
4. Кино в кино Kino kine (2002)
5. История Этого Мира Šito pasaulio istorija (2002)
6. Последние записи Paskutiniai įrašai (2002)

### Gyvo garso albumai

1. Концерт в Рок-Клубе Koncertas roko-klube (1985)
2. Концерт в Дубне Koncertas Dubne(1987)
3. Акустический концерт Akustinis koncertas (1988)
4. Кино в Севкабеле Kino Sevkabelėje (2021)

Nuorodos
--------

* Kino svetainėje Last.fm

Vikižodynas
| Bolnisisბოლნისი |
| --- |
|        |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

BolnisisBolnisis

41°27′0″ š. pl. 44°32′0″ r. ilg.﻿ / ﻿41.45000°š. pl. 44.53333°r. ilg.﻿ / 41.45000; 44.53333﻿ (Bolnisis)Koordinatės: 41°27′0″ š. pl. 44°32′0″ r. ilg.﻿ / ﻿41.45000°š. pl. 44.53333°r. ilg.﻿ / 41.45000; 44.53333﻿ (Bolnisis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+4) |
|  |
| **Valstybė** | Gruzijos vėliava Gruzija |
| **Regionas** | Kvemo Kartlis |
| **Rajonas** | Bolnisio rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2014) | 8 967  |
|  |
|  **Vikiteka** | Bolnisis |

**Bolnisis** – miestas Gruzijos pietinėje dalyje. Žlugus Tarybų Sąjungai mieste gerokai sumažėjo kitataučių gyventojų.

Ekonomika yra daugiausia agrarinė su žinomomis išimtimis vyno fabriko, alaus daryklos, ir aukso kasyklos Ratevani kaime. Bolnisi yra namai seniausi krikščioniškos struktūros Gruzijoje ir Kaukaze. Tai žinoma kaip Bolnisi Sioni (Sioni buvo gruzinų Sionas ir pažymėtina, panaudotas daugelio jų bažnyčių). Šios trijų navų bazilikos bažnyčios datuojamos 5-uoju šimtmečiui po Kristaus ir ypatingos kai kuriais pagoniškais elementais jo mūre. Originalus stogas išliko, bet buvo pakeistas šiuolaikiniu uždengimu. Dedikavimo užrašas ant Bolnisi bažnyčios, išraižytas 5-ojo šimtmečio pabaigoje, yra vienas iš seniausių gruzinų rašymo pavyzdžių. Tai mini vyskupą David Bolnisį ir du Sassanid karalius Peroz I ir Kavadh I. Buvo pranešta, kad 2008 m. rugpjūčio 8 d. per Pietų Osetijos karą, aerodromas šalia miesto buvo bombarduotas Rusijos.

Istorija
--------

Miestą 1818 m. įkūrė 95 vokiečių kolonistų šeimos iš Svabijos ir buvo pavadino Katerenfeldu. 1921 m. po Raudonosios armijos okupacijos miestas pervadintas į Luksemburgą, pagal to meto žymią vokiečių komunistę Rozą Luksemburg. 1941 m. visi vokiečių palikuonys, kurie nebuvo susituokę su gruzinais buvo ištremti į Sibirą arba Kazachstaną. 1944 m. miestas pavadinamas Bolnisiu.

Sportas
-------

* Sioni Bolnisi (futbolas)

Šaltiniai
---------

1. Cites & towns of Georgia
2. ↑  Cites & towns of Georgia
**Europos neįgaliųjų forumas** (angl. *European Disability Forum – EDF*) – tarptautinė pelno nesiekianti nevyriausybinė organizacija, įkurta 1997 metais ir atstovaujanti daugiau nei 50 milijonų Europos Sąjungos neįgaliųjų. Organizacija siekia, kad Europos Sąjungoje neįgalieji turėtų tokias pat teises, kaip ir sveikieji, kovoja prieš neįgaliųjų diskriminaciją, dirba, kad jiems būtų garantuotos prigimtinės žmogaus teisės. EDF aktyviai dalyvauja politiniame Europos Sąjungos (ES) gyvenime.

Veiklos sritys
--------------

Europos neįgaliųjų forumas ypatingą dėmesį skiria ryšių su būsimų ES šalių neįgaliųjų organizacijomis užmezgimui. Tuo siekiama sustiprinti neįgaliųjų judėjimą visoje Europoje. Europos Taryba EDF yra suteikusi konsultanto statusą. EDF iniciatyva 2003 metai Europoje paskelbti neįgaliųjų metais.
EDF numato, ateityje tinkama linkme nukreipti su neįgaliųjų gyvenimu besisiejančią Europos Sąjungos politiką ir iniciatyvas.

Svarbiausi EDF veiklos barai: žmogaus teisės, transportas, antidiskriminacija, informacinė visuomenė, socialinė atskirtis, įdarbinimas, švietimas, jaunimo reikalai, sportas, profesinis mokymas ir kt

Struktūra
---------

Europos neįgaliųjų forumo darbas organizuojamas remiantis demokratine ir skaidria atstovaujama struktūra. Visas neįgaliųjų organizacijas, negalinčias savarankiškai kovoti už savo teises, stengiamasi įtraukti į EDF veiklą ir jas atstovauti. Daugelis EDF narių yra tinklinės organizacijos, veikiančios europiniu ir nacionaliniu lygmeniu, bei į savo veiklą įtraukiančių daug regioniniu ar vietiniu mastu dirbančių organizacijų. EDF narius galima suskirstyti į tris grupes:

* Nacionalinės neįgaliųjų tarybos iš 25 Europos Sąjungos valstybių narių, taip pat iš Islandijos bei Norvegijos. Tai nepriklausomos neįgaliųjų platformos, įtraukiančios labiausiai pažeidžiamas grupes kiekvienoje šalyje.
* Europinės organizacijos, atstovaujančios įvairių neįgaliųjų grupių interesus.

|Neįgaliųjų nevyriausybinės organizacijos.

EDF nariai, pagal statusą organizacijoje, dalinami į keturias kategorijas:

* Visiški (tikrieji) nariai;
* Eiliniai nariai;
* Nariai stebėtojai;
* Asocijuoti nariai.

Valdymas
--------

EDF valdymo organai yra:

* Kasmetinė Generalinė Asamblėja yra aukščiausias EDF organas, kuris numato organizacijos tikslus ir veiklas.
* Direktorių Taryba – organas, stebintis valdymo organų ir administracijos darbą.
* Vykdomasis komitetas – organas, renkamas Direktorių Tarybos ir atsakingas už kasdieninę politiką ir darbo programos įgyvendinimą.

Europos neįgaliųjų forumą atstovauja organizacijos prezidentas, kurį ketverių metų kadencijai renka kasmetinė Generalinė Asamblėja. Dabartis Europos neįgaliųjų forumo prezidentas - Yannis Vardakastanis.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
Koordinatės: 54°49′31″ š. pl. 25°21′12″ r. ilg.﻿ / ﻿54.82528°š. pl. 25.35333°r. ilg.﻿ / 54.82528; 25.35333

Magdalena Abakanovič. Neatpažinto augimo erdvė
Gintaras Karosas. Vieta
**Europos parkas** – parkas Joneikiškių kaime, truputį šiauriau Vilniaus miesto savivaldybės šiaurinės ribos, dešiniajame Neries krante, netoli Europos centro 1991 m. Gintaro Karoso įkurtas muziejus po atviru dangumi, užimantis 55 ha plotą. Išsidėstęs 19 km į šiaurę nuo Vilniaus miesto centro, netoliese prateka Žalesa.

Parke eksponuojamos virš 100 skulptūrų, kurių autoriai – menininkai iš 32 valstybių (ne tik Europos). Tarp jų – žymūs šiuolaikinio meno kūrėjai Magdalena Abakanowicz, Sol LeWitt, Dennis Oppenheim.
Pirmąją skulptūrą sukūrė pats G. Karosas. Ši skulptūra tapo Europos parko simboliu, o jos stilizuotas piešinys naudojamas parko logotipe. Viena įspūdingiausių Europos parko skulptūrų – iš senų televizorių pastatytas LNK Infomedis, *Guinness World Records* agentūros pripažinta kaip didžiausia tokio tipo skulptūra. Skulptūros labai įvairios – nuo prigludusių prie žemės iki 10 m aukščio, užimančios 1 kvadratinį metrą ar išsidėsčiusios 3 135 kvadratinių metrų plote. Visų eksponatų svoris siekia apie 1000 tonų – tiek panaudota akmens, medžio, betono ir kitų medžiagų sukurti muziejų po atviru dangumi.

Kai Prancūzijos nacionalinis geografijos institutas nustatė, kad Europos geografinis centras yra netoli Vilniaus, G. Karosas sukūrė Europos centro monumentą, granito plokštelėse pažymėdamas Europos ir kai kurių kitų valstybių sostinių pavadinimus ir atstumus nuo žemyno centro iki jų. Štai Paryžius – 1705 km, Lisabona – 3129 km, o didžiausias nurodytas atstumas – iki Naujosios Zelandijos sostinės Velingtono – 17310 km.

Europos parke organizuojami įvairūs kultūros renginiai („Poezijos pavasario" skaitymai, menininkų susitikimai, konferencijos), originalios išvaizdos Edukacinis centras pritaikytas įvairaus profilio renginiams. Muziejuje lankytojų patogumui nutiesti maždaug 7 km ilgio takai, taip pat parką galima apvažiuoti čia nuomojamais kalnų dviračiais. Parką kasmet aplanko daugiau kaip 60 000 lankytojų (2006 m. duomenys).

2008 m. Europos parko muziejaus veikla Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimu pripažinta valstybei svarbiu kultūriniu projektu.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Europos parkas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2014-12-10 iš Wayback Machine projekto.
| **Lina Kujalytė** |
| --- |
| Gimė | 1977 m. kovo 26 d. (46 metai)Matuizose, Varėnos rajonas |
|  |
| Veikla | Inžinierė, politikė bei visuomenės veikėja |
| Partija | Lietuvos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | 1996 m. Aleksandro Stulginskio universitetas |

**Lina Kujalytė** (g. 1977 m. kovo 26 d. Matuizose, Varėnos rajonas) – inžinierė, Lietuvos politinė bei visuomenės veikėja, Lietuvos žemės ūkio viceministrė.

Biografija
----------

Gimė 1977 m. kovo 26 d. mažame Matuizų miestelyje, Varėnos rajone. 1982 – 1992 m. mokėsi Matuizų pagrindinėje mokykloje. 1992 – 1996 m. baigė Varėnos „Ąžuolo" vidurinę mokyklą. Akademinį kelią pradėjo 1996 – 2000 m. Lietuvos žemės ūkio universitete, Kaune (dabartinis Aleksandro Stulginskio universitetas) įgijo žemės ūkio inžinerijos bakalauro laipsnį, toliau tęsdama studijas 2000 – 2003 m. įgijo žemės ūkio mechanikos inžinerijos magistro laipsnį. Nuo 2004 m. dirbo Nacionalinėje mokėjimo agentūroje prie Lietuvos Respublikos žemės ūkio ministerijos, kurioje praėjo kelią nuo eilinės specialistės iki vieno iš Agentūros padalinių vedėjos ir departamento patarėjos. 2007 m. kandidatavo į Jonavos rajono savivaldybės tarybą. Nuo 2014 m. rugpjūčio 5 d. tapo LR žemės ūkio ministerijos viceministre.

Politinė veikla
---------------

Domėdamasi politika ir Lietuvos politiniu gyvenimu, 2004 m. įstojo į Lietuvos socialdemokratų partiją (LSDP) ir iki šiol yra šios partijos narė. Nuolatos aktyviai dalyvauja partinėje veikloje. Vilniaus miesto skyriaus Fabijoniškių poskyrio Jeruzalės grupės pirmininkė bei Vilniaus miesto socialinių reikalų komisijos pirmininkė. Aktyviai dalyvauja LSDP Darbo, šeimos ir socialinių reikalų, Susisiekimo bei Žemės ūkio ir kaimo reikalų komitetuose. 2012 m. buvo Algirdo Butkevičiaus visuomeninė padėjėja.

Nuorodos
--------

* Biografija
* Leokadija Počikovska ir Lina Kujalytė pradeda dirbti žemės ūkio viceministrėmis
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Limuzinai |
| --- |
|  |
| 

|  |
| --- |
|  |

 |
| **Sukūrimo vieta** | Prancūzijos vėliava Prancūzija |

**Limuzinai** – sena mėsinių galvijų veislė, išvesta Prancūzijoje. Buvo auginama ganyklose paliekant lauke net žiemą. Šaltesnio klimato sąlygomis gali apaugti ilgesnių plaukų, o šiltesniame klimate trumpesnių plaukų danga. Pasaulyje limuzinų auginama apie 10-15 % visų mėsinių galvijų. Nors limuzinų mėsa labai skani ir baltyminga, bet pasaulyje jie nėra labai paplitę dėl savo įnoringo, laukiniams gyvūnams būdingo charakterio. 

Lietuvoje limuzinai veisiami grynuoju veisimu ir naudojami kryžminimui su pieniniais ir mėsiniais galvijais. Limuzinai – vėlai bręstanti veislė, nereiklūs laikymo sąlygoms. Šios veislės karvės veršiuojasi lengvai. Gimęs veršelis gali sverti 36-40 kg. Koncentratai reikalingi tik veršeliams ir buliams. Telyčioms ir karvėms pakanka ganyklos žolės, žiemą – šiaudų ir gero siloso arba šienainio. Intensyvaus auginimo laikotarpiu buliukai gali priaugti net po 2 kg per parą ir pasiekti daugiau kaip 1 tonos svorį. Limuzinai kaupia labai mažai riebalų, todėl jų mėsa ypatingai vertinga ir skani. Skerdenos išeiga gali siekti 63-64 %. Limuzinų spalva žala į gelsvumą. Pilvo, kojų, aplink akis ir nosies veidrodėlį plaukai šviesesnės spalvos. Galva santykinai maža ir trumpa su plačiu pakaušiu, šviesūs ragai prie galvos horizontalūs, toliau pakrypsta į priekį ir aukštyn.
**Kinofobija** (gr. kýōn 'šuo' + gr. phóbos 'baimė') – psichinis sutrikimas, specifinė fobija, kurios priežastimi yra šunų baimė. Jei tokių situacijų nepavyksta išvengti, kyla ūminis nerimas. Šunų bijantis žmogus, pamatęs savo baimės objektą, sustingsta, pradeda prakaituoti, prasideda pykinimas, gali ir nualpti.

Psichiatrijos praktikoje dar priimta prie šio sutrikimo priskirti „smulkesnes" fobijas, susijusias su įkandimo bei užsikrėtimo pasiutlige baimėmis. Šios baimės labai apsunkina visavertį aktyvaus žmogaus gyvenimą, nes bijantieji neina į parkus ar gyvūnų parodas, nenorėdami ten sutikti šunų ar nelanko draugų, kurie juos laiko. Paprastai kinofobija yra kitų psichinių ligų sudėtinė dalis: šizofrenijos, depresijos, pasireiškiant panikos priepuoliams ir pan.

Terapija
--------

Žmogui yra įgimtas elgesys laikytis atsargiau kitų rūšių atžvilgiu, baiminantis jų agresijos ar nenuspėjamo elgesio. Gyvūnų baimė atsiranda dar vaikystėje dėl skausmingos patirties arba per mažai bendravus su jais. Galbūt teko patirti netikėtą suerzinto šuns įkandimą. Nustatyta, jog gyvūnų baimė gali persiduoti ir iš kartos į kartą. Kaip ir visos fobijos, kinofobija taip pat gydoma pamažu pratinantis prie gyvūnų, kurių bijoma, stengiamasi išsiaiškinti šios baimės priežastį. Iš pradžių žiūrimi paveikslėliai, vėliau einama jų pasižiūrėti į naminių gyvulėlių parduotuvę. Dar vėliau su gyvūnu susipažįstama vis iš arčiau, bandoma įteigti, kad pačiam gyvūnui žmogus atrodo didelis, kurio reikia bijoti ir pan.

Gydoma pasitelkiant sisteminę desensibilizaciją, kuomet ligonio vaizduotė yra stimuliuojama šią fobiją sukeliančiu objektu, taip pat ir teikiant psichologo konsultacijas, derinant vaistus bei kognityvinę ir kitas psichoterapijos rūšis.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Baimė, kurios vardas fobija. Kinofobija
Pier Luigi Bersani
**Pier Luigi Bersani** (g. 1951 m. rugsėjo 29 d.) – Italijos politikas, centro kairės Demokratų partijos vadovas. 2013 m. Italijos parlamento rinkimuose ši partija tapo pagrindine opozicija tris kartus šalies premjerui Silvio Berlusconi.

Nuo 1994 iki 1996 m. Bersani buvo Emilijos-Romanijos regiono prezidentu. Vėliau dvejus metus politikas buvo šalies pramonės ir prekybos ministerijos vadovu. Nuo 1999 iki 2001 m. Bersani vadovavo Transporto ir navigacijos ministerijai, nuo 2006 iki 2008 m. – ekonomikos plėtros ministerijai.

Po 2013 m. Italijos parlamento rinkimų Bersani vadovaujama partija gavo daugumą žemuosiuose rūmuose, tačiau negavo reikiamo kiekio balsų šalies senate. Jame nugalėjo. S. Berlusconi partija. Po rinkimų Bersani teigė ketinantis jungtis su Beppe Grillo vadovaujama partija, kuri rinkimuose liko trečia.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Bersani’s weak win in Italy may be his strength



| Politinis postas
 |
| --- |
| Prieš tai:**Enrico Boselli** | **Emilijos-Romanijos regiono prezidentas**1994–1996 | Po to:**Antonio La Forgia** |
| Prieš tai:**Alberto Clщ** | **Pramonės ir prekybos ministras**1996-1999 | Po to:**Enrico Letta** |
| Prieš tai:**Tiziano Treu** | **Transporto ir navigacijos ministras**1999-2001 | Po to:**Pietro Lunardi** |
| Prieš tai:**Claudio Scajola** | **Ekonomikos plėtros ministras**2006-2008 | Po to:**Claudio Scajola** |
| Prieš tai:**Dario Franceschini** | **Demokratų partijos vadovas**2009- | Po to:**-** |
Lietuvių bendruomenės Švedijoje logotipas.
**Lietuvių bendruomenė Švedijoje (LBŠ)** – Švedijoje veikianti lietuvių bendruomenė vienija Švedijoje gyvenančius lietuvius. Lietuvių draugija Švedijoje buvo įsteigta 1946 metų sausio 12-ąją. Ją pakeitė 1950 m. lapkričio 30 d. įkurta Švedijos lietuvių bendruomenė – ji buvo pirmoji Pasaulio lietuvių bendruomenės narė.

Šiuo metu aktyviai veikianti bendruomenė daug dėmesio skiria lietuviškai kultūrai. Lietuviai suburiami organizuojant informacinius, verslo, sporto, turizmo, religinius ir politinius renginius. Bendruomenės valdyboje dirbantys sąvanoriai skatina naujų narių pritraukimą, dalyvauja ieškant finansinės paramos Švedijos lietuviams skirtiems projektams.

Bendradarbiaujant su Lietuvos Respublikos ambasada, bei kitomis bendruomenėmis, vyriausybinėmis ir verslo organizacijomis bendruomenė turi gausų renginių pasirinkimą. Rodomi su Lietuva susiję filmai, organizuojami teatro pasirodymai, koncertai, menininkų parodos, pažintinės kelionės bei Lietuvos vardą garsinantys renginiai.

Vienas iš žinomesnių kasmetinių renginių yra *Baltijos šalių diena*. Šis renginys, paprastai organizuojamas kartu su latvių bei estų bendruomenėmis. Jis supažindina su lietuviška kultūra, papročiais, istorija ir tradicijomis. Lietuviški šokiai, virtuvė, knygos, menininkų dirbiniai ir pasirodymai – tai dalis šios šventės.

Lituanistinių mokyklėlėlių kūrimas bei veikla yra stipriai susiję su puoselėjama lietuvybe bendruomenėje bei jos perdavimu naujai augančiai lietuviukų kartai. Vienas iš sėkmingai veikiančių projektų yra bendruomenės 2004 metais įkurta tarptautinė lituanistinių mokyklų stovykla *Draugystės Tiltas*.

Žymūs žmonės
------------

* Ignas Šeinius (1889-1959), rašytojas ir diplomatas, LBŠ primininko pavaduotojas (1946)
* Jonas Pajaujis (1920-2000), Lietuvos pasipriešinimo kovotojas bei architektas , LBŠ valdyba
* Virginija Langbakk, en:European Institute for Gender Equality direktorė, LBŠ pirminikė (2002-2009)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jonas Pajaujis - biografija,  Archyvuota kopija 2014-09-10 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Švedijos lietuvių svetainė.
* Pietų Švedijos lietuvių svetainė.
* Lietuvos Respublikos ambasada Švedijos Karalystėje.
* Baltijos šalių diena (švedų kalba).
* Baltijos Jūros Valstybių Taryba.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RPasaulio lietuvių bendruomenės |
| --- |
|  |
| 
Airijos · Argentinos · Armėnijos · Australijos · Baltarusijos · Belgijos · Brazilijos · Bulgarijos · Čekijos · Danijos · Estijos · Graikijos · Islandijos · Ispanijos · Italijos · Izraelio · Japonijos · JAV · Jungtinės Karalystės · Kanados · Kazachijos · Kipro · Kolumbijos · Latvijos · Lenkijos · Liuksemburgo · Maltos · Meksikos · Moldovos · Naujosios Zelandijos · Norvegijos · Nyderlandų · PAR · Prancūzijos · Rusijos · Sakartvelo · Suomijos · Šri Lankos ir Indijos · Švedijos · Šveicarijos · Taivano · Turkijos · Ukrainos · Urugvajaus · Venesuelos · Vengrijos · Vokietijos |

 |
P. N. Gereno portretas, 1801 m. aut. Robert Lefèvre
**Pjeras Narsisas Gerenas** (pranc. *Pierre-Narcisse Guérin*, 1774–1833 m.) – Prancūzijos vėlyvojo klasicizmo tapytojas.

Biografija
----------

Pjeras Narsisas Gerenas gimė 1774 m. kovo 13 d. Paryžiuje. Jis mokėsi Prancūzijos akademijos mokykloje Paryžiuje pas Jean-Baptiste Regnault. 1797 m. P. N. Gerenas laimėjo „Romos prizą" jauniesiems dailininkams ir išvyko tobulintis į Romą, kur jį Prancūzijos akademijoje mokė belgų dailininkas Joseph-Benoît Suvée. 1799 m. sėkmės sulaukė jo paveikslas „Marko Seksto sugrįžimas". Grįžęs į Prancūziją P. N. Gerenas tapė melodramatišku klasicistiniu stiliumi, labai įtakotu Ž. L. Davido dailės. Jo paveikslai buvo populiarūs ir napoleoninėje Prancūzijoje jis buvo vertinamas antru paklausiausiu tapybos mokytoju po Ž. L. Davido. Jo mokiniais buvo Eženas Delakrua ir Teodoras Žeriko. 

P. N. Gerenas buvo svarbus dailininkas tuo metu klasicizmui pereinant į romantizmą, tačiau po mirties jo tapytojo autoritetas ženkliai smuko. 1815 m. sukurtas paveikslas „Enėjas pasakoja Didonei Trojos miesto nelaimes" laikomas geriausiu P. N. Gereno kūryboje. 1822−1828 m. tapytojas vadovavo Prancūzijos akademijai Romoje (Paryžiaus Prancūzijos dailės akademijos padalinys). 1829 m. jam suteiktas barono titulas. Pjeras Narsisas Gerenas mirė 1833 m. liepos 16 d. Romoje. Reikšmingiausią jo kūrybos dalį sudaro paveikslai antikinės istorijos ir mitologijos temomis.

Kūrinių galerija
----------------

* „Napoleonas atleidžia Kairo sukilėliams 1798 m. spalio 23 dieną" (1808, Versalio rūmai, Paryžius)
* „Sapfo ant Leukadijos iškyšulio" (tarp 1800 ir 1810, Ermitažas, Sankt Peterburgas)
* „Morfėjus ir Iridė" (1811, Ermitažas, Sankt Peterburgas)
* „Enėjas pasakoja Didonei Trojos miesto nelaimes" (1815, Luvras, Paryžius)

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pierre-Narcisse Guérin** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Allison Lee Palmer. *Historical Dictionary of Neoclassical Art and Architecture*. Scarecrow Press, 2011, p. 105
* Encyclopaedia Britannica
* The Oxford Dictionary of Art and Artists, 2009
**Lietuviškos grožybės** – trumpametražis 2007 metais Simono Aškelavičiaus sukurtas komedijos žandro filmas apie 3 studentus, svajojančius ištrūkti į Jungtines Amerikos Valstijas. Kaip režisūros kurso diplominis darbas, tai yra pirmasis kino filmas kuriame matome kartu vaidinančius vienos LMTA laidos studentus, kurie tapę vienais populiariausių lietuvių aktorių vėliau kartu vaidins ne viename kino ir televizijos projekte.

Kūrybinė grupė
--------------

* Scenarijaus autorius ir režisierius – Simonas Aškelavičius,
* Prodiuserė – Ieva Biliūnaitė.

Vaidina
-------

* Ramūnas Cicėnas,
* Leonardas Pobedonoscevas,
* Giedrius Savickas,
* Audrius Bružas ir kiti.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Siekdami savo tikslo, studentai įkuria JAV „ambasadą„. Vienas iš jų dirba „McDonald's" restorane, kitas – statybose. Norėdami prasimanyti pinigų, jie įsipainioja į kriminalinę istoriją. Laimę bei „rojų" filmo herojai atranda ne už Atlanto, o Lietuvoje – 5 km nuo Ignalinos nutolusiame Rojaus kaime.

Nuorodos
--------

* Filmo aprašymas Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto.