recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Koordinatės: 55°2′30.63″ š. pl. 23°42′40.68″ r. ilg.﻿ / ﻿55.0418417°š. pl. 23.7113000°r. ilg.﻿ / 55.0418417; 23.7113000


| Padauguvėlės dvaras |
| --- |
|  Dvaro rūmai |
| Vieta | Padauguvėlė, Kauno rajonas |
| Įkurtas | XIX a. pab.-XX a. pr. |
| Rūmų stilius | Mūrinis |
| Parkas | Pavieniai želdynai |
| Savininkas | Daugiabučio namo butų savininkai |

**Padauguvėlės (Padauguvos) dvaras** – buvęs dvaras Padauguvėlėje, Vilkijos sen. Kauno raj. Dvarvietė pasiekiama vykstant keliais  **1914**  Vilkija–Padauguva–Vareikoniai  ir  **1923**  Padauguvėlė–Naujatriobiai . Dvaro statiniai išsidėstę trijose vietose: centriniai rūmai Godėnuose vienoje vietoje, arklidės ir svirnas – Godėnuose kitoje vietoje, kumetynas – Padauguvėlėje.

Dvaras pastatytas XIX a. pab.-XX a. pr. užėmė 2,4 ha plotą. Buvusiuose rūmuose įrengtas daugiabutis gyvenamasis namas. Buvęs kumetynas virtęs atskiru gyvenamuoju namu su gražiai sutvarkyta aplinka. Išlikę dvaro ūkiniai pastatai (arklidės, svirnas) naudojami žemės ūkio poreikiams, sandėliavimui. Teritorijoje pastatyti ne dvaro laikotarpio statiniai (priestatai, sandėliai). 

Ūkiniai pastatai

Šaltiniai
---------

1. ↑

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos dvarai
* Po Lietuvos dvarus besižvalgant
* Apie Padauguvėlės dvarą Lietuvos dvarų duomenų bazėje Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
**Ulikumis** (d*Ullikumme*) – akla ir kurčia akmeninė pabaisa huritų mitologijoje. Norėdamas pražudyti Tešubą ir atgauti prarastą valdžią danguje, šią pabaisą sukūręs dievas Kumarbis. Tešubui Ulikumį įveikti padėjęs Ea.

Vardas Ulikumis, manoma, reiškia „priešiškas Kumijai", „Kumijos griovėjas".

Ulikumio mitas
--------------

Kaip pasakojama Ulikumio mite, Kumarbis, siekdamas nuversti audros dievą, apvaisinęs didžiulę uolą. Iš jos gimęs Ulikumis – akmeninė pabaisa. Kad niekas Ulikumio nepastebėtų, Kumarbis jį įtaisęs ant dešiniojo milžino Upelurio peties. Ulikumis per 15 dienų sparčiai išaugęs ir jį pastebėjęs Saulės dievas, kuris apie pabaisą pranešęs audros dievui. Apžiūrėti milžino audros dievas drauge pasiėmęs keletą kitų dievų. Deivė Ištar bandžiusi jį apžavėti, tačiau jai nepavykę, nes Ulikumis buvęs aklas ir kurčias. Tuomet audros dievas nusprendęs įveikti Ulikumį jėga: jam įsakius, atgabenti jo jaučiai, žaibai. Visgi jėga įveikti Ulikumio nepavykę, nors su juo kovęsis karo dievas Aštabis ir visi kiti dievai (Ea kovoje nedalyvavęs). Pabaisa užaugusi pernelyg didelė, kad ją būtų galima įveikti jėga.

Galiausiai audros dievas nusprendęs paprašyti dievo Ea patarimo. Ea susiradęs milžiną Upelurį ir pasiteiravęs jo apie Ulikumį. Šis pabaisos nebuvo pastebėjęs, tik pajutęs nedidelį dešiniojo peties skausmą. Tuomet Ea pirmapradžių dievų paprašęs rėžtuko (juo buvę atskirti dangus ir žemė) ir atskyręs Ulikumį nuo Upelurio. Ulikumis pasidaręs nebe toks galingas ir dievai, nepaisydami pabaisos grasinimų užgrobti valdžią danguje, atnaujinę puolimą.

Pasakojimo pabaiga nėra išlikusi. Manoma, kad joje buvo pasakojama apie galutinę audros dievo pergalę.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Мифы народов мира. *Улликумме*  , М. Л. Хачикян – 2-е изд. 1992. Москва: Советская Энциклопедия.
2. 1 2 3  Gwendolyn Leick (2002). A Dictionary of Ancient Near Eastern Mythology, p. 106–107. ISBN 9781134641024.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

1. Galvos smegenys, 2. Centrinė nervų sistema, 3. Nugaros smegenys
**Centrinė nervų sistema**, arba **CNS** – nervų sistemos dalis, atliekanti daugelį sudėtingų aukštosios nervinės veiklos funkcijų.

Ji sudaryta iš nugaros ir galvos smegenų. CNS gerai apsaugota: galvos smegenys glūdi kaukolės ertmėje, o stuburo – stuburo kanale. Be to, yra 3 galvos ir nugaros smegenų jungiamojo audinio dangalo sluoksniai: kietasis, švelnusis ir voratinklinis. Tarp švelniojo ir voratinklinių dangalų yra subarachnoidinė ertmė, kurioje kaupiasi gelsvos spalvos **smegenų skystis** (likvoras). Šį skystį gamina galvos smegenų skilvelių gysliniai rezginiai. Pagrindinė jo funkcija – sušvelninti ir susilpninti smūgius siekiant išvengti smegenų sukrėtimo ir apsaugoti gležną nervinį audinį.

  

v • a • r **Žmogaus organų sistemos** 

**Nervų sistema**  

Galvos smegenys -
Nugaros smegenys -
Centrinė nervų sistema -
Periferinė nervų sistema -
Somatinė nervų sistema -
Autonominė nervų sistema -
Simpatinė nervų sistema -
Parasimpatinė nervų sistema


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Centrinė nervų sistema** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Padebesių traukinys
Polvoriljos viadukas
**„Padebesių traukinys"** (isp. *Tren a las Nubes* arba *Tren a las Nubes*) – turistinis traukinys General Manuel Belgrano geležinkelio tinklo atkarpoje tarp Saltos ir Sokompos (Argentina, Saltos prov.), Andų kalnuose, Čilės pasienyje, 4220 m aukštyje (penktas pagal aukštį geležinkelis pasaulyje).

Garsiausias, ekstremaliomis sąlygomis einančio geležinkelio objektas, **Polvoriljos viadukas** (*viaducto La Polvorilla*). Jo ilgis – 224 m, aukštis – 70 m, keliamoji galia – 1600 t. Iš viso geležinkelis turi 29 tiltus, 21 tunelį, 13 viadukų, 2 žiedus ir 2 zigzagus. Traukinio sąstatą sudaro 10 vagonų, gabenančių 640 keleivių. Traukinio vidutinis greitis – 35 km/h. Kiekvienoje stotyje traukinys stovi, o turistai supažindinami su miestų kultūra ir lankytinais objektais. Traukinio pavadinimas kilo dėl to, kad važiuojant dažnai aplink ar žemiau matomi debesys.

Pirmosios studijos pradėtos 1899 m. planuojant nutiesti geležinkelį per Puną. 1905 m. nutiestas geležinkelis tarp Seriljoso ir Rosario de Lermos. 1916 m. prezidentas Ipolitas Irigojenas ėmėsi iniciatyvos siekdamas nutiesti geležinkelį ir sujungti atokius šalies rajonus. 1920 m. pradėti projektiniai darbai. Geležinkelį suprojektavo Ricardo Maury. 1921–1930 m. vykdyti tiesimo darbai. Po prezidento Irigojeno pasitraukimo darbai sustojo. Darbai atgimė į valdžią atėjus Chuanui Peronui ir 1948 m. sausio 17 d. geležinkelis pasiekė Sokompos miestą Čilėje. Vasario 20 d. geležinkelis buvo atidarytas oficialiai. Praktinė geležinkelio nauda buvo maža ir jis greitai buvo uždarytas. 1971 m. kilo idėja geležinkelį panaudoti turizmui. Turizmui naudotas maršrutas Salta – 1500-asis kilometras, pravažiuojant Polvoriljos viaduką. 1990–2005 m. geležinkelis perėjo į privačias rankas. Per metus juo pravažiuoja apie 30 tūkst. turistų. Kursuoja nuo balandžio iki lapkričio. Iš Saltos išvyksta 7 val. ryto, grįžta 22 val. vakaro. Nuo Saltos iki Polvoriljos traukinys kyla 3033 m.

Stotys
------

Maršruto stočių sąrašas. Skliaustuose pateiktas aukštis metrais.

* Salta (1187 m)
* Alvarado (1207 m)
* Cerrillos (1260 m)
* Rosario de Lerma (1332 m)
* Campo Quijano (1520 m)
* V. Toledo (1587 m)
* El Alisal (1806 m)
* Chorrillos (2111 m)
* Ingeniero Maury (2358 m)
* Gobernador Solá (2550 m)
* Puerta De Tastil (2675 m)
* Tacuara (3036 m)
* Meseta (2844 m)
* Diego de Almagro (3503 m)
* Incahuasi (3553 m)
* Cachinal (3739 m)
* Muñano (3952 m)
* Los Patos (3842 m)
* San Antonio de los Cobres (3774)
* Mina Concordia (4144 m)
* La Polvorilla (4220 m)

* 
* 
*

Nuorodos
--------

* Traukinio tinklalapis Archyvuota kopija 2020-06-18 iš Wayback Machine projekto.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Padebesių traukinys** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Ulja-Ulja nacionalinis rezervatas |
| --- |
| IUCN Ia kategorija (gamtos rezervatas) |
| **Vieta:** | Bolivija, La Paso departamentas |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** | Apolas |
| 

Žemėlapis rodantis Ulja-Ulja nacionalinis rezervatas vietą.Ulja-Ulja nacionalinis rezervatas

  |
| **Koordinatės:** | 15°00′00″ p. pl. 69°00′00″ v. ilg.﻿ / ﻿15.00000°š. pl. 69.00000°r. ilg.﻿ / 15.00000; 69.00000Koordinatės: 15°00′00″ p. pl. 69°00′00″ v. ilg.﻿ / ﻿15.00000°š. pl. 69.00000°r. ilg.﻿ / 15.00000; 69.00000 |
| **Plotas:** | 2400 km² |
| **Įkurtas:** | 1972 m. |
| **Valdymas:** | Servicio Nacional de Áreas Protegidas |

**Ulja-Ulja nacionalinis rezervatas** (isp. *Reserva Nacional de Ulla Ulla*, keč. *Ulla Ulla mama llaqta risirwa*) – saugoma teritorija (biosferos rezervatas) vakarų Bolivijoje, La Paso departamente, Franco Tamajo provincijoje. Priklauso Apolobambos gamtos teritorijai. Plotas 2400 km². Rezervatas įkurtas 1972 m.

Apima Altiplano šiaurinę dalį, vyraujantis aukštis ~4000 m. Vakariniu rezervato pakraščiu eina Bolivijos siena su Peru. Teritorijoje gyvena ~12 tūkst. gyventojų (daugiausia indėnai aimarai). Rezervate saugoma Altiplano gyvūnija: Andų kondorai, lamos, alpakos, guanakai bei didžiausia Bolivijoje vikunijų populiacija.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Centrinė Kordiljera nuo Charabakoos
**Centrinė Kordiljera** (isp. *Cordillera Central*) – aukščiausia kalnų grandinė Dominikos Respublikoje, Espanjolos saloje, ir visame Vest Indijos regione. Kalnų grandinė, kuri vakaruose jungiasi su Šiauriniu masyvu (*Massif du Nord*) (Haitis), driekiasi į šiaurės vakarus, paskiau pasuka į pietryčius ir užsibaigia Karibų jūros pakrantės lygumose, netoli San Kristobalio miesto. Ilgis siekia 550 km, plotis – 80 km.

Kalnų sistema susidarė ugnikalnių grandinės vietoje. Kalnų grandinėje stūkso aukščiausios Vest Indijos viršukalnės: Piko Duartė (3175 m), La Pelona (3150 m), La Rusilja (3029 m), taip pat Monte Micho (2200 m) ir Monte Tina (2059 m). Centrinėje Kordiljeroje prasideda Artibonito, Jakė del Nortės, Jakė del Suro, Junos upės.

Į pietus nuo Centrinės Kordiljeros yra kitos dvi mažesnės kalnų sistemos: Siera de Neiba (šiaurinė) ir Siera de Bahoruko (pietinė), kuri yra Haityje besidriekiančios *Massif de la Selle* kalnų grandinės dalis.
**Genovaitė Jasiulienė-Kęstutytė** (g. 1928 m. birželio 21 d. Ignotiškyje, Obelių valsčiuje) – Lietuvos dailėtyrininkė, muziejininkė.

Biografija
----------

Vyras Leonas Jasiulis. 1951 m. baigė muziejininkystę Vilniaus universitete. 1954–1981 m. dėstė Lietuvos dailės institute, 1952–1953 m. ir Taikomosios dailės aukštesniojoje mokykloje Kaune. Nuo 1981 m. Lietuvos dailės muziejaus Taikomosios dailės skyriaus, 1989–1999 m. Taikomosios dailės muziejaus vedėja, 1987 m. šio muziejaus ekspozicijos teminio plano autorė su R. Budriu, A. Kybrancu. Kuravo daugiau kaip 70 muziejaus parodų. Parengė aukštosioms mokykloms visuotinės taikomosios dekoratyvinės dailės istorijos mokymo programą (1982 m.)

Lietuvos dailininkų sąjungos narė.

Bibliografija
-------------

* Baroko dailė Lietuvoje, katalogas, sudarė su D. Tarandaite, 1996 m.
* Krikščionybė Lietuvos mene, su kitais, 2003 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Nijolė Žilinskienė. *Genovaitė Jasiulienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 581 psl.
| **Naoki Urasavajap. 浦沢 直樹** |
| --- |
|  |
| Naoki Urasava 2012 m. „Japan Expo" parodoje, Paryžius |
| Gimė | 1960 m. sausio 2 d. (63 metai)Fučiū, Tokijas, Japonija |
| Tautybė | japonas |
|  |
| Veikla | manga kūrėjas, muzikantas |
|  |
| Išsilavinimas | Meisei universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * Shogakukan manga apdovanojimas (1989, 2000, 2002)
* Osamu Tedzukos kultūros premija (1999, 2005)
 |
|  |
|  **Vikiteka** | Naoki Urasawa |

**Naoki Urasava** (jap. 浦沢 直樹 = *Urasawa Naoki*; g. 1960 m. sausio 2 d.) – japonų manga kūrėjas, muzikantas. Triskart Shogakukan manga apdovanojimo, dukart Osamu Tedzukos vardo kultūros premijos ir vienąkart Kodansha manga apdovanojimo laureatas.

Biografija
----------

Gimė Fučiū, Tokijuje. Urasava baigė studijas Meisei universitete ir gavo ekonomikos diplomą. Kaip profesionalas debiutavo su manga kūriniu „Return" 1981 m. Trys Urasavos istorijos („Yawara! A Fashionable Judo Girl" (1986–1993 m.), „Master Keaton" (1988–1994 m.) ir „Monster" (1994–2001 m.) sulaukė ekranizacijos. Kitas žymesnis autoriaus kūrinys „20th Century Boys" (2000–2006 m.) buvo adaptuotas į trijų dalių vaidybinių filmų seriją, kuri kino ekranuose pasirodė 2008 ir 2009 m. Jo kūriniai pasižymi giliu, kelių lygmenų, persipinančiu naratyvu bei nežinojimo jausmu, juose dažnai vartojami vokiečių kalbos rašmenys, vyksmas neretai vyksta Vokietijoje ar netoli jos ribų.

2008 m. Urasava dėstė paskaitas manga tema Nagojos Dzokei universitete nuo dvejų iki trejų metų, bet užsiėmimai vykdavo tik kas mėnesį.

Urasava yra roko grupės vokalistas ir gitaristas. Sceniniu vardu *Bob Lennon* įrašė keletą dainų.

Kūriniai
--------

* *Return* (1981 m.)
* *Beta!!* (1983 m.)
* *Yawara!* (1986–1993 m.)
* *Pineapple Army* (1986–1988 m.)
* *Dancing Policeman* (1987 m.)
* *Master Keaton* (1988–1994 m.)
* *NASA* (1988 m.)
* *Happy!* (1993–1999 m.)
* *Monster* (1994–2001 m.)
* *Jigoro!* (1994 m.)
* *20th Century Boys* (1999–2006 m.)
* *21st Century Boys* (2007 m.)
* *Pluto* (2003–2009 m.)
* *Billy Bat* (2008–)
* *Mangari Michi* (2009–)
* *Master Keaton Remaster* (2012–)

Išnašos
-------

1. 1 2 3  "Creator. "*Naoki Urasawa’s Monster*.
2. ↑  „Yawara, Monster's Naoki Urasawa to Teach Manga Classes". Anime News Network. 2008-03-16. Nuoroda tikrinta 2013-07-28.
3. ↑  Naoki Urasawa Music Web Archyvuota kopija 2008-12-20 iš Wayback Machine projekto.
| **Genovaitė Dindienė** |
| --- |
| Gimė | 1932 m. balandžio 5 d.Paupinėje, Zarasų apskritis |
| Mirė | 2006 m. sausio 19 d. (73 metai)Šiauliuose |
|  |
| Veikla | Lietuvos pedagogė, kraštotyrininkė |
| Organizacijos | Šiaulių Salduvės pagrindinė mokykla |
| Pareigos | geografijos mokytoja |
|  |
| Alma mater | Vilniaus pedagoginis institutas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| 1975 m. Lietuvos nusipelniusi mokytoja |

**Genovaitė Dindienė** (1932 m. balandžio 5 d. Paupinėje, Zarasų apskritis – 2006 m. sausio 19 d. Šiauliuose) – Lietuvos pedagogė, kraštotyrininkė.

Biografija
----------

Mokėsi Zarasų vidurinėje mokykloje. 1957 m. baigė geografiją Vilniaus pedagoginiame institute.

Mokytojavo Užukaimyje, Kurtuvėnuose, Mažeikiuose, Šiaulių 1-oje vidurinėje mokykloje-internate. Nuo 1966 m. iki mirties – Šiaulių 8-oje vidurinėje mokykloje geografijos mokytoja.

Dalyvavo tarptautiniuose projektuose, vadovavo mokyklos turistams-orientacininkams. Įkūrė Salduvės mokyklos muziejų (1987 m.) ir jam vadovavo, ilgametė kraštotyros būrelio vadovė. Su moksleiviais rengė kraštotyros darbus, dalyvavo miesto ir respublikinėse parodose, apdovanota diplomais. Priklausė Lietuvos kraštotyros draugijai.

Įvertinimas
-----------

* 1975 m. Lietuvos nusipelniusi mokytoja.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Genovaitė Dindienė. Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka
**Genovaitė Šidiškiūtė-Giedraitienė** (1912 m. sausio 15 d. Čikagoje, JAV) – dainininkė (koloratūrinis sopranas), pianistė, vargonininkė, pedagogė.

Biografija
----------

Nuo aštuonerių metų pradėjo mokytis smuikuoti ir skambinti fortepijonu. Paaugusi pas O. Pocienę mokėsi dainuoti, o vėliau įstojo į A. Pociaus vadovaujamą L. van Bethoveno konservatoriją Čikagoje, kurią baigė 1929 m. ir gavo muzikos mokytojos diplomą. Dar studijavo *American Conservatory of Music* Čikagoje ir *De Paul University School of Music* Čikagoje. Dainavimo mokėsi pas E. De Sallemą, T. McBurney, H. Kurenko, N. Gardani, o *Little Theatre Association* mokėsi vaidybos ir operos meno pas Sacerdoti. 1931 m. dainininkų konkurse laimėjusi pirmąją premiją, koncertavo su Čikagos simfoniniu orkestru, 1933 m. dainavo Pasaulinės parodos Lietuvių dienoje. Čikagoje, 1937 m. rugsėjo 14 d. debiutavo Čikagos Lietuvių akademijoje, koncertavo su Česlovo Sasnausko vyrų choru, dalyvavo daugelyje lietuvių ir kitataučių koncertuose, dainavo per radiją ir „Draugo" rengiamuose koncertuose. Režisavo ir statė operetes ir operas, pati jose dainavo, važinėjo po šiaurės Čikagą ir mokė dainuoti vaikus – Šv. Mykolo parapijoje ir kitur.

Nuo 1929 m. vargonininkavo Šv. Dovydo airių bažnyčioje Čikagoje, kur dirbo apie 65 metus. 1952 m. talkino „Dainavos" meno ansambliui statant L. van Bethoveno oratoriją „Kristus Alyvų kalne".

Nuo 1930 m. dėstė L. van Bethoveno konservatorijoje. 1988 m. rugpjūčio 13 d. Šv. Dovydo bažnyčioje jos garbei buvo dedikuoti nauji vargonai. Vadovavo ir šios parapijos chorui, iki 1993 m. nuolat griežė laidotuvių pamaldose.

Nuo 1940 m. ALRK Vargonininkų sąjungos narė – tuomet vienintelė moteris vargonininkė ir pagarsėjusi muzikė lietuvė. Turėjo savo fortepijono ir dainavimo studiją.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. – Vilnius, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Rusijos oro desanto kariuomenės vyresniojo praporščiko antpetis
**Vyresnysis praporščikas** (rus. *старший прапорщик*) - karinis laipsnis Tarybinėje Armijoje, Rusijos ir Ukrainos ginkluotosiose pajėgose, vyresnis už praporščiką, žemesnis už jaunesnįjį leitenantą.

TSRS
----

Vyresniojo praporščiko laipsnis 1981 m. buvo įvestas Tarybinėje Armijoje, TSRS Karinio jūrų laivyno krantų gynybos daliniuose ir aviacijoje, pasienio ir vidaus kariuomenėje.
  
Karinio jūrų laivyno laivuose ir kranto daliniuose, pasienio kariuomenės jūrų daliniuose buvo įvestas analogiškas vyresniojo mičmano laipsnis.

Kitose valstybėse
-----------------

Suirus TSRS vyresniojo praporščiko laipsnis liko kai kuriose potarybinėse valstybėse, kurių kariuomenė yra reorganizuoti buvusios Tarybinės Armijos daliniai - Rusijos Federacijos ir Ukrainos kariuomenėse.

Labai panašiai besivadinantis karinis laipsnis yra Slovėnijos kariuomenėje - tai *višji praporščak*.
| **Vytautas Matulevičius** |
| --- |
| Gimė | 1952 m. liepos 31 d. (70 metų)Šilavotas, Prienų rajonas |
|  |
| Veikla | Televizijos žurnalistas, vedėjas, publicistas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * 1996 m. Vito Lingio premija
* 1996 m. Vinco Kudirkos premija
 |

**Vytautas Antanas Matulevičius** (g. 1952 m. liepos 31 d. Šilavote, Prienų rajonas) – Lietuvos televizijos žurnalistas, publicistas, politinis veikėjas, Seimo narys.

Biografija
----------

Brolis Algimantas Matulevičius. 1970 m. baigė Vilniaus 22-ąją vidurinę mokyklą, 1975 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete – žurnalistikos specialybę. Studijavo Visuomenės mokslų akademijos kultūros katedros aspirantūroje, 1989 m. apgynė disertaciją „Visuomenės gyvenimo prieštaravimai ir meninis konfliktas".

Laikraščio „Komjaunimo tiesa" redakcijos korespondentas, atsakingasis sekretorius. Vėliau – Maskvoje ėjusio leidinio „Molodiožnaja pečat" (rus. *Jaunimo spauda*) atsakingasis sekretorius, literatūrinio žurnalo „Družba" (rus. *Draugystė*) darbuotojas. 1989 m. grįžo į Lietuvą kaip laikraščio „Pravda" (rus. *Tiesa*) korespondentas. Tačiau 1990 m. balandžio mėn. dienraštyje „Respublika" paskelbė viešą pareiškimą laikraščio „Pravda" vyr. redaktoriui dėl priešiško Lietuvos laisvėjimo procesų vertinimo laikraštyje, atsisakė bendradarbiauti šiame leidinyje.

Nuo 1990 m. dirbo Lietuvos televizijoje. Debiutavo laidoje „Veidrodis". 1991 m. rusų desantininkams užgrobus Lietuvos televiziją, dalyvavo atkuriant televizijos programas kaip žurnalistas ir kaip Visuomeninių laidų redakcijos vyriausiasis redaktorius. Tuo metu iš Lietuvos Aukščiausiosios Tarybos pastate įrengtos laikinos studijos buvo pradėtos transliuoti publicistinės laidos, tarp kurių ir jo rengiamas „Krantas", iš pradžių ėjęs kas savaitę, vėliau – kas dvi savaitės. 1992–1997 m. šią laidą transliavo Lietuvos televizija, 1997–2001 m. – Baltijos TV. 2002 m. BTV transliuota „Vytauto Matulevičiaus laida".

2002–2004 ir 2005–2006 m. individualios įmonės „Krantas" direktorius. 2004–2005 m. UAB „Lietuvos ryto" televizija" žurnalistas. 2005–2011 m. viešosios įstaigos „Krantas" direktorius. 2009–2012 m. Europos parlamento nario Rolando Pakso padėjėjas. 2012–2016 m. Seimo narys („Drąsos kelias").

Filmografija
------------

* *Visi prieš vieną*, publicistinis, apie nušalintojo prezidento Rolando Pakso apkaltą, 2006 m.
* *Pilotas*, vaidybinis, scenaristas, režisierius Saulius Vosylius, 2008 m.

Įvertinimas
-----------

* 1996 m. – Vito Lingio premija.
* 1996 m. – Vinco Kudirkos premija.
* 1997 m. – Demokratinės spaudos fondo konkurso „Spauda stabdo korupciją" premija.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 316 psl.
| ***Vyras lediniu žvilgsniu*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | L'uomo dagli occhidi ghiaccio |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Alberto De Martino |
| Scenaristas (-ai) | Adriano BolzoniMassimo De RitaArduino MaiuriVincenzo Mannino |
| Vaidina | Barbara Bouchet |
| Metai | 1971 |
| Žanras | kriminalinis |
| Trukmė | 95 min. |
| Kalba | anglų |
| **IMDb įrašas** |

**Vyras lediniu žvilgsniu** (it.  *L'uomo dagli occhi di ghiaccio*) – 1971 m. Italijoje sukurtas giallo stiliaus kriminalinis filmas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Antonio Sabato – Edis Milsas
* Barbara Bouchet – Ana Saks
* Faith Domergue – misis Valdes
* Corrado Gaipa – Aizekas Tetmanas
* Giovanni Petrucci
* Joe Pollini
* Bill Stevens

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Netoli savo namų nužudomas valstijos senatorius ir netrukus policija sulaiko įtariamąjį, kurį apibūdina kaip „vyrą lediniu žvilgsniu". Šiuo nusikaltimu besidomintis reporteris netrunka rasti striptizo šokėją, kurios parodymais paremtas kaltinimas. Teismo metu ji patvirtina savo parodymus ir vyras nuteisiamas mirties bausme. Nepaisant to, žurnalistas toliau renka duomenis ir greitai pastebi spragas liudytojos pasakojime, o tai gali reikšti, kad buvo nuteistas nekaltas žmogus...
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Naujai susituokęs vyras bučiuoja savo nuotaką
**Vyras** – vyriškis, oficialiai ar faktiškai esantis moters (jo žmonos) sutuoktinis. Buvimas vyru paprastai reiškia ir dalyvavimą su santuoka susijusiuose svainystės ryšiuose.

Oficialus vyras – vyriškis, kurio santuoka su moterimi oficialiai užregistruota įstaigoje, kuriai suteikta teisė registruoti santuokas. Kai ši įstaiga pasaulietinė, santuoka yra *civilinė santuoka*. Dalyje šalių santuoka gali būti sudaryta bažnyčioje (*bažnytinė santuoka*).

Faktinis vyras (*sugyventinis*) – vyriškis, kuris gyvena kartu su moterimis, kartu tvarko namų ūkį ir galbūt augina vaikus, tačiau jų santykiai nėra oficialiai užregistruoti.

Šiais laikais įvairiose valstybėse egzistuoja nemažai skirtingų santuokos formų, tad ir vyro statusas teisiškai būna gana skirtingas. Buvimas vyru (sutuoktiniu) kelia tam tikras teisines pasekmes (įsipareigojimai žmonai, turimiems ar būsimiems vaikams ir pan.).

Vikicitatos 

Wikiquote logoWikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***Vyras (sutuoktinis)***
**Vytautas Majauskas** (1918 m. spalio 13 d. Kupiškis – 2004 m. spalio 16 d. Detroitas) – Lietuvos gydytojas psichiatras, visuomenės veikėjas, daktaras (1948 m.).

Biografija
----------

1939–1940 m. mokėsi Kauno karo mokykloje, 1940–1944 m. studijavo Vytauto Didžiojo universitete. 1941 m. Lietuvių katalikų moksleivių ateitininkų sąjungos centro valdybos pirmininkas. 1944 m. pasitraukęs į Vokietiją studijas tęsė Ernesto Karlo universitete Tiubingene, baigė 1946 m. Dirbo gydytoju Odos ir venerinių ligų klinikoje Tiubingene, mokytojavo lietuvių gimnazijose Nilrtingene ir Švabiš Gmiunde, čia vadovavo Lietuvos Raudonojo Kryžiaus medicinos seserų mokyklai. 1949 m. persikėlęs į JAV iki 1953 m. dirbo Troy (Mičigano valstija) ligoninėje. 1953–1956 m. stažavo Veino rajoninėje ligoninėje, vėliau iki 1984 m. vertėsi privačia praktika Detroite.

Mičigano valstijoje su kitais įkūrė Lietuvių gydytojų draugiją ir ilgą laiką jai vadovavo. Buvo Amerikos lietuvių gydytojų sąjungos tarybos narys. Priklausė Lietuvių fronto bičiuliams; 1973–1975 m. centro valdybos narys, 1983–1985 m. tarybos pirmininkas. 1965 m. JAV lietuvių bendruomenės Detroito apylinkės pirmininkas. 1968–1973 m. Pasaulio lietuvių bendruomenės vicepirmininkas. 1993–1994 m. JAV lietuvių bendruomenės Daitona Byčo apylinkės pirmininkas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vytautas Majauskas (1918)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 67 psl.
**Vytautas Marcinkevičius** (g. 1941 m. sausio 18 d. Kunigiškiuose, Kupiškio valsčius) – Lietuvos geologas inžinierius, fizinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

1964 m. baigė Vilniaus universitetą, 1974 m. geologijos ir mineralogijos mokslų kandidatas.

1964–1969 m. dirbo Lietuvos geologijos valdybos naftos žvalgybos ir hidrogeologijos ekspedicijose. 1973–1975 m. dirbo Geologijos institute. Nuo 1976 m. Geologijos valdybos (nuo 1991 m. Lietuvos geologijos tarnyba) vyr. geologas, nuo 1991 m. skyriaus vedėjas.

Mokslinė veikla
---------------

Veiklos svarbiausia kryptis – Lietuvos kompleksinis geologinis kartografavimas. Nustatė Ignalinos AE ir karstinio rajono Lietuvos šiaurėje geologines ir hidrogeologines, tektonines ir inžinerines geologines sąlygas, vykstančius geologijos procesus ir reiškinius. Ištyrė Varėnos geležies rūdos ir Pagirių (Kauno rajono savivaldybės teritorija) anhidrito telkinių hidrogeologijos sąlygas, sudarė Lietuvoje išplitusių geologijos procesų ir reiškinių klasifikaciją. Monografijos „Devono uolienų karstas ir aplinkosaugos problemos Šiaurės Lietuvoje" (2001 m.) vienas autorių. 2004 m. su V. Ignatavičiumi parengė Lietuvos šiaurinės dalies karstinio rajono inžinerinių geologinių tyrimų statybos techninį reglamentą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Gaigalas. *Vytautas Marcinkevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 252 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Averso grafystė** (it. *Condado di Aversa*) – trumpai egzistavusi feodalinė valstybė pietų Italijoje (Kampanijos regiono šiaurėje), kurią įkūrė normanų kilmės dinastija.

Raida
-----

Aversos grafystė buvo pirmoji valda, kurią normanai užvaldė pietų Italijoje. Ją iš Neapolio hercogo kaip padėką už pergales mūšiuose prieš saracėnus ir Bizantiją valdyti gavo samdomas karys Rainulfas Drengotas. Tai buvo mažytė valstybėlė aplink Aversos miestą, tačiau jos įtaka palaipsniui augo, ir ji tapo vienu iš dviejų svarbiausių normanų galios židinių pietinėje Italijoje. 

Pasinaudodamas gretimos Kapujos kunigaikštystės nusilpimu 1058 m. Aversos grafas Ričardas užėmė Kapujos kunigaikštystę, paversdamas ją normanų valdoma valstybe. Nuo tada Aversa buvo prijungta prie Kapujos, o Aversos grafo titulas tapo nominalus.

Grafų sąrašas
-------------

* Rainulfas I 1030–1045
* Askletinas 1045
* Rodulfas 1045–1046
* Rainulfas II 1045–1048
* Hermanas 1048–1049
* Ričardas I 1049–1058
**Vytautas Maknys** (1907 m. birželio 26 d. Balkūnai, Alytaus apskr. – 2003 m. sausio 21 d.) – Lietuvos teatro istorikas, pedagogas, vertėjas.

Biografija
----------

1916–1919 m. mokėsi Balkūnų pradinėje mokykloje, 1927 m. baigė Alytaus gimnaziją, 1931 m. – Vytauto Didžiojo universitetą, Balio Sruogos mokinys. Be to, 1930–1931 m. mokėsi Kauno karo mokykloje.

1931–1939 m. Raseinių, Alytaus, 1939 m. Vilniaus gimnazijų mokytojas. 1940–1950 m. Vilniaus pedagoginio instituto dėstytojas, docentas, prorektorius, katedros vedėjas, dekanas. 1945–1947 m. Lietuvos mokslų akademijos Lietuvių kalbos ir literatūros instituto direktoriaus pavaduotojas, vyr. mokslinis bendradarbis, 1947–1953 m. Dramos teatro studijos dėstytojas, 1954–1958 m. Valstybinės grožinės literatūros leidyklos redaktorius, 1958–1967 m. – Lietuvos valstybinės konservatorijos dėstytojas, 1972–1975 m. – Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetų dėstytojas. 1958–1961 m. – Lietuvių teatro draugijos istorikų ir kritikų sekcijos įkūrėjas ir pirmasis pirmininkas.

Mokslinė veikla
---------------

Vienas pirmųjų ėmė garsinti pasaulyje Lietuvos teatrą ir jo menininkus įvairiose enciklopedijose, rašė Lietuvos teatro istoriją, išleido įvairių knygų, monografijų, apybraižų teatro istorijos klausimais, išvertė iš prancūzų kalbos įvairių autorių kūrinių, parengė plačią metodinę teatro istorijos dėstymo programą Lietuvos aukštosioms mokykloms. 1962 m. parengė tritomę Lietuvos teatro istoriją nuo 1570 m. iki šių dienų, kurios išleista tik viena dalis.

Tėviškėje 1982 m. įsteigė dailininko A. Žmuidzinavičiaus ir jo svainio bei savo tėvo J. Maknicko muziejų. 1994 m. būdamas vienintelis paveldėtojas Alytaus rajono savivaldybei padovanojo tėviškės sodybą – respublikinį istorinės reikšmės paminklą. Viena didžiausių jo dovanų – per 60 tūkst. kultūros istorijos eksponatų, perduotų Lietuvos teatro, muzikos ir kino muziejui.

Bibliografija
-------------

* Gabrielius Landsbergis-Žemkalnis. Kaunas, 1936 m.
* Lietuvių teatro raidos bruožai. Vilnius, 1972 m.
* Vingiuotais kultūros takais, 1992 m.
* Teatro dirvonuose, 1997 m.
* Lietuvių dramaturgija: Kūrinių sąrašas. Vilnius, 1998 m.

Įvertinimas
-----------

* Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino 3 laipsnio ordinas
* Didžiojo gintaro ir Lelijos ordinų kavalierius
* Alytaus apskritis 1997 m. įsteigė kasmetinę Vytauto Maknio vardo premiją už geriausią Dzūkijos spektaklio pastatymą

Šaltiniai
---------

1. ↑  Dailininko A. Žmuidzinavičiaus muziejus. PDF Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Antanas Vengris. Vytautas Maknys, in memoriam. 7 meno dienos.[neveikianti nuoroda]
3. ↑  Lietuvių literatūros enciklopedija. Vilnius, 2001 m. 563 p.

* Vilniaus pedagoginio universiteto vaizdo ir garso albumai[neveikianti nuoroda]
| **Rimgaudas Eilunavičius** |
| --- |
| Gimė | 1938 m. sausio 28 d. (85 metai)Šiauliai |
|  |
| Veikla | Lietuvos inžinierius, fotografas, žurnalistas. |
|  |
| Alma mater | Kauno politechnikos institutas |

**Rimgaudas Eilunavičius** (g. 1938 m. sausio 28 d. Šiauliuose) – Lietuvos inžinierius, fotografas, žurnalistas.

Biografija
----------

1957 m. baigė Šiaulių darbo jaunimo vakarinę mokyklą, 1958–1965 m. studijavo Kauno politechnikos institute ir dirbo instituto laboratorijoje.

1955–1958 m. dirbo Šiaulių dviračių gamykloje. 1966–1967 m. – Kauno statybos tresto Nr. 2 inžinierius, Gelžbetoninių konstrukcijų gamyklos direktoriaus pavaduotojas. 1967 m. jo iniciatyva įsteigta Kino mėgėjų draugija; iki 1971 m. jos pirmininko pavaduotojas. 1971–1977 m. dirbo Lietuvos SSR kūno kultūros ir sporto komitete. 1977–1989 m. laikraščio „Tiesa" redakcijos fotokorespondentas, žemės ūkio skyriaus korespondentas, laiškų skyriaus vedėjas.

1989–1991 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos atsakingasis sekretorius, 1991–2003 m. pirmininkas. Jam vadovaujant sukurti nauji LŽS skyriai, sutvarkyta žurnalistų įskaita, pakeisti sąjungos narių bilietai, pagausėjo narių, priimtas Lietuvos žurnalistų ir leidėjų etikos kodeksas, sudaryta žurnalistų ir leidėjų etikos komisija, paskirtas Žurnalistų etikos inspektorius. 1992 m. įsteigta Vinco Kudirkos premija, atnaujinta leidinio „Žurnalistų žinios" leidyba.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 118 psl.
2. ↑  Domas Šniukas. *Rimgaudas Eilunavičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 365 psl.
| **Rimgaudas Maleckas** |
| --- |
| Gimė | 1934 m. sausio 24 d. (89 metai)Kaune |
|  |
| Veikla | Lietuvos fotografas. |

**Rimgaudas Maleckas** (g. 1934 m. sausio 24 d. Kaune) – Lietuvos fotografas.

Biografija
----------

Fotografuoti pradėjo 1954 m. 1959 m. baigė režisūrą Kauno J. Gruodžio muzikos mokykloje, 1982 m. žurnalistiką Vilniaus universitete. 1963 m. su kitais įkūrė Kauno fotoklubą, jo pirmininkas.

Kūryba
------

Nuo 1959 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje; individualios parodos Maskvoje – 1964 m. Kaune – 1968 m. 1991 m. 1997 m. 2000 m. 2004 m. Panevėžyje – 1999 m. Svarbesni kūriniai: „Ranka" (1960 m.), „Gracija" (1964 m.), serijos – „Apleistos kapinaitės" (nuo 1999 m.), „Kauno senamiesčio sienos" (nuo 2001 m.). Kūrybai būdinga modernizmo formalistinės krypties estetika, toninės dėmės, linijinė kompozicija, real. fragmentai paverčiami abstrakčiais vaizdiniais, teikiama reikšmės formų santykiui.

Bibliografija
-------------

* Fotografika, fotoalbumas, 2008 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Stanislovas Žvirgždas. *Rimgaudas Maleckas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 148 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 Mėlynosios vynuogės
 Žaliosios vynuogės
**Vynuogė** (angl. *grape*, rus. *виноград*) – mėsinga vynmedinių (*Vitaceae*) šeimos vynmedžių (*Vitis*) uoga. Uogos auga sudėtinėse kekėse (iki 300 uogų kekėje), uogos gali būti juodos, mėlynos, auksinės, žalios, purpurinės, raudonos, rausvos, rudos, baltos spalvos.

Uogos valgomos šviežios arba iš jų daro razinas, uogienes, drebučius, spaudžia sultis, vynuogių sėklų aliejų, daro vyną.

Besėklės vynuogės
-----------------

Besėklystė yra labai vertinama desertinių vynuogių savybė, todėl dabar sukurta daug besėklių vynmedžių veislių, auginamų daugelyje vynuogynų. Kadangi vynmedžiai dauginami vegetatyviai, besėklystė jiems visiškai nekenkia. Tuo tarpu selekcininkai, kurdami besėkles veisles, naudoja sėklas brandinančius motininius augalus arba audinių kultūrų metodus. Praktiškai visos besėklių vynmedžių veislės kilusios iš vienos iš trijų pamatinių veislių (*Thompson Seedless*, *Russian Seedless*, ir *Black Monukka*).

Produkcija
----------

| Tūkstančiai tonų (2008 m.) |
| --- |
|  Italija | 7793 |
|  Kinija | 7235 |
|  JAV | 6639 |
|  Ispanija | 6020 |
|  Prancūzija | 5664 |
|  Turkija | 3918 |
|  Argentina | 2900 |
|  Čilė | 2400 |
|  Australija | 1956 |
|  Pietų Afrikos Respublika | 1791 |

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vynuogė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Romos imperijos moneta; nuo to laiko nusistovėjusi tradicija averse vaizduoti portretą
**Aversas** ir jo antonimas **reversas** reiškia dvi monetos ar kokio kito dvipusio daikto (pvz. vėliavos, medalio) puses. Averse vaizduojamas valdovo atvaizdas, valstybės herbas ar kokia kita emblema. Reverse paprastai yra koks nors įrašas.

Senovės Graikijos monarchų monetose vienoje pusėje buvo vaizduojamas dievas arba deivė ir ši pusė vadinta *aversu*, tuo tarpu *reverse* buvo mažesnis karaliaus portretas. Daugelyje respublikų, pvz. Atėnų ar Korinto, vienoje monetos pusėje buvo vaizduojamas valstybės simbolis, kartais deivė, ir ši pusė laikyta aversu.

Situacija pasikeitė nuo Aleksandro Didžiojo monetų, kurios buvo kalamos ir ilgai po jo mirties. Užkariavęs Egiptą Aleksandras nurodė savo atvaizdą kalti averse kaip dievo - karaliaus, iš dalies taip tikėdamasis užsitikrinti egiptiečių ištikimybę, kurie savo ankstesnius valdovus faraonus laikė dievais. Vėlesnių helenistinių dinastijų valdovai taip pat kaldino savo portretus averse.

Situacija vėl pasikeitė Bizantijoje, kur Kristaus portretas vaizduotas averse, o mažesnis imperatoriaus portretas - reverse. Šio auksinių monetų stiliaus įvedimas Justiniano II laikais nuo 695 m. paskatino Islamo Kalifato kalifą Abd al-Malik, kuris anksčiau kopijavo Bizantijos monetų dizainą pakeisdamas krikščioniškuosius simbolius islamiškais, sukurti atskirą islamišką monetų tipą, kuriose ant abiejų monetos pusių buvo tik užrašai. Tokio tipo monetos musulmoniškuose kraštuose kaldintos iki pat moderniųjų laikų.

Vakarų monarchijose, sekant helenistine ir Romos imperijos tradicija, ant vienos monetos pusės buvo vaizduojamas valdovo portretas; ši pusė buvo laikoma aversu.
| **Genovaitė Žukauskienė** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1951 m. rugpjūčio 2 d. (71 metai)Joniškis |
|  |
| Veikla | inžinierė, muziejininkė, kraštotyrininkė |
| Organizacijos | Šiaulių Aušros muziejus |
| Pareigos | Technikos istorijos skyriaus vedėja |
|  |
| Alma mater | Kauno politechnikos institutas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * 2009 m. Mikelio prizas
 |
|  |
|  **Vikiteka** | Genovaitė Žukauskienė |

Kraštotyrininkai inžinieriai, Šiaulių radijo ir televizijos muziejaus įkūrėjai Genovaitė Žukauskienė ir Jonas Rimkevičius
**Genovaitė Žukauskienė** (g. 1951 m. rugpjūčio 2 d. Joniškyje) – Lietuvos radiotechnikos inžinierė, muziejininkė, kraštotyrininkė.

Biografija
----------

Baigė Kauno politechnikos institutą, nuo 1970 m. Šiaulių televizorių gamyklos inžinierė technologė, nuo 1978 m. Televizijos instituto inžinierė konstruktorė. 1973–1994 m. vadovavo gamyklos kraštotyrininkams, rengė kraštotyrines-pažintines išvykas, per kurias rinko medžiagą ir eksponatus visuomeniniam Radijo ir televizijos muziejui.

Muziejus įkurtas 1982 m. gegužės 7 d. Nuo 1982 m. rugsėjo mėn. muziejaus vedėja, 1994 m. užsidarius gamyklai ir Radijo ir televizijos muziejui tapus Šiaulių Aušros muziejaus padaliniu – Aušros muziejaus darbuotoja, 1998–2009 m. Technikos istorijos skyriaus vedėja. Jos iniciatyva skyriuje per 7 000 eksponatų. Jai pavyko aptikti seniausią Lietuvoje, 1925 m. Šiaulių Stasio Brašiškio laboratorijoje pagamintą radijo imtuvą ir iš kolekcionieriaus įsigyti vertingiausią muziejaus ekspozicijos dviratį – Žagarės kalvio rankų darbo XIX a. pabaigos medinį apkaustytą dviratį. 1994 m. organizavo kasmetinius jaunųjų radijo konstruktorių konkursus, kurie 2004 m. tapo tarptautiniai.

Nuo 1997 m. respublikinių kraštotyros ekspedicijų dalyvė: Meteliai (1997 m.), Linkuva, Šaukėnai (1998 m.), Ylakiai, Kuršėnai (1999 m.), Raudėnai, Rokiškis (2000 m.), Žarėnai, Panemunėlis (2001 m.), Meškuičiai, Papilė (2002 m.), Kairiai, Plungė, Žemaičių Naumiestis (2003 m.), Baisogala, Gruzdžiai, Kužiai (2004 m.), Pašvitinys, Žagarė (2005 m.), Bazilionai (2006 m.), Skaistgiris (2007 m.), Panemunis (2008 m.) ir kt.

Bendradarbiauja su leidykla „Versmė", rašo straipsnius technikos istorijos tema, viena iš serijos „Lietuvos valsčiai" knygų „Gruzdžiai", „Kuršėnai", „Papilė", „Žiobiškis" ir daugiau kaip 40 straipsnių periodikoje autorių. Šiaulių kraštotyros draugijos tarybos narė. Jos kolekcijoje – daugiau kaip 1000 angeliukų.

Įvertinimas
-----------

* 2009 m. Mikelio prizas

Nuorodos
--------

* Genovaitė Žukauskienė – Šiaulių miesto šviesuolė Archyvuota kopija 2021-03-04 iš Wayback Machine projekto.
Rudros vyna
Sarasvatė su Sarasvatės vyna
Vičitra vyna
**Vyna** (skr. वीणा = IAST: *vīṇā*, tamil. வீணை ) – Pietų Azijos styginis muzikinis instrumentas (chordofonas), ilgakaklė liutnia. Naudojamas daugiausia Indijos klasikinėje muzikoje. Žodis „vyna" minimas dar Rigvedoje, juo vadinti įvairūs indų muzikiniai instrumentai, daugiausia įvairūs styginiai.

Vyną sudaro du rezonatoriai – vienas didelis, kitas mažas arba abu vienodi, priklausomai nuo vynos rūšies. Rezonatorius jungia kaklelis, kuriuo eina 4 pagrindinės (melodinės) ir 3 pagalbinės (akompanuojančios) stygos. Dalis vynų turi dalmenis, dalis – ne. Instrumentai gaminami iš tašytos medienos (tikmedžio, indenio), rezonatoriai – iš moliūgų. Stygos tvirtinasi specialiomis kabėmis. Garsas minkštas, turi daug atspalvių.

Pagrindinės vynos:

* Sarasvatės vyna – su dalmenimis, turi pagrindinį rezonatorių ir nedidelį pridėtinį;
* Rudros vyna – su dalmenimis, turi du vienodus apskritus rezonatorius;
* Vičitra vyna – be dalmenų, turi du vienodus apskritus rezonatorius;
* Čitra vyna – be dalmenų, turi du vienodus apskritus rezonatorius, turi 20–21 stygą;
* Mohano vyna – Vishwa Mohan Bhatt sukurta vyna – slide-gitara su nedideliu rezonatoriumi.

Tradiciškai vynomis atliekama klasikinė, religinė muzika (dhrupadas). Vyna grojanti vaizduojama deivė Sarasvatė.

Žymūs atlikėjai: Sundaram Balachander, Vishwa Mohan Bhatt, Asad Ali Khan, E. Gayathri, Inayat Khan, Chitti Babu, Veenai Dhanammal, Zia Mohiuddin Dagar, Gopal Krishan ir kt.

Panašūs instrumentai
--------------------

* Sitaras
* Sarodas
* Tanpura
* Pandura

Šaltiniai
---------

1. ↑  *(индийский муз. инструмент) Вина (индийский муз. инструмент)*,Большая советская энциклопедия, T. V (Вешин—Газли). – Москва: Советская энциклопедия, 1971

Nuorodos
--------

* Sarasvatės vyna, groja Jayanthi Kumaresh
* Rudra vyna, groja Ustad Bahauddin Dagar
* Vičitra vyna
* Čitra vyna
Aventino kalvos reginys
**Aventino kalva**, arba **Aventinas** (lot. *mons Aventinus*) – viena iš septynių Romos kalvų, ant kurių išsidėstęs senovinis Romos centras.

Aventino kalva buvo už senovinės šventosios miesto ribos – pomerijaus. Kalva nuo seno buvo siejama su plebėjais ir svetimšaliais. Čia stovėjo senovinė Cereros šventykla, taip pat Dianos, teikusi prieglobstį vergams, Junonos, Minervos, Lunos, Floros ir Merkurijaus šventovės.

Pavadinimo kilmė
----------------

Aventino kalva savo pavadinimą, pasak Livijaus ir Ovidijaus, gavo dėl ten palaidoto legendinio Albos karaliaus Aventino. Anot Varono, kita pavadinimo istorija yra susijusi su lotynišku žodžiu *aves* (paukščiai), mat ant kalvos suskrisdavę daug paukščių.

Mitologija
----------

Aventino kalva nuo seno buvo svarbi romėnų mitologijos vieta. Vergilijaus *Eneidoje* Aventino šlaito oloje gyveno milžinas Kakas, kurį Heraklis nužudė už tai, kad jis pavogė galvijus. Romos įkūrimo mite dvyniai Romulas ir Remas surengė augurų (pranašavimo iš paukščių) varžybas, kurių rezultatai turėjo lemti, ant kurios kalvos bus statomas miestas ir kuris iš dvynių jam vadovaus. Daugumoje mito versijų Romulas savo augurų palapinę įkurdino ant Palatino, o Remas – ant Aventino. Abu dvyniai skaičiavo dieviškąjį pritarimą reiškiančius paukščius, kurių Remas pamatė mažiau, todėl miestas buvo įkurtas ant Palatino kalvos ir pavadinamas Roma pagal Romulą.

Koordinatės: 41°53′ š. pl. 12°29′ r. ilg.﻿ / ﻿41.883°š. pl. 12.483°r. ilg.﻿ / 41.883; 12.483

Šaltiniai
---------

1. ↑  Tacitas, *Analai* XII.24.
2. ↑  Dalia Dilytė, *Senovės Romos kultūra*, Vilnius: Metodika, 2012, p. 219.
3. ↑  Titas Livijus, *Nuo Romos įkūrimo* 1.3.9.
4. ↑  Ovidijus, *Metamorfozės* XIV.621.
5. ↑  Varonas, *Apie lotynų kalbą* V.43.
6. ↑  Vergilijus, *Eneida* VIII.184–305.
7. ↑  Titas Livijus, *Nuo Romos įkūrimo* I.6.
Koordinatės: 55°48′49″ š. pl. 23°41′40″ r. ilg.﻿ / ﻿55.81361°š. pl. 23.69444°r. ilg.﻿ / 55.81361; 23.69444

Vėjo malūnas Paežeriuose

**Paežerių vėjo malūnas** – vėjo malūnas, stūksantis Paežeriuose, Šeduvos sen. prie kelio  **3407**  Velžiai–Radviloniai–Maldžiūnai , Radviliškio rajone.

Vėjo malūnas su technologine įranga nuo 1997 m. įtrauktas į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas 16750). Jis tvirtai įaugęs į Šeduvos krašto ūkio ir kaimo pramonės istoriją. Pats malūno pastatas ir jo aplinka išliko nepakitusios išvaizdos. Šiuo metu Šiaulių regione veikia du vėjo malūnai – Kleboniškių ir Paežerių.

Malūnas yra privatus, naudojamas pagal paskirtį – ūkinėms reikmės. Sutarus su savininku, galima apžiūrėti, susipažinti su malūnininko darbu. Jame malama naudojant elektros energiją, pora kartų per mėnesį. Iš viso sumalama apie 1 toną grūdų, tačiau su turima įranga malūnas būtų pajėgus per dieną sumalti iki 20 tonų. Jame išlikusi visa senoji technologinė įranga. Šiuo metu yra nulūžęs vienas sparnas, tačiau atlikus nedidelį sparnų remontą, malūnas galėtų veikti naudodamas vėjo jėgą.

Paežerių vėjo malūnas medinis, kepurinio tipo, akmenų mūro pamatais. Jis aštuonkampis, trijų aukštų. Jo kepurė aštuonkampė, su piramidės formos stogu. Kepurės pasukimo mechanizmas išorinis. Viduje yra išlikusi veikianti malimo įranga. Nepakitusi ir autentiška malūno aplinka – jis stovi ant kalniuko, prie kelio, arti nėra modernių statinių, nuo kalniuko atsiveria plati apylinkių panorama. Prie malūno išlikusi buvusi malūnininko sodyba.

Istorija
--------

Paežerių vėjo malūnas yra 1890 m. statybos. Sovietiniais metais buvo nacionalizuotas. Buvo malama visą sovietmečio laikotarpį. Paskutinį kartą malūnas remontuotas 2002 m. Tada buvo naujai apkaltos sienos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Vėjo malūnas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2014-12-01.

Nuorodos
--------

* Paežerių vėjo malūnas Archyvuota kopija 2014-05-17 iš Wayback Machine projekto.
* Lietuvos vėjo malūnai
* Malūnų kelias Archyvuota kopija 2015-01-03 iš Wayback Machine projekto.
| Aveljaneda*Avellaneda* |
| --- |
| *Paminklas Nikolasui Aveljanedai* |
|  |
| 

AveljanedaAveljaneda

34°40′0″ p. pl. 58°22′0″ v. ilg.﻿ / ﻿34.66667°š. pl. 58.36667°r. ilg.﻿ / 34.66667; 58.36667﻿ (Aveljaneda)Koordinatės: 34°40′0″ p. pl. 58°22′0″ v. ilg.﻿ / ﻿34.66667°š. pl. 58.36667°r. ilg.﻿ / 34.66667; 58.36667﻿ (Aveljaneda) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Argentinos vėliava Argentina |
| **Provincija** | Buenos Airių provincija Buenos Airių provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 24 314  |
| **Altitudė** | 2 m |
|  |
| **Tinklalapis** | www.todoavellaneda.com.ar |
|  **Vikiteka** | Aveljaneda |

**Aveljaneda** (isp. *Avellaneda*) – miestas rytų Argentinoje, uostamiestis Buenos Airių provincijos šiaurėje, Avejanedos apygardos centras. 329 tūkst. gyventojų (partide).

Aveljaneda – Buenos Airių priemiestis, sujungtas keletu tiltų per Riačiuelo (*Riachuelo*) upę. Svarbus geležinkelių mazgas, pramonės ir prekybos centras. Maisto (mėsos ir grūdų), tekstilės, naftos perdirbimo, metalurgijos, laivų statybos pramonė. Prekyba žemės ūkio produkcija.

Miestas kurėsi kaip darbininkų gyvenvietė ir vadintas *Barracas al Sur* („lūšnynai į pietus"), 1817 m. nutiestas pirmasis tiltas per Riačiuelo upę, pradėtos statyti pirmosios gamyklos. 1904 m. pavadintas Argentinos prezidento Nikolaso Aveljanedos garbei.

Aveljanedoje gyvena daug išeivių iš užsienio, čia yra gausi išeivių iš Lietuvos bendruomenė. 1941 Avellanedoje apsigyvenusių lietuvių vienuolių marijonų pastangomis įsteigta lietuvių Aušros Vartų parapija, 1942 m. pastatyta bažnyčia. Nuo 1942 m. vienuolyne veikė lietuvių pradinė mokykla (vadovavo seserys kazimierietės). 1953 m. mieste gyveno ~5000 lietuvių. 1948–2002 m. marijonai leido laikraštį „Laikas". Veikia Tautinis lietuvių muziejus (nuo 1956 m.), šokių, folkloro ansambliai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 9
2. ↑  Augustinas Steigvilas. *Avellaneda*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002

Nuorodos
--------

* www.todoavellaneda.com.ar
* Lietuviai Argentinoje