recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Vinrichas Kniprodė** |
| --- |
|  |
| Vinricho Kniprodės herbas |
| Vinricho Kniprodės herbas |
|  |
| Gimė | 1310 m.Monheimas prie Kelno |
| Mirė | 1382 m. birželio 24 d. (~72 metai)Marienburgas |
| Religija | katalikybė |
| Vokiečių ordino didysis magistras |
|  |
| Veikla | Vokiečių ordino karinis ir valstybės veikėjas, septintasis Vokiečių ordino magistras Prūsijoje. |
|  |
|  **Vikiteka** | Vinrichas Kniprodė |

**Vinrichas Kniprodė** (vok. *Winrich von Kniprode*, 1310 m. Monheimas prie Kelno – 1382 m. Marienburgas) – Vokiečių ordino karinis ir valstybės veikėjas, septintasis Vokiečių ordino magistras Prūsijoje.

Biografija
----------

Nuo 1338 m. Dancigo komtūras, nuo 1341 m. Balgos komtūras, nuo 1343 m. Ordino didysis maršalas.

1351 m. išrinktas Vokiečių ordino didžiuoju magistru, nepasižymėjo agresyvumu. Tik iš pradžioje, 1352 m. jo vadovaujama kariuomenė nuniokojo Raseinių, Ariogalos ir Gaižuvos žemes. 1362 m. pavasarį sugriauta Kauno pilis, vėliau sudeginta Veliuona ir Pieštvės pilis. Šios pilys vėliau nebeatstatytos.

Ordino užimtų žemių kolonizaciją vykdė taikiomis priemonėmis. Įvedė Ordino įstatymus, skatino žemdirbystę ir prekybą. 1370 m. padėjo sudaryti Hanzos sąjungos sutartį su Danija. Tais pačiais metais atrėmė didelį lietuvių kunigaikščių Algirdo ir Kęstučio puolimą Semboje. Tačiau 1377 m. Vytautas vis tik užėmė Įsruties pilį.

Vėliau sumaniai pasinaudojo Lietuvos kunigaikščių tarpusavio vaidais. 1380 m. vasario 27 d. Rygoje Jogaila ir Livonijos ordinas per įgaliotinius pasirašė paliaubų sutartį, o 1380 m. gegužės 31 d. po keturių dienų medžioklės, kurioje dalyvavo Vokiečių ordino magistras Vinrichas Kniprodė su savo palyda, Jogaila su savo patarėjais, Vytautas ir jo svainis Jonas Alšėniškis, tarp Kniprodės ir Jogailos buvo sudaryta slapta Dovydiškių sutartis, nukreipta prieš Kęstutį ir jo valdomas žemes. Tačiau Jogailai pralaimėjus Kulikovo mūšį, Ordinas šias sutartis panaudojo toliau kiršinant Lietuvos kunigaikščius.

Pasižymėjo kelione buriniu laivu 1379 m. pavasarį nuo Elbingo Priegliumi, Angrupe ir Mozūrijos ežerais, kai kilo idėja plukdyti miško medžiagą į Pamarį.

Mirė 1382 m. palaidotas Marienburgo Šv. Onos koplyčioje.

* Vinricho Kniprodės statulaVinricho Kniprodės statula
* Vinricho Kniprodės statula Malborko pilyjeVinricho Kniprodės statula Malborko pilyje
* Vinricho Kniprodės kenotafas Monheime prie ReinoVinricho Kniprodės kenotafas Monheime prie Reino

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prieš tai:**Heinrichas Dusemeris** |  **Vokiečių ordino didysis magistras**1351–1382 | Po to:**Konradas Ciolneris** |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Albertas Vijūkas-Kojelavičius. Lietuvos istorija. Kaunas, 1989 m.
50°04′03″š. pl. 14°28′18″r. ilg.﻿ / ﻿50.0675°š. pl. 14.4717°r. ilg.﻿ / 50.0675; 14.4717

| Eden Arena |
| --- |
|  |
| Vieta | Praha, Čekija |
| Atidarytas | 2008 m. gegužės 7 d. |
| Savininkas | Natland Group |
| Operatorius | Slavia Praha |
| Paviršius | Žolė |
| Architektas | Martin KotíkDaniel DvořákLeoš Zeman |
| Talpa | 20 800 sėdimų vietų |
| Lauko matmenys | 105 × 68 metrai |
| Nuomininkai | Slavia Praha |

**Fortuna Arena** (2008 m. ***Stadion Eden***, 2009–2012 m. ***Synot Tip Arena***, 2012–2018 m. ***Eden Arena***, 2018–2022 m. ***Sinobo Stadium***) – futbolo stadionas Prahoje, Čekijoje. Stadionas turi 20 800 sėdimų vietų ir yra vienas moderniausių šalyje. Jame namų rungtynes žaidžia SK Slavia Praha ir retkarčiais Čekijos vyrų futbolo rinktinė. Nuo 2010 m. iki 2012 m. stadione namų varžybas žaidė Bohemians 1905. 2011–2012 m. sezono UEFA Čempionų lygos grupių etape namų varžybas žaidė FC Viktoria Plzeň.

2013 m. rugpjūčio 30 d. stadione vyko UEFA Supertaurės finalas tarp FC Bayern München ir Chelsea FC. Po 11 m baudinių serijos laimėjo FC Bayern klubas.

Tarptautinės rungtynės
----------------------

| Data | Varžybos |  | Rezultatas |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2008 m. gegužės 27 d. | Draugiškos rungtynės | Čekija Čekija | 2–0 | Lietuva Lietuva |
| 2009 m. spalio 14 d. | 2010 m. pasaulio atranka (UEFA) | Čekija Čekija | 0–0 | Šiaurės Airija Šiaurės Airija |
| 2010 m. spalio 8 d. | UEFA Euro 2012 m. atranka | Čekija Čekija | 1–0 | Škotija Škotija |

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑   Archyvuota kopija 2013-10-17 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Fortuna Arena** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Apie stadioną stadiumguide.com svetainėje
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Johanas Tyfenas** |
| --- |
|  |
| Johano Tyfeno herbas |
| Johano Tyfeno herbas |
|  |
| Gimė | 1440 m. |
| Mirė | 1497 m. rugpjūčio 25 d. (~57 metai)Lvovas |
| Religija | katalikybė |
|  |
|  **Vikiteka** | Johanas Tyfenas |

**Johanas Tyfenas** (arba *Jonas fon Tyfenas*, vok. *Johann von Tieffen*, m. 1497 m. rugpjūčio 25 d. Lvovas) – Vokiečių ordino karinis ir valstybės veikėjas, Vokiečių ordino magistras.

Biografija
----------

Kilęs iš Šveicarijos. Įstojęs į Ordiną iš pradžių buvo alininku, nuo 1474 m. Klaipėdos komtūras, nuo 1476 m. didysis komtūras. Atstovavo Ordinui diplomatinėse misijose Europos valdovų dvaruose. kai didžiuoju magistru buvo Martynas Vethauzenas, buvo jo atstovas prie Lenkijos karaliaus. Nuo 1480 m. Pokarvio komtūras.

1489 m. kapitulos išrinktas didžiuoju magistru nedelsdamas nuvyko į Radomą ir prisiekė ištikimybę Lenkijos karaliui Kazimierui Jogailaičiui. Užsitikrinęs valstybės sienų saugumą, užsiėmė vidinėmis Ordino reformomis.

1492 m. Lenkijos karalius Jonas Albrechtas pasiūlė Vokiečių ordiną perkelti į Podolę kovai su Maskva. Tačiau Johanas Tyfenas tam pasipriešino, suprasdamas, kad tai gali būti lemtinga Ordinui. Jį palaikė ir Šventosios Romos imperijos imperatorius Maksimilijonas I Habsburgas, nutraukęs karaliaus diplomatinius žygius. Vis tik, 1493 m. gegužės 29 d. prisiekęs ištikimybę Jonui Albrechtui, pasiuntė 400 riterių pagalbon Lenkijos kare su Turkija.

Vykdamas kartu su riteriais susirgo ir mirė Lvove. Palaidotas Karaliaučiaus katedroje.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prieš tai:**Martynas Vethauzenas** |  **Vokiečių ordino magistras**1489–1497 | Po to:**Frydrichas Vetinas** |
| **Anas fon Zangershauzenas** |
| --- |
|  |
| Ano fon Zangershauzeno herbas |
| Ano fon Zangershauzeno herbas |
|  |
| Mirė | 1273 m. liepos 8 d.Vokietijoje |
|  |
|  **Vikiteka** | Anas fon Zangershauzenas |

**Anas fon Zangershauzenas** (vok. *Anno von Sangershausen*, g. Zangershauzene, Tiuringija – m. 1273 m. liepos 8 d. Vokietijoje) – Livonijos ordino krašto magistras, Vokiečių ordino magistras, numalšinęs Didįjį prūsų sukilimą.

Biografija
----------

Livonijos magistro antspaudas su užrašu "(Sigillum) (Ru) MENDATORIS DOM (-ės) () VTO (NIC) Aš Livonijoje"
Vokiečių ordino riteris, Livonijos ordino magistru paskirtas, kai buvo atšauktas Lietuvos didžiojo kunigaikščio Mindaugo papirktas Andrius fon Štirlandas. 1254 m. antroje pusėje iš Livonijos išvykus Vokiečių ordino didžiojo magistro vietininkui Eberhardui Seinui jis vengė konflikto su Mindaugu. Kartu siekė pasinaudoti Mindaugo dovanojimais ordinui Žemaitijoje.

Tęsė Klaipėdos statybą. 1254 m. pirmoje pusėje Livonijos ordinas atrėmė didelį sembų surengtą Klaipėdos pilies puolimą. Anas fon Zangershauzenas už tai bandė pulti Sembą per Kuršių neriją, bet 1254 m. viduryje buvo sumuštas. Žemaičiams suaktyvinus kovą prieš Livonijos ordiną ir 1255 m. nusiaubus Kuršą Anas fon Zangershauzenas 1255 m. viduryje ir antroje pusėje nusiaubė Žemaitiją.

1257 m. pradžioje Vokiečių ordino kapitula Romoje jį išrinko Vokiečių ordino didžiuoju magistru, bet išvykti į ordino būstinę Ake (dab. Izraelis) nepavyko. Aleksandras Nevskis apsupo Dorpatą. Po 1260 m. Livonijos ordino pralaimėjimo Durbės mūšyje kilo Didysis prūsų sukilimas, iš pradžių Ordinas patyrė kelis skaudžius pralaimėjimus. Zangershauzenui teko užsiimti diplomatine veikla, važinėti po Europą ir organizuoti riterius kovai su sukilėliais. Jį parėmė popiežius Urbonas IV, atleidęs riterius nuo nuodėmės žudyti ir plėšikauti prūsų žemėse. Gavęs tokią privilegiją, Anas fon Zangershauzenas užverbavo nemažai riterių Reino žemėje, Tiuringijoje, Saksonijoje, Čekijoje ir Austrijoje. Dėl jo įtakos popiežius Klemensas IV paskelbė Kryžiaus žygį prieš prūsus.

Mirė vienos diplomatinės kelionės, steigiant naujas komtūrijas Vokietijoje, metu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Edvardas Gudavičius. *Anas fon Zangershauzenas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prieš tai:**Andrius fon Štirlandas** |  **Krašto magistras**1253–1256 | Po to:**Burkhardas fon Hornhauzenas** |
| Prieš tai:**Popomas Osternachas** |  **Vokiečių ordino magistras**1256–1273 | Po to:**Hartmanas Helderungenas** |
**Ernestas fon Racburgas** (vok. *Ernst von Ratzeburg*, žuvo 1279 m. kovo 5 d. Aizkrauklėje) – Livonijos ordino krašto magistras.

Biografija
----------

Livonijos ordinui 1272 m. užvaldžius Žiemgalą, Ernestas fon Racburgas bandė perkelti karo veiksmus į Lietuvą, į jos valdomas ar jos įtakos veikiamas žemes. 1275 m. lietuvių gyvenvietės Naujinio vietoje pastatydino Daugpilio pilį. Netrukus ją apgulė Lietuvos didžiojo kunigaikščio Traidenio vadovaujama lietuvių kariuomenė, bet nesugebėjo užimti.

1276 m. Ernestas fon Racburgas kartu su Rygos arkivyskupu sudarė su Lietuva trumpalaikes paliaubas. 1279 m. vasario pabaigoje pasitelkęs danus iš Šiaurės Estijos bei pavaldžius žiemgalius ir kuršius, Ernestas fon Racburgas surengė žygį į Traidenio domeną ir nusiaubė Kernavės apylinkes. Grįžtančią Livonijos ordino kariuomenę lietuviai pasivijo ir Aizkrauklės mūšyje sumušė. Per mūšį Ernestas fon Racburgas žuvo, jo planai užkariauti Lietuvą žlugo.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prieš tai:**Valteris fon Nortekenas** |  **Krašto magistras**1273–1279 | Po to:**Gerhardas fon Kacenelbogenas** |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Edvardas Gudavičius. *Ernestas fon Racburgas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 564 psl.
| **Karlas Liudvikas** |
| --- |
| Ciešino kunigaikštis |
|  |
| Habsburgų |
| Gimė | 1771 m. rugsėjo 5 d.Florencija, Toskanos didžioji kunigaikštystė |
| Mirė | 1847 m. balandžio 30 d. (75 metai)Viena, Austrijos imperija |
| Tėvas | Leopoldas II |
| Motina | Marija Luiza |
| Sutuoktinis (-ė) | Nassau-Veilburgo Princesė Henrieta |
| Vaikai | Karalienė Marija Teresė, Albertas, Karlas, Frederikas, Rudolfas, Marija, Vilhelmas Francas. |
| Ciešino kunigaikštis |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Šv. Huberto ordinas (Bavarija)Šv. Huberto ordinas (Bavarija) |
|  |
|  **Vikiteka** | Karlas Liudvikas |

**Erchercogas Karlas Liudvikas** (vok. *Erzherzog Karl von Österreich*; 1771 m. rugsėjo 5 d. – 1847 m. balandžio 30 d.) – buvo trečiasis imperatoriaus Leopoldo II sūnus, vienas iš svarbiausių Austrijos kariuomenės vadų Napoleono karų laikotarpiu.

Biografija
----------

Karlas Liudvikas su šeima
Gimęs Florencijoje Karlas jaunystę praleido Toskanoje ir Vienoje, kur jį įsūnijo Ciešino kunigaikštis Albertas Kazimeras.

Karlas pradėjo karinę karjerą Austrijos Nyderlanduose, ką tik prasidėjus Prancūzijos revoliucijai: vadovavo brigadai per Žemapo mūšį, dalyvavo 1793 m. kampanijoje ir Niervindeno mūšyje. Tais pačiais metais jis tapo lauko maršalu, o Fleriuso mūšyje buvo vienas iš pagrindinių vadų. 1795 m. jis buvo paskirtas Austrijos pajėgų prie Reino vadu ir po dvejų metų intensyvių kovų su Prancūzijos armijomis – buvo pripažintas vienu iš geriausių kariuomenės vadų Europoje. 1797 m. jis buvo paskirtas į Italiją sustabdyti Napoleono žygį, bet turėjo atsitraukti. 
Prasidėjus Prancūzijos karui prieš Antrąją koaliciją, Karlas dviejuose mūšiuose sutriuškino prancūzų pajėgas vadovaujamas Žano Džordono, įsiveržė į Šveicariją ir sutriuškino A. Masenos pajėgas per pirmąjį Ciuricho mūšį, bet dėl ligos turėjo palikti tarnybą. Netrukus jis vėl buvo pašauktas apginti Vienos nuo Žano Morėjaus pajėgų, ir prisidėjo jį įveikiant 1800 m. gruodžio 3 d. per Hohenlindeno mūšį.

Katastrofiška Trečiosios koalicijos karo baigtis, ir paties Karlo patirtas pralaimėjimas A. Masenai Italijoje, nulėmė, kad jis pradėjo Austrijos armijos reorganizaciją. 1806 m. jis buvo paskirtas vyriausiuoju kariuomenės vadu. Nepaisant to, Penktosios koalicijos karo pradžia buvo Austrijai nesėkminga, Vieną teko evakuoti. Karlas įveikė Napoleono pajėgas Asperno-Eslingo mūšyje, bet po dviejų savaičių Napoleonas puolė vėl ir sutriuškino austrus Vagramo mūšyje. Po šio pralaimėjimo Karlas atsistatydino iš visų užimamų postų. Nuo to laiko jis kariuomenėje nebetarnavo, išskyrus trumpą laikotarpį 1815 m. kai vadovavo Mainco forto įgulai.
1815 m. Karlas vedė Nassau-Veilburgo princesę Henrietą. Su ja susilaukė septynių vaikų. 1822 m. tapo Ciešino kunigaikščiu. Karlas Liudvikas mirė 1847 m. balandžio 30 d. Jo kūnas buvo palaidotas imperatoriškoje kriptoje Vienoje.

Nuorodos
--------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prieš tai:**Maksimilianas Francas** | **Vokiečių ordino didysis magistras**1800–1804 | Po to:**Antonas Viktoras** |
Pilies griuvėsiai
**Balgos pilis** – pilis Varmėje (Prūsija, dab. Kaliningrado sr.), Aismarių rytinės pakrantės stačiame kyšulyje, į pietus nuo Karaliaučiaus, netoli Šventapilės.

Istorija
--------

Ankstesnis ten stovėjusios varmių pilies vardas – *Undenava*, arba *Vundenava*. Toje vietoje 1239 m. minima prūsų pilis (vok. *Honeda*). 1239 m. Vokiečių ordino kariuomenė, padedama į jos pusę perėjusio pilies viršininko *Kodrūno*, užėmė pilį. Jos vietoje kryžiuočiai pastatydino mūrinę savo pilį, šalia jos, rytinėje pusėje įrengė didelį papilį.

Pilis tapo Notangos komtūro rezidencija, svarbiu atsparos punktu užkariaujant notangus ir sembus. Varmių vadas Pijopas 1240 m. apsiautė pilį, bet žuvo jos neužėmęs. Varmių didžiūnai Gobotiniai puldinėjo Balgą iš netoliese esančios Partigalos pilies ir Skrando kuoro. Per 1242–1249 m. ir 1260–1274 m. prūsų sukilimus Balgą puolė varmiai su notangais ir bartais, bet t. p. neužėmė. Iš Balgos kryžiuočiai puolė Notangą, Sembą.

1258 m. jau minima Balga (*Ballge, Balige, Balyge*). Balgoje buvo stipri įgula ir kariuomenė puolimams. Patogi geografinė padėtis kryžiuočiams leido jau nuo 1290 m. ruošti plėšikiškus žygius iš Balgos į Žemaitiją. 1382 m. komtūratui priklausė 1395 arkliai ir šauliai.

1525 m. Balgą Prūsijos kunigaikštis Albrechtas Brandenburgietis iki gyvos galvos davė valdyti Sembos vyskupui Georgui Polenzui (m. 1550 m.). Vėliau pilis sunyko. Karo su švedais metu 1620 m. Gustavas Adolfas Balgą naudojo kaip savo bazę. Vėliau vienoje iš pilies patalpų atidaryta smuklė, o bokštas naudotas kaip švyturys.

1701 m. Frydrichas I įsakė Balgos akmenį naudoti tvirtovės Pilau statybai ir pilis faktiškai tapo akmens skaldykla.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Romas Batūra, Algirdas Matulevičius. *Balgos pilis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 499 psl.

54°33′09″ š. pl. 19°58′12″ r. ilg.﻿ / ﻿54.55250°š. pl. 19.97000°r. ilg.﻿ / 54.55250; 19.97000
54°36′50″ š. pl. 20°15′00″ r. ilg.﻿ / ﻿54.61389°š. pl. 20.25000°r. ilg.﻿ / 54.61389; 20.25000

Brandenburgo pilies griuvėsiai
**Brandenburgo pilis** – Vokiečių ordino pilis Prūsijoje, Notangos žemėje, Pokarviuose prie Aismarių, Prėskingos (vok. *Frisching*) žiočių dešiniojoje pusėje.

Istorija
--------

Pilį tarp Balgos ir Karaliaučiaus pilių pastatydino Vokiečių ordinui į pagalbą atvykęs Brandenburgo markgrafas Otonas III Brandenburgietis per Didįjį prūsų sukilimą (1260–1274 m.) tuoj po Vokiečių ordino 1261 m. pralaimėto Pokarvio mūšio. Iš pradžių buvo medinė, pilį sunaikinus varmių vado Glapo sukilėliams, Otonas su didele kariuomene sugrįžo į Prūsiją ir toje pat vietoje 1267 m. pastatydino mūrinę pilį. 1275–1290 m. pilis buvo labai sustiprinta, keturkampę keturių korpusų pilį su dideliu papiliu saugojo vandens kliūtys ir gynybiniai grioviai.

Iš Brandenburgo pilies Vokiečių ordinas puldinėjo Sūduvą, lietuvių pilis Nemuno dešiniajame krante, net Gardino, Brastos apylinkes, Žemaitijos pietvakarių dalis. 1362 m. puolė Kauno, 1375 m. – Trakų, 1382 m. ir 1394 m. – Vilniaus pilis. 1415–1422 m. pilyje kalintas buvęs didysis Vokiečių ordino magistras Heinrichas fon Plauenas. 1454–1456 m. apgriauta Lenkijos kariuomenės, 1520 m. sudegė, netrukus atstatyta. 1525–1752 m. pilyje rezidavo Brandenburgo apskr. viršininkas, vėliau apleista. Išliko pilies ir bažnyčios, statytos 1320 m. griuvėsiai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Romas Batūra. *Brandenburgo pilis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 416 psl.
**Georgenburgas** arba **Jurgenburgas** (vok. *Georgenburg, Jürgenburg* – 1343–1403 m. Vokiečių ordino pilis, stovėjusi ant Nemuno kranto prie dab. Jurbarko.

Istorija
--------

Pilį pastatydino didysis Vokiečių ordino magistras Liudolfas Kenigas. 1381 m. žvalgyti Georgenburgo apylinkių Lietuvos didysis kunigaikštis Kęstutis pasiuntė sūnų Vytautą, o pats 1382 m. balandžio mėn. Nemunu laivais priplaukė iki Georgenburgo ir iš bombardų apšaudė pilį. Komtūras Johanas fon Meldingenas sudegino papilį, bet pilį, tris dienas lietuvių puolamą, apgynė.

1384 m. liepos 9 d. Vytautas, grįždamas iš Prūsijos, kur buvo pabėgęs pas kryžiuočius, netikėtai apgaule užėmė ir sudegino Georgenburgą, į nelaisvę paėmė vicekomtūrą Dytrichą von Grūstę ir 10 Vokiečių ordino riterių. 1387 m. kryžiuočiai pilį atstatė. 1390 m. vėl pas juos pasitraukusiam Vytautui buvo patikėtos Georgenburgo ir kitos Panemunės pilys, jį rėmę žemaičiai gavo teisę per Georgenburgą, Ragainę ir Klaipėdą vykti prekiauti į Prūsiją.

1392 m. Georgenburge Vytautas priglaudė savo sąjungininkus Joną Alšėniškį, Jurgį Narimantaitį ir kitus kunigaikščius, kuriuos įkaitais buvo davęs Vokiečių ordinui. 1392 m. Vytautas pilį paliko ir grįžo į Lietuvą. Iki 1398 m. pilyje kaip įkaitas buvo laikomas iš Marienburgo pilies perkeltas Vytauto brolis Žygimantas Kęstutaitis. 1403 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytauto kariuomenė Georgenburgą vėl sugriovė, pilis nebuvo atstatyta.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Tomas Baranauskas. *Jurgenburgas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 52 psl.
**Kaimės pilis** – prūsų, vėliau Vokiečių ordino pilis prie Kaimės gyvenvietės, (nuo 1946 m. rus. *Zarečje* Kaliningrado sritis).

Istorija
--------

XIII a. pirmoje pusėje ant sembų piliakalnio, esančio netoli Dunavos upės, buvo pastatyta medinė pilis, kurią 1255 m. užėmė Vokiečių ordinas. Ji minima 1258 m. Vokiečių ordino ir Sembos vyskupo žemių dalybų akte. 1261 m. pilis buvo perstatyta, padidinta ir perduota valdyti kryžiuočiams ėmusiam tarnauti sembų vitingui Geidučiui (*Geidute*). 1348 m. ir 1350 m. ją užėmė ir sudegino Kęstutis. 1352 m. jos vietoje iš akmenų pastatyta mūrinė pilis, iš visų pusių saugoma vandens – buvo patvenkti upeliai. 1782 m. pilis vėl perstatyta iš akmenų bei plytų ir padidinta, turėjo aukštą bokštą. 1918 m. pilis perstatyta į dvaro rūmus. Po Antrojo pasaulinio karo pilyje įkurtos kolūkio dirbtuvės, tvartai, kiaulidės, vėliau apleista. Išlikę tik sienų fragmentai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Valdemaras Šimėnas. *Kaimės pilis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 135 psl.

54°47′20″ š. pl. 20°53′30″ r. ilg.﻿ / ﻿54.78889°š. pl. 20.89167°r. ilg.﻿ / 54.78889; 20.89167
Kristmemelio sutarties (1431 m.) tekstas
**Kristmemelis** arba *Kirsmemelis* (vok. *Christmemel*) – Vokiečių ordino pilis, pastatyta 1313 m. pavasarį Nemuno dešiniajame krante, greičiausiai apie 1,5 km į pietryčių nuo dab. Skirsnemunės bažnyčios, prie Talkoto upelio žiočių (pagal vokiečių istoriką J. Foigtą, apie 50 km nuo Ragainės).

Istorija
--------

Pilis turėjo apie 400 vyrų įgulą. 1315 m. rudenį įvyko Kristmemelio mūšis, kai pilį apgulė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenė, buvo panaudotos apgulties mašinos ir slavų lankininkai-samdiniai. Kovos vyko apie 3 savaites, buvo sunaikintas priešpilis, tačiau apgultis nepavyko ir buvo nutraukta dieną prieš atvykstant kryžiuočių pastiprinimui.

Atstatyta pilis vėl buvo puolama. 1324 m. liepą apie 400 lietuvių bandė netikėtai užpulti tvirtovę, tačiau vietos gyventojas įspėjo įgulą. Lietuviai buvo įvilioti į spąstus ir nugalėti, žuvo jų vadas ir jiems teko atsitraukti. Vokiečių metraštininkas Petras Dusburgietis užfiksavo pagoniškos ištikimybės aktą: kai lietuviai grįžo į pilį atsiimti savo vado lavono, juos pasitiko kryžiuočių strėlių salvės, tačiau nepaisant didelių nuostolių, pagonys sugebėjo išnešti kūną. Prūsijos kronikų žiniomis, 1328 m. tvirtovę apgadino „drebanti žemė", kurią galbūt sukėlė erozija arba purvo nuošliauža. Kryžiuočių įgula pilį sunaikino ir persikėlė į Klaipėdą. Pilies vietoje buvusias dviejų kalvelių liekanas 1946 m. per pavasario potvynius nuplovė Nemunas.

Kartais, ypač senesnėje istorijos literatūroje, ji tapatinama su Panemunės pilimi arba manoma, kad ji stovėjusi ant Mastaičių piliakalnio Nemuno kairiajame krante.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Zinkus, Jonas; et al. eds. (1985–1988). „Christmemelis". *Tarybų Lietuvos enciklopedija*. **1**. Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija. p. 322. LCCN 86232954.
2. 1 2  „Kristmemelis". *Gynybiniai įtvirtinimai (XIII-XVIII a.)*. Society of Lithuanian Archaeology. Suarchyvuotas originalas 2016-03-03. Nuoroda tikrinta 2010-07-16.
3. 1 2  Urban, William (2006). *Samogitian Crusade*. Chicago: Lithuanian Research and Studies Center. pp. 66–67. ISBN 0-929700-56-2.
4. ↑  Zabiela, Gintautas (1995). *Lietuvos medinės pilys*. Vilnius: Diemedis. p. 251. ISBN 9986-23-018-7.
5. ↑  Adolfas Tautavičius. *Kristmemelis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 101 psl.
6. ↑  Pakštas, Kazys (1933–1944). „Christmemelio pilis". In Biržiška, Vaclovas (red.). *Lietuviškoji enciklopedija*. **5**. Kaunas: Spaudos Fondas. pp. 858–859. LCCN 37032253.
| Frederikasangl. *Frederick* |
| --- |
|        |
| *Miesto rotušė* |
|  |
| 

FrederikasFrederikas

39°25′35″ š. pl. 77°25′13″ v. ilg.﻿ / ﻿39.42639°š. pl. 77.42028°r. ilg.﻿ / 39.42639; 77.42028﻿ (Frederikas (Merilandas)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5)------ vasaros: (UTC-4) |
|  |
| **Valstybė** | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos |
| **Valstija** | Merilandas Merilandas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1745 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 65 239  |
| **Plotas** | 57,50 km² |
| **Tankumas** (2010) | 1 135 žm./km² |
| **Altitudė** | 92 m |
|  |
| **Tinklalapis** | www.CityOfFrederick.com |
|  **Vikiteka** | Frederikas |

**Frederikas** (angl. *Frederick*) – miestas Merilando valstijoje, JAV. Apygardos administracinis centras. Po Baltimorės antras pagal gyventojų skaičių valstijoje. 2010 m. JAV gyventojų surašymo duomenimis, jame gyveno 65 tūkst. žmonių. Yra oro uostas, Fort Ditriko (angl. *Fort Detrick*) karinė bazė, veikia trys aukštosios mokyklos.

Istorija
--------

Frederikas buvo įkurtas 1745 m. ant *Carroll Creek* upelio krantų. Kolonijiniu laikotarpiu miestas tarnavo kaip pagrindinių kelių sankirta, todėl Amerikos revoliucijos metu britai čia dislokavo heseniečių įgulą, kad galėtų kontroliuoti pro miestą einančius maršrutus. Ilgainiui heseniečiai čia ir apsistojo. XIX a. miestelio apylinkėse buvo išgaunama daug aukso, vario, kalkakmenio, marmuro, geležies ir kitų metalų, išaugo prekyba. Iki kol Didžiojo Airijos badmečio metu miestelyje neįsikurdino pabėgėliai iš Airijos, tautinę daugumą sudarė vokiečių kilmės piliečiai.

*Carroll Creek* upelis
Kadangi miestelio teritorijoje susikirto svarbūs keliai, JAV pilietinio karo metu jis tapo Merilando kampanijos centru, tad jo teritorija marširavo tiek Sąjungos, tiek ir Konfederacijos kariai.

Nuorodos
--------

* Savivaldybės svetainė
*Kitos reikšmės – Vičiūnai (reikšmės).*

Vičiūnų grupė|  |
| Forma | Privati bendrovė |
| Pramonė | Žuvų apdirbimas |
| Įkurta | 1991 m. |
| Centrinė būstinė | Karaliaus Mindaugo pr. 38,Kaunas, Lietuva Lietuva |
| Produkcija | žuvies, surimio produktai |
| Tinklalapis | www.viciunaigroup.eu |

Logistikos sandėlys Kauno LEZ, 2017 m.
**Vičiūnų grupė**, taip pat **VIČI, Vičiūnai** – lietuviško kapitalo įmonė, žinoma Lietuvoje ir užsienyje kaip krabų lazdelių ir kitų produktų iš surimio bei žuvies gamintoja. „Vičiūnų" įmonių grupė istoriją skaičiuoja nuo 1991 m. Būstinė įsikūrusi Kaune, Karaliaus Mindaugo pr. 38.

Grupė su „VIČI" prekių ženklu tiekia savo produkciją vartotojams į dešimtis pasaulio šalių. Įmonių grupę sudaro apie 80 įmonių įvairiose šalyse, produkciją tiekia 8 grupės fabrikai. Grupėje dirba daugiau nei 8 000 žmonių. Žymesnės grupės įmonės, gaminančios atvėsintus ir šaldytus maisto produktus:

* Plungėje – UAB „Plungės kooperatinė prekyba", UAB „Vičiūnai ir partneriai", UAB „Baltic food partners", UAB „Plungės duona", UAB „Orka foods".
* Kaune – UAB „Baltic fish export".
* Taline (Estija) – AS „Paljassaare Kalatoostus".
* Santandere (Ispanija) – S.L.U. „Sistemos Britor"

Grupės produktų „krepšelyje" yra daugiau kaip 3 tūkst. pavadinimų prekių, pažymėtų „Viči", „Esva", „Columbus", „Rido" ir kitais prekių ženklais. Grupės prekybos kompanijos atstovauja prekių ženklams „Hortex", „McCain", „Nestle", „Dujardin". Taip pat veikia prekyba „HORECA" sektoriuje (maitinimo, apgyvendinimo paslaugos).

Kritika
-------

Ukrainos vyriausybė įtraukė „Vičiūnų grupę" į Rusijos–Ukrainos karo rėmėjų sąrašą, nes nenutraukė veiklos Rusijoje. Padalinio Kaliningrado srityje vadovai lietuviai susitikimuose Maskvoje atstovavo Rusijai.

LRT žurnalistinis tyrimas surado kad Vičiūnų grupė į Rusiją daug kartų eksportavo kariniam naudojimui skirtus komponentus.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3
2. ↑  Ukrainos korupcijos prevencijos agentūra įtraukė „Vičiūnų grupę" į karo rėmėjų sąrašą *vz.lt* 2024-01-04
3. ↑  „Vičiūnai-Rus" vadovai lietuviai susitikimuose Maskvoje atstovavo Rusijai *lrt.lt* 2024-03-14
4. ↑  Juknevičiūtė, Rūta (2024-04-09). „LRT tyrimas. Matijošaičio verslas į Rusiją vežė kare pritaikomas prekes". *lrt.lt*. Nuoroda tikrinta 2024-04-09. „„Vičiūnų grupei" priklausanti „Plungės kooperatinė prekyba" į Rusiją bent 11 kartų vežė į sankcijas įtrauktas prekes. Tarp vežtų prekių – ir tos, kurios įtrauktos į aukšto prioriteto kovos lauko prekių sąrašą, pavyzdžiui, guoliai, kuriuos Rusija naudoja tankų gamybai."

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vičiūnų grupė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Ngamio ežeras |
| --- |
|  |
| Vieta | Botsvanos vėliava Botsvana |
| Plotas | 250 km² |
| Kilmė | tektoninė |
| Įteka | Okavangas |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Ngamio ežeras

  |
| **Koordinatės** |  20°30′0″ p. pl. 22°40′0″ r. ilg.﻿ / ﻿20.50000°š. pl. 22.66667°r. ilg.﻿ / 20.50000; 22.66667 |

**Ngamio ežeras** (angl. *Lake Ngami*) – nenuotakus ežeras Botsvanoje, į šiaurę nuo Kalahario dykumos. Ežerą sezoniškai papildo Okavango upė per Okavango deltą. Ngamio ežeras išnykusio senovinio Makgadikgadžio ežero fragmentas. Nepaisant, kad ežeras nuolat mažėja nuo 1980 m. jis išlieka labai svarbi natūrali aplinka laukiniams paukščiams ir gyvūnams.

Ngamio ežerą XIX–XX a. lankė daug žymių žmonių. 1849 m. Deividas Livingstonas ežerą apibūdino kaip „tviskantį ežerą, apie 80 mylių ilgio ir 20 mylių pločo". Taip pat jis paminėjo ir keistus vietinius žmones. XIX a. vid.. ežerą lankė Čarlzas Džonas Andersonas ir Frederikas Tomasas Grinas. Frederikas Lagardas vedė prie ežero britų ekspediciją 1896 m. Arnoldas Veinholdas Hodsonas lankėsi šiose apylinkėse jo kelionės metu iš Serovės link Viktorijos krioklio 1906 m.
Bauskės pilis, 2015
Bauskės pilis nuo Nemunėlio
Bauskės pilies bokštas
Pilies kiemas
Bauskės pilis iš vakarų pusės
**Bauskės pilis** – pilis Latvijoje, Žiemgaloje, Bauskėje, Nemunėlio ir Mūšos santakoje, 70 km nuo Rygos ir 20 km nuo Lietuvos sienos.

Istorija
--------

Pradėta statyti 1443 m. kai Vokiečių ordinas, pabūgęs sustiprėjusios Lietuvos didžiosios kunigaikštystės pradėjo stiprinti savo valstybės pietines sienas. Senoji renesanso stiliaus pilis baigta 1456 m.

Pastatyta ant dolomito pagrindo, todėl pamatai beveik neįgilinti. Tačiau šiuo metu dėl susiformavusio kultūrinio sluoksnio pamatų apačia atsidūrė 2–5 m gylyje. Statybai naudotas tas pats dolomitas, lauko rieduliai, pastatų kampai ir angos išmūryti degtomis molio plytomis. Perdangoms pirmuosiuose aukštuose naudotos arkinės konstrukcijos, viršutinių aukštų perdengimai ir stogų konstrukcija iš medienos. Išorinių pilies sienų storis siekia 2,5 m.

Statant bokštą jis kelis kartus griuvo. Pasak legendos, statytojai kreipėsi į žynį, kuris pataręs į bokšto sieną įmūryti ką nors gyvą, kas pirmasis ateis prie pilies. Tačiau, koks buvo statybininkų nustebimas, kai auštant pasigirdo žingsniai ir iš rūko išniro… paties statybos viršininko jaunutė žmona, atnešusi jam pusryčius. Laimė, kad prieš ją bėgo šunelis. Jis ir tapo pilies bokšto tvirtybės garantu. Sakoma, kad ir dabar tyliomis vasaros naktimis vis dar pasigirsta jo balsas. Nuo bokšto atsiveria plati Bauskės apylinkių panorama.

Apie 1518 m. greta pilies jau buvo išaugęs miestelis Vairogmiestis. Tačiau 1562 m. pilis tapo Vokiečių ordino sostine, todėl buvo praplėsta, pristatyta Naujoji pilis. 1587–1596 m. pilis tapo ir pirmojo Kuršo hercogo Gothardo Ketlerio rezidencija, todėl miestelis buvo perkeltas toliau ir pavadintas Bauske.

Šiaurės karo metu pilį kelis kartus buvo užėmę švedai, rusai, lietuviai. 1706 m. pilį užėmę rusai ją susprogdino ir po to, kaip netekusi fortifikacinės reikšmės, ji nebeatstatyta. Griuvėsius naikino ir aplinkiniai gyventojai, statydami savo namus.

Restauracija
------------

Pilies griuvėsius tyrinėti pirmasis pradėjo šių žemių šeimininkas kunigaikštis Paulius Lyvenas apie 1874 m. Tuo metu nubraižyti ir pirmieji pilies planai. 1973 m. nutarta pilį atstatyti, kaip vienintelę Latvijoje manierizmo epochos pilį. Ją konservuoti pradėta apie 1976 m. atlikus archeologinius tyrimus.Tačiau pilies atstatymas vykdomas neprisilaikant paminklų restauravimo principų: naudojamos silikatinės ir gamykloje gamintos molio plytos, mūritos plytos ir kitos šiuolaikinės medžiagos.

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Mežuotnės piliakalnis 9 km |  |  |  |
| Lyčų piliakalnis 26 km |  | Auželių piliakalnis 14 km |
| Žeimelio piliakalnis 18 km | Šimonių piliakalnis 40 km | Kamardės piliakalnis 16 km |

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Bauskės pilis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Bauskė ir pilis
* Bauskas pils
23°06′ p. pl. 134°57′ v. ilg.﻿ / ﻿23.100°š. pl. 134.950°r. ilg.﻿ / 23.100; 134.950

Mangareva žvelgiant iš lėktuvo
Mangarevos rifo žemėlapis
**Mangareva** (pranc. *Mangareva*) – sala Ramiajame vandenyne, Prancūzijos Polinezijos rytuose, didžiausia ir svarbiausia iš Gambjė salų. Plotas – 15,4 km².

Mangareva yra nedideliame salyne, apsuptame koralų rifo ir lagūnos. Šalia yra keletas mažesnių salų (Taravai, Aukena, Akamaru) ir daug mažų salelių (*motu*), kartu sudarančių Mangarevos salų spiečių. Sala yra ~8 km ilgio, siaura, vulkaninės kilmės, kalnuota. Aukščiausia vieta – Dafo kalnas (441 m). Krantai statūs, išraižyti įlankų.

2017 m. Mangarevoje gyveno 1384 žmonės (daugiausia – mangarevai). Verčiamasi žvejyba, kopros rinkimu, žemės ūkiu, turizmu. Pagrindinė gyvenvietė – Rikitea. Oro uostas yra netolimoje Totegegijė salelėje. Iš Mangarevos laivu galima pasiekti kitais būdais iš esmės nepasiekiamas Pitkerno salas. Yra Šv. Mykolo katedra (1839 m.).

Salą nuo seno valdė mangarevų valdovai. 1797 m. Mangarevą pasiekė pirmasis vakarietis – britų jūrininkas Džeimsas Vilsonas su laivu *Duff*. 1881 m. salą prisijungė Prancūzija.

* Salos reginysSalos reginys
* KalnaiKalnai
* RikiteaRikitea
* PaplūdimysPaplūdimys

Šaltiniai
---------

1. ↑  Recensement de 2017 – Répartition de la population de la Polynésie française par îles, *Institut de la statistique de la Polynésie française* (ISPF)
2. ↑  S. Percy Smith (1918). „Notes on the Mangareva, or Gambier group of islands, eastern Polynesia". *Journal of the Polynesian Society*. **27** (107): 115. Suarchyvuotas originalas 2023-03-05. Nuoroda tikrinta 15 December 2021.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Mangareva** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Prūsijos žemės kronikos 1679 m. leidimo pirmasis puslapis
**Prūsijos žemės kronika** (lot. *Chronicon terrae Prussiae*), Dusburgiečio kronika, Dusburgo kronika – Vokiečių ordino 1190–1330 m. karų istorija. Seniausia išlikusi kryžiuočių kronika, kurią Karaliaučiuje lotynų kalba parašė Petras Dusburgietis.

Šaltiniai
---------

Petras Duisburgietis turėjo galimybę naudotis Vokiečių ordino Didžiųjų magistrų archyvais Marienburge. Pagrindiniai Prūsijos žemės kronikos šaltiniai:

* Didžiojo magistro Heinricho von Hohenlohės „Pranešimas",
* Neišlikę seniausieji „Prūsų analai",
* Vokiečių ordino diplomatinis archyvas,
* kiti rašytiniai šaltiniai,
* nuo XIII a. pabaigos – amžininkų, Vokiečių ordino brolių, komtūrų pasakojimai.

Kronika
-------

Prūsijos žemės kronika, eksponuojama Istorinėje Lietuvos Respublikos Prezidentūroje Kaune
Kronika turi 4 dalis. Pirmojoje dalyje rašoma apie Vokiečių ordino atsiradimą, antrojoje – apie įsikūrimą Pavyslyje, trečiojoje šlovinama agresija prieš prūsus ir lietuvius. Aprašomas 1283–1330 m. Vokiečių ordino nuolatinis karas su Lietuva. Kronika baigta 1326 m. tačiau yra jos tęsinys iki 1330 m.

Kritika
-------

Petras Dusburgietis, būdamas Vokiečių ordino apologetas ir visaip teisindamas kryžiuočių agresiją, rašė tendencingai, šlovino jų užkariavimus Prūsoje ir baltų žudynes. Prūsų ir lietuvių išsivaduojamąją kovą autorius prilygina kovai prieš krikščionybę ir patį Dievą, nors kartais pripažįsta, kad Vokiečių ordino svarbiausias tikslas – grobti naujas žemes.

Vietomis Petras Dusburgietis ne tik klydo, nesilaikė įvykių chronologijos, bet ir klastojo faktus. Tačiau jis pateikė svarbių, neretai unikalių faktų apie prūsų, sūduvių, lietuvių buitį, kultūrą, papročius, prūsų tautinio išsivadavimo kovą, Lietuvos karus su kryžiuočiais.

Nuorašai ir leidiniai
---------------------

Išliko keletas kronikos nuorašų, iš kurių geriausias XVII a. Torunės nuorašas. Nuorašu naudojosi Motiejus Strijkovskis, 1582 m. rašydamas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės istoriją, Simonas Grunau, Janas Dlugošas ir kiti. Kroniką eilėmis į vokiečių kalbą iki 1340 m. išvertė Vokiečių ordino kapelionas Mikalojus iš Jerošino (*Nikolaus von Jeroschin*).

Prūsijos žemės kroniką pirmą kartą 1679 m. išleido Kristupas Hartknochas. Mokslinį leidimą 1861 m. parengė Maksas Tepenas. Publikaciją lietuvių kalba 1985 m. parengė Romas Batūra (įvadas ir komentarai) ir vertėjas iš lotynų kalbos Leonas Valkūnas.

Leidiniai
---------

* Petras Dusburgietis. Prūsijos žemės kronika. Vilnius, 1985
* Chronicon terrae Prussiae. Scriptores Rerum Prussicarum. Bd. 1. Leipzig 1861.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rowell, S. C. Lithuania Ascending: A Pagan Empire Within East-Central Europe, 1295–1345. Cambridge University Press, 2004. 38-40. ISBN 0-521-45011-X.
2. ↑  Romas Batūra, Mečislovas Jučas. *Prūsijos žemės kronika*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 224 psl.
**Stevanas Jovetičius**|  |
| Asmeniniai duomenys |
| **Pilnas vardas** | Stevanas Jovetičius  Stevan Jovetić |
| Gimimo data | 1989 m. lapkričio 2 d. (34 metai) |
| Gimimo vieta | Podgorica, Juodkalnija, Jugoslavija |
| Ūgis | 183 cm |
| Klubai |
| Dabar žaidžia | Olympiacos FC |
| **Numeris** | 22 |
| **Pozicija** | puolėjas |
| Jaunimo klubai |
| nežinoma | nežinoma |
| Profesionalūs klubai\* |
| 2006–20082008–20132013–20162015–20162016–201720172017–20212021–20232023– | FK PartizanACF FiorentinaManchester City→ Inter Milan (skol.)Inter Milan→ Sevilla FC (skol.)AS Monaco FCHertha BSCOlympiacos FC | 051 0(13)116 0(35)030 00(8)026 00(6)005 00(0)021 00(6)061 0(18)035 0(10)019 00(5) |
| Nacionalinė komanda\*\* |
| 2005–200620072007–20102007– | U-17 rinktinėU-19 rinktinėU-21 rinktinėJuodkalnija Juodkalnija | 09 0(3)02 0(1)07 0(2)68 0(31) |
| \* Skaičiuojama tik pasirodymai ir įvarčiai vietinėje lygoje Duomenys 2024 m. balandžio 10 d..
\*\* Nacionalinės komandos pasirodymų irįvarčių duomenys 2023 m. rugsėjo 8 d.. |

**Stevanas Jovetičius** (*Стеван Јоветић, Stevan Jovetić*; g. 1989 m. lapkričio 2 d.) – Juodkalnijos futbolininkas, puolėjas.

Karjera
-------

### Klubinė karjera

2006–2008 metais rungtyniavo FK Partizan (Serbija). 2008–2013 m. žaidė ACF Fiorentina (Italija). 

2013–2016 m. priklausė Manchester City. 2015–2016 m. nuomos pagrindais perleistas Inter Milan (Italija).

2016–2017 m. priklausė Inter Milan (Italija). 2017 m. nuomos pagrindais žaidė Sevilla FC (Ispanija).

2017–2018 m. atstovavo AS Monaco FC (Monakas). 2017 m. rugpjūčio 29 d. buvo pasirašyta ketverių metų trukmės sutartis.

2021 m. liepos 27 d. pasirašė dviejų metų trukmės sutartį su Hertha BSC (Vokietija).

2023 m. rugsėjo 4 d. persikėlė į Olympiacos FC (Graikija). Pasirašyta vienerių metų sutartis su galimybe ją patęsti.

### Karjera rinktinėse

Kitados atstovavo gimtosios šalies jaunimo rinktinėms. Kviestas į U-19 ir U-21 jaunimo rinktines.

2007 m. kovo 24 d. debiutavo nacionalinėje rinktinėje draugiškose rungtynėse prieš Vengriją. Juodkalniečiai nugalėjo rezultatu 2-1.

Europos futbolo 2024 m. čempionato atrankos G grupės turnyre Juodkalnija pateko į vieną grupę su Lietuva. 2022 m. rugsėjo 7 d. rungtynės Kaune baigėsi lygiosiomis 2-2. 71 min. pasižymėjo Gytis Paulauskas, 78 min. Nikola Krstovičius išlygino rezultatą, 89 min. Stefanas Savičius persvėrė rezultatą, o Fedoras Černychas vėl išlygino rezultatą. Jovetičius pasirodė po keitimo 46 minutę ir žaidė iki rungtynių pabaigos. 2023 m. lapkričio 16 d. pelnė įvartį į Lietuvos rinktinės vartus. Juodkalniečiai nugalėjo rezultatu 2-0.

Laimėjimai
----------

|  |
| --- |
|  **Šią straipsnio dalį reikėtų išplėsti.** |

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Olympiacos klubas pristato naujoką
3. ↑  Apie Jovetičiaus sutartį su Olympiacos
4. ↑  2007-03-24 Juodalalnija 2-1 Vengrija
5. ↑  sportas.lt naujienos: rungtynių aprašymas
6. ↑  2023-09-27 Lietuva 2-2 Juodkalnija
7. ↑  Juodkalnija 2-0 Lietuva (2023-11-16)

Nuorodos
--------

* SOCCERWAY
* Transfermarkt
* Globalsportsarchive
54°53′50″š. pl. 23°55′30″r. ilg.﻿ / ﻿54.89714°š. pl. 23.924999°r. ilg.﻿ / 54.89714; 23.924999

|  Lietuvos Respublikosįstaiga ar institucija |
| --- |
|  |
| **Pavadinimas** | Kauno apskrities vyriausiasis policijos komisariatas |
| **Adresas** | Radvilėnų pl. 1C,50264 Kaunas |
| **Svetainė** | Kaunas.Policija.LRV.LT |

**Kauno apskrities vyriausiasis policijos komisariatas** (sutr. *Kauno AVPK*) – Kauno apskrities policijos komisariatas. Prižiūri tvarką ir KET laikymąsį, tiria nusikaltimus.

Istorija
--------

Anksčiau buvo tarpukario modernizmo architektūros pastate Vytauto pr. 91.

### Nauja buveinė

2023 m.
Kauno AVPK parkingas
1960m. įsikraustė į naują būstinę Radvilėnų plente.

Pagal arch. S. Kuncevičiaus firmos projektą, 2 ha sklype pastatyti 6 400 m² statiniai (administracinis, sandėliavimo ir ūkinis), įrengtos automobilių aikštelės.

Pagrindinis pastatas – pirmasis A++ energinės klasės administracinis Lietuvos pastatas.

Struktūra
---------

* Kauno miesto Centro policijos komisariatas
* Kauno miesto Panemunės policijos komisariatas
* Kauno miesto Santakos policijos komisariatas
* Kauno miesto Žaliakalnio policijos komisariatas
* Jonavos rajono policijos komisariatas
* Kaišiadorių rajono policijos komisariatas
* Kauno rajono policijos komisariatas
* Kėdainių rajono policijos komisariatas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kauno pareigūnai dirbs pastate, kuris Lietuvoje neturi lygių *sa.lt*
2. ↑  Naujame Kauno policijos pastate jau įsikūrė trys komisariatai *15min.lt*
| **Denysas Šmyhalis** |
| --- |
|  |
| Denysas Šmyhalis 2020 m. |
| Gimė | 1975 m. spalio 15 d. (48 metai)Lvovas, Ukrainos TSR |
| 18-asis Ukrainos Ministras Pirmininkas |
| Ėjo pareigas | 2020 m. kovo 4 d. –  dabar |
| Ankstesnis | Oleksijus Hončarukas |
| Ukrainos vicepremjerministras. Bendruomenių ir teritorijų vystymo ministras |
| Ėjo pareigas | 2020 m. vasario 4 d. –2020 m. kovo 4 d. |
| Ankstesnis | Aliona Babak |
| Vėlesnis | Oleksijus Černyšovas |
| 

|  |
| --- |
| Ivano Frankivsko srities gubernatorius |
| Ėjo pareigas | 2019 m. rugpjūčio 1 d. –2020 m. vasario 5 d. |
| Ankstesnis | Olehas Hončarukas |
| Vėlesnis | Vitalijus Fedorivas (laikinasis) |

 |
|  |
| Veikla | verslininkas, politikas |
| Partija | Nepriklausomas |
|  |
| Išsilavinimas | ekonomistas |
| Alma mater | 1997 m. Lvovo politechnikos institutas |
|  |
|  **Vikiteka** | Denysas Šmyhalis |

**Denysas Anatolijovičius Šmyhalis** (ukr. *Денис Анатолійович Шмигаль*; g. 1975 m.) – Ukrainos verslininkas ir politikas, nuo 2020 m. kovo 4 dienos einantis premjero pareigas.

Kaip šalies premjerui Šmyhaliui tenka atsakomybė dėl COVID-19 pandemijos valdymo Ukrainoje. Prieš tapdamas premjeru, Šmyhalis ėjo Ivano Frankivsko srities gubernatoriaus pareigas.

Tapęs premjeru 2021 m. liepos mėnesį viešėjo Lietuvoje, kur susitiko su Lietuvos premjere Ingrida Šimonyte.

Biografija
----------

1997 m. baigė Lvovo politechnikos institutą, yra apsigynęs ekonomikos mokslo kandidato laipsnį (2003). Nuo 1997 m. iki 2005 m. Šmyhalis dirbo įvairiose kompanijose buhalteriu. Vėliau, iki 2009 m. Šmyhalis ėjo kelių įmonių vadovo pareigas – metus kompanijoje pavadinimu *LA DIS*, 2006–2008 m. investavimo kompanijoje *Comfort-Invest*, o 2008–2009 m. – *ROSANINVEST LLC* kompanijos generaliniu direktoriumi.

Tarp 2009 m. ir 2013 m. Šmyhalis ėjo įvairias vadovaujamas pareigas Ukrainos Lvovo srityje, tarp jų – Lvovo srities administracijos ekonomikos departamento vadovo (2009–2011 m.). Čia susipažino ir dirbo kartu su Olehu Nemčinovu, kuris 2020 m. tapo Šmyhalio ministrų kabineto ministru. 2012 m. Šmyhalis ėjo ekonomikos ir pramonės politikos departamento vadovo pareigas, o 2013 m. buvo ekonominio vystymosi, investicijų, prekybos ir pramonės departamento vadovas.

Yra vedęs, su žmona Kateryna turi dvi dukteris. Kateryna yra buvusi Lvovo „Kamianecki kepyklos" ir vietinės dviračių nuomos bendrovės *NextBike* bendrasavininkė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Denys Schmygal zum neuen Premierminister ernannt". *www.ukrinform.de* (vokiečių). Nuoroda tikrinta 2020-03-05.
2. ↑  „Šimonytė „Nord Stream 2" vadina klaida, Ukrainos premjeras – ginklu prieš ES nepriklausomumą". *LRT*.
3. ↑  „Шмигаль Денис Анатолійович". *slovoidilo.ua* (ukrainiečių). Nuoroda tikrinta 2020 m. sausio 17 d.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Denysas Šmyhalis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| KAB-250 |
| --- |
| **Šalis** | Rusija |
| Tipas |
| **Tipas** | Aviacinė bomba |
| Matmenys |
| **Ilgis** | 3,2 m |
| **Diametras** | 255 mm |
| **Sparnų ilgis** | 550 mm |
| Svoris |
|  | 250 kg |
| Charakteristika |
| **Kritimo greitis** | 200–350 m/s |
| **Paleidimo aukštis** | 1–10 km |
| Sprogmenys |
| **Kovinė galvutė** | Skeveldrinė, 96 kg |

**KAB-250** – Rusijos aviacinė, tikslaus nutaikymo bomba, sukurta kompanijos „Taktinė raketų ginkluotė" specialiai 4-os ir 5-os kartos naikintuvams. Jos yra atsakymas į amerikiečių sukurtas bombas GBU-39/GBU-53 Small Diameter Bomb (SDB).

Pavadinimas *KAB-250* rusiškai išsišifruoja kaip *корректируемая авиационная бомба, 250 килограм* ir reiškia „250 kg koreguojamoji aviacinė bomba".

Kovinė galvutė – skeveldrinė ir skirta sunaikinti lengvai ginkluotas kovines mašinas ar kitus menkai apsaugotus priešo objektus.

Sukūrimas
---------

2011 m. rugpjūčio 30 d. pirmą kartą Rusijos pramonė užsiminė pradėsianti kurti išmaniąsias bombas, jų paskelbtas pavadinimas buvo KAB-250. 250 reiškė numatomą 250 kg bombos svorį. Jos planuojami parametrai turėjo būti apie 3,2 m ilgio ir 255 mm diametro.

Lėktuvai
--------

Ši bomba suprojektuota 4/4+ ir naujausiems 5-os kartos Rusijos naikintuvams. Bandymai atlikti su SU-34 lėktuvu.

Variantai
---------

* *KAB-250* – 250 kg tikslaus nutaikymo bomba.
* *KAB-250LG* – išskirtinai Rusijos kuriamam naikintuvui PAK-FA skirta bomba.
* *KAB-250LG-E* – 256 kg svorio bomba, nutaikoma lazerio spinduliu.
* *KAB-250S-E* – GLONASS/Inercinės navigacijos sistemos valdoma bomba žemės taikiniams sunaikinti, pataikant 3–5 m tikslumu.

Nuorodos
--------

1. ↑
2. ↑
| ***5 lėlės rugpjūčio mėnuliui*** |
| --- |
|  |
|  |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Mario Bava |
| Scenaristas (-ai) | Mario di Nardo |
| Metai | 1970 |
| Žanras | giallo |
| Trukmė | 88 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Penkios lėlės rugpjūčio mėnuliui** (it. *5 bambole per la luna d'agosto*) – 1970 m. sukurtas giallo filmas.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Privačioje saloje, priklausančioje pramonininkui Džordžui Starkui, praleisti savaitgalį susirenka grupė žmonių. Tarp jų – profesorius Farelas, neseniai padaręs atradimą, galintį atnešti didelį pelną. Vienas po kito svečiai mėgina įkalbėti profesorių parduoti formulę būtent jiems, tačiau šis atmeta visus pasiūlymus. Kuomet vienas iš svečių randamas negyvas, paaiškėja, kad radijo ryšys sugadintas ir nėra jokio būdo susisiekti su išoriniu pasauliu kaip tik sulaukti po kelių dienų atplauksiančios jachtos. Po dar keleto mirčių (tarp jų ir profesoriaus Farelo) visi pradeda įtarti vieni kitus, tačiau nekreipia dėmesio į paauglę Izabelę, Starko giminaitę, kuri, išgirdusi apie profesoriaus išradimą, nusprendžia pati praturtėti.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* William Berger – profesorius Fricas Farelas
* Ira Von Furstenberg – Trudė
* Edwige Fenech – Mari
* Renato Rossini – Džekas
* Helena Ronee – Pegė
* Teodoro Corra – Džordžas
* Ely Galleani – Izabelė
* Maurice Poli – Nikas
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| V1 |
| --- |
|  |
| Tipas |
| **Tipas** | Sparnuotoji bomba |
| **Ekipažas** | 0 arba 1 |
| Matmenys |
| **Ilgis** | 7,90 m |
| **Sparnų ilgis** | 5,37 m |
| **Aukštis** | 1,42 m |
| Svoris |
| **Pakrautos** | 2150 kg |
| Variklis |
| **Variklis** | 1x Argus As 14pulsuojantysis |
| **Trauka** | 2,9 kN |
| Charakteristika |
| **Didž. greitis** | 656 km/h |
| **Nuotolis** | 240 km |
| **Aukščio riba** | 3050 m |
| Ginkluotė |
| **Amatolo****kovinė galvutė** | 830 kg |

**V-1 (*Vergeltungswaffe*-1, Fieseler Fi 103/FZG-76)**, žinoma kaip **sparnuotoji bomba**, **zvimbianti bomba** ir **lėktuvas-sviedinys**, buvo pirmoji moderni valdoma raketa, panaudota karo metu ir pirmoji sparnuotoji raketa.

Pavadinimo kilmė
----------------

Pavadinimas *Vergeltungswaffe* reiškia „atpildo ginklas". Jį sugalvojo nacių Vokietijos propagandos ministras J. Gėbelsas. FZG yra santrumpa iš *Flakzielgerät* („Zenitinė valdoma bomba"). Tai apgaulingas pavadinimas. V-1 buvo dažnai vadinama zvimbiančia bomba, nes jos varikliui būdingas zvimbimo garsas.

Istorija
--------

V-1 buvo naudojamos Vokietijos *Luftwaffe* pajėgų per Antrajį pasaulinį karą. V-1 operacijose dalyvavo tarp 1944 m. birželio ir 1945 m. kovo. Jos buvo naudojamos atakuoti taikinius esančius Didžiosios Britanijos pietryčiuose ir Belgijoje, daugiausia Londoną ir Antverpeną. Paskutinį kartą V-1 atakavo Angliją 1945 m. kovo 29 d.

Buvo pagaminta apie 30 000 tokių raketų. Iš jų apie 10 000 buvo paleista Anglijos link, apie 7000 pasiekė šią salą ir 3876 sėkmingai atakavo taikinį (Londoną).

Trečiasis Reichas taip pat rengė ir pilotuojamą V-1 variantą. Skirtingai nuo japonų Ohka, V-1 pilotui buvo siūloma prieš kliudant taikinį iššokti parašiutu. Visgi dėl stataus galutinio smigimo kampo, labai ankštos kabinos ir pernelyg arti esančios variklio oro traukimo angos šansai išsigelbėti buvo iš esmės beviltiški. Buvo parengta apie 100 kamikadzių, tačiau nėra žinoma, ar kas nors šiuo lėktuvu yra skridęs į ataką.