recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Karlas Karait. *Carlo Carrà*** |
| --- |
| Gimė | 1881 m. vasario 11 d.Kvarjentas |
| Mirė | 1966 m. balandžio 13 d. (94 metai)Milanas |
| Tautybė | italas |
|  |
| Veikla | Dailininkas |
|  |
|  **Vikiteka** | Carlo Carrà |

**Karlas Kara** (it. *Carlo Carrà*, 1881 m. vasario 11 d. – 1966 m. balandžio 13 d.) – XX a. italų dailininkas. Metafizinės ir futuristinės tapybos atstovas.

Biografija
----------

Karlas Kara gimė 1881 m. vasario 11 d. Kvarjente, Pjemonte. Mokėsi pas vietos tapytoją ir stiukoistą. 1895 m. K. Kara persikėlė į Milaną, dirbo dekoratoriumi. 1904 m. lankė užsiėmimus taikomosios dailės mokykloje, po to trumpai mokėsi Breros akademijoje Milane. Daugiausiai tapytoju tapo savamoksliškai. 1909 m. jis sutiko poetą F. Marinetį ir dailininką U. Bočionį, kurie įtraukė K. Karą į futuristų judėjimą. 1910 m. K. Kara pasirašė abu futuristų manifestus. Jis Paryžiuje 1911 m. susitiko su P. Pikasu ir Ž. Braku, kurių įtaka K. Karos kūryboje pasireiškė kubistiniais elementais. K. Karos garsiausiu futuristiniu kūriniu yra paveikslas „Anarchisto Gali laidotuvės" (1911 m. pertapytas su kubistiniais elementais), kuris pulsuoja futuristinės dailės veiksmo dinamizmu, galios ir jėgos vaizdavimu. 

1914 m. prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui futuristų judėjimas išsikvėpė. K. Kara pradėjo tapyti supaprastinto realizmo paveikslus, pvz. „Loto dukterys" (1915) imituoja XIII a. tapytojo Džoto tapybos formų paprastumą. 1917 m. Feraros karo ligoninėje K. Kara sutiko tapytoją Džordžą de Kiriką, kuris jį paveikė. Abu dailininkai išvystė tapybos stilistiką, pavadintą „metafizine tapyba". K. Karą sukūrė apie 20 tokių paveikslų ir publikavo knygą „Metafizinė tapyba". Jau 1919 m. K. Kara nuo jos atsimetė, vėliau kūrė monumentalius, realistinius paveikslus, panašėjančius į XIV a. renesanso dailininko Mazačo kūrinius. 1921−1938 m. jis buvo dailės kritiku Milano laikraštyje *L'Ambrosiano*, propagavo „tikrąsias meno vertybes", t. y. klasikinę dailę. K. Kara 1941−1952 m. dėstė Milano akademijoje ir mirė 1966 m. balandžio 13 d. Milane.

Kūrinių galerija
----------------

* wikiart.org
* the-athenaeum.org
* „Anarchisto Gali laidotuvės" analizė, khanacademy.org

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Carlo Carrà** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Ian Chilvers, John Glaves-Smith. *A Dictionary of Modern and Contemporary Art.* Oxford University Press, 2009, p. 126-127
* Encyclopaedia Britannica
| **Carlo Battisti** |
| --- |
| Gimė | 1882 m. spalio 10 d.Trentas, Austrija-Vengrija |
| Mirė | 1977 m. kovo 6 d. (94 metai)Empolis, Italija |
|  |
| Veikla | kalbininkas |
|  |
| Alma mater | Vienos universitetas |

**Karlas Batistis** (it. *Carlo Battisti*, 1882 m. spalio 10 d. Trentas, Austrija-Vengrija – 1977 m. kovo 6 d. Empolis, Italija) – italų kalbininkas ir aktorius, išgarsėjęs dėl pagrindinio vaidmens 1952 m. V. De Sikos filme „Umbertas D." (it. *Umberto D.*)

Biografija
----------

K. Batistis gimė Trente, Austrijoje-Vengrijoje (šiuo metu Trentas priklauso Trentino-Alto Adidžės regionui, Italijai). Vienos universitete studijavo kalbotyrą. 1906 m. drauge su E. Tolomėjumi pradėjo leisti nacionalistinį žurnalą „Archivio per l’Alto Adige". Trečiojo dešimtmečio pradžioje Florencijos universitete tapo kalbotyros profesoriumi. Per savo gyvenimą įvairiomis kalbotyros temomis publikavo daugybę knygų ir straipsnių, pradedant fonetika ir baigiant italų dialektologija, toponimika ir liaudies šnekamąja lotynų kalba. Pripažįstant jo pasiekimus ir patirtį, K. Batistis 1925 m. buvo išrinktas į Italijos nacionalinę kalbos akademiją (it.  *Accademia della Crusca*). Kaip Nacionalinės fašistų partijos narys, K. Batistis visada palaikė italinimo programą, kurią fašistai taikė Pietų Tirolio gyventojams, ir ryžtingai pasisakė prieš vokiškai kalbančių žmonių, turėjusių palikti savo regioną po 1939 m. Pietų Tirolio sutarties, grįžimą į Alto Adidžės regioną pasibaigus II pasauliniam karui.

K. Batistis nusifilmavo V. De Sikos filme „Umbertas D." (it. *Umberto D.*), tai buvo jo pirmas ir paskutinis vaidmuo. Filmas buvo susuktas 1951 m. o išleistas 1952 m. 1955 m. K. Batistis režisavo dokumentinį filmą „Nozze fassane".

K. Batistis mirė 1977 m. Empolyje.

Išnašos
-------

1. ↑  Paolo Marrassini (2004). "Una Facoltà improduttiva: Lettere fra cultura e politica. "In *L’Università degli Studi di Firenze, 1924–2004.* Firenze, pp. 49–164 (p. 73); Hannes Obermair (2018). "Nation-Building facendo edizioni? Il «Tiroler Urkundenbuch», Richard Heuberger, Franz Huter e Otto Stolz. "In Giuseppe Albertoni et al. (eds). *La storia va alla guerra. Storici dell’area trentino-tirolese tra polemiche nazionali e primo conflitto mondiale* (Studi e Ricerche, no. 18). Trento, Università degli Studi di Trento. ISBN 978-88-8443-825-6, pp. 285–300 (p. 297).
2. ↑  „Nozze fassane". IMDb. Nuoroda tikrinta 2021-09-29.

Bibliografija
-------------

* K. Batisčio bibliografija
Raudonoji piramidė
 Raudonosios piramidės planas
**Raudonoji piramidė** (Šiaurinė piramidė) – Senovės Egipto piramidė, pastatyta apie 2600 m. pr. m. e. faraono Sneferu (ar Snofru) valdymo metu Dahšūre.

Apie piramidę
-------------

Raudonoji piramidė buvo trečioji ir paskutinė piramidė, pastatyta faraono Sneferu ir buvo pirmoji Senovės Egipto lygiabriaunė piramidė. Tai yra trečioji pagal dydį Egipto piramidė po Cheopso ir Chefreno piramidžių Gizoje. Ji yra Dahšūro šiaurinėje pusėje už keleto kilometrų nuo Lenktosios piramidės ir kitaip dar vadinama Šiaurine piramide. Raudonąja piramide ji pavadinta dėl rusvos spalvos kalkakmenio blokų, panaudotų jos statyboms. Originaliai iš išorės ji buvo padengta baltais kalkakmenio blokais.

Raudonoji piramidė yra 220 m ilgio pagrindo kraštinės ir 104 m aukščio. Ji pastatyta su 43°21' sienų polinkio kampu, kuris yra labai artimas Lenktosios piramidės viršutinės dalies polinkio kampui. Šis kampas yra mažesnis už kitų Egipto piramidžių ir Raudonoji piramidė dėl to atrodo gana plokščia. Įėjimas į piramidę yra iš tradicinės šiaurinės pusės 28 m aukštyje ir 60 m ilgio tuneliu, 43°21' žemėjančiu kampu veda į tris patalpas. Šalia piramidės rasta faraono laidojimo šventykla. Šventykla nebuvo baigta statyti iki faraono Sneferu mirties. Už 400 m nuo piramidės rastas didelis ketvirtosios Egipto dinastijos nekropolis. Nėra tikra, kurioje piramidėje, Raudonojoje ar Lenktojoje, faraonas buvo palaidotas. Abi piramidės buvo išplėštos senovėje ir mumijų jose nerasta.

Šaltiniai
---------

* Farid Atiya. *Ancient Egypt*. American Univ in Cairo Press, 2006, p. 128−129
**Karlas Činjanis** (it. *Carlo Cignani*, 1628 m. gegužės 15 d. – 1719 m. rugsėjo 6 d.) – italų baroko tapytojas.

Biografija
----------

Karlas Činjanis gimė 1628 m. gegužės 15 d. Bolonijoje. Jis buvo kilęs iš kilmingos giminės. K. Činjanis buvo paskutinis reikšmingas Bolonijos dailės mokyklos tapytojas. Mokėsi pas Frančeską Albanį. Jo tapybos stilių labiausiai paveikė Koredžo dailė. Apie 1660 m. jis kūrė freskas *Archiginnasio* rūmuose Bolonijoje. Po to dirbo ties freskomis *Sant Andrea della Valle* bažnyčioje Romoje ir 1665 m. grįžęs − *S. Michele in Bosco* bažnyčioje Bolonijoje. K. Činjanio svarbiausias darbas yra Forlio katedros kupolo freskos „Mergelės Marijos paėmimas į Dangų", kurios artimai seka Koredžo tos pačios temos darbu Parmos katedroje. 1683 m. gavęs užsakymą K. Činjanis persikėlė į Forlį. Jis gaudavo užsakymų atlikti darbus Bolonijoje, Parmoje ir Forlyje. K. Činjanis mirė 1719 m. rugsėjo 6 d. Forlyje.

Darbų galerija
--------------

* „Atgailaujanti Magdalena" (Dalvičo paveikslų galerija)
* „Mozės suradimas" (Nansi dailės muziejus)
* „Europa" (apie 1680 m. Parmos valdovų rūmai)
* „Mergelės Marijos paėmimas į Dangų" (1686−1706 m. Forlio katedra)

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Carlo Cignani** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Encyclopaedia Britannica
* Treccani
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Prekybos kreditorius** – juridinis ar fizinis asmuo juridiniams ar fiziniam asmeniui suteikiąs ar potencialiai galintis suteikti prekes ar paslaugas.

Juridinis ar fizinis asmuo norėdamas greičiau ar daugiau parduoti prekių ar suteikti paslaugų jas suteikia skolon, tikėdamasis pinigus atgauti vėliau. Kreditoriui teikiant prekes ar paslaugas svarbus pirkėjo, paslaugų gavėjo (debitoriaus) mokumas.

Iš mažai žinomų pirkėjų įprastai reikalaujama už prekes ar paslaugas visą sumą sumokėti avansu. Kitais atvejais tiekiant nedidelius prekių kiekius ar suteikiant paslaugas už nedidelę sumą pinigų paprastai tik išrašoma sąskaita – faktūra. Parduotos prekės ar paslaugos iš karto tampa pirkėjo, paslaugų gavėjo nuosavybė. Jei pirkėjas ar paslaugų gavėjas laiku neatsiskaito įprastai nenorint gadinti santykių delspinigiai neskaičiuojami.

Tiekiant didesnius prekių kiekius ar paslaugas sudaromos prekių ir paslaugų tiekimo sutartys, kuriose gali būti numatyti delspinigiai nesavalaikio atsiskaitymo atveju. Dažniausiai prekė pereina pirkėjo nuosavybėn tik pilnai atsiskaičius. Kartais (ypač atliekant statybos, remonto darbus ir kt.) reikalaujama draudimo kompanijos laidavimo rašto, kuriuo draudimo kompanija netesybų atveju įsipareigoja padengti įsiskolinimą.

Prekybos kreditoriai kaip ir paskolų kreditoriai rodomi balanso pasyvinėje pusėje.
Koordinatės: 56°07′40″ š. pl. 24°19′26″ r. ilg.﻿ / ﻿56.12778°š. pl. 24.32389°r. ilg.﻿ / 56.12778; 24.32389


|  Skrebotiškio Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Panevėžio |
| **Dekanatas** | Pasvalio |
| **Savivaldybė** | Pasvalio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Skrebotiškis |
| **Statybinė medžiaga** | akmenų ir plytų mūras |

Skrebotiškio bažnyčia iš šiaurės vakarų pusės
Skrebotiškio bažnyčios varpinė
**Skrebotiškio Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Skrebotiškio kaime, 9 km į šiaurės vakarus nuo Pasvalio, 0,5 km į šiaurės rytus nuo kelio  **209**  Joniškis–Žeimelis–Pasvalys . Įrengta 1920 m.

Istorija
--------

Bažnyčią norėta įrengti prieš Pirmąjį pasaulinį karą. Į Skrebotiškį 1918 m. atsiųstas kunigas Adomas Kačkus. Senas mūrinis grūdų sandėlis pertvarkytas į bažnyčią. Juozapas Žagrakalys jai 1922 m. dovanojo 15 ha žemės Kildiškių kaime.

1925 m. ši žemė pakeista į kitą, esančią netoli šventoriaus. Šventorius 1924–1925 m. apmūrytas. Jame 1935 m. pastatyta medinė varpinė. 1938 m. išdažytas bažnyčios vidus.

Architektūra
------------

Bažnyčia stačiakampio plano (31,2 × 11,3 m), žema, vienabokštė, su 2 šoniniais bokšteliais. Vidus 3 navų. Yra 3 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame stovi medinė varpinė.

Skrebotiškio bažnyčia iš vakarų pusės

Nuorodos
--------

* Parapijos puslapis Archyvuota kopija 2009-02-10 iš Wayback Machine projekto.
| **Karlas fon Klauzevicas** |
| --- |
|  |
| Karlas fon Klauzevicas. Karlo Vilhelmo Vacho portretas |
| Gimė | 1780 m. birželio 1 d.Burgas, Saksonija |
| Mirė | 1831 m. lapkričio 16 d. (51 metai)Breslau, Prūsijos karalystė, dab. Lenkija |
|  |
| Veikla | prūsų karo teoretikas, generolas majoras |
|  |
|  **Vikiteka** | Carl von Clausewitz |

**Karlas Filipas Gotlybas fon Klauzevicas** (vok. *Carl Philipp Gottlieb von Clausewitz*, 1780 m. birželio 1 d. Burgas prie Magdeburgo – 1831 m. lapkričio 16 d. Breslau, dab. Lenkija), prūsų karo teoretikas, generolas majoras (1818 m.)

Biografija
----------

1805 m. baigė Berlyno karo akademiją. 1806 m. ir 1812–1815 m. dalyvavo karuose su Napoleonu I, 1806–1808 m. buvo prancūzų nelaisvėje. Nuo 1809 m. tarnavo Rytų Prūsijos generaliniame štabe. 1810–1812 m. Berlyno karo mokykloje dėstė strategiją ir taktiką, 1818–1830 m. mokyklos direktorius.

Napoleonui I užpuolus Rusijos imperiją tarnavo Rusijai, dalyvavo mūšyje prie Vitebsko, Borodino mūšyje dalyvavo reide į prancūzų kariuomenės flangą. Vėliau, pervestas į Rygą pasiprašė į Vitgenšteino 1-ąjį korpusą. Su Johanu Dybiču vadovavo jos derybų delegacijai, kuri 1812 m. gruodžio 30 d. pasirašė Tauragės susitarimą dėl Prūsijos kariuomenės neutralumo. 1813–1814 m. mišraus prūsų – rusų korpuso štabo viršininkas. Nuo 1814 m. tarnavo Prūsijos kariuomenėje, 1816–1818 m. Žemutinio Reino karinės apygardos štabo viršininkas.

Išanalizavo daugiau, kaip 130 1566–1815 m. laikotarpio žygių ir karų, susistemino to meto kariavimo pokyčius ir išplėtojo karo filosofiją, kuri neprarado reikšmės ir naujausiais laikais. Pagal jį karas nėra savitikslis – tai politikos tąsa kitokiomis priemonėmis. Jis sukūrė totalinio karo sampratą, pagal kurią reikia pulti priešo karines pajėgas, išteklius, civilius gyventojus ir palaužti jo norą kariauti. Svarbiausias uždavinys – sutriuškinti priešą generaliniame mūšyje. Jo idėjomis buvo pagrįsti Prūsijos veiksmai 1866, 1870–1871 m. ir visų kariuomenių strategija per Pirmąjį ir Antrąjį pasaulinį karą. Svarbiausias veikalas – „Apie karą" (*Vom Kriege*) išspausdintas rinkinyje „Pomirtiniai kūriniai apie karą ir kariavimą" (*Hinterlassene Werke ūber Krieg und Kriegfūhrung* 10 t. Berlynas, 1832–1837 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Karlas fon Klauzevicas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 130 psl.
**Prekybos kliūtis** – vyriausybės nustatytas apribojimas tarptautinei prekybai.

Dauguma prekybos kliūčių veikia tuo pačiu principu – prekyba yra apmokestinama, dėl ko didėja gamybos kaštai, o tai, savo ruožtu, kelia parduodamų produktų kainas. Jei dvi ar daugiau šalių pakartotinai naudoja prekybos kliūtis viena prieš kitą, kyla prekybos konfliktas.

Ekonomistai paprastai sutinka, jog prekybos kliūtys yra žalingos priemonės ir mažina bendrą ekonominį efektyvumą, tai paaiškinama lyginamojo pranašumo teorija. Teoriškai laisvoji prekyba apima visų tokių prekybos barjerų panaikinimą, išskyrus galbūt tuos, kurie būtini sveikatos ir nacionaliniam saugumui užtikrinti. Tačiau praktiškai net ir tos šalys, kurios skatina laisvą prekybą, aktyviai subsidijuoja tam tikras pramonės šakas, pavyzdžiui, žemės ūkį arba plieno pramonę.

Skirstymas
----------

Prekybos kliūtys būna dviejų tipų: tiesioginės (muitai ir kvotos) ir netiesioginės (kokybės reikalavimai, licencijos).

* Muitai
* Nemuitinės prekybos kliūtys
	+ Importo licencijos
	+ Eksporto licencijos
	+ Importo kvotos
	+ Subsidijos
	+ Savanoriški eksporto suvaržymai
	+ Vietos turinio reikalavimai
	+ Embargas
	+ Valiutų devalvacija
	+ Prekybos ribojimai

Išnašos
-------

1. ↑
| ***Purpurinis taksi*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Un taxi mauve |
| Kilmės šalis |  Prancūzija Italija |
| Režisierius | Yves Boisset |
| Scenaristas (-ai) | Michel Deon |
| Metai | 1977 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 120min. |
| Kalba | prancūzų |
| **IMDb įrašas** |

**Purpurinis taksi** (pranc.  *Un taxi mauve*) – 1977 m. sukurta drama, Kanų kino festivalyje nominuota Auksinei palmės šakelei.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Charlotte Rampling – Šeron Frederik
* Philippe Noiret – Filipas Maršalas
* Edward Albert – Džeris
* Peter Ustinov – Tabelmanas
* Fred Astaire – daktaras Šeimas Skalis
* Agostina Belli – Ana Tabelman
* Jack Watson – Šonas
* Mairin O‘Sullivan – Kolin

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Filmo veiksmas vyksta atokiame Airijos kaimelyje, kuriame prieglobstį rado trys turtingi ir paslaptingi užsieniečiai: daktaras Šeimas Skalis, važinėjantis senu purpuriniu taksi, atsiskyrėlis Tabelmanas, gyvenantis su dukterimi Ana, ir automobilio avarijoje sūnaus netekęs Filipas Maršalas, kurio asmeniu ir pasakojama istorija. Kiekvienas iš čia gyvenančių turi ką nors slėpti arba, atvykę čia, tiesiog ieško ramybės. 

Medžiodamas Filipas susipažįsta ir susidraugauja su jaunuoliu Džeriu, o kuomet šį aplanko sesuo Šeron, ją įsimyli. Tabelmanas žino kiekvieno sutikto žmogaus paslaptis, su aplinkiniais kalbasi iš aukšto, o jo duktė, manoma, yra nebylė, nes niekuomet su niekuo nekalba. Kuomet mergina susižeidžia nukritusi nuo arklio, o ją aptinka Filipas su Džeriu, paaiškėja, kad tai netiesa. Džeris įsimyli Aną ir pasiperša merginai, kuri sutinka, tačiau po to mėgina nusižudyti, mat ji taip pat turi ką slėpti nuo aplinkinių. Bijodamas prarasti dukterį, Tabelmanas sudegina savo namus, o ši paskutinę akimirką persigalvoja ir atsisako slapta išvykti su Džeriu. Šiam, turtingam paveldėtojui, šeima uždraudžia tuoktis su Ana, Filipas su Šeron taip pat išsiskiria ir galiausiai jis nusprendžia išvykti...
| Luoba |
| --- |
|  Luoba netoli Skuodo prie kelio link Ylakių |
| **Ilgis** | 52,2 km |
| **Baseino plotas** | 353,9 km² |
| **Vidutinis debitas** | 3,93 m³/s |
| **Ištakos** | Luobos kaimas |
| **Žiotys** | Bartuva |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Luoba |

**Luoba** – upė šiaurės vakarų Lietuvoje, Mažeikių ir Skuodo rajonų teritorijoje; Bartuvos dešinysis intakas. Ištakos į pietus nuo Luobos kaimo, prie Ivoniškės tarp Sedos ir Puokės. Teka šiaurės vakarų, vakarų kryptimi. Skuodo šiaurės rytuose įteka į Bartuvą (50 km nuo jos žiočių).

Vidutinis upės nuolydis – 192 cm/km. Upės vidutinis debitas: aukščiau Gaivenio – 0,6 m³/s, žemiau Pragulbos – 1,6 m³/s, žemiau Šatos – 3,12 m³/s, žiotyse – 3,93 m³/s. Įeina į Apuolės valstybinį kraštovaizdžio draustinį.

Luoba ties Užluobės Lurdu (priekyje, prie vingio)
Brasta Knežėje, prie buvusio vandens malūno
Vertingiausia žuvis – margasis upėtakis. Užluobės kaime Luobos upės pakrantėje tarpukario metais pastatyta koplytėlė „Lurdas".

Intakai
-------

* kairieji: Sviralis (4,8 km), Puokupis (11,4 km), Ašoklis (11,6 km), Pragulba (12,8 km), Brukis (3,3 km), Šata (31,2 km), Raudupis (6 km), Rūšupė;
* dešinieji: Gaivenis (7,7 km), Kūlupis (5,6 km), Išraitas (10,2 km), Guntinas (19,3 km).

Gyvenvietės
-----------

Ivoniškė, Luoba, Gailaičiai, Paluobė, Kadžiai, Šulpetriai, Erkšva, Knežė (iki 1910 m. buvo vandens malūnas), Šarkė (Apuolės piliakalnis), Daujotai (Šarkės dvaras), Skuodas.

Pavadinimas
-----------

Upėvardis siejamas su žodžiais *luobas, luoba* ir latv. *luobs* („medžio žievė, lupenos, karna"). Pirminė šaknies *\*lub-* (ide. *\*leub-, leubh-*) reikšmė susijusi su lupimu, plėšimu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Rainys. *Luoba 1*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 665
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 199
| Purusas |
| --- |
| Purusas Peru teritorijoje Purusas Peru teritorijoje |
| **Ilgis** | 3211 km |
| **Baseino plotas** | 371 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 12 600 m³/s |
| **Ištakos** | Kontamanos kalnai |
| **Žiotys** | Amazonė |
| **Šalys** | Peru vėliava Peru, Brazilijos vėliava Brazilija |
|  |
|  **Vikiteka** | Purusas |

**Purusas** (port. *Rio Purus*) – upė Amazonijoje, Peru ir Brazilijos teritorijoje; Amazonės dešinysis intakas. Prasideda rytiniuose Andų šlaituose (Kontamanos kalnuose), Peru teritorijoje, Ukajalio departamente, netoli Ukajalio upės. Teka į šiaurės rytus lygia ir ekvatorine selva padengta Amazonės žemuma lygiagrečiai su kitu Amazonės intaku Madeira. Pirmuosius 38 km teka Peru teritorija, toliau – per Braziliją (Akrės ir Amazonės valstijas). Vaga viena labiausiai vingiuotų pasaulyje, kadangi upės nuolydis minimalus, o žiotys tėra 33 m aukštyje virš jūros lygio. Žemupyje patenka į protakų ir kanalų labirintą. Įteka į Amazonę ties Anamanu, į pietvakarius nuo Manauso.

Purusas Amazonės baseine
Puruso meandros
Didžiausi intakai: Kurancha, Inauinis, Pauinis, Tapaua (kairieji), Čandlesas, Jakas, Akrė, Sepatinis, Itušis, Mukuinas, Itapapana, Ipišuna (dešinieji).

Vagos gylis beveik per visą upės kelią viršija 15 m. Kovo–balandžio mėnesiais upė plačiai ištvinsta. Purusas laivuojamas iki pat aukštupio.

Puruso aukštupys – retai gyvenama ir sunkiai pasiekiama teritorija. Ten įsiteigtas Puruso aukštupio nacionalinis parkas, Maško Piru, Puruso aukštupio, Kaitutu, Paumarių ir kitos indėnų teritorijos. Didesnės gyvenvietės prie upės: Puerto Esperansa (Peru), Santa Roza do Purusas, Manoel Urbanas, Boka do Akrė, Pauinis, Labrėja, Kanutama, Tapaua, Beruris (Brazilija).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Purus*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIX (Pre-Reu). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011
2. ↑  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.
3. ↑  Mapa Rodoviário Amazonas. *Ministério dos Transportes*, 2002.
4. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983.
| ***Purslai*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Spetters |
| Kilmės šalis |  Nyderlandai |
| Režisierius | Paul Verhoeven |
| Scenaristas (-ai) | Gerard SoetemanJan Wolkers |
| Metai | 1980 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 120 min. |
| Kalba | olandų |
| **IMDb įrašas** |

**Purslai** (ol.  *Spetters*) – 1980 m. režisieriaus Paul Verhoeven sukurtas filmas, vienas paskutiniųjų prieš jam persikeliant į Holivudą. Jame vaidino daug jaunų Olandijos aktorių, tačiau juosta menkai prisidėjo prie jų karjeros augimo, išskyrus patį režisierių ir nedidelį vaidmenį atlikusį Rutger Hauer. Nors juostą vien gimtojoje šalyje matė daugiau kaip 1,1 milijono žiūrovų, ji neatnešė planuotų pajamų ir dėl viršyto biudžeto sukėlė finansinių sunkumų jį kūrusiai kino kompanijai. Be to, juosta sulaukė nemažai kritikos dėl joje vaizduojamos gėjų, krikščionių ar politikos manieros.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Hans van Tongeren – Rienas
* Renee Soutendijk – Fentjė
* Toon Agterberg – Efas
* Maarten Spanjer – Hansas
* Marianne Boyer – Maja
* Peter Tuinman – Japas
* Yvonne Valkenburg – Anetė
* Jeroen Krabbé – Francas
* Rutger Hauer – Geritas Vitkampas

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Trejetas draugų važinėja motociklais, dalyvauja lenktynėse ir svajoja tapti panašiais į pasaulio čempioną Geritą Vitkampą. Kuomet jų miestelyje pasirodo seksualioji Fentjė ir jos brolis, turintys savo užkandinę ant ratų, bičiuliai pradeda varžytis dėl jos dėmesio. Rienas, perspektyvus lenktynininkas, dėl jos pameta savo draugę Mają ir iš naujųjų savo rėmėjų gauna du naujus motociklus. Jis pirmasis suartėja su Fentje ir tariasi netrukus galėsiąs varžytis su Vitkampu, tačiau patirta avarija priverčia jį atsisėsti į invalido vežimėlį.

Buvusių draugų gyvenimas keičiasi drastiškai. Hansas ir Efas taip pat ieško kelio į Fentje širdį, tačiau vienas jų patiria homoseksualų prievartą, o kitas supranta nesantis pakankamai geras motociklininkas, kad galėtų dalyvauti varžybose. Ar jie gali pasiūlyti ką nors merginai, svajojančiai apie aprūpintą gyvenimą?
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 *Šis straipsnis apie lygiagretes. Apie teritoriją, esančią tarp jų skaitykite straipsnyje Atogrąžos.*
**Atogrąža** (dar kartais vadinama **tropikai**) – Žemės geografinės lygiagretės – yra tolimiausia nuo pusiaujo vieta, kurioje Saulė vieną kartą per metus pasiekia zenitą (šiauriniame pusrutulyje tai vyksta vasaros saulėgrįžos, o pietiniame – žiemos saulėgrįžos metu). Ties atogrąža tai atsitinka vieną dieną per metus, artėjant prie pusiaujo tai atsitinka du kartus per metus. Pačiame pusiaujyje saulė zenite būna du kartus per metus – pavasario ir rudens lygiadienių metu. Tarp atogrąžų plyti tropikų zona.

Atogrąžų geografinės koordinatės (platuma) yra:

* **Šiaurės atogrąža** 23° 26′ 22" N
* **Pietų atogrąža** 23° 26′ 22" S

Taip pat skaitykite
-------------------

* Atogrąžų klimatas
* Ašigalis
* Poliaratis
* Pusiaujas
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Quercus coccinea** |
| --- |
| Purpurinis ąžuolas (*Quercus coccinea*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Eilė: | Bukiečiai  *( Fagales)* |
| Šeima: | Bukiniai  *( Fagaceae)* |
| Gentis: | Ąžuolas  *( Quercus)* |
| Rūšis: | Purpurinis ąžuolas  *( Quercus coccinea)* |

 |
| Purpurinio ąžuolo paplitimas |

**Purpurinis ąžuolas** (*Quercus coccinea*) – bukinių (*Fagaceae*) šeimos augalas. Natūraliai paplitęs Šiaurės Amerikos rytuose, Lietuvoje negausiai auginamas dendrologinėse kolekcijose.

Tai 20-30 m aukščio vasaržalis medis, liemuo iki 0,8 m skersmens. Laja plati, ovališka arba beveik rutuliška. Žievė tamsiai ar sidabriškai pilka, lygi arba nedaug suaižėjusi. Labai puošnūs rudenį skaisčiai raudoni žvilgantys, o pavasarį švelniai gelsvai žali lapai. Nereiklus dirvožemio derlingumui ir drėgmei, dažniausiai auga nederlingose nuokalnėse.

* LapaiLapai
* Lapai ir žiedaiLapai ir žiedai
* Lapai rudenįLapai rudenį
* ŽievėŽievė
| PurpėПурпе |
| --- |
|        |
| 

PurpėPurpė

64°28′50″ š. pl. 76°41′31″ r. ilg.﻿ / ﻿64.48056°š. pl. 76.69194°r. ilg.﻿ / 64.48056; 76.69194﻿ (Purpė)Koordinatės: 64°28′50″ š. pl. 76°41′31″ r. ilg.﻿ / ﻿64.48056°š. pl. 76.69194°r. ilg.﻿ / 64.48056; 76.69194﻿ (Purpė) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+5)------ vasaros: (UTC+6) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Apygarda** | Jamalo Nencų autonominė apygarda Jamalo nencų autonominė apygarda |
| **Rajonas** | Pūro rajonas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1978 |
|  |
|  **Vikiteka** | Purpė |

**Purpė** (rus. *Пурпе*) – miesto tipo gyvenvietė Pūro rajone Jamalo nencų autonominėje apygardoje Rusijoje. Išsidėsčiusi Piakupuro upės kairiajame krante. Už 98 km – Tarko Salė, už 16 km – Gubkinskis. Gyvena 9,1 tūkst. žmonių (2009 m.).

Gyvenvietę įkūrė 1978 m. geležinkelio atkarpos Nojabrskas-Purpė tiesėjai, kurie užbaigė šį ruožą 1984 m. Gyventojai daugiausia užimti naftos ir dujų gavybos verslovėse, koncerno „Transneft" naftotiekio eksploatacijoje. Vykdoma programa gyventojų perkėlimui iš laikinų statybininkų vagonėlių į ilgalaikius būstus su visais patogumais. Pastatyta stačiatikių cerkvė, sporto kompleksas, banko filialas.

Nuorodos
--------

* Puro rajono tinklalapis apie Purpę (rusų k.) Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto.
* Viena diena Purpėje (rusų k.)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Mykolas Masiulis** (1846 m. Vyžuonose – 1906 m. lapkričio 27 d. Buivydžiuose) – kunigas, visuomenės veikėjas, knygnešių globėjas, draudžiamosios spaudos platinimo organizatorius. Palaidotas Buivydžių Šv. Jurgio bažnyčios šventoriuje.

Biografija
----------

Pasimokęs privačiai, išlaikė gimnazijos 4 klasių egzaminus, įstojo į Vilniaus kunigų seminariją.

Dirbo vikaru Slonime, 1886–1891 m. – Tverečiaus parapijos klebonu. Čia dirbdamas organizavo lietuviškos spaudos platinimą, globojo knygnešius, rėmė slaptas lietuviškas mokyklas, padėjo savo broliui knygnešiui Motiejui, iš kurio gaudavo daug lietuviškos spaudos.

Palaikė ryšius su kunigu Silvestru Gimžausku (klebonavusiu Bagaslaviškyje), Juozu Mironu (Adutiškio klebonu), Jonu Burba ir Mielagėnų klebonu N. Sabaliausku.

Slaptą mokyklą įsteigė klebonijoje. Mokyklai vadovavo ir per vasaros atostogas joje daraktoriavo brolis Jurgis Masiulis, taip pat keli klierikai ir studentas iš Daktorių k. Mokydavosi 12-14 berniukų 10-18 m. amžiaus, parengdavo juos stoti į gimnaziją ar į Švenčionių miesto mokyklą.

1891 m. Mykolas Masiulis už šios mokyklos organizavimą ir dažną išvykimą be leidimo iš parapijos vieneriems metams buvo uždarytas į pranciškonų vienuolyną Gardine. Atlikęs bausmę, paskirtas vikaru į Nemenčinę.

1894 m. perkeltas į Jiezną. Tęsė lietuvybės puoselėjimo darbą, vėl klebonijoje buvo įkūręs slaptą mokyklą, platino lietuvišką spaudą.

Žandarų užverbuotas agentas Pranas Petruševičius savo 1900 m. spalio 19 d. pranešime Vilniaus gubernijos žandarų valdybai rašė, kad Mykolas Masiulis palaikė ryšius su dvarininku Donatu Malinausku, Butrimonių klebonu Kazimieru Daukša, Valkininkų klebonu Povilu Kuolu, Dusmenų – Kazimieru Valentinu, Žaslių – Kazimieru Kybeliu, Žaslių vikaru Benediktu Krištaponiu. Šie asmenys dalyvaudavo susitikimuose, kuriuos agentas pavadino literatiškais pasikalbėjimais. Susitikimai vykdavo pas Donatą Malinauską arba pas vieną iš kunigų. Šio ratelio nariai lietuviškos spaudos gaudavo iš Stakliškių parapijos knygnešio (pavardė nežinoma) ir iš Suvalkijos knygnešių.

Dėl lietuviškos veiklos 1902 m. iškeltas į sulenkėjusią Buivydžių parapiją (Vilniaus r.). Čia taip pat stiprino lietuvybę, kovojo su rusintojais, palaikė lietuvišką spaudą, organizavo slaptas lietuviškas mokyklas, pinigais rėmė gabius vargingesnių šeimų vaikus.

Atmintinos vietos ir paminklai
------------------------------

Kapas ir antkapinis paminklas Buivydžių Šv. Jurgio bažnyčios šventoriuje.
**Mažeikių miesto taryba** – Mažeikių miesto savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1990 m. kovo 24 d. pakartotinis balsavimas (II turas) – balandžio 7 d. Pilnas pavadinimas – **Mažeikių miesto Liaudies deputatų taryba**, nuo 1990 m. balandžio mėn. *Mažeikių miesto taryba*.

Teisinis pagrindas
------------------

Vietos savivaldos pagrindų įstatymu, priimtu 1990 m. vasario 12 d. savivaldybės suskirstytos į žemesniosios pakopos savivaldybes – apylinkės, gyvenvietės (valsčiai), rajono (apskrities) miestai ir aukštesniosios pakopos savivaldybes – rajonai, apskritys, respublikos miestai. Mažeikių miestui priskirtas žemesniosios pakopos savivaldybės statusas. Savivaldybių teises kiek suvaržė 1993 m. spalio 12 d. Seimo priimtos įstatymo pataisos. Po 1995 m. rajoninių miestų tarybos nebebuvo renkamos. Buvo renkama tik **Mažeikių rajono savivaldybės taryba**.

Rinkimai, vadovaujantis Lietuvos TRS Aukščiausiosios Tarybos 1989 m. gruodžio 7 d. priimtu „Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Vietinių liaudies deputatų tarybų rinkimų įstatymu" vyko pagal mažoritarinę sistemą. Kandidatus kelti galėjo renkamos tarybos teritorijoje esančių visuomeninių, politinių organizacijų, visuomeninių judėjimų rajonų ir miestų organai, taip pat ne mažiau, kaip 50 darbo ar gyvenamosios vietos piliečių susirinkimas. Tai buvo pirmieji laisvi ir demokratiški rinkimai po 1925 m. savivaldybių tarybų rinkimų.

Veikla
------

Mažeikių miesto meru išrinktas Jonas Jurkus.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2006-06-27 iš Wayback Machine projekto.
**Mykolas Kosčiauskas** (1913 m. vasario 8 d. Plungė – 2003 m. kovo 5 d. Vilnius) – Lietuvos geodezijos inžinierius, fizinių mokslų daktaras. Inžinerinės geodezijos tyrimų pradininkas Lietuvoje.

Biografija
----------

1932 m. baigė Plungės gimnaziją (VIII-toji laida).

1943 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1948 m. geografijos mokslų kandidatas.

Nuo 1944 m. Vytauto Didžiojo universiteto (1946–1950 m. Kauno universitetas), 1950–1969 m. Kauno politechnikos instituto, 1945–1950 m. dar ir Lietuvos žemės ūkio akademijos dėstytojas, 1957–1962 m. Geodezijos katedros vedėjas, 1951–1956 m. dar ir Hidrotechnikos ir melioracijos instituto direktoriaus pavaduotojas. 1969–1991 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto dėstytojas, nuo 1981 m. profesorius.

Bibliografija
-------------

* Kaip buvo išmatuota Žemė, 1951 m.
* Geodezija, su kitais, 1957 m.
* Geodezijos pratimų ir laboratorinių darbų uždaviniai, su kitais, 1960 m.
* Inžinerinė geodezija, su kitais, 1969 m.
* Taikomoji geodezija, su kitais, 1979 m.

Įvertinimas
-----------

* 1997 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžius

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algimantas Zakarevičius. *Mykolas Kosčiauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 641 psl.
| **Mykolas Leonas Obuchovičius** |
| --- |
| Herbas „Jasieńczyk" |
| Herbas „Jasieńczyk" |
|  |
| Mirė | 1668 m. spalio 22 d. |
| Tėvas | Filipas Kazimieras Obuchovičius |

**Mykolas Leonas Obuchovičius** (blrs. *Міхал Леан Абуховіч*, ? – 1668 m. spalio 22 d.) – LDK valstybinis veikėjas, diplomatas ir rašytojas-memuaristas. Lietuvos armijos rotmistras ir pulkininkas, Mozyriaus ir Nugarduko pakamaris, Lietuvos didysis sargybinis (1668). ATR-Maskvos (1654–1667) ir ATR-Švedijos (1655–1660) karų dalyvis.

Biografija
----------

Lietuvos bajorų Obuchovičių giminės atstovas, herbo „Jasieńczyk" savininkas. Smolensko vaivados Filipo Kazimiero Obuchovičiaus (apie 1600–1656) sūnus.

Baigė Vilniaus universiteto filosofijos fakultetą. Tarnavo Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Jono II Kazimiero rūmuose. 1650 metais – karaliaus pasiuntinys Maskvoje. 1651 metais Mykola Obuchovičius dalyvavo Lietuvos karių žygyje į Ukrainą ir mūšiuose su sukilusiais kazokais. 1656 metais dalyvavo trijų dienų mūšyje prie Varšuvos. ATR-Rusijos karo (1654–1667) metu, 1660 metais, Mykolas Leonas Obuchovičius Bresto vaivadijoje pateko į nelaisvę pas rusus, kur praleido dvejus metus. 1662 metais buvo išlaisvintas Smolenske, belaisvių keitime. Grįžęs Mykolas Obuchovičius vėl pradėjo kovoti prieš rusus. 1664 metais dalyvavo žygyje į Brianščiną.

Gyvenimo pabaigoje (1668) gavo Lietuvos didžiojo sargybinio pareigybę.

Nuorodos
--------

* Дневник Михаила Обуховича
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Mykolas Mikalojus Sapiega** |
| --- |
|  |
| Sapiegos |
| Lapinas (herbas) |
| Lapinas (herbas) |
|  |
| Mirė | 1611 m. rugpjūčio 13 d. |
| Tėvas | Mykolas Sapiega |
| Motina | Marija Bistrecka |

**Mykolas Mikalojus Sapiega** (m. iki 1611 m. rugpjūčio 13 d.) – LDK valstybinis ir karinis veikėjas, karaliaus rūmininkas (1574), Gardino pakamaris (1582), Lietuvos didysis prievaizas (1589–1611).

Biografija
----------

Lietuvos magnatų Sapiegų giminės, Ružanų linijos atstovas. Karaliaus rūmininko Mykolo Sapiegos (m. po 1554) ir Marijos Bistreckos sūnus. Brolis – Gardino pakamaris Leonas (уm. 1610).

Dalyvavo Livonijos kare su Rusijos valstybe 1567, 1579-1581 metais. 1574 metais Mykolas Sapiega minimas kaip karaliaus rūmininkas. 1576 metais palaikė Transilvanijos kunigaikščio Stepono Batoro išrinkimą į Lenkijos karaliaus sostą. 1582 metais gavo Gardino pakamario pareigybę. 1587 metais elekciniame seime palaikė Švedijos princo Zigmanto Vazos kandidatūrą į Lenkijos karaliaus sostą. 

1589 metais Mykolas Sapiega gavo Lietuvos didžiojo prievaizo pareigybę. Buvo renkamas pasiuntiniu į 1589, 1595, 1600 ir 1603 metų seimus, taip pat Lietuvos tribunolo deputatu 1590, 1596 ir 1601 metais.

Šeima
-----

Buvo vedęs kunigaikštytę Bogdaną Masalską (m. po 1624), nuo santuokos su kuria turėjo tris sūnus ir tris dukteris:

* Jonas Dominykas (m. po 1622), karaliaus rūmininkas (1606), karaliaus sekretorius (1611)
* Mykolas (m. po 1638), karaliaus rūmininkas
* Frederikas (m. 1650), karaliaus rūmininkas (1611), Vitebsako pakamaris (1620), Mstislavlio vaivada (1647)
* Elena Sapiegaitė, 1-mas vyras Rogačevo seniūnas Romanas Valavičius, 2-ras yras Lydos vėliavininkas Jokūbas Teodoras Kuncevičius
* Katerina Sapiegaitė, Valkavisko pakamario Andriaus Tryznos žmona
* Mariana Sapiegaitė, Ukmergės pakamario Jurgio Komorovskio žmona
Koordinatės: 55°58′35″š. pl. 24°30′54″r. ilg.﻿ / ﻿55.976449°š. pl. 24.514969°r. ilg.﻿ / 55.976449; 24.514969


|  |
| --- |
| **Pasvalio rajono Daujėnų pagrindinė mokykla** |
| Pasvalio rajono Daujėnų pagrindinė mokykla herbas |
|  |
| **Adresas** | Baluškių g. 4, Daujėnai |
| **Direktorius(-ė)** | Gailutis Gailiūnas |
| **Mokinių skaičius** | 160 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 21 |

**Pasvalio rajono Daujėnų pagrindinė mokykla** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Pasvalio raj. Daujėnuose, Baluškių g. 4, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190616249. Steigėjas Pasvalio rajono savivaldybės taryba. Filialas Pasvalio rajono Daujėnų pagrindinės mokyklos Girsūdų pradinio ugdymo skyrius.

Direktoriai
-----------

* Gailutis Gailiūnas

Žymūs mokiniai
--------------

* Antanas Karoblis, pedagogas, matematikas, politikas
* Juozas Rajeckas, pedagogas, chorvedys
* Antanas Vadopalas, pedagogas, agronomas

Nuorodos
--------

* Svetainė Archyvuota kopija 2009-01-24 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Alevitų pasiskirstymas Turkijoje
**Alevitai** (turk. *Alevi*, kurd. Elewî) – religinė, kultūrinė ir pusiau etninė bendruomenė Turkijoje. Skirtingų šaltinių pateikti duomenys apie alevitų skaičių smarkiai skiriasi – nuo 10 milijonų iki 25 milijonų. Alevizmas dažniausiai yra laikomas viena iš daugybės islamo sektų, nors alevitų papročiai, teologija ir filosofija smarkiai skiriasi nuo kitų Islamo pakraipų. Priešingai nei kitų musulmonų, alevitų ritualai dažniausiai vyksta turkų ir kartais kurdų kalbomis. Aleviai nestato mečečių ir vietoje to ritualams renkasi į tradicinius susirinkimų namus, vadinamus *cemevi*, kuriuose vadovauja vyresnieji žmonės. Į jų ritualus yra integruota daug šokių ir muzikos. Pagrindiniai alevizmo bruožai yra:

* Meilė ir pagarba visiems žmonėms („Svarbiausias dalykas yra ne religija, bet buvimas žmogumi")
* Tolerancija kitoms religijoms ir etninėms grupėms („Jei pakenkei kitam žmogui, tavo atliktos ritualinės maldos yra bevertės")
* Pagarba dirbantiems žmonėms („Geriausias garbinimo būdas yra darbas")
* Moterų ir vyrų lygybė. Jie meldžiasi vienas šalia kito ir yra praktikuojama monogamija

Moderniajai alevitų teologijai gilios įtakos turėjo humanizmas ir universalizmas. Be religinių aspektų, alevizmas yra glaudžiai susijęs su Mažosios Azijos folklorine kultūra.
| **Mykolas Marma** |
| --- |
| Gimė | 1886 m. kovo 29 d.Rusija Vilkija, Kauno apskritis, Rusijos imperija |
| Mirė | 1954 m. rugsėjo 4 d. (68 metai)Rusija Irkutsko sritis, Rusijos federacija |
|  |
| Veikla | Lietuvos teisininkas, politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Lietuvos socialistų liaudininkų demokratų partija |
|  |
| Alma mater | Tartu universitetas |

**Mykolas Marma** (1886 m. kovo 29 d. Vilkija, Kauno apskritis, Rusijos imperija – 1954 m. rugsėjo 4 d. Irkutsko sritis, Rusijos federacija) – Lietuvos teisininkas, politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1897–1905 m. mokėsi Mintaujos gimnazijoje. 1905 m. įstojo į Tartu universiteto teisės fakultetą, kurį baigęs įgijo teisininko diplomą. Už politinę veiklą 3 mėn. kalintas Rusijos kalėjimuose. 1906 m. vienas iš Tartu lietuvių studentų draugijos steigėjų. 1917 m. atstovaudamas Tartu lietuvius dalyvavo lietuvių seime Peterburge.

1918 m. grįžo į Lietuvą, Kriūkuose (Šiaulių apskritis) suorganizavo vartotojų draugiją, jos vedėjas. 1918 m. išrinktas Kriūkų valsčiaus komiteto pirmininku, vėliau Joniškėlio apskrities komiteto pirmininkas. 1919 m. suorganizavo partizanų būrius, kovojo su bermontininkais.

1922 m. sausio 13 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, mandato atsisakius K. Škirpai. Priklausė Lietuvos socialistų liaudininkų demokratų partijos frakcijai.

Nuo 1922 m. „Atžalos" bendrovės sekretorius. Prieš Antrąjį pasaulinį karą vertėsi advokato praktika Vilkijoje. 1945 m. suimtas ir nuteistas 5 m. kalėjimo. Kalėjo Komijos ATSR, vėliau ištremtas į Irkutsko sritį.

Literatūra
----------

* Marma Mykolas, Trumpos Steigiamojo Seimo narių biografijos su atvaizdais, Klaipėda, 1924, p. 36.
* Marma Mykolas, Lietuvių enciklopedija, Boston, 1959, t. 17, p. 385.
* Lietuvos gyventojų genocidas, 1944–1947, Vilnius, 2002, t. 2, p. 434.
* Tamošaitis M. Marma Mykolas, Lietuvos Steigiamojo Seimo (1920–1922 metų) narių biografinis žodynas, sud. A. Ragauskas, M. Tamošaitis, Vilnius, 2006, p. 238–240.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žydrūnas Mačiukas. Steigiamojo Seimo atstovai. Seimas
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Mikalojus Kondratas** (**Mikalojus Kondratenka**, 1921 m. balandžio 27 d. Omskas, Rusija – 2006 m. sausio 26 d. Šiauliai) – pedagogas, etnografas, visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1922 m. su tėvais grįžo į Lietuvą, mokėsi Pagėgių, Žagarės mokyklose. 1946 m. baigė Vilniaus universitetą. 1947–1949 m. Vilniaus pedagoginio instituto asistentas, vėliau vyresnysis dėstytojas, bet po patikrinimo buvo atleistas kaip nepatikimas.

Broliai, seserys:
Vladas Kondratas, Sofija Kondrataitė, Nadėžda Kukusta (Kondrataitė), Benjaminas Kondratas

1949–1950 m. Šiaulių pedagoginio instituto dėstytojas. 1951–1954 m. Šiaulių J. Janonio vidurinės mokyklos mokytojas, direktoriaus pavaduotojas, 1954–1957 m. direktorius. Po sukilimo Vengrijoje numalšinimo įvykus antitarybinei mokyklos moksleivių manifestacijai 1956 m. laikinai, o vėliau ir visam laikui pašalintas iš direktoriaus pareigų.

1957–1965 m. Salduvės vidurinės mokyklos, 1966–1977 m. – Dubijos vidurinės mokyklos mokytojas ir filmotekos vedėjas. 1976–1979 m. vėl J. Janonio vidurinės mokyklos mokytojas, 1979–1996 m. 43-osios Profesinės technikos mokyklos istorijos dėstytojas.

Surinko daug medžiagos ir istorinių šaltinių apie lietuvių tautą, istorines asmenybes. Išleido turistinį žinyną „Dubysa" (1961 m.), „Lietuvių tautos ir valstybės istoriją" (I dalis, 1994 m.) Sudarė Šiaulių sportininkų žinyną. Sūnus Romualdas Kondratas po jo mirties išleido knygą „Pasaulio civilizacijų seniausieji centrai" (Šiaurės Lietuva, 2006 m.).
**Asdivalas** (*Asdiwal*) – kultūrinis didvyris indėnų cimšų mitologijoje. Pasakojama, kad buvęs garsus medžiotojas.

Užrašyta keletas pasakojimų apie stebuklingą Asdivalo gimimą. Anot jų, Asdivalo tėvas buvęs Ho – antgamtinė būtybė. Kartą, kilus badui, Ho merginai pasiuntęs gyvūnų, o pats apsimetęs jaunuoliu. Galiausiai jie susituokę, susilaukę sūnaus. Sūnui Ho padaręs ypatingus sniegbačius ir pasakęs, kad berniukas turįs vadintis Asdivalu. Tuomet Ho pradingęs.

Užaugęs Asdivalas, avėdamas tėvo sniegbačius, persekiojęs baltą mešką. Ją aukštu kalnu nusivijęs iki pat dangaus, tuomet paaiškėję, kad jis vaikęsis ne mešką, o balta lokena apsivilkusią jauną moterį, kuri buvusi Saulės dukra. Jiedu susituokę.

Taip pat užrašyta pasakojimų apie Saulės Asdivalui surengtus išbandymus, Asdivalo nuotykius, patirtus sugrįžus žemėn. Be to, pasakojama apie įvairias Asdivalo vedybas.

Antropologas Claude Levi-Strauss pasakojimus apie Asdivalą interpretavo struktūralistiškai.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4 5  Sam D. Gill; Irene F. Sullivan (1994). Dictionary of Native American mythology. Oxford University Press, p. 16. ISBN 978-0-19-508602-7.
2. ↑  Claude Levi-Strauss. *The Story of Asdiwal*.
| **Mykolas Labuckas** |
| --- |
| Gimė | 1912 m. rugsėjo 30 d.Utena |
| Mirė | 1998 m. sausio 28 d. (85 metai)Kaunas |
|  |
| Veikla | Lietuvos dailininkas scenografas. |

**Mykolas Labuckas** (1912 m. rugsėjo 30 d. Utena – 1998 m. sausio 28 d. Kaunas) – Lietuvos dailininkas scenografas.

Biografija
----------

1924–1932 m. mokėsi Utenos „Saulės" gimnazijoje, 1932-1940 m. – Kauno meno mokykloje. 1941 m. baigė Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institutą.

1934-1940 m. Valstybės teatro, 1941–1943 m. Kauno valstybinio dramos, operos ir baleto teatro dailininkas. 1943–1953 m. vyr. dailininkas. 1953–1958 m. Kauno jaunojo žiūrovo teatro vyr. dailininkas, 1958–1974 m. – Kauno muzikinio teatro vyr. dailininkas. 1944-1945 m. Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės instituto dėstytojas.

Kūryba
------

Sukūrė scenografijų spektakliams Kauno dramos teatre (Karlas Goldonis. Žaismingas nuotykis, 1948 m. Feliksas Lope de Vega. Šokių mokytojas, 1951 m.), Kauno jaunojo žiūrovo teatre (Michailas Bulgakovas. Don Kichotas, pagal M. de Servantesą, 1956 m.), Kauno muzikiniame teatre (Francas Leharas. Grafas Liuksemburgas, 1963 m. Julius Juzeliūnas. Afrikietiški eskizai, 1972 m. Imrė Kalmanas. „Bajaderė", 1973 m. Piteris Abrahamas. Havajų gėlė, 1974 m.).

Ankstyviesiems scenovaizdžiams būdinga realistinė stilistika, detalizavimas, vėlyvieji – dekoratyvūs. Nutapė peizažų. Nuo 1948 m. dalyvavo parodose. Kūrinių turi Lietuvos teatro, muzikos ir kino muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Utenos krašto enciklopedija Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Operetės „Bajaderė", pastatytos KMVT 1973 m. programa, Kauno valstybinio muzikinio teatro archyvas, byla „Spektakliai", skyrius „Bajaderė"
3. ↑  Raimonda Bitinaitė-Širvinskienė. *Mykolas Labuckas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 400 psl.
| Medaliai |
| --- |
| Alex Yee 2021 m. |
| Vyrų triatlonas |
| **Atstovaujant:  Jungtinė Karalystė**  |
| Olimpinės žaidynės |
| **Auksas** | 2020 Tokijas | Mišri estafetė |
| **Sidabras** | 2020 Tokijas | Triatlonas |

**Alex Yee** (g. 1998 m. vasario 18 d. Londone) – Jungtinės Karalystės triatlono sportininkas, olimpinis čempionas. Yee taip pat varžosi lengvosios atletikos varžybų vidutinių ir ilgų nuotolių bėgimų rungtyse.

Biografija
----------

2018 m. pasaulio taurės etape Kinijoje Yee iškovojo bronzą ir pirmą kartą lipo ant prizininkų pakylos. 

Savo debiutinėse 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Yee varžėsi dvejose triatlono rungtyse. Vyrų triatlono varžybose anglas nusileido tik norvegui Kristian Blummenfelt ir iškovojo sidabro medalį. Pirmą kartą olimpiadoje vykusioje mišrių komandų estafetėje kartu su Jungtinės Karalystės rinktine (Jonathan Brownlee, Alex Yee, Jess Learmonth, Georgia Taylor-Brown) aplenkti visi varžovai bei pelnyti aukso medaliai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Olympedia Profile". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2021 m. rugsėjo 4 d.
2. ↑  Tokyo Olympics: Triathlon mixed relay gold for Learmonth, Brownlee, Taylor-Brown & Yee
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Mykolas Liubomirskis** |
| --- |
| Liubomirskiai |
| Herbas „Družina" |
| Herbas „Družina" |
|  |
| Gimė | 1752 m. |
| Mirė | 1825 m. (~73 metai) |
| Tėvas | Stanislovas Liubomirskis |
| Motina | Liudvika Pociejūtė |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Šv. Huberto ordinas (Bavarija)Šv. Huberto ordinas (Bavarija) |

Kunigaikštis **Mykolas Liubomirskis** (lenk. *Michał Lubomirski*, 1752 m. – 1825 m. Dubne) – stambus Lenkijos magnatas, Lenkijos armijos generolas-leitenantas.

Biografija
----------

Kilo iš kunigaikščių Liubomirskių giminės Višnioveckių linijos. Kijevo vaivados Stanislovo Liubomirskio (1704–1793) ir Liudvikos Pociejūtės (m. 1786) jaunesnysis (ketvirtas) sūnus.

1779–1794 m. – 13-to pėstininkų pulko vadas. 1785 m. buvo paskirtas Ukrainos ir Podolės divizijos generolu-majoru. Po to gavo generolo-leitenanto laipsnį Voluinės ir Kijevo divizijose, po to Voluinės-Podolės divizijoje.

1784 m. kunigaikštis Mykolas Liubomirskis buvo išrinktas masonų ložės vietininku Mažojoje Lenkijoje.

Švento Stanislovo (1784) ir Baltojo erelio ordinų kavalierius (1790).

1792 m. generolas-leitenantas kunigaikštis Mykolas Liubomirskis dalyvavo ATR-Rusijos kare, kur vadovavo savo asmeniškai divizijai (4500 žm.). Dėl neryžtingumo ir konkurencijos tarp vadų Juozapo Antano Pniatovskio ir generolo-leitenanto Mykolo Liubomirskio Lenkijos armija patyrė pralaimėjimą rusų kariams netoli Zelencų ir Dubenkos. Po Lenkijos karaliaus Stanislovo Augusto Poniatovskio kapituliacijos Mykolas Liubomirskis prisijungė prie Targovicos konfederacijos.

Šeima ir vaikai
---------------

1782 m. kunigaikštis Mykolas Liubomirskis vedė Luiudviką Magdeleną Račinską (1765–1845), kuo dar labiau padidino savo turtą. Santuokoje turėjo keturis sūnus ir vieną dukterį:

* Juzefas (1785–1870), senatorius, slaptasis patarėjas.
* Marselinas (1782–1809)
* Kazimieras
* Edvaradas (1796–1823)
* Terezė Liubomirska (1793–1847), žmona nuo 1811 m. kunigaikščio Maksimilijono Jablonovskio (1785–1846)