recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Genovaitė Kumpienė-Leimontaitė** (1951 m. kovo 4 d. Butniūnų k. Pakruojo r.), choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija
----------

Mokydamasi Vaškų vidurinėje mokykloje, Genovaitė išmoko griežti akordeonu, vadovavo merginų vokaliniam ansambliui. 1969–1973 choro dirigavimo mokėsi Juozo Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. I. Budriūnienė), vadovavo moterų vokaliniam ansambliui, grojo kaimo kapeloje. 1973–1978 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. A. Žeimienės klasė).

Studijuodama Genovaitė dirbo muzikos vadove Grigiškių vaikų darželyje, vadovavo Vilniaus moksleivių rūmų dainų ir šokių ansamblio „Ugnelė" choro parengiamajai grupei. 1978–1981 buvo Vilniaus „Aušros" klubo mišriojo choro chormeisterė.

Nuo 1977 Vilniaus kultūros mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, nuo 1990 Vilniaus konservatorijos moksleivių choro studijos chormeisterė, nuo 1994 muzikos mokytojų specialybės choro studijos ir dirigavimo specialybės vadovė, Vilniaus kolegijos merginų choro „Vaidilutės" dirigentė, vadovė. Chorai dainuoja senųjų XV–XVI a. ir šiuolaikinių kompozitorių kūrinius, dalyvauja koncertuose ir kituose kultūros renginiuose. „Vaidilučių" choras dainuoja mokyklose ir gieda bažnyčiose, koncertavo Lenkijoje ir Vokietijoje, 1997 tarptautiniame chorų konkurse Anglijoje (Liangollen) laimėjo trečiąją vietą. 1998 ketvirtame tarptautiniame religinės muzikos festivalyje Prevezoje (Graikija) „Vaidilutės" buvo apdovanotos dviem aukso medaliais ir premija. Pedagogė išugdė būrį jaunųjų chorvedžių.

Genovaitė Kumpienė-Leimontaitė ištekėjusi; dukra Anzelma Kumpytė – Vilniaus universiteto Kamerinės muzikos ansamblio narė, VU TF absolventė, teisininkė, Tarptautinių mokslo ir technologijų plėtros programų agentūros specialistė.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
'*Šis straipsnis yra apie Kolumbijos departamentą. Apie upę žiūrėkite Kaketa (upė).*

| Kaketa*Caquetá* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Kolumbijos vėliava Kolumbija |
| **Administracinis centras** | Florensija |
| **Savivaldybės** | 15 |
|  |
| **Gyventojų** (2020) | 415 000 |
| **Plotas** | 88 965 km² |
| **Tankumas** (2020) | 5 žm./km² |

**Kaketa** (isp. *Caquetá*) – departamentas Kolumbijos pietuose. Administracinis centras – Florensija.

Geografija
----------

Didžioji departamento dalis išsidėsčiusi selvoje. Tačiau vakaruose siekia Andus. Departementą kerta Kaketos upė ir jos intakai. Klimatas ekvatorinis; karštas (27-29 °C) ir drėgnas.

Nemažą gyventojų dalį sudaro indėnai: vitotai, koregachiai, makagachiai, karichonai.

Ekonomika
---------

Kadangi Kaketos departamentas miškingas, išvystyta medienos apdirbimo pramonė ir eksportas. Kalnų šlaituose auginami ryžiai, bananai, juka, kakava ir cukranendrės. Yra cinko ir anglies telkinių.

Etninė sudėtis
--------------

* Metisai ir baltieji – 94,75 %
* Indėnai – 1,51 %
* Juodaodžiai – 3,74 %

Šaltiniai
---------

1. ↑  COLOMBIA, *citypopulation.de*


|  |  |
| --- | --- |
|  **Kolumbijos departamentai** | Flag of Colombia |
| Amazonė | Antiokija | Arauka | Atlantikas | Bojaka | Bolivaras | Čoko | Gvachira | Gvainija | Gvavjarė | Kaldas | Kaketa | Kasanarė | Kauka | Kindijus | Kordoba | Kundinamarka | Magdalena | Meta | Narinjas | Putumajas | Risaralda | San Andresas ir Providensija | Santanderas | Sesaras | Sukrė | Šiaurės Santanderas | Tolima | Huila | Valje del Kauka | Vaupesas | Vičada |
| **Eduard Trusevič** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1979 m. gegužės 10 d. (44 metai)Trakuose |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Trakų rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Lietuvos lenkų rinkimų akcija |
|  |
| Alma mater | Vilniaus konservatorija |

**Eduard Trusevič** (g. 1979 m. gegužės 10 d. Trakuose) – Lietuvos ir Trakų rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Baigė Senųjų Trakų pagrindinę mokyklą, taip pat mokėsi Trakų meno mokykloje. 2000 m. baigė Vilniaus konservatoriją, chorų dirigentas, 2005 m. baigė Lenkijos Respublikos lenkų chorų dirigentų studiją.

1994 m. Senųjų Trakų bažnyčios vargonininkas, 1996 m. Senųjų Trakų pagrindinės mokyklos mokytojas, 1996 m. lenkų folklorinio ansamblio „Stare Troki" meno vadovas, ansamblio „Zgoja" vokalinis konsultantas. Lenkų taikos choro, kuriame dalyvauja jaunimas iš 9 Europos šalių, meno tarybos narys, choro koordinatorius Lietuvoje.

Lietuvos lenkų rinkimų akcijos Trakų rajono skyriaus narys, Lietuvos lenkų sąjungos narys, valdybos narys, 2001 m. laimėjo rinkimus, paskirtas Lietuvos lenkų sąjungos vyriausiosios valdybos sekretoriumi.

2003–2007 m. 2007–2011 m. Trakų rajono savivaldybės tarybos narys, nuo 2011 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys.

„Union of polish communities in Europe" sekretorius..

Šaltiniai
---------

1. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-09-06 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai - Lietuvos lenkų rinkimų akcija - Iškelti kandidatai Archyvuota kopija 2013-11-10 iš Wayback Machine projekto.
**Eduardas Balčiūnas** (1907 m. rugpjūčio 24 d. Kizil Arvate, Turkmėnija – 1975 m. rugpjūčio 4 d. Tauragėje), muzikos mokytojas, choro ir orkestro dirigentas, kompozitorius.

Biografija
----------

Tėvas buvo vargonininkas, klarnetininkas ir kapelmeisteris. Jis savo sūnų išmokė muzikos rašto ir groti pučiamaisiais instrumentais. 1921 m. su tėvais atvyko į Šiaulius, kur pradėjo groti pučiamųjų orkestre, eksternu išlaikė progimnazijos kurso egzaminus. 1926–1930 m. Klaipėdos muzikos mokykloje mokėsi griežti smuiku pas čekų pedagogus L. Hajušą ir E. Leichnerį. Griežė moksleivių simfoniniame orkestre (dirigavo S. Šimkus ir J. Gaubas) ir dainavo vyrų chore. Baigęs muzikos mokyklą, kurį laiko mokytojavo Eržvilke, Rietave, Plungėje ir Kėdainiuose.

Nuo 1937 m. iki mirties gyveno Tauragėje. Buvo kariškių pučiamųjų orkestro kapelmeisteris, muzikos mokytojas gimnazijoje ir mokytojų seminarijoje. Pokario metais mokė muzikos ir dainavimo 1-ojoje ir 2-ojoje vidurinėse mokyklose, vadovavo vaikų, vyresniųjų klasių moksleivių ir miesto chorams bei pučiamųjų orkestrams. Vėliau dėstė vaikų muzikos mokykloje, chorvedžių ir pučiamųjų orkestrų vadovų metiniuose kursuose. Vienas pirmųjų pradėjo rengti Tauragės apskrities ir rajono meno mėgėjų olimpiadas, apžiūras ir dainų šventes, buvo jų vyr. dirigentas. Sukūrė pjesių pučiamųjų orkestrui, dainų chorams ir solistams.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Koordinatės: 54°53′4.19″ š. pl. 24°10′37.38″ r. ilg.﻿ / ﻿54.8844972°š. pl. 24.1770500°r. ilg.﻿ / 54.8844972; 24.1770500



| Paežerojus |
| --- |
| Vaizdas nuo magistralės pusės |
| Vieta | Kaišiadorių rajono savivaldybė, Lietuva |
| Plotas | 0.059 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1.37 km |

**Paežerojus (Paežeris)** – ežeras Kaišiadorių rajono savivaldybėje, Rumšiškių seniūnijoje. Ežeras telkšo Rumšiškių miške, šalia magistralės  **A1**  Vilnius–Kaunas–Klaipėda . Vandens telkinys savo forma ištisęs šiaurės – pietryčų kryptimi 0,59 km, didžiausias plotis iki 0,16 km. Altitudė 82,8 m. Krantai žemi, ištisai apaugę medžiais ir krūmais. Ežeras nenutekantis, priklauso Kauno marių intako Pravienos baseinui.

Prie Paežerojaus ežero 54°52′51″š. pl. 24°10′41″r. ilg.﻿ / ﻿54.880953°š. pl. 24.178042°r. ilg.﻿ / 54.880953; 24.178042, Rumšiškių pusėje, įrengta poilsiavietė  su miško baldais, laužaviete, kita minimalia rekreacine įranga lankytojams. Šalia veši prižiūrimi įvairaus tankumo medynai. Šiame pakraštyje vietovė pakili, su nuolydžiu į ežero pusę. Pakrantės pelkėtos, supantis pušynas ir mišrus miškas su pušimis priskiriamas kertinėms miško buveinėms.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Poilsiavietė prie Paežerojaus

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Kaišiadorių rajono ežerai
* Poilsiavietė[neveikianti nuoroda]
| **Eduardas Jonas Monkevičius** |
| --- |
| Gimė | 1938 m. sausio 20 d. (85 metai)Pavenčiai, Kuršėnų valsčius |
|  |
| Veikla | teisininkas |
| Organizacijos | Mykolo Romerio universitetas |
| Pareigos | profesorius |
|  |
| Išsilavinimas | socialinių mokslų daktaras |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Eduardas Jonas Monkevičius** (g. 1938 m. sausio 20 d. Pavenčiai, Kuršėnų valsčius) – Lietuvos teisininkas, agrarinė teisės teisėtyrininkas, MRU profesorius.

Biografija
----------

E. J. Monkevičius 1965 m. baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą, įgijo teisininko kvalifikaciją. Nuo 1975 m. iki 1978 m. mokėsi aspirantūroje TSRS mokslų akademijos Valstybės ir teisės institute, 1978 m. balandžio 19 d. apgynė disertaciją tema „Darbo organizavimo žemės ūkyje teisiniai pagrindai", teisės mokslų kandidatas (socialinių mokslų daktaras). profesorius. Žmona Irena, gimusi 1952 m. inžinierė statybininkė.

1963–1965 m. dirbo teisininku, 1966–1969 m. Lietuvos kooperatyvų sąjungos (Lietkoopsąjungos) juriskonsultas–arbitras, 1969–1974 m. Vilniaus rajono žemės ūkio valdybos Juridinio skyriaus vedėjas, 1974–1980 m. Lietuvos žemės ūkio ekonomikos instituto vyr. mokslinis bendradarbis, grupės vadovas. 1976–1982 m. Vilniaus universiteto, 1980–1990 m. Vilniaus pedagoginio universiteto, 1991–1992 m. Lietuvos vadybos akademijos dėstytojas, Ekologijos katedros vedėjas. 1992–1996 m. advokatas, 1996–2008 m. Kauno apygardos teismo civilinių bylų skyriaus teisėjas. Nuo 1999 m. Lietuvos teisės akademijos (nuo 2000 m. Lietuvos teisės universitetas, nuo 2004 m. Mykolo Romerio universitetas) docentas, 2007-2013  m. profesorius.

1989 m. Lietuvos teisininkų draugijos Garbės narys, jos atkūrimo signataras, ilgametis jos valdybos ir tarybos narys, garbės teismo pirmininkas. 1993 m. Lietuvių katalikų mokslų akademijos Mokslo tarybos narys.

Tiria aplinkos ir žemės teisinės apsaugos problemas.

Bibliografija
-------------

* Darbo organizavimas žemės ūkyje: teisiniai klausimai, 1986 m.
* Teisinis žemės ūkio darbuotojų statusas, (rusų k.), bendraautoris, Maskva, 1987 m.
* Žemės teisė(studija), 2000 m.
* Žemės teisė (monografija), 2006 m.
* Lietuvos teisės pagrindai, vadovėlis aukštųjų mokyklų studentams, vienas autorių, 2004 m.
* Aplinkosaugos teisė (vadovėlis), bendraautoris, ats. redaktorius 2011 m.
* Žemės teisė ir administravimas, 2014 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos mokslo potencialas Archyvuota kopija 2013-11-10 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  *Eduardas Jonas Monkevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 424 psl.
Koordinatės: 54°39′59″š. pl. 23°11′12″r. ilg.﻿ / ﻿54.6665°š. pl. 23.1868°r. ilg.﻿ / 54.6665; 23.1868


|  |
| --- |
| **Paežerių pagrindinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Paežerių pagrindinė mokykla herbas|center|100px]] |
|  |
| **Adresas** | S. Ankevičiaus g. 1, Paežeriai |
| **Direktorius(-ė)** | Vida Petkevičienė |
| **Mokinių skaičius** | 80 |
| **Įkūrimo data** | 1868 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 13 |

**Vilkaviškio rajono Paežerių pagrindinė mokykla** – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Paežeriuose (Pilviškių seniūnija, Vilkaviškio raj.), S. Ankevičiaus g. 1, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190489015. Steigėjas Vilkaviškio rajono savivaldybės taryba. Dabar tai Vilkaviškio Salomėjos Nėries pagrindinės mokyklos skyrius.

Istorija
--------

Trijų skyrių Paežerių kaimo mokykla įsteigta 1868 m. valsčiaus namo patalpose. Pirmasis mokyklos pastatas iki mūsų dienų neišliko. Paežerių valsčiaus mokykla tuo metu buvo viena pirmųjų apskrityje. 1892 m. Paežeriuose pastatyta nauja mokykla su butu mokytojui ir paskirtas margas žemės sodui ir daržui.

1939 m. Paežeriuose numatyta steigti septynmetę mokyklą. 1944 m. liepos mėn. besitraukdami vokiečiai apgadino mokyklos pastatą. 1959–1964 m. vadovaujant A. Černeckiui, įrengta 12 vietų metalo-medžio dirbtuvės, įkurtas mokomasis-bandomasis sklypas. 1965 m. prasidėjo naujosios mokyklos statyba, užveistas sodas prie jos, pasodinta dekoratyvinių krūmų, medžių sodinukų, gautų iš įvairių Lietuvos vietų. 1997 m. pradėjo veikti mokyklos muziejus. Nuo 1998 m. mokykla turi savo himną, herbą ir vėliavą.

2019 m. Paežerių mokykla prijungta prie Vilkaviškio S. Nėries pagrindinės mokyklos.

Direktoriai
-----------

* 1950 m. A. Mičiulis
* 1964 m. V. Grinius
* Lina Bikienė
* 1990 m. Donatas Dambrauskas
* nuo 1995 m. Vida Petkevičienė

Žymūs mokiniai
--------------

* Jonas Andziulis, Kazimieras Bieliukas, Antanas Kriščiukaitis, Vincas Kudirka, Algirdas Margeris, Antanas Petrika, Juozas Rimša, Petras Rimša

Nuorodos
--------

1. ↑  Vilkaviškio r. Paežerių pagrindinė mokykla. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-06-17).
2. ↑  Vilkaviškio Salomėjos Nėries pagrindinės mokyklos Paežerių pagrindinio ugdymo skyrius. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-06-17).
3. ↑  Istorija. Lm.lt (tikrinta 2022-06-17).

* Mokyklos svetainė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Mento** – Jamaikos liaudies muzikos stilius, padaręs didelę įtaką ska ir regio muzikai. Paprastai mento būdingi akustiniai instrumentai, tokie kaip akustinė gitara, bandža, rankinis būgnas ir rumbos dėžė – didelis dėžės formos mušamasis instrumentas, ant kurio galima sėdėti grojant. Rumba dėžė veda boso partiją.

Mento dažnai painiojamas su kalipso, Trinidado ir Tobago muzikiniu stiliumi. Nors jie turi daug panašumų, tačiau tai du skirtingi savarankiški muzikos stiliai. Skirtumai iš dalies kyla dėl skirtingos šių dviejų Karibų salų kolonijinės praeities, kadangi Jamaikos muzikai trūksta ispaniškos įtakos, pastebimos kituose Karibų muzikos stiliuose.

Mento kilo iš muzikinių tradicijų, atkeliavusių kartu su vergais iš Afrikos. Europos muzikos įtaka taip pat stipriai jaučiama, kadangi vergai, mokėję groti kokiais nors instrumentais, buvo dažnai prašomi pagroti savo šeimininkams. Taigi jie įpynė dalį šių tradicijų į savo liaudies muziką. Mento dainų žodžiai dažnai su humoru pasakoja apie įvairius kasdieninius reikalus. Daugelis jų komentuoja skurdą, prastas gyvenimo sąlygas ir kitas socialines problemas. Kita dažna tema – vos užmaskuotos seksualinio pobūdžio užuominos.

Auksinis mento amžius buvo XX a. 6 dešimtmetis. 7 dešimtmetyje jį nustelbė ska ir regis, tačiau Jamaikoje mento vis dar grojamas, ypač dažnai turistų lankomose vietovėse.
**Genovaitė Stanaitytė-Vasiliauskienė** (g. 1921 m. balandžio 6 d. Griškabūdyje, Šakių apskritis) – Lietuvos dainininkė (lyrinis sopranas) ir chorvedė.

Biografija
----------

Meilę muzikai paveldėjo iš motinos, kuri giedojo bažnyčios chore ir atlikdavo solo partijas. Baigusi gimnaziją, 1940 m. įstojo į Kauno konservatoriją. Dainuoti mokėsi pas M. Gedan ir Vladislavą Grigaitienę. Fortepijoną dėstė Aleksandras Kačanauskas, kitas disciplinas – Jurgis Karnavičius, Antanas Budriūnas, Petras Oleka, Stasys Santvaras ir kt. Baleto meno mokė Jadvyga Jovaišaitė-Olekienė. Vėliau dainuoti dar mokėsi ir Vilniaus muzikos mokykloje pas S. Krzyzanowska.

1944 m. pasitraukusi į Vokietiją, nuo 1945 m. dainavimo studijas tęsė Hamburgo konservatorijoje pas prof. S. Bergerį. 1949 m. išvyko į Australiją ir 1950 m. įstojo į *Adelaide Elder Conservatorium*, kur pas prof. B. Howardą studijavo dainavimą. Privačiai dar tobulinosi pas solistę ir pedagogę A. Binkevičiūtę-Gučiuvienę. 1950 m. vokalistų konkurse laimėjo pirmąją vietą.

Nuo 1957 m. visą dešimtmetį dainavo Adelaidės valstybiniame radiofone, dalyvavo lietuvių ir australų koncertuose Adelaidėje, Melburne, Sidnėjuje, dainavo daugelyje Australijos lietuvių kolonijų. Taip pat koncertavo JAV ir Kanados miestuose, 1965 m. išleido plokštelę.

G. Vasiliauskienė daug metų sėkmingai dirbo su chorais ir vokaliniais ansambliais. 1969–1989 m. vadovavo Adelaidės lietuvių chorui „Lithuania" (27 moterys ir 18 vyrų), kuriam talkino ir solistas P. Rūtenis. Choras uoliai propagavo lietuvių kompozitorių kūrinius, statė muzikinius veikalus. Parengė Broniaus Budriūno kantatas „Lietuvos šviesos keliu" (pati G. Vasiliauskienė atliko solo partiją) ir „Per pasaulį keliauja žmogus". Pastaroji kantata buvo atlikta 1988 m. XV Lietuvių meno dienoje Adelaidėje. Dirigentė parengė chorą ir solistus, įvedė deklamaciją. Dar kartą ši kantata buvo atlikta Universiteto salėje minint birželio tremties dieną. Choras suorganizavo nemaža koncertų australams ir lietuviams, dalyvavo dainų šventėse ir kituose tautiniuose renginiuose.

Be choro, G. Vasiliauskienė vadovavo pramoginės muzikos vyrų oktetui „Klajūnai", pastatė Miko Petrausko operetę „Consilium facultatis". 1977 m. suorganizavo 14 mergaičių chorą „Eglutės", dalyvavo su juo koncertuose. Lituanistinėse mokyklose vaikus mokė dainuoti, padėjo bažnyčios chorui ir lietuviškoms radijo valandėlėms. 1985 m. subūrė moterų senjorių vokalinį oktetą, kuris irgi pasirodydavo koncertuose.

G. Vasiliauskienė organizavo dainų šventes ir kitus tautinius renginius. Už lietuvybės palaikymą PLB valdyba ją apdovanojo Vilniaus universiteto 400 metų jubiliejiniu medaliu, o 1994 m. už nuopelnus lietuvių ir australų kultūrai apdovanota Australijos medaliu.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. – Vilnius, 1999.
Koordinatės: 55°56′53″ š. pl. 22°49′59″ r. ilg.﻿ / ﻿55.94806°š. pl. 22.83306°r. ilg.﻿ / 55.94806; 22.83306

**Paežerių miškai** – miškai šiaurės Lietuvoje, Šiaulių rajone, 8 km į pietvakarius nuo Kuršėnų. Priklauso Kuršėnų miškų urėdijos Paežerių girininkijai. Apima 22,3 km² plotą. Masyvą sudaro Paežerių, Steponiškės, Pusgudžių, Žaigėnų miškai.

Paviršius banguotas. Būdingi velėniniai jauriniai glėjiški, velėniniai glėjiįki sujaurėję priemoliai ir priesmėliai. Teka Ventos baseino upelis Družupis. Pietuose slūgso Pusgudžių pelkė.

Medynai:

* beržynai: 46 %
* eglynai: 28 %
* drebulynai: 7 %
* baltalksnynai: 7 %
* uosynai: 4 %
* pušynai: 4 %
* juodalksnynai: 4 %

Jaunuolynai sudaro 25 % medynų, pusamžiai medžiai 43 %, pribręstantys 18 %, brandūs 14 %.

Paežerių miškuose gyvena šernai, stirnos, briedžiai, elniai, vilkai, lapės, usūriniai šunys, voverės, kiaunės, kiškiai, slankos, jerubės. Miške auga saugomi Paežerių ąžuolas ir Dugnų ąžuolas.

Aplink įsikūrę Paežeriai, Pusgudžiai, Urkuvėnai, Šilėnai, Pūšiliai, Vilkiškė, Juozapava, Lapkasiai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Paežerių miškai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 262
Koordinatės: 54°38′8″ š. pl. 23°11′10″ r. ilg.﻿ / ﻿54.63556°š. pl. 23.18611°r. ilg.﻿ / 54.63556; 23.18611

**Paežerių-Gurbšilio miškai** – miškai pietų Lietuvoje, Vilkaviškio rajone, 6 km į rytus nuo Vilkaviškio. Priklauso Marijampolės miškų urėdijos Paežerių girininkijai. Apima 13,1 km² plotą. Masyvą sudaro Paežerių ir Gurbšilio miškai.

Paviršius lygus. Būdingi velėniniai jauriniai glėjiški ir glėjiniai priemoliai. Pietiniu kraštu teka Šeimenos intakas Vilkauja, o per miškus – Šešupės intakas Gulbinas.

Medynai:

* beržynai: 29 %
* eglynai: 27 %
* juodalksnynai: 25 %
* drebulynai: 11 %
* pušynai: 6 %
* uosynai: 2 %

Jaunuolynai sudaro 11 % medynų, pusamžiai medžiai 82 %, pribręstantys 5 %, brandūs 2 %.

Aplink Paežerių-Gurbšilio miškus įsikūrę Paežeriai, Gurbšilis, Būda, Smalinyčia, Stirniškiai, Vilkiškiai, Palūkiškiai, Sarmačinai, Skriaudupis, Rūda, Dumčiai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Paežerių–Gurbšilio miškai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 262
Koordinatės: 55°55′58″ š. pl. 23°53′39″ r. ilg.﻿ / ﻿55.93278°š. pl. 23.89417°r. ilg.﻿ / 55.93278; 23.89417

Paežerių miškas prie Kolyčių
**Paežerių–Rozalimo miškai** – miškai šiaurės Lietuvoje, Pakruojo rajone, tarp Pakruojo šiaurėje ir Rozalimo pietuose. Priklauso Pakruojo miškų urėdijos Pakruojo ir Rozalimo girininkijoms. Apima 21,3 km² plotą. Masyvą sudaro Rozalimo šilas ir Paežerių miškas.

Paviršius lygus, šiek tiek banguotas. Būdingi velėniniai glėjiški sujaurėję ir velėniniai karbonatiniai sujaurėję priesmėliai. Rytinė miškų dalis nusausinta. Miškais teka Daugyvenės intakas Ežerėlė (su Juodupiu, Vidupiu), telkšo šios upės slėnyje sudarytas Laičių I tvenkinys. Šiaurėje teka Kruojos intakai – Savelis ir Šilia.

Medynai:

* beržynai: 46 %
* eglynai: 23 %
* uosynai: 15 %
* drebulynai: 8 %
* pušynai: 3 %
* juodalksnynai: 3 %
* ąžuolynai: 1 %
* baltalksnynai: 1 %

Jaunuolynai sudaro 23 % medynų, pusamžiai medžiai 44 %, pribręstantys 19 %, brandūs 14 %.

Paežerių–Rozalimo miškuose gyvena šernai, stirnos, lapės, kiškiai, usūriniai šunys, opšrūs, voverės, kiaunės, bebrai, ondatros, jerubės, slankos.

Miškus kerta plentas  **149**  Smilgiai–Pakruojis  bei geležinkelio atšaka Pakruojis–Klovainiai. Prie miškų ir aplink esančios gyvenvietės: Rozalimas, Moniūnai, Zigmantiškiai, Akmenynė, Vilkinė, Paežeriai, Laičiai, Krivaičiai, Šinkaučiškis, Bešoniai, Kuosiškiai, Karašilis, Kolyčiai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Paežerių–Rozalimo miškai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 263



|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RDendrologija |
| --- |
|  |
| 
Botanika · Augalija · Flora · Augalai · Sumedėjęs augalas · Liana · Puskrūmis · Krūmokšnis · Krūmas · Krūmedis · Medis · Vaismedis · Kultivaras · Lapuočiai · Spygliuočiai · Vienanamis augalas · Dvinamis augalas
Iliustruotas Lietuvos augalų genčių vardynas · Lietuvos vietinės medžių ir krūmų rūšys · Lietuvos išskirtiniai medžiai · Lietuvos svetimžemė dendroflora · Pasaulio išskirtiniai medžiai 
Miškas · Miško skliautas · Pomiškis · Lietuvos miškai · Pasaulio miškai (šalys pagal miškų plotą) · Miškų nykimas (neteisėtas miško kirtimas)
Miškininkystė (ekologinė miškininkystė) · Miško atkūrimas · Įveisimas · Miškų ūkis · Miškų urėdija · Girininkija · Eiguva · Lietuvos miškų institutas |

 |
|  |
| --- |
| Honda Civic |
| Honda Civic coupe (2019) |
| Bendra informacija |
| Gamintojas | Honda |
| Chronologija |
| Prieš tai | Honda Z360Honda Z600 |
| Kėbulas ir važiuoklė |
| Klasė | ypač kompatiški (1972-2000)kompatinė (2001-dabar) |
| Variklis ir transmisija |
| Išmatavimai |
| Kita informacija |

**Honda Civic** – kompaktiškas automobilis. 1972 m. liepą buvo pristatytas dviejų durų kupė, rugsėjį buvo išleistas ir trijų durų modelis. Jame buvo 1,169 l tūrio variklis ir priekiniai varomieji ratai (kaip britų *British Mini*), automobilio salonas buvo gana erdvus, nepaisant mažų jo išmatavimų.

Pirmuosiuose modeliuose buvo montuojamas radijo imtuvas, šildytuvas, puta paminkštinta plastiko apdaila, dviejų greičių stiklo valytuvai ir dažyti plieniniai ratlankiai. Dabartinis Civic modelis tapo žymiai prabangesnis – turi palydovinę navigaciją, šešių greičių mechaninę greičių dėžę, oro kondicionierių, centrinį užraktą ir elektra valdomus langus.

Naujos laidos Honda Civic gaminami ir su elektriniais ekonomiškais varikliais saugančiais gamtą.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Honda Civic** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**„Forbes"** – amerikiečių leidybos ir žiniasklaidos bendrovė, kuri nuo 1917 m. leidžia vieną autoritetingiausių verslo leidinių pasaulyje – „Forbes" verslo žurnalą. Jo pagrindiniai varžovai yra savaitraščiai „Fortune" ir „BusinessWeek". Kas savaitę leidžiamas žurnalas „Forbes" labiausiai žinomas dėl įvairių sudaromų reitingų, įskaitant turtingiausių pasaulio žmonių ar didžiausių pasaulio įmonių sąrašus.

Istorija
--------

Forbes žurnalą 1917 m. Niujorke pradėjo leisti škotų kilmės amerikiečių žurnalistas Bertie Charles Forbes. Tuo metu žurnalas buvo pavadintas „Forbes: Devoted to Doers and Doings". 1918 m. savaitraštis išleido pirmąjį 30-ies turtingiausių amerikiečių sąrašą, kuriame pirmą vietą užėmė John D. Rockefeller. B.C. Forbes taip pat iki savo mirties 1954 m. dirbo ir žurnalo vyriausiuoju redaktoriumi. Po B.C. Forbes mirties žurnalą leidžia Forbes šeima. Nuo 1996 m. veikia žurnalo internetinis tinklalapis. 2006 m. apie 40 procentų leidinio akcijų įsigijo garsios airių roko grupės „U2" vokalistas Bono.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Notes of a Business Quizzer: Forbes" 2007 m. liepos 6 d.
2. ↑  „Even Forbes is Pinching Pennies" Laikraštis „The New York Times", 2009 m. birželio 14 d.

Nuorodos
--------

* „Forbes" žurnalo tinklapis
|  Hondūriečiai |
| --- |
| Hondūriečiai iš ČolutekosHondūriečiai iš Čolutekos |
| Gyventojų skaičius | ~10 mln. |
| Populiacija šalyse | Hondūro vėliava Hondūras: ~8 mln.Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos: 1,5 mln.Meksikos vėliava MeksikaKanados vėliava KanadaIspanijos vėliava Ispanija: ~60 tūkst. |
| Kalba (-os) | ispanų, iš dalies anglų |
| Vėliava |  |
| Religijos | krikščionybė (pagr. katalikybė) |
| Giminingos etninės grupės | indėnai (lenkai, čorčiai, pečai, tolupanai, miskitai ir kt.), ispanai; kiti lotynoamerikiečiai (ypač salvadoriečiai, nikaragviečiai, gvatemaliečiai), garifūnai, karibiečiai |
|  |
|  **Vikiteka:** | Hondūriečiai |

**Hondūriečiai** (isp. *Hondureños*) – lotynoamerikiečių tauta, susiklosčiusi Hondūro valstybėje. Populiacija – apie 10 mln. žmonių. Be Hondūro dar gyvena išeivijoje JAV, Meksikoje, Kanadoje, Ispanijoje. Rasiškai dauguma (~90 %) hondūriečių yra metisai (*ladino*), likusius sudaro baltieji kreolai (daugiausia ispanų kilmės), indėnai, juodaodžiai (daugiausia garifūnai). Vartoja ispanų kalbos hondūrietišką tarmę, Karibų pakrantėje – ir anglų. Dauguma (~97 %) – Romos katalikai, likę daugiausia protestantai.

Nuo XVI a. prasidėjusi ispanų kolonizacija nulėmė vietos indėnų asimiliaciją ir akultūraciją – dėl to susidarė metisų dauguma. Karibų pakrantės indėnai buvo beveik visiškai sunaikinti, kitur išliko labai negausiai. Nuo XVI a. pab. ir per XVIII a. į Hondūrą kėlėsi metisai iš Gvatemalos, o XVIII–XIX a. iš Vest Indijos į Moksitų krantą kėlėsi garifūnai bei juodaodžiai karibiečiai, vėliau iš dalies asimiliuoti hondūriečių. Nacionalinė konsolidacija prasidėjo po išsivadavimo iš kolonijinės santvarkos 1821 m. ir 1838 m. paskelbus Hondūro nepriklausomybę.

Hondūriečiai dirba žemės ūkyje, plantacijose (augina kavamedžius, bananus, taip pat kukurūzus, ankštinius, moliūgus ir kt.).

Tradicinis būstas statomas iš medinių grebėstų, apteptų moliu, su dvišlaičiu šiaudiniu stogu. Apranga panaši į kitų Lotynų Amerikos tautų. Virtuvės pagrindą sudaro patiekalai iš kukurūzų miltų, per šventes valgomas *topado* (mėsa, troškinta su kokosų pienu ir daržovėmis).

Folkore ryškios indėniškos įtakos.

* Hondūrietis važiuoja jaučių kinkinyjeHondūrietis važiuoja jaučių kinkinyje
* Hondūro valstiečiaiHondūro valstiečiai
* Afrikietiškos kilmės hondūriečiaiAfrikietiškos kilmės hondūriečiai
* Hondūriečiai vaikaiHondūriečiai vaikai
* Didžiosios Savaitės eisena KomajagvojeDidžiosios Savaitės eisena Komajagvoje

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Гондурасцы*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**César Farías**|  |
| Asmeniniai duomenys |
| **Pilnas vardas** | César Alejandro Farías |
| Gimimo data | 1973 m. kovo 7 d. (49 metai) |
| Gimimo vieta | Kumana, Venesuela |
| Ūgis | 1,68 m |
| Klubai |
| Dabar žaidžia | Bolivija Bolivija |
| **Pozicija** | treneris |
| Profesionalūs klubai\* |
| nowrap | nowrap | nowrap| |
|  Treniruotos komandos |
| 199820022003–20052005–200620072007–20132008–20092013-2014201520162016–20172017–20192019– | Nueva CádizTrujillanosDeportivo Táchira Mineros de Guayana Deportivo AnzoáteguiVenesuela VenesuelaVenesuela U20Club TijuanaNorthEast United Cerro Porteño The StrongestThe StrongestBolivija Bolivija |
|  |

**Sesaras Alechandras Fariasas Akosta** (*César Alejandro Farías Acosta*; g. 1973 m. kovo 7 d.) – Venesuelos futbolo treneris, buvęs Venesuelos futbolo rinktinės vyriausiasis strategas.

Trenerio karjerą pradėjo 1998 m. „Nueva Cádiz" klube ir su juo laimėjo antrąją Venesuelos lygą. Po ketverių metų treneris debiutavo Primera divizione su „Trujillanos" klubu. Vėliau treniravo dar keletą šalies komandų.

2007 m. Fariasas paskirtas Venesuelos futbolo rinktinės treneriu ir pakeitė ilgametį jos strategą Ričardą Paesą. Treneris debiutavo pergale 1-0 draugiškose varžybose prieš Haitį. Atėjus šiam treneriui rinktinėje įvyko kartų kaita, imti kviesti jauni, perspektyvūs futbolininkai. Fariasas taip pat vadovavo Venesuelos U-20 rinktinei 2009 m. pasaulio čempionate Egipte bei Pietų Amerikos čempionate Venesueloje. Fariaso vadovaujama nacionalinė rinktinė kaip niekad priartėjo prie kelialapio į 2010 m. pasaulio futbolo čempionatą. 2011 m. Copa América čempionate komanda pasirodė sensacingai – jau pirmose varžybose sužaidė lygiomis su Brazilija, savo grupėje užėmė pirmąją vietą. Pusfinalyje venesueliečiai nugalėjo Čilę ir pirmą kartą istorijoje pateko į finalo ketvertą. Fariaso komandai visiškai nedaug trūko ir iki finalo – venesueliečiai ženkliai dominavo pusfinalio varžybose prieš Paragvajų, bet neišnaudojo progų ir pralošė baudinių seriją.

Laimėjimai
----------

Nueva Cádiz
* Segunda División (Venesuela) (1): 1998
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Tumbesas, Pujangas |
| --- |
| Tumbeso upė Peru Tumbeso upė Peru |
| **Ilgis** | 210 km |
| **Baseino plotas** | 5400 km² |
| **Vidutinis debitas** | 107,8 m³/s |
| **Ištakos** | Andai |
| **Žiotys** | Ramusis vandenynas |
| **Šalys** | Ekvadoras, Peru |

**Tumbesas** (isp. *Río Tumbes, Río Túmbez*) arba **Pujangas** (*Río Puyango*) – upė Pietų Amerikoje. Prasideda Ekvadore, Andų vakariniuose šlaituose, ties El Oro ir Lochos provincijų sandūra. Aukštupyje vadinama Pindu, Grande, o Pujango pavadinimą įgija nuo santakos su Jaguačiu. Teka į pietvakarius tarpukalnių slėniu. Vidurupyje sudaro Ekvadoro-Peru sieną. Ties Kabo Inga upė pasuka į šiaurės rytus ir teka Peru teritorija (Tumbeso departamentu), kur vadinama Tumbesu. Įteka į Ramųjį vandenyną į šiaurę nuo Tumbeso miesto, ties Gvajakilio įlankos pradžia.

Dėl slėnio savybių, Tumbeso upė dažnai po liūčių smarkiai patvinsta ir užlieja Tumbeso miestą.
| Ford 3-ton M1918 |
| --- |
|  |
| Tipas | lengvasis tankas |
| Kilmės šalis | JAV |
| Tarnavimas |
|
| Naudotas | 1918 m. |
| Naudoja |  |
| Naudojo | JAV |
| Karai | Pirmasis pasaulinis karas |
| Gamyba |
| Dizainas |  |
| Projektuotas | 1918 m. |
| Gamintojas | Ford |
| Kaina |  |
| Gaminama | {{{Gaminama}}} |
| Variantai |  |
| Pagaminta | 15 |
| Specifikacijos |
| Svoris | 3 tonos |
| Ilgis | 4,27 m |
|
| Plotis | 1,83 m |
| Aukštis | 1,83 m |
| Įgula | 2 |
| Šarvai |  |
| Pirminė ginkluotė | 8 mm kulkosvaidis |
| Antrinė ginkluotė |  |
| Variklis | 2 Ford model T 4 cilindrų varikliai, bendra galia 90 AG |
| Galios/Svorio santykis | 10,4 AG/t |
| Transmisija |  |
| Važiuoklė | {{{Važiuoklė}}} |
| Kuro talpa |  |
| Veikimo nuotolis | 55 km |
| Greitis | 12,6 km/h |

**Ford 3-ton M1918** – pirmasis amerikiečių pačių kurtas lengvasis tankas. Tai buvo nedidelė, dviejų žmonių įgulą turinti transporto priemonė, skirta padėti kautis Renault FT tankams per Pirmąjį pasaulinį karą.

Projektavimas
-------------

1918 m. pavasarį buvo pradėti darbai ties pigesne Renault FT alternatyva. Lengvas tritonis tankas buvo sukonstruotas panaudojant vikšrinę važiuoklę, kurią varė standartinio automobilio Ford model T suporuoti varikliai, per taip pat tame pačiame automobilyje naudotą besisukančią greičių dėžę. Ploną šarvų sluoksnį turėjo kompensuoti įvairiais nuolydžiais formuotas šarvas. Šalia vairuotojo sėdintis šaulys turėjo turėti kulkosvaidį M-1917 ir iki 550 šovinių juostą.

Operacija
---------

Planuota pagaminti 15 000 vnt. šių lengvųjų tankų, tačiau pagaminus 15 vnt. vienas buvo išsiųstas į Prancūziją. JAV ekspedicinių pajėgų Europoje lengvųjų tankų korpusui neįtiko šio tanko galimybės. Projektas buvo sustabdytas ties 15 pagamintų tankų riba.

Išlikę tankai
-------------

Iš pagamintų penkiolikos likę du yra JAV: Džordžijos valstijoje, *National Armor & Cavalry Museum* muziejuje ir Virdžinijos valstijoje įsikūrusio *Fort Lee* muziejaus kolekcijoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Cüneyt Çakır** |
| --- |
|  |
| Cüneyt Çakır Turkijos lygos mače 2012 m. |
| Gimė | 1976 m. lapkričio 23 d. (46 metai)Stambulas, Turkija |
|  |
| Veikla | draudimo konsultantas, futbolo arbitras |
|  |
|  **Vikiteka** | Cüneyt Çakır |

**Džiuneitas Čakyras** (*Cüneyt Çakır*; 1976 m. lapkričio 23 d.) – tarptautinės FIFA kategorijos futbolo arbitras iš Turkijos. Pagal profesiją – draudimo agentas.

Turkijos „Süper Lig" karjerą pradėjo 2001 m. UEFA Čempionų Lygoje debiutavo 2003 m. Tarptautinę FIFA kategoriją įgijo 2006 m. nuo tada yra pagrindinis Turkijos arbitras, teisėjaujantis įvairaus rango Europos ir pasaulio futbolo varžybose.

Džiuneitas Čakyras teisėjavo 2011 m. U-20 pasaulio čempionato pusfinalyje, 2012 m. UEFA Čempionų lygos pusfinalyje (FC Barcelona–Chelsea), 2012 m. Europos futbolo čempionate (grupės varžybos: Ukraina–Švedija, Italija–Airija, pusfinalis: Portugalija–Ispanija), 2012 m. FIFA pasaulio klubų taurės finale (Corinthians–Chelsea).
| **Czesław Słania** |
| --- |
| Gimė | 1921 m. spalio 22 d.Čeladzėje |
| Mirė | 2005 m. kovo 17 d. (83 metai)Krokuvoje |
|  |
| Veikla | lenkų dailininkas, vienas žymiausių pasaulio pašto ženklų ir banknotų graverių |
|  |
|  **Vikiteka** | Czesław Słania |

**Česlovas Slania**  (lenk. *Czesław Słania*, 1921 m. spalio 22 d. Čeladzėje – 2005 m. kovo 17 d. Krokuvoje) – lenkų dailininkas, vienas žymiausių pasaulio pašto ženklų ir banknotų graverių. Pasak Gineso rekordų knygos – produktyviausias pašto ženklų dailininkų (sukūrė virš 1 000).

Biografija
----------

1981 m. Farerų salų pašto ženklas.
Vaikystę praleido Osmolicėje. Antrojo Pasaulinio karo metu buvo Lenkijos Liaudies armijos karininkas. Nuo 1945 m. mokėsi Krokuvos dailiųjų menų mokykloje, kuri garsėjo graviūros specialistų ruošimu. Besimokant buvo priimtas į Lenkijos poligrafijos biurą. Nuo 1950 m. dirbo Varšuvos saugaus popieriaus įmonėje *Wytwórni Papierów Wartościowych* kaip graveris. Čia išgraviravo pirmajį savo pašto ženklą.

1956 m. persikėlė gyventi į Švediją, kur 1959 m. gavo darbą Švedijos pašto įstaigoje. Išgraviravo daug Švedijos pašto ženklų, taip pat ir kitų valstybių (viso 29).

Dėl aukštos graviravimo kokybės, tikslių detalių gerbiamas filatelistų. Yra filatelistų renkančių pašto ženklus, kurie sukurti tik Czesław Słania.

Paskutinis dailininko sukurtas ženklas skirtas JTO Generalinės asamblėjos 60-ies metų sukakties paminėjimui.

Nuorodos
--------

* Czesław Słania sukurti pašto ženklai ir banknotai Archyvuota kopija 2007-11-15 iš Wayback Machine projekto.
|  |
| --- |
| **Medalininkas** |
| CenterSvetlana Romašina |
| **Medaliai** |
| **Atstovaujant: Rusijos vėliava Rusija** |
| Dailusis plaukimas |
| Olimpinės žaidynės |
| **Auksas** | 2008 Pekinas | Komanda |
| **Auksas** | 2012 Londonas | Komanda |
| **Auksas** | 2012 Londonas | Duetai |
| **Auksas** | 2016 Rio de Žaneiras | Komanda |
| **Auksas** | 2016 Rio de Žaneiras | Duetai |
| **Auksas** | 2020 Tokijas | Duetai |

**Svetlana Romašina** (rus. *Светлана Алексеевна Ромашина*, g. 1989 m. rugsėjo 21 d.) – Rusijos dailiojo plaukimo sportininkė. Daugkartinė olimpinė, pasaulio ir Europos čempionė.

Biografija
----------

2008 m. vasaros olimpinių žaidynių čempionė komandinėje rungtyje. 2012 m. olimpinė čempionė duetų ir komandų rungtyse. 2016 m. olimpinė čempionė duetų ir komandų rungtyse. 

Iki 2019 m. sportininkė turėjo 18 pasaulio čempionės ir 10 Europos čempionės aukso medalių.

Nuorodos
--------

* FINA svetainėje Archyvuota kopija 2019-07-01 iš Wayback Machine projekto.
| **Svetlana Beriosova** |
| --- |
|  |
| 1964 m. |
| Gimė | 1932 m. rugsėjo 24 d.Kaunas, Lietuva |
| Mirė | 1998 m. lapkričio 10 d. (66 metai)Londonas, Jungtinė karalystė |
|  |
| Veikla | baleto artistė |

**Svetlana Beriosova** (1932 m. rugsėjo 24 d. Kaune – 1998 m. lapkričio 10 d. Londone) – Lietuvos rusų kilmės Jungtinės karalystės baleto artistė.

Biografija
----------

Gimė 1932 m. rugsėjo 24 d. Kaune, baleto artisto Nikolajaus Beriozovo (1906-1996) šeimoje. 1940 m. su tėvais išvyko gyventi į JAV. Pirmasis baleto mokytojas buvo jos tėvas, vėliau mokėsi pas A. Vilzok. 1947 m. po debiuto Otavos baleto teatre, buvo priimta į baleto trupę GBMC (Grand Ballet de Marquis de Cuevas). 1948–1950 *Metropolitan Baleto* balerina Londone. 1952 m. pradėjo šokti Londono karališkame baleto teatre, 1955 m. tapo prima balerina. Buvo laikoma viena iš žymiausių to meto Jungtinės karalystės baleto artisčių. 1975 m. baigė karjerą ir tapo jaunų šokėjų mokytoja. 1959-1974 m. buvo susituokusi su psichoanalistu Masud Khan. Ji yra garsios britų aktorės Julie Andrews dukters Emma Walton Hamilton krikšto motina. Mirė nuo vėžio 1998 m. lapkričio 10 d. Londone.

Nuorodos
--------

* Biografija Archyvuota kopija 2015-04-18 iš Wayback Machine projekto.
* Svetlana Beriosova ballet magazine (ang.) Archyvuota kopija 2007-04-07 iš Wayback Machine projekto.
* Nekrologas (ang.) Archyvuota kopija 2007-02-02 iš Wayback Machine projekto.
Rankos kaulo lūžis ir gydymas
**Kaulo lūžis** (lot. *frāctūra* 'lūžis') - kaulo vientisumo suardymas dėl fizinės jėgos poveikio. Taip pat kaulas gali lūžti dėl ligos, tokios kaip osteoporozė arba dėl tam tikros vėžio formos.

Lūžių klasifikacija
-------------------

Pagal ortopedijos mediciną kaulų lūžiai klasifikuojami į atvirus arba uždarus ir paprastus arba lūžius keliose vietose:

* Uždarojo lūžio atveju odos vientisumas lūžio vietoje lieka nepažeistas.
* Atvirojo lūžio atveju lūžio vietoje pažeidžiama oda, atsiveria žaizda, iš kurios kartais kyšo lūžusio kaulo galai. Atvirasis lūžis pavojingesnis už uždarąjį, nes į žaizdą gali patekti infekcija.

Taip pat kaulų lūžiai klasifikuojami pagal kaulų pavadinimus.

Požymiai
--------

Lūžus kaului jaučiamas stiprus skausmas, pažeista sritis (galūnė) yra deformuota, nenatūrali jos padėtis, pakitęs ilgis. Taip pat lūžio vietoje būna patinimas, jaučiamas ar girdimas traškėjimas. Jeigu lūžis atvirasis, lūžio vietoje matoma žaizda, kraujavimas.

Gydymas
-------

Kaulų lūžiai gydomi imobilizuojant lūžusio kaulo dalis visam gijimo laikotarpiui. Suaugusiems žmonėms gijimas trunka apie 6 savaites, vaikams trumpiau.

Gijimo metu reikia valgyti maistą, kuriame yra daug kalcio, arba vartoti specialius vitaminus su kalciu.

Po imobilizacijos dėl nejudrumo gali atrofuotis raumenys, o sąnariai tampa nejudrūs, todėl reikia atlikti fizioterapiją, kad atsistatytų kūno vietos, kurios buvo nejudinamos. Kad sąstingis praeitų greičiau, įpusėjus imobilizacijos periodui reikia pakeisti imobilizuotos kūno vietos padėtį taip, kad ji būtų panašesnė į natūralią.

Nuorodos
--------

* Kaip reikia suteikti pirmąją pagalbą lūžus kaulams Archyvuota kopija 2008-02-15 iš Wayback Machine projekto.
| Tumbesas*Tumbes* |
| --- |
| *Tumbeso katedra* |
|  |
| 

TumbesasTumbesas

3°34′0″ p. pl. 80°27′0″ v. ilg.﻿ / ﻿3.56667°š. pl. 80.45000°r. ilg.﻿ / 3.56667; 80.45000﻿ (Tumbesas)Koordinatės: 3°34′0″ p. pl. 80°27′0″ v. ilg.﻿ / ﻿3.56667°š. pl. 80.45000°r. ilg.﻿ / 3.56667; 80.45000﻿ (Tumbesas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5) |
|  |
| **Valstybė** | Peru vėliava Peru |
| **Departamentas** | Tumbeso departamentas |
| **Provincija** | Tumbeso provincija |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1532 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2020) | 107 500  |
| **Altitudė** | 6 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Tumbesas |

**Tumbesas** (isp. *Tumbes*, keč. *Tumpis*) – miestas Peru šiaurės rytuose, netoli Ramiojo vandenyno pakrantės, prie Tumbeso upės; departamento centras. Yra Cap. FAP Pedro Canga Rodríguez oro uostas, praeina Panamerikos plentas, yra Puerto Pisaro avanportas. Prekybinis centras. Verčiamasi maisto, tekstilės pramone. Veikia Tumbeso valstybinis universitetas, dvi ligoninės. Yra XVII a. Šv. Mykolo katedra, ginklų aikštė, miesto apylinkėse yra Tumbeso deltos mangrovių sąžalynai (draustinis), jūros pakrantėje – turistų mėgiami paplūdimiai.

Istorija
--------

Tumbesas įkurtas ispanų 1532 m. įėjo į Peru vicekaralystės Gvajakilio provinciją. Peru paskelbus nepriklausomybę, Tumbesas pateko į ginčytiną sritį du Didžiąja Kolumbija. 1942 m. čia vyko Peru-Ekvadoro karas, po kurio Tumbesas oficialiai tapo Peru dalimi. Miestas ne kartą nukentėjo nuo Tumbeso upės potvynių, 1953 ir 1970 m. apgriautas žemės drebėjimų.

Šaltiniai
---------

1. PERU: Regions & Cities
2. ↑  PERU: Regions & Cities
3. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 435
| Sviacko dvaras |
| --- |
|   |
| Vieta | Gardino raj. Baltarusija |
| Įkurtas | XVIII a. |
| Rūmų stilius | Klasicizmas, barokas |
| Bajorų giminės | ValavičiaiHumaneckiai |
| Parkas | 34 ha |
| Pastatų būklė | Apleisti |
| Savininkas | Nacionalizuotas |

**Sviacko (Valavičių) dvaras** – 1779 m. Lietuvos Didžioji Kunigaikštystės didikų Valavičių pagal italų architekto Giuseppe de Sacco projektą pastatyti rūmai. Dvaras yra Baltarusijos teritorijoje, Gardino srityje, Sviacke, 5 km nuo Lietuvos ir 2 km nuo Lenkijos sienos, netoli Augustavo kanalo.

Sviacko dvaras – vėlyvojo baroko su klasicizmo elementais rezidencinis pastatas su arklidėmis ir vėliau statyta neogotikine koplyčia. Rūmuose išlikę daug autentiškų detalių: Petro Smuglevičiaus tapytų freskų, krosnių, židinių.

Dvaro teritorija apima 34 ha, iš kurių 12 ha užima peizažinis parkas su penkiais tvenkiniais ir kanalais. Taip pat ansamblio teritorijoje yra išlikę keletas ūkinių pastatų, 1889 m. pastatyta neogotikinė koplyčia.

Architektūra
------------

Rūmų kompleksą sudaro pagrindinis dviejų aukštų pastatas ir su juo pusapskritimėm arkadų pavidalo galerijomis jungiami du šoniniai fligeliai. Pagrindinis rūmų korpusas dengtas mansardiniu stogu, pagrindinio kiemo fasade trys rizalitai – dominuoja rizalitas su keturiomis kolonomis ir trikampiu frontonu pastato centre ir du pastato galuose su pusapskritimiais frontonais, fasade iš parko pusės – penkiabriaunis rizalitas centre. Rūmų anfiladinis išplanavimas XX a. pakeistas. Pagrindiniame korpuse gerai išlikusios atskiros patalpos ir autentiški dekoro (freskos) bei įrangos elementai (krosnys, židiniai). Freskų autoriai T. Mankovskis ir P. Smuglevičius. Centrinės rūmų dalies pirmame aukšte vestibiulis su trijų maršų laiptais, antrame – paradinė aštuoniabriaunio plano salė su kolonomis; šoninėse pastato dalyse mažesnės salės bei kabinetai. Šoniniai fligeliai pastatyti kiek vėliau.

Istorija
--------

Rezidencija nuo XVI iki XX amžiaus priklausė vienai ir tai pačiai Valavičių giminei. Sodyba stipriai nukentėjo Pirmojo pasaulinio karo metu ir po jo atiteko Humaneckių giminei. Apie 1930 m. rūmai perėjo Lenkijos sveikatos apsaugos ministerijos žinion. Antrojo pasaulinio karo metu rūmai nenukentėjo. Iki pastarojo meto komplekse veikė sanatorija. Architektūrinis ansamblis paskutinį kartą iš pagrindų remontuotas XX a. 4 deš.

2008 m. pabaigoje apgailėtinos būklės rūmams buvo ieškoma naujų šeimininkų. Turėjo įvykti aukcionas, tačiau rūmai neparduoti, o perduoti Nacionaliniam bankui, kuris įsipareigojo šį paminklą rekonstruoti. 2016 m. Gardino rajono valdžia paskelbė sieksianti prikelti šį pastatą naujam gyvenimui.

Šaltiniai
---------

1. ↑
| *Tumbleweed Connection* |
| --- |
| Tumbleweed Connection viršelis |
| Elton John studijinis albumas |
| Išleistas | 1970 m. spalio 30 d. |
| Įrašytas | 1970 m. kovą |
| Žanras | kantri rokas, šakninis rokas |
| Trukmė | 46:56 |
| Įrašų kompanija | Trident Studios (Londonas, Anglija) |
| Prodiuseris | Gus Dudgeon |
| Elton John chronologija |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| „Elton John"  **(1970)** |  **„Tumbleweed Connection" (1970)** | „Madman Across the Water"  **(1971)** |

 |

**„Tumbleweed Connection"** – trečiasis studijinis britų atlikėjo Elton John albumas, išleistas 1970 m. spalio 30 d. Tai koncepcinis albumas, kuriame skamba kantri rokas ir vesterno muzika.

Visas dainas parašė Elton John'as ir jo kolega Bernie Taupin, išskyrus „Love Song", kurią parašė Lesley Duncan. Albumas buvo įrašytas „Trident Studios" įrašų studijoje, Londone (Anglija) 1970 m. kovą ir išleistas tais pačiais metais spalį. „Tumbleweed Connection" pasiekė antrą vietą populiariausių Jungtinės Karalystės albumų sąraše ir penktąją vietą Jungtinių Valstijų Billboard 200 sąraše[reikalingas šaltinis]. Jungtinėse Valstijose 1971 m. kovą tapo auksiniu, o 1998 m. rugpjūtį – platininiu. 2003 m. žurnalo „Rolling Stone" rubrikoje 500 geriausių visų laikų albumų sąraše, užėmė 458-ą vietą. Iš albumo nebuvo išleistas joks singlas, tik „Country Comfort" buvo išleistas kaip singlas Naujojoje Zelandijoje. 

Šio albumo kūrimo metu buvo įrašyta „Madman Across the Water" pradinė versija, kuri buvo įrašyta ir „Madman Across the Water" albumui kitokia versija 1971 m.

Dainų sąrašas
-------------

#### Pirmoji pusė

1. „Ballad of a Well-Known Gun" – 4:59
2. „Come Down in Time" – 3:25
3. „Country Comfort" – 5:06
4. „Son of Your Father" – 3:48
5. „My Father's Gun" – 6:20

#### Antroji pusė

1. „Where to Now St. Peter?" – 4:11
2. „Love Song" – 3:41
3. „Amoreena" – 5:00
4. „Talking Old Soldiers" – 4:06
5. „Burn Down the Mission" – 6:22

### Papildomi įrašai (1995–2001)

Įrašai, kuriuos pateikė *Rocket* (1995) ir *Mercury* (2001). Šis „Madman Across the Water" pirmą kartą išleistas 1992 m. „Rare Masters" albume.

1. „Into the Old Man's Shoes" – 4:02
2. „Madman Across the Water" – 8:50

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Elton John (OfficialCharts)"

  

v • a • r **Elton John studijiniai albumai** 

Empty Sky · Elton John · Tumbleweed Connection · Madman Across the Water · Honky Château · Don’t Shoot Me I’m Only the Piano Player · Goodbye Yellow Brick Road · Caribou · Captain Fantastic and the Brown Dirt Cowboy · Rock of the Westies · Blue Moves · A Single Man · Victim of Love · 21 at 33 · The Fox · Jump Up! · Too Low for Zero · Breaking Hearts · Ice on Fire · Leather Jackets · Reg Strikes Back · Sleeping with the Past · The One · Duets · Made in England · The Big Picture · Songs From The West Coast · Peachtree Road · The Captain & The Kid · The Diving Board · Wonderful Crazy Night
| Makarskakroat. *Makarska* |
| --- |
|              |
|  |
|  |
| 

MakarskaMakarska

43°18′0″ š. pl. 17°2′0″ r. ilg.﻿ / ﻿43.30000°š. pl. 17.03333°r. ilg.﻿ / 43.30000; 17.03333﻿ (Makarska)Koordinatės: 43°18′0″ š. pl. 17°2′0″ r. ilg.﻿ / ﻿43.30000°š. pl. 17.03333°r. ilg.﻿ / 43.30000; 17.03333﻿ (Makarska) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Kroatijos vėliava Kroatija |
| **Regionas** | Splito–Dalmatijos apskritis |
|  |
| **Gyventojų** (2011 m.) | 13 834  |
| **Plotas** | 28 km² |
| **Tankumas** (2011 m.) | 494 žm./km² |
| **Altitudė** | 0 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 21300 |
| **Tinklalapis** | Oficiali svetainė |
|  **Vikiteka** | Makarska |

**Makarska** (kroat. *Makarska*) – miestas prie Adrijos jūros, Splito–Dalmatijos apskrityje, Kroatijoje. Nutolęs 60 km į pietryčius nuo Splito ir 140 km į šiaurės vakarus nuo Dubrovniko. 13 834 gyventojai (2011 m. duomenys).

Svarbus turizmo centras, įsikūręs tarp Adrijos jūros ir Biokovo kalnų. Palmių apsuptoje promenadoje yra daug kavinių, barų, parduotuvių. Prie pat pakrantės yra keli dideli viešbučiai, vieta kempingui.

Makarskos centras yra senamiestis: siauromis, akmens grįstomis gatvėmis. Bažnyčios aikštėje yra gėlių ir vaisių turgus bei pranciškonų vienuolynas. Jame laikoma didžiulė kolekcija jūros kriauklių.

Galerija
--------

* Makarskos rivjeraMakarskos rivjera
* UostasUostas