recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Asmens be pilietybės kelionės dokumentas** – asmeniui, neturinčiam užsienio valstybės pilietybės, tačiau turinčiam dokumentą, suteikiantį teisę gyventi šalies teritorijoje, pagal 1954 m. Konvencijos dėl asmenų be pilietybės statuso nuostatas išduodamas dokumentas.

Lietuvoje
---------

Asmens be pilietybės kelionės dokumentas – asmeniui, neturinčiam užsienio valstybės pilietybės, tačiau turinčiam dokumentą, suteikiantį teisę gyventi Lietuvos Respublikoje, pagal 1954 m. Konvencijos dėl asmenų be pilietybės statuso nuostatas išduodamas dokumentas, suteikiantis teisę išvykti iš Lietuvos Respublikos ir grįžti į Lietuvos Respubliką dokumento galiojimo laikotarpiu.

Asmens be pilietybės kelionės dokumentas sukurtas atsižvelgiant į naujausius Europos Sąjungos reikalavimus ir Tarptautinės civilinės aviacijos organizacijos (ICAO) rekomendacijas. Kelionės dokumento knygelėje yra 32 puslapiai ir polikarbonatinis asmens duomenų lapas, kuriame duomenys, nuotrauka ir parašas išgraviruoti lazeriniu įrenginiu.

Asmens be pilietybės kelionės dokumente įrašai pateikiami lietuvių, anglų ir prancūzų kalbomis.

Kelionės dokumento duomenų lape integruota nekontaktinė elektroninė laikmena, kurioje įrašomi asmens duomenys, taip pat asmens veido atvaizdas ir pirštų atspaudai. Įrašyti duomenys apsaugoti naudojant pasyvios autentifikacijos ir bazinės prieigos kontrolės mechanizmus.

Nuorodos
--------

* Asmens dokumentų išdavimo centras Archyvuota kopija 2010-04-25 iš Wayback Machine projekto.
| **Ignotas Bogušaslenk. *Ignacy Bohusz*** |
| --- |
|  |
| herbas Odyniec |
| Gimė | 1720 m.Vaizgeniai, Pabaisko valsčius, Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė |
| Mirė | 1778 m. spalio 29 d. (~58 metai)prie Nesvyžiaus |
| Tėvai | Juozapas Antanas Bogušas |
|  |
| Veikla | Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės politinis ir visuomenės veikėjas |

**Ignotas Bogušas** (*Bohušas, Bauža*, lenk. *Ignacy Bohusz*, apie 1720 m. Vaizgeniai, Pabaisko valsčius, Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė – 1778 m. spalio 29 d. prie Nesvyžiaus) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės politinis ir visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Tėvas Vilniaus kardininkas Juozapas Antanas Bogušas. Brolis Pranciškus Ksaveras Bogušas. Rėmė K. S. Radvilos kovą su didikais Čartoriskiais. Nuo 1746 m. Vilniaus raktininkas, nuo 1752 m. vaitas, kardininkas, 1760–1761 m. Lietuvos vyriausiojo tribunolo narys, nuo 1763 m. jo vicemaršalka. Abiejų Tautų Respublikos Seimo atstovas. Telkė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajorus į Baro konfederaciją (1768–1772 m.), nuo 1769 m. jos generalinis sekretorius. Likvidavus konfederaciją pasitraukė į Bavariją, paskui – į Prancūziją. Apie 1778 m. grįžo į Lietuvą. Išsaugojo Baro konfederacijos archyvą, kuriuo remdamasis brolis Ksaveras parašė jos istoriją. Iš K. S. Radvilos gavo dvarą prie Nesvyžiaus, iki gyvos galvos – Dubingių miestelį. Rėmė giminaitį A. Tyzenhauzą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Meilė Lukšienė. *Ignotas Bogušas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 316 psl.
|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 

| Kantatų pavyzdžiai: |
| --- |
| *Wo ist doch mein Freund geblieben*, BuxWV 111 (10:47) |
|  |
| Sakralinė D. Bukstehudės kantata |
| 

---

 |
| *Jesus bleibet meine Freude* (3:22) |
|  |
| Viena J. S. Bacho kantatos *Herz und Mund und Tat und Leben, BWV 147* dalių |
| 

---

 |

 |

**Kantata** (it. *cantata* < *cantare* 'dainuoti') – didelis vokalinės instrumentinės muzikos kūrinys, paprastai atliekamas solistų, choro ir orkestro. Kantatą sudaro nuo kelių iki keliolikos smulkesnių dalių (arijų, ansamblių, chorų, orkestro epizodų). Kantata artima oratorijai, bet nuo jos skiriasi mažesne apimtimi ir vientiso, išplėtoto siužeto nebuvimu, kameriniu pobūdžiu. Kantatos skiriamos į pasaulietines (*cantata da camera*) ir bažnytines (*cantata da chiesa*), pagal nuotaiką skiriamos į lyrines, epines, dramatines, mitologines, iškilmingas.

Kantatos žanras išplėtotas XVII a. pr. Italijoje. Ji išsivystė iš madrigalo, kurį atlieka vienas solistas su instrumentiniu (dažniausiai liutnios) pritarimu. Vėliau kantata priartėjo prie operos. XVII a. pab. kantatos pradėtos kurti Vokietijoje, o XVIII a. pab. – Prancūzijoje. Pirmosios italų kantatos (Dž. Karisimio, A. Skarlačio, A. Stradelos) buvo pasaulietinės, o Vokietijoje paplito bažnytinių kantatų žanras, buvo įvestas choras. Kantatos žanrą ypač išplėtojo J. S. Bachas, sukūręs ~300 kantatų. Kiti svarbesni XVIII a. kantatų kūrėjai buvo F. Tunderis, J. F. Krygeris, J. Kuhnau, D. Bukstehudė, A. Kampra, N. Bernijė, M. P. de Montekleras.

XIX a. kantatos nebuvo labai populiarios, nors proginių kantatų yra parašę daugelis žymių to meto kompozitorių (J. Haidnas, V. A. Mocartas, L. van Bethovenas, F. Šubertas, R. Šumanas, F. Listas). XX a. kantatas rašė A. Šionbergas, K. Orfas, B. Bartokas, I. Stravinskis, B. Britenas, L. Nono, S. Prokofjevas ir kt. kantatos elementai įtraukti į simfonijas, baletus.

A. Milvydas (XVIII a.) buvo pirmasis lietuvių kilmės kompozitorius, kūręs kantatas. Vilniuje gyvenęs kompozitorius S. Moniuška sukūrė kantatų lietuvių mitologijos temomis „Milda" (1848 m.) ir „Nijolė" (po 1848 m.) bei kantatų pobūdžio „4 Aušros Vartų litanijas" (1843–1855 m.). Kiti žymesni lietuvių kantatų kūrėjai – M. K. Čiurlionis (*De profundis*), Č. Sasnauskas (*Broliai*), J. Naujalis, J. Gruodis, J. Karnavičius, S. Šimkus, J. Tallat Kelpša, E. Balsys, V. Laurušas, J. Tamulionis, A. Martinaitis, A. Šenderovas, J. Kačinskas, J. Juzeliūnas, V. Augustinas, F. Latėnas, B. Kutavičius, N. Valančiūtė, D. Kairaitytė, A. Klova ir kiti.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Кантата*,Большая советская энциклопедия, T. XI (Италия—Кваркуш). – Москва: Советская энциклопедия, 1973
2. ↑  Aldona Juodelienė, Jonas Klimas. *kantata*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
3. ↑  *Kantata*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
| Askanija Nova |
| --- |
| IUCN Ia kategorija (gamtos rezervatas) |
| Besiganantys Prževalskio arkliai Besiganantys Prževalskio arkliai |
| **Vieta:** | Ukraina (Chersono sritis) |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** | Armianskas ir Kachovka |
| 

Žemėlapis rodantis Askanija Nova vietą.Askanija Nova

  |
| **Koordinatės:** | 46°27′0″ š. pl. 33°52′0″ r. ilg.﻿ / ﻿46.45000°š. pl. 33.86667°r. ilg.﻿ / 46.45000; 33.86667Koordinatės: 46°27′0″ š. pl. 33°52′0″ r. ilg.﻿ / ﻿46.45000°š. pl. 33.86667°r. ilg.﻿ / 46.45000; 33.86667 |
| **Plotas:** | 333,08 km² |
| **Įkurtas:** | 1898 m. |
| **Valdymas:** | Ukrainos agrarinių mokslų akademija |

**Askanija Nova** (ukr. *Асканія-Нова*) – biosferos draustinis Ukrainos pietuose, Chersono srityje, Tauridos stepėje, netoli Alioškų smėlynų. Įkurtas 1921 m. vietoje privataus Čaplių draustinio, įkurto 1898 m.

Draustinis skirtas apsaugoti laukines eraičinų-pelynų bei ašuočių stepes, su ten augančiais retais augalais bei introdukuotomis gyvūnų rūšimis. Teritorija yra geologinėje įduboje, sezoniškai užliejamoje vandens. Yra dendroparkas su >150 medžių ir krūmų rūšių.

1932 m. Askanija Novoje buvo įsteigtas gyvūnų aklimatizacijos ir hibridizacijos institutas, čia introdukuoti įvairūs, šiam kraštui nebūdingi gyvūnai – Prževalskio arkliai, bizonai, fazanai, saigos, danieliai, muflonai, taurieji elniai, dvikupriai kupranugariai, vasarą išleidžiami zebrai, stručiai, antilopės gnu, kanos, mėlynosios antilopės ir kt. Rudenį draustinio šlapynėse apsistoja daug migruojančių paukščių. Askanija Nova įtraukta į Ramsaro konvencijos saugomų šlapynių sąrašą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 39
| Meribelispranc. *Méribel* |
| --- |
| *Meribelio oro uostas* |
|  |
| 

MeribelisMeribelis

45°23′48.23″ š. pl. 6°33′58.57″ r. ilg.﻿ / ﻿45.3967306°š. pl. 6.5662694°r. ilg.﻿ / 45.3967306; 6.5662694﻿ (Meribelis)Koordinatės: 45°23′48.23″ š. pl. 6°33′58.57″ r. ilg.﻿ / ﻿45.3967306°š. pl. 6.5662694°r. ilg.﻿ / 45.3967306; 6.5662694﻿ (Meribelis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Prancūzijos vėliava Prancūzija |
| **Departamentas** | Savoja (departamentas) |
|  |
| **Tinklalapis** | www.meribel.net |
|  **Vikiteka** | Meribelis |

**Meribelis** (pranc. *Méribel*) – Prancūzijos kalnų slidinėjimo kurortas Trijų Slėnių komplekse. Mirabelis įsikūręs 1400 m aukštyje virš jūros lygio Alpių kalnuose Savojos departamente, netoli *Mutjė* miestelio. Mirabelį sudaro trys gretimi kaimai *Les Allues* komunoje: *Méribel Centre, Méribel-Mottaret* ir *Méribel Village*. Yra apie 150 km ilgio kalnų nusileidimo trasų, kelios trasos skirtos specialiai snieglentininkams. Meribelis tituluojamas Trijų Slėnių regiono širdimi ir patenka į geriausių pasaulio kalnų kurortų sąrašo viršūnę.

Kalnų slidinėjimas
------------------

Meribelio kaimas
Meribelis
Mirabelyje pirmas keltuvas įrengtas 1938 m. Dalis Albervilio 1992 m. žiemos olimpinių žaidynių rungčių (ledo ritulys ir moterų kalnų slidinėjimas) vyko vasario 8 – 23 d. Mirabelyje. Kurortą sudarantys kaimai yra išsidėstę keliuose lygiuose: *Méribel-Mottaret* – 1750 m aukštyje link *Allues* slėnio, *Méribel Village* – 1400 m aukštyje prie kelio į Kurševelį. 1717 m aukštyje įsikūręs nedidelis vietinis oro uostas. Mirabelis pasižymi išvystyta infrastruktūra, siūlomi skirtingo sudėtingumo slidinėjimo maršrutai. Pagrindiniai duomenys:

* Slidinėjimo zonos aukštis – nuo 1450 iki 2952 m,
* Aukščių skirtumas – 1502 m,
* Trasų kiekis – 76, tame skaičiuje:
	+ trasų skaičius pradedantiesiems – 8 ,
	+ trasų skaičius pažengusiems – 36 ,
	+ trasų skaičius patyrusiems – 23,
	+ sudėtingų trasų skaičius – 9,
* Keltuvų skaičius: 53,
* Keltuvų našumas – 75 565 žm./val.

Nuorodos
--------

* Meribelio tinklalapis
* Trijų Slėnių tinklalapis Archyvuota kopija 2009-02-07 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 55°59′54″ š. pl. 24°53′30″ r. ilg.﻿ / ﻿55.99833°š. pl. 24.89167°r. ilg.﻿ / 55.99833; 24.89167

**Salamiesčio miškai** – miškai šiaurės Lietuvoje, Kupiškio ir Biržų rajonuose, 4 km į šiaurę nuo Salamiesčio, 3 km į šiaurės rytus nuo Vabalninko. Priklauso Kupiškio (Alizavos girininkija) ir Biržų (Vabalninko girininkija) miškų urėdijoms. Apima 46 km² plotą.

Masyvą sudaro ~10 miškų: Salamiesčio, Šaltosios Azijos, Lamokų, Alizavos, Skrostinių, Zasinyčių, Kuprių, Uogbalės, Puznos, Raudonbalės. Būdingas lygus paviršius. Dirvožemiai velėniniai glėjiški ir velėniniai karbonatiniai sujaurėję priemoliai, kai kur – priesmėliai. Miškais teka Lielupės baseino upės – Apaščia (su intakais Apaštėle, Karščia), Tatula (su intakais Vabala, Ištrakiu). Yra pelkių, iš kurių didžiausia – Vileišbalė.

Medynai:

* beržynai: 41 %
* eglynai: 15 %
* uosynai: 14 %
* drebulynai: 9 %
* baltalksnynai: 7 %
* pušynai: 7 %
* juodalksnynai: 6 %
* ąžuolynai: 1 %

Jaunuolynai sudaro 25 % medynų, pusamžiai medžiai 43 %, pribręstantys 16 %, brandūs 16 %.

Salamiesčio miškuose gyvena briedžiai, stirnos, šernai, elniai, kiškiai, usūriniai šunys, lapės, voverės, opšrūs, bebrai, ondatros, jerubės, slankos.

Zasinyčių miško 89 kvartale stūkso piliakalnis. Yra Buožių geologinis draustinis. Salamiesčio miškuose įsikūrę kaimai: Buožiai, Medinos II, Bartašiškis, Kupriai, Lamokai, Šilai, Vileišiškiai, Galvokai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Salamiesčio miškai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 613
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Tiekėjas** (prekių tiekėjas, paslaugų teikėjas) – bet kuris ūkio subjektas (fizinis asmuo, privatusis juridinis asmuo, viešasis juridinis asmuo ar tokių asmenų grupė), galintis pasiūlyti ar siūlantis prekes, paslaugas ar darbus. Ši sąvoka taikoma gamintojams, platintojams, importuotojams, montuotojams, paslaugų organizacijoms ir panašiai.

Tiekėjų atliekamos užduotys
---------------------------

* derybos ir sutarčių dėl įrenginių, žaliavų, produkcijos ir atsargų pirkimo pramonės įmonėms, komunalinėms įmonėms, valstybiniams padaliniams ir kitoms įstaigoms bei prekių pirkimo perpardavimo tikslams, sudarymas;
* informacijos apie poreikius ir turimas atsargas gavimas ir įsigyjamų prekių kiekybės ir kokybės, kainos, pristatymo terminų ir kitų sutarties sąlygų nustatymas;
* panašių užduočių atlikimas;
* vadovavimas kitiems darbuotojams.

Tiekėjų pareigos
----------------

* tiekėjai užtikrina produktų, procesų ir paslaugų atitiktį.
* tiekėjai deklaruoja, kad produktai, procesai ar paslaugos atitinka dokumentuose, į kuriuos pateiktos nuorodos deklaracijoje, nurodytus reikalavimus.

Tiekėjas privalo nuosekliai vykdyti sutartį, pristatyti prekes į vietą, jas surinkti, išbandyti ir paleisti bei atlikti kitus darbus, numatytus sutartyje ir techninėse specifikacijose, įskaitant prekių defektų šalinimą. Tiekėjas taip pat pasirūpina visa būtina įranga, darbų priežiūra ir darbo jėga, reikalinga sutarties vykdymui.

Tiekėjas turi vykdyti perkančiosios organizacijos teisėtus nurodymus, susijusius su sutarties vykdymu.

Tiekėjas laikosi visų šalyje galiojančių įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatų ir užtikrina, kad jo darbuotojai, jų pavaldiniai ir vietoje samdomi darbuotojai jų laikytųsi. Tiekėjas garantuoja perkančiajai organizacijai nuostolių atlyginimą, jei tiekėjas, jo darbuotojai ar jų pavaldiniai nesilaikytų minėtųjų įstatymų ir kitų teisės aktų ir dėl to būtų pateikti kokie nors reikalavimai ar pradėti procesiniai veiksmai.

Sutarties vykdymo metu tiekėjo gauta informacija ir dokumentai yra konfidencialūs. Be išankstinio raštiško perkančiosios organizacijos leidimo tiekėjas neskelbia ir neatskleidžia jokių sutarties nuostatų, išskyrus atvejus, kai tai būtina vykdant sutartį.

Jei tiekėjas veikia jungtinės veiklos (partnerystės) pagrindu, partneriai visi kartu ir kiekvienas atskirai yra atsakingi už sutarties nuostatų vykdymą pagal šalies įstatymus ir kitus teisės aktus. Tiekėjas privalo paskirti vieną iš partnerių atstovauti santykiuose su perkančiąja organizacija. Jungtinės veiklos sutartimi nustatytų partnerių keitimas be išankstinio raštiško perkančiosios organizacijos sutikimo yra laikomas sutarties pažeidimu.
**Kanterio spaustuvė** – spaustuvė, 1736–1812 m. veikusi Karaliaučiuje.

Istorija
--------

Spaustuvę įsteigė *Filipas Kristupas Kanteris* (m. 1764 m.). Nuo 1730 m. jis pradėjo dirbti knygnešiu. Spaustuvė ėmė rentabiliai veikti, kai gauta privilegija leisti Bibliją ir giesmynus įvairiomis kalbomis. F. Kanteris, 1736 m. nusipirkęs B. Korvino-Kvasovskio spaustuvę, perėmė jos turėtą privilegiją. 1763 m. įmonei suteiktas Karališkosios spaustuvės vardas. Mirus savininkui Kanterio spaustuvę perėmė jo sūnus *D. Kristupas Kanteris* (m. 1812 m.), vėliau – pastarojo sūnėnui *D. F. S. Šulcui*. 1812 m. spaustuvė pavadinta Šulco spaustuve.

Leidyba
-------

Iš viso Kanterio spaustuvėje išspausdintos 25 lietuviškos knygos bei smulkūs spaudiniai. Vyravo protestantų literatūra: giesmynai, atskiros Biblijos dalys, didaktiniai skaitymai. Svarbiausia knyga – Biblijos antrasis leidimas lietuvių kalba (1755 m. Parengė Adomas Fridrikas Šimelpenigis (1699–1763). Kanterio spaustuvės savininkai prekiavo savo spaudiniais, jais aprūpindavo lietuviškas mokyklas. Kanterio spaustuvėje spausdintas knygas naudojo Karaliaučiaus universiteto Lietuvių kalbos seminaras.

Bibliografija
-------------

* Biblia, tai esti Wissas Szwentas rasztas Seno ir Naujo Testamento, pagal wokiszką perstattimą D. Mertino Luteraus. 2-asis leidimas. Karaliauczuje: randamas pas Pilippą Kristupą Kanterį, 1755. 888 p.
* Bunyan J. Krikšczoniês kelone i anną išganitingą amžia, d. 1–2

Šaltiniai
---------

1. ↑  Domas Kaunas. *Kanterio spaustuvė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 342 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 10°00′ p. pl. 138°50′ v. ilg.﻿ / ﻿10.000°š. pl. 138.833°r. ilg.﻿ / 10.000; 138.833

Mohotanis kitų Markizų salų atžvilgiu
**Mohotanis** (pranc. *Mohotani, Moho Tani*) arba ***Motanė*** – sala Ramiajame vandenyne, Prancūzijos Polinezijoje, Markizo salyne, yra apie 14 km į pietryčius nuo Hiva Oa. Plotas – 15 km².

Sala yra 7,2 km ilgio, iki 1,9 km pločio. Paviršius kalnuotas, sudarytas iš bazalto, iškyla iki 520 m aukščio. Būdingi krūmynai, erozijos sudarytos dykynės.

Mohotanio sala negyvenama, administraciškai priklauso Hiva Oa komunai.

Saloje seniau gyvenę markiziečiai. 1595 m. Mohotanį pasiekė ispano Alvaro de Mendanjos ekspedicija ir pavadino San Pedru. Vėliau salos gyventojai išmirė nuo ligų, likę gyvi persikėlė į Hiva Oa. Sulaukėjusios ožkos ir avys suniokojo salos augmeniją. 1992 m. Mohotanis ir netoliese esanti maža Terihio salelė (0,15 km²) paskelbti Motanės gamtos rezervatu.

* Mohotanio ir Terihio palydovinė nuotraukaMohotanio ir Terihio palydovinė nuotrauka
* Mohotanis žvelgiant iš Hiva OaMohotanis žvelgiant iš Hiva Oa

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Mohotanis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Alach Junis |
| --- |
| **Ilgis** | 586 km |
| **Baseino plotas** | 24 200 km² |
| **Vidutinis debitas** | 169 m³/s |
| **Ištakos** | Verchojansko kalnagūbris |
| **Žiotys** | Aldanas |
| **Šalys** | Rusija (Jakutija) |

**Alach Junis** (rus. *Аллах-Юнь*, jak. *Ааллаах-Үүн*) – upė Rusijoje, Jakutijoje; dešinysis Aldano intakas. Prasideda Verchojansko kalnagūbryje, teka pietvakariniu Judomos-Majos kalnyno pakraščiu, giliu siauru slėniu. Žemupyje pasuka į vakarus ir teka lyguma. Mityba pagrįsta lietaus ir sniego tirpsmo vandeniu. Pavasarį vandens lygis pakyla 3–5 m. Alach Junis išsilaiko užšalęs ~200 dienų.

Didžiausi intakai: Anča (kairysis), Sachara (dešinysis).

Upės baseine – aukso telkiniai, šalia yra Alach Junio gyvenvietė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Аллах-юнь\_(река\_в\_Якут.\_АССР)*,Большая советская энциклопедия, T. I (А—Ангоб). – Москва: Советская энциклопедия, 1969
Koordinatės: 55°03′27″š. pl. 24°57′20″r. ilg.﻿ / ﻿55.057415°š. pl. 24.955581°r. ilg.﻿ / 55.057415; 24.955581

|  Naujapilio koplyčia |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Širvintų rajonas |
| **Gyvenvietė** | Naujapilis |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 1942 m. |

**Naujapilio koplyčia** – buvusi Mečislovo Kolbos koplyčia-mauzoliejus, stovinti Širvintų rajone, Naujapilio kaime, į šiaurę nuo Širvintų. Koplyčia matoma nuo Širvintų miesto riboženklio kelyje į Zibalus. Naujapilis yra Širvintų Šv. arkangelo Mykolo parapijoje.

Koplyčia raudonų plytų mūro. Šiuo metu be stogo, apgriuvusi, atvira rūsio duobe. Stovi prižiūrėtame sklype. Pasak vietinių gyventojų, koplyčiai stogą nuplėšė Širvintose siautėjęs viesulas (kartu nukentėjo ir gretimos sodybos pastatai).

Istorija
--------

Mečislovo Kolbos koplyčia-mauzoliejus pastatyta 1942 m. Ūkininkas M. Kolba buvo 1941 m. bolševikų įkalintas Ukmergėje ir sušaudytas Zarasuose. Koplyčią fundavo ir suprojektavo M. Kolbos brolis dailininkas Zenonas Kolba (1909–1972). Šeimos koplyčią puošė Z. Kolbos tarpukaryje sukurtas vitražas „Šv. Kazimieras".

1957 m. Sovietų valdžia koplyčią uždarė, o ten buvusius palaikus perlaidojo kapinėse.

* Koplyčia 2017 m.Koplyčia 2017 m.
* Galinė dalisGalinė dalis
* VidujeViduje

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Naujapilio koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑
2. ↑  Algimantas Mačiulis. *Dailė architektūroje* (207 psl.). VDA leidykla, 2003
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 Nacionalinė ir valstybinė vėliava. Vėliavos santykis: 1:2
**Malaizijos vėliava**, taip pat vadinama **Jalur Gemilang** ('Garbės juostos') – vienas iš oficialių Malaizijos simbolių. Vėliava sudaryta iš 14 horizontalių juostų (raudonos ir baltos spalvos, viršutinė juosta – raudona, apatinė juosta – balta), o kairiajame viršutiniame kampe (*kantone*) yra 14-kampė žvaigždė ir pusmėnulis. Žvaigždė dar žinoma, kaip *Bintang Persekutuan* ar *Federalinė žvaigždė*.

Vėliavos kaita
--------------

| **Federacinės Malajų Valstijos** Vėliava nuo 1896 iki 1950 | **Malaja**Vėliava nuo 1950 iki 1963 | **Malaizija**Dabartinė vėliava |

Vėliavos himnas
---------------

Vėliavos himnas buvo sukurtas 2000 m. Dainos ir tekstas buvo parašytos Pak Ngah.

### Originalus tekstas

*Merahmu bara semangat waja*
*Putihmu bersih budi pekerti*
*Kuning berdaulat payung negara*
*Biru perpaduan kami semua*
*Puncak dunia telah kau tawan*
*Lautan luas telah kau redah*
*Membawa semangat jiwa Merdeka*
*Semangat jaya kami warganya*
*Empat belas melintang jalurnya*
*Semua negeri dalam Malaysia*
*Satu suara satu semangat*
*Itu sumpah warga berdaulat*
*Jalur Gemilang dibawah naunganmu*
*Jalur Gemilang kami semua bersatu*
*Perpaduan kedaulatan*
*Amalan murni rakyat Malaysia*
*Jalur Gemilang megah kami terasa*
*Jalur Gemilang kibarkanlah wawasan*
*Merah, putih, biru, kuning*
*Jalur semangat kami semua*
*(2x)*
*Berkibarlah, berkibarlah, berkibarlah*
*Jalur Gemilang!*

Taip pat skaitykite
-------------------

* Malaizijos herbas
* Malaizija

**Azijos valstybių vėliavos**

|  |
| --- |
| Afganistanas · Armėnija · Azerbaidžanas · Bahreinas · Bangladešas · Brunėjus · Butanas · Filipinai · Gruzija · Indija · Indonezija · Irakas · Iranas · Izraelis · Japonija · Jemenas · Jordanija · JAE · Kambodža · Kataras · Kazachija · Kinija · Kipras · Kirgizija · Kuveitas · Laosas · Libanas · Malaizija · Maldyvai · Mianmaras · Mongolija · Nepalas · Omanas · Pakistanas · Pietų Korėja · Rusija · Rytų Timoras · Saudo Arabija · Singapūras · Sirija · Šiaurės Korėja · Šri Lanka · Tadžikija · Tailandas · Taivanas · Turkija · Turkmėnija · Uzbekija · Vietnamas
Abchazija · Kalnų Karabachas · Honkongas · Makao · Palestina · Pietų Osetija |
| **Valstybių atributika:** Valstybinių vėliavų galerija · Valstybiniai himnai · Herbai |
Giovanni Battista Re, Kardinolų kolegijos dekanas nuo 2020 m.
**Kardinolų kolegijos dekanas** (lot. *Decanus Sacrum Cardinalium Collegium*), *kardinolas dekanas* – Šventosios Romos katalikų bažnyčios kardinolų susirinkimo, vadinamo Kardinolų kolegija, vadovas. Juo tampa kardinolas vyskupas, kurį išrenka kolegija, patvirtina popiežius. Nesant Kolegijos dekano, šias pareigas užima subdekanas (lot. *Subdecanus Sacri Collegii*). Rinkimų teisę turi kardinolai iki 80 metų amžiaus.

Kolegijos dekanas negali turėti valdžios kitų kardinolų atžvilgiu, jis yra „pirmas tarp lygių" (lot. *primi inter pares*). Amžiaus cenzas dekanui netaikomas, jis privalo po išrinkimo nuolat gyventi Romoje. Ypatingą svarbą Kardinolų kolegijos dekano pareigos įgyja sedisvakansijos laikotarpiu – tarpuvaldyje iki naujojo Katalikų Bažnyčios vadovo išrinkimo. Šv. Romos Bažnyčios Kamerlengui tradiciškai patvirtinus popiežiaus mirtį, kolegijos vadovas oficialiai informuoja užsienio valstybių diplomatus apie pontifiko mirtį ir sukviečia kardinolus į konklavą. Toliau vadovauja bažnyčios vadovo rinkimo procedūrai, o išrinkus naująjį popiežių, kreipiasi į jį dėl sutikimo eiti šias pareigas ir naujojo vardo pasirinkimo.

Jei konklavos metu Kolegijos dekanui yra virš 80 metų (arba jis negali joje dalyvauti dėl kitų priežasčių), jį konklavoje pavaduoja subdekanas. Jeigu jiems abiem šiuo laikotarpiu yra virš 80 metų – Kolegijos vadovo pareigas atlieka vyriausias pagal paskyrimą kardinolas.

Nuo 2005 m. Kardinolų kolegijai vadovavo dekanas Andželas Sodanas. 2020 m. juo išrinktas Giovanni Battista Re.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2013-03-02 iš Wayback Machine projekto. Po popiežiaus atsistatydinimo kardinolai oficialiai pakviesti į Romą
| Šelonė |
| --- |
| Šelonė Solcuose Šelonė Solcuose |
| **Ilgis** | 248 km |
| **Baseino plotas** | 9 710 km² |
| **Vidutinis debitas** | 43,6 m³/s |
| **Ištakos** | Pskovo sritis |
| **Žiotys** | Ilmenis |
|  |
|  **Vikiteka** | Šelonė |

**Šelonė** (rus. *Шелонь*) – upė Rusijoje, Pskovo ir Novgorodo srityse.

Prasideda pelkėse Pskovo srityje, teka į rytus. Porchovo mieste plotis pasiekia 40 m, Solcuose – 70 m, o prie žiočių išsiplečia iki kelių kilometrų. Įteka į Ilmenį iš vakarų, suformuoja nedidelę deltą. Vidutinis nuotėkis 59 km nuo žiočių – 43,6 m³/s.

Didžiausias intakas – Mšaga (kairysis).

Upėje daug slenksčių, laivuojama nuo Solcų. Upės baseine yra mineralinių šaltinių. Miestai prie Šelonės yra Porchovas (rus. *Порхов*) ir Solcai (rus. *Сольцы*).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Шелонь*,Большая советская энциклопедия, T. XXVIII (Франкфурт—Чага). – Москва: Советская энциклопедия, 1978
Koordinatės: 54°11′28″ š. pl. 21°45′26.3″ r. ilg.﻿ / ﻿54.19111°š. pl. 21.757306°r. ilg.﻿ / 54.19111; 21.757306

Šiuolaikinis kapinių vaizdas
**Jägerhöhe kapinės** – Pirmojo pasaulinio karo dalyvių kapinės prie šiaurės Lenkijos miesto Unguros (lenk. *Węgorzewo*, vok. *Angerburg*), kur amžinam poilsiui atgulė 344 kaizerinės Vokietijos ir 234 carinės Rusijos kareiviai. Žuvę kariškiai buvo laidojami po 1914–1915 m. vykusių Mozūrijos mūšių.

Istorija
--------

18 m virš Svencaičio ežero (lenk. *Jezioro Święcajty*, vok.  *Schwenzaitsee*) iškilusios moreninės aukštumos pavadinimas (vok. *Jägerhöhe*, dab. lenk. *Wzgórze Saksońskie*) siejamas su 1913 metais vietovėn atvykusiu *Karališkuoju Prūsijos raitųjų jėgerių pulku Nr. 10*. Dalinys stacionavo Unguros kareivinėse, o pratybom atjodavo į šią Svencaičio ežero plynaukštę.

Jägerhöhe kapinės apie 1920 m.
Planą įrengti pasagos formos kapines 1917 m. parengė landšafto architektas berlynietis Hansas Martinas. 1919 m. teritorija buvo aptverta lauko akmenų tvora, 15 m aukščio medinį kryžių fundavo netoliese gyvenęs grafas Karlas Lehndorffas. Po Antrojo pasaulinio karo kapinės ėmė nykti ir 1983 m. Liaudies Lenkijos vyriausybė šiam objektui paskelbė valstybės apsaugą, 1989 m. jis buvo restauruotas. Dabartiniu metu teritorija užaugusi medžiais ir kiek praradusi savo idilišką vaizdą į ežerą.

Keletą šimtų metrų į pietryčius nuo kapinių dabar veikia kempingas su restoranu „Rusałka", pastarasis pastatas pokaryje iškilo ant 1927 m. pastatyto *Miško namelio* pamatų. Tarpukario vasaromis prie šio namelio maudytis, o žiemomis pašokinėti nuo netolimo slidininkų tramplino atvykdavo unguriečiai. 1936 m. prieš prasidedant Berlyno Olimpinėms žaidynėms, jis buvo pertvarkytas į *Sporto viešbutį*. 

1940 m. vasarą jame du mėnesius gyveno iš Lietuvos pasitraukęs prezidentas Antanas Smetona su šeima. Poilsio valandėlėmis lankėsi jis ir Jägerhöhe kareivių kapinėse, kur stebėjosi palaidotų Vokietijos kaizerio pavaldinių lietuvininkų pavardėmis antkapiuose. Vėliau A.Smetona išvyko į Berlyną, o viešbutyje po kurio laiko įsikūrė vieno iš Trečiojo reicho vadeivų Joachimo fon Ribentropo štabas.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kareivių kapinės Jägerhöhe** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Vilius Pėteraitis. *Jägerhöhe* // Mažosios Lietuvos enciklopedija. /Pirmas tomas/ – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidykla, 2000, psl. 619 ISBN 5420014718
* Eugenijus Petruškevičius. *Vinricho von Kniprodės kilvateriu* // Šaltinis, 2007 m. Nr. 2 (9), psl. 33 Archyvuota kopija 2019-01-10 iš Wayback Machine projekto.
* Ryszard Karuzo. *Cmentarz wojenny Jägerhöhe* // www.atrakcje.mazury.pl
* Kriegsfriedhof Jägerhöhe // ostpreussen.net Archyvuota kopija 2019-01-10 iš Wayback Machine projekto.
* Kapinės nuotraukose // www.bildarchiv-ostpreussen.de
**Naujasis Baltijos šokis** – Lietuvos šokio informacijos centro ir „Vilniaus festivalių" rengiamas tarptautinis šiuolaikinio šokio festivalis, didžiausias šiuolaikinio šokio renginys Baltijos šalyse. Kasmet Lietuvos visuomenei suteikia galimybę pažinti šalies ir pasaulines šokio tendencijas. Pagrindiniai festivalio tikslai – supažindinti Lietuvos žiūrovus su šiuolaikinio šokio procesu, vykstančiu Lietuvoje ir užsienyje, parodyti jo raidos tendencijas, taip pat inspiruoti Lietuvos choreografus naujiems ieškojimams.

Dalyviai
--------

Festivalyje dalyvauja Baltijos jūros regiono šalių – Lietuvos, Latvijos, Estijos, Rusijos, Lenkijos, Vokietijos, Šiaurės kraštų – trupės. Kasmet atvyksta ir keletas trupių iš tolimesnių kraštų – Didžiosios Britanijos, Prancūzijos, Kanados, Italijos, Izraelio, Senegalo, Kazachstano, Šveicarijos, Italijos, Ispanijos, Belgijos.

2014 metais dalyvavo Lietuvos ir dar 13 valstybių šokėjai.

Istorija
--------

Per 13 metų „Naujasis Baltijos šokis" pristatė 170 trupių ir choreografų iš 25 šalių. Dalyvavo „La La La Human Steps" (Kanada), „Cullbergballet" (Švedija), „Aterballetto" (Italija), „Kibbutz šiuolaikinio šokio trupė" (Izraelis), „Random Dance Company" (Jungtinė Karalystė), „Russell Maliphant Dance Company" (Jungtinė Karalystė), „Ballet de Lorraine" (Prancūzija), „Tero Saarinen Dance Company" (Suomija); pristatyta 90 lietuvių trupių ir choreografų spektaklių ir kompozicijų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Naujasis Baltijos šokis" baigsis linksmybėmis Archyvuota kopija 2015-05-13 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  18-ajame „Naujojo Baltijos šokio" festivalyje – Lietuvos ir dar 13 valstybių šokis (Delif)

Nuorodos
--------

* Naujasis Baltijos šokis Archyvuota kopija 2014-04-02 iš Wayback Machine projekto.
*Kitos reikšmės – Moira (reikšmės).*
**Moira** (gr. μοῖρα) – Bizantijos imperijos karinis dalinys, atitinkąs dabartinį batalioną ar pulką. Kai kuriose dabartinės Graikijos ginkluotųjų pajėgų šakose *moira* reiškia eskadrilę ar batalioną.

*Moira* kilęs iš šaknies \**μερ*- ar \**μορ*- 'dalinti, suskirstyti', tad *moira* reiškia 'dalinys'.

Bizantija
---------

VI a. pabaigoje ir VII a. pradžioje Bizantijoje tebenaudota vėlyvosios Romos imperijos karinė organizacija imta keisti. Ji baigėsi apie 680 m. kai buvo suformuota nauja karinė administracinė temų sistema. 
  
Didžiausi kariniai vienetai buvo temos (gr. Θέμα, thema), kurias sudarė *turmos*. Turmas sudarė *moiros*, kitaip dar *drungai*. Šiuos sudarydavo kelios bandos. Todėl moira ar drungas dydžiu atitinka dabartinį batalioną (dabartiniuose batalionuose būna nuo 400 iki 1300 karių). Pradžioje moiras sudarydavo apie 1000 karių, dėl ko jas dar vadino *chiliarchijomis*. Retkarčiais žmonių skaičius moirose siekdavo iki 3000. Imperatorius Leonas VI Išminčius, pagal rašytinius šaltinius, buvo paliepęs drungus formuoti tik 400 karių dydžio. Tokie drungai turėjo būti jo įsteigtose mažesnės temose.[1]

Šiuolaikinė Graikija
--------------------

Graikijos oro pajėgose, taip pat armijos ir laivyno aviacijoje terminas gr. μοίρα, moira reiškia 'eskadrilė'. Graikijos armijoje *moira* yra 'artilerijos batalionas, artilerijos divizionas', o specialiosios paskirties pajėgose - 'batalionas', atitinkantis kitų šalių ginkluotųjų pajėgų specialiųjų pajėgų eskadronus.

Nuorodos
--------

1. ↑  Treadgold (1995), pp. 104–105
Ovuliacija įvyksta mėnesinių ciklo viduryje, po folikulinės fazės, kurią lydi liuteininė fazė. Ovuliacija pasižymi išaugusių hormonų folikulino (LH) ir liuteinizuojančio hormono (FSH) lygiu, kurį paskatina pasiektas estrogeno pikas. Po to seka progesterono pikas
**Ovuliacija** – subrendusios kiaušialąstės (kiaušinėlio) išsilaisvinimas iš kiaušidės po to, kai susiformuoja Grafo folikulas (galutinė folikulo raidos stadija prieš ovuliaciją).
Ovuliacija įvyksta maždaug ciklo viduryje, apie 14 dienų (normos ribos 12–16 dienų) iki ateinančių mėnesinių, paprastai tai įvyksta apie 28 moters ciklo dieną. Kai kurios moterys įvykstant ovuliacijai pajunta nestiprų skausmą pilvo apačioje. Pas moteris ovuliacija yra užslėpta.

Kiekvieno mėnesinių ciklo metu pradeda bręsti folikulai, tačiau paprastai tik vienas iš jų subręsta iki Grafo folikulo stadijos. Šis folikulas sparčiai auga dėl hormonų (folikulino ir liuteinizuojančio hormono) poveikio ir prieš ovuliuodamas yra apie 15 mm skersmens. Ovuliaciją skatina liuteinizuojančio hormono koncentracijos (kurią reguliuoja hipofizė) maksimumas. Folikulas galiausiai plyšta – dėl sienelės spaudimo ir fermentinių procesų. Ovuliacijos metu gimdos gleivinės membrana pasiekia savo maksimalų dydį, lygiai kaip ir gleivinės liaukos (nors jos dar neišskiria sekreto). Po ovuliacijos Grafo folikulas tampa geltonkūniu, kuris ima gaminti hormoną progesteroną.

Dauguma periodinio susilaikymo metodų (vadinamoji natūrali kontracepcija) remiasi būtent ovuliacijos dienos nustatymu. Yra žinoma, kad maždaug pradedant 3–4 diena po ovuliacijos moteris negali pastoti.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  *Ovuliacija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-05-09.
2. 1 2  Muehlenbein, Michael P. (2010). *Human Evolutionary Biology.* Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 978-1-139-77916-6. OCLC 818817541.
3. 1 2  Jones, Richard E. (2006). *Human reproductive biology*. Kristin H. Lopez (3rd ed.). Amsterdam: Elsevier Academic Press. ISBN 978-0-12-088465-0. OCLC 61351645.
4. ↑  Thornhill, Randy; Gangestad, Steven W. (2008-09-25). *The Evolutionary Biology of Human Female Sexuality*. Oxford, New York: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-534099-0.
5. ↑  „When am I most fertile? How to calculate your ovulation cycle". *www.medicalnewstoday.com*. 2022-03-18. Nuoroda tikrinta 2022-05-09.

Nuorodos
--------

* Ovuliacijos nuotraukos
| Šeligailenk. *Szeligi* |
| --- |
| 

ŠeligaiŠeligai

53°49′18″ š. pl. 22°25′07″ r. ilg.﻿ / ﻿53.82167°š. pl. 22.41861°r. ilg.﻿ / 53.82167; 22.41861﻿ (Šeligai)Koordinatės: 53°49′18″ š. pl. 22°25′07″ r. ilg.﻿ / ﻿53.82167°š. pl. 22.41861°r. ilg.﻿ / 53.82167; 22.41861﻿ (Šeligai) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Lenkijos vėliava Lenkija |
| **Vaivadija** | Varmijos Mozūrų vaivadija Varmijos Mozūrų vaivadija |
| **Apskritis** | Luko apskritis |
| **Valsčius** | Luko valsčius |
|  |
| **Gyventojų** (2006 m.) | 20  |
|  |
| **Pašto kodas** | 19-301 |

**Šeligai** (lenk. *Szeligi*, vok. *Selligen*, vėliau vok. *Seliggen*) – Lenkijos kaimas, esantis Varmijos Mozūrų vaivadijos Luko apskrities Luko valsčiuje. Išsisitatęs keturi kilometrai į rytus nuo apskrities centro Luko, Didžiojo Selmento ežero (lenk. *Selmęt Wielki*) vakariniame krante.

Istorija
--------

Ankstyvaisiais viduramžiais šios apylinkės priklausė pietvakarinei Jotvos daliai. Raštuose gyvenvietė pirmąkart paminėta 1536 m. 1874 m. įėjo į naujai sukurtą *Selmento* prūsišką valsčių, kuris pradžioje priklausė Gumbinės apygardai, o nuo 1905 m. įėjo į Alnaštyno apygardos sudėtį. Laikui bėgant gyventojų skaičius stipriai kito: jei 1910 m. jų buvo 302 (kartu su prijungtu Bučkų kaimeliu), tai 1933 m. – 325 gyv. o 1939 m. buvo suskaičiuoti 286 kaimiečiai.

Po Antrojo pasaulinio karo, kartu su pietine Rytprūsių dalimi, įėjo į Lenkijos sudėtį ir iki 1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai, vėliau – Varmijos Mozūrų vaivadijai.

Piliakalniai
------------

Šeligų šiaurinėje dalyje, Didžiojo Selmento ežero pietvakarinio kranto kyšulyje, dunkso neaukštos kalvos – tai jotvingių piliakalniai. Istorikams žinomi gana senai (vienas pirmųjų juos paminėjo žinomas Prūsijos tyrinėtojas Emilis Holakas); žemėlapiuose jie buvo žymimi *Buczken* (buvęs kaimas, dabar Šeligų dalis) vardu), bet išsamiai tirti nebuvo.

Rytinėje pusėje esanti piliavietė turi dvi aikšteles: viršutinę, turinčią išmatavimus 50 m X 40 m, ir apatinę (30 m X 12 m). Vakarinėje dalyje įrengta dar viena piliavietė su ovaline aikštele 45 m X 20 m. Abi piliavietes skiria dauba. Visas objektas iš rytų, pietų ir šiaurės apsaugotas lanko formos pylimu, jo paviršius stipriai nukentėjo per abu pasaulinius karus – viduramžiuose suformuotuose aikštelėse iškasti apkasai, išraustos duobės kariniams įtvirtinimams ir kt. objektai. Kyšulio smaigalyje išlikęs dar vienas pylimas, teritorijoje tarp jo ir rytinės piliavietės Pirmojo pasaulinio karo metu buvo įrengtos kapinės.

Objektas datuojamas X–XIII amžiais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Dietrich Lange. *Geographisches ortsregister Ostpreußen (2005)*: Seliggen
2. ↑  Rolf Jehke. *Amtsbezirk Selment/Schönhorst (Ostpr.)*
3. ↑  Uli Schubert. *Gemeindeverzeichnis, Landkreis Lyck*
4. ↑  Michael Rademacher. *Deutsch-österreichisches Ortsbuch, Landkreis Lyck* Archyvuota kopija 2016-12-10 iš Wayback Machine projekto.
5. ↑  M. Engel.  *Ośrodki grodowe w IX–XIII wieku. Geneza, rozwój i upadek*; psl. 20 Archyvuota kopija 2018-04-11 iš Wayback Machine projekto.
6. ↑  Vorgeschichtliche Uebersichtskarte Ostpreussen
7. ↑  Grodzisko w Szeligach
| Ozdasveng. *Ózd* |
| --- |
|              |
| *Ozdo centras* |
|  |
| 

OzdasOzdas

48°13′0″ š. pl. 20°17′0″ r. ilg.﻿ / ﻿48.21667°š. pl. 20.28333°r. ilg.﻿ / 48.21667; 20.28333﻿ (Ozdas)Koordinatės: 48°13′0″ š. pl. 20°17′0″ r. ilg.﻿ / ﻿48.21667°š. pl. 20.28333°r. ilg.﻿ / 48.21667; 20.28333﻿ (Ozdas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Vengrijos vėliava Vengrija |
| **Medė** | Boršodas-Abaujus-Zemplėnas |
|  |
| **Gyventojų** (2017) | 32 827  |
| **Altitudė** | 183 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Ozdas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Òzdas |

**Ozdas** (veng. *Ózd*) – miestas šiaurės rytų Vengrijoje, Boršodo-Abaujaus-Zemplėno medėje, 40 km į šiaurės vakarus nuo Miškolco, netoli Slovakijos sienos, prie Hangonio upelio (Šajo intakas). Vystoma mašinų gamybos, medienos ir metalo apdirbimo, statybinių medžiagų, siuvimo, trikotažo, maisto pramonė, juodoji metalurgija (nuo 1843 m.). Ozdo apylinkėse kasamos rusvosios anglys. Yra Šv. Mikalojaus katalikų bažnyčia, krašto muziejus, XIX a. neorenesansinis kazino pastatas, etnografinis muziejus.

7 % Ozdo gyventojų yra čigonai, nors kai kur nurodoma, kad jie gali sudaryti net 37 % miesto ir ypač jo apylinkių gyventojų. Ozdas yra vienas skurdžiausių šalies miestų.

Ozdo pramoninis kompleksas

Istorija
--------

Ozdo kaimas istoriniuose šaltiniuose minimas nuo 1272 m. Miestas sudarytas XX a. vid. (1949 m.), sujungus Ozdo, Boljoko ir Šajovarkonio kaimus ir pradėjus plėtoti sunkiąją pramonę.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Ózd*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVII (On-Peri). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2010
2. ↑  [neveikianti nuoroda]

Miesto užrašas senuoju vengrų raštu
| **Cezary Stanisław Grabarczyk** |
| --- |
|  |
| Cezary Grabarczyk |
| Gimė | 1960 m. balandžio 26 d. (63 metai)Lodzėje |
|  |
| Veikla | lenkų teisininkas, politinis veikėjas, nuo 2007 m. Lenkijos infrastruktūros ministras |
|  |
| Alma mater | 1984 m. Lodzės universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Cezary Grabarczyk |

**Cezary Stanisław Grabarczyk** (g. 1960 m. balandžio 26 d. Lodzėje) – lenkų teisininkas, politinis veikėjas, nuo 2007 m. Lenkijos infrastruktūros ministras.

Biografija
----------

1984 m. baigė Lodzės universiteto Teisės fakultetą.

1984–1987 m. Socialinio draudimo įstaigos Lodzės skyriaus referentas. 1987–1988 m. Lodzės Balutų rajono Butų ūkio įmonės inspektorius. 1988 m. Lodzės Valdybos inspektorius, nuo 1988 m. iki 1996 m. Lodzės universiteto Teisės fakulteto Konstitucinės teisės katedros asistentas.

Nuo 1989 m. Lodzės advokatų kontoros advokatas. 1998–1999 m. Viešųjų pirkimų valdybos pirmininko pavaduotojas. 1999–2001 m. Lodzės vaivados pirmasis pavaduotojas.

Nuo 1967 m. iki 1983 m. Lenkijos skautijos sąjungos narys. 1980–1984 m. Lodzės universiteto Nepriklausomos studentų sąjungos veikėjas. 1991–1994 m. Liberalų demokratų kongreso narys. Nuo 1994 m. Laisvės sąjungos narys, o nuo 2001 m. Pilietinės platformos narys ir jos Lodzės organizacijos pirmininkas.

2001–2005 m. 2005–2007 m. ir nuo 2007 m. Lenkijos Seimo narys išrinktas pagal Pilietinės platformos sąrašą.

Nuo 2007 m. lapkričio 16 d. Lenkijos infrastruktūros ministras.

Nuorodos
--------

* Asmeninė svetainė Archyvuota kopija 2009-07-11 iš Wayback Machine projekto.;
* Tinklalapis Seime Archyvuota kopija 2009-09-03 iš Wayback Machine projekto.;
* Biografija[neveikianti nuoroda] (PDF).
**Leonas Lešinskas** (1924 m. vasario 14 d. Pailiai, Šiaulių apskr. – 2004 m. rugsėjo 16 d. Marijampolė) – Lietuvos kunigas, habilituotas humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

1951 m. baigė Kauno tarpdiecezinę kunigų seminariją ir Teologijos fakultetą. 1950 m. marijonas. 1967 m. teologijos daktaras.

Nuo 1950 m. Kaišiadorių parapijos vikaras. 1953–1963 m. ir nuo 1968 m. įvairių parapijų klebonas. 1963–1968 m. Kauno kunigų seminarijos dėstytojas ir prefektas. 1979–1989 m. Marijampolės dekanato dekanas. 1987 m. jo rūpesčiu Marijampolės bazilikoje įrengta koplyčia palaimintojo J. Matulaičio garbei. 1991 m. dėstė teologiją Marijampolės marijonų gimnazijoje, 1992 m. jos kapelionas, 1993–1998 m. dėstė Marijampolės aukštesniojoje pedagoginėje mokykloje ir Vilkaviškio vyskupijos aukštesniojoje katechetų mokykloje. Nuo 1993 m. Marijampolės bazilikos altaristas. Parašė katechetikos studijų jaunimui, išleido paskaitų rinkinį „Apologetika" (1991 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Mindaugas Puidokas. *Leonas Lešinskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 41 psl.
| **Leonas Čechovičius** |
| --- |
| Herbas „Czechowicz" |
| Herbas „Czechowicz" |
|  |
| Gimė | 1841 m.Račkovščiznos dvaras, Švenčionių apskritis |
| Mirė | 1913 m. (~72 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | 1863 m. sukilimo veikėjas |

**Leonas Čechovičius** (1841 m. Račkovščiznos dvaras, Švenčionių apskritis – 1913 m. Vilnius) – Lietuvos 1863 m. sukilimo veikėjas.

Biografija
----------

Mokėsi Sankt Peterburgo karo inžinerijos akademijoje, priklausė slaptai karinei organizacijai. 1863 m. Vilniaus apskrityje suorganizavo apie 100 žmonių sukilėlių būrį. Prisidėjęs prie brolio G. Čechovičiaus būrio birželio 5 d. kovėsi prie Liubkų, birželio 26 d. – prie Pastovių. Jo būrys buvo sumuštas. Nuteistas sušaudyti; bausmė pakeista 12 metų katorga. Amnestuotas gyveno Irkutske, apie 1913 m. grįžo į Vilnių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ona Maksimaitienė. *Leonas Čechovičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 724 psl.
Oxylabs| Forma | Uždaroji akcinė bendrovė |
| Pramonė | Informacinės technologijos, programinė įranga kaip paslauga. |
| Įkurta | 2015 m. |
| Centrinė būstinė | Vilnius, Švitrigailos g. 32, Lietuva |
| Svarbiausi darbuotojai | Julius Černiauskas (CEO) |
| Tinklalapis |  |

**Oxylabs** - tarpinių serverių ir viešosios interneto duomenų rinkimo programinės įrangos tiekėjas. Įmonė buvo įkurta Vilniuje, Lietuvoje, 2015 m. Pasak įmonės tinklalapio, ji turi daugiau nei 1000 klientų visame pasaulyje.

Bendrovė „Oxylabs" parduoda tarpinius namų ūkių ir duomenų centrų serverius, bei automatinio duomenų rinkimo sprendimus. Šie sprendimai naudojami rinkos tyrimams, prekės ženklo apsaugos sistemoms, įmonių ir produktų įvertinimų stebėjimams, ir paieškos variklių optimizavimo įrankiams.

Istorija
--------

„Oxylabs" pirmasis produktas buvo duomenų centrų tarpiniai serveriai. Vėliau bendrovė pradėjo teikti namų ūkių tarpinius serverius ir viešojo interneto duomenų rinkimo sprendimus kaip savo verslo modelio dalį.

2020 m. „Oxylabs" suformavo dirbtinio intelekto ir mašininio mokymosi patariamąją tarybą. Netrukus po to buvo sukurtas dirbtiniu intelektu grįstas tarpinių serverių produktas.

2022 m. bendrovė įsigijo Silicio slėnio įmonę „Webshare Software Company".

Apdovanojimai
-------------

„Oxylabs" kelis metus iš eilės, yra gavusi geriausio tarpinių serverių tiekėjo apdovanojimą iš „Proxyway".

2021 m. bendrovė laimėjo Ryšių reguliavimo tarnybos (RRT) rengtą GovTech iššūkį. „Oxylabs" pateikė automatizuotą sprendimą, leidžiantį atpažinti nelegalų turinį internete.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑
7. ↑

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Šel Meraisp. *Shell Mera* |
| --- |
| *Šel Mera ir Amazonės oro uostas* |
|  |
| 

Šel MeraŠel Mera

1°30′20″ p. pl. 78°03′45″ v. ilg.﻿ / ﻿1.50556°š. pl. 78.06250°r. ilg.﻿ / 1.50556; 78.06250﻿ (Šel Mera)Koordinatės: 1°30′20″ p. pl. 78°03′45″ v. ilg.﻿ / ﻿1.50556°š. pl. 78.06250°r. ilg.﻿ / 1.50556; 78.06250﻿ (Šel Mera) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5) |
|  |
| **Valstybė** | Ekvadoro vėliava Ekvadoras |
| **Provincija** | Pastasos provincija |
| **Kantonas** | Meros kantonas |
|  |
| **Altitudė** | 1 056 m |

**Šel Mera** (isp. *Shell Mera*) arba ***Shell, La Shell*** – miestelis rytų Ekvadore, Pastasos provincijoje, į pietvakarius nuo Pujo, Pastasos upės kairiajame krante. Veikia Amazonės oro uostas, kuriame yra ir karinių pajėgų bazė. Pro miestą eina Pujo-Ambato plentas bei atšaka į Makasą.

Yra ligoninė, bažnyčia, mokyklos, viešbučiai, misionierių svečių namai, karinės bazės angarai.

Istorija
--------

Gyvenvietė įkurta 1937 m. naftos kompanijos „Shell". Pradžioje ją sudarė tik pakilimo takas ir darbininkų barakai. Naftininkai nuolat susidurdavo su indėnų antpuoliais, sudėtingomis gamtinėmis sąlygomis todėl 1948 m. gyvenvietę paliko. 1949 m. Šel Meroje įsikūrė evangelikų misionierių organizacija „Mission Aviation Fellowship". Ji, pasinaudodama aviacija skraidindavo misionierius po Amazonijos džiungles ir prisidėjo prie indėnų evangelizacijos. Šel Mera pagarsėjo 1956 m. kai grupė misionierių, vadovaujamų Nate Saint, dingo be žinios indėnų vaoranių žemėse („operacija Auka"). Vėliau jie rasti nužudyti. 1958 m. Šel Meroje atidaryta pirmoji ligoninė Ekvadoro Amazonijoje, o 1964 m. – misijos mokykla.
| **Karolis Zaluskis** |
| --- |
|  |
| Zaluskiai |
| Herbas „Junosza" |
| Herbas „Junosza" |
|  |
| Gimė | 1794 m. sausio 25 d.Varšuva |
| Mirė | 1845 m. lapkričio 28 d. (51 metai)Ivoničius |
| Tėvas | Teofilis Voicechas Zaluskis |
| Motina | Honorata Stempkovska |
| Sutuoktinis (-ė) | Amelija Oginskaitė |
| Vaikai | Mykolas Karolis, Marija, Emma, Karolis Bernardas, Irenijus, Stanislovas, Ivonas, Ida, Pranciška |
|  |
|  **Vikiteka** | Karolis Zaluskis |

**Karolis Teofilis Zaluskis** (lenk. *Karol Załuski*, 1794 m. sausio 25 d. Varšuva – 1845 m. lapkričio 28 d. Ivoničius) – grafas, Rusijos imperijos diplomatas tarnyboje, vienas iš 1831 metų sukilimo vadovų Lietuvoje. Ivoničiaus-Zdrujo kurorto įkūrėjas.

Biografija
----------

Grafų Zaluskių giminės atstovas, pravarde „Tabaš". Gimė Karūnos iždininko Teofilio Voicecho Zaluskio ir Honoratos Stempkovskos šeimoje. Juozapo Bonaventūro jaunesnysis brolis.

Jaunystę praleido prie motinos Rusijos imperijoje, daugiausia netoli Chotyno, Voluinėje. Po motinos pakartotinos santuokos – patėvio dvare, Lietuvoje. Dažnai gyveno Sankt Peterburge, kur jo motina ir patėvis buvo imperatoriaus rūmuose.

Nuo 16 metų – Rusijos imperijos rūmų kamerjunkeris. 1816 –1822 metais tarnavo ataše, Rusijos ambasados laikinuoju reikalų patikėtiniu ir vadovu Berne (Šveicarija), po to Frankfurte ir Berlyne.

Karolio Zaluskio žmona Amelija Oginskaitė
Upytės ir Vilniaus bajorų maršalka. 

Turėjo žemės nuosavybę – Ivoničiaus kaimas, Galicijoje. 

1831 metais kartu su broliu Juozapu aktyviai dalyvavo 1831 metų sukilime Lietuvos teritorijoje. 1831 metų kovo 18 d. buvo išrinktas sukilėlių vyriausybės vadovu, po keleto dienų pradėjo vadovauti vietos kariniams būriams, vėliau – Lietuvos sukilėlių jungtiniam būriui. Sukilimo tikslams Karolis skyrė nemažą dalį savo turto. Imperatorius Nikolajus I pažadėjo amnestiją tiems, kas paliks sukilėlių gretas. Atsakydamas į tai Karolis Zaluskis viešai sudegino imperatoriaus manifestą Panevėžio turgaus aikštėje. 

Tų pačių metų rugsėjį už nuopelnus organizuojant Lietuvos sukilėlių būrius buvo apdovanotas „Virtuti Militari" aukso ordinu. 

Memorialinė lenta Ivoničiaus-Zdrujo kurorto įkūrėjui Karliui Zaluskiui
Po sukilimo numalšinimo – emigravo į Prūsiją, patį grafą Rusijos valdžia nuteisė mirties bausme ir konfiskavo visą jo turtą.

Keletą metų praleido klajodamas, iš pradžių Škotijoje, Anglijoje, po to Prancūzijoje, kol, galiausiai, gavo iš Austrijos imperijos valdžios sutikimą įsikurti Lenkijos žemėse, atskirtose po Habsburgų padalijimo. 

Gyveno su žmona Amelija ir 5 vaikais Ivoničiaus kaime, Galicijoje, turtingu mineraliniais šaltiniais, kur įkūrė kurortą. 

Mirė po sunkios ligos 1845 metų lapkričio 28 d. ir palaidotas ten pat šeimos koplyčioje.

Nuorodos
--------

* Karol i Amelia Załuscy Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto.
* Karol Teofil hr. Załuski h. Junosza