recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Lepus granatensis** |
| --- |
| Granadinis kiškis (Lepus granatensis)*Lepus granatensis* |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Amniotai  *( Amniota)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Kiškiažvėriai  *( Lagomorpha)* |
| Šeima: | Kiškiniai  *( Leporidae)* |
| Gentis: | Kiškiai  *( Lepus)* |
| Rūšis: | Granadinis kiškis  *( Lepus granatensis)* |

 |
| Binomas |
| ***Lepus granatensis***Rosenhauer, 1856 |

**Granadinis kiškis**, arba **Iberinis kiškis** (*Lepus granatensis*) – kiškinių šeimos žinduolis, aptinkamas Pirėnų pusiasalio šalyse: Ispanijoje, Portugalijoje ir Andoroje.

Fizinės savybės
---------------

Granadinis kiškis panašus į kitus Europoje bei Šiaurės Amerikoje gyvenančius savo gentainius. Ausų ilgis – apie 10 cm. Kūno ilgis – nuo 60 iki 75 cm. Pilvas baltas, nugara ir kitos kūno dalys gali būti įvairių spalvų: rudos, rausvai rudos arba pilkos. Snukutis trumpas ir platus.

Buveinė
-------

Įsikuria miškuose, krūmynuose, pievose bei ganyklose.

Granadiniai kiškiai dažni šiauriniuose Iberijos kalnų šlaituose, kur klimatas šiek tiek švelnesnis nei kitose aukštikalnių vietovėse. Pietinių Iberijos kalnų šlaituose šių kiškių irgi pasitaiko, bet nėra gausu. Greičiausiai žvėreliams sunku pakelti ilgas sausras ir atšiaurias žiemas. Be to, pietiniuose šlaituose sunkiau rasti dirbamų laukų, kuriuose lengviau prasimaitinti.

Dauginimasis
------------

Dauginasi pavasarį. Kiškiukai gimsta jau apžėlę kailiu, nėra akli. Per sezoną patelė išveda bent keturias vadas, bet šis skaičius gali būti ir didesnis. Patelės nekasa urvų – jauniklius atsiveda tiesiog negiliose įdubose.

Mityba
------

Kaip ir kiti jų gentainiai, granadiniai kiškiai minta augaliniu maistu. Maitinasi pasėlių laukuose bei vynuogynuose. Skabo lapus, gėlių pumpurus, žiemą minta medžių žieve bei šakelėmis.

Priešai
-------

Granadiniams kiškiams išnykimas negresia, nors kai kuriose regiono salose (pavyzdžiui, Maljorkoje) jų pastebimai mažėja. Šiuos kiškius medžioja kojotai, vilkai, lapės bei katės.

Nuorodos
--------

* Granadinis kiškis (video medžiaga)
* Granadinis kiškis (informacija anglų k.)
| **Calocybe ionides**Apsauga: 3(R) – Reta rūšis |
| --- |
| Melsvoji balteklė (*Calocybe ionides*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Kupstabudiniai  *( Lyophyllaceae)* |
| Gentis: | Balteklė  *( Calocybe)* |
| Rūšis: | Melsvoji balteklė  *( Calocybe ionides)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Melsvoji balteklė** (lot. *Calocybe ionides*, sin. *Rugosomyces ionides*) – kupstabudinių (*Lyophyllaceae*) šeimos, balteklių (*Calocybe*) genties grybų rūšis, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

* **Augimo vieta**

Lapuočių miškai.

* **Augimo laikas**

Vasara, ruduo.

* **Pagrindiniai požymiai**

Kepurėlė ir kotas melsvai violetinio atpalvio.

Vaisiakūniai nedideli. Kepurėlė 3–5 cm skersmens, paplokščia, įdubusi, matinė, violetinė, rusvai mėlynai violetinė, paviršius šiurkštokas. Lakšteliai balti, kreminiai, tankūs, priaugtiniai. Kotas 3–5×0,5–1 cm, plaušuotas, kepurėlės spalvos. Trama balta, violetinio atspalvio, plona, miltų kvapo, nekarti. Sporos 5–6×3–4 μm.

**Būdingi požymiai:** vaisiakūniai melsvi, miltų kvapo, auga pavieniui, lapuočių miškuose, kalkingo dirvožemio indikatorius.

Auga lapuočių miškuose, mėgsta ąžuolo, liepos, skroblo kaimynystę. Reta, saugoma. Valgoma, menkavertė, bet pernelyg gležna, liestis prie jos nederėtų.

Literatūra
----------

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 165 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Melsvoji balteklė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Koordinatės: 71°02′01″ š. pl. 25°49′35″ r. ilg.﻿ / ﻿71.03361°š. pl. 25.82639°r. ilg.﻿ / 71.03361; 25.82639

Mageriojos kraštovaizdis vasarą
**Magerioja** (norv. *Magerøya*) – sala Barenco jūroje, prie šiaurinių Norvegijos krantų, į šiaurę nuo Pošangerio pusiasalio. Priklauso Norvegijai, įeina į Nordkapo savivaldybės sudėtį Trumso ir Finmarko fiulkėje. Plotas 436,6 km², didžiausias aukštis 417 m. Knivšelodeno kyšulys salos šiaurėje yra šiauriausias Norvegijos taškas (neskaitant Svalbardo ir kitų Norvegijos valdų).

Salos paviršius – uolėtas plokščiakalnis, kranto linija vingiuota, krantai vietomis statūs. Klimatas subarktinis, vidutinė temperatūra vasarą +10º, žiemą – -3º C. Vasarą oras gali įšilti iki +25º, žiemą atvėsti iki -15º C. Tundros augmenija.

Saloje gyvena virš 3000 žmonių, didžiausia gyvenvietė – Honingsvogas. Pagrindinės ūkio šakos – elnininkystė, žvejyba, turizmas. Turistų labiausiai lankomas automobiliu pasiekiamas Nordkapo kyšulys, kuris tradiciškai laikomas šiauriausiu Europos tašku, bei 1,5 km šiauriau esantis Knivskjelodeno pusiasalis, pasiekiamas tik pėsčiomis. Salą su žemynu jungia po Mageriojos sąsiauriu 1995–1999 m. iškastas povandeninis 6,9 km ilgio Nordkapo tunelis (Europos kelias E69).

Mangeriojos pietuose archeologų rasta 10 tūkst. metų senos gyvenvietės liekanų.

* Nordkapo kyšulys (kairėje) ir Knivskjelodeno kyšulys (tolumoje)Nordkapo kyšulys (kairėje) ir Knivskjelodeno kyšulys (tolumoje)
* Skarsvogas laikomas labiausiai į šiaurę nutolusia žvejų gyvenviete pasaulyjeSkarsvogas laikomas labiausiai į šiaurę nutolusia žvejų gyvenviete pasaulyje
* Nordkapo tunelis Mageriojos salojeNordkapo tunelis Mageriojos saloje

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Svein Askheim, *Magerøya*, Store norske leksikon, 2020-05-29. Nuoroda tikrinta 2020-08-02.
2. ↑  *Magerøya*, Visuotinė lietuvių enciklopedija, 2019-01-26. Nuoroda tikrinta 2021-02-11.
3. ↑  *The North Cape. The northernmost point of Europe*, Visitnorway.com. Nuoroda tikrinta 2020-08-02.
4. ↑  *Velkommen til Europas nordligste mulighet: Magerøya og Honningsvåg* Archyvuota kopija 2022-03-08 iš Wayback Machine projekto. Nordkapp kommune, 2016-09-12. Nuoroda tikrinta 2020-08-02.
5. ↑  Sabina Prušinskienė, *Nordkapp*, Visuotinė lietuvių enciklopedija, 2018-08-20. Nuoroda tikrinta 2020-08-02.
6. ↑  *Nordkapptunnelen*, Store norske leksikon, 2020-02-13. Nuoroda tikrinta 2020-08-02.
7. ↑  Svein Askheim, *Skarsvåg*, Store norske leksikon, 2020-06-08. Nuoroda tikrinta 2020-08-02.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Magerioja** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Antanas Gylys** |
| --- |
| Gimė | 1894 m. kovo 14 d.Jurginiškiai, Garliavos valsčius |
| Mirė | 1966 m. lapkričio 15 d. (72 metai)Tuksonas, Arizonos valstija |
|  |
| Veikla | Lietuvos gydytojas psichiatras, daktaras |
| Partija |  |
|  |
| Alma mater | 
* 1915 m. Maskvos universitetas,
* 1924 m. Miuncheno universitetas

 |
| Žinomas (-a) už | Antano Gylio ligoninė |

**Antanas Gylys** (1894 m. kovo 14 d. Jurginiškiai, Garliavos valsčius – 1966 m. lapkričio 15 d. Tuksonas, Arizonos valstija) – Lietuvos gydytojas psichiatras, daktaras.

Biografija
----------

1914–1915 m. studijavo Maskvos, 1917–1924 m. – Miuncheno universitete. 1921 m. daktaras.Antano Gylio ligoninė

1917 m. Vilniaus konferencijos dalyvis. 1924–1944 m. Vytauto Didžiojo universiteto (iki 1930 m. Lietuvos universitetas) dėstytojas, 1924–1934 m. Teologijos – filosofijos fakulteto dekanas. Nuo 1942 m. profesorius. 1935–1942 m. vadovavo ir savo įkurtai privačiai klinikai Kaune – Antano Gylio ligoninei.

Bendradarbiavo žurnaluose „Logos", „Kosmos", „Židinys". 1926–1928 m. žurnalo „Santūra" redaktorius.

1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Buvo Hanau lietuvių pabėgėlių stovyklos pirmininkas, Baltų vyriausiojo komiteto narys ir pirmininkas. 1948 m. išvyko į JAV. 1948–1952 m. Lojolos universiteto Čikagoje klinikinės psichiatrijos instruktorius, nuo 1952 m. dirbo Niujorko valstijos psichiatrijos ligoninėse.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Antanas Gylys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 653 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Russula cyanoxantha** |
| --- |
| Melsvažalė ūmėdė (Russula cyanoxantha)Melsvažalė ūmėdė (*Russula cyanoxantha*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Ūmėdiečiai  *( Russulales)* |
| Šeima: | Ūmėdiniai  *( Russulaceae)* |
| Gentis: | Ūmėdė  *( Russula)* |
| Rūšis: | Melsvažalė ūmėdė  *( Russula cyanoxantha)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Melsvažalė ūmėdė** (*Russula cyanoxantha*) – ūmėdinių šeimos grybas. Kepurėlė 5-15 cm skersmens, iškili, žalsvai pilka, senų vaisiakūnių horizontali, kartais įdubusi, violetinė ar violetinė su žaliu arba pilku atspalviu, gleivėta, plaušuota, odelė lengvai lupasi. Lakšteliai balti, tankūs, minkšti. Kotas 5-10 cm ilgio, 1,5-2,5 cm storio, kietas, baltas. Trama balta, švelnaus skonio. Sporos karpotos.

Auga liepos-spalio mėnesiais lapuočių ir mišriuose miškuose. Lietuvoje labai dažna. Valgoma šviežia, sūdyta, marinuota.
**Petras Baublys** (1914 m. gegužės 23 d. Lyda – 1973 m. gruodžio 16 d.) – Lietuvos gydytojas pediatras.

Biografija
----------

1936 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1969 m. medicinos mokslų kandidatas.

1942–1944 m. dirbdamas Kauno kūdikių namų direktoriumi gelbėjo nacių persekiojamų šeimų vaikus. Nuo 1944 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1944–1954 m. Infekcinių ir vaikų ligų katedros vedėjas; nuo 1954 m. docentas. 1950–1958 m. dar ir Sveikatos apsaugos ministerijos vyriausiasis pediatras.

Buvo labai populiarus vaikų gydytojas. Parašė knygų apie vaikų auginimą, jų priežiūrą. Žuvo lėktuvo Tu-124 katastrofoje prie Karačiarovo kaimo (Volokolamsko rajonas, Maskvos sritis), garsiausiems Lietuvos pediatrams skrendant į sąjunginę pediatrų konferenciją Charkove. Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Įvertinimas
-----------

Atminimo lenta ant Kauno Klinikų filialo Vaikų reabilitacijos ligoninės „Lopšelis" sienos
* 1977 m. Izraelyje Petrui Baubliui po mirties buvo suteiktas Pasaulio Tautų Teisuolio medalis ir Yad Vashem teisuolių alėjoje pasodintas medis jo garbei.
* Kaune, Lopšelio g. 10, atidengta memorialinė lenta su dvikalbiu įrašu: „*Čia, buvusiuose kūdikių namuose „Lopšelis", 1942-1944 m. žymus vaikų gydytojas Petras Baublys su bendradarbiais gelbėjo Kauno žydų geto vaikus*".

Sūnus Alis Baublys.

Bibliografija
-------------

* Vaikų ligos, vadovėlis, vienas autorių, 1962 m. 2 leid. 1976 m.
* Motina ir vaikas, bendraautoris Jonas Neniškis, 1958 m.
* Vaikas auga, bendraautorė Liudmila Steponaitienė, 1965 m. 2 leid. 1969 m.

Literatūra
----------

* V. Minius. Ateik vėl, daktare, 1984 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Petras Baublys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 715 psl.

Trumpa biografija Yad Vashem archyve
| **Petras Bagrationas** |
| --- |
| GruzijaGruzijaGruzijaGruzijaGruzinų kunigaikštis |
|  |
| BagrationaiBagrationaiBagrationaiBagrationaiBagrationai |
| Visas vardas | Petras Bagrationas |
| Gimė | 1765 m. liepos 10 d.Kizliaras, Dagestanas |
| Mirė | 1812 m. rugsėjo 24 d. (47 metai)Sima, Vladimiro sritis |
| Tėvas | pulkininkas Ivan Bagrationi |
| GruzijaGruzijaGruzijaGruzijaGruzinų kunigaikštis |
| Valdė | 1765 m. -  1812 m. rugsėjo 24 d. |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Order Orła CzarnegoOrder Orła Czarnego |
|  |
|  **Vikiteka** | Petras Bagrationas |

**Petras Bagrationas** (gruz. პეტრე ბაგრატიონი, rus. *Пётр Ива́нович Багратио́н*, 1765 m. Kizliaras, Dagestanas – 1812 m. rugsėjo 24 d. Sima, Vladimiro sritis) – karinis veikėjas, Rusijos imperijos kariuomenės generolas.

Biografija
----------

Gruzinų Bagrationų dinastijos kilmės kunigaikštis.

Nuo 1782 m. kovo 4 d. Astrachanės pėstininkų pulko eilinis Kizliare. 1783 m. dalyvavo malšinant sukilimą Čečėnijoje, kuriam vadovavo šeichas Mansuras. 1785 m. unteris, pateko į sukilėlių nelaisvę, caro vyriausybės išpirktas. 1787-1791 m. Rusijos-Turkijos karo dalyvis, praporščikas, 1792 m. Kijevo kavalerijos jėgerių pulko majoras.

1794 m. Kosciuškos sukilimą malšinusios kariuomenės karininkas. 1799 m. generolas majoras, A. Suvorovo žygių į Italiją ir Šveicariją dalyvis, vadovavo armijos avangardui. 1805-1807 m. karų su Prancūzija dalyvis, 1807 m. vasario 7 d. pasižymėjo Ylavos mūšyje, 1807 m. birželio 14 d. – Frydlando mūšyje, kuriuos Rusijos kariuomenė pralaimėjo. Po šių mūšių Napoleonas pasakė, kad Rusijos kariuomenėje yra tik vienas tikras generolas – Bagrationas.

Per 1808-1809 m. Rusijos-Švedijos karą vadovavo divizijai, užėmusiai Alandų salas, 1809 m. infanterijos generolas. Per 1809-1812 m. Rusijos-Turkijos karą vadovavo Moldavijos armijai. Per 1812 m. karą su Prancūzija – Rusijos II Vakarų armijos vadas. Borodino mūšyje 1812 m. rugpjūčio 26 d. mirtinai sužeistas.

Jo vardu 1946 m. Ylava pavadinta Bagrationovsku.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Petras Bagrationas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 441 psl.


|  |
| --- |
| Petras Bagrationas **BagrationaiBagrationaiBagrationaiBagrationaiBagrationai****Gimė:** 1765 m.  **Mirė:** 1812 m. rugsėjo 24 d. |
| Pretendento titulai |
| **Nežinoma** | **— NOMINALUS —*****GruzijaGruzijaGruzijaGruzijaGruzinų kunigaikštis***1765 m. - 1812 m. rugsėjo 24 d. | **Nežinoma** |
| **Petras Bendikas** |
| --- |
| Gimė | 1940 m. gruodžio 27 d. (82 metai)Bubėnai, Rietavo valsčius |
|  |
| Veikla | Lietuvos zootechnikas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras. |

**Petras Bendikas** (g. 1940 m. gruodžio 27 d. Bubėnai, Rietavo valsčius) – Lietuvos zootechnikas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1965 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją. 1993 m. habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Nuo 1971 m. dirba Gyvulininkystės institute. Mokslinio darbo sritis – gyvulių šėrimas, pašarų gamybos technologijos. Su kitais 1986 m. sukūrė efektyvią jautienos gamybos sistemą. tai pripažinta išradimu. Paskelbė mokslinių straipsnių gyvulių mitybos, pašarų gamybos ir naudojimo bei mėsos kokybės klausimais.

Bibliografija
-------------

* Galvijų auginimas ir penėjimas, 1979 m.
* Zootechnikos žinynas, su kt. 1985 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Petras Bendikas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 46 psl.
**Petras Ancelis** (g. 1950 m. liepos 11 d. Zablatiškėse, Zarasų raj.) – Lietuvos teisininkas kriminalistas, penalprocesualistas (baudžiamojo proceso specialistas), MRU profesorius.

Biografija
----------

1957–1961 m. mokėsi Mukulių pradinėje mokykloje, 1961–1965 m. Zarasų vidurinėje mokykloje, 1965–1967 m. Troškūnų profesinėje technikos mokykloje, 1968–1970 m. – neakivaizdiniu būdu Zarasų vidurinėje mokykloje, 1977 m. baigė Volgogrado aukštąją tardymo mokyklą. 1996 m. apgynė disertaciją „Ikiteisminio nusikaltimų tyrimo procesinės ir organizacinės problemos (lyginamosios teisėtyros studija)", socialinių mokslų daktaras.

1968–1970 m. Zarasų kino direkcijos kino mechanikas, 1970–1972 m. tarnavo sovietinėje armijoje. Nuo 1977 m. Lietuvos TSR vidaus reikalų ministerijos Tardymo valdybos tardytojas, 1987–1988 m. ypatingai svarbių bylų vyresnysis tardytojas, 1989–1990 m. skyriaus viršininko pavaduotojas, 1991–1992 m. Tardymo departamento prie LR vidaus reikalų ministerijos direktoriaus pavaduotojas. Nuo 1992 m. Lietuvos policijos akademijos (iki 2000 m. Lietuvos policijos, Lietuvos teisės akademijos) dėstytojas, 1993–1994 m. MRU Teisės fakulteto Baudžiamojo proceso katedros vyr. asistentas, 1995–1997 m. magistro studijų viršininkas, nuo 1998 m. Policijos fakulteto dekanas, nuo 2008 m. vasario mėn. MRU Viešojo saugumo fakulteto Kriminalistikos ir baudžiamojo proceso katedros profesorius, katedros vedėjas.

Mokslinių interesų kryptys – baudžiamasis procesas (įrodymų teorija, ikiteisminio tyrimo problemos, procesinės formos, nukentėjusiojo asmens teisių apsauga. Dėstomi dalykai – Baudžiamojo proceso teisė, ikiteisminio tyrimo teorija ir praktika, nepilnamečių teisių apsauga, įrodymų teorija. Paskelbė per 25 mokslines publikacijas, publicistinius straipsnius laikraščiuose ir žurnaluose, pasisakė per radiją ir televiziją. Įkūrė Lietuvos nusikaltimų aukų rėmimo asociacijos įkūrėjas, jos tarybos pirmininkas (nuo 1998 m.). Nusipelnęs teisininkas (1987 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Petras Ancelis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 476 psl.
2. ↑  MRU informacija[neveikianti nuoroda]
3. ↑  Zarasų bibliotekos informacija

Nuorodos
--------

* Asmeninis Petro Ancelio tinklalapis Archyvuota kopija 2009-09-03 iš Wayback Machine projekto.
| **Petras Deltuva** |
| --- |
| Gimė | 1932 m. gruodžio 9 d. (90 metų)Surgučiai, Sasnavos valsčius |
|  |
| Veikla | skulptorius, rašytojas, poetas |
|  |
| Alma mater | 1960 m. LSSR dailės institutas |

**Petras Deltuva** (g. 1932 m. gruodžio 9 d. Surgučiuose, Sasnavos valsčius) – Lietuvos dailininkas skulptorius, rašytojas, poetas.

Biografija
----------

Mokėsi Jablonskio gimnazijoje, Kauno dailės mokykloje, 1960 m. baigė LSSR dailės institutą. Nuo 1958 m. dalyvauja parodose. 1988 m. pasiprašė Švedijos politinio prieglobsčio. Nuo 1992 m. gyveno Švedijoje, Vesterhaningėje.

Kūryba
------

Sukūrė skulptūrinių portretų (ciklas „Lietuvos kultūros darbuotojai", 1958–1984 m.), biustų (Jonas Avyžius, 1971 m.; Loreta Bartusevičiūtė, 1983 m.), antkapinių paminklų (Pranas Povilaitis, 1962 m.; Vladas Mozūriūnas, 1966 m. Rasų kapinės), paminklinių skuptūrų (Kristijonas Donelaitis, 1973 m. Klaipėda; Jonas Jablonskis, 1975 m. Vilnius; Feliksas Dzeržinskis, 1980 m. Vilnius), dekoratyvinių skuptūrų („Baltija", 1980 m. Kokala, Suomija; „Baltoji madona", 1992 m. Kauno įgulos bažnyčia), medalių. Kūriniai santūrios plastinės raiškos, uždaros kompozicijos, lakoniškų, apibendrintų formų, būdinga darnus ryšys su architektūra. Skulptoriaus darbų yra Lietuvoje, Švedijoje, Prancūzijoje, JAV, Rusijoje.

Bibliografija
-------------

* Stockholmo eskizai: eilėraščiai, miniatiūros. – Kaunas: Naujasis lankas, 2003. – 158 p.: iliustr. – ISBN 9955-03-189-1
* Pabėgimas nuo absurdo: romanas. – Kaunas: Naujasis lankas, 2004. – 189 p. – ISBN 9955-03-251-0
* Nebylio pabučiavimas: romanas. – Kaunas: Naujasis lankas, 2011. – 151 p. – ISBN 978-9955-03-687-6
* Svetimi namai: romanas. – Kaunas: Naujasis lankas, 2012. – 134 p. – ISBN 978-9955-03-724-8
* Narkomanas per prievartą: romanas. – Kaunas: Naujasis lankas, 2013. – 111 p. – ISBN 978-9955-03-777-4

Šaltiniai
---------

1. ↑  Regina Urbonienė. *Petras Deltuva*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 407
2. ↑  *Petras Deltuva*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 599 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Petras Bielinskis** |
| --- |
|  |
| Bielinskiai |
| Bielinskių herbas |
| Bielinskių herbas |
|  |
| Gimė | 1754 m. liepos 15 d. |
| Mirė | 1829 m. kovo 3 d. (74 metai)Varšuva |
| Tėvas | Stanislovas Bielinskis |
| Motina | Mariana Rogalinska |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Baltojo erelio ordinasBaltojo erelio ordinas |

Grafas **Petras Bielinskis** (1754 m. liepos 15 d. – 1829 m. kovo 6 d. Varšuva) – ATR, Varšuvos hercogystės ir Lenkijos kongreso karalystės valstybinis veikėjas. Karūnos didysis raštininkas (1787), Varšuvos hercogystės ir Lenkijos kongreso karalystės senatorius-vaivada. Lenkijos kongreso karalystės seimo teismo prezidentas (1827).

Biografija
----------

Lenkijos bajorų Bielinskių giminės atstovas, herbo „Szeliga" savininkas. Stanislovo Bielinskio ir Marianos Rogalinskos sūnus.

1782 metais Petras Bielinskis buvo paskirtas Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Stanislovo Augusto Poniatovskio kamergeriu. Vėliau buvo Nuolatinės tarybos sekretoriumi ir pasiuntiniu į Ketverių metų seimą. 1784 metais tapo Švento Stanislovo ordino kavalieriumi ir tapo Karūnos iždo komisaru. 1787 metais Petras Bielinskis gavo Karūnos didžiojo raštininko pareigybę. 1791 metų birželio 1 d. buvo apdovanotas Baltojo erelio ordinu. 

1807 metų liepos 22 d. gavo Prancūzijos Garbingo legiono ordiną. Tais pačiais 1807 metais Saksonijos karalius ir Varšuvos hercogas Frederikas Augustas paskyrė jį Varšuvos kunigaikštystės senatoriumi-vaivada (išsaugojo pareigybę saudarnt Lenkijos kongreso karalystę). 1827 metais buvo išrinktas Lenkijos kongreso karalystės seimo teismo prezidentu.

Šeima
-----

1784 metais Petras Bielinskis vedė Teodorą Rogalinską, išsiskyrusią su Nakelsko seniūnu Feliksu Lubienskiu, nuo santuokos su kuria turėjo vienintelį sūnų:

* Janas Nepomukas Vladislovas (g. 1788), grafas, Lenkijos kongreso karalystės senatorius-kaštelionas (1827) ir medžioklis (1830).

Literatūra
----------

* Bieliński Piotr. W: Polski Słownik Biograficzny. T. 2: Beyzym Jan – Brownsford Marja. Kraków: Polska Akademia Umiejętności – Skład Główny w Księgarniach Gebethnera i Wolffa, 1936, s. 55-56. Reprint: Zakład Narodowy im. Ossolińskich, Kraków 1989, ISBN 8304032910
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Sianjangas咸阳 |
| --- |
| *Sianjango muziejus* |
|  |
| 

SianjangasSianjangas

34°21′0″ š. pl. 108°43′0″ r. ilg.﻿ / ﻿34.35000°š. pl. 108.71667°r. ilg.﻿ / 34.35000; 108.71667﻿ (Sianjangas)Koordinatės: 34°21′0″ š. pl. 108°43′0″ r. ilg.﻿ / ﻿34.35000°š. pl. 108.71667°r. ilg.﻿ / 34.35000; 108.71667﻿ (Sianjangas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+8) |
|  |
| **Valstybė** | Kinijos vėliava Kinija |
| **Provincija** | Šaansi |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 1 118 112  |

**Sianjangas** (kinų k. 咸陽, pinyin *Xiányáng*) – miestas Kinijoje, Šaansi provincijos vakaruose. 1,03 mln. gyventojų (2005). Išsidėstęs prie *Wei* upės, *Guanzhong* lygumoje. Vienas iš sparčiausiai augančių šalies miestų. Kartais laikomas Siano priemiesčiu, nes nutolęs nuo šio didmiesčio 25 km. Išvystyta tekstilės, elektrotechnikos, maisto, medžio apidrbimo pramonė. Apylinkėse auginami kviečiai ir medvilnė.

Sianjangas – vienas seniausių Kinijos miestų. Kariaujančių karalysčių laikotarpiu čia 350 metais pr. m. e. buvo įkurta Čin valstybės sostinė. Šiame mieste buvo įsikūręs ir pirmasis suvienytos Kinijos imperatorius Ši Huangdi. Vėliau, politiniam šalies centrui judant toliau į rytus, Sianjango vaidmuo palaipsniui mažėjo.
| Sianas西安 |
| --- |
| *Siano centras ir varpinė* |
|  |
| 

SianasSianas

34°16′0″ š. pl. 108°54′0″ r. ilg.﻿ / ﻿34.26667°š. pl. 108.90000°r. ilg.﻿ / 34.26667; 108.90000﻿ (Sianas)Koordinatės: 34°16′0″ š. pl. 108°54′0″ r. ilg.﻿ / ﻿34.26667°š. pl. 108.90000°r. ilg.﻿ / 34.26667; 108.90000﻿ (Sianas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+8) |
|  |
| **Valstybė** | Kinijos vėliava Kinija |
| **Provincija** | Šaansi |
|  |
| **Įkūrimo data** | 202 m. pr. m. e. |
|  |
| **Gyventojų** (2022) | 8 537 646  |
| **Plotas** | 1 166 km² |
| **Tankumas** (2022) | 7 322 žm./km² |
| **Altitudė** | 405 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 710000—710090 |
| **Tinklalapis** | [xa.gov.cn] |
|  **Vikiteka** | Sianas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Siãnas |

**Sianas** (**Sianis**, *Xian*) – Šensi provincijos (vidurio Kinija) sostinė. 3,95 mln. gyventojų (2005). Čia – „šilko kelio" pradžia. Sianas – taip pat ir istorinė Kinijos sostinė, kontrastas budistiškajam Hangdžou.

Siane yra susitelkusi musulmonų bendruomenė. Senovinis miesto Būgnų bokštas žymi musulmonų rajono pradžią. Žymiausi Kinijos musulmonų šventykla – Siano didžioji mečetė. Ji pastatyta VIII a. Siano simbolis – miestą juosianti 12 km ilgio gynybinė siena. Miesto panoramą galima apžvelgti keliuajant siena dviračiais.

Siane yra VII–VIII a. Tangų valdovų dinastijos architektūrinis paminklas – Didžioji laukinių žąsų (*Dayan*) pagoda bei Mažosios žąsies pagoda. Garsiausias Kinijos Šensi istorijos muziejus supažindina su senuoju Kinijos kultūros palikimu.

Terakota muziejus
Didžioji laukinių žąsų pagoda
Sianą pasaulyje išgarsino Terakotinės kariaunos muziejus. Prieš kelis dešimtmečius miesto apylinkėse atrastas Ši Huangdi, pirmojo Kiniją suvienijusio imperatoriaus, mauzoliejus. 1974 m. darbininkai kukurūzų laukuose (tarp Li kalno ir Vei upės) netikėtai aptiko terakotinės kariaunos nuotrupas. Paaiškėjo, jog tūkstančiai skirtingų tipažų ir rangų karių su arkliais ir karo vežimais jau daugiau nei 2 tūkstančius metų saugo imperatoriaus *Qin Shi Huangdi* kapą. Manoma, jog šio valdovo garbei buvo gyvi palaidoti jo kareiviai, bevaikės sugulovės, kapo įrenginių meistrai. Kareivių statulos buvo išguldytos netoli imperatoriaus pilkapio. Šis mauzoliejus įtrauktas į pasaulio UNESCO kultūrinį paveldą.

Istorija
--------

Miestas anksčiau vadinosi **Čanganu**, buvo *Han* dinastijos sostinė. Nuo Siano prasidėjo Šilko kelias.

Nuorodos
--------

* Siano žemėlapis Archyvuota kopija 2007-07-01 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Siankuano provincijalao. ຊຽງຂວາງ |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Laoso vėliava Laosas |
| **Administracinis centras** | Ponsavanas |
| **Rajonų skaičius** | 8 |
|  |
| **Gyventojų** (2004) | 262 200 |
| **Plotas** | 15 880 km² |
| **Tankumas** (2004) | 17 žm./km² |

 **Siankuano provincija** (lao. ຊຽງຂວາງ = *Xiangkhouang* „Horizontalus miestas") – Laoso provincija įsikūrusi šalies šiaurės rytuose. Smarkiai nukentėjo per Vietnamo karą.

Senovėje buvo žinoma kaip Muang Phuanas. Provincija garsėja dėl čia esančio Akmenų lygumos. Šioje provincijoje kalbančių žmonių (daugiausia phuanai) tarmė skiriasi nuo Vientiano regiono tarmės. Šiame regione labai populiarus Lum Phuan.

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Provincija padalinta į 8 rajonus:

1. Kham
2. Khoune
3. Morkmay
4. Nonghed
5. Pek
6. Phaxay
7. Phookood
8. Thatom

Thatom rajonas prie Siankuano provincijos prijungtas 2006 m. atskyrus nuo Saisombuno.

|  |  |
| --- | --- |
| **Laoso provincijos** |  |
| Atapu | Bokeo | Bolikamsajus | Tiampasakas | Huapanas | Kamuanas | Luangnamta | Luangpabangas | Udomsajus | Pongsalis | Salavanas | Savanaketas | Vientianas (prefektūra) | Vientianas (provincija) | Saisombunas | Sekongas | Siankuanas |

Koordinatės: 19°25′ š. pl. 103°30′ r. ilg.﻿ / ﻿19.417°š. pl. 103.500°r. ilg.﻿ / 19.417; 103.500
| ***Vargšas turtuolis*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Un povero ricco |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Pasquale Festa Campanile |
| Scenaristas (-ai) | Ottavio JemmaFrancesco VenturoliRenato Pozzetto |
| Vaidina | Renato Pozzetto  Ornella Muti |
| Metai | 1983 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 92 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Vargšas turtuolis** (it. *Un povero ricco*) – 1983 m. Italijoje sukurta komedija, kurios režisierius Pasquale Festa Campanile.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Judžinas Rankonis – turtingas, statybų verslu besiverčiantis verslininkas, kuris paniškai bijo prarasti savo turtus. Apsilankius pas psichologą, šis pasiūlo Rankoniui pamėginti iš anksto prisitaikyti prie galimų nepriteklių ir kurį laiką pagyventi kaip vargšui. Šis taip ir pasielgia: visiems paskelbia, kad išvyksta į komandiruotę, o pats įsidarbina paprastu kurjeriu ir apsigyvena kompanijos išnuomotame bute, kur susipažįsta su kaimynystėje gyvenančia Marta. Rankoniui sunku prisitaikyti prie naujo gyvenimo: jis greitai netenka darbo, išmetamas iš buto, apvagiamas ir galiausiai turi gatvėje prašyti išmaldos. Nors bet kada gali nutraukti savo eksperimentą, jis nusprendžia iki galo patirti visus vargšo gyvenimo džiaugsmus, nes nori užkariauti Martos, kuri dėl pinigų stygiaus ryžtasi verstis prostitucija, širdį.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Renato Pozzetto – Judžinas Rankonis
* Ornella Muti – Marta
* Patrizia Fontana – Rankonio žmona
* Nanni Svampa
* Ugo Gregoretti
* Antonio Marsina
* Pierro Mazzarella

Šaltiniai
---------

1. ↑  Roberto Poppi (1996). *Dizionario del cinema italiano: I film*. Gremese, 2000. ISBN 887742429X.
2. ↑  Andrea Pergolari. *Verso la commedia: momenti del cinema di Steno, Salce, Festa Campanile*. Firenze libri, 2002.
Koordinatės: 7°18′ p. pl. 72°24′ r. ilg.﻿ / ﻿7.300°š. pl. 72.400°r. ilg.﻿ / 7.300; 72.400

Diego Garsijos atolas
**Diego Garsija** (angl. *Diego Garcia*) – atolas Indijos vandenyne, didžiausias Čagoso salyne, Britų Indijos vandenyno teritorijoje. Atole veikia karinė JAV bazė, vieninteliai gyventojai – karinės bazės personalas. Nuosavybės teisę į Čagoso salyną, įskaitant Diego Garsiją, yra išreiškęs Mauricijus, tam 2019 m. pritarė Tarptautinis Teisingumo Teismas, tačiau Didžioji Britanija teigia, kad reikalavimai teritoriją perleisti Mauricijui neturi pagrindo.

Geografija
----------

Atolas yra Indijos vandenyne, apie 1600 km nuo Indijos krantų. Plotas 174 km², iš kurio sausuma sudaro 27 km². Ilgis 60 km. Aukštis iki 6,7 m. Atolą sudaro trys salelės: Vakarų, Vidurio ir Rytų. Lagūnos plotas 124 km², gylis iki 30 m. Salą supa koralų rifai. Vidutinė metinė oro temperatūra ~30 °C, metinis kritulių kiekis – 2600 mm. Nereti tropiniai ciklonai.

Istorija
--------

Atolą XVI a. atrado portugalų keliautojai. Iki XVIII a. jis buvo negyvenamas, kol prancūzai čia įkūrė kokosų plantacijas. Po 1814 m. atolą perėmė britai ir priskyrė Mauricijaus kolonijai. 1965 m. atolas drauge su Čagoso salynu priskirtas Britų Indijos vandenyno teritorijai, o po metų Didžioji Britanija specialiu susitarimu atolo naudojimą perleido JAV. 1971 m. salų gyventojai jėga deportuoti iš atolo į Mauricijų ir Seišelius, o čia įkurta amerikiečių karinė oro bazė. 2016 m. atnaujinta sutartis leis JAV atole išlaikyti karinę bazę bent iki 2036 m. 2019 m. Jungtinių Tautų Tarptautinis Teisingumo Teismas priėmė sprendimą, kad Čagoso salynas, įskaitant ir Diego Garsijos atolą, turi būti grąžintas Mauricijui. Šio sprendimo Didžioji Britanija nepripažįsta ir atsisako atolą perduoti Mauricijui.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Chagos Islands dispute: UK misses deadline to return control, BBC, 2019–11–22
2. ↑  Gillespie, R. Gillespie, R. G. & Clague, D. A. (2009). *Encyclopedia of Islands.* University of California Press, p. 442
3. ↑  McColl, R. W. (2014). *Encyclopedia of World Geography, Volume 1.* Infobase Publishing, p. 122.
4. ↑  Henry Mance. *Extended US lease blocks Chagossians’ return home*, Financial Times, 2016–11–16
5. ↑  Chagos Islands dispute: UK obliged to end control - UN, BBC, 2019–02–25
6. ↑  Chagos Islands dispute: Mauritius calls US and UK 'hypocrites', BBC, 2020–10–19
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| **"Diemedžio" ugdymo centras** |
| [[Vaizdas:|"Diemedžio" ugdymo centras herbas|center|100px]] |
| "Diemedžio" ugdymo centras |
| **Adresas** | Šylių g. 7, Vilkėnas I |
| **Direktorius(-ė)** | Birutė Šimkuvienė |
| **Mokinių skaičius** | 99 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** | 44 |
| **Pedagogų skaičius** | 32 |

Tolumoje - mokyklos bendrabutis
Šiame pastate 1967-1989 m. buvo mokykla
**"Diemedžio" ugdymo centras** – pagrindinės mokyklos tipo ugdymo centras Šilutės raj. Vilkėno I kaime, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba elgesio ir emocijų sutrikimų turintiems vaikams. Įstaigos kodas 190980473. Juridinis statusas: Valstybės biudžetinė įstaiga.

Istorija
--------

1967 m. rugpjūčio 21 d. Lietuvos TSR Švietimo ministro 1967 m. rugpjūčio 18 d. įsakymu Nr.228 „Dėl Švėkšnos sanatorinės mokyklos-internato įsteigimo" Švėkšnos internatinė mokykla (veikė 1959-1967 m.) buvo perorganizuota į Švėkšnos sanatorinę mokyklą-internatą ir skirta vaikams, sergantiems psichoneurologinėmis ligomis. Buvo aštuonios klasės, mokėsi 178 mokiniai. Pamokos vyko dvejuose Vilkėno dvaro pastatuose: dvaro rūmuose ir buvusioje arklidėje, kuri buvo pritaikyta mokyklai 1958 m. Mokiniai gyveno naujame keturių aukštų bendrabutyje, pastatytame 1967 m. 1968 m. išleista pirmoji aštuntokų laida. Didesnė dalis mokinių buvo atvykę iš Šilalės ir Šilutės rajonų. 

1989 m. šalia bendrabučio pastatyta nauja mokykla. 1988 m. vasaros pabaigoje, mokytojos Reginos Serapinaitės iniciatyva, įkurta tautinių tradicijų puoselėjimo grupė „Želmenėlis". Mokyklos pavadinimas keistas daugelį kartų - iš Švėkšnos sanatorinės mokyklos-internato į Švėkšnos sanitorinę internatinę mokyklą (1996 m.), į Švėkšnos sanatorinę mokyklą (2005 m.), į Švėkšnos specialiąją mokyklą (2011), į Švėkšnos specialiojo ugdymo centrą (2014 m.), į "Diemedžio" ugdymo centrą (2015). Nuo 2006 m. Švėkšnos sanatorinė mokykla tapo pavaldi Klaipėdos apskrities viršininko administracijai. 2006-2007 mokslo metais mokykloje mokėsi 145 mokiniai, baigė 106. Vaikai buvo atvykę iš 32 Lietuvos savivaldybių. 2008 m. birželio 20 d. Švėkšnos sanatorinėje mokykloje vyko konferencija „Sanatorinė mokykla besikeičiančioje visuomenėje", skirta sanatorinės mokyklos 40-mečio jubiliejui paminėti.

2010-2015 m. mokykla buvo pavaldi Šilutės raj. savivaldybei, nuo 2015 m. balandžio 1 d. – LR Švietimo ir mokslo ministerijai.

Direktoriai
-----------

* Augustinas Čekis (1967-1975 m.);
* Julija Vilkienė (1975-1976 m.);
* Antanas Stanevičius (1976-1978 m.);
* Janina Daukėlienė (1978-1991 m.);
* Laima Navickienė (1991-2015 m.);
* Birutė Šimkuvienė (nuo 2015 m.).

Žymiausi mokytojai
------------------

Mokykloje dirbo mokytojai: Juozas Andriekus, B. Būdvytienė, Z. Kanapeckienė, Stasys Poška, Kazimieras Stirbys, D. Ūselienė, J. Vištartienė.
| Kolumbija |
| --- |
| Kolumbija ties Revelstoku, Britų Kolumbijoje Kolumbija ties Revelstoku, Britų Kolumbijoje |
| **Ilgis** | 2044 km |
| **Baseino plotas** | 415 211 km² |
| **Vidutinis debitas** | 7400 m³/s |
| **Ištakos** | Kolumbijos ežeras |
| **Žiotys** | Ramusis vandenynas |
| **Šalys** | Kanados vėliava Kanada, Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava JAV |
|  |
|  **Vikiteka** | Kolumbija |

**Kolumbija** (angl. *Columbia River*, pranc. *fleuve Columbia*) – upė vakarų Kanadoje (Britų Kolumbijoje) ir JAV (Vašingtone ir Oregone). Prasideda Uoliniuose kalnuose, Kolumbijos ežere, teka pietvakarių kryptimi. Kerta Kolumbijos plynaukštę, sudaro gilius kanjonus. Slenkstėta. Įteka į Ramųjį vandenyną, sudaro estuariją.

Pagrindinis intakas – Sneikas (kairysis).

Ant Kolumbijos upės įrengta ištisa hidroelektrinių ir tvenkinių kaskada (Grand Kulio, Roki Ričo, Čif Džozefo, Džono Dėjaus ir kt.). Laivuojama (kartu su aptekamaisiais kanalais) 450 km nuo žiočių ruože. Okeaniniai laivai pasiekia Portlandą. Prie Kolumbijos įsikūrę Ričlando ir Vankuverio (JAV) didmiesčiai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 218
| Mažučiailenk. *Mażucie* |
| --- |
| 

MažučiaiMažučiai

54°20′08″ š. pl. 22°10′46″ r. ilg.﻿ / ﻿54.33556°š. pl. 22.17944°r. ilg.﻿ / 54.33556; 22.17944﻿ (Mažučiai (Geldapė))Koordinatės: 54°20′08″ š. pl. 22°10′46″ r. ilg.﻿ / ﻿54.33556°š. pl. 22.17944°r. ilg.﻿ / 54.33556; 22.17944﻿ (Mažučiai (Geldapė)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Lenkijos vėliava Lenkija |
| **Vaivadija** | Varmijos Mozūrų vaivadija Varmijos Mozūrų vaivadija |
| **Apskritis** | Geldapės apskritis |
| **Valsčius** | Geldapės valsčius |

**Mažučiai** (lenk. *Mażucie*, vok. *Masutschen* (1938–1945 m. vok. *Oberhofen (Ostpr.)*)) – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose: Varmijos Mozūrų vaivadijos Geldapės apskrities Geldapės valsčiuje.

Aprašymas
---------

Mažučiai išsistatę Varmijos Mozūrų vaivadijos rytuose, yra aštuonis kilometrus nutolę nuo apskrities centro Geldapė. Pasiekiami Geldapėje pasukus iš krašto kelio Nr. DK65 arba iš Petrašių kaimo (lenk. *Pietraszki*). Geležinkelio prieigos nebeliko, kai buvo po Antrojo pasaulinio karo uždaryta geležinkelio linija Lukas–Įsrutis su artimiausia stotele Kudernėje (dabar šis kaimas nebeegzistuoja). Mažučių rytuose ir vakaruose tyvuliuoja ežeriukai, šiaurėje už kelių šimtų metrų eina tarpvalstybinė Lenkijos–Rusijos siena. Į pietus nuo kaimo stūkso kalva *Babia Góra*, XX a. pr. žemėlapiuose žymima kaip *Bobkalnis* (vok. *Bobkalnis*).

Kaimas žinomas nuo 1566 m. vok. *Masuttkeym* vardu. Lituanisto Algio Uzdilos nuomone, šis pavadinimas galimai yra asmenvardinės kilmės (plg.: pavardė Mažutis). 1874 m. Mažučiai buvo įjungti į Apšermininkų prūsiškojo valsčiaus sudėtį. Iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos tikintieji evangelikai liuteronai buvo priskirti Klišių parapijai, o katalikai – bažnyčiai Geldapėje. Pokaryje evangelikai liuteronai ėmė priklausyti Geldapės parapijai, o katalikai meldžiasi Geldapės bažnyčioje.

1910 m. kaime buvo 124 gyventojai, 1933 m. – 96 gyv. o prieš Antrąjį pasaulinį karą registruoti 84 kaimiečiai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ortsinformationen nach D. Lange. *Geographisches Ortsregister Ostpreußen (2005)*
2. ↑  Algis Uzdila. *Žemės aidai. Ką pasakoja vietovardžiai*
3. ↑  Amtsbezirk Almental
4. ↑  Gemeindeverzeichnis Deutschland 1900
5. ↑  Michael Rademacher. *Deutsch-österreichisches Ortsbuch, Landkreis Darkehmen* Archyvuota kopija 2015-08-10 iš Wayback Machine projekto.
| Mažulonių piliakalnis |
| --- |
| Piliakalnis 2017 m. |
| 

Mažulonių piliakalnisMažulonių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°18′12″ š. pl. 26°14′04″ r. ilg.﻿ / ﻿55.30333°š. pl. 26.23444°r. ilg.﻿ / 55.30333; 26.23444Koordinatės: 55°18′12″ š. pl. 26°14′04″ r. ilg.﻿ / ﻿55.30333°š. pl. 26.23444°r. ilg.﻿ / 55.30333; 26.23444 |

 |
| Vieta | Ignalinos rajonas |
| Seniūnija | Ignalinos seniūnija |
| Aukštis | 12-30 m |
| Plotas | 35 x 26 |
| Priešpilis | gyvenvietė |
| Naudotas | I tūkstantmečio pradžia - XIII a. |
| Žvalgytas | 1907-1908 |
| Tirtas | 1988-1989 m. ir 2005 m. |

**Mažulonių piliakalnis** – piliakalnis ir senovinė gyvenvietė į pietvakarius nuo Mažulonių kaimo (Ignalinos seniūnija, Ignalinos rajono savivaldybė), Vėlio ežero rytiniame krante. Pasiekiamas iš plento Ignalina–Ceikiniai pasukus keliu Urviniškė–Senasis Daugėliškis, pavažiavus 1,2 km, gyvenvietė – 1,1 km į šiaurės rytus nuo kelių Ceikiniai-Bėčiūnai ir Naujasis Daugėliškis-Zablatiškė kryžkelės, abipus pastarojo kelio, į pietryčius nuo Vėlio ežero, Ignalinos miškų urėdija, Daugėliškio girininkija, 82 kvartalo vakarinė dalis, Piliakalnio miškas. Kultūros paminklo registro Nr. A1520K

Vaizdas į piliakalnį nuo kelio  **1432**  Mikalavas–Senasis Daugėliškis–Panižiškė

Tyrimai
-------

Įrengtas kalvoje. Šlaitai statūs, 12–30 m aukščio. Aikštelė ovali, pailga, 35 x 26 m dydžio, apjuosta 1,5–2 m aukščio pylimu. Pietrytinėje pašlaitėje yra 3 m pločio terasa, už jos – 8 m pločio, 0,3 m gylio griovys ir 0,5 m aukščio pylimas. 

1907-1908 m. piliakalnį tyrė Vladimiras Kaširskis, ištirtas daugiau kaip 100 m² plotas, rastas iki 5 m gylio kultūrinis sluoksnis, datuojamas pirmaisiais m. e. amžiais – XIII a. pradžia. Radiniai: pastatų liekanos, žiestos keramikos dirbiniai, įvairūs XI a. – XIII a. ginklai (geležiniai kirviai, peiliai, ietigaliai, strėlių antgaliai), darbo įrankiai (pjautuvai, šiferiniai verpstukai), papuošalai (žalvarinės apykaklės, apyrankės, segės, pakabučiai, apkalėliai), raitelio apranga (žąslai, balnakilpės). 

Aplink piliakalnį esančią papėdės gyvenvietę, kurios plotas 3,5 ha, 1988-1989 m. ir 2005 m. tyrė Lietuvos istorijos institutas (vadovas Gintautas Zabiela). Ištirtas 787 m² plotas, rastas 0,1-1,8 m gylio kultūrinis sluoksnis. Radiniai: brūkšniuotosios, lygios, grublėtos ir žiestos keramikos dirbiniai, darbo įrankiai (geležiniai peiliai, pjautuvai, skiltuvai, yla), papuošalai (žalvarinės apyrankės, žiedai, segės, apkalai). Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  |  | Kazlupiškės piliakalnis 18 km  Vėlionių piliakalnis 0,6 km | Ruokiškės piliakalnis 10 km |  |
|  |  | Strakšiškės piliakalnis 3 km |
|  |  | Jakaviškių piliakalnis 4 km |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gintautas Zabiela. *Mažulonių piliakalnis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 525 psl.

* Daugudis V. Mažulonių piliakalnis. Iš lietuvių kultūros istorijos. Vilnius, T. III, p. 16–40.
* Kultūros paminklų enciklopedija. Rytų Lietuva I. Vilnius, 1996. P. 140.

Nuorodos
--------

*
| Kremnicasvk. *Kremnica* |
| --- |
|  |
|  |
| 

KremnicaKremnica

48°41′59″ š. pl. 18°54′57″ r. ilg.﻿ / ﻿48.69972°š. pl. 18.91583°r. ilg.﻿ / 48.69972; 18.91583﻿ (Kremnica)Koordinatės: 48°41′59″ š. pl. 18°54′57″ r. ilg.﻿ / ﻿48.69972°š. pl. 18.91583°r. ilg.﻿ / 48.69972; 18.91583﻿ (Kremnica) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Slovakijos vėliava Slovakija |
| **Kraštas** | Banska Bistricos kraštas |
| **Apygarda** | Žiaro prie Hrono apygarda |
|  |
| **Merė** | Zuzana Balážová |
|  |
| **Gyventojų** (2006) | 5 597  |
| **Plotas** | 43,13 km² |
| **Tankumas** (2006) | 130 žm./km² |
| **Altitudė** | 550 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 96701 |
| **Tinklalapis** |  |

**Kremnica** (vok. *Kremnitz*, veng. *Körmöcbánya*) – miestelis Žiaro prie Hrono apygardoje, Banska Bistricos krašte, Slovakijoje. Gerai išsilaikęs viduramžių miestas pastatytas virš svarbių aukso kasyklų ir turi seniausią pasaulyje vis dar veikiančią kalyklą. Pirmą kartą paminėtas 1328 m.

Istorija
--------

Kremnicos buvo vienas pagrindinių kalnakasybos rajonų pasaulyje viduramžiais ir šiais laikais dėl gausių aukso rūdos nuosėdų Kremnicos kalnuose.

XIII a. regiono gyventojai nukentėjo nuo mongolų invazijos. Po užpuolimo Vengrijos karalystės valdovas pakvietė naujakurius iš Vokietijos įsikurti vietovėje ir atkurti kalnakasybą mieste. Pirmasis rašytinis miesto paminėjimas 1328 m. kai Karolis Robertas gyvenvietei suteikė karališkojo miesto privilegijas. Tuo metu jau veikė kalykla. 1335 m. ji pradėjo kaldinti florinus, o vėliau ir Kremnicos dukatus. Kalykla tapo vienintele ir svarbiausia visoje Vengrijos karalystėje, Čekoslovakijoje ir dabartinėje Slovakijoje.

Dėl pablogėjusių kalnakasybos sąlygų, gilesnių griežinių, kurie būdavo ir mažiau pelningi, visos kasyklos uždarytos 1970 m.

Žymūs gyventojai
----------------

* Blažej Baláž, tapytojas.
* Ladislav Chudík, aktorius.
* Peter Michalica, smuikininkas.

Miestų parnterystė
------------------

* Italija Fidenza, Italija
* Vokietija Herbolzheimas, Vokietija
* Čekija Kutna Hora, Čekija
* Čekija Novy Jičinas, Čekija
* Slovakija Šuranis, Slovakija
* Vengrija Varpalota, Vengrija

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
*Eciton burchellii* kareivio galva.
*Dorylus* kareivio galva.
**Skruzdėlė kareivis** – vienas iš svarbiausių individų skruzdėlių bendruomenėje, atliekantis savo šeimos apsaugos, svetimų teritorijų užėmimo funkcijas. Tai specializuota darbininkių kasta. Panaši yra ir pas termitus.

Aprašymas
---------

Skruzdėlėms būdingas polimorfizmas – kūno dydžių, jutimo organų ir kiti skirtumai, priklausantys nuo vykdomų užduočių bendruomenėje. Kareiviai – tai tos pačios darbininkės, tik žymiai stambesnės, turinčios neproporcingai didelę galvą, išvystytus žandikaulius (*mandibulae*), kuriuos naudoja mūšyje su priešais.

Funkcijos
---------

Boružės ataka.
Be „karinių" užduočių kareiviai taip pat medžioja (*Ecitoninae*), smulkina stambius lapus (*Acromyrmex*), mala sėklas (*Messor*). Socialinių parazitų grupei priskiriamos rūšys (*Formica sanguinea, Polyergus rufescens*) privalo nuolat turėti gerai parengtus kareivius užimti svetimiems lizdams. Žvalgams aptikus objektą, kareiviai darniomis jėgomis juda link tikslo, kur grobia lėliukes, kokonus, žudo priešininkes. 

Įvairios rūšys naudoja skirtingus būdus bendruomenių gynyboje ar svetimų užgrobime. Pvz. *Forelius pusillus* skruzdėlės atėjus vakarui uždaro buveinės įėjimus ir palieka lauke sargybinius. *Dorylinae* stambiosios skruzdėlės gynybos tikslais išsirikiuoja gyva siena palei takus, kuriais juda darbininkės, atstatydamos savo žandikaulius į išorę.

Kolonijų gynyba
---------------

*Myrmecia gulosa* žandikauliai.
Skruzdėlės puola bei ginasi įkąsdamos arba įgeldamos. Turinčios geluonį jį panaudoja nuodų injekcijoms sušvirkšti į aukos kūną arba išmetimui į orą. Centrinėje Amerikoje gyvenanti *Paraponera clavata* rūšis turi vieną skausmingiausių įkandimų vabzdžių pasaulyje, nors jis žmogui ir nėra mirtinas. Tuo tarpu mirtinais nuodais pasižymi *Myrmecia pilosula* skruzdėlės. *Odontomachus* rūšis pasižymi išvystytais, žaibiškai suveikiančiais nasrais-spąstais. Gyvūnijos pasaulyje jie laikomi pačiais „greičiausiais" – moksliniai tyrimai parodė jų užsivėrimo greitį nuo 126 iki 230 km/val. Panašius turi ir *Anochetus, Orectognathus, Strumigenys, Dacetini* rūšys. Malaizijoje gyvenanti *Camponotus cylindricus* rūšis turi hipertrofuotus žandikaulius, užimančius beveik visą kūno ilgį. *Camponotus saundersi* skruzdėlės turi daug didesnes, nei įprasta, liaukas. Jose esantį lipnų skystį gynybiniais tikslais panaudoja akimirksniu „susisprogdindama" iš vidaus – skruzdėlė tampa savižude. Ant aukos patekęs skystis ją nukenksmina suklijuodamas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Skruzdėlių nasrai-spąstai Archyvuota kopija 2015-09-24 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Kareiviai-savižudžiai

Nuorodos
--------

* Skruzdėlių pasaulis
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 55°23′04″š. pl. 25°27′26″r. ilg.﻿ / ﻿55.3844°š. pl. 25.4571°r. ilg.﻿ / 55.3844; 25.4571

|  Skudutiškio Švč. Trejybės bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Kaišiadorių |
| **Dekanatas** | Molėtų |
| **Savivaldybė** | Molėtų rajonas |
| **Gyvenvietė** | Skudutiškis |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1939 m. |

 *Kitos reikšmės – Švč. Trejybės bažnyčia.*
**Skudutiškio Švč. Trejybės bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Skudutiškio kaime, 4 km į vakarus nuo kelio  **A14**  Vilnius–Utena . Parapijoje yra Skudutiškio koplyčia.

Istorija
--------

Interjeras
1724 m. pastatyta koplyčia vietoj buvusios senesnės. 1782 m. vizitacijų aktuose nurodyta supuvusi bažnyčia. Metrikų knygos rašytos nuo 1756 m. Kunigas Juozapas Poviliauskas su parapijiečiais 1859 m. ją perstatė ir padidino. 1882–1914 m. Skudutiškyje kunigo nebuvo (bažnyčia buvo Molėtų parapijos filija). 1915 m. paskirtas kunigas Julijonas Svirskis pastatė kleboniją, įsteigė lietuvių mokyklą, 1922 m. įkurta parapija.

1927 m. klebonas Stanislovas Čelkus su parapijiečiais 1939 m. pastatė dabartinę medinę bažnyčią. Jis 1946 m. suimtas ir nuteistas 10 m. kalėti. Į Lietuvą grįžo 1956 m.

Architektūra
------------

Bažnyčia lotyniško kryžiaus plano, su aukštu bokštu, turi sudėtingos kompozicijos fasadą. Joje yra Švč. Marijos Sopulingosios paveikslas, tikinčiųjų laikomas stebuklingu. Šventoriaus tvora akmenų mūro, prie jos šliejasi medinė varpinė ir kryžius.

Galerija
--------

* Skudutiškio bažnyčia iš šonoSkudutiškio bažnyčia iš šono
* Skudutiškio bažnyčios bokštaiSkudutiškio bažnyčios bokštai
* Skudutiškio varpinėSkudutiškio varpinė
* Kryžius prie bažnyčios (aut. P. Savickas)Kryžius prie bažnyčios (aut. P. Savickas)
* ŠventoriujeŠventoriuje
* Sovietinio režimo aukoms skirtos paminklinės lentosSovietinio režimo aukoms skirtos paminklinės lentos
* Bažnyčia ~2006 m.Bažnyčia ~2006 m.
* Vargonų chorasVargonų choras
* Varpinės kryžiusVarpinės kryžius

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Skudutiškio Švč. Trejybės bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |