recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Sergejus Abramovas** (rus. *Серге́й Алекса́ндрович Абра́мов*; g. 1944 m. balandžio 10 d.) – Rusijos rašytojas fantastas, žurnalistas, visuomeninis veikėjas.

Biografija
----------

Sergejus Abramovas gimė 1944 m. balandžio 10 d. Maskvoje, rašytojo Aleksandro Abramovo šeimoje.

Baigė Maskvos automobilių ир kelių instituto Civilinės aviacijos fakultetą. Dirbo Domodedovo oro uosto statyboje meistru. Baigęs studijas buvo paliktas instituto katedroje. Vėliau dirbo žurnale „Smena" (*Смена* 'Pamaina') ir laikraštyje „Pravda" (*Правда* 'Tiesa').

Ilgą laiką buvo Fantastinės ir nuotykinės literatūros tarybos prie RTSFR Rašytojų sąjungos vadovas.

1988 m. sukūrė savaitraštį „Semja" (*Семья* 'Šeima').
  
Nuo 9-ojo dešimtmečio pabaigos užsiėmė verslu knygų leidybos, masinio informavimo ir prekybos srityje, 10-tą dešimtmetį – korporacijų kūrimo ir investicijų politikos klausimais bankinėse ir investicinėse organizacijose.

Nuo 1997 m. – pirmasis Maskvos vyriausybės Telekomunikacijų ir masinio informavimo priemonių komiteto pirmininko pirmasis pavaduotojas.
  
Nuo 2000 m. – Rusijos federacijos prezidento administracijos Vidaus politikos vyriausiosios valdybos viršininko pirmasis pavaduotojas. 2001–2004 m. – Rusijos prezidento Kultūros ir meno tarybos, Mokslo, technologijų ir švietimo tarybos, Sporto tarybos sekretorius.

Nuo 2004 m. – investicinės kompanijos „Bering Vostok Kapital Partners" (*Беринг Восток Кэпитал Партнерс*) stebėtojų tarybos pirmininkas ir partneris. Visuomeninės organizacijos „Megaprojektas" nuolatinis ekspertas – konsultantas, Visos Rusijos visuomeninės organizacijos „Nacijos sveikatos lyga" (*Лига здоровья нации*) narys, visuomeninės organizacijos „Verslo Rusija" (*Деловая Россия*) generalinės ir koordinacinės tarybų narys.

Kūryba
------

Spausdintis pradėjo 1961 m.

Pirmuosius kūrinius parašė su tėvu A. Abramovu. Tai buvo kietosios mokslinės fantastikos kūriniai. Žinomiausias jo kūrinys – su tėvu parašyta trilogija, kurią sudaro „Raiteliai iš niekur" (*Всадники ниоткуда*, 1967), „Rojus be atminties" (*Рай без памяти*, 1968), „Sidabrinis variantas" (*Серебряный вариант*, kitaip dar „Laikas prieš laiką" (*Время против времени*)), kur aprašyta, kaip nežemiškos civilizacijos atstovai tyrinėja Žemę.

Pirmi savarankiški kūriniai – 1972 m. romanas „Vaikščiotojai lynu" (*Канатоходцы*), ir 1973 m. apysaka „Vilkelis Guliveriui" (*Волчок для Гулливера*), parašyti tradicinės mokslinės fantastikos srityje. Vėlesniuose kūriniuose ėmė naudoti kitokias priemones, labiau artimas šiuolaikinei pasakai ir maginei fantastikai.

Nuorodos
--------

* Энциклопедия фантастики. С. Абрамов[neveikianti nuoroda]
* Абрамов Сергей Александрович, биографическая справка
* Произведения С.Абрамова в библиотеке Максима Мошкова
Knechtas su geležine skrybėle (XIII a.)
**Geležinė skrybėlė** (vok. *Eisenhaube*, sen.vok. *Iŝenhut*, pranc. *chapel de fer*) – viduramžių Europos plačiabrylės skrybėlės pavidalo šalmas.

Kai kurios geležinės skrybėlės būdavo labai gilios, ir jų kraštas paslėpdavo veidą, todėl skrybėlė turėdavo akių plyšį.

Plačiai naudotas pėstininkų, lankininkų bei arbaletininkų nuo XII a. Nuo XIV a. kai pėstininkų reikšmė ėmė didėti, tokius šalmus ėmė nešioti bajorai, norintys įsiteikti samdomiems kareiviams, ir net karaliai. Tiesa, jų geležinės skrybėlės dažnai būdavo dailesnės, dažnai su apatinę veido dalį saugančiais antsmakriais.

Geležinės skrybėlės išnyko XVI a. viduryje, kai jos vėl išpopuliarėjo landsknechtų tarpe, bet tuo metu pakito jų forma ir jos tapo lengvesnėmis ir patogesnėmis geležinėmis kepurėmis su snapeliu nuo saulės, primenančiomis beisbolo kepuraites.

Skrybėlės pavidalo šalmus naudojo ne tik europiečiai. Japonų *ashigaru* pėstininkai dėvėjo *jingasa* – šalmus, panašius į kūgiškas japonų valstiečių skrybėles.

Geležinės skrybėlės tipo šalmai grįžo XX a. pradžioje. Britų ir amerikiečių Brodžio šalmai (*Brodie helmet*) ir prancūzų Adriano šalmai (*Adrian helmet*), naudoti Pirmajame pasauliniame kare, pagal formą yra geležinės skrybėlės. Britai tuos šalmus naudojo ir Antrajame pasauliniame kare.

* Japonų ashigaru jingasaJaponų *ashigaru jingasa*
* II pasaulinio karo metais britų naudoti Brodžio šalmai yra geležinės skrybėlės variantasII pasaulinio karo metais britų naudoti Brodžio šalmai yra geležinės skrybėlės variantas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Geležinė skrybėlė Archyvuota kopija 2007-09-26 iš Wayback Machine projekto. (Piešinys iš W. Boeheim (1890) Handbuch der Waffenkunde.)
2. ↑  Eisenhut Iron Hat Archyvuota kopija 2007-08-12 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Kairioje pusėje – geležinė skrybėlė, kurią 1480 m. dėvėjo imperatorius Maksimilijanas I Archyvuota kopija 2007-09-26 iš Wayback Machine projekto. (Piešinys iš W. Boeheim (1890) Handbuch der Waffenkunde.)
4. ↑  Dešinėje pusėje – geležinė kepurė, kuria virto geležinės skrybėlės (1532 m) Archyvuota kopija 2007-09-26 iš Wayback Machine projekto. (Piešinys iš W. Boeheim (1890) Handbuch der Waffenkunde.)

Nuorodos
--------

* kettle helm (geležinės skrybėlės nuotrauka)
* kettle helm Archyvuota kopija 2007-09-29 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Sovetasangl. *Soweto* |
| --- |
|  |
|  |
| 

SovetasSovetas

26°15′0″ p. pl. 27°51′0″ r. ilg.﻿ / ﻿26.25000°š. pl. 27.85000°r. ilg.﻿ / 26.25000; 27.85000﻿ (Sovetas)Koordinatės: 26°15′0″ p. pl. 27°51′0″ r. ilg.﻿ / ﻿26.25000°š. pl. 27.85000°r. ilg.﻿ / 26.25000; 27.85000﻿ (Sovetas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Pietų Afrikos Respublikos vėliava Pietų Afrikos Respublika |
| **Provincija** | Gautengas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1855 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2005) | 1 700 000  |

**Sovetas** (angl. *Soweto*) – miestas Pietų Afrikos Respublikoje Gautengo provincijoje, apie 15 km į pietvakarius nuo Johanesburgo centro. 1,70 mln. gyventojų (2005). Tai didelis miestas, kuriame daugiausia gyvena juodaodžiai; dauguma jų dirbti vyksta į Johanesburgą.

Istorija
--------

XX a. šeštajame dešimtmetyje, apartheido režimo metu, Sovetas buvo pastatytas kaip savarankiškas gyvenamasis rajonas. Iki tol juodieji gyveno vyriausybės paskirtose teritorijose baltųjų gyvenvietėse. 1976 m. birželį miesto juodaodžiai (daugiausia – moksleiviai ir studentai) protestavo prieš afrikanso kalbos kaip privalomos mokyklose įvedimą. Dėl neramumų buvo nužudyta apie 500 žmonių, daugiausia – jaunimo ir vaikų.

Pavadinimo kilmė
----------------

Soveto lūšnynai
Miesto, kuris susikūrė iš keleto juodaodžių gyvenviečių, pavadinimą lėmė jo vieta artimiausio didmiesčio – Johanesburgo – atžvilgiu: Sovetas yra į pietvakarius nuo jo, ir iš pradžių buvo vadinamas *South West Township* („Pietvakarių gyvenvietė"), o vėliau miestui pavadinti buvo paimtos pirmosios dvi raidės iš kiekvieno žodžio: So + We + To.
| **Sergejus Gračiovas** |
| --- |
| Gimė | 1922 m. rugsėjo 2 d.Mostoviko k. Ivanovo sritis, Rusija |
| Mirė | 1993 m. vasario 3 d. (70 metų)Vilnius |
|  |
| Veikla | tapytojas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus dailės akademija |

**Sergejus Gračiovas** (rus. *Сергей Грачёв*, g. 1922 m. rugsėjo 2 d. Mostoviko k. Ivanovo sr. (Rusija) – m. 1993 m. vasario 3 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkas tapytojas, dėstytojas.

Gimė 1922 m. rugsėjo 2 d. Mostoviko kaimelyje prie Jurjeveco, Rusijoje. 1937–1941 m. studijavo miniatiūros meną Palecho meno mokykloje, 1941–1942 m. – Ivanovo dailės mokykloje. 1946 m. įstojo į Lietuvos valstybinį dailės institutą (dabar – VDA), tapybos specialybę. Mokytojas – Vytautas Mackevičius.

Po instituto baigimo, 1951–1957 m. dirbo tenai Tapybos katedroje.

Nuo 1952 m. aktyviai įsijungė į Lietuvos meninį gyvenimą: dalyvavo respublikinėse parodose, kartu su kitais dailininkais atstovavo to meto Lietuvos dailę Rygoje, Taline, Maskvoje ir kitur.

"Natiurmortas su gėlėmis ir žaliu obuoliu", al. kart. 65 x 50 cm, 1992 m.
1954 m. priimtas į Lietuvos dailininkų sąjungą. 1982 m. apdovanotas „Švyturio" žurnalo premija už piešinius ir plakatus.

Surengė personalinių parodų: 1983 m. Vilniaus Dailės parodų rūmuose (dabar – ŠMC), 1987 m. Vidaus reikalų ministerijos kultūros namuose, 1988 m. profsąjungos mokykloje.
Pomirtinės parodos: 2003 m. „Laiptų" galerijoje, 2013 m. „Kunstkamera" galerijoje.

Daugelis dailininko kūrinių sukurta plaukiojant tolimųjų reisų laivais, kuomet jūroje, kaip įgulos dailininkas, jis praleisdavo po kelis mėnesius. Autoriaus kūryboje, be fiksuojamų kelionių vaizdų, dominuoja marinos. Jūra – mėgstamiausias dailininko motyvas. Tapytojo kūriniuose juntamos jo mokytojo Vytauto Mackevičiaus įtakos. Sąsajų galima rasti su Alfonso Motiejūno kūrybos darbais ar ankstyvąja Augustino Savicko kūryba.

S. Gračiovo darbų yra Lietuvos dailės muziejuje bei privačiose kolekcijose Kanadoje, JAV, Vokietijoje, Australijoje, Japonijoje, Olandijoje ir kitur.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos dailininkų sąjunga
2. ↑  Lietuvos kultūros vartai

Nuorodos
--------

* Sergejus Gračiovas
* Sergejus Gračiovas. Paveikslai (Kunstkamera)
Šešėlyje auginama kava Kolumbijoje.
**Šešėlyje auginta kava** – kava, gaunama iš kavamedžių, kurie auga kitų medžių apsuptyje, dengiami jų lajos. Tai senasis kavos auginimo būdas, kuris daugelyje šalių sunyko išvedus derlingesnes kavamedžių veislės, galinčias augti atviroje saulėje didelėse monokultūrinėse platancijose.

Laukai, kuriuose auginama šešėlyje brestanti kava, panašūs į mišką. Kavamedžiai yra sodinami jau tarp anksčiau augusių įvairių rūšių medžių, krūmų, žolių, arba visi augalai sodinami kartu. Siekiant intensyvesnės gamybos, kavamedžiai ir šešėlį metantys medžiai sodinami tvarkingomis eilėmis.

Šešėlyje auginama kava sulaukia dėmesio dėl mažesnio neigiamo poveikio aplinkai, nes jos gavyba nereikalauja plynai iškirsti miškų, išlaiko didesnę vietovės biologinę įvairovę, išsaugo dirvos struktūrą, reikalauja (jeigu kava ne ekologiška) mažesnio pesticidų, trąšų naudojimo. Nepaisant to, norint tokiu būdų auginti kavą vis tiek reikia mišką retinti, jame, lyginant su žmogaus veiklos nepaliestu miškų, gerokai sumažėja augalų ir gyvūnų rūšių skaičius. Kadangi šešėlyje augantys kavamedžiai reikalauja daugiau rankų darbo ir duoda mažesnį derlių nei augantys saulėje, tokia kava paprastai yra brangesnė.

Tai, kad kava buvo auginta šešėlyje, galima suprasti iš ant pakuotės esančių užrašų. Vienintelis specialus tokios kavos sertifikatas yra organizacijos Smithsonian Migratory Bird Center administruojama „Bird-Friendly" programa.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jason W. Clay. *World Agriculture and the Environment: A Commodity-By-Commodity Guide to Impacts and Practices*. Island Press, 2004, p. 82-85
2. ↑  Quick guide to coffee certifications, Coffee & Conservation

Susiję straipsniai
------------------

* Sąžininga prekyba
* Permakultūra
* Ekologiška žemdirbystė
Koordinatės: 55°50′22.65″ š. pl. 24°41′56.23″ r. ilg.﻿ / ﻿55.8396250°š. pl. 24.6989528°r. ilg.﻿ / 55.8396250; 24.6989528

|  Geležių šv. Juozapo bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Panevėžio |
| **Dekanatas** | Panevėžio |
| **Savivaldybė** | Panevėžio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Geležiai |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1936 m. |

Galinė dalis
 *Kitos reikšmės – Šv. Juozapo bažnyčia.*
**Geležių šv. Juozapo bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Geležių miestelyje, 8,5 km į šiaurę nuo Subačiaus geležinkelio stoties. Turi neogotikos bruožų.

Parapijoje yra Sodelių Šv. Dvasios koplyčia ir Bikiškių Kristaus Atsimainymo koplyčia.

Istorija
--------

Naujadvario dvaro (1 km į pietus nuo Geležių) savininkas Puzinas Geležių kapinėse 1779 m. pastatė medinę koplyčią. Kurį laiką buvo dvaro išlaikomas kapelionas (pamaldos leistos 1783 m.). Iki XIX a. vidurio koplyčia vadinta Naujadvario vardu.

1874 m. pastatyta medinė bažnyčia. Prie jos Jonas Baruolis (1848–1930 m.) pastatė varpinę (apačia akmeninė, viršus medinis). Bažnyčiai iš Naujadvario dvaro 1925 m. paskirta 6 ha žemės.

Bažnyčiai sunykus, ji ir varpinė 1935 m. nugriautos. Toje pačioje vietoje kunigo Vinco Beinorto rūpesčiu ir parapijiečių lėšomis 1936 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia. Ji 1937 m. išdažyta, įrengta sakykla. 1938 m. įrengti 5 registrų vargonai.

Architektūra
------------

Bažnyčia turi neogotikos bruožų, kryžminio plano. Bokštas pastatytas prie fasado kairiojo kampo. Vienanavė. Šventoriaus (53 × 40 m) tvora akmenų mūro ir metalo. Šventoriuje yra senos kapinės.

Nuotraukos
----------

* Šventoriaus vartaiŠventoriaus vartai
* Geležių bažnyčiaGeležių bažnyčia
* Geležių bažnyčia iš šiaurės rytų pusėsGeležių bažnyčia iš šiaurės rytų pusės
* Geležių bažnyčiaGeležių bažnyčia
* Geležių bažnyčia iš pietų pusėsGeležių bažnyčia iš pietų pusės

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Geležių šv. Juozapo bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Parapijos puslapis Archyvuota kopija 2014-11-10 iš Wayback Machine projekto.
* Bažnytiniai dokumentai
|  |
| --- |
| **Šešuolių pagrindinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Šešuolių pagrindinė mokykla herbas|center|100px]] |
| [[Vaizdas:|Šešuolių pagrindinė mokykla|250px]] |
| **Adresas** | Šešuoliai, Ukmergės raj. |
| **Direktorius(-ė)** | Ramunė Dudėnienė |
| **Mokinių skaičius** | 72 |
| **Įkūrimo data** | 1572 m. |
| **Uždarymo data** | 2012 m. |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 15 |

**Ukmergės rajono Šešuolių pagrindinė mokykla** – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Ukmergės raj. Šešuoliuose, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba intelekto sutrikimų turintiesiems vaikams. Įstaigos kodas 190339026. Steigėjas – Ukmergės rajono savivaldybės taryba.

Buvęs filialas – Ukmergės rajono Šešuolių pagrindinės mokyklos Liaušių pradinio ugdymo skyrius.

Istorija
--------

Mokyklos įkūrimą galima sieti su miestelio ir bažnyčios įsteigimo data 1572 m. kadangi tuomet klebonas buvo įpareigotas išlaikyti mokytoją ir mokyklą. XIX a. carinėje Lietuvoje Šešuoliai turėjo daraktorinę mokyklą, veikusią Dvarninių kaime be pastovios vietos (pamokos vyko pas valstiečius, kurių vaikai mokėsi).

1903 m. įkurta oficialioji rusiška mokykla. Tam caro valdžia išnuomojo pusę J. Gutmano namo. Mokykla turėjo elementorių, iš kurio mokiniai mokėsi rusiškai skaityti ir rašyti. 1909 m. pastatyta nauja pradinė mokykla (lankė 30 mokinių, buvo 1 mokytojas). 1919 m. atnaujintoje mokykloje dirbo jau 2 mokytojai, mokę keturių skyrių vaikus lietuvių kalbos, aritmetikos, istorijos, geografijos ir kitų dalykų. Mokslas buvo nemokamas. 1940 m. dėl politinių neramumų nuverstas mokyklos kieme stovėjęs Laisvės paminklas. II pasaulinio karo metu mokiniai ne tik mokėsi, bet ir rengė sporto varžybas, vakarones. 1945–1949 m. dėl trėmimų, sovietų ir partizanų susirėmimų mokykla skurdo – trūko suolų, vadovėlių, mokytojai buvo verčiami skatinti mokinius stoti į pionierius. 1949 m. ūkininko Damulio dvaro pastate įsikūrė septynmetė mokykla, kuri 1962 m. pertvarkyta į aštuonmetę, 1990 m. – į devynmetę, o nuo 1993 m. – į pagrindinę mokyklą.

2012 m. prijungta prie Ukmergės Šilo pagrindinės mokyklos kaip skyrius, vėliau uždarytas.

Direktoriai
-----------

* M. Vavilovienė;
* Rima Ramanauskienė;
* Ramunė Dudėnienė.

Žymūs mokiniai
--------------

* Bronys Stundžia (chemikas, jūrų skautas);
* Henrikas Zabulis (politikas, rašytojas).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ukmergės rajono Šešuolių pagrindinė mokykla. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-06-20).
2. ↑  Ukmergės „Šilo" pagrindinės mokyklos Šešuolių progimnazijos skyrius. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-06-20).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Stargardaslenk. *Stargard* |
| --- |
|              |
| *Raudonosios jūros bokštas* |
|  |
| 

StargardasStargardas

53°20′00″ š. pl. 15°03′00″ r. ilg.﻿ / ﻿53.33333°š. pl. 15.05000°r. ilg.﻿ / 53.33333; 15.05000﻿ (Stargardas)Koordinatės: 53°20′00″ š. pl. 15°03′00″ r. ilg.﻿ / ﻿53.33333°š. pl. 15.05000°r. ilg.﻿ / 53.33333; 15.05000﻿ (Stargardas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Lenkijos vėliava Lenkija |
| **Vaivadija** | Vakarų Pamario vaivadija Vakarų Pamario vaivadija |
| **Valsčius** | Stargardo valsčius |
|  |
| **Gyventojų** (2006) | 70 534  |
| **Plotas** | 48,1 km² |
| **Tankumas** (2006) | 1 466 žm./km² |
| **Altitudė** | 20 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Stargardas |

**Stargardas** (lenk. *Stargard*, vok. *Stargard in Pommern*) – miestas šiaurės vakarų Lenkijoje, Vakarų Pamario vaivadijoje, prie Inos upės. Pavieto centras. Svarbus geležinkelių mazgas (linijos į Ščeciną, Poznanę, Gdanską, Pyžycę). Įrengtas pramoninis parkas.

Paveldas
--------

Miestas žymus savo architektūros paveldu, įeina į Europos plytų gotikos kelią. Yra XV a. Šv. Marijos bažnyčia (viena didžiausių plytų gotikos bažnyčių Europoje), XV a. Šv. Jono bažnyčia su 99 m aukščio bokštu, viduramžių įtvirtinimai (miesto sienos, vartai, bokštai), XV–XVI a. renesansinė rotušė, gotikiniai gyvenamieji namai, XVI a. grūdų sandėlis, 1945 m. pergalės kolona.

Istorija
--------

Stargardas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1140 m. o Magdeburgo teises įgijo 1243 m. Stargardas 1363 m. prisijungė prie Hanzos lygos, buvo smarkiai fortifikuotas. Nuo 1648 m. iki XX a. vid. Stargadas priklausė vokiečiams. Antrojo pasaulinio karo metais netoli miesto pastatyta Stalag II-D koncentracijos stovykla. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai.

Galerija
--------

* Šv. Marijos katedraŠv. Marijos katedra
* RotušėRotušė
* Valovo vartaiValovo vartai
* Krantinės vartaiKrantinės vartai
Bronzinė Kulšanšo statulėlė iš Kortonos
**Kulšanšas** (*Culśanś*) – vartų dievas etruskų mitologijoje; atitinka romėnų Janą. Kaip ir pastarasis, vaizduotas su dviem veidais, žvelgiančiais į priešingas puses – rytus ir vakarus.

Kulšanšo vardas (*cul alp*) įrašytas ant Pjačencos kepenų. Dievybės vardas veikiausiai susijęs su etruskų kalbos žodžiu, reiškusiu „durys", o šaknis *culś* atitinka lot. *ianua*. Iš tos pačios šaknies sudarytas demonės Kulšu, požemio pasaulio vartų sergėtojos, vardas.

Kortonoje aptikta bronzinė apžadinė Kulšanšo statulėlė, datuojama ankstyvojo helenizmo laikotarpiu. Ant kairės statulėlės kojos esama įrašo, nurodančio, kad tai apžadinė auka Kulšanšui. Kairioji dievo ranka įremta į šoną, o dešinėje rankoje galėjo laikyti raktą, tačiau jis neišliko. Ant dievo galvos – į šalmą panaši kepurė (greičiausiai *galerus*; tokius iš etruskų perimtus galvos apdangalus dėvėjo romėnų flaminai). Skirtingai nuo romėnų Jano, Kulšanšas pavaizduotas bebarzdis. Visgi Vulcuose aptikta terakotinių šio dievo galvų su barzda. Volateroje rasta Kulšanšą vaizduojančių monetų (taip pat datuojamos ankstyvojo helenizmo laikotarpiu); ant Kulšanšo galvos – *galerus* su apeksu, iš to sprendžiama, kad šis dievas pavaizduotas kaip žynys.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4  Nancy Thomson de Grummond, Erika Simon. The Religion of the Etruscans, University of Texas Press, 2009, p. 58.
2. ↑  Giuliano Bonfante, Larissa Bonfante. The Etruscan Language: An Introduction, Revised Editon, Manchester University Press, 2002, p. 197.
3. ↑  Nancy Thomson de Grummond, Erika Simon. The Religion of the Etruscans, University of Texas Press, 2009, p. 79.
4. 1 2 3 4 5 6 7  Nancy Thomson de Grummond, Erika Simon. The Religion of the Etruscans, University of Texas Press, 2009, p. 56.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Teurgija** (sen. gr. θεουργία < *theos* – „Dievas" + *ergon* – „veiksmas") – ritualų, kartais magijos forma, kuria siekiama iššaukti arba priversti veikti Dievą arba dievybes, dvasias, ypatingai siekiant susivienyti su dieviškumu, pasiekti *henosis* (mistinę vienovę, Vienį). Praktikuota antikoje ir viduramžiais. Vėliau teurgija buvo vadinamas tikėjimas, turintis galimybę suteikti gyvybę statuloms, paveikslams.

Teurgija reiškia „dievišką veikimą". Pirmas termino panaudojimas rastas mistiniame II a. vidurio neoplatonisto veikale „Chaldėjų orakulai". Teurgijos terminą taip pat vartojo vėlyvojo neoplatonizmo atstovai, ypatingai Jamblichas. Neoplatonistai dvasinę tikrovę suvokė kaip eilę Vienio emanacijų. Iš Vienio emanavo dieviškas protas (*Nous*), o iš dieviško proto emanavo pasaulio siela (*Psyche*). Neoplatonistai Vienį laikė absoliučiai transcendentiniu ir emanacijose niekas aukštesnio nėra prarandama ar perduodama žemesniam, kuris lieka nepakeistas žemesnių emanacijų.

Nors neoplatonistai laikomi politeistais, jie priėmė tam tikrą monizmo formą.

Plotinas, Jamblicho mokytojai Anatolijus ir Porfirijas emanacijas pateikia tokia tvarka:

* **To Hen** (τό ἕν), Vienis: dievybė be kokybės, kartais vadinama dievu
* **Nous** (Νοῦς), Protas: Visuotinė sąmonė iš kurios kyla;
* **Psychē** (Ψυχή), Siela: apimanti kartu individualią ir pasaulio sielą, vedanti galiausiai į
* **Physis** (Φύσις), Gamta.

Plotinas ragino kontempliuoti tuos, kurie nori atlikti teurgiją su tikslu susivienyti su dieviškumu (vadinamu *henosis*). Todėl jo mokykla panaši į meditacijos ar kontempliacijos mokyklą. Jamblichas iš Chalkio (Sirija), Porfirijas (kuris pats buvo Plotino studentas) mokė labiau ritualizuoto teurgijos metodo, apimančio meldimą, religinius ir maginius ritualus. Jamblichas tikėjo teurgija esant dievų imitacija ir savo didžiajame veikale „Apie egiptietiškas paslaptis" jis aprašo teurgiją kaip „ritualizuotą kosmogoniją", kuri įkūnytoms sieloms suteikia kosmoso kūrimo ir išsaugojimo dieviškos atsakomybės.
**Bruno Markaitis** (1922 m. rugpjūčio 7 d. Valkininkų parapija, Vilniaus kraštas – 1998 m. gruodžio 23 d. prie Honolulu, Havajai; palaidotas Šv. Kazimiero kapinėse, Čikaga) – SJ, Lietuvos kompozitorius, dirigentas.

Biografija
----------

Jėzuitas, baigė Kauno jėzuitų gimnaziją. 1948 m. Heitropo koledže (Didžioji Britanija) įšventintas kunigu. Studijavo Grigaliaus universitete Romoje, muzikinį išsilavinimą įgijo Didžiojoje Britanijoje ir JAV, kompozicijos mokėsi San Paulo universitete, fortepijoną pas Aleksandrą Čerepniną, kompoziciją – pas Bernardą Dieterį. Nuo 1950 m. gyveno JAV. Nuo 1952 m. vadovavo lietuvių katalikų radijo valandėlei Čikagoje, bendradarbiavo lietuvių spaudoje. 1961–1967 m. lietuvių jėzuitų provincijolas Amerikos šalims. Nuo 1968 m. gyveno Santa Monikoje (Kalifornijos valstija), susirgęs 1988 m. persikėlė į Havajus.

Amerikos kompozitorių, atlikėjų ir muzikologų, Tarptautinės šiuolaikinės muzikos draugijų narys. Sukūrė daugiau kaip 100 kūrinių, tarp jų – chorui, balsui, fortepijonui, smuikui (sonata smuikui ir fortepijonui, 1961 m.), mišių, baladžių, poemų („Kančios naktis" 1958 m.; atliko Dainavos ansamblis), kantatų („Vilniaus varpai" 1965 m. K. Bradūno žodžiais, atliko Čikagos lietuvių opera). Kūriniai daugiausia religinės tematikos, juose derinamos naujoviškos ir tradicinės muzikos raiškos formos. Surengė koncertų JAV, Kanadoje, Lotynų Amerikos, Europos valstybėse, Japonijoje.

Bibliografija
-------------

* Širdies gelmė, filosofijos knyga, 1957 m.;
* Nomen Nescio: nepažintas muzikos misionierius Tėvas Bruno Markaitis (parengė Robertas Varnas). – Klaipėda: Klaipėdos universiteto leidykla, 2007. – 160 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-18-228-3

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Bruno Markaitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. - 302 psl.
Koordinatės: 55°24′ š. pl. 22°10′ r. ilg.﻿ / ﻿55.400°š. pl. 22.167°r. ilg.﻿ / 55.400; 22.167

**Pagramančio miškai** (**Pagramančio−Didkiemio miškai**) − miškų masyvas Šilalės rajone, tarp Jūros ir jos intako Akmenos. Priklauso Tauragės miškų urėdijai (Pajūrio ir Pagramančio girininkijoms).

Masyvo plotas ~ 3800 ha. Miškai apie 10 km tęsiasi iš vakarų į rytus. Šilalės−Didkiemio kelias dalija masyvą į dvi dalis: vakarinę dalį sudaro Didkiemio miškas, rytinę − Pagramančio miškas. Didkiemio miškas labai vingiuotais pakraščiais; daug kur į jį įsiterpę kaimai (Pažiuržmotis, Gerviškė, Laumenai, Griaužai, Rauškas, Gedėliškė). Pagramančio miškas kompaktiškas.

Reljefas banguotas, palaipsniui žemėjantis pietų link. Būdingi velėniniai jauriniai glėjiški priemoliai ir priesmėliai.

Dauguma medynų yra savaiminės kilmės. Auga eglės (38 %), beržai (36 %), drebulės (9 %), juodalksniai (10 %), pušys (3 %), ąžuolai (1 %), uosiai (1 %).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Pagramančio miškai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 265
| Burgdorfasvok. *Burgdorf* |
| --- |
|        |
| *Turgaus gatvė* |
|  |
| 

BurgdorfasBurgdorfas

52°27′0″ š. pl. 10°0′30″ r. ilg.﻿ / ﻿52.45000°š. pl. 10.00833°r. ilg.﻿ / 52.45000; 10.00833﻿ (Burgdorfas (Vokietija))Koordinatės: 52°27′0″ š. pl. 10°0′30″ r. ilg.﻿ / ﻿52.45000°š. pl. 10.00833°r. ilg.﻿ / 52.45000; 10.00833﻿ (Burgdorfas (Vokietija)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Vokietijos vėliava Vokietija |
| **Žemė** | Žemutinė Saksonija Žemutinė Saksonija |
| **Regionas** | Hanoverio regionas |
|  |
| **Meras** | Alfred Baxmann (SPD) |
|  |
| **Gyventojų** (2009) | 29 951  |
| **Plotas** | 112,26 km² |
| **Tankumas** (2009) | 267 žm./km² |
| **Altitudė** | 56 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 31303 |
| **Tel. kodas** | 05136, 05085 |
| **Tinklalapis** | [www.burgdorf.de] |

**Burgdorfas** (vok. *Burgdorf*) – miestas Žemutinės Saksonijoje, Hanoverio regione. 30 tūkst. gyventojų. Iki 1974 m. priklausė Burgdorfo apskričiai. Burgdorfe yra apylinkės teismas ir mokesčių inspekcija.

Istorija
--------

Burgdorfas 1654 m.
Miestas rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 1279 m. Anksčiau jis priklausė Hildesheimo vyskupijai.

Nuo 1433 m. kraštas priklausė Celės kunigaikščiams, kurių teritorija vėliau tapo Liuneburgo administraciniu rajonu. Trisdešimtmečio karo metu kilo mūšis prie Dachtmiseno vartų.

1637 m. su nedideliu maištu Burgdorfo gyventojai protestavo prieš įmokas ir mokesčius.

Po 1658 m. ir 1809 m. kilusių didelių gaisrų miestas buvo sugriauta ir vėliau vėl atstatytas.

1935 m. senamiesčio rytinėje dalyje buvo pastatyta katalikų Šv. Nikolajaus bažnyčia, kuri 1972 m. buvo padidinta ir modernizuota.

1974 m. balandžio 1 d. įsigaliojus Žemutinės Saksonijos regiono reformai, kad ir dauguma Burgdorfo gyventoju prieštaravo, prie miesto buvo prijungtos kai kurios kaimyninės apskritys: Noištadtas prie Riubenbergo (NRU), Špringenas prie Deisterio (SPR) ir kitos Hanoverio apskritys. Šitaip Burgdorfas tapo naujosios Hanoverio apskrities dalimi, neteko savo apskrities miesto statuso ir nebepriklausė Lüneburgo administraciniam rajonui.

2001 m. lapkričio 1 d. Hanoverio apskritis buvo sujungta kartu su Hanoverio miestu ir tapo Hanoverio regionu, kuriam priklauso ir Burgdorfas.

Geografija
----------

Burgdorfas yra tarp Hanoverio, Celės ir Peinės ir nuo visų trijų miestų yra nutolęs maždaug 25 km. Ribojasi su Uetzės, Lehrtės, Isernhageno ir Burgvėdelio rajonais, bei su Celės apskritimi. Per Burgdorfą teka Burgdorfer Aue upė, dėlto miestas dar vadinamas Aue miestu.

Miesto rajonai
--------------

Burgdorfą sudaro šie miesto rajonai: Kernštadtas (centras), Veštstadtas, Siudštadtas, Ostštadtas, Beinhornas, Dachtmisenas, Heselas, Hiulptingsenas, Otzenas, Ramlingenas/Ehlershauzenas, Šilerslagenas, Sorgensenas ir Veferlingsenas, bei atokiau esantis Flatmoras.

Nuorodos
--------

* Oficialus miesto tinklalapis
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Pandžkora |
| --- |
| Upė Kumrato slėnyje Upė Kumrato slėnyje |
| **Ilgis** | 220 km |
| **Ištakos** | Hindukušas |
| **Žiotys** | Svatas |
| **Šalys** | Pakistanas |
|  |
|  **Vikiteka** | Pandžkora |

**Pandžkora** (urd. پنجکورہ = *Panjkorah*) – upė šiaurės Pakistane, Chaibere-Pachtunchvoje; Svato dešinysis intakas (Indo baseinas). Prasideda Hindukuše, 3600 m aukštyje. Teka į pietus Aukštutinio ir Žemutinio Dyro sritimis, sudaro Kumrato slėnį. Įteka į Svatą ties Čakdara.

Didžiausi intakai: Uširis, Niagas (kairieji), Dyras, Baraulas, Konajus, Džandolas (dešinieji).

Pandžkoros pakrantėse yra Svato (Gandharos pilkapių) kultūros vietovių (ties Timergara), Talašo slėnyje yra budistinių paminklų liekanų.

* Aukštupio slėnisAukštupio slėnis
* Žemutinio Dyro srityjeŽemutinio Dyro srityje
* Tiltas per upę ties TimergaraTiltas per upę ties Timergara
Samurai ginkluoto tetsubu
**Tetsubas**, *tecubas* (angl. *tetsubo*) – japoniškas vėzdo tipo ginklas. Tetsubas medinis (dažniausiai ąžuolinis), tačiau jo kaunamoji dalis, sudaranti pusę tetsubo ilgio, apvilkta metalu ir turi metalinius spyglius.

Tetsubai primena kanabus, tačiau kanabų kaunamoji dalis neapkaustyta metalu. Ieškant medžiagos internete apie tetsubus ir kanabus, matyti, kad jie dažnai painiojami.

Tetsubai paprastai buvo labai sunkūs, todėl kareiviai juos retai naudojo. Tetsubai labiau mitiniai ginklai, japonai manė, kad tai mėgstamas demonų onių (*oni*) ginklas, nes oniai dideli ir labai stiprūs, todėl masyvūs tetsubai jiems visai patogūs.

Testubus naudojo prieš šarvuotus priešininkus ir priešo žirgų kojoms laužyti. Testubo naudojimo menas *tetsubo - jutsu* reikalavo tiek jėgos, tiek pusiausvyros, kadangi nepataikius sunkaus ginklo inercija išvesdavo tetsubininką iš pusiauvyros.

Tetsubai buvo mėgstamas budistų vienuolių sohėjų (*sohei*) ir jamabušių (*yamabushi*) ginklas.

Nuorodos
--------

* Tetsubo - Iron Staff (diskusija)

Iliustracijos

* Tetsubas
*Kitos reikšmės – Švč. Mergelės Marijos bažnyčia.*
Koordinatės: 55°06′34.66″ š. pl. 24°10′52.74″ r. ilg.﻿ / ﻿55.1096278°š. pl. 24.1813167°r. ilg.﻿ / 55.1096278; 24.1813167


|  Kulvos Švč. Mergelės Marijos bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Kauno |
| **Dekanatas** | Jonavos |
| **Savivaldybė** | Jonavos rajonas |
| **Gyvenvietė** | Kulva |
| **Adresas** | Kauno g. 5 |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 1925 m. |

**Kulvos Švč. Mergelės Marijos bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Kulvos kaime, prie kelio  **232**  Vilijampolė–Žeimiai–Šėta .

Bažnyčios interjeras

Istorija
--------

Manoma, kad pirmoji medinė koplyčia buvo pastatyta XVI a. pradžioje. Kulvoje nuolat gyveno kunigas. Jį išlaikė Kulvos (Žemutinės Kulvos) dvaras (dvarininkai Kulviečiai, perėję į reformaciją, koplyčią atidavė evangelikams reformatams). Skarulių klebonas Klimkevičius 1645 m. pradėjo bylinėtis dėl Kulvos koplyčios. Jono Parčevskio rūpesčiu išmūryta koplyčia su 3 valakais žemės ir 3 valstiečių šeimomis 1647 m. perduota katalikams. Koplyčia 1710 m. gerokai remontuota. Iki 1782 m. primūrytas priebažnytis.

1782 m. bažnyčia buvo filija. 2 km į pietvakarius nuo Kulvos, Sangailiškiuose, buvo koplyčia. Joje taip pat laikytos pamaldos. Kauno maršalas J. Stanevičius ir kunigas Saulyta gavo iš vyresnybės pinigų ir bažnyčią 1847 m. atnaujino. Kunigo Julijono Norkevičiaus iniciatyva įsteigta parapijos bibliotekėlė. 1909 m. įsteigta parapija.

1909–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. Vargonininkas Jonas Jakaitis XX a. pradžioje suorganizavo bažnytinį chorą. Nuo 1909 m. kas antrą sekmadienį pradėta giedoti lietuviškai. Bažnyčia 1911 m. perstatyta, paaukštintas bokštas. 

Per Antrąjį pasaulinį karą mūrinė bažnyčia sudegė. Išliko varpinė ir presbiterija, šventoriaus kampe – Daunoravičių koplyčia. Šiuo metu pagrindinio pastato pamatai užkonservuoti po stogeliu, varpinė tebenaudojama.

Architektūra
------------

Bažnyčia įrengta mūriniame gyvenamajame name su mansarda. Kulvoje ilgai klebonavo (nuo 1928 m. ir po karo) Antanas Sieklickas (1891–1980 m.).

Galerija
--------

* Senosios bažnyčios liekanos ir varpinė, 2007 m.
* Atnaujinta senoji varpinė, 2015 m.
* Senosios bažnyčios galinė dalis
* Dabartinė bažnyčia ir koplyčia nuo senosios varpinės pusės
* Šoninė nava su altoriumi
* Vaizdas į centrinį altorių iš balkono

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kulvos Švč. Mergelės Marijos bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Kulvos Švč. Mergelės Marijos parapija
Lietuviška panegirika Žygimantui Vazai, pirmasis hegzametras lietuvių kalba, 1589 m.
**Panegirika** (gr. panēgyrikos – „šventiškas", „iškilmingas") – iškilminga, perdėtai ką nors šlovinanti kalba arba tokio pobūdžio literatūros kūrinys. Senovės graikų (Gorgijo, Lisijo, Isokrato) panegirikos – daugiausiai laidotuvių kalbos. Senovės romėnų (Plinijaus Jaunesniojo) panegirikose šlovinami gyvieji, dažniausiai imperatoriai.

Panegirika buvo populiari viduramžių, renesanso bei vėlesnėje (iki XVIII a.) literatūroje. Savita panegirikos rūšis – parodijinė panegirika (pvz. Erazmo Roterdamiečio „Pagiriamasis žodis kvailybei") žinoma nuo antikos laikų.

Nežinomo autoriaus hegzametru parašytas Zigmanto Vazos pasveikinimas (1589 m.) – seniausia išlikusi lietuvių panegirika. XVI–XVIII a. panegirikų parašė V. Daujotas-Labunauskis, P. Tarvainis, J. Hopneris, J. Lemanas. Panegirikos bruožų esama kai kuriuose XIX a. pr. poetų (A. Klemento, D. Poškos) eilėraščiuose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Panegerika*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2021-11-28.
2. 1 2 3  *Panegirika*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, VIII t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1981. T.VIII: Moreasas-Pinturikjas, 438 psl.
| Achalkalakisახალქალაქი |
| --- |
| *Achalkalakio panorama* |
|  |
| 

AchalkalakisAchalkalakis

41°24′0″ š. pl. 43°29′0″ r. ilg.﻿ / ﻿41.40000°š. pl. 43.48333°r. ilg.﻿ / 41.40000; 43.48333﻿ (Achalkalakis)Koordinatės: 41°24′0″ š. pl. 43°29′0″ r. ilg.﻿ / ﻿41.40000°š. pl. 43.48333°r. ilg.﻿ / 41.40000; 43.48333﻿ (Achalkalakis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+4) |
|  |
| **Valstybė** | Gruzijos vėliava Gruzija |
| **Regionas** | Samcchė-Džavachetija |
| **Rajonas** | Achalkalakio rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2014 m.) | 8 295  |
| **Altitudė** | 1 707 m |
|  |
| **Tinklalapis** | akhalkalaki.ge |
|  **Vikiteka** | Achalkalakis |

**Achalkalakis** (gruz. ახალქალაქი „Naujas miestas"; arm. Ախալքալաք, „Akhalkalak"') – nedidelis miestas pietinėje Gruzijos dalyje, Samcchė-Džavachetijos administraciniame regione, istorinėje Džavchetijos srityje.

Otomanų imperijos valdytas miestas po 1828–1829 m. Rusijos-Turkijos karo atiteko Rusijos imperijai.

Apie 93,8 % gyventojų – armėnai (2014 m.).

Miestas išsidėstęs taro dviejų Kuros upės baseino upių, kurios susijungia šiaurinėje miesto dalyje. Pietrytinėje dalyje yra didelė kalva, kurią gyventojai vadina „Tašvanka". Anksčiau apaugusią spygliuočiais kalvą gyventojai ekonomiškai sunkiais 1990 m. praretino. Šalia kalvos yra miesto kapinės.

Armėnų „Šventojo kryžiaus" cerkvė

Šaltiniai
---------

1. Cites & towns of Georgia
2. ↑  Cites & towns of Georgia
| **Agaricus campestris** |
| --- |
| Valgomasis pievagrybis (*Agaricus campestris*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Pievagrybiniai  *( Agaricaceae)* |
| Gentis: | Pievagrybis  *( Agaricus)* |
| Rūšis: | Valgomasis pievagrybis  *( Agaricus campestris)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Valgomasis pievagrybis** (*agaricus campestris*) – pievagrybinių (*Agaricaceae*) šeimos, pievagrybių (*Agaricus*) genties grybų rūšis.

Augavietės ir sezonas
---------------------

Auga grupėmis ar pavieniui nuo pavasario iki vėlyvo rudens pievose, ganyklose, soduose, pamiškėse, dirvonuose. Reikalinga trąši dirva.  

Auginamas ir dirbtiniu būdu šiltnamiuose visus metus.

Išvaizda ir savybės
-------------------

Vaisiakūniai vidutinio dydžio, balti, rusvėjantys. 

Kepurėlė 5–12 cm skersmens, išgaubtai paplokščia, smulkiai plaušuota, žvynuota, mėsinga, spalva pereinanti nuo baltos iki pilkšvos ar rusvos.  

Lakšteliai balkšvai rožiniai, rausvai rudi ar tamsiai rudi, prie koto nepriaugę.  

Kotas 5–8 × 1–2,5 cm, baltas, tuščiaviduris, su baltu žemyn nukreiptu žiedu, be išnaros.  

Sporos 7–9 × 4–5 μm.  

Trama mėsinga, balta, perlaužus parusvėja, švelnaus kvapo ir skonio.

Panašus į dirvinį pievagrybį, tik valgomojo pievagrybio vaisiakūniai smulkesni, paspaudus negelsvėja, trama aromatingesnė.

Literatūra
----------

**Lietuvos grybų atlasas**, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 213 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Valgomasis pievagrybis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Armoracia rusticana** |
| --- |
| Valgomasis krienas (Armoracia rusticana)Valgomasis krienas (*Armoracia rusticana*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Dilenijažiedžiai  *( Dilleniidae)* |
| Šeima: | Bastutiniai  *( Brassicaceae)* |
| Gentis: | Krienas  *( Armoracia)* |
| Rūšis: | Valgomasis krienas  *( Armoracia rusticana)* |

 |

**Valgomasis krienas** (*Armoracia rusticana*) – krienų genties (*Armoracia*) rūšis.

Valgomasis krienas kilęs iš Pietvakarių Azijos. Europoje auginamas nuo XII a.

Prieskoninis ir daržovinis augalas. Tarkuoti šakniastiebiai valgomi su mėsos, kiaušinių patiekalais, jų dedama į padažus, tarkuoti krienai įmaišomi su burokėliais, jų dedama į salotų užpilus ar majonezą. Krienams išskirtinį karčiai aštrų skonį bei kvapą suteikia gliukozidas sinigrinas ir garstyčių aliejus. Jauni lapai naudojami salotoms, subrendusių dedama į raugiamus agurkus.

Šaknyse ir lapuose yra daug vitamino C (apie 290 mg kilograme šaknų) ir fitoncidų. Šaknys ilgos, storos, mėsingos. Šaknyse gausu mineralinių druskų (kalio, kalcio, magnio, sieros, vario, fosforo, ir kt.).

Izotiocianatas augalui gamtoje tarnauja kaip natūrali apsauga nuo kenkėjų. Kadangi ši medžiaga žalinga ir pačiam augalui, ji saugoma kaip du atskiri junginiai – gliukozinolatas ir mirosinazės fermentas, kurie susijungia kenkėjui graužiant augalą. Tai labai nestabilus junginys, skyla esant 37 °C temperatūrai, todėl švieži krienai žymiai stipresnio skonio.

* Augalo iliustracijaAugalo iliustracija
* ŠakniastiebiaiŠakniastiebiai
* Tarkuoti krienai su burokėliaisTarkuoti krienai su burokėliais

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Krienas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2021-12-26.
| Arnasajaus draustinis |
| --- |
| IUCN Ia kategorija (gamtos rezervatas) |
| Druskingas ežeras Arnasajaus draustinyje Druskingas ežeras Arnasajaus draustinyje |
| **Vieta:** | Uzbekistanas (Džizako vilajetas) |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** | Džizakas |
| 

Žemėlapis rodantis Arnasajaus draustinis vietą.Arnasajaus draustinis

  |
| **Koordinatės:** | 40°48′0″ š. pl. 67°42′0″ r. ilg.﻿ / ﻿40.80000°š. pl. 67.70000°r. ilg.﻿ / 40.80000; 67.70000Koordinatės: 40°48′0″ š. pl. 67°42′0″ r. ilg.﻿ / ﻿40.80000°š. pl. 67.70000°r. ilg.﻿ / 40.80000; 67.70000 |
| **Plotas:** | 630 km² |
| **Įkurtas:** | 1977 m. |

**Arnasajaus valstybinis ornitologinis draustinis** (uzb. *Arnasoy davlat ornitologiya buyurtma hududi*) – saugoma gamtos teritorija Uzbekistane, Džizako vilajete, pietrytinėje Kyzylkumų dykumos dalyje, 60 km nuo Džizako. Draustinis įsteigtas 1977 m. su tikslu apsaugoti ir tyrinėti Kyzylkumų gamtinius kompleksus.

Arnasajaus draustinis driekiasi Nurato kalnagūbrio šiaurinėje pašlaitėje, apima ten esančių Arnasajaus įdubų grupę. Įrengus Čardaros tvenkinį, dalis Syrdarjos vandens pradėjo plūsti į šias įdubas ir jas užliejo vandeniu. Gausu druskožemių, šlapynių, laikinų upių ir ežerų. Augalija daugiausia efemerinė, vyrauja kulkšnės, dygliažolės, druskės, pavasarį žydi tulpės. Gausu vandens paukščių (didysis baltasis garnys, pilkasis garnys, įvairios antys, didysis kormoranas, rožinis pelikanas, girnovė), pakrančių krūmynuose gyvena ondatros, šernai, šakalai, barsukai, vilkai, krūmyninės katės, toliau dykumoje yra graužikų, roplių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 38
2. ↑
| **Cantharellus cibarius** |
| --- |
| Valgomoji voveraitė (*Cantherellus cibarius*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Eilė: | Voveraitiniečiai  *( Cantharellales)* |
| Šeima: | Voveraitiniai  *( Cantharellaceae)* |
| Gentis: | Voveraitė  *( Cantharellus)* |
| Rūšis: | Valgomoji voveraitė  *( Cantharellus cibarius)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Valgomoji voveraitė** (*Cantharellus cibarius*) – voveraičių (*Cantharellus*) genties grybų rūšis. Valgomoji voveraitė liaudiškai dar vadinama **voveruška**, **gaidelis**, **lepeška**.

Auga mišriuose, ypač spygliuočių miškuose, dažnai aptinkama samanose po pušimis ir eglėmis. Didelėmis grupėmis randama tik kalvotose vietovėse.

Kepurėlė mėsinga, jaunų grybų iškili, senų − piltuvėliška, skiltėtais padrikai išsilanksčiusiais kraštais. Kepurėlės spalva paprastai sodrios geltonos, kartais oranžiniai ar šviesiai geltonos spalvos.

Lakšteliai šakoti, klosčių pavidalo, kotu toli nuaugę žemyn. Spalva tokia pati kaip kepurėlės. Kotas trumpas ir tvirtas, ties pagrindu smailėjantis, viršuje išplatėja ir pereina į kepurėlę, spalva tokia pati kaip kepurėlės. Trama kompaktiška, koto trama plaušinga, Perpjovus matyti, kad kraštuose trama geltona, o labiau į vidų palkšva. Grybas vaisių kvapo ir ryškaus malonaus skonio, kartais gali būti aitrokas.

Auga nuo liepos iki spalio ar lapkričio. Populiarus valgomas grybas, beveik nekirmija. Vartojamas šviežias, džiovintas, sūdytas, šaldytas, smulkintas į miltus. Tramoje nemažai sunkiai virškinamo chitino, todėl grybą patariama labiau susmulkinti. Jaunose voveraitėse daug tiamino (vitamino B1).

* 
* 
*

Literatūra
----------

* GRYBAI, Etorė Bielis, Mūsų knyga, 2004, ISBN 9955-573-65-1, p. 176

1. ↑  Vincentas Urbonas. *Grybai*. Vilnius: Mokslas, 1986. p. 73.



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Valgomoji voveraitė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Karoliniai žiedai
Karolinis žiedas ausyje. 
**Karolinis žiedas** (angl. *captive bead ring, CBR*, *ball closure ring, BCR*, *captive hoop* ar *captive ball ring*) – vienas dažniausių kūno įvėrinių, sudarytas iš žiedo su spraga, kurią užpildo karolis. Karolis šonuose turi įdubimus, į kuriuos glaudžiai įeina žiedo galai. Dažniausiai karolis būna pergręžtas kiaurai.

Karolis metaliniame žiede laikosi, nes žiedas būna įspaustas ir neatsilenkia dėl stangrumo. Šio įvėrinio žiedas dažniausiai būna pagamintas iš chirurginio nerūdijančiojo plieno arba iš niobio, titano. Karolis būna pagamintas iš tokio paties metalo, bet dažnai jis būna stiklinis ar keraminis, iš organinio stiklo ar brangiojo ar pusbrangio akmens.

Karoliniai žiedai yra populiarūs įvėriniai, nes:

* Juos nesunku išimti, tam tereikia kiek atlenkti žiedą ir išimti karolį. Bet tuo pačiu metu karolis žiede pakankamai tvirtai laikosi ir neiškrenta.
* Dėl žiedo ir karolio aptakumo šis įvėrinys nekabina audeklo (drabužių, minkštųjų baldų), neįsipina plaukų. Dėl nekliuvimo karoliniai žiedai yra patogūs įvėriniai nešioti, ypač kol gyja įvėriniui padaryta skylutė. Tiesa, dėl žiediškos formos gali sukiotis ir dirginti gyjančią žaizdą. Todėl dažnai gyjančioms skylutėms dar tinkamesniais įvėriniais laikomi hanteliukai.

Galerija
--------

* Keli įvėriniai, o apatinis kairėje – karolinis žiedas.Keli įvėriniai, o apatinis kairėje – karolinis žiedas.
* Žiedo praskėtimo plokščiareplėsŽiedo praskėtimo plokščiareplės
* Žiedo užspaudimo plokščiareplėsŽiedo užspaudimo plokščiareplės

Nuorodos
--------

* Piercing problems
| **Arnošt Muka** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1854 m. kovo 10 d.Vulki Vosykas, Lužica, Vokietija |
| Mirė | 1932 m. spalio 10 d. (78 metai)Baucenas, Lužica, Vokietija |
|  |
| Veikla | pedagogas, visuomenininkas, slavistas |
|  |
| Alma mater | Leipcigo universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Arnošt Muka |

Arnošto Mukos ir Loskos Mukovos kapas Baucene
**Arnoštas Muka** (sorb. *Arnošt Muka*, vok. *Ernst Mucke*, 1854 m. kovo 10 d. Vulki Vosyko k. Lužica, Vokietija – 1932 m. spalio 10 d. Baucenas, Lužica, Vokietija) – sorbų pedagogas, visuomenininkas, slavistas. Sorbų muziejaus ir Sorbų namų Baucene įkūrėjas.

Biografija
----------

Laikomas vienu iškiliausių XIX ir XX a. sorbų humanistų, žymiai prisidėjusiu prie sorbų tautinės savimonės susidarymo. 1874–1879 m. mokėsi Leipcigo universitete, kur studijavo klasikinę filologiją ir slavistiką. 1875 m. sorbų gimnazistams surengė pirmąją festivalinę stovyklą „Susitikimas" (a. sorb. *Schadźowanka*, žem. sorb. *Schadowanka*). Nuo 1879 m. dirbo mokytoju Citau (Žitavoje), o vėliau – Bauceno gimnazijoje. Nuo jaunų dienų dalyvavo kultūriniame ir moksliniame sorbų judėjime. Organizacijų „Societas Slavica Budissenensis" ir „Maśica Serbska" narys.

1882–1886 m. buvo žurnalo „Łuzica" redaktorius, o 1884–1932 m. redagavo „Časopis Maćicy Serbskeje" („Maśica Serbska" žurnalą). Šiame žurnale 1884–1886 m. publikavo demografinį tyrimą „Statistikа Łužiskich Serbow", kuriame pateikė statistinius duomenis apie sorbų skaičių, gyvenamąsias vietas, socialinę struktūrą ir išsilavinimo lygį.

Jo atkaklumo ir organizacinio talento dėka 1904 m. Baucene pavyko atidaryti Sorbų namus. Be to, A. Muka stengėsi įsteigti Sorbų muziejų. Jis buvo ne vienos akademijos ir mokslo draugijos narys (taip pat buvo išrinktas Sankt Peterburgo mokslų akademijos nariu korespondentu). Keliaudamas po Aukštutinę ir Žemutinę Lužicas tyrė sorbų kalbas, folklorą ir kultūrinį paveldą. A. Muka yra daugybės didelę įtaką sorbų šviesuomenei padariusių mokslinių darbų autorius. Pasisakė prieš vokietinimą. Už tautinę veiklą Vokietijos valdžios buvo du kartus ištremtas į Vokietijos gilumą. 

Palaidotas Taucherio kapinėse Baucene.

Bibliografija
-------------

* *Szczątki języka połabskiego Wendów Luneburskich,* [in:] Materiały i prace Komisyi językowej Akademii Umiejętności w Krakowie, t. I, Kraków 1904, s. 313—569.
* *Historische und vergleichende Laut — und Formenlehre der niedersorbischen (niederlausitzisch — wendischen) Sprache*, Lipsk 1891
* *Słownik dolnoserbskeje rěcy a jeje narěcow*, St. Petersburg — Praga 1911
* *Statistika łužiskich Serbow*, 1980.

Išnašos
-------

1. ↑  Dodawki k statisticy a etnografiji łužickich Serbow II Archyvuota kopija 2015-09-24 iš Wayback Machine projekto. Časopis Maćicy Serbskeje, 1900, p. 80 — 103
2. ↑  Информация на сайте ИС АРАН

Literatūra
----------

* Гугнин А. А. Введение в историю серболужицкой словесности и литературы от истоков до наших дней, Российская академия наук, Институт славяноведения и балканистики, научный центр славяно-германских отношений, М. 1997, стр. 19, 50, 70, 106—107, 110, 120—121, 123—124, 127, 130, 132—133, 136, ISBN 5-7576-0063-2
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Trevelinas*Trevelin* |
| --- |
| *Miesto gatvė žiemą* |
|  |
| 

TrevelinasTrevelinas

43°05′0″ p. pl. 71°28′0″ v. ilg.﻿ / ﻿43.08333°š. pl. 71.46667°r. ilg.﻿ / 43.08333; 71.46667﻿ (Trevelinas)Koordinatės: 43°05′0″ p. pl. 71°28′0″ v. ilg.﻿ / ﻿43.08333°š. pl. 71.46667°r. ilg.﻿ / 43.08333; 71.46667﻿ (Trevelinas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Argentinos vėliava Argentina |
| **Provincija** | Čubuto provincija Čubuto provincija |
| **Departamentas** | Futaleufu departamentas |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 7 908  |
| **Altitudė** | 385 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Trevelinas |

**Trevelinas** (isp. *Trevelin*) – miestelis Argentinoje, Čubuto provincijos vakaruose, į pietvakarius nuo Eskelio, Andų pašlaitėje, prie Persėjo upės. Verčiamasi gyvulininkyste, žuvininkyste, turizmu (žvejyba, poilsis prie aplinkinių ežerų ir upelių, netoliese prasideda Alerseso nacionalinis parkas). Į pietus nuo Trevelino yra Futaleufu hidroelektrinė.

Istorija
--------

Trevelinas nuo 1885 m. velsiečių įkurtos Spalio 16-osios kolonijos (*Valle 16 de Octubre, Bro Hydref*) centras. 1902 m. dėl vietovės kilo ginčas su Čile, bet gyventojai pasisakė už prisijungimą prie Argentinos. 1918 m. pastatytas malūnas, nuo jo kilo miesto pavadinimas (iš velsiečių k. „malūno kaimas").