recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| ***Bubės mergina*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | La ragazza di Bube |
| Kilmės šalis |  Italija Prancūzija |
| Režisierius | Luigi Comencini |
| Kompozitorius | Carlo Rustichelli |
| Metai | 1963 |
| Žanras | kriminalinė drama |
| Trukmė | 111 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Bubės mergina** (it.  *La ragazza di Bube*) – 1964 m. Italijoje sukurta drama.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Claudia Cardinale – Mara
* George Charikis – Arturas (Bubė)
* Marc Michel – Stefanas
* Dany Paris – Liliana
* Monique Vita – Ines

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

1944 m. sąjungininkų kariuomenė baigia išvaduoti Italiją nuo fašistų. Arturas, pravarde Bubė, lanko žuvusio kovos draugo partizano šeimą, kur susipažįsta su šio seserimi Mara – smarkia, savarankiška mergina. Tarp jų įsiplieskia simpatija, tačiau vėliau Bubė netyčia nužudo žmogų ir yra priverstas bėgti iš šalies. Negaudama iš šio jokių žinių, Mara persikelia gyventi į miestą, pradeda susitikinėti su Stefanu, kai sužino, kad Bubė yra suimtas iš laukia teismo. Nors šiam gresia 14 metų kalėjimo, Mara nusprendžia palikti Stefaną ir laukti savo mylimojo.

Pagrindiniai apdovanojimai
--------------------------

* Berlyno kino festivalis – Auksinis lokys (nominacija)
* Nastro d’Argento – geriausia aktorė (C. Cardinale)
| **Michał Hórnik** |
| --- |
|  |
| M. Hornikas 1884 m. |
| Gimė | 1833 m. rugsėjo 1 d.Rėkelvicas, Saksonija, Vokietija |
| Mirė | 1894 m. vasario 22 d. (60 metų)Baucenas, Saksonija, Vokietija |
|  |
| Veikla | katalikų kunigas, kalbininkas, vertėjas |
|  |
| Alma mater | Prahos universitetas |

**Michalas Hornikas** (a. sorb. *Michał Hórnik*, vok. *Michael Hornig* 1833 m. rugsėjo 1 d. Rėkelvicas, Saksonija, Vokietija – 1894 m. vasario 22 d. Baucenas, Saksonija, Vokietija) – sorbų katalikų kunigas, vienas svarbiausių XIX a. sorbų literatūros propaguotojų, kalbininkas, vertėjas.

Biografija
----------

M. Hornikas lankė gimnaziją Baucene ir Prahoje, o nuo 1853 iki 1856 m. Prahos universitete studijavo katalikų teologiją ir slavistiką. Į kunigus buvo įšventintas 1856 m. rugsėjo 24 d. Nuo 1856 iki 1889 m. Baucene buvo kapelionas ir klebonas, o nuo 1889 m. ėjo Bauceno katedros kapitulos kanauninko pareigas. 1861 m. rugpjūčio 28 d. M. Hornikas tapo Aukštutinės Lužicos mokslų draugijos nariu.

Jis pasisakė už didesnį sorbų bendradarbiavimą, nesvarbu, ar jie būtų katalikai, ar protestantai, aukštutiniai sorbai ar žemutiniai. Kadangi jis buvo sorbas, jautėsi labai artimas slavų tautoms, bet visų pirma Vokietijoje gyvenantiems lenkų ir čekų darbininkams, M. Hornikas stengėsi juos palaikyti kovoje su socialine nelygybe ir sunkumais.

Veikla
------

Jis buvo katalikiško laikraščio „Katolski Posoł" (1863) steigėjas, šis laikraštis leidžiamas iki šių dienų, taip pat M. Hornikas buvo svarbus kasmėnesinio ūkinio laikraščio „Serbski Hospodar", pradėto leisti 1881 m. autorius. Su K. Pfūlu ir H. Zeileriu redagavo „Lužitėnų–sorbų žodyną" – „Łužiski serbski słownik" (1866). 1884 M. Hornikas ir lenkų istorikas V. Boguslavskis publikavo „Sorbų tautos istoriją" („Historija Serbskeho naroda"). J. Lusčanskio padedamas jis į katalikišką (šiuolaikiškesnę) aukštutinių sorbų kalbos versiją išvertė „Naująjį Testamentą". Savo darbu M. Hornikas įnešė didelį indėlį į aukštutinių sorbų kalbos norminimą.

Išnašos
-------

1. ↑  Лаптева Л. П. Кунце П. *История серболужицкого народа* (PDF). p. 15.
2. ↑  ред. Ю. Б. Виппер, ed. (1991). „Литература второй половины XIX в. (ред. И. А. Бернштейн)". *История мировой литературы. — В 9 т.* **7**. М.: Наука. pp. 517—518. ISBN 5-02-011439-1.
3. ↑  Ермакова М. И. (1994). „Функционирование серболужицкого языка". *Язык. Этнос. Культура*. М. pp. 151—165.

Literatūra
----------

* Manfred Thiemann (Hrsg.): *Sorben. Ein kleines Lexikon* = *Serbja*. Domowina-Verlag, Bautzen 1989, ISBN 3-7420-0405-0.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Grimavimo pavyzdys
 *Kitos reikšmės – Grimas (reikšmės).*
**Grimas** (sen. it. *grimo* 'raukšlėtas') – aktoriaus veido bruožų pakeitimas teatre, taip pat – tam reikalingi reikmenys (specialūs dažai, klijai, perukai, dirbtiniai ūsai, barzdos, nosys, apgamai, veido formą keičiantys priedai ir kt.).

Grimo naudojimas teatre priklauso nuo spektaklio meninių ypatumų, aktoriaus sumanymo, režisieriaus koncepcijos, spektaklio meninio apipavidalinimo.

Grimo dažų rinkinys
Grimo pradžia gali būti laikomas liaudies apeigų ir žaidimų dalyvių išvaizdos keitimas tradicinėje kultūroje. Tradicinis grimas būdingas kai kurioms kinų, indų, japonų teatrų formoms, kurios susijusios su senoviniais ritualais.
  
Viduramžių Europos artistai (skomorochai, žongliruotojai) dažydavo veidus augaliniais dažais, suodžiais. Primityvų realistinį grimą naudodavo viduramžių misterijų (XV–XVI a.) dalyviai.
  
Klasicizmo teatras sukūrė idealizuotą, apibendrintą grimą. XVIII a. antroje pusėje imta kurti išraiškingą, individualų grimą, kuris suklestėjo teatre kartu su realizmu. Pvz. Rusijos teatre realistinio grimo, atspindinčio individualybę ir kai kuriuos socialinius bruožus, prireikė aktoriams, vaidinusiems N. Gogolio, A. Ostrovskio pjesėse. Rusų teatre grimui didelę reikšmę teikė K. Stanislavskis. Rusų teatruose atsirado nauja specialybė – dailininkai grimuotojai.

Grimas kinematografe ir televizijoje
------------------------------------

Kino grimas turi savo specifiką. Jis turi būti suderintas su operatorių galimybėmis, su kino juostų, dabar – skaitmeninės technikos jautrumu, skiriamąja geba, apšvietimu.
  
Nespalviniame kine grimas buvo paremtas monochromine skale, šešėlių žaismu. Spalviniame kinematografe labai padidėjo atspalvių svarba. Spalvos ne tik koreguoja išvaizdą, bet ir didina raiškos galimybes. Stambūs planai reikalauja labai kruopštaus grimuotojų darbo.
  
Kruopštumo svarba darosi itin didelė įsigalint didelės raiškos televizijai. Dabar grimas turi būti itin nepriekaištingas.
**Motiejus Lozoraitis** (1866 m. sausio 17 d. Baltrušiai, Griškabūdžio valsčius – 1907 m. liepos 31 d. Kaunas) – Lietuvos teisininkas, visuomenės veikėjas, varpininkas.

Biografija
----------

Sūnus Stasys Lozoraitis. 1889 m. baigė Maskvos universitetą, studijuodamas priklausė Maskvos lietuvių studentų draugijai. Bendradarbiavo „Šviesoje". 1889–1898 m. Mintaujos gimnazijoje stažavosi teismo kandidatu, pirmasis iš lietuvių tapo advokatu. 1889 m. liepos 23 d. jo tėviškėje įvykusio II varpininkų suvažiavimo pirmininkas. Rėmė „Varpo" ir „Ūkininko" leidybą pinigais. 1890–1895 m. – Literatiškosios komisijos narys. 1890–1893 m. „Varpo" politinio skyriaus vedėjas.

Visuomeninė veikla
------------------

Buvo nuosaikusis varpininkas. 1890–1896 m. jo straipsniai darė įtaką Lietuvos visuomeninės minties raidai – jis buvo už socializmą, pasiekiamą evoliucijos, reformų būdu, nepritarė revoliucijai. Spręsdamas visuomeninius klausimus laikėsi vokiečių istorinės mokyklos metodologijos. Manė, kad Lietuvai svarbu plėtoti švietimą ir šitaip didinti žemės ūkio darbo našumą. 1895 m. Sankt Peterburge Rusijos geografų draugijos susirinkime perskaitė lietuvių spaudos draudimą smerkiantį pranešimą „Lietuviai ir rusiškas raidynas" (išspausdintas laikraščio „Živaja Starina" 1895, Nr. 3/4 ir „Varpe" 1896, Nr. 7). 1895 m. su A. Sketeriu prašė Rusijos administracijos leisti steigti Mintaujoje lietuvių savaitraštį „Artojas". Nuo 1898 m. advokatas Kaune.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Motiejus Lozoraitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 645 psl.
Koordinatės: 56°15′11″š. pl. 24°32′38″r. ilg.﻿ / ﻿56.253121°š. pl. 24.543781°r. ilg.﻿ / 56.253121; 24.543781

 *Kitos reikšmės – Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia.*

|  Smilgių Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Panevėžio |
| **Dekanatas** | Biržų |
| **Savivaldybė** | Biržų rajonas |
| **Gyvenvietė** | Smilgiai (Biržai) |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 1942 m. |
| **Stilius** | neoklasicizmas |

**Smilgių Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Smilgių kaime, 8 km į šiaurės vakarus nuo Likėnų. Turi neoklasicizmo bruožų.

Istorija
--------

Apie 1757 m. bajoras Karolis Ciolkovičius Smilgių bajorkaimyje pastatė koplyčią. Šiai suirus, 1862 m. nupirkta nenauja Pabiržės kapų koplyčia ir, pakeitus supuvusius sienojus, pastatyta Smilgiuose. Įrengti 3 altoriai, tačiau pamaldos joje būdavo tik retkarčiais.

1915 m. liepos mėn. Smilgiuose apsigyveno kunigas Florijonas Juknevičius. Jis čia laikė pamaldas, pastatė prieglaudą, svirnelį. 1919 m. iškeltas. Žmonės prašė įsteigti parapiją. Smilgių kaimas bažnyčiai skyrė 15, o Toliūnų – 3 dešimtines žemės. Nors vyskupas parapijos neįsteigė, tačiau 1920 m. paskyrė kitą kunigą. Parapijos teisės suteiktos 1931 m. spalio 24 d.

Po 1936 m. pradėta ruoštis naujos mūrinės bažnyčios statybai. 1939 m. išmūryti pamatai, 1941 m. – pastatyta bažnyčia, įrengta 1942 m. ir tų pačių metų birželio 22 d. vyskupo Kazimiero Paltaroko konsekruota.

Architektūra
------------

Bažnyčia turi neoklasicizmo bruožų, stačiakampio plano, vienabokštė.

* 
* Galinis fasadas
* Viduje
* Atminimo lenta

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Smilgių Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Parapijos puslapis Archyvuota kopija 2008-03-20 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 55°48′10.55″ š. pl. 24°0′58.59″ r. ilg.﻿ / ﻿55.8029306°š. pl. 24.0162750°r. ilg.﻿ / 55.8029306; 24.0162750

|  Smilgių šv. Jurgio bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Panevėžio |
| **Dekanatas** | Panevėžio |
| **Savivaldybė** | Panevėžio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Smilgiai |
| **Adresas** | Panevėžio g. 18a |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1764 m. |
| **Stilius** | barokas |

 *Kitos reikšmės – Šv. Jurgio bažnyčia.*
**Smilgių šv. Jurgio bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Smilgių miestelyje, prie Panevėžio-Pakruojo kelio.

Istorija
--------

Šeduvos seniūnijos inventoriuje 1645 m. minima Smilgių bažnyčia ir 2 valakai klebonijos žemės. 1655 m. bažnyčiai dovanotas Gikonių kaimas su 17 valakų ir Čelkių kaimas su 6 valakais žemės. 1677 m. bažnyčiai dar priklausė Matarakų kaimas. Kunigo Jurgio Jakševičiaus rūpesčiu 1690 m. bažnyčia perstatyta.

1761 m. ji buvo sena ir netinkama naudoti. Klebonas Antanas Vaitelis, remiamas grafo Jono Jurgio Flemingo, 1764 m. pastatė naują bažnyčią. Statybai buvo naudojami pušiniai rąstai, tąšyti kirviais. Sienos suręstos sujungiant rąstus per išpjovas. Joje 1768 m. buvo 6 altoriai. 1820 m. klebonija turėjo 33 valakus žemės. 1858 m. perstatytas fasadas ir bokštai.

1873 m. klebono prelato J. Rodavičiaus (Smilgiuose 1869–1885 m.) rūpesčiu suveržtos bažnyčios sienos, perdažytas vidus, pertvarkyti altoriai, perlydyti varpai. Lietuviškos spaudos draudimo laikais kunigas M. Opulskis platino knygas, maldaknyges. Kunigas Domininkas Tuskenis-Tuskevičius 1896 m. įkūrė slaptą bibliotekėlę. 1919 m. ji perduota pavasarininkų kuopai. Kunigas dekanas Petras Kuzmickas po 1983 m. suremontavo bažnyčią, įvedė šildymą.

Architektūra
------------

Pastatas yra medinis, su 2 zakristijomis ir viškomis. Bažnyčios interjeras įrengtas pagal baroko epochos stilių. Didysis altorius su medinėmis skulptūromis pasižymi rokoko formomis. Bažnyčia barokinė, kryžminio plano (28 × 18 m), halinė, su trisiene apside, dvibokštė. Vidus 3 navų. XIX a. pabaigoje buvo pastatyta originali bažnyčios varpinė. Spaudos draudimo metais Smilgių bažnyčia prisidėjo prie tautiškumo puoselėjimo. Varpinėje knygnešiai slėpdavo lietuviškąją spaudą.

Bažnyčioje yra Povilo Puzino (1907–1967) tapytų paveikslų.

Galerija
--------

* Smilgių bažnyčiaSmilgių bažnyčia
* Bažnyčios profilisBažnyčios profilis
* 2009 m.2009 m.
* 2013 m.2013 m.
* ŠventoriujeŠventoriuje
* Varpinė ir koplytstulpisVarpinė ir koplytstulpis
* Smailės kryžiusSmailės kryžius

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Smilgių šv. Jurgio bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Dekanato informacija
* Smilgių šv. Jurgio bažnyčia
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Laoso žemėlapis
**Laosas** – valstybė pietryčių Azijoje, neturinti priėjimo prie jūros. Šalies geografija pasižymi tankiais miškais ir raižytais kalnais. Aukščiausias iš jų laikomas Bia kalnas, kuris siekia 2 819 m virš jūros lygio. Per Laosą teka viena didžiausių pasaulio upių Mekongas, kuris sudaro didžiąją dalį sienos su Tailandu. Tuo tarpu rytinę šalies sieną su Vietnamu sudaro Anamo kalnai.

Šalyje vyrauja tropinis ir musoninis klimatas. Nuo gegužės iki lapkričio mėnesio būna lietingasis sezonas, o nuo gruodžio iki balandžio – sausas. Vietiniai teigia, kad jų šalyje yra trys metų laikai – lietingas, šaltas ir karštas.

Šalies sostinė ir didžiausias miestas yra Vientianas. Kiti didesni miestai – Luangprabangas, Savanaketas ir Paksė.

1993 m. šalies vyriausybė paskelbė 21 % šalies teritorijos saugoma.

Šalis priklauso regionui, vadinamam Auksiniu trikampiu. Šalyje auginamos opijaus aguonos. Iš šio regiono (kartu su Mianmaru ir Tailandu) pasklinda du trečdaliai pasaulio heroino.

**Iškasenos**:  
Laose išgaunama daugiausiai šios naudingos iškasenos: mediena, vandens energija, gipsas, alavas, auksas ir brangakmeniai.

Topografinis Laoso žemėlapis
**Žemės naudodjimas**:  

* ariama žemė: 3 %
* javai: 0 %
* ganyklos 3 %
* miškai ir pievos: 54 %
* kita: 40 % (1993 m.)

Drėkinama žemė – 1 250 km²

**Plotas:**
  
*viso:* 236,800  km²
  
*sausuma:* 230,800  km²
  
*vanduo:* 6,000  km²

**Pasienio ruožai:**
  
*viso:* 5,083  km
  
*šalys kaimynės:* Mianmaras 235 km, Kambodža 541 km, Kinija 423 km, Tailandas 1,754 km, Vietnamas 2,130 km

**Kranto linija:** 0  km (apsupta žemės)

  
*žemiausias taškas:* Mekongas 70 m
  
*aukščiausias taškas:* Bia kalnas 2 817 m

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RAzijos šalių geografijos |
| --- |
|  |
| 
Afganistanas | Armėnija | Azerbaidžanas | Bahreinas | Bangladešas | Butanas | Brunėjus | Filipinai | Gruzija | Indija | Indonezija | Irakas | Iranas | Izraelis | Japonija | Jemenas | Jordanija | Jungtiniai Arabų Emyratai | Kambodža | Kataras | Kazachstanas | Kinija | Kipras | Kirgizija | Kuveitas | Laosas | Libanas | Malaizija | Maldyvai | Mianmaras | Mongolija | Nepalas | Omanas | Pakistanas | Pietų Korėja | Rytų Timoras | Rusija | Saudo Arabija | Singapūras | Sirija | Šiaurės Korėja | Šri Lanka | Tadžikija | Tailandas | Taivanas | Turkija | Turkmėnija | Uzbekija | Vietnamas  |

 |
| **Kogia breviceps** |
| --- |
| Nykštukinis kašalotas (*Kogia breviceps*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Banginiai  *( Cetacea)* |
| Pobūris: | Dantytieji banginiai  *( Odontoceti)* |
| Šeima: | Nykštukiniai kašalotai  *( Kogiidae)* |
| Gentis: | *Kogia*  *( Kogia)* |
| Rūšis: | Nykštukinis kašalotas  *( Kogia breviceps)* |

 |
| Binomas |
| ***Balaenoptera edeni***Blainville, 1838 |
| Nykštukinio kašaloto paplitimo arealas |

**Nykštukinis kašalotas** (*Kogia breviceps*) - viena iš nykštukinių kašalotų (*Kogiidae*) šeimos rūšių.

Gyvenimo būdas
--------------

Nykštukinio kašaloto dydžio palyginimas su žmogaus ūgiu
Paplitęs šiltuose šelfiniuose Pasaulinio vandenyno vandenyse. Retai matomas, kadangi linkęs laikytis toliau nuo kranto, atvirose jūrose, be to, juda lėtai, nekeldamas bangų, atsargiai iškilęs į paviršių, laiką leidžia taip pat beveik nejudėdamas. Nesiartina prie laivų. Kadangi atviroje jūroje sunkiai identifikuojamas, praktiškai neturima tikslesnių populiacijos skaičių. Bandymai gyvūną išlaikyti akvariume baigdavosi nesėkmingai, nes jis po 2-3 parų nugaišdavo.

Biologija
---------

Dėl „slapto" gyvenimo būdo jo biologija palyginti mažai ištirta. Nykštukinis kašalotas išoriškai ir savo elgesiu labai panašus į savo giminaitį mažąjį nykštukinį kašalotą (*Kogia sima*), kuris yra kiek mažesnis ir turi pastebimai didesnį nugaros peleką. Nykštukinis kašalotas išauga iki 2,4–3,3 m ūgio, 300–400 kg svorio. Patinai paprastai stambesni už pateles. Nuo kitų kašalotų išsiskiria savo kūno forma, būdinga delfinams, nedidele užapvalinta galva, sudarančia 15 % kūno ilgio. Kaip ir kiti kašalotai, galvos priekyje turi spermacetinį organą. Minta galvakojais moliuskais, žuvimis, krevetėmis. Pastebimi pavieniui ar nedidelėse grupėse. Kaip ir jų giminaičiai, išgąsdinti ar užpulti, gindamiesi paskleidžia tamsiai raudoną skystį.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Nykštukinis kašalotas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Nykštukinis kašalotas
* Nykštukinis kašalotas
| Medanas*Medan* |
| --- |
|        |
| *Miesto panorama* |
|  |
| 

MedanasMedanas

3°35′0″ š. pl. 98°40′0″ r. ilg.﻿ / ﻿3.58333°š. pl. 98.66667°r. ilg.﻿ / 3.58333; 98.66667﻿ (Medanas)Koordinatės: 3°35′0″ š. pl. 98°40′0″ r. ilg.﻿ / ﻿3.58333°š. pl. 98.66667°r. ilg.﻿ / 3.58333; 98.66667﻿ (Medanas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+7) |
|  |
| **Valstybė** | Indonezijos vėliava Indonezija |
| **Provincija** | Šiaurės Sumatra |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 2 097 610  |
| **Plotas** | 265 km² |
| **Tankumas** (2010) | 7 916 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Medanas |

**Medanas** (indonez. *Medan*) – trečiasis pagal dydį Indonezijos miestas, didžiausias Sumatros salos miestas. 2 097 610 gyventojų (2010 m.). Išsidėstęs prie Delio (*Deli*) upės pietryčių Sumatroje. Medano uostas yra Belavanas (*Belawan*), apie 20 km į šiaurę link Malakos sąsiaurio. Yra Delio sultono rūmai, kuriuos pastatė olandai XIX a. didelė mečetė, tabako tyrimų centras. 1952 m. įkurtas Šiaurės Sumatros universitetas, yra ir Šiaurės Sumatros islamo unviersitetas. Geležinkeliu Medanas susisiekia su apylinkėmis; yra oro uostas. Lengvoji pramonė (plytos, kailiai, įrengimai). Netoliese yra dujų ir naftos telkiniai.

Istorija
--------

XIX a. pab. Medanas tapo svarbus dėl to, kad jo apylinkėse auginama daug žemės ūkio kultūrų: tabako, arbatos, kaučiuko ir kt. 1886 m. olandai Medaną paskelbė miestu. Čia atsikėlė daug kinų prekeivių, plantacijų darbuotojų. Antrojo pasaulinio karo metu buvo okupuotas japonų, po to tapo Rytų Sumatros provincijos administraciniu centru.

Sportas
-------

* PSMS Medan futbolo klubas,
* „Teladan" stadionas.

Galerija
--------

* Medanas apie 1900 m.Medanas apie 1900 m.
* Medanas tarp 1918 ir 1919 m.Medanas tarp 1918 ir 1919 m.
* Medano gatvė naktįMedano gatvė naktį
* Miesto vaizdasMiesto vaizdas
* Tirtanadi bokštasTirtanadi bokštas
* 
* Medano vaizdas, 2010 m.Medano vaizdas, 2010 m.
* Medano vaizdas, 2012 m.Medano vaizdas, 2012 m.

Šaltiniai
---------

1. INDONESIA: North Sumatra Province, *citypopulation.de*
2. ↑  INDONESIA: North Sumatra Province, *citypopulation.de*
3. INDONESIA: North Sumatra Province, *citypopulation.de*
4. ↑  INDONESIA: North Sumatra Province, *citypopulation.de*

Nuorodos
--------

* google.com / Medan, Medan City, North Sumatra, Indonesia (žemėlapis)
| **Kristupas Potockis** |
| --- |
| Potockiai |
| Herbas "Pilawa" |
| Herbas "Pilawa" |
|  |
| Gimė | 1600 m. |
| Mirė | 1675 m. (~75 metai) |
| Tėvas | Andžejaus Potockio |
| Motina | Katerina Bučacka-Tvorovskytė |
| Sutuoktinis (-ė) | Elena Valavičiūtė, Ana Dunina-Rajeckaitė |

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Kristupas Potockis** (apie 1600–1675) – LDK valstybinis veikėjas, Lietuvos didysis taurininkas (1645–1646 m.), Lietuvos didysis pastalininkis (1646–1653 m.), Lietuvos didysis stalininkas (1653–1658 m.), LDK raikytojas (1658–1661 m.), Lietuvos pataurininkis (1661–1675 m.), Lietuvos Tribunolo maršalka (1662, 1673 m.).

Biografija
----------

Lenkijos magnatų Potockių giminės atstovas, herbo „Piliawa" savininkas. Kamenecko kašteliono Andžejaus Potockio (apie 1552–1609) nuo antros santuokos su Katerina Bučacka-Tvorovskyte vyresnysis sūnus.

Kilo iš Potockių giminės, kuri, iš esmės, užėmė valstybines pareigybes Lenkijos karalystėje. Per santuoką su Eleną Valavičiūte gavo valdyti Sidrą, Gardino paviete, Golvčino ir Naujojo Bychovo miestus, Taimanovo kaimą, Oršos paviete. Jam priklausė Zdzitaveco kaimas Bresto vaivadijoje.

1645 metais Kristupas Potockis gavo LDK taurininko pareigybę, 1646 metais tapo Lietuvos didžiuoju pastalininkiu. 1653 metais buvo paskirtas LDK stalininku, 1658 metais jį paskyrė Lietuvos didžiuoju raikytoju, 1661 metais tapo LDK pataurininkiu. 1662 ir 1673 metais du kartus buvo renkamas Lietuvos Tribunolo maršalka. Tip pat jį rinko pasiuntiniu į seimus.

Kristupas Potockis dalyvavo Chmelnickio sukilime, 1649 metais dalyvavo Loevo mūšyje. Karinių kampanijų 1654–1655 metais dalyvis, Rusijos-Lenkijos (1654–1667) karo metu. Buvo susijęs su Jonušu ir Boguslavu Radvilomis, bet atsisakė pasirašyti Kėdainių uniją su Švedija.

Išpažino kalvinizmą.

Šeima
-----

Apie 1643 metus vedė Eleną Valavičiūtę (m. 1649), Lietuvos didžiojo taurininko Petro Valavičiaus (m. 1624) ir Barboros Sapiegaiės, LDK taurininko, kunigaikščio Jono Golovčinskio našlės, dukterį. Antrą kartą vedė Aną Duniną-Rajeckaitę (m. po 1670), Aleksndro Chaleckio ir Gedeono Mykolo Tryznos našlę. Abiejuose santuokose palikuonių neturėjo.

Literatūra
----------

* Валерый Пазднякоў, Патоцкія // Вялікае княства Літоўскае: Энцыклапедыя. У 3 т. Т.2: Кадэцкі корпус – Яцкевіч / Рэдкал.: Г. П. Пашкоў (гал.рэд.) і інш.; Маст. З. Э. Герасімовіч. – Мн.: БелЭн, 2006. −792 с.: іл. С. 407. ISBN 985-11-0315-2, ISBN 985-11-0378-0 (т. 2)

Nuorodos
--------
**Meda Norbutaitė** (g. 1969 m. gruodžio 11 d. Šiauliuose) – Lietuvos dailininkė tapytoja, pedagogė.

Biografija
----------

1981–1985 m. mokėsi ir baigė Šiaulių vaikų dailės mokyklą. Nuo 1987 m. studijavo Kauno aukštesniojoje meno mokykloje, kurią 1990 m. baigusi įgijo meninio apipavidalinimo specialybę su sieninės tapybos specializacija.

1990–1998 m. studijavo Šiaulių universiteto Menų fakultete, įgydama humanitarinių mokslų magistro laipsnį (dailėtyra, tapyba, vadovas prof. V. Gečas).

1997–2011 m. dirbo Šiaulių universiteto Menų fakulteto Piešimo katedros dėstytoja.

2006–2014 m. dirbo Vilniaus Gedimino technikos universiteto (VGTU) Statybos fakulteto Architektūros inžinerijos katedros dėstytoja. Nuo 2014 m. yra VGTU Fundamentinių mokslų fakulteto Grafinių sistemų katedros dėstytoja.

Nuo 2015 m. dėsto Kazimiero Simonavičiaus universiteto Kūrybos visuomenės ir ekonomikos institute. 2016 m. suteiktas meno srities docento pedagoginis vardas.

Nuo 1999 m. Lietuvos dailininkų sąjungos (LDS) narė. Nuo 2016 m. LDS Vilniaus Tapytojų sekcijos biuro narė.

Kūryba
------

Dominuojančios temos – žmonių santykiai bei jų provokuojamos būsenos ar elgsenos, pradedant nuo buities teritorijos iki istorijos, religijos ar politikos aspektų. Tai kasdienių pastebėjimų refleksijos, įžvalgų, apmąstymų ištransliavimas apie amžinybę ir laikinumą, tiesą ir melą, aistras ir išgyvenimus.

Kūriniuose daug metaforų, dažnai naudojamas groteskas, pagrįstas kontrastu tarp grožio ir bjaurasties, tarp realių objektų ir netipinių jų būvių, kontekstų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Meda Norbutaitė. Biografija
2. ↑  Meda Norbutaitė (paveikslai.lt) Archyvuota kopija 2020-08-14 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Medos Norbutaitės tinklalapis
|  |
| --- |
| Mongolijos liaudies revoliucinė partija |
|  Logo of the Mongolian People's Party.svg  |
| Santrumpa | МАН |
| Pirmininkas | Luvsannamsrain Oyun-Erdene |
| Įkurta | 1920 m. birželio 25 d. |
| Būstinė | Ulan Batoras |
| Laikraštis | *Mongolyn Ünen* |
| Narių skaičius | 220 000 (2020 m.) |
| Politinė ideologija | Socialdemokratija |
| Politinė pozicija | Centro kairė |
| Tarptautinė narystė | Socialistų Internacionalas |
| Partijos spalvos |      Raudona |
| Vietų skaičius Mongolijos parlamente | 62 / 76 |
| Svetainė |
| mpp.mn |

**Mongolijos liaudies revoliucinė partija** (**MPP**, *Монгол Ардын Нам*, *Mongol Ardin Nam*) – Mongolijos kairiojo centro politinė partija, pastaruoju metu vadovaujasi demokratinio socializmo principais.

Istorija
--------

Įkurta 1921 m. kovo 1 d. pirmoji ir iki 1990 m. vienintelė Mongolijoje politinė partija (kitos partijos buvo draudžiamos). Iki 1924 m. vadinosi *Mongolijos liaudies partija*. 1924–1940 m. vadovaujama maršalo Čoibalsano palaikė šalyje stalininę tvarką. Ilgą laiką, siekdama apsaugoti šalį nuo TSRS okupacijos, laikėsi marksizmo pozicijų. Reformos prasidėjo apie 1980 m. o 1990 m. MPRP įteisino visas konstitucines teises, pradėjo socialinę, ekonominę ir politinę reformas, kurios leido šalyje įtvirtinti demokratijos principus.

Iki 1992 m. susiformavo daugiapartinė sistema, buvo priimta nauja konstitucija. 1992 m. – 1996 m. MPRP iniciatyva buvo priimta 440 įstatymų, garantuojančių demokratiją, žmogaus teises ir laisves bei rinkos ekonomiką. 1997–2000 m. liko opozicijoje, tačiau 2000 m. vėl gavusi daugumą, suformavo Nambaryno Enkbajaro vyriausybę. 1997–2005 Mongolijos prezidentu dvi kadencijas buvo Natsagijnas Bagabandis, 2005 m. šalies prezidentu išrinktas Nambarynas Enkbajaras. 2006 m. Ministru pirmininku tapo Mijegombas Enkboldas.

Struktūra
---------

Partijos skyriai yra visose 21 provincijose. MPRP suvažiavimas renka partijos pirmininką, Konferenciją ir Centrinį kontrolės komitetą. Konferencija išrenka Generalinį sekretorių, patariamąją tarybą, sudaro sekretoriatą ir tvirtina laikraščio *Unen* redaktorių.

Socialistų Internacionalo narė – stebėtoja nuo 1999 m. lapkričio 8 d. tikroji narė nuo 2003 m. spalio 27 d.

Pirmininkai
-----------

* 1921 m. – Horlogijnas Čoibalsanas,
* 1940 m. – Jumžagijnas Cedenbalas,
* 1984 m. – Jambinas Batmunkas,
* 1997 m. – Nambarynas Enkbajaras,
* 2006 m. – Mijegombas Enkboldas.

* Generalinis sekretorius nuo 2001 m. Idevtenas Dolonjinas.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
XIX a. gelumbinis švarkas
**Gelumbė** – vilnonis arba pusvilnonis (rečiau medvilninis) audinys su tankia švelnaus pūko danga paviršiuje. Medžiaga labai tankiai perpinta, nepaliekant jokių tarpų, drobinio, kartais ruoželinio pynimo. Danga sudaroma apkerpant, šiaušiant, veliant, presuojant ar garinant audinį. Dažnai gelumbe vadinami visi vilnoniai audiniai, pagaminti iš vilnonių kočiotinių verpalų.

Iš gelumbės siuva paltus, kostiumus, uniformas, ja traukia biliardo stalus, baldus, automobilių salonus, naudojama gaminant tarpiklius, filtrus. 

Pirmiausiai gelumbė pradėta gaminti Nyderlanduose (nuo XI a. suklestėjo XV–XVI a.). Svarbiausias gamybos centras buvo Leidenas. Vėliau gamyba suklestėjo Britanijoje (centras – Vusteris). Lietuvoje gelumbė pradėta austi XVIII a. A. Tyzenhauzo, M. Oginskio manufaktūrose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Matukonis. *Gelumbė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004
2. ↑  *Сукно*,Большая советская энциклопедия, T. XV (Струнино—Тихорецк). – Москва: Советская энциклопедия, 1976
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Automagistralė M06 (Ukraina) |
| --- |
| **M06** |
|  |
|  |
|  |
|  |
|  |
|  |
| Valstybės | Ukrainos vėliava Ukraina |
| Ilgis | 821 km |
| Sritys | Kijevo miestas, Kijevo, Žytomyro, Rivnės, Lvovo, Užkarpatės sritys |
| Miestai | Kijevas, Korostyšivas, Žytomyras, Voluinės Novohradas, Korecė, Rivnė, Brodai, Lvovas, Stryjus, Skolė, Mukačevė, Užhorodas, Čopas |
|  |

**Automagistralė M06** (ukr. *Автошлях М06*) – tarptautinis Ukrainos greitkelis, prasidedantis Kijeve ir besibaigiantis sienos kirtimo punkte su Vengrija „Čopas" (Užkarpatės sritis).

Prasideda Kijeve, kerta Korostyšivą, Žytomyrą, Voluinės Novohradą (visi Žytomyro srityje), Korecą, Rivnę, Radyvilivą(Rivnės sritis), Brodus, Lvovą, Mykolajivą, Stryjų, Skolę (visi Lvovo srityje), Svaliavą, Mukačevę, Užhorodą, Čopą bei pasibaigia sienos kirtimo punkte su „Čopas" (Užkarpatės srityje; toliau į Budapeštą Vengrijoje).

Greitkelis sutampa su europinias keliais:

* atkarpa Kijevas – Lvovas: E40 (Kalė-Rideris)
* atkarpa Stryjus – Užhorodas: E50 (Brestas-Machačkala)
* atkarpa Užhorodas – sienos kritimo punktas „Čopas": E573 (Piušpekladanas-Užhorodas)

v • a • r **Ukrainos keliai** 

A road stubA road stub
**Europininės reikšmės** :  

**Е38** 
**Е40** 
**Е50** 
**Е58** 
**Е81** 
**Е85** 
**Е87** 
**Е95** 
**Е97** 
**Е101** 
**Е105** 
**Е372** 
**Е373** 
**Е381** 
**Е391** 
**Е471** 
**Е573** 
**Е583** 
**Е584**   

**Valstybinės reikšmės** :  

**Tarptautiniai** :
**М01** 
**М02** 
**М03** 
**М04** 
**М05** 
**М06** 
**М07** 
**М08** 
**М09** 
**М10** 
**М11** 
**М12** 
**М13** 
**М14** 
**М15** 
**М16** 
**М17** 
**М18** 
**М19** 
**М20** 
**М21** 
**М22** 
**М23**
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Odoakras** |
| --- |
| Italijos karalius |
|  |
| Gimė | 435 m. |
| Mirė | 493 m. vasario 2 d. (~58 metai) |
| Tėvas | Edekas |
| Sutuoktinis (-ė) | Svangilda |
| Vaikai | Теlа |
| Italijos karalius |
| Valdė | 476 m. - 493 m. (~17 metų) |
| Pirmtakas | Romulas Augustulas |
| Įpėdinis | Teodorikas Didysis |
|  |
|  **Vikiteka** | Odoakras |

Teritorija Odoakro valdymo metais
**Odoakras** (435–493 m. vasario 2 d.) – germanų federacijos generolas, kuris 476 m. rugsėjo 4 dieną nuvertė Romulą Augustulą – paskutinįjį Vakarų Romos imperatorių.

Apie ankstyvą Odoakro gyvenimą yra mažai žinoma. Jo tėvas buvo Edekas, hunų pavaldinys.

Biografija
----------

Kai Orestas 475 metais buvo Vakarų Romos imperatoriaus Julijaus Nepočio paskirtas karo vadu ir patricijumi, Odoakras tapo Italijos germanų federacijos vadu. Norėdamas įgauti jų paramą ir paimti valdžią, Orestas federatams pažadėjo trečdalį Italijos žemių, jeigu jie sukils prieš imperatorių Nepotį. Federatai priėmė pasiūlymą ir sukėlė maištą, kaip planuota.

475 m. rugpjūčio 28 dieną Nepotis pabėgo į Dalmatiją. Tada Orestas savo nepilnametį sūnų Momilą paskelbė imperatoriumi Romulu Augustulu. Odoakras nugalėjo Orestą, paėmė jį į nelaisvę ir nužudė. Po sukilimo, germanų federatai ir didelė dalis romėnų kariuomenės paskelbė Odoakrą Italijos karaliumi. 476 m. Odoakras užėmė Ravenos miestą ir tų pačių metų rugsėjo 4 dieną privertė Vakarų Romos imperatorių Romulą Augustulą atsisakyti sosto.

476 metais Odoakras oficialiai tapo pirmuoju germanų karaliumi Italijoje. Odoakras su jungtine romėnų ir germanų kariuomene nugalėjo vandalus Sicilijoje. Jis sugebėjo užkariauti visą salą 477 metais. 480 metais buvo užkariauta visa Dalmatija. Sudaryti paktai su vestgotais ir frankais dėl kovų su burgundais, alemanais ir saksais.

Didėjant karalystei, Odoakro populiarumas ir įtaka augo. Tai kėlė nerimą Zenonui, Rytų Romos imperatoriui. Norėdamas Odoakro atsikratyti, jis pasiūlė Panonijoje esantiems ostgotams ir jų vadui Teodorikui Didžiajam dalį Italijos žemių. 488 metais ostgotai perėjo Alpes.

Ostgotai, įsiveržę į Italiją, nugalėjo Odoakrą Akvilėjoje 488 m. Veronoje 489 m. ir prie Ado upės 490 metais. 490 metų pabaigoje ostgotai apgulė Raveną. Apgultis truko trejus metus. 493 m. vasario 2 d. tarp Odoakro ir Teodoriko Didžiojo buvo pasirašyta taikos sutartis. Po sutarties pasirašymo Odoakras buvo nužudytas.

| Karališkieji titulai |
| --- |
| Prieš tai:**Romulas Augustulas** | **Italijos karalius**476–493 | Po to:**Teodorikas Didysis** |
**Laisvai samdomas darbuotojas** – savarankiškai dirbantis asmuo, kuris nėra įsipareigojęs darbdaviui dirbti ilgą laiką. Laisvai samdomi darbuotojai yra kartais atstovaujami įdarbinimo agentūros, kuri parduoda šių darbuotojų darbo laiką kitoms įmonėms. Kiti laisvai samdomi darbuotojai dirba savarankiškai, priklauso profesinėms asociacijoms, arba randa darbą internetu.

Profesijos ir pramonės šakos, kuriose dirba daug laisvai samdomų darbuotojų yra muzika, rašymas (rašytojai), vaidinimas ir aktorystė (kino filmai, serialai, komercinė reklama, teatras), programavimas, internetinių puslapių kūrimas, grafinis dizainas, vertimas (vertėjai) ir iliustravimas, kino filmų ir vaizdinės medžiagos kūrimo industrijos, kiti autoriniai darbai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Scholz, Trebor (2012). *Digital Labor*. Routledge.
2. ↑  Blaževičius, Karolis. „Laisvai samdomas darbuotojas (angl. Freelance worker, freelancer)". *vz.lt*. Verslo žinios. Nuoroda tikrinta 2018-09-09. „specialistas, samdomas įmonės ir dirbantis laikinam projektui, konkrečiai užduočiai ar aiškiam vienkartiniam tikslui pasiekti"
| **Odilas Šererisport. *Odilo Pedro Scherer*** |
| --- |
| kardinolas |
|  |
| Kardinolo herbas |
| Kardinolo herbas |
|  |
| Gimė | 1949 m. rugsėjo 21 d. (73 metai)Cerro Largo, Pietų Rio Grandė Brazilija Brazilija |
| Tautybė | brazilas |
| Tėvas | Edwino Scherer |
| Motina | Francisca Steffens |
| Kiti titulai | San Paulo arkivyskupas |
|  |
| Veikla | kardinolas |
|  |
|  **Vikiteka** | Odilo Scherer |

**Odilas Šereris** (port. *Odilo Pedro Scherer*, g. 1949 m. rugsėjo 21 d. *Cerro Largo*, Pietų Rio Grandės valst. Brazilijoje) – Katalikų Bažnyčios Romos kurijos kardinolas iš Brazilijos, San Paulo arkivyskupas. Kardinolas kunigas titulinėje bažnyčioje *Sant’Andrea al Quirinale*. 

Vokiečių kilmės (iš motinos pusės) brazilas į vyskupu įšventintas 2001 m. o 2007 m. buvo pakeltas į kardinolus. Teologijos licenciato ir daktaro laipsnius gavo Romos  Grigaliaus universitete, dirbo Toledo (Brazilija) vyskupijos seminarijos rektoriumi. 1994-2001 m. dirbo Vyskupų kongregacijoje.

Prieš 2013 m. konklavą laikytas vienu iš *papabile* kardinolų, realių kandidatų užimti popiežiaus sostą.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Kandidatai į popiežius

Nuorodos
--------

* O. Šererio biografija Archyvuota kopija 2013-05-14 iš Wayback Machine projekto.

| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**kardinolas Cláudio Hummes** | **San Paulo arkivyskupas**2007 m. kovo 21 d.- | Po to:**-** |
| Mickūnų herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 2013-09-13* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Mickūnų herbas** – pagrindinis Mickūnų miestelio ir seniūnijos (Vilniaus rajono savivaldybė) heraldikos atributas.

Aprašas
-------

Herbinio skydo mėlyname lauke vaizduojama sidabrinė giliai banguojanti juostelė ir trys auksinės septyniakampės žvaigždės, viena virš juostelės, dvi – po ja. Skydo lauko mėlyna spalva simbolizuoja ne tik švarią ir gražią gamtą, bet ir išmintį. Sidabrinė banguota juostelė vaizduoja pro Mickūnus tekančią vingiuotą Vilnią (sidabrinė – vandens spalva). Iš dalies juosta primena Mickūnų vardo pirmąją raidę. Tris šio krašto šviesuolius (Augustas Liudvikas Bekiu, Julijus Slovackis, Stanislovas Moravskis) simbolizuoja trys auksinės septyniakampės žvaigždės.

Istorija
--------

2013 m. rugsėjo 13 d. Lietuvos Respublikos Prezidentė herbą patvirtino dekretu Nr. 1K-1561. Herbo etalono autorius – Arvydas Každailis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Mickūnų seniūnija jau turi savo herbą. 2014-01-29, Vrsa.lt (tikrinta 2021-08-28).
2. ↑  Mickūnų gyventojai prie savo namų iškėlę seniūnijos vėliavą, savo pavyzdžiu kviečia sekti visą bendruomenę. Etaplius.lt (tikrinta 2021-08-28).
3. ↑  LR Prezidento dekretas Nr. 1K-1561
4. ↑  Irena Baranovskaja. Mickūnų seniūnija. VilnijosVartai.lt (tikrinta 2021-08-28).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

SSD – Solid State Drive diskasmSATA-SSD mit 2 Euro SSD diskas
**Puslaidininkinis diskas** arba **SSD diskas** – diskas, kuriame informacija įrašoma ne į magnetinį diskelį, o į keletą sujungtų flash atminties kortelių.

Veikimo principas
-----------------

SSD technologija naudoja elektronines sąsajas, kurios suderintos su tradiciniais įvesties/išvesties (*I/O – In/Out*) būdais, pritaikytais tradiciniams standiesiems diskams.

SSD diskuose nėra jokių mechaninių judančių komponentų. Tai išskiria juos iš elektromechaninių magnetinių diskų (HDD) ar diskelių, naudojančių judančią magnetinę galvutę aplink besisukančią plokštelę informacijai įrašyti ar nuskaityti, kategorijos. Lyginant su elektromechaniniais diskais, SSD diskai yra žymiai atsparesni mechaniniams sukrėtimams, yra daug tylesni, jų prieigos bei uždelsimo laikas daug trumpesnis. Nors 2012 m. SSD diskų kainos krito sparčiai, vidutinė jų kaina vis vien yra apie 8–9 kartus didesnė, lyginant su tradiciniais standžiaisiais diskais.

Nuo 2014 m. dauguma SSD diskų naudoja „NAND" principu paremtą flash atmintį, kuri leidžia neprarasti duomenų, įrašytų į diską net atjungus maitinimą.

Programinei įrangai, kuriai reikalinga greita prieiga prie duomenų, tačiau nėra svarbi informacija, gali būti skirti operatyviosios atminties (RAM) technologijomis pagrįsti SSD diskai, kurie duomenų po kompiuterio perkrovos neišsaugo. Tokie įrenginiai gali būti maitinami išoriniu maitinimu, pavyzdžiui, baterijomis tam tikrą laiką, jeigu pagrindinis maitinimas dingsta.

Hibridiniai diskai (SSHD) apjungia SSD ir HDD technologijas viename įrenginyje, kuriame įmontuotas kietasis magnetinis diskas bei SSD spartinančioji technologija (podėliavimas). Toks sprendimas gali pasiūlyti našumą, panašų į SSD diskų, naudojantis tam tikra programine įranga.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Standusis diskas
| Inguris |
| --- |
| Inguris Džvario apylinkėse Inguris Džvario apylinkėse |
| **Ilgis** | 213 km |
| **Baseino plotas** | 4060 km² |
| **Vidutinis debitas** | 170 m³/s |
| **Ištakos** | Didysis Kaukazas |
| **Žiotys** | Juodoji jūra |
| **Šalys** | Gruzijos vėliava Gruzija, Abchazijos vėliava Abchazija |
|  |
|  **Vikiteka** | Inguris |

**Inguris** (gruz. ენგური = *Enguri*, abch. *Егры*) – upė vakarų Gruzijoje ir Abchazijoje. Prasideda Pagrindinio Kaukazo kalnagūbrio pietiniame šlaite. Aukštupys teka Svanetijos įduba, vidurupis – giliu tarpekliu tarp Kodorio ir Megrelijos kalnagūbrių, žemupys – Kolchidės žemuma. Žemupyje sudaro sieną tarp Gruzijos ir *de facto* nepriklausomos Abchazijos. Įteka į Juodąją jūrą ties Anaklija.

Minta ledynų tirpsmo vandeniu ir krituliais. Vanduo naudojamas drėkinimui, plukdoma mediena. 1980 m. ant upės pastatyta viena aukščiausių pasaulyje arkinė užtvanka – Ingurio HE (272,5 m).

Didesnės gyvenvietės prie Ingurio: Mestija, Džvaris.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 164
2. ↑  *Enguri*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004
Sviedinių barstymosi schema:   
Į zoną, kurio spindulys 1 PSN (rus. *КVO*), pataiko 50 % sviedinių,   
į zoną su spinduliu 2 PSN – 93 %,   
į zona su spinduliu 3 PSN – 99,8 %.
**Pusinis skritulinis nuokrypis**, PSN (angl. *circular error probable*; rus. *круговое вероятное отклонение*) – spindulys skritulio, kurio centras yra taikinys ir į kurį sviedinys (bomba, raketa ir kt.) pataiko su 0,5 tikimybe (arba į kurį pataikys 50 % visų sviedinių). Tai sviedinio pataikymo tikimybės rodiklis.

PSN sąvoka pagrįsta apskrituoju dvimačiu normaliuoju skirstiniu – PSN yra susietas su šio skirstinio parametru σ.
  
Kai pabūklo PSN lygus *n* metrų, į skritulį su spinduliu *n* nukrenta 50 % sviedinių, dar 43 % sviedinių krenta zonoje nuo *1n* iki *2n*, ir dar 7 % – zonoje nuo *2n* iki *3n*. Jei barstymasis yra gausinis (normalusis), tik ~0,2 % sviedinių krenta toliau kaip 3 PSN.

Kuo PSN mažesnis, tuo taiklumas geresnis. Didėjant šaudymo nuotoliui PSN didėja. Taiklumas priklauso nuo:

* taikymo sistemų tobulumo,
* sviedinių kokybės (aerodinaminės kokybės, jų variklių kokybės),
* nuo sviedinių nusitaikymo sistemų kokybės, jei sviediniai nusitaikantys.

Šiuolaikinių sparnuotųjų raketų ir valdomų aviacinių bombų pusinis skritulinis nuokrypis neviršija 10 m. Tiksliausių tarpkontinentinių balistinių raketų (pvz. JAV iš atominių povandeninių laivų paleidžiamų raketų UGM-133A Trident II (D5)) PSN mažesnis nei 100 m. Tuo tarpu pirmosios balistinės raketos V-2, Vokietijoje sukurtos 1942 m. kurios skrydžio nuotolis buvo apie 350 km, PSN sudarė 15-20 km.

PSN trūkumai
------------

PSN dažnai nėra tikslus, kadangi sviedinių kritimas dažnai nepaklūsta apskritajam dvimačiam normaliajam skirstiniui, kadangi:

* padidinto tikslumo valdomi sviediniai dažnai krenta arčiau centro, negu rodo normalusis skirstinys.
* standartinis nuokrypis pagal sviedinio skrydžio kryptį paprastai didesnis negu standartinis nuokrypis statmena kryptimi. Dėl to susidaro ne apskritasis, o elipsiškas dvimatis normalusis skirstinys.

Be to, sviedinių kritimo centras gali nesutapti su taikiniu, jei:

* taikinio vieta nėra tiksliai žinoma
* arba taikymo sistema nesutapatina sviedinių kritimo centro su taikinio tašku.

Nuorodos
--------

1. ↑  Circular Error Probable (CEP), Air Force Operational Test and Evaluation Center Technical Paper 6, Ver 2, July 1987, p. 1
**Michelis Zitovas** (vok. *Michel Sittow*, apie 1469–1525 m.) – Estijos renesanso tapytojas.

Biografija
----------

Michelis (ar Michaelis) Zitovas gimė apie 1469 m. Revelyje. Jo tėvas buvo tapytojas. Apie 1483 m. Michelis Zitovas persikėlė mokytis į Briugę, tikriausiai buvo Hanso Memlingo mokiniu. 1492 m. jis pradėjo dirbti Ispanijoje, karalienės Izabelės I dvare. Jis išbuvo dvaro tapytoju iki 1504 m. karalienės mirties, bet žinoma, kad tuo metu jis keliaudavo į užsienį. Mikelis Zitovas daugiausiai tapė portretus ir mažų matmenų religinius paveikslus maldai ir garbinimui. Jis perėmė ankstyvosios Nyderlandų tapybos stilių ir laikomas reikšmingiausiu Estijos renesanso dailininku. 1506 m. jis grįžo į Revelį, kur tapo vietos dailininkų gildijos nariu. 1509 m. vedė pirmą kartą. Po to jis keliavo į Nyderlandus tapyti aukštuomenės portretų ir vėliau į Ispaniją, bandydamas išsireikalauti Izabelės I jam žadėtą atlyginimą. Jis dirbo Margaritai Austrijietei ir Danijos karaliui Kristijonui II. 1518 m. grįžo į Revelį, kur vedė antrą kartą. Michelis Zitovas mirė apie 1525 m. Revelyje.

Darbų galerija
--------------

* „Vyro portretas" (apie 1510 m. Mauricheisas, Haga)
* „Marijos Rouz Tiudor portretas" (apie 1514 m. Vienos meno istorijos muziejus)
* „Madona su kūdikiu" (apie 1514−1518 m. Berlyno paveikslų galerija)
* „Kristijono II portretas" (1514−1515 m. Danijos nacionalinė galerija, Kopenhaga)

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Michel Sittow** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* vle.lt
* Londono nacionalinė dailės galerija
|  |
| --- |
| Inger Jacobsen |
|  
Inger Jacobsen 1962 m. Eurovizijoje |
| Biografija |
| Gimė | 1923 m. spalio 13 d.  Oslas, Norvegija |
| Kilmė | Norvegijos vėliava Norvegija |
| Mirė | 1996 m. liepos 21 d. (72 metai)  Oslas, Norvegija |
| Žanrai | pop |
| Veikla | dainininkė, aktorė |

**Inger Jacobsen** (1923 m. spalio 13 d. Osle – 1996 m. liepos 21 d. Osle) buvo norvegų aktorė ir dainininkė, tarptautiniu mastu žinoma dėl dalyvavimo 1962 m. Eurovizijoje.

Eurovizijos dainų konkursas
---------------------------

1962 metais Jacobsen dalyvavo Norvegijos *Melodi Grand Prix* (nacionalinė Eurovizijos atranka), ir buvo pasirinkta atstovauti šaliai septintajame Eurovizijos konkurse su daina „Kom sol, kom regn" (liet. *Ateik saule, ateik lietau*). Daina tarp 16 dalyvių užėmė dešimtą vietą.

Vėliau Jacobsen du kartus nesėkmingai dalyvavo *Melodi Grand Prix*; 1964 metais su daina „Hvor" (liet. *Jeigu*) liko ketvirta, o 1971 metais su daina „India" finale užėmė 12 vietą.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Inger Jacobsen** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Inger Jacobsen IMDB svetainėje

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Nora Brockstedt  *„Sommer i Palma"*** |  **Norvegijos atstovė Eurovizijoje**1962 | Po to:**Anita Thallaug  *„Solhverv"*** |
| **Michał Krukowski** |
| --- |
| Gimė | 1891 m. balandžio 10 d.Juodaklonis, Rusijos imperija |
| Mirė | 1940 m. balandžio mėn. (~49 metai)Charkovas, Ukrainos TSR |
|  |
| Veikla | Karininkas, teisininkas |

**Michal Krukovski** (1891 m. balandžio 10 d. Juodaklonyje, Rusijos imperija – 1940 m. balandį Charkove, Ukrainos TSR) – karininkas, teisininkas.

Biografija
----------

Gimė 1891 m. balandžio 10 d. Juodaklonyje, Antano ir Paulinos Kočanaitės šeimoje. Baigė teisės mokslus Kazanės universitete. I pasaulinio karo metu paimtas į carinę kariuomenę, prasidėjus bolševikinei revoliucijai perėjo į lenkų dalinį, o Lenkijai tapus nepriklausomai prisijungė prie Lenkijos kariuomenės. Kovojo Lenkijos-sovietų kare ir prieš Lietuvos kariuomenę, dirbo karo lauko teismo teisėju. Nuo 1934 m. dirbo teisėju Vilniaus apeliaciniame teisme. 1940 m. suimtas NKVD ir nužudytas Charkove. 2007 m. spalio 5 d. po mirties suteiktas kapitono laipsnis.

Nuorodos
--------

* Biografija (lenk.)

Literatūra
----------

* Księga Cmentarna Polskiego Cmentarza Wojennego: Charków, Warszawa 2003, ISBN 83-916663-5-2, s. 265.
* Rocznik Oficerski Rezerw 1934 - Ministerstwo Spraw Wojskowych, Biuro Personalne, Warszawa 1934, s. 199;
Mėšlavežis Vokietijoje (1963 m.)
Mėšlu mėžiami laukai. El Seritas, Naujoji Meksika, JAV
**Mėšlavežis** – žemės ūkio darbas, kai mėšlas mėžiamas iš tvartų ir gabenamas į dirbamus laukus.

Mėšlas nuo seniausių laikų naudotas kaip pagrindinė trąša, kol XIX a. pab. – XX a. jį palaipsniui pakeitė mineralinės trąšos. Baudžiavos laikais valstiečiai su savo darbo įrankiais ir arkliais turėjo išvežti mėšlą iš dvaro tvartų. Iš savo tvartų jį išvežti stengėsi talkomis, per vieną dieną. Į talkas kviesdavosi kaimynus ir gimines su savo darbo įrankiais ir arkliais. Vėliau, po baudžiavos panaikinimo vidutiniai ir turtingieji valstiečiai į mėšlavežį dar kviesdavosi atodirbininkus, samdydavo. Mėšlą iš tvartų paprastai veždavo prieš šienapjūtę; vėliau dalį jo išveždavo ir rudenį.

Mėšlavežio metu mėšlą kraudavo į vežimą (ratus; jie vadinti platūgėmis, kryplėmis), tada vyrai jį išversdavo, paaugliai į laukus veždavo valktį, o moterys laukuose iškratydavo. Iki XIX a. mėždavo su medinėmis dvinagėmis šakėmis geležiniais noragėliais, vėliau – su metalinėmis (išvertimui naudotos šakės, vadinamos kabliu, vertekliu, kanabėku – trinagės arba keturnagės, su užlenktais galais, o kratymui – nedidelės dvinagės arba trinagės šakės). Taip pat mėšlo krovimui tvarte naudoti kastuvai.

Būta papročio po mėšlavežio merginoms ir vaikinams laistytis vandeniu, rengtos pabaigtuvės.

Vėliau mėšlas iš tvartų imtas gabenti traktoriais, rankinis mėšlo mėžimas ir kratymas vietomis užsiliko mažesniuose ūkiuose.

Šaltiniai
---------

WikisourceWikisource
Puslapis Vikišaltiniuose:
***Mėšlavežis***

1. ↑  Pranė Dundulienė. *Mėšlavežis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008
2. ↑  Dineta BABARSKIENĖ. Be š…, nebus grūdo: mėšlavežis jau į pabaigą Archyvuota kopija 2021-10-28 iš Wayback Machine projekto. *agroeta.lt*
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Pusmetaliai** – kartu su metalais ir nemetalais sudaro vieną iš trijų periodinės elementų lentelės grupių pagal elementų savybes. Pusmetalių savybės yra tarpinės tarp metalų ir nemetalų. Nėra vienintelio būdo atskirti pusmetalius nuo metalų, bet paprastai pusmetaliai yra puslaidininkiai, o metalai – laidininkai.

Puslaidininkiai:

* Boras (B)
* Silicis (Si)
* Germanis (Ge)
* Arsenas (As)
* Stibis (Sb)
* Telūras (Te)
* Polonis (Po)
* Astatis (At)

Periodinėje elementų lentelėje puslaidininkiai išsidėstę įstrižai nuo boro iki polonio. Viršutinėje dešinėje dalyje yra nemetalai, apatinėje kairėje – metalai.

| IIIA | IVA | VA | VIA | VIIA |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| BBoras | CAnglis | NAzotas | ODeguonis | FFluoras |
| AlAliuminis | SiSilicis | PFosforas | SSiera | ClChloras |
| GaGalis | GeGermanis | AsArsenas | SeSelenas | BrBromas |
| InIndis | SnAlavas | SbStibis | TeTelūras | IJodas |
| TlTalis | PbŠvinas | BiBismutas | PoPolonis | AtAstatis |

Pusmetališkumas neapsiriboja vien cheminiais elementais, bet taip pat sutinkamas lydiniuose ir cheminiuose junginiuose. Sidabro (II) telūridas yra vienas iš pavyzdžių.

Vikižodynas