recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Sekigaharos mūšis |
| --- |
| Sekigaharos mūšis (Edo periodo piešinys) |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Data | 1600 m. spalio 21 d. |
| Vieta | Japonijoje, |
| Rezultatas | rytinės sąjungos pergalė |

 |

**Sekigaharos mūšis** (jap. 關ヶ原の戰い) – mūšis, vykęs 1600 m. spalio 21 d. Japonijoje, nulėmęs šiogūnų Tokugavų dinastijos valdymą daugiau kaip 250 metų. Nors prireikė dar 3 metų visiškai įveikti Toyotomi klaną, būtent Sekigaharos mūšis yra laikomas (neoficialiai) Tokugavos šiogūnato pradžia.

Mūšyje kovojo rytiniai Japonijos klanai, ištikimi Tokugavai Iejasu, ir vakariniai klanai, ištikimi Toyotomi Hideyori (Toyotomi Hideoshi sūnui).
Rytinėms pajėgoms vadovavo pats Iejasu, o vakarinėms – Ishida Mitsunari.

Pajėgos
-------

Jėgų santykis buvo beveik lygus. Tokugavos pusėje kovojo apie 89 tūkst. karių, o Hideyori pusėje apie 82 tūkst. Didelę įtaką mūšio baigčiai turėjo Kobayakawa Hideaki, kuris vadovavo 15,6 tūkst. karių, išdavystė. Kobayakawa išdavė Išidą ir perėjo kovoti į Tokugavos pusę.

Vakarinė (Toyotomi klanui ištikima) pusė turėjo strateginę persvarą, tačiau Tokugavos (rytinė) turėjo žmonių persvarą ir Tokugava Iejasu daugeliui vakarinių kunigaikščių buvo pažadėjęs žemių ir valdžios jose po mūšio, todėl jie tyčia stengėsi neįsijungti į kovą ir kitaip neakivaizdžiai padėti Tokugavai.

Baigtis
-------

Sekigaharos mūšis baigėsi aiškia rytinės sąjungos pergale. Kai kurie vakarinės sąjungos vadai nusižudė, kiti (įskaitant ir vieną lyderių – Išidą) buvo paimti į nelaisvę. Iejasu dosniai atlygino visiems jam padėjusiems vakarinės sąjungos vadams.

Nors pasipriešinimas nebuvo visiškai sunaikintas, Iejasu Tokugavą daugelis pripažino teisėtu Japonijos valdovu.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Sekigaharos mūšis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| ***Sekalas turi mirti*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Je treba zabít Sekala |
| Kilmės šalis |  Čekija Slovakija Prancūzija Lenkija |
| Režisierius | Vladimír Michálek |
| Scenaristas (-ai) | Jiri Krizan |
| Metai | 1998 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 110 min. |
| Kalba | čekų |
| **IMDb įrašas** |

**Sekalas turi mirti** (ček.  *Je treba zabít Sekala*) – 1998 m. sukurta drama, pelniusi eilę apdovanojimų ją kūrusioje Čekijoje ir Lenkijoje.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Olaf Lubaszenko – Jura Baranas
* Boguslaw Linda – Ivanas Sekalas
* Jiri Bartoska – tėvas Flora
* Agnieszka Sitek – Anežka
* Vlasta Chramostova – Mari
* Milan Riehs – meras

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Filmo veiksmas vyksta 1943 m. nedideliame Moravijos miestelyje, kuriame savivaliauja neseniai į jį sugrįžęs Ivanas Sekalas. Nesantuokinis sūnus, paliktas tėvo, dirbęs samdiniu ir niekintas kitų gyventojų, jis dalyvavo Ispanijos pilietiniame komunistų pusėje, o dabar, vykstant naujam karui, tą faktą kruopščiai slepia ir tarnauja nacistams. Jis nuolatos skundžia (dažniausiai melagingai) kitus gyventojus vokiečiams ir už tai vienas jų miršta atsidūręs koncentracijos stovykloje. Naudodamasis savo padėtimi, Sekalas prievarta atima arba pigiai superka kitų žemes, o tie, kurie atsisako jam paklūsti ir nusileisti, būna atiduodami vokiečiams.

Nebegalėdami daugiau kentėti, gyventojai nutaria, kad reikia bet kokiu būdu atsikratyti Sekalo. Suplanuotos žmogžudystės atlikėju nusprendžiama nusamdyti neseniai miestelyje pasirodžiusį kalvį Jurą Baraną. Pastarasis slapstosi nuo gestapo ir „garbingi" miestelio žmonės nutaria tuo pasinaudoti, kad priverstų jį nužudyti „niekšą" Sekalą...
Tosa Inu

 *Kitos reikšmės – Tosa (reikšmės).*
**Tosa** (**Tosa Inu**) - šuns veislė, išvesta Japonijoje. Veislės pavadinimas Tosa-Inu (*Toza-Inu*) kyla iš dviejų žodžių - *Tosa* - senosios žemės pavadinimo (dabartinė Kočio prefektūra) ir žodžio *inu* (jap. 'šuo').

Fiziologija
-----------

Tosa-Inu - stambus, masyvaus kūno sudėjimo šuo. Yra trys Tosų tipai: lengvi - iki 50 kg, vidutiniai - iki 70 kg ir sunkūs - iki 90 kg ir daugiau. Minimalus svoris yra 35 kg, o ūgis 60 cm patinams ir 55 cm kalėms. Tosos galva stambi, plačia kaukole. Kalių galva šiek tiek mažesnė ir atrodo moteriškiau. Tosa-Inu turi stiprius nasrus, galingais žandikauliais ir žirkliniu prikandimu. Akys tamsios, nedidelės, žvilgsnis paprastai išreiškia ramumą ir kilnumą. Snukis būna tokios pat spalvos kaip ir kūnas, dažnai su juoda kauke, kas yra laikoma privalumu. Ausys vidutinio dydžio, V formos, kabančios. Lygi nugara, patemptas pilvas, plati krūtinė aiškiai rodo tai, kad Tosa-Inu - sportiškas, mėgstantis fizinį krūvį šuo. Priekinės Tosos galūnės tiesios, galingos, vidutinio ilgio. Galinės galūnės raumeningos, gerai išreikštais kampais sąnariuose. Kailis trumpas, tankus. Galimos spalvos variacijos - nuo rudos iki raudonos, retai būna juodi ir tigriniai. Standartas leidžia nedideles baltas dėmes ant šuns krutinės.

Tosa Inu istorija
-----------------

Dabartinės Tosos protėviai buvo išvesti Japonijoje dar prieš 900 metų. Susiformavę izoliacijos sąlygomis, tai buvo vidutinio dydžio, iki 23 kg sveriantys špiciniai šunys stačiomis ausimis ir uodegomis, suktomis į nugaros pusę, daug kuo primenantys dabartinę Akita-Inu. Istoriniai dokumentai liudija, kad Tosa Inu veislės šunys buvo populiarūs tarp samurajų ir buvo dažnai naudojami šunų kovoms. 1854 m. atsivėrus sienoms į Japoniją, plūstelėjo užsieniečiai, kartu su savo pasiekimais bei stipresniais koviniais šunimis. Kad pataisytų padėtį ir pagerintų kovines savybes, japonai sukryžmino savo Tosą iš pradžių su buldogu, vėliau su bladhaundu, mastifu, bulterjeru, pointeriu, dogu ir galiausiai su senbernaru. Viso to rezultatas - šiuolaikinė Tosa-Inu.

Antras pasaulinis karas sudavė labai smarkų smūgį Tosa-Inu populiacijai Japonijoje. Tik kai kurių veisėjų, slėpusių savo šunis kalnuose, beprecedenčių veiksmų dėka, japonai sugebėjo išsaugoti geriausius veislės atstovus. Dabar Tosa yra labai reta šunų veislė ir Japonijoje, ir už jos ribų. Japonai labai retai parduoda Tosos šuniukus į užsienį, mieliau pasilieka savo nacionalinį turtą sau. Tačiau kai kurie šuniukai buvo išvežti už Japonijos ribų ir tapo Europinės, Amerikos ir Korėjos linijų pradininkais.

Charakteris
-----------

Kaip ir daugumai molosinių šunų, Tosai būdingas teritoriškumas, savarankiškumas. Šie šunys ištikimi šeimininkui, labai prisiriša prie jo šeimos ir ją saugo. Tosa-inu gali būti kompanionas, šuo vedlys aklajam, aviganis, sargas. Individualios šuns savybės labai priklauso nuo auklėjimo. Įprastai su kitu šunimi gali kartu gyventi tik tuo atveju, jei užaugo kartu su juo.

Nuorodos
--------

* Apie tosą Archyvuota kopija 2014-12-18 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 Seišelių vėliava
Dabartinė **Seišelių vėliava** įteisinta 1996 metų birželio 18 dieną. Vėliavos pagrindą sudaro penkių spalvų – mėlyna, geltona, raudona, balta, žalia – bei penkių įstrižų juostų, einančių iš kairiojo apatinio kampo, penkiaspalvė vėliava. Įstrižas juostų derinys simbolizuoja šios nedidelės valstybės dinamiškumą bei orientaciją į ateitį.

Tamsiai mėlyna spalva simbolizuoja dangų ir vandenyną, supantį šį salyną; geltona – saulę, teikiančią šviesą ir gyvybę; raudona – žmonių pasiryžimą dirbti šalies vardan; balta – teisingumą ir harmoniją, žalia – Seišelių salas ir šalies gamtą.

Istorija
--------

1977–1996 metų vėliava
1976–1977 metų vėliava
Pirmosios vėliavos dabartinėje Seišelių Respublikoje atsirado šiai teritorijai tapus Jungtinės Karalystės kolonija. Šiai teritorijai esant Britanijos kolonija, buvo naudojama tradicinė Britanijos kolonijoms būdinga vėliava, su kairiajame viršutiniame kampe esančia Jungtinės Karalystės vėliava bei vėliavos pagrinde esančiu ir tam tikrą teritorijos specifiką atspindinčiu simboliu.

1976 metų birželio 29 dieną šaliai atgavus nepriklausomybę iš Didžiosios Britanijos, tuo pačiu metu buvo įteisinta nauja šalies vėliava. Jos pagrindas buvo sudarytas iš keturių nevienodo dydžio lygiašonių trikampių (šonuose esančiais raudonais ir viršuje bei apačioje esančiais mėlynais), atskirtų baltos spalvos įstrižu kryžiumi.

Vėliavos spalvų simbolika buvo aiškinama dvejopai. Pirma – dviejų pagrindinių partijų spalvos: balta ir mėlyna simbolizuoja Demokratų partiją, raudona ir balta – Seišelių Liaudies Vienybės Partiją. Antra – Prancūzijos ir Britanijos valstybių, kadaise valdžiusių šias salas, vėliavų spalvas.

Praėjus vos metams nuo nepriklausomybės paskelbimo, buvo pakeista pirmoji ir įteisinta antroji Seišelių Respublikos vėliava. Vėliavos pagrindu buvo paimta Seišelių Liaudies Vienybės Partijos vėliava. Vėliavą sudarė raudonos, baltos ir žalios spalvų horizontalios banguotos juostos.

Spalvų gama simbolizavo: raudona – revoliuciją ir progresą; žalia – žemę ir žemės ūkį; balta – salos krantus skalaujančias bangas ir Indijos vandenyno turtus.

Pastaroji vėliava yra gana panaši į buvusią LTSR vėliavą.

**Afrikos valstybių vėliavos**

|  |
| --- |
| Alžyras · Angola · Beninas · Bisau Gvinėja · Botsvana · Burkina Fasas · Burundis · CAR · Čadas · Dramblio Kaulo Krantas · Džibutis · Egiptas · Eritrėja · Etiopija · Gabonas · Gambija · Gana · Gvinėja · Kamerūnas · Kenija · Komorai · Kongas · Kongo DR · Lesotas · Liberija · Libija · Madagaskaras · Malavis · Malis · Marokas · Mauricijus · Mauritanija · Mozambikas · Namibija · Nigerija · Nigeris · Pietų Afrika · Pusiaujo Gvinėja · Pietų Sudanas · Ruanda · San Tomė ir Prinsipė · Seišeliai · Senegalas · Siera Leonė · Somalis · Sudanas · Svazilandas · Tanzanija · Togas · Tunisas · Uganda · Vakarų Sachara · Zambija · Zimbabvė · Žaliasis Kyšulys
Britų Teritorijos Indijos vandenyne · Majotas · Reunjonas · Šv. Elena |
| **Valstybių atributika:** Valstybinių vėliavų galerija · Herbai |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Andromeda polifolia** |
| --- |
| Siauralapė balžuva (Andromeda polifolia)Siauralapė balžuva (*Andromeda polifolia*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Dilenijažiedžiai  *( Dilleniidae)* |
| Šeima: | Erikiniai  *( Ericaceae)* |
| Gentis: | Balžuva  *( Andromeda)* |
| Rūšis: | Siauralapė balžuva  *( Andromeda polifolia)* |

 |

**Siauralapė balžuva** (*Andromeda polifolia*) – erikinių (*Ericaceae*) šeimos, monotipinės **balžuvos** (*Andromeda*) genties augalų rūšis. Lotyniškas moksliškas pavadinimas dėl augalo žiedų grožio kilęs iš senovės graikų mito apie Persėją, kuriame minima gražuolė Persėjo žmona Andromeda.

Auga Eurazijos ir Šiaurės Amerikos miškų ir tundros zonoje, durpingose pelkėse ir spygliuočių miškuose. Lietuvoje auga pelkėse ir durpynuose, rečiau supelkėjusiuose pušynuose.

Aprašymas
---------

Tai žemaūgis (15-60 cm) krūmokšnis su toli šliaužiančiu šakniastiebiu ir su daugeliu kylančių pilkšvų šakelių. Lapai trumpais koteliais, odiški, žiemojantys, su žemyn užsirietusiais kraštais, 2-4,5 cm ilgio ir ne daugiau kaip 1 cm pločio. Lapų viršus tamsiai žalios spalvos, apačia melsvai balta. Žiedynas – kekė. Žiedai baltos arba rausvos spalvos. Žydi gegužės – birželio mėn. Vaisius – penkializdė dėžutė.

Augalas nuodingas. Jo lapuose, jaunuose ūgliuose, žieduose yra toksinių medžiagų. Rytų Europoje šio augalo lapai buvo naudojami kailiams raugti ir audeklams dažyti. Anksčiau liaudies medicinoje balžuva buvo vartojama nuo reumato ir džiovos.

Žiedai
Vaisiai

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Siauralapė balžuva** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Kiichi Miyazawa** |
| --- |
|  |
| Miyazawa 1991 m. |
| Gimė | 1919 m. spalio 8 d.Fukujama, Hirošimos prefektūra, Japonija |
| Mirė | 2007 m. birželio 28 d. (87 metai)Tokijas, Japonija |
|  |
| Partija | LDP |
|  |
| Išsilavinimas | Tokijo universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Kiichi Miyazawa |

**Kiičis Mijazava** (jap. 宮澤 喜一 = *Miyazawa Kiichi*, 1919 m. spalio 8 d. – 2007 m. birželio 28 d.) – Japonijos politikas, buvęs šalies ministras pirmininkas (1991–1993 m.), įvairių ministerijų ministras, ilgametis parlamento narys.

Biografija
----------

Mijazava gimė 1919 m. Fukujamos mieste Hirošimos prefektūroje. Baigė Tokijo universitetą. 1941 m. pradėjo dirbti Finansų ministerijoje. Po Antrojo pasaulinio karo buvo nuolat išrenkamas į parlamentą, ėjo įvairias aukštas pareigas vyriausybėje. Dirbo tarptautinės prekybos ir pramonės ministru (1970–1971 m.), užsienio reikalų ministru (1974–1976 m.), vyriausybės vyriausiuoju sekretoriumi (1980–1982 m.), finansų ministru (1986–1988 m. 1998–2001 m.) 1988 m. buvo vienas iš įtariamųjų korupcija Recruit skandale. Nepaisant to, susiklosčius palankioms aplinkybėms, 1991 m. tapo Japonijos ministru pirmininku.

1982 m. eidamas vyriausybės vyriausiojo sekretoriaus pareigas, Mijazava pagarsėjo pareiškimu dėl santykių su Kinija ir Pietų Korėja. Tais metais pačioje Japonijoje kilo skandalas dėl šalies mokyklose naudojamų istorijos vadovėlių, o vėliau kaimyninės šalys išreiškė nepasitenkinimą dėl juose nekritiškai pateikiamo Japonijos vaidmens XX a. pirmos pusės istoriniuose įvykiuose. Mijazava tuomet paviešino pareiškimą, kuriame teigė, kad „Japonija, atsižvelgdama į draugiškų santykių mezgimą ir geranoriškumą kaimyninių šalių atžvilgiu, atkreips dėmesį į išreiškiamą kritiką ir pakoreguos vyriausybės atsaką".

Kaip ministro pirmininko, labiausiai pagarsėję Mijazavos politikos žingsniai buvo įstatymo, leidžiančio Japonijos savigynos pajėgoms dalyvauti taikos palaikymo misijose, priėmimas bei prekybos sutarties su JAV derybos. Iš ministro pirmininko pareigų Mijazavai teko pasitraukti po valdančiosios Liberalų demokratų partijos įtakos susilpnėjimo parlamente 1993 m. tačiau jis išliko aktyvus politikoje iki 2003 m.

Galerija
--------

* Su JAV prezidentu Bilu KlintonuSu JAV prezidentu Bilu Klintonu
* Su Vietnamo premjeru Vo Van KietSu Vietnamo premjeru Vo Van Kiet
* G7 ministrų susirinkime JAV 1998 m.G7 ministrų susirinkime JAV 1998 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Hoover, W. D. (2011). *Historical Dictionary of Postwar Japan.* Scarecrow Press, p. 187
2. ↑  Ryuji, H. (2019). *Understanding History in Asia: what diplomatic documents reveal.* Japan Publishing Industry Foundation for Culture, p. 36
3. ↑  Arthur, J. Stockwin, A. (2003). *Dictionary of the Modern Politics of Japan.* Routledge, p. 246


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Toshiki Kaifu** | **Japonijos ministras pirmininkas**1991–1993 | Po to:**Morihiro Hosokawa** |
| TorčeskasТорческ |
| --- |
|  |
| 

TorčeskasTorčeskas

 |
| Koordinatės | 49°41′3″ š. pl. 30°38′22″ r. ilg.﻿ / ﻿49.68417°š. pl. 30.63944°r. ilg.﻿ / 49.68417; 30.63944Koordinatės: 49°41′3″ š. pl. 30°38′22″ r. ilg.﻿ / ﻿49.68417°š. pl. 30.63944°r. ilg.﻿ / 49.68417; 30.63944 |
| Vieta |  Ukraina, Kijevo sritis |
| Regionas | Rytų Europa |
| Plotas | 90 ha |
| Istorija |
| Pastatytas | XI a. |
| Sugriautas | XIII a. |
| Laikotarpis | viduramžiai |
| Tauta | torkai |

**Torčeskas** (rus. *Торческ*; *Торцкь, Торцьскъ*) – buvęs miestas Parosyje, juodkepurių (rus. *черные клобуки*) sąjungos (dalis torkų) sostinė.

Stovėjo teritorijoje, kurią Kijevo Rusios kunigaikščiai XI a. buvo paskyrę torkams gyventi. Torčeske buvo kunigaikščio sostinė bei Rusios įgula. Šis įtvirtintas miestas buvo svarbus punktas Rusios gynyboje nuo polovcų.

Pirmas žinomas Torčesko paminėjimas šaltiniuose yra 1093 m. pasakojimas apie polovcų įsiveržimą į Rusią. Tada miesto gyventojai įnirtingai priešinosi polovcams ir siuntė pagalbos prašymus į Kijevą. Nesulaukę paramos gyventojai pasidavė klajokliams, kurie Torčeską sudegino, o gyventojus išsivedė į nelaisvę.

1161 m. Torčeskas jau buvo kunigaikščio sostinė, jame sostą buvo užėmęs Riurikas Rostislavovičius.

XII a. pabaigoje ir pirmuosius XIII a. dešimtmečius Torčeskas metraščiuose buvo retai minimas, nors buvo kunigaikščio sostinė. Pvz. jame kunigaikščiavo Jurijaus Dolgorukio sūnus Michalko, kuris vėliau prie Torčesko prijungė Perejeslavlio kunigaikštystę. 1227 m. Haliče praradęs valdžią Mstislavas Mstislavičius įsikūrė Torčeske, kur netrukus ir mirė. Apie 1231 m. Torčeską užvaldė Danielius Haličietis ir valdžią jame perdavė Mstislavo sūnums. 1232 m. Torčeskas kartu su visu Parosiu buvo prijungtas prie Danieliaus Haličiečio valdų.

Metraščiuose Torčeskas paskutinį kartą buvo minėtas 1234 m. kai ties jo sienomis įvyko eilinis Rusios kariuomenės mūšis su polovcais.

Torčeskas buvo sunaikintas mongolų užkariavimo metu, ir jo niekas neatkūrė.

Geografija
----------

Tyrinėtojai su metraščių Torčesku sieja didelę, apie 90 ha ploto miestavietę (rus. *городище*) už 38 km į rytus nuo Bila Cerkvos, tarp Olšanicios (ukr. *Ольшаниця*) ir Šarkių (ukr. *Шарки*) kaimų Rokytnės rajone (Kijevo sritis).
Miestavietę sudaro viena buvusi įtvirtinta aptverta 1400 m ilgio zona ir dvi segmento formos buvusios įtvirtintos vidinės zonos. B. Rybakovo kasinėjimai parodė, kad tai buvo stambus berendėjų miestas, kurio detinecas buvo rusų kvartalas. Matyt, jame buvo rusų kunigaikščių rezidencija. Didžioji dauguma archeologinių radinių iš XII–XIII a. manoma, kad tai buvo miesto klestėjimo laikai..

Miestą supo tankus neįtvirtintų gyvenviečių tinklas.

Nuorodos
--------

1. ↑  Рыбаков Б. А. Торческ — город черных клобуков // Археологические открытия 1966 г. М. 1967. C.243-245
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

  

Seismograma
**Seismografas** (gr. seismos 'žemės drebėjimas + gr. grapho 'rašau') – prietaisas, registruojantis seisminių bangų virpesius žemės paviršiuje.

Pagrindinės dalys – seismometras (priima seisminį signalą) ir registratorius. Seismografo svarelis sujungtas su korpusu tampria spyruoklių arba svyruoklių sistema. Svarelio savuosius virpesius gesina slopintuvas. Korpuso virpesių mechaninė energija paverčiama elektriniu signalu, kuris sustiprinamas filtre stiprintuve, o jį užrašo registratorius. Naudojami mechaniniai, fotografiniai, magnetiniai registratoriai. Gautos kreivės vadinamos **seismogramomis**. Signalai gali būti registruojami ir skaitmeniškai.

Istorija
--------

Pirmasis seismografas buvo išrastas Kinijoje. Žemės drebėjimams stebėti 132 m. jį pagamino kinų mokslininkas Zhang Heng. Tam buvo skirtas didelis indas, kurio apvade lygiais tarpais išgręžtos skylės su drakonų galvomis, nasruose laikančiomis lengvai iškrintančius rutuliukus. Virpant Žemės paviršiui, metalo rutuliukai, silpnai besilaikantys skylėse, krinta į apačioje sustatytus indus. Pagal tai, kurie rutuliukai iškrinta, nustatoma smūgio kryptis. Prietaise rutuliukų judėjimą valdo masyvi švytuoklė ir alkūninės svirtys.
Koordinatės: 54°23′27″š. pl. 23°18′14″r. ilg.﻿ / ﻿54.3907°š. pl. 23.3040°r. ilg.﻿ / 54.3907; 23.3040

|  |
| --- |
| **Nemunaičių pagrindinė mokykla** |
| Nemunaičių pagrindinė mokykla herbasNemunaičių pagrindinė mokykla herbas |
| Nemunaičių pagrindinė mokykla |
| **Adresas** | Mikališkių k. 4, Mikališkiai |
| **Direktorius(-ė)** | Rima Šustarevienė |
| **Mokinių skaičius** | 59 |
| **Įkūrimo data** | 1926 m. |
| **Uždarymo data** | 2019 m. |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 14 |

**Kalvarijos savivaldybės Nemunaičių pagrindinė mokykla** – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kalvarijos savivaldybėje, Mikališkiuose, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190376925. Steigėjas Kalvarijos savivaldybės taryba. 

Filialai: 

* Kalvarijos savivaldybės Nemunaičių pagrindinės mokyklos Brukų skyrius;
* Kalvarijos savivaldybės Nemunaičių pagrindinės mokyklos Sūsninkų skyrius.

Istorija
--------

1926 m. kaime pastatyta ir rugsėjo 1 d. pradėjo veikti pradžios mokykla. Iki 1931 m. tame pačiame pastate buvo įsikūrusi valsčiaus raštinė, šaulių būstinė ir areštinė. Tarpukario metais Nemunaičių mokykla buvo apylinkės kultūros centras. Mokyklos vedėju paskirtas J. Tekorius. 

Po Antrojo pasaulinio karo, 1949 m. rugsėjo 1 d. Nemunaičių pradinė mokykla performuota į septynmetę. Mokėsi 120 mokinių. 1964 m. prie mokyklos pastatytas priestatas. Tais metais mokėsi 228 mokiniai, o 1967-1968 m. net 242. 1988 m. mokykla tapo devynmete, 1992 m. Marijampolės rajono Nemunaičių pagrindinė mokykla, nuo 2000 m. Kalvarijos savivaldybės Nemunaičių pagrindinė mokykla. 2019 m. mokykla uždaryta.

Direktoriai
-----------

* 1926-1941 m. J. Tekorius;
* 1941–1949 m. Brukas;
* 1949-1950 m. J. Siliūnienė;
* 1950-1953 m. K. Vaitulionis;
* 1953-1955 m. J. Mardosa;
* 1955-1966 m. V. Bendorius;
* 1966-1974 m. E. Gumbytė;
* 1974-1991 m. A. Manastirskienė;
* 1991- 1995 m. Rolandas Svenciūnas;
* 1995-2001 m. Danutė Lisauskienė;
* 2001 m. Rima Šustarevienė.

Nuorodos
--------

1. ↑  Kalvarijos sav. Nemunaičių pagrindinė mokykla. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-06-17).

* Mokyklos svetainė Archyvuota kopija 2007-08-11 iš Wayback Machine projekto.
| **Sejidas Hoseinas Nasras** |
| --- |
|  |
| Gimimo vardas | Seyd Hoseyn Nasr |
| Gimė | 1933 m. balandžio 7 d.Teheranas, Iranas |
| Tautybė | persas |
| Religija | islamas |
|  |
| Veikla | filosofas, metafizikas, poetas |
| Sritis | *religio perennis* |
|  |
| Alma mater | Masačusetso technologijos institutas |
|  |
|  **Vikiteka** | Sejidas Hoseinas Nasras |

**Sejidas Hoseinas Nasras** (pers. سید حسین نصر = *Seyd Hoseyn Nasr*, angl. *Seyyed Hossein Nasr*; g. 1933 m. balandžio 7 d.) – Irano filosofas, humanitaras, poetas, Vašingtono universiteto profesorius emeritas, tradicionalizmo atstovas.

Gimė karališkojo gydytojo šeimoje Teherane, per motinos giminės liniją siejosi su žymiu XIX a. šiitų dvasininku Šeichu Fazlola Nūriu. Lankė mokyklą Teherane, bet būdamas 13 metų išsiųstas mokytis į JAV (Haistoną, Naująjį Džersį). Toliau studijavo Masačusetso technologijos institute fiziką, pas šio universiteto dėstytoją Džiordžijų de Santilaną studijavo metafiziką ir filosofiją. Sejidas Hoseinas Nasras tapo šveicarų metafiziko Fritjofo Šuono mokiniu, persisėmė perenializmo idėjomis.

1956 m. baigė geologijos ir geofizikos magistro studijas, vėliau Harvardo universitete apsigynė daktaro laipsnį ir parašė pirmąją savo knygą „Mokslas ir civilizacija islame". 1955 m. Nasras pradėjo dėstyti Harvarde, o būdamas 30-ies tapo profesoriumi. Vėliau grįžo į Iraną, dėstė Teherano universitete, 1972 m. tapo Arja Mehro universiteto rektoriumi. Mokėsi tradicinės islamo žinijos pas to meto garsiausius Irano islamo dvasininkus (Muhamadą Huseiną Tabatabajų ir kt.). Nasras tapo imperatorienės Faros Pehlevi asmeniniu sekretoriumi, buvo įpareigotas įsteigti Imperatoriškąją Irano filosofijos akademiją – pirmąją akademinę instituciją, paremtą tradicionalistinės filosofijos pagrindais. Tuo metu Irane, pas Nasrą rinkdavosi žymūs tradicionalizmo atstovai, Rytų filosofijos tyrėjai (Anri Korbenas, Viljamas Čitikas, Tošihiko Izucu ir kt.).

Po Irano revoliucijos Nasras vėl persikėlė į Vakarus: dirbo Edinburgo, Templo universitetuose, o nuo 1984 m. Džordžo Vašingtono universitete.

Parašė virš 50-ies knygų, kuriose gvildena tradicinės islamo metafizikos, sufizmo, tradicijos ir šiuolaikybės sankirtų klausimus.

Nuorodos
--------

* Seyyed Hossein Nasr, Kas yra tradicija?, iš anglų kalbos vertė Audrius Beinorius, *Liaudies kultūra*, 1995, Nr. 5
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Moteris, dėvinti siaurikes
**Siaurikės** (**kelnaitės su juostele** arba **stringai**) – kelnaičių rūšis, pasižyminti tuo, kad priešingai nei įprastos kelnaitės, beveik visiškai neuždengia sėdmenų – pridengia tik sėdmenų tarpą ir šiek tiek virš jo, kartais taip, kad vos matoma. Didesnė yra priekinė siaurikių dalis, pridengianti išorinius lytinius organus. Priekinę ir užpakalinę siaurikių dalį jungia audinio juostelės ties talija. Siaurikės gali būti kasdieninio apatinio trikotažo dalis, taip pat gali sudaryti maudymosi kostiumėlio (bikinio) dalį.

Siaurikės pirmiausia paplito Brazilijoje apie 1970-uosius, o Vakaruose paplito apie 1990 m.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Siaurikės** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RMoteriška apranga ir avalynė |
| --- |
|  |
| 
Aukštakulniai · Bikinis · Kelnaitės · Korsetas · Liemenėlė · Maudymosi kostiumėlis · Mini sijonas · Palaidinė · Pėdkelnės · Siaurikės · Sijonas · Skarelė · Skrybėlaitė · Suknelė |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Jonėnai** (gr. Ἴωνες, Íōnes, vns. Ἴων, Íōn) buvo viena iš trijų genčių, į kurias buvo pasidalinę senovės graikai.

Žodis "jonėnai" turėjo dvi reikšmes Klasikinėje Graikijoje. Siaurąja prasme žodis reiškė jonėnų dialektą, kuriuo kalbėjo graikai kai kuriose salose tarp Graikijos ir Anatolijos. Be to šie graikai apsigyveno Anatolijos pakrantėje ir įkūrė Joniją. Visi graikai manė, kad graikai į Joniją atsikraustė iš Peloponeso, nes juos išvijo dorėnai. Po pasipriešinimo Atėnuose, jie ir kai kurie atėniečiai emigravo į Anatolijos pakrantę. Platesne prasme jonėnai yra graikai, kalbantys jonėnų, Atikos ir kitomis tarmėmis, priskiriamomis rytų graikams.

Kitos dvi kalbinės/kultūrinės grupės buvo dorėnai ir eoliečiai. Kartu visos trys jos sudarė graikų tautą. Jonėnai gyveno Egėjo jūros salose ir pakrantėse. Eoliečiai - Bojotijoje, Lesbe ir kai kuriose kitose salose ir Anatolijos pakrantėje. Dorėnai gyveno Makedonijoje, Peloponese, Kretoje, Rodo saloje ir Anatolijos pakrantėje. Trakiją kolonizavo iš jonėnų kilę kolonistai, o Marselį įkūrė iš Fokėjos Jonijoje atvykę jonėnai.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RSenovės Balkanų tautos |
| --- |
|  |
| Graikai (Helada) | 
Achajai **·**  Jonėnai **·**  Dorėnai **·**  Eoliečiai **·**  Makedonai |  |
|  |
| Pajonai (Pajonija) | 
Pelagonai **·**  Almopai **·**  Agrianai **·**  Laajai **·**  Deronai **·**  Pajoplai **·**  Doberai **·**  Siropajonai **·**  Odomantai **·**  Sintikė |
|  |
| Trakai (Trakija) | 
Apsintai **·**  Besai **·**  Bistonai **·**  Bisaltai **·**  Dolonkai **·**  Edonai **·**  Kikonai **·**  Melanditai **·**  Melanofagai **·**  Migdonai **·**  Nipsajai **·**  Odrisai **·**  Paitai **·**  Pierai **·**  Sapėjai **·**  Sintijai **·**  Skirmiadai **·**  Tribalai |
|  |
| Ilyrai (Ilyrija) | 
Ardiajai **·**  Autariatai **·**  Deraemestai **·**  Dardanai **·**  Dalmatai **·**  Dokleatai **·**  Taulantai |
|  |
| Venetai | 
Histrai **·**  Liburnai |
|  |
| Keltai ir Frygai | 
Brygai **·**  Serdijai **·**  Skordiskai |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Paeonia anomala** |
| --- |
| Sibirinis bijūnas (*Paeonia anomala*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Šeima: | Bijūniniai  *( Paeoniaceae)* |
| Gentis: | Bijūnas  *( Paeonia)* |
| Rūšis: | Sibirinis bijūnas  *( Paeonia anomala)* |

 |

**Sibirinis bijūnas** (*Paeonia anomala*) – bijūninių (*Paeoniaceae*) šeimai priklausanti augalų rūšis. Paplitusi regione tarp Uralo, Pamyro, Tianšanio kalnų bei Gobio dykumos.

Augalas daugiametis, žolinis, 60-100 cm aukščio. Šaknis stora, šakota, skleidžianti specifinį kvapą ir turinti saldų skonį. Stiebas status, plikas, nešakotas, vienažiedis. Lapai iki 30 cm ilgio, dukart trilapiai, lapeliai smulkiai skaldyti. Žydi gegužės-birželio mėnesiais stambiais, penkialapiais, raudonais žiedais. 3-5 sudėtiniai, stambūs vaisiai subręsta rugpjūčio pabaigoje-rugsėjo pradžioje. Sėklos stambios, juodos, elipsiškos.

Auga retuose spygliuočių, mišriuosiuose miškuose, soduose.

Augalas nuodingas. Jo dalys, ypač šaknis nuo seno vartojamos kinų liaudies medicinoje. Vartojamas kaip priešvėžinis preparatas, taip pat skrandžio ligų, podagros, reumato, nemigos gydymui.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Sibirinis bijūnas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Vesjegonskas*Весьегонск* |
| --- |
|        |
| *Miesto cerkvė* |
|  |
| 

VesjegonskasVesjegonskas

58°39′0″ š. pl. 37°16′0″ r. ilg.﻿ / ﻿58.65000°š. pl. 37.26667°r. ilg.﻿ / 58.65000; 37.26667﻿ (Vesjegonskas)Koordinatės: 58°39′0″ š. pl. 37°16′0″ r. ilg.﻿ / ﻿58.65000°š. pl. 37.26667°r. ilg.﻿ / 58.65000; 37.26667﻿ (Vesjegonskas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+4) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Tverės sritis Tverės sritis |
| **Rajonas** | Vesjegonsko rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2015) | 6 455  |
| **Altitudė** | 108 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Vesjegonskas |

**Vesjegonskas** (rus. *Весьегонск*) – miestas Rusijoje, Tverės srityje, šiaurės vakarinėje Rybinsko tvenkinio pakrantėje, prie Mologos įlankos, 253 km į šiaurės rytus nuo Tverės. Rajono centras. Upinis uostas, stotis prie geležinkelio Maskva–Sankt Peterburgas atšakos, keliai į Bežecką, Ustiužną. Medienos apdirbimo pramonė, vyno gamyba. Veikia krašto muziejus. Yra 3 XIX–XX a. pr. cerkvės.

Istorija
--------

Gyvenvietė pavadinimu *Весь Ёгонская* minima nuo 1564 m. XVI–XIX a. tai buvo svarbus prekybinis centras prie Mologos upės (prekiauta druska, vašku, apyniais, medumi, žuvimi, kailiais, gelumbe). 1776 m. suteiktas miesto statusas. XIX a. uždarius Tichvino vandens kelią, miesto reikšmė sumenko. Po 1940 m. didžioji dalis Vesjegonsko buvo užlieta sudarius Rybinsko tvenkinį, miestas atkurtas naujoje vietoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 90
| Le Joola |
| --- |
|  |
| Bendra informacija |
| Valstybė | Senegalas |
| Vėliava |  |
| Statytojas | Schiffswerft Germersheim GmbH |
| Plaukioja (-jo) nuo | 1990 m. |
| Savininkas | Senegalo respublika |
| Plaukiojo iki | 2002 m. rugsėjo 26 d. |
| Būsena | nuskendęs |
| Charakteristikos |
| Tipas | keltas |
| Tonažas | 2 087 BRT |
| Ilgis | 79,5 m |
| Plotis | 12 m |
| Grimzlė | 3,1 m |
| Keleiviai | 536 |
| Įgula | 44 |

**Joola** – Senegalui priklausęs keleivinis laivas, 2002 metų rugsėjo 26 d. apvirtęs ir nuskendęs ties Gambijos krantais. Katastrofoje žuvo 1863 žmonės, daugiau nei nuskendus „Titanikui". Tai didžiausia kada nors įvykusi nelaimė visoje laivininkystės istorijoje.

„Joola" apvirto labai greitai, todėl dauguma žmonių neturėjo jokios galimybės išsigelbėti. Šis plokščiadugnis laivas netiko plaukioti atvira jūra, kuri katastrofos metu buvo labai audringa. Be to, mažiau nei 600 keleivių statytas laivas buvo neabejotinai perkrautas.

Įvykis sukėlė didelę politinę krize, turėjo atsistatydinti šalies prezidentas.

Nuorodos
--------

* Istorijos aptarimas **(**angl.**)**
* Kompanijos svetainė Archyvuota kopija 2006-04-23 iš Wayback Machine projekto.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Joola** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Koblencasvok. *Koblenz* |
| --- |
|              |
| *Senamiestis* |
|  |
| 

KoblencasKoblencas

50°21′30″ š. pl. 7°35′50″ r. ilg.﻿ / ﻿50.35833°š. pl. 7.59722°r. ilg.﻿ / 50.35833; 7.59722﻿ (Koblencas)Koordinatės: 50°21′30″ š. pl. 7°35′50″ r. ilg.﻿ / ﻿50.35833°š. pl. 7.59722°r. ilg.﻿ / 50.35833; 7.59722﻿ (Koblencas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Vokietijos vėliava Vokietija |
| **Žemė** | Reino kraštas-Pfalcas Reino kraštas-Pfalcas |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 113 638  |
| **Plotas** | 105 km² |
| **Tankumas** (2021) | 1 082 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Koblencas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Kòblencas |

**Koblencas** (vok. *Koblenz*) – miestas vakarų Vokietijoje, abipus Reino ties Mozelio žiotimis. Geležinkelio stotis. Išvystyta mašinų, spalvotosios metalurgijos, vaistų, tekstilės, gumos pramonė; turizmas. Svarbiausias regiono kultūros centras. Nuo Koblenco į pietus driekiasi Reino tarpeklis.

Veikia pedagogikos, administravimo, ekonomikos aukštosios mokyklos, Vokietijos federacinis archyvas, bibliotekos, Vidurinio Reino (menas, istorija), Ludvigų (XX a. menas) muziejai, L. van Bethoveno motinos namas muziejus, teatras, filharmonija.

Yra XII–XVII a. architektūros paminklų: XI a. Ėrenbreitšteino tvirtovė, XIII a. Mozelio tvirtovė, Šv. Kastoro (836 m.), Dievo Motinos (*Liebfrauen*) ir Šv. Florino (abi XII a.) bažnyčios, riterių namas, Baldvino tiltas, rotušė, rūmai.

Istorija
--------

Ėrenbreitšteino pilis
Koblencas išaugo iš VIII a. pr. m. e. romėnų įkurtos tvirtovės. Nuo VI a. čia dažnai buvo frankų karalių rezidencija, 860 ir 922 m. vyko Bažnyčios susirinkimai. 1018 m. Šv. Romos imperatorius perdavė Koblencą Tryro arkivyskupui.

Nuo XI a. suklestėjo dėl prekybos vynu, 1214 m. suteiktos miesto teisės.

Nuo 1789 m. Prancūzijos emigrantų rojalistų telkimosi centras. 1794 m. Koblencą užėmė Prancūzijos revoliucinė kariuomenė, 1814 m. – Rusijos kariuomenė. 1824–1845 m. – Prūsijos Reino provincijos centras. II pasaulinio karo metais po sąjungininkų bombardavimų 75 % miesto sugriauta.

### Pavadinimo kilmė

Kadangi miestas kūrėsi prie upių santakos, tai lotyniškai vieta žymėta kaip *(ad) confluentes* – „prie santakos". Ilgainiui šis žodis virto Koblencu. Nuo viduramžių iki XIX a. Koblence gyveno įtakingi Triero arkivyskupai–kurfiurstai.

Sportas
-------

* TuS Koblenz (futbolas)

Šaltiniai
---------

1. GERMANY: States and Major Cities, *citypopulation.de*
2. ↑  GERMANY: States and Major Cities, *citypopulation.de*
3. GERMANY: States and Major Cities, *citypopulation.de*
4. ↑  GERMANY: States and Major Cities, *citypopulation.de*
5. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 216
6. ↑  *Koblentz*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
Pugačiovo kobra
**Kobra**, *Pugačiovo kobra* – aukštojo pilotažo figūra, demonstruojanti lėktuvo atakos kampo valdymą ir lėktuvo stabilumą esant dideliems atakos kampams bei lėktuvo supermanevringumą (variklio gebėjimą veikti dideliais atakos kampais).

Pirmą kartą šią figūra bandomajame skrydyje lėktuvu Su-27 atliko TSRS nusipelnęs lakūnas bandytojas Igoris Volkas (*Игорь Волк*). Pirmą kartą 1989 m. viešai ją pademonstravo Le Buržė aviacijos parodoje Paryžiuje kompanijos *Suchoj* lakūnas bandytojas Viktoras Pugačiovas (*Виктор Пугачёв*), todėl figūra dar vadinama ir *Pugačiovo kobra*.

Atliekant figūrą lėktuvas staigiai kelia priekį (net gali virsti aukštielninkas), bet toliau skrieja ta pačia kryptimi. Taip lėktuvas pasiekia labai didelius atakos kampus, siekiančius 90° ir daugiau:

* Su-27 – 110°
* Su-37 – iki 180° (t. y. gali skrieti aukštielninkas, uodega į priekį)

Po to lėktuvas grįžta į pirmykštę normalią skrydžio būseną beveik neprarasdamas aukščio.

Techniškai manevras atliekamas atjungus išilginio stabilumo išlaikymo sistemą ir patraukus vairalazdę į save.

Šios figūros praktinė nauda:

* kautynėse naudojant šią figūrą galima paleisti raketas aukštyn ar atgal skrendant ta pačia kryptimi (naudojant šalminę taikymo sistemą)
* skubaus tūpimo metu leidžia staigiai sumažinti greitį.

Kobra galintys atlikti lėktuvai
-------------------------------

* Rusija:
	+ Su-27
	+ Su-30
	+ Su-33
	+ Su-35
	+ Su-37
	+ Su-47
	+ MiG-29М
	+ MiG-33
	+ MiG-35
* Švedija:
	+ Saab JAS 39 Gripen
* Prancūzija:
	+ Dassault Rafale
* JAV (lėktuvai su valdoma traukos kryptimi)
	+ F-22 Raptor
	+ F-15 ACTIVE
	+ F-16 MATV/VISTA
	+ Rockwell-MBB X-31
	+ F-18 HARV

Nuorodos
--------

1. ↑  Из космоса – на самoлёт!
2. ↑  Энциклопедия авиационных терминов.

Video

* Amazing Russian Fighter Jet Archyvuota kopija 2007-12-15 iš Wayback Machine projekto.
* F-22 brakestand Archyvuota kopija 2008-01-10 iš Wayback Machine projekto.
| Misisipė |
| --- |
| Misisipė ties Naujuoju Orleanu Misisipė ties Naujuoju Orleanu |
| **Ilgis** | 3950 km |
| **Baseino plotas** | 3 268 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 19 000 m³/s |
| **Ištakos** | Minesota |
| **Žiotys** | Meksikos įlanka |
| **Šalys** | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava JAV |
|  |
|  **Vikiteka** | Misisipė |

**Misisipė** (angl. *Mississippi River*; vietinių indėnų kalba – „didžioji upė") – didžiausia Šiaurės Amerikos ir viena didžiausių pasaulio upių. Ilgis 3950 km, o nuo Misurio ištakų – 6420 km. Prasideda nedideliame ežerėlyje Minesotoje. Kerta JAV iš šiaurės į pietus. Teka Centrinėmis lygumomis ir Meksikos įlankos žemuma. Įteka į Atlanto vandenyno Meksikos įlanką; suformuoja deltą (plotas 32 tūkst. km²) Luizianoje. Žemupyje apsaugai nuo potvynių upės krantai sutvirtinti dambomis.

Didžiausi intakai:

* dešinieji: Minesota, Di Moinas, Misūris, Arkanzasas, Raudonoji upė;
* kairieji: Viskonsinas, Ilinojus, Ohajas.

Baseino plotas – 3268 tūkst. km² (40 % JAV teritorijos, neskaitant Aliaskos). Baseinas nusidriekęs tarp Uolinių ir Apalačų kalnų. Pavasario potvyniai ir audringi vasaros poplūdžiai sukelia katastrofinius užtvindymus. Aukštupyje žiemą užšąla. Vidutinis debitas 19 tūkst. m³/s (didžiausias – 50-80 tūkst. m³/s, minimalus – 3-5 tūkst. m³/s). Per metus Misisipė nuneša 360 mln. tonų nešmenų.

Upės vanduo smarkiai užterštas pramoniniais teršalais. Laivybiniais kanalais Misisipės baseinas sujungtas su Didžiaisiais ežerais. Upinė laivyba vykdoma nuo Sent Polio (3000 km nuo žiočių), jūrinė – nuo Baton Ružo. Misisipės sistemos laivybinių kelių ilgis – apie 25 tūkst. km. Upės potencinė energija – 27,5 GW. Svarbiausia hidroelektrinė pastatyta ties Kiokako miestu. Svarbiausi pakrančių miestai ir uostai: Mineapolis, Sent Polas, Davenportas, Sent Luisas, Memfis, Baton Ružas, Naujasis Orleanas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983.
| Misisogaangl. *Mississauga* |
| --- |
|  |
|  |
| 

MisisogaMisisoga

43°36′0″ š. pl. 79°39′0″ v. ilg.﻿ / ﻿43.60000°š. pl. 79.65000°r. ilg.﻿ / 43.60000; 79.65000﻿ (Misisoga)Koordinatės: 43°36′0″ š. pl. 79°39′0″ v. ilg.﻿ / ﻿43.60000°š. pl. 79.65000°r. ilg.﻿ / 43.60000; 79.65000﻿ (Misisoga) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5)------ vasaros: (UTC-4) |
|  |
| **Valstybė** | Kanados vėliava Kanada |
| **Provincija** | Ontarijas Ontarijas |
| **Rajonas** | Pylo rajonas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1968 |
| **Meras** | Hazel McCallion |
|  |
| **Gyventojų** (2006) | 668 549  |
| **Plotas** | 288,42 km² |
| **Tankumas** (2006) | 2 318 žm./km² |
| **Altitudė** | 173 m |
|  |
| **Pašto kodas** | L4T iki L5W |
| **Tel. kodas** | 905 ir 289 |
| **Tinklalapis** |  |
|  **Vikiteka** | Misisoga |

**Misisoga** (pranc. angl. *Mississauga*) – miestas Kanados pietryčiuose, Ontarijo provincijoje, į pietvakarius nuo Toronto, Ontarijo ežero šiaurės vakarų pakrantėje. 613 tūkst. gyventojų. Prekybinis uostas. Veikia automobilių gamybos įmonių, išvystyta chemijos (kaučiukas, farmacija, plastikas), metalurgijos (plienas), elektronikos, statybinių medžiagų (cementas), poligrafijos pramonė. Gaminami aviacijos, ryšių įrenginiai, yra Lesterio B. Persono tarptautinis oro uostas, Bredlio muziejus, Benareso istorijos muziejus, kuriame eksponuojami XIX–XX a. eksponatai.

Istorija
--------

Miesto teisės suteiktos 1974 m.

Lietuviai
---------

Misisogoje pirmieji lietuviai įsikūrė XX a. penkto dešimtmečio pabaigoje. 1960 m. pagal architekto A. Šalkauskio projektą buvo įsteigtos Šv. Jono lietuvių kapinės. Jas 1960 m. pašventino iš JAV atvažiavęs prelatas Mykolas Krupavičius. Iki 2002 m. kapinėse palaidota daugiau kaip 3200 lietuvių. Šalia kapinių 1972–1973 m. pagal architekto V. Liačo projektą pastatytas 2 aukštų lietuvių sodybos pastatas „Anapilis" ir klebonija. Nuo 1988 m. joje veikia Kanados lietuvių muziejus–archyvas. 1988 m. N. Benotienės iniciatyva įkurtas Lietuvos kankinių parapijos vaikų choras „Angeliukai". 1996 m. chore buvo 18, 1998 m. – 30 vaikų. Choro tėvų komitetas (vad. R. Stravinskienė) 1996 m. ir 1998 m. surengė „Angeliukų" stovyklas lietuvių sodyboje „Anapilis", išleido garsajuoste „Tau, Jėzuli" (1998 m.). 2001 m. Angeliukų choro narės kartu su Kanados lietuvių bendruomenės, Kanados lietuvių jaunimo ir Pasaulio lietuvių jaunimo sąjungų atstovais atliko meninę programą Kalgaryje ir Edmontone Lietuvos nepriklausomybės švenčių minėjimuose; choro vyresnioji grupė dalyvavo tarptautiniame folkloro festivalyje Zakatekase (Meksika). Prie Ontarijo ežero veikia lietuvių skautų stovyklavietė. 2008 m. Misisogoje gyveno daugiau kaip 1000 lietuvių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Misisoga*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 221 psl.
| Misa |
| --- |
|  Misa prie Peterniekų |
| **Ilgis** | 108 km |
| **Baseino plotas** | 902,6 km² |
| **Ištakos** | Valės apylinkės |
| **Žiotys** | Iecava |
| **Šalys** | Latvija |
|  |
|  **Vikiteka** | Misa |

**Misa** (latv. *Misa*) – upė pietų Latvijoje, Žiemgaloje; Iecavos (Lielupės baseinas) dešinysis, didžiausias intakas. Prasideda pelkėse į šiaurės vakarus nuo Nemunėlio Radviliškio, Bauskės savivaldybėje, Valės valsčiuje. Teka į šiaurės vakarus Žiemgalos lyguma. Įteka į Iecavą ties Uozuolniekais.

Intakai: Milupytė, Skujupytė, Medainė (kairieji), Varnupė, Talkė, Zvirgzdė, Uolainė, Cena (dešinieji). Upės vaga iki santakos su Zvirgzde sureguliuota. 11,4 km kanalas jungia su Dauguva. Žemiau aplink upę driekiasi miškai ir durpynai. Žemupys tankiai apgyvendintas. Metinis vandens nuotėkis – 0,22 km³.

Pagrindinės gyvenvietės prie Misos: Stelpė, Beibežiai, Dzerumai, Plakanciemas, Pėterniekai, Dalbė, Uozuolniekai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Misa (upė)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 212 psl.
**Dermatologija**(iš sen. gr. δέρμα (derma) „oda" ir logos -'mokslas') – medicinos sritis, tirianti odą ir odos ligas, sveikos ir nesveikos odos sandarą, funkcijas, bendruosius odos ligų raidos dėsnius, gydymo ir profilaktikos principus. Dermatologija taip pat nagrinėja atskiras ligas (kaip odos ir nagų grybeliniai pažeidimai, virusinių infekcijų, egzema ar pleiskanojimu pasireiškiančios ligos, žvynelinės, dilgėlinės, alerginių dermatitų, jaunatvinių spuogų ir kt.), ligų grupes, sindromus, jų priežastis, vystymosi mechanizmus, ligų simptomus, diagnostikos metodus.

Šakos
-----

* Bendroji dermatologija
* Chirurginė dermatologija
* (Dermatoonkologija (onkodermatologija)
* Lazerinė dermatologija
* Trichologija
* Dermatoalergologija
* Dermatochirurgija
* Andrologija
* Dermatohistologija
* Flebologija
* Venerologija
* Psichosomatinė dermatologija
* Kosmetinė dermatologija.

Dermatologija Lietuvoje
-----------------------

Lietuvoje veikia Vilniaus universiteto ligoninės Santaros klinikų (VULSK) Dermatovenerologijos centras (studijų lygyje yra dermatovenerologijos rezidentūra), VU Dermatovenerologijos centras, Vilniaus lazerinės dermatologijos centras; Kauno medicinos universiteto Odos ir venerinių ligų klinika.

Dermatologijos specialistus vienija Lietuvos dermatovenerologų draugija, įkurta 1935 m. Steigėjas – Jurgis Karuža (1866–1953).

Taip pat skaitykite
-------------------

* Fon Lušano chromatinė skalė

Išnašos
-------

1. ↑  „Asmeda" informacija Archyvuota kopija 2009-06-20 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  „Paminėtos Odos ir venerinių ligų klinikos įkūrėjo prof. Jurgio Karužos 140-osios gimimo metinės" Loreta Giedraitienė
„AVE VITA" korespondentė
| Derežnyčios stovyklavietės |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Derežnyčios stovyklavietėsDerežnyčios stovyklavietės

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°13′18″š. pl. 24°32′22″r. ilg.﻿ / ﻿54.2217903°š. pl. 24.5393372°r. ilg.﻿ / 54.2217903; 24.5393372Koordinatės: 54°13′18″š. pl. 24°32′22″r. ilg.﻿ / ﻿54.2217903°š. pl. 24.5393372°r. ilg.﻿ / 54.2217903; 24.5393372 |

 |
| Vieta | Varėnos rajonas |
| Seniūnija | Varėnos seniūnija |
| Naudotas | akmens amžius - bronzos amžius |

**Derežnyčios stovyklavietės** arba **Derežnyčios gyvenvietės** – akmens ir bronzos amžiaus stovyklaviečių grupė Varėnos rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurės rytus, šiaurę ir šiaurės vakarus nuo Varėnos, Derežnyčios pakrantėse, Moliadugnio ir Girežerio miškuose.

Stovyklavietės
--------------

Žinoma apie 70 stovyklaviečių, daugumą jų 1940–1959 m. surado Konstantinas Jablonskis. Per archeologinius žvalgymus surinkta daug titnago dirbinių ir skaldos. Aptikta dirbinių iš paleolito (įkotinių antgalių, ilgų ir pailgų gremžtukų, dvikrypčių rėžtukų, vienagalių ir dvigalių skaldytinių), būdingų Arensburgo kultūrai, Bromės-Liungbiu kultūrai, Svidrių kultūrai, mezolito ir neolito pradžios (mikrolitinių dirbinių, kūginių ir su rankenėle vienagalių skaldytinių), neolito ir bronzos amžiaus pradžios iš nuoskalų pagamintų strėlių antgalių bei ietigalių, gludintų ovalo formos kirvelių, peilių, keramikos su augalinėmis ir mineralinėmis priemaišomis. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus ir Alytaus kraštotyros muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Egidijus Šatavičius. *Derežnyčios stovyklavietės*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 626 psl.
| **Izidorius Pocius** |
| --- |
| Gimė | 1864 m. sausio 22 d.Balandžiai, Eržvilko valsčius, Rusijos imperija |
| Mirė | apie 1935 m.Eržvilko apylinkės, Lietuvos Respublika |
| Tautybė | žemaitis/lietuvis |
| Tėvas | Antanas Pocius |
| Motina | Veronika Povilaitytė-Pocienė |
| Sutuoktinis (-ė) | nevedęs |
|  |
| Veikla | knygnešys, pauparis |
|  |
| Žinomas (-a) už | Eržvilko apylinkių knygnešys |

**Izidorius Pocius** (g. 1864 m. sausio 22 d. Balandžiai, Eržvilko valsčius – m. apie 1935, pravardė – *Juzis*) – pauparis ir daugiausia Tauragės apskrityje veikęs knygnešys.

Izidorius Pocius gimė neturtingoje valstiečių šeimoje. Tėvas buvo kaimo muzikantas. Izidorius buvo antras vyriausias vaikas šeimoje ir didžiąją vaikystės dalį praleido Pagirių kaime, į kurį Pocių šeima persikraustė apie 1870 m. Izidoriui būnant devynerių gimdydama mirė motina, dauguma Izidoriaus brolių ir seserų mirė maži, dar prieš motinos mirtį. Jau keturiasdešimties sulaukęs tėvas netruko vesti antrąkart, su ja susilaukdamas daugiau vaikų, su kuriais Izidorius užaugo.

Ūgtelėjęs Izidorius įsijungė į knygnešių judėjimą. Apibūdinamas kaip drąsus, sumanus, gabus knygnešys. Bendradarbiavo su daugeliu buvusios Raseinių apskrities knygnešių – Jonu Švedu, Viktoru Alijošiumi, Juozu Sakalausku ir kitais. Padėdavo laikraščio Kryžius redaktoriui kun. Julijonui Jasienskiui, tuo metu dirbusiam Palangos progimnazijoje kapelionu, pristatyti rankraščius Mažosios Lietuvos leidėjams. Platino kitų knygnešių parneštas knygas, taip pat pats didelius kiekius parsinešdavo iš Mažosios Lietuvos. Jas įrišdavo ir išplatindavo buvusioje Raseinių apskrityje.

Įgudęs su knygnešystės amatu, jo mokė jaunesniuosius knygnešius. Yra išlikusių duomenų, kad padėjo būsimiems žymiems knygnešiams Jonui Pakatinskui-Katiliukui ir jo broliui Kazimirui įsijungti į judėjimą, nusivesdamas pirmąkart 1892 m. į Tilžę.

1893 m. Panevėžio policija iš I. Pociaus konfiskavo 46 liet. knygas, už ką pats knygnešys Vilniaus generalgubernatoriaus nubaustas mėnesiu arešto policijos areštinėje. Po penkerių metų vėl įkliuvo Šiauliuose su 9 knygomis, už ką Vilniaus generalgubernatorius 1898 m. gruodžio 14 d. skyrė 1 mėn. arešto policijos areštinėje. 1900 m. areštuotas Truskavoje, vėl rasta lietuviškų knygų. Policininkai varinėdami iš vienos daboklės į kitą jį smarkiai sumušė. Dėl sunkių arešto sąlygų ir mušimo visam gyvenimui liko neįgalus – neteko proto. Likusį gyvenimą vaikščiojo užsidėjęs knygnešio odinį krepšį ant pečių ir laikydamas aštuonbriaunę gumbuotą lazdą rankoje. Nuo 1928 m. sausio 1 d. paskirta 50 Lt knygnešio pensija. Amžininkų teigimu, pensiją jau protiškai neįgalus Izidorius greitai išleisdavo ir nuolat pritrūkdavo pinigų.

Mirė apie 1935 m. Tiksli mirimo vieta nėra žinoma, spėjama, kad palaidotas šeimos kape Eržvilko kapinėse. Vedęs nebuvo.

Šaltiniai
---------

1. ↑  LVIA, f. 669, ap. 21

  

* Benjaminas Kaluškevičius „Lietuvos knygnešiai ir daraktoriai 1864–1904", 2004 m. Vilnius, leidykla „Diemedis";
* 1905 m. revoliucijos įvykiai Eržvilko valsčiuje
* Žemaitytė „Nenutapytas knygnešio portretas".