recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Koordinatės: 55°43′51″š. pl. 24°21′38″r. ilg.﻿ / ﻿55.730912°š. pl. 24.360533°r. ilg.﻿ / 55.730912; 24.360533

Panevėžio lėlių vežimo teatro logotipas
Panevėžio lėlių vežimo teatro pastatas
Lėlių teatro vežimas Raseiniuose, 2018 m.
**Panevėžio lėlių vežimo teatras** – vienintelis Europoje lėlių vežimo teatras. Įsikūręs Panevėžyje, Respublikos g. 30. 

Kiekvieną vidurvasarį šio teatro aktoriai su vežimais, traukiamais dviejų arklių, išvyksta gastrolių po Lietuvos miestus ir kaimelius. Apie teatrą sukurtas dokumentinis filmas „Kelionių magija" (režisierė Janina Lapinskaitė).

Veikla
------

Teatras įkurtas 1986 m. Panevėžyje direktoriaus ir režisieriaus Antano Markuckio iniciatyva.

Kasmet parodo apie 300 spektaklių, įvyksta 3-4 premjeros. Spektaklius režisuoja ne vien A. Markuckis, bet ir R. Driežis (Vilnius), J. Stepankienė (Panevėžys), D. Armanavičius (Kaunas), Rusijos nusipelnęs artistas, „Auksinės kaukės" laureatas S. Železkinas (Rusija). Daugelis spektaklių sukurta lietuvių liaudies pasakų motyvais, pagal K. Kubilinsko, S. Gedos, U. Lėjaus, A. Gudelio, J. Radzevičiaus, V. Rabadano, A. Popesku kūrybą. Kai kurių pjesių ar inscenizacijų autoriai – panevėžiečiai E. Mezginaitė, E. Matulaitė, R. Žilevičius. Lėles spektakliams kuria V. Mazūras, R. Driežis, Rusijos dailininkės N. Zabrodina, E. Beresneva. Po kiekvieno spektaklio teatro fojė vyksta tradicinis vaikų piešinių konkursas „Mano matyti herojai".

Šiltuoju sezonu Panevėžio centre veikia pramoginis teatro traukinukas.

Kas dvejus metus organizuojamas tarptautinis lėlių teatrų festivalis „Lagaminas", į kurį susirenka lėlininkai iš daugelio valstybių. Teatras yra gastroliavęs Nyderlanduose, Danijoje, Rusijoje, Estijoje. Kasmet teatro patalpose vyksta vaikų lėlių teatrų šventė „Molinuko teatras". Prieš trejus metus teatro bazėje atsirado lėlių teatro aktorių ir režisierių kursas – jie mokosi Jaroslavlio valstybiniame teatro institute, kurį baigė ir režisierius A. Markuckis.

Teatras dalyvavo tarptautiniuose festivaliuose Lietuvoje, Rusijoje, Estijoje, Švedijoje, Danijoje, Nyderlanduose, Vokietijoje, Lenkijoje, kur tapo laureatu.

Apdovanojimai
-------------

Už lietuvių dramaturgijos propagavimą režisierius Antanas Markuckis 1994 m. apdovanotas Boriso Dauguviečio premija. Tais pačiais metais jis buvo išrinktas Lietuvos lėlininkų asociacijos pirmininku.

2003 m. balandžio mėnesį Danijoje Antanui Markuckiui įteikta H. K. Anderseno pirmoji premija už šio rašytojo kūrybos puoselėjimą ir propagavimą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Dokumentinis filmas „Kelionių magija"*, LRT.lt, 1999-01-01. Nuoroda tikrinta 2023-05-04.
2. 1 2 3  *Išrinkti kultūros ir meno premijų laureatai*, Panevėžio miesto savivaldybė, 2013-04-07. Nuoroda tikrinta 2023-05-04.
3. ↑  *Iš Panevėžio lėlių vežimo teatro istorijos*, Aukštaitijos internetinė naujienų agentūra, 2021-03-25. Nuoroda tikrinta 2023-05-04.
4. ↑  *Lėlių vežimo teatro traukinukas pradeda sezoną*, Jūsų Panevėžys, 2017-04-08. Nuoroda tikrinta 2022-09-10.

Nuorodos
--------

* Teatro internetinė svetainė
|  |
| --- |
| **Panevėžio „Verdenės" pagrindinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Panevėžio „Verdenės" pagrindinė mokykla herbas|center|100px]] |
| [[Vaizdas:|Panevėžio „Verdenės" pagrindinė mokykla|250px]] |
| **Adresas** | Parko g. 41, Panevėžys |
| **Direktorius(-ė)** | Jūratė Pauliukienė |
| **Mokinių skaičius** | 587 |
| **Įkūrimo data** | 1976 m. |
| **Uždarymo data** | 2015 m. |
| **Išleista laidų** | 23 |
| **Pedagogų skaičius** | 48 |

**Panevėžio „Verdenės" pagrindinė mokykla** – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Panevėžyje, Parko g. 41, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190422778. Steigėjas Panevėžio miesto savivaldybės taryba.

Istorija
--------

Panevėžio 12-oji vidurinė mokykla atidaryta 1976 m. rugsėjo 1 d. Pirmaisiais darbo metais mokykloje mokėsi 729 mokiniai, dirbo 36 mokytojai. Nuo pat pirmosios darbo dienos tebedirba 12 mokytojų. Mokykloje nuo 1981 m. sustiprintas dailės dalykų dėstymas. 2001 m. išleista paskutinė abiturientų laida. Pagal valstybinių egzaminų rezultatus mokykla užėmę 28 vietą Respublikos vidurinių mokyklų tarpe. 2001 m. rugsėjo 7 d. miesto savivaldybės Tarybos sprendimu Nr. 19-4, mokykla reorganizuota į pagrindinę ir suteiktas „Verdenės" vardas.

2015 m. mokykla buvo uždaryta.

Direktoriai
-----------

* 1976 m. Stasys Jurgaitis
* 1980 m. Lendrūna Pocienė
* 1992 m. Vilhelmas Šalkauskas
* 2008 m. Jūratė Pauliukienė

Mokiniai
--------

Per 25 metus išleistos 23 abiturientų laidos, 1068 dvyliktokai. Iš jų aukso medalių mokyklą baigė 2 mokiniai, sidabro medaliu – 19, atestatus su pagyrimu gavo 15 mokinių.

* Vygandas Šimbelis, menininkas, mokslų daktaras
* Algis Vaičeliūnas, Karo akademijos rektorius
* R. Kadžius, biochemikas, ekologas
* Rasa Samuolytė, aktorė
* Arūnas Grigaitis, medicinos mokslų daktaras
* Mindaugas Lukauskis, krepšininkas

Šaltiniai
---------

1. ↑

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė Archyvuota kopija 2007-08-18 iš Wayback Machine projekto.
**Panevėžio apygardos teismas** - vienas iš Lietuvos bendrosios kompetencijos apygardos teismų, nagrinėjančių jo kompetencijai priskirtas baudžiamąsias ir civilines bylas pirmąja arba antrąja instancija. Adresas - Elektros g. 9,
LT-35175, Panevėžys. Teismo pirmininkas - Eigirdas Činka.

Veikia 2 skyriai - Baudžiamųjų bylų (pirmininkas - Sigitas Bagdonavičius) ir Civilinių bylų skyrius (pirmininkas - Laimantas Misiūnas).

Istorija
--------

1925 m. balandžio 20 d. įstatymu buvo įsteigtas Panevėžio apygardos teismas (aukščiausioji teisminė instancija visai valstybės teritorijai buvo Vyriausiasis Lietuvos tribunolas). Sovietinės okupacijos metais teismas panaikintas.

1995 m. sausio 1 d. vėl pradėjo veikti Panevėžio apygardos teismas.

Apygardos teritorijoje veikiantys teismai
-----------------------------------------

* Panevėžio apylinkės teismas:
* Panevėžio rūmai
* Biržų rūmai
* Kupiškio rūmai
* Pasvalio rūmai
* Rokiškio rūmai

* Utenos apylinkės teismas:
* Utenos rūmai
* Anykščių rūmai
* Ignalinos rūmai
* Molėtų rūmai
* Visagino rūmai
* Zarasų rūmai.

Išnašos
-------

1. ↑  Panevėžio apygardos teismo informacija Archyvuota kopija 2010-01-24 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Oficialus Panevėžio apygardos teismo tinklalapis **(**liet.**)**
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Ciklopo nauplijus
Vėžiagyviai prieš suaugdami praeina kelias lervines stadijas, tarp kurių vyksta nėrimasis. Iš kiaušinių skirtingose rūšyse išsirita skirtingos lervinės stadijos. Dažniausiai lervos šiek tiek primena suaugėlius, nors pasitaiko atvejų, kai nėra aišku, koks suaugėlis išsivysto iš lervos, ypač kai suaugėliai bentosiniai (sėsliai gyvenantys ant dugno), o lervos planktoninės, taigi lengviau sugaunamos.

Lervinės stadijos
=================

Nauplijus
---------

Nauplijus – pirmoji lervinė stadija, turinti 4 lervinius segmentus. Nauplijus naudoja galvos galūnes (antenas) judėjimui. Turi vieną paprastąją akį. Ji vadinama nauplijine akimi ir kartais išlieka ir suaugusiems vėžiagyviams.

Zoea
----

Zoea jau turi visus pilvelio segmentus, bet krūtinės segmentai dar nebūna pilnai išsivystę.

Post-lerva
----------

Post-lerva – nesubrendęs vėžiagyvis, jau panašus į suaugėlį. Skirtingų vėžiagyvių grupių polervinės stadijos gali turėti specifinius pavadinimus: krabų – megalopa, krevečių – parva ir t. t.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Vėžio atogrąža
 Žemė Šiaurės pusrutulio vasaros saulėgrįžos (apie birželio 21 d.) taške. Saulės spinduliai krenta statmenai į Vėžio atogrąžos lygiagretę
**Vėžio atogrąža** arba **Šiaurės atogrąža** – lygiagretė Šiaurės pusrutulyje, žyminti ribą, kurioje vasaros saulėgrįžos metu Saulė pasiekia zenitą. Vėžio atogrąža yra 23° 26′ 22″ į šiaurę nuo pusiaujo; jos atitikmuo Pietų pusrutulyje – Ožiaragio atogrąža. Tarp šių dviejų atogrąžų esanti zona vadinama tropikais.

Pavadinimas kilo nuo to, kad senovėje Saulė vasaros saulėgrįžos metu patekdavo į Vėžio žvaigždyną. Dabar per vasaros saulėgrįžą ji patenka į Tauro žvaigždyną.

Vėžio atogrąža kerta šias valstybes: Alžyras, Nigeris, Libija, Egiptas, Saudo Arabija, Jungtiniai Arabų Emyratai, Omanas, Indija, Bangladešas, Mianmaras, Kinija, Taivanas, Meksika, Bahamai, Vakarų Sachara, Mauritanija, Malis.
| Tusidė |
| --- |
|  |
|  |
| Šalis | Čado vėliava Čadas |
|  |
| Aukštis | 3315 m |
|  |
| Tipas | stratovulkanas |
|  |
| Amžius | ? |
|  |
| Aktyvumas | užgesęs |
|  |
| Paskutinisišsiveržimas | - m. |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.

  |
| **Koordinatės:** | 21°02′0″ š. pl. 16°28′0″ r. ilg.﻿ / ﻿21.03333°š. pl. 16.46667°r. ilg.﻿ / 21.03333; 16.46667Koordinatės: 21°02′0″ š. pl. 16°28′0″ r. ilg.﻿ / ﻿21.03333°š. pl. 16.46667°r. ilg.﻿ / 21.03333; 16.46667 |

**Tusidė** (pranc. *Toussidé, Tarso Toussidé*) – neveikiantis ugnikalnis (stratovulkanas) Čado šiaurėje, Tibesčio kalnuose. Iškilęs į 3315 m aukštį. Ugnikalnio pagrindas yra 90 km skersmens, kurį vainikuoja 14 km pločio Jirigės kaldera. Aktyviai veikia fumarolės, yra gana naujų lavos srautų. Šie srautai nusidriekę per 25 km į vakarus nuo ugnikalnio kalderos. Pietrytinėje Jirigės kalderos riboje yra jauna 8 km pločio, 1 km gylio Tru o Natrono kaldera.

Greta Tusidės masyvo stūkso Ehi Timio ir Ehi Soso ugnikalniai bei 1,5 km pločio Dun Kidimio krateris.

Nuorodos
--------

* Tarso Tusidė Archyvuota kopija 2013-12-25 iš Wayback Machine projekto. – Global Volcanism Program
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 14°17′ p. pl. 170°42′ v. ilg.﻿ / ﻿14.283°š. pl. 170.700°r. ilg.﻿ / 14.283; 170.700

Amalu įlanka Tutuiloje
**Tutuila** (sam. *Tutuila*) – sala Ramiajame vandenyne, Polinezijoje, Samoa salyne. Užima 142,3 km² plotą ir yra trečia pagal dydį šio salyno sala. Priklauso JAV valdai Amerikos Samoa.

Tutuila yra ~100 km į pietryčius nuo Upolu. Ilgis 33 km, plotis iki 5 km. Paviršius kalnuotas, iš rytų į vakarus per salą driekiasi kalnagūbris. Jo aukštis – iki 653 m (Matafao k.). Šiaurinis krantas vingiuotas, status, skardingas, pietinis lygesnis ir žemesnis. Salą supa rifai. Paviršių dengia tropinės džiunglės, pakrantėse, prie upių veši mangrovės. Tutuila patenka į Amerikos Samoa nacionalinį parką. Sala neretai nukenčia nuo uraganų.

2000 m. saloje gyveno 55,8 tūkst. gyventojų. Dauguma gyventojų yra samojiečiai, taip pat yra europiečių kilmės žmonių. Verčiamasi daugiausia žvejyba, žemės ūkiu ir turizmu. Svarbiausia gyvenvietė yra Pago Pago.

Apie VII a. pr. m. e. polinieziečiai įkūrė gyvenvietę salos rytuose, ties dabartine Tula. 1722 m. Tutuilą pasiekė olandų keliautojas Jakobas Rogevenas. Nuo XIX a. saloje pradėjo lankytis misionieriai ir banginių medžiotojai. 1872 m. Pago Pago krantinėje amerikiečiai įkūrė laivų, plaukiančių tarp JAV ir Australijos, aptarnavimo bazę. 1900 m. sala tapo JAV valda.

* Salos žemėlapisSalos žemėlapis
* Matafao kalnasMatafao kalnas
* Kalnai greta Pago PagoKalnai greta Pago Pago

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Tutuila** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Tutrakanasbulg. *Тутракан* |
| --- |
|        |
| *Viena iš Tutrakano gatvių* |
|  |
| 

TutrakanasTutrakanas

44°3′0″ š. pl. 26°37′0″ r. ilg.﻿ / ﻿44.05000°š. pl. 26.61667°r. ilg.﻿ / 44.05000; 26.61667﻿ (Tutrakanas)Koordinatės: 44°3′0″ š. pl. 26°37′0″ r. ilg.﻿ / ﻿44.05000°š. pl. 26.61667°r. ilg.﻿ / 44.05000; 26.61667﻿ (Tutrakanas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Bulgarijos vėliava Bulgarija |
| **Sritis** | Silistros sritis |
|  |
| **Meras** | Georgi Georgiev |
|  |
| **Gyventojų** (2014 m.) | 9 526  |
| **Plotas** | 64,444 km² |
| **Tankumas** (2014 m.) | 148 žm./km² |
| **Altitudė** | 187 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 7600 |
| **Tinklalapis** | Savivaldybės svetainė |
|  **Vikiteka** | Tutrakanas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Tutrakãnas |

**Tutrakanas** (bulg. *Тутракан*, rumun. *Тurtucaia*, turk. *Turtukai*) – miestas Silistros srityje, šiaurės rytinėje Bulgarijos dalyje. Tutrakano savivaldybės administracinis centras. Įsikūręs dešiniajame Dunojaus upės krante. Kitame upės krante yra Rumunijos miestas Oltenica. Nutolęs 58 km į rytus nuo Rusės ir 62 km į vakarus nuo Silistros. 9 526 gyventojai (2014 m. duomenys).

Istorija
--------

Gyvenvietę, vadintą *Transmarisca*, įkūrė romėnai I amžiaus pirmos pusės gale. VII a. pradžioje miestelis kartu su tvirtove buvo sunaikinti. Amžiaus pabaigoje pastatyta moderni gyvenvietė. Viduramžiais buvo svarbus gynybinis centras. XIV a. užkariautas osmanų. Po 1877–1878 m. Rusijos-Turkijos karo tapo Bulgarijos karalystės dalimi.

Galerija
--------

* 1764 m. karių kapinės1764 m. karių kapinės
* Paminklas bulgarų generolui.Paminklas bulgarų generolui.
| Turčinų piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Turčinų piliakalnisTurčinų piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°51′28″ š. pl. 22°51′42.9″ r. ilg.﻿ / ﻿54.85778°š. pl. 22.861917°r. ilg.﻿ / 54.85778; 22.861917Koordinatės: 54°51′28″ š. pl. 22°51′42.9″ r. ilg.﻿ / ﻿54.85778°š. pl. 22.861917°r. ilg.﻿ / 54.85778; 22.861917 |

 |
| Vieta | Šakių rajonas |
| Seniūnija | Kudirkos Naumiesčio seniūnija |
| Aukštis | 12-13 m |
| Plotas | 33x40 |
| Naudotas | I tūkstantmetis - II tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1965 |
| Registro Nr. | AR978 / 3258 /A1486 |

**Turčinų piliakalnis**, *Ročkai* – piliakalnis Šakių rajono savivaldybės teritorijoje, į pietus nuo Turčinų Kudirkos Naumiesčio seniūnija, prie sienos su Kaliningrado sritimi. Pasiekiamas keliu Panoviai – Kudirkos Naumiestis sankryžoje į Sintautus pasukus į dešinę vakarų kryptimi, pavažiavus keliuku palei sodo kraštą 500 m ir laukais į kairę 250 m. pietų kryptimi.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, Šešupės dešiniajame krante, santakoje su bevardžiu upeliu. Aikštelė trikampė, orientuota šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 33 m ilgio, 40 m pločio šiaurės vakaruose. Čia supiltas puslankio formos 50 m ilgio, 2 m aukščio, 16 m pločio pylimas, kurio išorinis 3 m aukščio šlaitas leidžiasi į 14 m pločio, 1 m gylio griovį. Šlaitai statūs, 12-13 m aukščio.

Pietvakarinis aikštelės kraštas nugriuvęs į Šešupę. Aikštelė apardyta XVI a. – XVII a. senkapio, kraštuose iškasto apkaso. Piliakalnis apaugęs tankiais jaunais medeliais. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 7300 m².

Tyrimai
-------

1934 m. piliakalnio aikštelėje kasinėję lobių ieškotojai aptikto 4 kapus, XVI a. monetų. 1965 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Į šiaurės vakarus nuo piliakalnio, 0,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta grublėtos keramikos. 

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Visbarėnų piliakalnis 16 km  Arnupėnų piliakalnis 21 km  Lazdynų piliakalnis 25 km | Kukarskės piliakalnis 23 km | Klepų piliakalnis 5 km |  |
| Kaičių piliakalnis 16 km |  | Pajiesio piliakalnis 66 km |
| Pilkalnio piliakalnis (Pilkalnis) 24 km  Varninkų piliakalnis 24 km | Kudirkos Naumiesčio piliakalnis 10 km | Viltrakių piliakalnis 20 km  Rementiškių piliakalnis 15 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 170 (Nr. 757)

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p. 172.
* Petras Tarasenka. Užnemunės krašto piliakalniai. V.1997. P. 170.
* Petras Tarasenka. Lietuvos archeologijos medžiaga. K. 1928. P. 225.
* Pranas Kulikauskas. Užnemunės piliakalniai. Vilnius. 1982.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Turčinai
| **Cnidaria** |
| --- |
| MedūzosMedūzos |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Duobagyviai  *( Cnidaria)* |

 |

**Duobagyviai** (*Cnidaria*) – tikrųjų daugialąsčių (*Eumetazoa*) gyvūnų tipas.

Kūnas vamzdelio tipo, viename gale atviras, kitame – aklinas, sudarytas iš dviejų ląstelių sluoksnių: ektodermos ir entodermos, tarp kurių yra mezoglėja. Vidinė kūno ertmė išklota entoderma, vadinama gastraline ertme. Priekiniame jos gale atsiveria burnos anga, kuri spinduliškai apsupta čiuopiklių su dilgiosiomis ląstelėmis – knidocitais. Todėl duobagyvių kūno simetrija vadinama spinduline. Maistas pro burną patenka į gastralinę arba žarninę ertmę ir pradedamas virškinti. Maistas visiškai suvirškinamas entodermos ląstelėse, o nesuvirškinti likučiai pašalinami pro burną, nes nėra analinės ertmės.

Nervų sistema difuzinio tipo, sudaryta iš padrikai po visą kūną išsidėsčiusių nervinių ląstelių, kurios tarpusavyje jungiasi ataugomis ir sudaro nervinių ląstelių rezginį.

Dauginasi nelytiniu ir lytiniu būdu. Nelytinis dauginimosi būdas vadinamas pumpuravimusi. Po jo dažnai susidaro didelės individų kolonijos (pvz. koraliniai polipai).

Duobagyviai – vandens gyvūnai. Dažniausiai gyvena jūrose, kai kurios rūšys aptinkamos ir gėluose vandenyse. Dauguma jų sėslūs, gyvena prisitvirtinę prie vandenyje panirusių daiktų. Kai kurie, lankstydami savo kūną, sugeba lėtai judėti (pvz. hidra) arba plaukioti reaktyviniu būdu (pvz. medūzos). Koraliniai polipai turi tvirtus skeletus ir sudaro dideles kolonijas – rifus, atolus (Didysis barjerinis rifas).

Yra žinoma daugiau, kaip 11 tūkstančių duobagyvių rūšių.

Pagrindinės klasės:

* Koraliniai polipai (*Anthozoa*)
	+ Aktinijos (*Actiniidae*)
	+ Koralai
* Kubomedūzos (*Cubozoa*)
	+ Jūrų širšės
* Hidragyviai (*Hydrozoa*)
	+ Hidra (*Hydra vulgaris*)
* Scifomedūzos (*Scyphozoa*)

* **Jūrų plunksna** (*Pennatula*). Taip pavadinta dėl savo panašumo į rašomąją plunksną. Atskiri organizmai-polipai gyvena kolonijomis, kurių apatinė dalis panirusi į smėlį ar dumblą. Kolonijos dažniausiai siekia iki 40 cm, retais atvejais – iki 1,5 m aukščio. Viršutinė jūrų plunksnos dalis sudaryta iš daugelio polipų, kurie gaudo praplaukiantį maistą. Kūno centre išsidėstę keturi violetiniai dauginimosi organai, o iš abiejų pusių jūrų plunksna apaugusi dilgiais nuodingais polipais. Paplitusi visur.

* **Velelija** (*Vellela*) – disko pavidalo iki 8 cm skersmens organizmas. Kūno pakraščiuose išsidėstę nuodingi čiuptuvai. Minta mažais jūriniais gyvūnais. Gali nukeliauti daugiau kaip 100 km. Plūduriuoja vandens paviršiuje, virš kurio kyšo kolonijos trikampė burė. Po audros pakrantėse gali būti iki milijono kolonijų. Gyvena visose šiltose jūrose.

Išnašos
-------

1. ↑  marinespecies.org
| **GŠ-18** |
| --- |
|  |
| **Tipas** | Savitaisis pistoletas |
| **Konstruktorius** | V. Griazevas, A. Šipunovas |
| **Šalis** | Rusija |
| **Sukurtas** | KBP (1998) |
| **Šovinys, mm** | 9×19mm9 mm PBP (GRAU indeksas 7N31) |
| **Svoris, kg** | 490 g (be dėtuvės) |
| **Ilgis, mm** | 184 mm |
| **Vamzdžio ilgis, mm** | 103 mm |
| **Pradinis greitis, m/s** | 535–570 m/s |
| **Dėtuvė** | 18 |

**GŠ-18** – rusiškas 9×19mm kalibro karinis pistoletas.

Istorija
--------

1996 m. sukonstruotas prototipas, 1998 m. galutinis variantas, 2000 m. praėjo karinius bandymus. 2003 m. priimtas į Rusijos kariuomenės ginkluotę.

Pavadinimo raidės G ir Š reiškia konstruktorių pavardes, skaičius 18 – šovinių talpą.

Spėjama, kad nedaug šių pistoletų nupirko kai kurie Rusijos VRM daliniai.

Priėmus į ginkluotę Jarygino pistoletą ir pasirodžius galingesniam pistoletui „Giurza" (išpopuliarėjo Rusijos spec. paskirties daliniuose), manyta kad GŠ-18 liks užmirštas. Bet taip neatsitiko.

Savybės
-------

Kurtas pramušti šarvines liemenes. Šaudo klasikiniais 9×19mm šoviniais arba specialiais 9mm PBP. Jų kulka su kietinto plieno šerdimi sveria 4,2 g, o pradinis greitis yra 600 m/s. Iš 20 m atstumo kulka pramuša 8 mm minkšto plieno plokštę ar III klasės šarvinę liemenę.

Dėtuvė dvieilė. Prie pistoleto galima prisukti lazerinį taikiklį.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: GŠ-18** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* GSh-18 Archyvuota kopija 2008-09-24 iš Wayback Machine projekto. (lietuviškai)
* GSh-18 (Russia) Archyvuota kopija 2008-11-09 iš Wayback Machine projekto.
* Russian KBP GSh-18 Pistol and 9 mm PBP AP Ammo for Special Applications Archyvuota kopija 2007-10-31 iš Wayback Machine projekto.
* GSh-18 (video)
| **GŠ-6-23** |
| --- |
|  |
| **Tipas** | aviacinė automatinė patranka |
| **Variantai** | GŠ-6-23M |
| **Konstruktorius** | V. Griazevas ir A. Šipunovas |
| **Šalis** | TSRS, Rusija |
| **Sukurtas** | KBP (TSRS) |
| **Gamintas** | nuo 1972 |
| **Kalibras, mm** | 6 vamzdžiai po 23 |
| **Šovinys, mm** | 23×115 mm AM-23 |
| **Šaudymo sparta, n/min.** | 9000 |
| **Svoris, kg** | 73 |
| **Ilgis, mm** | 1400 |
| **Vamzdžio ilgis, mm** | 1000 |
| **Pradinis greitis, m/s** | 715 |
| **Mechanizmas** | gatlingo tipo, dujinis variklis |
| **Dėtuvė** | 260 |

**GŠ-6-23** (rus. *ГШ-6-23*; angl. *Gryazev-Shipunov GSh-6-23*) – tarybinė (dabar rusiška) šešiavamzdė aviacinė 23 mm kalibro automatinė patranka, sukonstruota V. Griazevo ir A. Šipunovo.

Patrankos konstravimui vadovavo Vasilijus Griazevas. Serijinė gamyba pradėta 1972 m. ginkluotėn priimta 1974 m.

Patranka skirta naikinti tiek antžeminius, tiek oro taikinius (įskaitant sparnuotąsias raketas). Naudojama lėktuvuose MiG-31, Su-24.

Patrankos schema analogiška 23 mm šešiavamzdės aviacinės patrankos AO-19 schemai, tačiau vamzdžių bloką įsuka ne pneumatinis starteris, o kasetinis pirostarteris, turintis 10 piropatronų.
  
Patrankos vamzdžiai su spynomis sujungti į vieną bloką, kuris sukasi nejudamame apvalkale. Spynos juda išilgai pabūklo išilginės ašies. Per vieną ciklą vamzdžių blokas apsisuka 1 kartą, kiekvienas vamzdis vieną kartą užtaisomas ir iššaunamas. Šaudant serija blokas sukasi nesustodamas.
  
Pradedant šaudyti bloką įsuka pirostarteris su dujiniu stūmokliu. Pirostarteris naudoja PPL (rus. *ППЛ*) piropatronus. Panašius piropatronus naudoja ir europinės revolverinės patrankos DEFA 554 ir Mauser BK-27.
  
Įsukus bloką toliau patranka naudoja vien šūvių dujų energiją. Parako dujos iš vamzdžių per dujų nukreipimo angas patenka į dujinį variklį. Ši schema pranašesnė už gatlingus su išoriniu sukimo varikliu (elektriniu, pneumatiniu, mechaniniu), nes:

* įsukimas užtrunka mažiau, todėl patranka greičiau pradeda šaudyti, kas itin svarbu aviacinėms patrankoms.
* mažiau apkrauna lėktuvo elektros sistemą.

Patranka valdoma elektriškai, naudojant 27 V pastovios srovės šaltinį.

Patranka naudoja 23×115 mm AM-23 šovinius su skeveldriniais ardomaisiais padegamaisiais ir šarvamušiais padegamaisiais trasuojamaisiais sviediniais, kurių masė 174 g. Tokius pat šovinius naudoja ir GŠ-23 patrankos.

GŠ-6-23 (Rusija) ir M61 Vulcan (JAV) palyginimas:

* GŠ-6-23 šaudymo sparta 50-66 % didesnė
* GŠ-6-23 sviedinys sunkesnis
* M61 Vulcan sviedinio pradinis greitis didesnis

Dėl didelės šaudymo spartos greitai išnaudojami šoviniai. Pvz. lėktuvas MiG-31 savo 800 šovinių išnaudoja greičiau kaip per 2 sekundes.

Modernizuotas variantas
-----------------------

Modernizuotas patrankos variantas vadinasi GŠ-6-23M (rus. *ГШ-6-23М*). Šovinių komplektas – 500 vnt.

Nuorodos
--------

* ГШ-6-23М, 23-мм шестиствольная авиационная пушка Archyvuota kopija 2008-09-05 iš Wayback Machine projekto.
* Немного о роторных пулеметах
| **GŠG** |
| --- |
|  |
| **Tipas** | aviacinis kulkosvaidis |
| **Konstruktorius** | V. Griazevas, A. Šipunovas |
| **Šalis** | TSRS, Rusija |
| **Gamintas** | KBP |
| **Naudotas** | TSRS, Rusija ir kt. šalys |
| **Kalibras, mm** | 7,62 |
| **Šovinys, mm** | 7,62x54R |
| **Šaudymo sparta, n/min.** | 6000 |
| **Svoris, kg** | 18,5 |
| **Pradinis greitis, m/s** | 850 |

**GŠG** (rus. *ГШГ*) – tarybinis, dabar rusiškas aviacinis keturvamzdis 7,62 mm kulkosvaidis, sukonstruotas KBP.

Pradėtas konstruoti 1968 m. Gamyklinis indeksas TKB-621.

Sukurtas kartu su kulkosvaidžiu JakB-12,7 sraigtasparniui Mi-24. Abu kulkosvaidžiai naudoti Mi-24 pakabinamuose konteineriuose GUV-8700, kurie turėjo vieną sparčiašaudį 12,7 mm kulkosvaidį JakB-12,7 ir du sparčiašaudžius 7,62 mm kulkosvaidžius GŠG-7,62.

Kulkosvaidžio keturi vamzdžiai sujungti į besisukantį bloką. Bloką suka dujinis variklis. Bloką įsuka spyruoklinis starteris, kuris energiją sukaupia serijos pabaigoje stabdant bloką ir iššaunant paskutinius du serijos šovinius. Kulkosvaidžio automatika varoma naudojant nukreiptas parako dujas.

Nuorodos
--------

* ГШГ-7,62. 7,62-мм четырехствольный пулемет Archyvuota kopija 2008-09-28 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Gėravok. *Gera* |
| --- |
|        |
|  |
|  |
| 

GėraGėra

50°52′50″ š. pl. 12°05′00″ r. ilg.﻿ / ﻿50.88056°š. pl. 12.08333°r. ilg.﻿ / 50.88056; 12.08333﻿ (Gėra)Koordinatės: 50°52′50″ š. pl. 12°05′00″ r. ilg.﻿ / ﻿50.88056°š. pl. 12.08333°r. ilg.﻿ / 50.88056; 12.08333﻿ (Gėra) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Vokietijos vėliava Vokietija |
| **Žemė** | Tiuringija Tiuringija |
|  |
| **Meras** | Julian Vonarb |
|  |
| **Gyventojų** (2011) | 98 762  |
| **Plotas** | 152 km² |
| **Tankumas** (2011) | 650 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Gėra |
|  |
| **Kirčiavimas** | Gė́ra |

**Gėra** – miestas rytų Vokietijoje, 60 km į pietus nuo Leipcigo. Išvystyta mašinų, siuvimo, gumos pramonė.

Istorija
--------

Slavai VIII a. apsigyveno apylinkėse ir pavadino vietovę Gėra. Pirmąkart dokumentuose miestas paminėtas 995 m.

999 m. imperatorius Otonas III paskyrė *provinciją* Kvedlingburgo abatijai. Bažnyčia 1209 m. perdavė teritorijos valdymą Veidos vogtams. XIII a. pabaigoje Gėra gavo miesto teises. Iš pradžių miestas augo lėtai. 1450 m. Saksonijos Fratricidalo karas sugriovė miestą.

1806 m. Napoleonas turėjo Gėroje imperatoriškąją būstinę per Ketvirtąjį koalicijos karą. Iš čia jis spalio 12 d. išsiuntė arogantišką, grasinantį laišką Frydrichui Vilhelmui III, kuris sukėlė karą. Po kelių dienų Prūsija buvo sutriuškinta Jėnos mūšyje.

XIX a. vidury įvykus pramonės revoliucijai, Gėra augo dėl tekstilės pramonės plėtros. Apylinkėse pastatytos vilos liudija to meto turtingumą. Tuo metu mieste buvo geležinkelio mazgas.

1920 m. miestas atiteko Tiuringijos žemei.

Miestas buvo subombarduotas 1945 m.

Miestai partneriai
------------------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| * Nyderlandai Arnhemas, Nyderlandai
* Jungtinės Amerikos Valstijos Fort Veinas, JAV
* Bosnija ir Hercegovina Goraždė, Bosnija ir Hercegovina
* Suomija Kuopijas, Suomija
 | * Vokietija Niurnbergas, Vokietija
* Čekija Pilzenas, Čekija
* Rusija Pskovas, Rusija
* Rusija Rostovas prie Dono, Rusija
 | * Prancūzija Sen Deni, Prancūzija
* Lenkija Skernevicės, Lenkija
* Bulgarija Slivenas, Bulgarija
* Rumunija Timišoara, Rumunija
 |

Sportas
-------

* BSG Wismut Gera (futbolas)
**Lietuvos raštija** savo ištakomis remiasi į runų raštą naudotą su gotais susidūrusių prūsų. Runos Lietuvoje žinomos iš Mindaugo monetų, kuriose yra ir jo vardas parašytas runomis bei kt. Kita vertus, tam tikros simbolinės raštijos atitikmenų galima aptikti gerokai anksčiau – ir ant naujojo akmens amžiaus – neolito apeiginio antgalio aptikto prie Kretuono ežero bei keramikos. 

Su krikščionybės atėjimu runas palaipsniui pakeitė lotynų raštmenys, kuriais naudodamasis Mindaugas bei kiti kunigaikščiai rašydavo laiškus lotynų kalba į vakarų Europą bei slavų rašmenys. Kernavėje neseniai yra surasti du geležiniai stiliai, kuriais rašydavo raštus. Juos archeologas Aleksiejus Luchtanas priskiria Traidenio ar šiek tiek ankstesniam laikmečiui, tačiau kokie rašmenys buvo naudojami – kol kas yra neaišku. Slavų rašmenimis kunigaikščiai rašydavo raštus skirtus slavų apgyventomis ir prisijungusiomis su plačiomis autonomijos teisėmis ar prijungtomis prie LDK kunigaikštystėmis. 

Dviejų valstybių sąjungos laikotarpiu, kaip rodo pergamentai laikomi M. Mažvydo bibliotekoje, įvairiausiems reikalams buvo naudojami lotyniški, kanceliarinės slavų kalbos ir lenkų kalba rašyti suteikiantys privilegijas, dovanojantys, sprendžiantys ginčus, duodantys teises cechams, draudžiantieji raštai. 

Su Martyno Mažvydo ,,Katekizmu" ir Mikalojaus Daukšos ,,Postile" pradėjo plisti ir spauda lietuvių kalba – lotyniškais, o vėliau ir lietuviškais rašmenimis bei raštai. Vienas lietuvių raštijos pradininkų yra Abraomas Kulvietis (g. ~1510 – m. 1545). Baltarusijos istoriografijoje sutinkama neobjektyvių teiginių, suabsoliutinančių slavų kalbos raštiją LDK.

### Literatūra

A. Vilčinskis. Runos. // Lietuvių laikraštis Peterburge. 1905, Nr.40

E. Gudavičius. Runos Stanionių akmenyje. // MADA, t3. 1978, 73-81 psl.

### Nuorodos

* Lietuvos nacionalinėje M. Mažvydo bibliotekoje saugoma pergamentų kolekcija Archyvuota kopija 2006-06-25 iš Wayback Machine projekto.
*Šis straipsnis yra apie nacionalinį parką Slovakijoje, apie parką Lenkijoje žr. Pieninų nacionalinis parkas Lenkijoje*

| Pieninų nacionalinis parkas |
| --- |
| IUCN II kategorija (nacionalinis parkas) |
| Dunajeco slėnis Dunajeco slėnis |
| **Vieta:** | Slovakijos vėliava Slovakija |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** | Stara Liubovnia |
| 

Žemėlapis rodantis Pieninų nacionalinis parkas vietą.Pieninų nacionalinis parkas

  |
| **Koordinatės:** | 49°24′0″ š. pl. 20°25′0″ r. ilg.﻿ / ﻿49.40000°š. pl. 20.41667°r. ilg.﻿ / 49.40000; 20.41667Koordinatės: 49°24′0″ š. pl. 20°25′0″ r. ilg.﻿ / ﻿49.40000°š. pl. 20.41667°r. ilg.﻿ / 49.40000; 20.41667 |
| **Plotas:** | 37.5 km² |
| **Įkurtas:** | 1967 m. |
| **Valdymas:** | Pieninų nacionalinio parko administracija Červeny Klaštore (*Správa PIENAP-u in Červený Kláštor*) |
|  **Vikiteka:** | Pieninų nacionalinis parkas (Slovakija) |

**Pieninų nacionalinis parkas** (svk. *Pieninský národný park*, trump. PIENAP) – nacionalinis parkas šiaurės Slovakijoje, rytinėje Pieninų kalnų dalyje, prie sienos su Lenkija. Parkas plyti Kežmaroko ir Stara Liubovnios rajonuose Prešovo krašte. Tai mažiausias Slovakijoje nacionalinis parkas, užimantis 37.5 km² saugomos gamtos teritorijos ir 224,44 km² buferinės zonos. Parkas įkurtas 1967 m. jo ribos galutinai nustatytos 1997 m. Panaši mažesnė saugoma gamtos teritorija (lenk. *Pieniński Park Narodowy*, užimantis 23.5 km²) įsteigta ir Lenkijos pusėje.

Turizmas
--------

Nacionalinis parkas garsėja gamtos grožiu, ypač Dunajeco upės tarpekliais, biologine rūšių įvairove. Tarp turistų populiarūs pėsčiųjų ir kalnų upių vandens maršrutų trasos, etnografiniai kaimai, ypač Červeny Klaštoras, kur įkurtas liaudies kutūros muziejus.

* DunajecasDunajecas
* Tiltas Červeny KlaštoreTiltas Červeny Klaštore
* Nacionaliniame parkeNacionaliniame parke
* Informacijos centrasInformacijos centras

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
* Pieninų nacionalinis parkas *slovakia.travel* svetainėje Archyvuota kopija 2012-02-07 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 34°06′10″š. pl. 118°20′25″v. ilg.﻿ / ﻿34.10278°š. pl. 118.34028°v. ilg.﻿ / 34.10278; -118.34028

| „Dolby" teatras |
| --- |
|  |
| Vieta | Los Andželas, Jungtinės Amerikos Valstijos JAV |
| Statusas | Veikiantis |
| Architektas | David Rockwell |
| Atidarymas | 2001 m. lapkričio 9 |

**„Dolby" teatras** (anksčiau žinomas kaip **„Kodak"**) – teatras, esantis Holivude, Los Andžele, atidarytas 2001 m. lapkričio 9 d. Nuo tada jis tapo nuolatine rengiamų „Oskarų" apdovanojimų vieta, yra geriausiai žinomas dėl šio įvykio. 

Teatro statybą rėmė amerikiečių kompanija „Eastman Kodak", kuri į projektą investavo 75 mln. dolerių, kad galėtų teatrui suteikti savo vardą. 2012 m. pradžioje „Eastman Kodak" nutraukė sutartį dėl savo pavadinimo teisių. Tuomet teatro pavadinimas laikinai buvo pakeistas į „Hollywood and Highland Center", pasiūlius teatro šeimininkams. 2012 m. jis pervadintas į „Dolby Theatre", kai „Dolby Laboratories" pasirašė 20 metų trukmės vardo suteikimo teisių sutartį. „Dolby" pirmiausia atnaujino garso sistemą, įdiegdama „Dolby Atmos". Bendrovė planuoja ir toliau pristatyti teatre naujausias įmanomas technologijas.

Pagrindiniai teatro laiptai
Teatre gali tilpti apie 3400 žmonių, o jo scena yra viena didžiausių JAV. Kino meno ir mokslo akademija teatrą išsinuomoja prieš kelias savaites iki ceremonijos, o likusį laiką ten rengiami įvairūs koncertai, pasirodymai, šou, kitų įvairiausių apdovanojimų teikimo renginiai, smalsuoliams pravedamos ekskursijos. Kartais teatras nuomojamas privatiems renginiams, įskaitant vestuvių pokylius.

Dėl kruopštaus planavimo ir techninio projekto parengimo koncertų salė tapusi ypač tinkama televizinio žanro renginiams, prisideda prie tokių renginių, kaip „American Idol" ar „Akademijos apdovanojimų" sėkmės. Statinio architektų komanda intensyviai konsultavosi su pagrindiniais Holivudo prodiuseriais, derindama ir siekdama funkcionalaus infrastruktūros išdėstymo. Teatre yra unikali Rokvelo sukurta kabina prie orkestro duobės, skirta valdyti kamerą, garsą ir pačią sceną. Salę nuo priekinio įėjimo į didžiuosius laiptus (vedančius į teatrą) puošia specialios vitrinos, taip pat Art Deco kolonos, kuriose pavaizduoti praeities Akademijos apdovanojimų už geriausią filmą gavėjų vardai, o tuščios vietos paliekamos būsimam geriausiam filmui. Prieš Akademijos apdovanojimus teatras kartais pasipuošia kitu ženklu ant fasado ir visada garsiuoju raudonuoju kilimu ant didingų laiptų.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Dolby teatras** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  „Kodak Theatre". Kodak Theatre. Suarchyvuotas originalas 2012-04-16. Nuoroda tikrinta 2012-02-14.
2. ↑  „Introducing the Dolby Theatre". Dolby.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
Poulnabrone dolmenas Airijoje
**Dolmenas** (bret. *taol maen* 'akmeninis stalas') – senoviniai megalitiniai (t. y. pastatyti iš didelių akmens luitų ar plokščių) statiniai, kuriuos sudaro du ar daugiau vertikaliai stovinčių luitų, ant kurių uždėtas horizontalus plokščias akmuo. Dolmenų nereikėtų painioti su menhyrais – vertikaliai pastatytais pavieniais akmenimis.

Dolmenų aptinkama didelėje teritorijoje nuo Airijos iki Korėjos pusiasalio. Dauguma jų pastatyta prieš 4000-5000 metų.

Paskirtis
---------

Manoma, kad šis apie 3 km į rytus nuo Tverų esantis dolmenas yra vienintelis Lietuvoje.
Dėl dolmenų paskirties nėra vieningos nuomonės. Populiariausios hipotezės teigia, kad tai:

* altoriai, šventyklos
* laidojimo vietos
* astronominiai įrenginiai.

Daugelio dolmenų stūksojimo vietose aptinkama kapų, tačiau archeologiniai tyrinėjimai rodo, kad šie kapai yra vėlesnių laikotarpių, vadinasi, liudija apie šių statinių garbinimą, bet anaiptol neleidžia teigti juos buvus antkapiniais paminklais (kaip kad Egipto piramidės). Astronominės paskirties versija atrodo įtikinama tik kai kuriais atvejais (pvz. Stounhendžas).

Konstrukcija
------------

Paprasčiausias dolmenas – akmuo, paguldytas ant kelių vertikalių akmenų, dažniausių sustatytų pasagos forma. Sudėtingiausi dolmenai sudaro uždarą erdvę: ant keturių plokščių guli penktoji, o kai kuriais atvejais šeštoji plokštė padedama kaip šios „dėžės" dugnas. Plokštėse gali būti iškaltos kiaurymės. Jeigu šoninės plokštės ir „stogas" išsikiša į priekį, susidaro savotiškas prieangis. Kai kada šoninės plokštės būna ne vertikalios, o pakreiptos.

Dolmenų nuotraukos
------------------

* Ganghwa dolmenas Pietų Korėjoje
* Dolmenas Gelendžike, Šiaurės Kaukaze
* *Knocknakilla* dolmenas Airijoje
* *Poulnabrone* dolmenas Airijoje

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Dolmenas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Menamas dolmenas Lietuvoje Archyvuota kopija 2008-06-13 iš Wayback Machine projekto.
* Dolmenai Rusijoje Archyvuota kopija 2008-01-18 iš Wayback Machine projekto.
* Dolmenai Kinijoje, Korėjoje ir Japonijoje Archyvuota kopija 2007-12-23 iš Wayback Machine projekto.
* Dolmenai Didžiojoje Britanijoje, Prancūzijoje, Italijoje ir Airijoje
* Dolmenai Vokietijoje
|  |
| --- |
| **Panevėžio Vytauto Mikalausko menų gimnazija** |
| [[Vaizdas:|Panevėžio Vytauto Mikalausko menų gimnazija herbas|center|100px]] |
| Panevėžio Vytauto Mikalausko menų gimnazija |
| **Adresas** | Nemuno g. 8, Panevėžys |
| **Direktorius(-ė)** | Emilija Kriščiūnaitė |
| **Mokinių skaičius** |  |
| **Įkūrimo data** | 1940 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 78 |

**Panevėžio Vytauto Mikalausko menų gimnazija (Panevėžio konservatorija)** – valstybinė dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Panevėžyje, vykdanti dailės ir muzikinio ugdymo programas. Pavadinta kompozitoriaus Vytauto Mikalausko vardu.

Istorija
--------

1940 m. Mykolas Karka Panevėžyje įkūrė muzikos kursus, kurie 1944 m. reorganizuoti į Muzikos mokyklą. 1969 m. ją sujungus su jau kelis dešimtmečius veikusia Pedagogikos mokykla įkurta Panevėžio pedagoginė muzikos mokykla, kuriai 1973 m. suteiktas Jono Švedo vardas. Muzikos mokyklos tradicijas perėmė ir veiklą tęsė Muzikos skyrius.

Nuo 1991 m. mokykla, išlaikydama aukštesniosios statusą, kelis kartus buvo reorganizuojama ir keitė pavadinimą (1991 m. – Aukštesnioji muzikos mokykla, 1993 m. – Panevėžio konservatorija); nuo 2004 m. dar kartą reorganizuota išdalijimo būdu į Panevėžio kolegiją ir Panevėžio konservatoriją.

1993 m. prie konservatorijos įkurta iš studijos išaugusi mokykla (Panevėžio konservatorijos pagrindinė muzikos mokykla), kurioje vaikai nuo pirmos klasės mokėsi pagal bendrojo lavinimo ir muzikinio ugdymo programas. 2005 m. šiai mokyklai suteiktas Vytauto Mikalausko vardas (Panevėžio V.Mikalausko pagrindinė mokykla).

2006 m. birželio 30 d. Panevėžio apskrities viršininko įsakymu Nr. V-169 abi mokymo įstaigos sujungtos ir įsteigta Panevėžio Vytauto Mikalausko menų mokykla, kuri tęsia bendrąjį vidurinį ir muzikinį ugdymą 1 – 12 klasėse. 2006 m. pradėtas dailės ugdymas nuo pirmos klasės.

2014 m. mokykla įgavo gimnazijos statusą ir pakeitė pavadinimą į Panevėžio Vytauto Mikalausko menų gimnazija.

Struktūra
---------

* Bendrosios muzikos teorijos skyrius;
* Fortepijono skyrius;
* Bendrojo fortepijono skyrius;
* Styginių instrumentų skyrius;
* Pučiamųjų ir mušamųjų instrumentų skyrius;
* Liaudies instrumentų ir akordeono skyrius;
* Dainavimo skyrius;
* Choro dirigavimo skyrius;
* Dailės skyrius;
* Pradinių klasių mokytojų skyrius;
* Gamtamokslinių ir tiksliųjų dalykų skyrius;
* Humanitarinių dalykų skyrius.

Direktoriai
-----------

Mykolas Karka – muzikos mokyklos įkūrėjas 1944 – 1949 m.

Antanas Belazaras – 1949 – 1950; 1964 – 1969 m.

Justas Armalis – 1951 – 1961 m.

Vytautas Mikalauskas – 1961–1964 m.

Albertas Valančius – 1969–1993 m.

Donatas Kazimieras Baltrūnas – 1993–2006 m.

Emilija Kriščiūnaitė – nuo 2006 m.

Žymūs mokiniai
--------------

* Radži Aleksandrovičius
* Vaida Genytė
* Dainius Puišys

Nuorodos
--------

* Mokyklos tinklalapis
| Vėzeris |
| --- |
| Vėzeris Brėmene Vėzeris Brėmene |
| **Ilgis** | 452 km |
| **Baseino plotas** | 46 306 km² |
| **Vidutinis debitas** | 327 m³/s |
| **Ištakos** | Fulda ir Vera |
| **Žiotys** | Šiaurės jūra |
| **Šalys** | Vokietijos vėliava Vokietija |
|  |
|  **Vikiteka** | Vėzeris |

**Vėzeris** (vok. *Weser*) – upė Vokietijoje. Susidaro susiliejus Veros (prasideda Tiuringijos Miške) ir Fuldos (prasideda Riono kalnuose) upėms prie Miundeno miesto. Teka į šiaurę Šiaurės Vokietijos žemuma per Žemutinę Saksoniją. Įteka į Šiaurės jūros Helgolando įlanką, sudaro estuariją. Vėzeris laivuojamas. Jūrų laivai pasiekia Brėmeną. Upė kanalais sujungta su Elbe ir Emsu.

Didžiausi intakai: Dėmelis, Didžioji Auė, Huntė (kairieji), Nesė, Aleris, Viumė (dešinieji).

Didžiausi miestai prie Vėzerio: Hioksteris, Hamelinas, Bad Ojenhauzenas, Mindenas, Brėmenas, Brėmerhafenas.

Vėzeris prie Polo

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983.
| **Tutmozis I** |
| --- |
|  |
| Aštuonioliktoji Egipto dinastija |
| Mirė | 1492 m. pr. m. e. |
| Palaidotas (-a) | Karalių slėnyje |
| Motina | Senseneba |
| Vaikai | Tutmozis II,Hatčepsutė |
| Egipto faraonas |
| Valdė | ~1504–1492 m. pr. m. e. arba 1493–1482 m. pr. m. e. |
| Ankstesnis | Amenchotepas I |
| Vėlesnis | Tutmozis II |
|  |
|  **Vikiteka** | Tutmozis I |

**Tutmozis I** (valdė apie 1504 m. pr. m. e.–1492 m. pr. m. e. arba 1493 m. pr. m. e.–1482 m. pr. m. e.) – vienas žymiausių Egipto naujosios karalystės faraonų.

Jis buvo trečiasis aštuonioliktosios dinastijos Egipto faraonas, Tutmozio II ir Hatčepsutos tėvas. Abu faraono tėvai buvo nekilmingi. Jo motina buvo vardu Seniseneb, tėvas nežinomas. Vardas *Tutmozis* reiškia „Totas gimė". Su žmona Mutnofrete Tutmozis I susilaukė Tutmozio II. Kita jo žmona buvo Amosė, tikriausiai jo biologinė sesuo arba tolima kurio nors ankstesnio faraono giminaitė. Viso Tutmozis I susilaukė penkių žinomų vaikų, tarp kurių Hatšepsutos. Jo ryšiai su Amosio žmona, karaliene Amose Nefertare nėra aiškūs, tikriausiai ji jam padėjo užimti sostą po Amenchotepo I mirties. Tutmozis jai įrengė kapą.

Valdymas ir nuopelnai
---------------------

Antraisiais valdymo metais Tutmozis I užkariavo Nubiją iki Nilo trečio slenksčio. Vėliau surengė žygius šiaurėje, Sirijoje, iki Eufrato upės. Karinėje kampanijoje prieš Nubiją, vienas prieš vieną įveikė Nubijos karalių. Pastatė Karnako šventyklos ketvirtąjį ir penktąjį pilonus, hipostilinę stalę, pastatė bent du obeliskus ir kiemą bei sieną. Rėmė Amenchotepo I koplyčios pabaigimą šventyklos šiaurinėje pusėje.

Tutmozis I valdė devynerius metus ir, pasak įrašų, mirė penkiasdešimties. Jo laidojimo šventykla pastatyta Deir al Bahri. Tikėtina, kad jis praplėtė Deir el Medinos kapų kalėjų kaimelį. Tutmozis I – pirmasis faraonas, palaidotas Karalių slėnyje. Tikėtina, kad jis buvo palaidotas KV38 kape, kur rastas sarkofagas su jo vardu, tačiau rastas kitas sarkofagas ir inskripcijos Hatšepsutos kape KV20 nurodo dar vieną tikėtiną palaidojimo vietą. Buvo manoma, kad Tutmozio I mumija rasta karališkųjų mumijų slėptuvėje prie Deir al Bachri, tačiau vėlėsni tyrimai parodė, kad mumija buvo betgi 18 metų jaunuolio ir nebeidentifikuojama su Tutmoziu I. Vienas iš Tutmozio I sarkofagų buvo skirtas Hatšepsutai ir pritaikytas jam (dabar Bostono dailės muziejuje).

Šaltiniai
---------

* *The Oxford Encyclopedia of Ancient Egypt*. Tomas III. Red. Donald B. Redford. Oxford University Press, − 2001, p. 400
* Encyclopaedia Britannica, 2008 10 23
* Ian Shaw, Paul Nicholson. *The British Museum Dictionary of Ancient Egypt*. The American University in Cairo Press. 2002, p. 289

1. ↑  mfa.org


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • REgipto faraonai |
| --- |
|  |
| 
**Naujoji karalystė**
**Aštuonioliktoji dinastija**
Amosis →
Amenchotepas I →
Tutmozis I →
Tutmozis II →
Hačepsuta →
Tutmozis III →
Amenchotepas II →
Tutmozis IV →
Amenchotepas III →
Amenchotepas IV →
Smenchkarė →
Tutanchamonas →
Ajas →
Horemhebas |

 |
| **Tutmozis II** |
| --- |
| Faraonas |
|  |
| Reljefas su Tutmozio II atvaizdu Karnake |
| Aštuonioliktoji Egipto dinastija |
| Mirė | apie 1479 m. pr. m. e. |
| Tėvas | Tutmozis I |
| Motina | Mutnotfret |
| Faraonas |
| Valdė | 1493–1479 m. pr. m. e. |
| Pirmtakas | Tutmozis I |
| Įpėdinis | Tutmozis III |
|  |
|  **Vikiteka** | Tutmozis II |

**Tutmozis II** (valdė apie 1493 m. pr. m. e.–1479 m. pr. m. e. kai kur tvirtinama, kad valdė tik 3 metus) – ketvirtasis aštuonioliktos dinastijos naujosios karalystės faraonas. 

Tutmozis II buvo Tutmozio I ir jo nepagrindinės žmonos Mutnofretės sūnus. Vedė Hatčepsutę, netikrą seserį, kadangi norėjo apsaugoti savo teisę į sostą. Su ja susilaukė Nefrurės ir Meritrės, su Izide Tutmozio III, kuris, jam mirus, paveldėjo sostą.

Tutmozis II numalšino sukilimus Nubijoje ir Levante, įveikė beduinų klajoklius. Tačiau pats asmeniškai kariniams veiksmams nevadovavo, tai darė jo generolai. Karnako šventykloje jis pastatė kiemą švenčių vedimui, kuris vėliau buvo sunaikintas Amenchotepo III perstatymų metu.

Tutmozio II mumija rasta slėptuvėje prie Deir al Bahri, esančioje virš Hatšepsutos laidojimo šventyklos. Jo kapas Karalių slėnyje nėra nustatytas, jis buvo pastatęs mažą laidojimo šventyklą vakariniame Nilo krante Tėbuose. Neaišku, kiek laiko valdė Tutmozis II: pagal vienus šaltinius, tik 3 ar 4 metus, kitais tvirtinimais − iki 14 metų.

Šaltiniai
---------

* Encyclopaedia Britannica, 2008 10 23

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • REgipto faraonai |
| --- |
|  |
| 
**Naujoji karalystė**
**Aštuonioliktoji dinastija**
Amosis →
Amenchotepas I →
Tutmozis I →
Tutmozis II →
Hačepsuta →
Tutmozis III →
Amenchotepas II →
Tutmozis IV →
Amenchotepas III →
Amenchotepas IV →
Smenchkarė →
Tutanchamonas →
Ajas →
Horemhebas |

 |
**Viešvilės-Kaskalnio kopynas** – smėlio kalvynas (kopynas), esantis prie Viešvilės (Jurbarko rajono savivaldybė, Tauragės apskritis). Jo atsiradimo veiksniai buvo slūgstančio baseino nuogulos ir stiprūs vakariniai vėjai. Remiantis prof. Alfonso Basalyko geomorfologiniu rajonavimu, kopynas priklauso Nemuno žemupio lygumos rajono Smalininkų-Eičių senovinei aliuvinei lygumai.

1988 m. buvo įsteigtas 905 ha ploto Kaskalnio geomorfologinis draustinis. Saugomas žemyninių parabolinių kopų masyvas. Karšuvos girios glūdumoje, šalia Viešvilės valstybinio rezervato, yra taisyklingų formų parabolinės kopos. Jos yra apaugusios mišku. Smėlio masyvas morfometriniu ir morfografiniu požiūriu Lietuvoje neturi sau lygių. Žemyninė kopa siekia 58 metrus (absoliutinis aukštis), santykinai – apie 30 metrų.

Šaltiniai
---------

* Selemonas Paltanavičius. Kaskalnio geomorfologinis draustinis. Visuotinė lietuvių enciklopedija.
* Violeta Pukelytė. „Senųjų žemyninių kopų tyrimai Lietuvoje". Baltica, nr. 24 specialus leidimas. Vilnius. 2011. 147–150
* Dr. Regina Morkūnaitė. Rūdninkų ir Viešvilės kontinentinių kopų morfogenezės palyginamoji charakteristika. GTC Geologijos ir geografijos institutas. September 2014. Conference: III Lietuvos geografų kongresas: Vilnius.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Optronas
**Optronas** – prietaisas, naudojantis trumpą optinį kanalą, perduoti signalui tarp siųstuvo ir imtuvo, esančių tame pačiame prietaise. Optrono imtuvo ir siųstuvo grandinės yra elektriškai viena nuo kitos izoliuotos: elektrinis signalas verčiamas optiniu, perduodamas ir tada verčiamas atgal iš optinio į elektrinį. Priklausomai nuo sandaros yra keturios optronų rūšys: rezistorinis, diodinis, tiristorius ir tranzistorinis.

Signalui perduoti paprastai naudojamas diodinis optronas: siuntimui šviesos diodas, priėmimui fotodiodas.

Variantai
---------

Jei reikia nufiltruoti garsinio ir aukštesnio dažnio trukšmą, vietoj šviesos diodo naudojama miniatiūrinė kaitinamoji elektros lemputė. Tokie optronai taikomi tik jei tai iš tiesų reikalinga, nes jie daug mažiau patikimesni. Kai kada kaip šviesos imtuvas naudojamas fotorezistorius arba fototranzistorius, kai kada ir kitokie elementai.

Vienas optrono variantų yra plyšinis optronas (angl. *slotted optocoupler*). Šios detalės korpusas turi siaurą kelių milimetrų pločio plyšelį, į kurį įterpus šviesos nepraleidžiančią plokštelę, perkertamas šviesos iš siųstuvo į imtuvą kelias. Paprastai į tokį plyšelį įterpiamas skylutes turintis besisukantis diskas, kurio judesius optronas gali registruoti. Galimi ir kitokie naudojimo variantai (šie optronai buvo taikomi informacijai iš perfokortų skaityti).

Neretai optrono korpuse iš karto įmontuojamas stiprintuvas, sustiprinantis šviesos daviklio perduodamą signalą.

Taikymas
--------

Optronai gali apsaugoti nuo žemės srovių ir blokuoti nenumatytus aukštesnės įtampos šuolius. Optinės izoliacijos reikalavimas yra viena MIDI standarto dalių. Jais atsiribojamą nuo įvairių „nešvarių", daug trukdžių generuojančių (pavyzdžiui, galingų variklių) elektros grandinių. Naudojami jie ir įvairių medicininių elektros prietaisų saugumui užtikrinti.

Jungimo schemos pavyzdys
------------------------

Optrono elektrinis ženklas ir jungimo schemos pavyzdys.
Pateikiamame pavyzdyje, sujungus jungiklį S1, srovė iš maitinimo šaltinio V1 uždega optrono šviesos diodą D1. Šio diodo šviesa sužadina fototranzistorių Q1 (pakinta įtampo prie jo kolektoriaus ir rezistoriaus R2 prijungtame išėjimo gnybte). Nors signalas perduodamas, V1-S2-R1-D1 ir V2-R2-Q1 grandinės elektriškai lieka viena nuo kitos izoliuotos.