recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Medaliai |
| --- |
| Luigi SameleLuigi Samele |
| Vyrų fechtavimasis |
| **Atstovaujant: Italijos vėliava Italija**  |
| Olimpinės žaidynės |
| **Sidabras** | 2020 Tokijas | Kardas |
| **Bronza** | 2012 Londonas | Komanda |
| Pasaulio čempionatas |
| **Sidabras** | 2010 Paryžius | Komanda |
| **Sidabras** | 2018 Usis | Komanda |
| **Bronza** | 2017 Leipcigas | Komanda |
| **Bronza** | 2019 Budapeštas | Komanda |

**Luidžis Samelė** (*Luigi Samele*, g. 1987 m. liepos 25 d. Fodžoje) – Italijos fechtuotojas, kuris specializuojasi kardo rungtyse. Daugkartinis olimpinis medalininkas.

Biografija
----------

2010 m. kartu su Italijos rinktine pelnė sidabro medalius pasaulio čempionate. Tais pačiais metais tapo Europos čempionu komandinėje rungtyje.

Savo debiutinėje 2012 m. vasaros olimpiadoje Samele kartu su Italijos nacionaline rinktine pelnė bronzos medalį. 2014 m. pirmą kartą laimėjo pasaulio taurės etapą.

2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Samele finale pralaimėjo Vengrijos atstovio Áron Szilágyi ir pelnė sidabro medalį.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Olympedia svetainėje
| **Juozas Rimša** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1875 m. rugpjūčio 24 d.Margiuose, dab. Naudžių kaime,  Paežerių valsčiuje,  Vilkaviškio apskrityje |
| Mirė | 1970 m. gruodžio 24 d. (95 metai)ten pat |
|  |
| Veikla | knygnešys, visuomenės veikėjas |
| Partija | 
* 1902 m. Lietuvos socialdemokratų partija;
* 1917 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjunga.

 |

**Juozas Rimša** (1875 m. rugpjūčio 24 d. Margiuose, dab. Naudžių kaime,  Paežerių valsčiuje,  Vilkaviškio apskrityje – 1970 m. gruodžio 24 d. ten pat) – knygnešys, visuomenės veikėjas. Skulptoriaus Petro Rimšos brolis.

Biografija
----------

1884–1888 m. mokėsi Paežerių pradžios mokykloje, po to – Pilviškiuose pas knygnešį Pauliukevičių mokėsi knygų įrišimo amato. Gižuose turėjo savo knygrišyklą. Rinko „Ūkininko", „Varpo" prenumeratas, pats platino lietuvišką spaudą. Dažniausiai pats vykdavo į Tilžę, kartais iš Kybartų nugabendavo į Vilkaviškį, arba platino Pilviškių apylinkėse. Buvo vienas aktyviausių „Sietyno" draugijos narių.

1898 m. lapkričio 18 d. su draudžiamos literatūros kroviniu sulaikytas Vilkaviškio geležinkelio stotyje ir pasodintas į Kalvarijos kalėjimą. Paleistas už 1000 rublių užstatą tęsė savo veiklą, todėl vėl buvo suimtas ir 1899 m. gruodžio 31 d. trejiems metams ištremtas į Odesą.

Grįžęs 1902 m. su Stasiu Matulaičiu ir Juozu Kačergiu įkūrė Lietuvos socialdemokratų partijos Suvalkijos krašto organizaciją. Panaikinus spaudos draudimą, tais pačiais kanalais platino socialdemokratinę literatūrą. Tėvui mirus, grįžo į jo ūkį ir per trumpą laiką kartu su broliu Jurgiu padarė jį pavyzdiniu.

1905–1907 m. revoliucijos dalyvis, „Šviesos" draugijos veikėjas. 1905 m. balandžio 15 d. po mitingo Paežeriuose suimtas ir 6 mėn. pasodintas į Kalvarijos kalėjimą. 1909 m. vėl suimtas ir ištremtas į Kauno guberniją.

1915 m. vokiečiai suėmė už politinę veiklą ir išvežė į karo belaisvių stovyklą. Ten įkūrė lietuviškų knygų bibliotekėlę. 1917 m. rugsėjo 18–22 d. dalyvavo Lietuvių konferencijoje Vilniuje, po jos įsijungė į Valstiečių liaudininkų sąjungos veiklą. 1940 m. paskirtas Pilviškių valsčiaus viršaičiu.

Nuorodos
--------

* Trumpa biografija.
Daugybė ežerų amžino įšalo srityje
Aliaskoje kasamas įšalas
**Amžinasis įšalas** arba **daugiametis įšalas** – viršutinio Žemės plutos sluoksnio būsena, trunkanti be pertraukos nuo dvejų iki daugelio tūkstančių metų, kai jo temperatūra ne aukštesnė kaip 0 °C ir sluoksnyje yra ledo. Amžinasis įšalas užima apie ketvirtį Žemės paviršiaus. Tokios būsenos dirvožemio ir uolienų sluoksnis vadinamas *daugiamete kriolitozona*, jame vykstantys procesai – *kriogeneze*. Amžinojo įšalo sluoksnio storis būna nuo kelių iki 1500 metrų. Paprastai įšalo sluoksnis prasideda po aktyviuoju, kriolitozonos sluoksniu, kurio temperatūra tarpais aukštesnė, o tarpais žemesnė už 0 °C (trumpalaikio arba sezoninio įšalimo ir atitirpimo sluoksnis). Žemiau esantis amžino įšalo sluoksnis susidarytas iš 2 dalių: viršuje yra 6-8 m storio svyruojančių neigiamų temperatūrų sluoksnis, kurį skaido gilūs šalčio plyšiai (vasarą į juos sunkiasi vanduo, užšaldamas virsta ledo pleištais ir platina plyšius). Po juo yra pastovių neigiamų temperatūrų sluoksnis, kriogeniniai procesai jame nevyksta.

Pagrindinė sąlyga amžinajam įšalui susidaryti yra neigiama Žemės paviršiaus vidutinė metinė temperatūra. Tačiau jis laikosi ir kai kuriose sausumos ar šelfo paviršiaus vietose, kur metinė temperatūra yra teigiama, ten daugiametis įšalas – nykstantis senojo šaltesnio klimato reliktas. Vandens telkiniai atšildo po jais esantį įšalo sluoksnį ir jame susidaro spragos. Žiemą pro tas spragas kyla požeminis vanduo, slegiamas gilumoje besiplečiančio įšalo, išsiveržęs į paviršių jis užšąla ir sudaro antledžius.

Didžiausius plotus amžinasis įšalas užima šalto žemyninio klimato srityse, kur plona sniego danga netrukdo skverbtis šalčiui gilyn, o per trumpą vasarą įšalas nespėja atitirpti. Apima beveik visą Azijos šiaurę (Sibirą, Mongoliją), didelę Šiaurės Amerikos dalį (Grenlandiją, Kanados šiaurę, Aliaską), Rytų Europos šiaurinius pakraščius. Storiausias įšalo sluoksnis yra žemynų gilumoje, kur vyrauja itin žemos temperatūros, jūrų pakrantėse jūrų plonesnis. Azijoje įšalo pietinė riba eina maždaug ties 60° š. pl. toliau į pietus (Mongolijoje iki 44° lygiagretės) pasitaiko pavienių įšalo salų. Šiaurės Amerikoje amžino įšalo salų pietinė riba siekia 42° lygiagretę. Pietų pusrutulyje įšalas išplitęs Antarktidoje.

Lietuvoje amžinasis įšalas buvo pleistoceno ledynmečiu, prie ledyno pakraščio. Įšalo požymių randama upių terasų nuogulose, bei ledynmečio neledyninėse upinėse ir ežerinėse nuogulose.

Dėl daugiamečio įšalo sudėtinga atlikti žemės darbus (tiesti kelius, statyti pastatus, vystyti žemės ūkį). Amžinojo įšalo srityse vamzdžiai klojami virš žemės, pastatai statomi ant polių. Dėl amžinojo įšalo vanduo sunkiai geriasi į žemę, todėl įšalo srityse gausu ežerų, pelkių, upių, susiformuoja pingai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Geografijos žodynas, 1972 m.
2. ↑  Visuotinė lietuvių enciklopedija, IV t.
**Juozas Povilas Grajauskas** (1882 m. sausio 24 d. Viščiakaimyje, Vilkaviškio apskritis – 1930 m. lapkričio 23 d. Seirijuose, Lazdijų apskritis) – Romos katalikų kunigas, draudžiamos spaudos platintojas, publicistas.

Biografija
----------

Dar besimokydamas Seinų kunigų seminarijoje platino draudžiamą lietuvišką spaudą. 1905 m. buvo įšventintas kunigu ir vikaravo Seinų vyskupijos parapijose. Nuo 1909 metų iki Pirmojo pasaulinio karo dirbo Seinų vyskupijos konsistorijos sekretoriumi ir vyskupo kapelionu. Katalikiškos spaudos, leidžiamos Seinuose, spaudos bendradarbis: slapyvardžiu *J. Daubaras* rašė į „Vadovą" ir „Šaltinį". Pastarajame laikraštyje 1909 m. balandį paskelbė straipsnį, griežtai kritikuojantį Čarlzo Darvino žmogaus atsiradimo teoriją, tuo pradėdamas šią temą lietuvių spaudoje. Tais pačiais metais inicijavo žurnalo „Spindulys" leidybą, buvo pirmuoju jo redaktoriumi. Vėliau redagavimą perėmė Stasys Tijūnaitis, bet J. P. Grajauskas ir toliau rūpinosi leidiniu. Per karą okupacinė vokiečių kariuomenė už Seinų miesto nesumokėtą kontribuciją į Vokietiją deportavo J. P. Grajauską ir dar du miestiečius. Grįžęs iš nelaisvės, po karo, klebonavo Seirijuose, ten ir mirė. Nekrologą parašė pats Mykolas Krupavičius, garsus tarpukario Lietuvos dvasininkas ir politikas. Palaidotas Seirijose.

Išnašos
-------

1. ↑   M. Krupavičius. A.a. kun. J. Grajauskas. Rytas. 1930 gruodžio 7 d. Nr. 277.
Šešiakampė molinė prizmė, ant kurios įrašytas valdovą liaupsinantis himnas (Luvras)
**Idin-Daganas** (akad. *𒀭𒄿𒁷𒀭𒁕𒃶*, Di-din-Dda-gan[1]) – Isino karalius, valdęs 1974–1954 m. pr. m. e. (pagal vidurinę chronologiją); tai trečiasis Isino dinastijos valdovas. Sostą paveldėjo iš tėvo Šu-ilišu.[2] Kaip ir pastarasis, titulavosi „Šumero ir Akado karaliumi".[3]

Teigiama, kad Idin-Dagano valdymo laikotarpiui būdingas politinis stabilumas, Babilonijoje tuo metu vyravo taika. Išlikusiuose metų varduose kalbama apie įvairius kulto reikalus.[2]

Išlikę keletas karaliaujant Idin-Daganui sukurtų literatūrinių kompozicijų, viena iš jų – himnas deivei Ninisinai. Šiame kūrinyje aprašoma Naujųjų metų šventė, kurios kulminacija – Idin-Dagano šventosios vedybos su deive (hierogamija).[2] Be to, aptikta šešiakampė molinė prizmė, ant kurios įrašytas himnas Idin-Daganui (datuojama 1950 m. pr. m. e. saugoma Luvro muziejuje). Kūrinyje aprašoma valdovo išmintis ir galybė, kuriomis jį apdovanoję dievai.[4]

Po Idin-Dagano mirties sostas atiteko jo sūnui Išme-Daganui.[3]

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Sumerian Dictionary". *oracc.iaas.upenn.edu*.
2. 1 2 3  Leick, Gwendolyn (2002). Who’s Who in the Ancient Near East. Routledge, p. 76. ISBN 9781134787951.
3. 1 2  Lukáš Pecha. The Material and Ideological Base of the Old Babylonian State: History, Economy, and Politics. Rowman & Littlefield, 2018, p. 23.
4. ↑  *Hymn to Iddin-Dagan*, arthistoryproject.com. Nuoroda tikrinta 2020-09-02.
**Juozas Sigitas Paransevičius** (lenk. *Józef Sygit Forencewicz*, g. 1941 m. kovo 5 d. Paliūnų kaime, Lenkijoje, dab. Palenkės vaivadijos Seinų apskrities Punsko valsčiuje) – pedagogas ir Lenkijos lietuvių visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Pradinę mokyklą lankė Pristavonyse. 1950 m. Lenkijos administracinė valdžia šeimą perkėlė į Mislibožo apskritį, po to kelis kartus privertė kilnotis iš vienos vieti į kitą, kol 1956 m. buvo leista grįžti į gimtuosius Paliūnus. Mokslus tęsė Suvalkų, vėliau Punsko bendrojo lavinimo licėjuose. Nuo 1959 m. studijavo Elko mokytojų seminarijoje, vėliau Varšuvos fizinės kultūros akademijoje.

Grįžęs į Punską, dirbo licėjaus mokytoju, 1970–1984 m. ir nuo 1985 m. – jo direktoriumi. 1981–1984 m. Punsko mokyklų komplekso direktorius. Nuo 1963 m. Lenkijos jungtinės darbininkų partijos narys. Paruošė pedagoginės metodinės medžiagos, lietuvių kalbos vadovėlį VII klasei.

Aktyviai reiškėsi Lenkijos lietuvių visuomeniniame gyvenime, spaudoje. Kelių knygų sudarytojas ir redaktorius). Daug prisidėjo prie lietuvių kultūros paminklų Lenkijoje išsaugojimo. Ilgametis (1972 – 1981 m.) Lenkijos lietuvių visuomeninės kultūros draugijos pirmininkas, vėliau Lenkijos lietuvių bendruomenės valdybos pirmininkas.

Bibliografija
-------------

* Iš Suvalkų krašto praeities ir dabarties. (Konferencijos pranešimų rinkinys. Redaktorius J. S. Paransevičius), Aušra, Punskas, 1995;
* Lietuvių kūrybos antologija. (Sudarė S. Birgelis, I. Gasperavičiūtė, J. S. Paransevičius), Aušra, Punskas, 2000/01;
* Jonas Pajaujis ir kiti. Seinijos gyvenvietės ir gyventojai. (Sudarė J. S. Paransevičius), Aušra, Punskas, 2001;
* Punsko Kovo 11-osios licėjui 50. (Sudarė Juozas Sigitas Paransevičius, Marytė Černelienė, Irena Marcinkevičienė), Aušra, Punskas, 2006.

Įvertinimas
-----------

* Ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Karininko kryžius

Nuorodos
========

* Biografija Archyvuota kopija 2008-03-27 iš Wayback Machine projekto.
| Rytų Viruma*Ida-Virumaa* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Estijos vėliava Estija |
| **Administracinis centras** | Jehvis |
| **Savivadybės** | 5 miesto, 15 kaimo |
| **Vadovas** | Ago Silde |
|  |
| **Gyventojų** (2021 m.) | 132 741 |
| **Plotas** | 2 972 km² |
| **Tankumas** (2021 m.) | 45 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | EE-44 |
|  |
| **Tinklalapis** | ivmv.ee |
|  **Vikiteka** | Rytų VirumaVikiteka |

Jeukiulos ežeras
Jehvio bažnyčia
Kuradijervas
**Rytų Viru apskritis** arba **Ida Viruma** (est. *Ida-Viru maakond*, *Ida-Virumaa*) – viena iš 15 Estijos apskričių, esanti šalies šiaurės rytuose, prie Suomijos įlankos, Rusijos pasienyje. Administracinis centras – Jehvis.

Gamta
-----

Visa apsrities teritorija išsidėsčiusi pelkėtoje žemumoje, kurią šiaurėje riboja Suomijos įlanka, pietuose – Peipaus ežeras, rytuose – Narvos upė. Gausu upių, pelkių, ežerų, miškų. Ida Viruma turtinga naudingų iškasenų. Didelė dalis teritorijos – gamtiniai rezervatai, kuriuose galima pamatyti labai vaizdingų kraštovaizdžių.

Ekonomika
---------

Ida Viruma – Estijos energetikos centras. Skalūnų gavyba ir apdirbimas Kohtla Jarvės apylinkėse, šiluminės elektrinės ir hidroelektrinė Narvoje. Taip pat vystoma chemijos, medžio apdirbimo, statybinių medžiagų, maisto pramonė. Dėl supelkėjusių ir neįsisavintų žemių žemės ūkis ne itin vystomas. Sumažėjus skalūnų paklausai apskritis nuskurdo, klesti nedarbas.

Gyventojai
----------

Dauguma apskrities gyventojų – rusai, nemažai ukrainiečių, estų, baltarusių. Gyventojai susitelkę pajūrio regione, pietiniai rajonai gyvenami itin retai.

Miestai:

* Narva,
* Kohtla Jarvė,
* Jehvis,
* Silamiajė,
* Kivielis,
* Narva Jiesu,
* Piusis.

Administracinis skirstymas
--------------------------

**Miestų savivaldybės**

* Kivielis
* Kohtla Jervė
* Narva
* Narva Jeesū
* Silamejė

**Kaimų savivaldybės**

* Alajiė
* Aseris
* Avinurmė
* Isaku
* Iluka
* Jiehvis
* Kohtla
* Kohtla Nemė
* Lohusu
* Liuganusė
* Miaetagusė
* Sonda
* Toila
* Tudulina
* Vaivara

Nuorodos
--------

* www.ida – virumaa.ee Archyvuota kopija 2007-09-28 iš Wayback Machine projekto.
* www.ivmv.ee Archyvuota kopija 2005-05-04 iš Wayback Machine projekto.

1. ↑  ESTONIA: Counties, Cities and Towns, *citypopulation.de*


|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • REstijos apskritys |
| --- |
|  |
| 
Harju · Hyju · Jerva · Jegeva · Lenė · Pernu · Pelva · Rapla · Rytų Viru · Sarė · Tartu · Vakarų Viru · Valga · Viljandis · Veru | Estija |

 |
| ***Rytų vėjas*** |
| --- |
|  |
| Pavadinimas | Vent d'est |
| Kilmės šalis |  Prancūzija Šveicarija |
| Režisierius | Robert Enrico |
| Vaidina | Malcolm McDowell  Pierre Vaneck  Jean-Francois Balmer  Elena Safonova |
| Metai | 1993 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 110 min. |
| Kalba | prancūzų |
| **IMDb įrašas** |

**Rytų vėjas** (pranc. *Vent d'est*) – 1993 m. sukurta karinė drama, paremta tikrais įvykiais pačioje Antrojo pasaulinio karo pabaigoje.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Malcolm McDowell – generolas Borisas Smyslovas
* Pierre Vaneck – daktaras Džozefas Hopas, Lichtenšteino ministras pirmininkas
* Jean-Francois Balmer – tėvas Antonas Sigleris, Lichtenšteino parlamento pirmininkas
* Liudmila Mikael – kapitonė Barinkova
* Caroline Sihol – grafienė Irena Smyslova
* Wojciech Pszoniak – pulkininkas Čeko
* Elena Safonova – Lichtenšteino princesė
* Annick Blancheteau
* Catherine Frot
* Serge Renko

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Paskutiniosios Antrojo pasaulinio karo dienos. 1-oji Rusijos nacionalinė armija, kovojusi Vokietijos pusėje, vadovaujama generolo Boriso Smyslovo, gelbėdamasi nuo priešo, peržengia neutralitetą paskelbusio Lichtenšteino sieną. Šalyje kyla sąmyšis, nes joje gyvena vos 12 tūkstančių gyventojų, nėra kariuomenės, o atvykėlių – 500 ginkluotų vyrų, kai kurie jų su šeimomis. Lichtenšteino kunigaikštis nusprendžia suteikti kariams prieglobstį, tačiau netrukus jam tenka susidurti su didžiuliu sovietų spaudimu, kurie karius laiko dezertyrais. Jų pusę palaiko Lichtenšteino parlamento pirmininkas, dvasininkas Antonas Sigleris, tuo tarpu pagrindiniu oponentu sovietams tampa ministras pirmininkas Džozefas Hopas. Atvirais grasinimais ir melu sovietai bando kuo daugiau karių suvilioti grįžti į gimtinę, kur jų iš tiesų laukia mirties bausmė.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Kristofas Vilibaldas Gliukas, Joseph Siffried Duplessis portretas, 1775 m.
**Kristofas Vilibaldas (fon) Gliukas** (vok. *Christoph Willibald von Gluck*, 1714 m. liepos 2 d. – 1787 m. lapkričio 15 d.) – vienas žymiausių klasikinės operos vokiečių kompozitorių iš Bohemijos. Žymiausia opera – „Orfėjas ir Euridikė".

Gimė Erasbache, Bavarijoje. Būdamas aštuoniolikos, pradėjo studijuoti muziką ir filosofiją Prahoje. Pirmąją operą „Artaserse" parašė 1741 m. Nuo tada rašė nemažai – daugiausia itališkas rimtąsias operas (*opera seria*). Keliavo po Europą. 1754 m. tapo Marijos Teresės Austrijietės kapelmeisteriu ir įsikūrė Vienoje). 1756 m. popiežius Benediktas XIV suteikė Gliukui didiko titulą.

Gyvendamas Vienoje, 1762 Gliukas parašė operą „Orfėjas ir Euridikė" ir 1761 baletą „Don Žuanas". Abiejuose kūriniuose pastebimas kompozitoriaus braižo pasikeitimas. Gliukas norėjo, kad kūrinio drama būtų svarbesnė už dainininkus, kurie jį atliko, siekė panaikinti operoje rečitatyvą, anot jo, stabdžiusį veiksmą. Gliuko reformos nebuvo visų priimtos palankiai.

1773 m. persikėlė į Paryžių, kur jį globojo Marija Antuanetė. Paryžiaus pastatymams Gliukas patobulino ir išvertė į prancūzų kalbą operas „Orfėjas ir Euridikė" bei „Alčestė" (1767). Po „Armidės" (1777) ir „Ifigenijos Tauridėje" (1779) premjerų Gliukas grįžo į Vieną. Ten parašė kelis smulkesnius kūrinius, tačiau rašė nedaug.

Mirė Vienoje, palikęs 35 baigtas operas, kelis baletus ir instrumentinius kūrinius. Palaidotas Vienoje.
|  *Olha Saladucha*  |
| --- |
|  |
|  |
| Pilnas vardas | Olha Saladucha |
| Gimė | 1983 m. birželio 4 d. (40 metų) |
| Atstovauja (-vo) |  Ukraina |
| Aktyvumo metai | 1999 - dabar |
|  |
| Rungtys | Trišuolis |
| Asmeniniai rekordai | AS: 14,98  UP: 14,79 |
|  |
| Olimpinės žaidynės |
| **Auksas**0 | **Sidabras**0 | **Bronza**1 | **Suma**1 |
| Pasaulio čempionatas |
| **Auksas**1 | **Sidabras**0 | **Bronza**0 | **Suma**1 |
|  **Europos lengvosios atletikos čempionatas**  |
| **Auksas**1 | **Sidabras**0 | **Bronza**0 | **Suma**1 |
|  |
| Kiti titulai | Universiados čempionė |
| World Athletics profilis: |  |

**Olha Saladucha** (g. 1983 m. birželio 4 d.) – Ukrainos lengvaatletė, kuri specializuojasi trišuolio rungtyje. Pasaulio ir Europos čempionė.

Biografija
----------

1999 m. sportininkė debiutavo pasaulio jaunių čempionate kur užėmė 9-ąją vietą. 2002 m. pasaulio jaunimo čempionate lengvaatletė buvo penkta. 2006 m. Europos lengvosios atletikos čempionate Saladukha finale užfiksavo 14,38 m nuotolį ir užėmė ketvirtąją vietą. Po metų vykusiame 2007 m. pasaulio čempionate sportininkės rezultatas buvo dar geresnis 14,60 m, bet sportininkė užėmė tik 7-ąją vietą. Įvykdžiusi olimpinį normatyvą trišuolininkė dalyvavo 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse kur su 14,70 m rezultatu užėmė devintąją vietą. 2010 m. Europos čempionate Saladukha pirmą kartą tapo Europos čempione. 2011 m. pasaulio čempionate nušokusi 14,94 m ukrainietė pir, ą kartą tapo ir pasaulio čempione.

Nuorodos
--------

* Olha Saladukha IAAF svetainėje Archyvuota kopija 2012-10-15 iš Wayback Machine projekto.
|  |
| --- |
| Olia Tira |
|  
Olia Tira 2010 m. |
| Biografija |
| Gimė | 1988 m. rugpjūčio 1 d. (34 metai)Potsdamas, Rytų Vokietijos vėliava Rytų Vokietija |
| Žanrai | pop, soul |
| Veikla | dainininkė |
| Susijusi veikla | SunStroke Project |

**Olia Tira** (g. 1988 m. rugpjūčio 1 d. Potsdame, Rytų Vokietijoje) – dainininkė, TV laidų vedėja ir modelis iš Moldovos. Kartu su grupe „Sunstroke Project" atstovavo Moldovai 2010 m. Eurovizijos dainų konkurse, kuris vyko Norvegijoje, finale užėmė 22 vietą.

Biografija
----------

Olia Tira gimė 1988 m. rugpjūčio 1 d. Potsdame, Rytų Vokietijoje (dabartinė Vokietija) kariškių šeimoje. Vėliau jos šeima persikėlė į Tolimuosius Rytus. Tada jie apsigyveno Moldovos mieste Kahulyje. Šiame mieste 2003 metais ji baigė vidurinę mokyklą.

Būdama 23-ejų metų, Olia pasiekė didelių aukštumų – dalyvavo daugelyje tarptautinių konkursų, išleido debiutinį albumą „Your place or mine?".

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Olia Tira** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* SunStroke Project ir Olia Tira – „Run Away" (video)

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Nelly Ciobanu  *„Hora din Moldova"*** |  **Moldavijos atstovė Eurovizijoje  (su SunStroke Project)**2010 | Po to:**Zdob şi Zdub  *„So Lucky"*** |
Christinos įvėrinys
**Christinos įvėrinys** (angl. *Christina piercing*), kitaip dar *Veneros įvėrinys* (angl. *Venus piercing*) – moters genitalijų įvėrinys, vietoje, kur jungiasi didžiosios lytinės lūpos, žemiau gaktos.

Christinos įvėrinys yra vienas iš paviršinių įvėrinių, pasižymi didele slankos tikimybe. Dėl anatominių ypatumų šį įvėrinį galima padaryti ne kiekvienai moteriai. Įvėrinys nestiprina lytinio sužadinimo, gali būti nepatogus spaudžiant (pvz. ankštoms kelnaitėms).

Istorija ir kultūra
-------------------

Christinos įvėrinys kaip ir daugelis paviršinių įvėrinių yra šiuolaikinės kilmės. Pirmasis žinomas šio įvėrinio atvejis atliktas XX a. 10-tą dešimtmetį. Ši įvėrinių rūšis pavadinta, kaip kad įprasta vėrybos srityje, pagal pirmos moters, kuriai šis vėrinys padarytas, vardą. Pavadinimą suteikė pirmasis įvėrinio atlikėjas *Tom Brazda*. Įvėrinys turi dar vieną retesnį pavadinimą *Veneros įvėrinys* (angl. *Venus piercing*), šis pavadinimas sukurtas pagal gaktos pavadinimą (lot. *mons Venus, mons veneris* 'Veneros kalvelė').

Gijimas
-------

Įvėrinio kanalas paprastai gyja 3–4 mėnesius. Kadangi tai paviršinis įvėrinys, gijimo metu galimos komplikacijos. Vienos iš komplikacijų priežasčių yra santykinai ilgas įvėrinio kanalas, nuolatinis judėjimas ir trintis. Baigus gyti papuošalą iš kanalo reikia išimti, kai skutama gaktos sritis.

Papuošalai
----------

Christinos įvėriniai pasidarė labiau paplitę paskutiniais metais.
Christinos įvėriniuose naudojami pagal užsakymą daryti tiesūs ar lenktiniai hanteliukai. Kartais, jei anatomija leidžia, gali būti naudojamas ir karolinis žiedas (kaip pradinis papuošalas arba po to, kai kanalas sugyja).

Nuorodos
--------

1. ↑  Margo DeMello (2007) *Encyclopedia of Body Adornment*, pp133, Greenwood Press ISBN 978-0-313-33695-9
2. ↑  Elayne Angel (2009) *The Piercing Bible*, pp151, Crossing Press ISBN 978-1-58091-193-1
3. ↑  Christina Piercing Archyvuota kopija 2013-12-13 iš Wayback Machine projekto.. In BMEzine.com Encyclopedia
**Kosulys** – staigus, energingas refleksinis iškvėpimas (oro išmetimas) per kvėpavimo takus (ir burną), smarkiai susitraukus kvėpuojamiesiems raumenims, kurio metu iš kvėpavimo takų pašalinamos erzinančios medžiagos, skysčiai, svetimkūniai ir mikrobai. Kosulį sukelia receptorių trachėjoje ar bronchuose sudirginimas. Kaip apsauginis refleksas, kosulys gali pasikartoti su kosulio refleksu, vykstančiu iš trijų fazių: įkvėpus, priverstinai iškvėpus prieš uždarą glottą ir labai stipriai išleidžiant orą iš plaučių atidarius glottą. Kosint pasigirsta būdingas savitas garsas.

Epizodiškai kosėja apie 40 proc. žmonių, o nuolat – apie 10 proc.

Kosulys kaip simptomas
----------------------

Kosulys būdingas šioms būsenoms:

* įvairios kvėpavimo takų ligos
* svetimkūnių patekimas į kvėpavimo takus
* dulkių ar erzinančių dujų įkvėpimas

Kosulį sukelia kvėpavimo takuose besikaupiančios gleivės, kurios erzina gleivinės recepetorius. Kosint gleivės iškosimos. Gausios tokios gleivės vadinamos skrepliais.

Kosulys gali būti vienintelis kai kurių ligų, pavyzdžiui, tuberkuliozės, plaučių vėžio, bronchinės astmos, simptomas. Skausmingą kosulį gali sukelti krūtinplėvės uždegimas.

Kosulį kaip simptomą galima panaudoti diagnostikoje, bet tam reikia žinoti kosulio požymius:

* kosulio trukmė (chroniškas, ūmus)
* kosulio jėga (kosčiojimas, smarkus kosulys)
* kosulio tembras (skambus, duslus)
* kosulio drėgnumas (sausas kosulys, drėgnas kosulys)
* skreplių tipas (vandeningi, pūlingi, kraujuoti)
* kosulio laikas (visą parą, rytinis, naktinis, dieninis; pavasarinis, žieminis)

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kosulys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
2. ↑  Autorių kolektyvas. Klinikinė pulmonologija. – Vilnius: Vaistų žinios, 2015. – 63 p. ISBN 978-9955-884-80-4
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Chromoplastai** (gr. chroma – spalva, *plastos* – forminis darinys) – apvalios, daugiabriaunės, lęšio ar verpstės formos plastidės, randamos kai kuriuose autotrofinių augalų audiniuose.

Dėl chromoplastų daugelis žiedų, vaisių ir kai kurios šaknys būna geltonos, oranžinės ir raudonos spalvos. Juose yra plastoglobulinų, krakmolo grūdelių ir baltyminių kristaloidų, bet nėra plastidės centro. Tilakoidų juose yra mažai arba visai neaptinkama. Daug pigmento, apie 50 rūšių karotinoidų.

Susidaro iš leukoplastų, kartais - iš chloroplastų, juose išnykus chlorofilui (pavyzdžiui, nokstant pomidorų vaisiams).

Chromoplastai fotosintezės nevykdo, jų funkcija signalinė. Chromoplastų spalva veikia kaip regimasis signalas, pranešantis gyvūnams apie maistingą sultingąjį vaisių, tuo užtikrinantis sėklų išplatinimą.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RPlastidės |
| --- |
|  |
| 
Proplastidė · Chloroplastas · Chromoplastas · Leukoplastas |

 |
Chelmo žemė Abiejų Tautų Respublikoje parodyta raudona spalva.
**Chelmo žemė** (lenk. *Ziemia chełmska*, ukr. *Холмщина*) – istorinis regionas dabartinės Lenkijos, Ukrainos ir Baltarusijos teritorijose. Abiejų Tautų Respublikoje Chelmo žemė buvo Rusios vaivadijos eksklavas, visiškai atskirtas nuo pagrindinės jos dalies Belzo vaivadijos. Svarbiausias regiono miestas buvo Chelmas. Chelmo žemė ATR turėjo ypatingą statusą ir, nors priklausė Rusios vaivadijai, kai kuriuose dokumentuose buvo apibūdinama kaip atskira Chelmo vaivadija.

Regiono reginiai
----------------

* Vakarinis BugasVakarinis Bugas
* VojslavicėVojslavicė
* DubienkaDubenka

Išnašos
-------

1. ↑  Orłowski, Ryszard. Willaume, Juliusz, ed. „Chełm Land. Review of historical scientific conference papers, 21 June 1959" [Ziemia chełmska. Materiały z sesji naukowej historyków odbytej w Chełmie 21 czerwca 1959 r.] (PDF). *Rocznik Lubelski (Yearly), Book Review (Recenzja)* (Lublin 1961: Muzeum Historii Polski "BazHum", 2017). 4 (1961), 324–327.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Poliploidija** (gr. πολλαπλοῦν – daugialypis + *εῖδος* – pavidalas) – chromosomų mutacija, kai eukariotų mutantai turi daugiau nei du chromosomų rinkinius.

Priklausomai nuo to, kiek chromosomų rinkinių turi organizmas, jis gali būti triploidas (3n), tetraploidas (4n), pentaploidas (5n) ir t. t.

Tarp gyvūnų poliploidų būna retai. Augalų poliploidija – vienas iš būdų naujoms rūšims susidaryti.

47 % žiedinų augalų yra poliploidai; tarp jų ir daug kultūrinių augalų tokių kaip kviečiai, kukurūzai, taip pat yra ir gėlių kaip chrizantemos, viendienės gėlės ir kt.

Poliploidai dažniausiai susidaro dėl tarprūšinio kryžminimosi. Susikryžminus skirtingom rūšims, jų palikuonys turi neporinį chromosomų rinkinį, todėl mejozės metu chromosomos negali sudaryti porų, ir hibridas yra sterilus (pvz. mulas).

Kai kryžminant augalus atstatomas dvigubas chromosomų rinkinys, mejozės metu chromosomos gali pasiskirstyti poromis.
*Nepainioti su hazarais.*

|  |
| --- |
| Didžiosios Stepės tauta:**Chazarai** |
| 
 |
| **Kilmė** | hunai? |
| **Protėvynė** | nežinoma |
| **Laikotarpis** | VII-IX a. |
| **Hegemonija** | Ponto stepė |
| **Religija** | judaizmas |
|
| 
 |
|


|  |
| --- |
| **Ponto stepės istorija** |
| Skitai |
| Sarmatai |
| Hunai, Vakarų tiurkai |
| Bolgarai, Sabirai, Alanai |
| Chazarų kaganatas (Chazarai) |
| Pečenegai |
| Kumanai (Kipčiakai) |
| Aukso orda: |
| Didžioji orda, Nogajų orda, Krymo, Astrachanės chanatai |
| Kazokai: |
| Zaparožės, Dunojaus sečės, Dono, Tereko, Astrachanės, Kubanės, Orenburgo kariuomenės |
| *Rusijos imperija* (Novorosija) |
| *TSRS* (Kalmukų ATSR) |
| *Ukraina*, *Rusijos Federacija* |
| Edisanas, Zaporožė, Paazovjė, Donščina, Slobožanščina, Kubanė, Žemutinis Pavolgys |

**Chazarai** (vardas siejamas su tiurkų kalbų žodžiu, reiškiančiu „keliauti") – tiurkų klajoklių tauta, nuo IV a. antrosios pusės gyvenusi Vidurinėje Azijoje, stepėse tarp Volgos žemupio ir Kaukazo (manoma, atkeliavo iš Azijos paskui hunus, kalbėjo tiurkams bulgarams gimininga chazarų kalba).

Nuo maždaug 560 m. juos valdė Tiurkų kaganatas. VII a. šiuolaikinės Europos pietryčiuose prie Kaspijos jūros ir Kaukazo jie įkūrė Chazarų kaganatą. Klestėjimo metais ši karalystė apėmė vakarų Kazachstaną, Krymą, rytinę dabartinės Ukrainos dalį ir pietų Rusiją. Sostinė buvo Itilis prie Volgos upės. Nuo VIII a. dauguma chazarų priėmė judaizmą, dalis tapo sėslūs. Kaganatui iširus XI–XII a. susiliejo su kitomis tiurkų tautomis (iš jų kilo karaimai, kumykai), jų palikuonys plačiai paplitę po pasaulį.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Chazarai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
**Meksikietiškos skyrybos** – XX a. viduryje dalies amerikiečių praktikuotas skyrybų (ištuokos) būdas, kai jie vykdavo į Meksiką gauti „meksikietiškų skyrybų". Skyrybos Meksikoje būdavo paprastesnės, greitesnės ir pigesnės negu daugumoje JAV valstijų, kuriose tuomet skyrybos buvo leidžiamos tik dėl kaltės, reikalaujant išsamių to įrodymų ir ilgai bylinėjantis teismuose. Tarp meksiekiškas skyrybas įforminusių žvaigždžių yra Elizabeth Montgomery (išsiskyrė su Gig Young), Johnny Carson, Katharine Hepburn, Richard Burton, Elizabeth Taylor (išsiskyrė su Eddie Fisher), Marilyn Monroe (išsiskyrė su Arthur Miller), Don Hewitt, Charlie Chaplin (išsiskyrė su Paulette Goddard), Jayne Mansfield (išsiskyrė su Mickey Hargitay), Stanley Kubrick ir Tom T. Chamales.

Ši ištuoka dažnai vadinama „greitosiomis meksikietiškomis skyrybomis".

Išnašos
-------

1. ↑  „Rosenstiel v Rosenstiel". *www.nycourts.gov*. Nuoroda tikrinta 29 March 2018.
2. ↑  „The Perils of Mexican Divorce". *Time*. 1963-12-27. Suarchyvuotas originalas 2011-02-18.  Nežinomas parametras `|url-status=` ignored (pagalba)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Betula ermanii** |
| --- |
| Ermano beržas (*Betula ermanii*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Hamameliažiedžiai  *( Hamamelididae)* |
| Šeima: | Beržiniai  *( Betulaceae)* |
| Gentis: | Beržas  *( Betula)* |
| Rūšis: | Ermano beržas  *( Betula ermanii)* |

 |

**Ermano beržas** (*Betula ermanii*) – beržinių šeimos (*Betulaceae*) lapuočių medžių rūšis. Paplitusi rytų ir pietryčių Sibire (Kamčiatka, Sachalinas, Užbaikalė), šiaurės Kinijoje, Korėjoje, Japonijoje.

Tai 12-15 m (kartais iki 20 m) aukščio medis, su 50-70 cm (kartais iki 90 cm) skersmens kamienu. Žievė (tošis) tamsiai pilka, rusva, rausvai ruda ar kaštoniška, atsiplaišiojusi. Miškuose auga statmeni, su šakomis, nukreiptomis į viršų, o atvirose vietose – kreivi, su horizontaliomis šakomis. Lapai kiaušiniški ar ovalūs, 4-14 cm ilgio, 3-10 cm pločio. Lapkotis 5-35 mm ilgio. Žirginiai iki 8 cm ilgio, moteriški žiedai nukreipti į viršų, 2-4 cm ilgio. Žydi balandžio-gegužės mėnesiais. Subrandina iki 3 mm ilgio riešutėlius.

Ermano beržai auga mišriuose kalnų miškuose ir kalnų taigoje, arčiau subalpinės juostos auga pavieniui arba kreivamiškiais, dažnai sudaro medžių ribą. Kamčiatkoje auga kalnų šlaituose, skliautkalvėse, upių slėnių šlaituose. Prie jūros augantys būna kreivi, palinkę prie žemės. Pakenčia stiprų šaltį, šešėlį, reiklus dirvožemio drėgmei ir derlingumui. Išgyvena iki 300–400 metų.

Ermano beržo mediena tvirta, sunki, labai patvari, sunkiai apdirbama. Augalas tinkamas apželdinimui, išvestos kelios veislės.

* KreivamiškisKreivamiškis
* Ermano beržų miškasErmano beržų miškas
* Lapai rudenįLapai rudenį
* Dekoratyvinė veislė arboretumeDekoratyvinė veislė arboretume
*Kitos reikšmės – Sąrašas:Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia.*
Koordinatės: 54°28′30.17″ š. pl. 23°6′28.64″ r. ilg.﻿ / ﻿54.4750472°š. pl. 23.1079556°r. ilg.﻿ / 54.4750472; 23.1079556

|  Alksninės Kristaus Atsimainymo bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilkaviškio |
| **Dekanatas** | Vilkaviškio |
| **Savivaldybė** | Vilkaviškio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Alksninė |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | po 1938 m. |
| **Stilius** | Istorizmas |

**Alksninės Kristaus Atsimainymo bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Alksninės kaime, 6 km į pietryčius nuo Bartninkų. Aptarnauja ir prižiūri Bartninkų šv. apaštalų Petro ir Pauliaus parapijos klebonas.

Istorija
--------

Vilkaviškio klebonas Juozapas Zenkovičius savo Vilkabalių dvaro laukuose 1859 m. pastatė mūrinę giminės laidojimo koplyčią. Prie jos 1920 m. įkurta parapija pavadinta Alksnine. Pirmojo jos klebono Leono Seniūno rūpesčiu pastatyti klebonijos trobesiai. Klebonas Povilas Jakulevičius po 1938 m. prie koplyčios pastatė bažnyčią (archit. A. Kudoko projektas). Pasak Bartninkų klebono Alvydo Dvarecko, bažnyčia pastatyta karo metais nacių okupacinės administracijos raginimu, panaudojant po mūšių likusį statybinį laužą.

Bažnyčią po II pasaulinio karo suremontavo klebonas Bronius Antanaitis.

Architektūra
------------

Bažnyčia istoristinė. Išskirtinės architektūros statinys, be modernistinio frontono, turi neogotikos ir neobaroko bruožų. Ji stačiakampio plano, su trisiene apside, bebokštė. Kaip ir kituose S. Kudoko projektuose, kartojasi panašus „kudokiškas" įėjimą remiančių kolonų motyvas. Interjere susitinka daugelio architektūrinių stilių įtaka.

* VarpinėVarpinė
* Galinis fasadasGalinis fasadas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Alksninės Kristaus Atsimainymo parapija *rekvizitai.vz.lt*
2. 1 2 3  Stasio Kudoko architektūros retenybių atradimai provincijoje *grazinkimekauna.wordpress.com*
3. ↑  Pagarbos ženklai – architektui S. Kudokui *kauno.diena.lt*

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Alksninės Kristaus Atsimainymo bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Alksninės Kristaus Atsimainymo parapija *vilkaviskiovyskupija.lt*
* Alksninės Kristaus Atsimainymo bažnyčia *panoramas.lt*
| **Jonas Valaitis** |
| --- |
| Gimė | 1922 m. spalio 25 d.Marijampolė |
| Mirė | 2006 m. gruodžio 19 d. (84 metai)Vilnius |
| Tėvai | Jonas Valaitis |
| Sutuoktinis (-ė) | Joana Paltarokaitė |
| Vaikai | Sandra Rasa Valaitis-Rose, Laura Valaitis |
|  |
| Veikla | politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Amerikos lietuvių socialistų sąjunga, Lietuvos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | 1946 m. Tiubingeno universitetas |

**Jonas Valaitis** (1922 m. spalio 25 d. Marijampolėje – 2006 m. gruodžio 19 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytojas, JAV lietuvių visuomenės ir politinis veikėjas.

Biografija
----------

1940 m. baigė Kauno „Aušros" berniukų gimnaziją, 1940–1943 m. studijavo mediciną Vytauto Didžiojo universitete, 1946 m. baigė Tiubingeno universitetą, medicinos daktaras.

1949 m. persikėlė į JAV. 1951 m. išlaikė valstybinius egzaminus ir užsiėmė gydytojo praktika. Nuo 1951 m. patologijos asistentas Veteranų ligoninėje, kartu dėstė patologiją Ilinojaus universitete, nuo 1960 m. profesorius, *Lutheran General Hospital* ligoninės vyr. patologas ir laboratorijos direktorius. JAV klinikinės patologijos asociacijos prezidentas.

1946 m. Tiubingene – vienas iš „Šviesos" sambūrio steigėjų, vėliau – „Santaros-Šviesos" federacijos pirmininkas. Lietuvių Fondo valdybos ir tarybos pirmininkas, nuo 1992 m. Fondo Garbės komiteto pirmininkas.

1961–1962 m. Ilinojaus lietuvių gydytojų draugijos pirmininkas. 1982–1983 m. Pasaulio lietuvių gydytojų sąjungos pirmininkas. 1981–1983 m. Amerikos lietuvių tarybos (ALT) vicepirmininkas.

Nuo 1963 m. Amerikos lietuvių socialistų sąjungos (ALSS) CK narys, Čikagos organizacijos pirmininkas. Nuo 1965 m. gruodžio 20 d. – Lietuvos socialdemokratų partijos (LSDP) Užsienio delegatūros tarybos narys, 1967 m. rugsėjo 16 d. išrinktas LSDP UD iždininku. 1992 m. dalyvavo LSDP XVI suvažiavime.

Poetas, vertėjas, taip pat kelių mokslinių studijų autorius. 2006 m. gruodžio 28 d. palaidotas Čikagos Šv. Kazimiero kapinėse.

Šaltiniai
---------

1. ↑  In memoriam. Jonas Valaitis (1922–2006) Liepsna Archyvuota kopija 2008-10-08 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑
**Juozas Sakalauskas** (1864 m. balandžio 17 d. Guikaliuose, Raseinių raj. – 1950 m. sausio 28 d. Trakiškiuose, Raseinių raj. palaidotas Viduklėje) – knygnešys, savivaldybininkas, Lietuvos politinis veikėjas.

Biografija
----------

Pats išmoko skaityti, rašyti, įrišti knygas, nuo 1886 m. paragintas Jurgio Bielinio, tapo knygnešiu profesionalu, vienu aktyviausių Garšvių knygnešių draugijos narių. Tik 1895 m. vasarą apie jo profesionalų užsiėmimą iš laiško, rasto pas K. Ūdrą sužinojo policija. 1896 m. pavasarį nuo jos teko bėgti, palikus arklius ir vežimą. 1896 m. suimtas, porą mėnesių kalėjo Panevėžyje.

1896 m. rugpjūčio 25 d. Viduklėje vėl sulaikytas ir po dviejų savaičių 3 m. ištremtas į Mogiliovą. Pristatinėjo spaudą ten gyvenusiems lietuviams. 1899 m. grįžęs į Viduklę vedė, bet spaudos gabenimo ir platinimo neatsisakė, nuo 1903 m. ją pristatinėjo ir Maskvos bei Petrapilio socialdemokratams.

Nepriklausomybės metais buvo renkamas į valsčiaus tarybą.

Apdovanotas Lietuvos nepriklausomybės medaliu ir II laipsnio Vytauto Didžiojo ordinu, nuo 1926 m. gavo 30 Lt knygnešio pensiją.

Nuorodos
--------

* Trumpa biografija
Gerardo Davido autoportretas
**Gerardas Davidas** (ol. **Gerard David**, apie 1460–1523 m. rugpjūčio 13 d.) – flamandų dailės mokyklos renesanso dailininkas.

Biografija
----------

Gerardas Davidas gimė apie 1460 m. spėjama, Oudevatero mieste netoli Utrechto. Daugelį amžių po mirties jis buvo užmirštas. Jo kūryba susidomėta XIX a. pabaigoje. Neišliko nei vienas pasirašytas jo darbas. Tik keli darbai, „Kambizo teismas" ir „Mergelė Marija tarp mergelių", yra dokumentuoti ir pripažįstami Davido. Likusi kūrybos dalis priskiriama. Nieko nežinoma apie jo jaunystę ir mokslus. 1484 m. Davidas atvyko į Briugę, kur įstojo į vietos amatininkų gildiją. Tikriausiai jis patyrė Šiaurės Nyderlandų, Harlemo miesto dailininko Albert van Ouwater ir Dirko Bautso, įtakas. Gali būti, kad pas juos mokėsi. Žinoma, kad Davidas buvo geru knygų iliuminatoriumi.

Briugėje Davidas buvo paveiktas Hanso Memlingo kūrybos. Jo kūryboje išryškėjo dramatiniai temų aspektai, skirtingai nuo Memlingo kiek formalistinių kūrybos principų. Gyvenimo antrojoje pusėje Davidas buvo paveiktas Italijos renesanso dailininkų kūrybos. 1515 m. įstojo į Antverpeno dailininkų gildiją, bet liko gyventi Briugėje, kur mirė 1523 m. rugpjūčio 13 d. Palaidotas Dievo Motinos katedroje. Gerardas Davidas laikomas paskutiniu reikšmingu Briugės mokyklos ir ankstyvojo Nyderlandų meno atstovu, kuris vis dar dirbo Jan van Eyck ir Rogier van der Weyden suformuotoje tradicijoje.

Darbų galerija
--------------

* „Kambizo teismas" (1498, *Groeningemuseum*, Briugė)
* „Vestuvės Kanoje" (apie 1500, Luvras, Paryžius)
* „Mergelė Marija tarp mergelių" (1509, Vaizduojamojo meno muziejus, Ruanas)
* „Poilsis pakeliui į Egiptą" (1510, Nacionalinė Vašingtono dailės galerija)
* „Madona ir Kūdikis su šventaisiais ir rėmėju" (apie 1510, Nacionalinė Londono galerija)
* „Šv. Nakties triptikas" (apie 1505-15, Metropoliteno meno muziejus, Niujorkas)
* „Madona ir Kūdikis su pieno sriuba" (apie 1515, Strada Nuova muziejai, Genuja)
* „Nukryžiavimas" (apie 1515, Berlyno paveikslų galerija)

Nuorodos
--------

1. ↑  Jennifer Meagher. Department of European Paintings, The Metropolitan Museum of Art
2. ↑  Jennifer Meagher. Department of European Paintings, The Metropolitan Museum of Art
3. ↑  Londono nacionalinės galerijos informacija

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Gerard David** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Gerard David WGA tinklalapyje
* Gerard David Encyclopaedia Britannica tinklalapyje
* Gerard David virtualuffizi.com tinklalapyje
| **Jonas Triponis** |
| --- |
| Gimė | 1903 m. gruodžio 16 d.Ryga |
| Mirė | 1942 m. sausio 20 d. (38 metai)Vorkuta |
| Sutuoktinis (-ė) | Elena Urbonaitė-Triponienė |
| Vaikai | Algimantas Triponis, Vytautas Jonas Triponis |
|  |
| Veikla | pedagogas, visuomenininkas, tautinių, politinių, visuomeninių organizacijų steigėjas ir vadovas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * 1928 m. Lietuvos nepriklausomybės medalis;
* 1930 m. Vytauto Didžiojo III laipsnio medalis;
* 1936 m. Jaunosios Lietuvos „Trijų liepsnų" III laipsnio žymuo;
* 1939 m. Ldk Gedimino V laipsnio ir Šaulių žvaigždės ordinai.
 |

**Jonas Triponis** (1903 m. gruodžio 16 d. Ryga – 1942 m. sausio 20 d. Vorkuta) – pedagogas, visuomenininkas, tautinių, politinių, visuomeninių organizacijų steigėjas ir vadovas.

Biografija
----------

Gimė išeivių iš Matiukų kaimo, Zarasų apskrities šeimoje. Pradinį išsilavinimą įgijo Rygoje. Nuo 1914 m. su tėvais gyvendamas Maskvoje, lankė gimnaziją. Tėvui su šeima 1918 m. grįžus į Lietuvą, gyveno Matiukuose, tęsė mokslus Zarasuose. 1921 m. rugsėjo 1 d. Švietimo departamento įsakymu paskirtas Zarasų apskrities, Antalieptės valsčiaus Bikūnų pradinės mokyklos vedėju. Nuo 1926 m. rugsėjo 1 d. Antalieptės pradinės mokyklos, nuo 1938 m. rugsėjo 1 d. Zarasų pradinės mokyklos Nr. 1 vedėjas.

Jo rūpesčiu Antalieptės Kalno mokykla gavo oficialų patvirtinimą nuo 1931 m. vadintis dr. Jono Basanavičiaus vardo pradine mokykla. Nuo 1927 m. sausio rašė Antalieptės pradinės mokyklos istoriją, įsteigė raštingumo kursus suaugusiems, organizavo apylinkės amatininkų kursus ir juose dėstė. Nuo 1926 m. Antalieptės šaulių būrio valdybos vadas. Įsteigė ir vadovavo Lietuvos tautininkų sąjungos Antalieptės skyriui, įsteigė „Jaunųjų ūkininkų" būrelį, įkūrė „Vilniui vaduoti" organizacijos Antalieptės skyrių. 1938 m. rugsėjo 1 d. pervestas darbui į Zarasus, tačiau atostogas ir laisvalaikį praleisdavo savo sodyboje Kimbariškių viensėdyje, prie Antalieptės.

1940 m. liepos 12 d. sovietinės valdžios suimtas, ištremtas į Vorkutos lagerį ir ten 1942 m. sausio 20 d. mirė badu. Žmona Elena Urbonaitė – Triponienė (1905–1983) su vaikais Algimantu (g. 1933) ir Vytautu (g. 1938) liko Lietuvoje, tačiau turėjo slapstytis, išvykdami iš Zarasų krašto. Algimantas tapo geologu, Vytautas – kraujagyslių chirurgu, medicinos profesoriumi.

Pripažinimas
------------

* 1928 m. Lietuvos nepriklausomybės medalis;
* 1930 m. Vytauto Didžiojo III laipsnio medalis;
* 1936 m. Jaunosios Lietuvos „Trijų liepsnų" III laipsnio žymuo;
* 1939 m. LDK Gedimino V laipsnio ir Šaulių žvaigždės ordinai.

Literatūra
----------

* LCVA, f. 391, ap. 1, byla 5352, lap. 9.; f. 391, ap. 3, byla 1459, lap. 65
* Vytautas Indrašius „Aukštaitijos šviesuliai", 1999, Vilnius, psl. 166–171.
*Šis straipsnis apie miestą. Apie upę skaitykite straipsnyje Sumgajitas (upė).*

| Sumgajitasazer. *Sumqayıt* |
| --- |
| *Miesto vaizdas* |
|  |
| 

SumgajitasSumgajitas

40°35′0″ š. pl. 49°38′0″ r. ilg.﻿ / ﻿40.58333°š. pl. 49.63333°r. ilg.﻿ / 40.58333; 49.63333﻿ (Sumgajitas)Koordinatės: 40°35′0″ š. pl. 49°38′0″ r. ilg.﻿ / ﻿40.58333°š. pl. 49.63333°r. ilg.﻿ / 40.58333; 49.63333﻿ (Sumgajitas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+4)------ vasaros: (UTC+5) |
|  |
| **Valstybė** | Azerbaidžano vėliava Azerbaidžanas |
| **Rajonas** | Sumgajito rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2007) | 265 200  |

**Sumgajitas** – miestas rytų Azerbaidžane, prie Kaspijos jūros, 30 km į šiaurės vakarus nuo sostinės Baku. Trečiasis pagal dydį Azerbaidžano miestas. Geležinkelio stotis. Stipriai išvystyta chemijos, metalurgijos, mašinų, lengvoji, maisto pramonė. Yra miesto istorijos muziejus, teatras, universitetas.

Sumgajitas yra vienas labiausiai užterštų miestų pasaulyje.

Istorija
--------

Miesto teisės suteiktos 1949 m. 1988 m. čia vyko aršios kovos tarp vietos armėnų ir azerbaidžaniečių.

Sportas
-------

### Futbolas

* FK Gənclərbirliyi Sumqayıt
* FK Standard
* Sumqayıt Şəhər PFK
* FK Xəzər Sumqayıt

Šaltiniai
---------

1. ↑
Koordinatės: 55°36′3″ š. pl. 26°38′7″ r. ilg.﻿ / ﻿55.60083°š. pl. 26.63528°r. ilg.﻿ / 55.60083; 26.63528
**Alksninė** (blrs. *Саснавец*, rus. *Сосновец*) – negyvenama sala Drūkšių ežere. 

Administraciškai priklauso Lietuvos Ignalinos rajonui ir Baltarusijos Breslaujos rajonui, maždaug per vidurį eina tarpvalstybinė siena. 1939 m. pasirašius Lietuvos–TSRS savitarpio pagalbos sutartį Alksninė atiteko Baltarusijos TSR, vėliau visa priklausė Lietuvos TSR. 1997 m. nustatyta dabartinė tarpvalstybinės sienos padėtis. Vandens telkinio rytinėje dalyje yra dar viena negyvenama (žymiai mažesnė) bevardė salelė, jos teritoriją taip pat kerta Lietuvos–Baltarusijos siena. 

Alksninės plotas – 0,048 km², tai antra pagal dydį tarp aštuonių ežero salų. Paviršius iškilęs 145,4 m virš jūros lygio, pakrantės apaugusios medžių juosta. Salos pavadinimas lietuvių kalba akcentuoja alksnių paplitimą, baltarusių ir rusų kalbomis – pušų. Lietuvai priklausančioje dalyje yra užpelkėjusi ir karklų krūmais užžėlusi įlanka. Ryčiau Alksninės plyti kitos ežero salos – už ją didesnė Pilies ir mažesnė Utovecas. 

Norint aplankyti Alksninės salą reikia gauti sienų apsaugos tarnybų leidimą.

Šaltiniai
---------

* Lake Druksiai (en.)[neveikianti nuoroda]
* Jan S. Krogh's Geosite: Lake Druksiai (BY–LT)
* Drūkšių ežero gamtotvarkos planas, psl. 19[neveikianti nuoroda]
* Drūkšių batimetrinis žemėlapis[neveikianti nuoroda]
* Priedas Nr. 2. Papildomas protokolas tarp Lietuvos Respublikos ir Socialistinių Sovietų Respublikų Sąjungos

Nuorodos
--------

* Sala 1917 m. kariniame žemėlapyje[neveikianti nuoroda]
* Sala tarpukario kariniame žemėlapyje
* Sala 1984 m. kariniame žemėlapyje
**Salvinija Giedrimienė** (g. 1948 m. lapkričio 16 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkė tekstilininkė.

Biografija
----------

Vyras Andrius Giedrimas. 1971 m. baigė Lietuvos dailės institutą, mokytojai Juozas Balčikonis, Vladas Daujotas, Sofija Veiverytė. 1989–1995 m. Lietuvos dailės instituto (nuo 1990 m. Vilniaus dailės akademija) dėstytoja, nuo 1992 m. docentė.

Kūryba
------

Sukūrė modernių monumentalių plokštuminių, reljefinių, erdvinių gobelenų, aplikacijų. Ankstyvieji gobelenai netaisyklingo formato, su originaliais faktūriniais, ažūriniais elementais („Sportiniai žaidimai" 1976 m. „Atodrėkis" 1987 m.). Devintame dešimtmetyje sukūrė gobelenų gamtos, etnografine, istorine tematika („Pralekiantis ekspresas" 1980 m. „Kintantys motyvai" 1982 m. „Atbundantys laukai" 1983 m. „Neramios šviesos" 1984 m. „Languotas audinys" 1986 m. „Juostuotas audinys" 1987 m.). Gobelenai lygaus klasikinio audimo, konstruktyvios, aiškaus piešinio kompozicijos, niuansuotų spalvų, su ryškiais akcentais arba abstraktaus ritmo su erdviniais elementais. Nuo 1990 m. audžia religinės tematikos smulkaus pynimo gobelenus („Kryžius" 1992 m. „Gailestingumo Motina" 1994–1995 m. „Vilties šviesa" 1992 m. Palaimintojo J. Matulaičio bažnyčioje Vilniuje, gobelenų ciklas „Kryžiaus kelias" 1996–1999 m. ir „Prisikėlimas" 1999–2002 m. Šv. Juozapo kunigų seminarijoje Vilniuje). Nuo 1972 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje, individualios parodos surengtos 1989 m. ir 1998 m. Vilniuje.

Įvertinimas
-----------

* 1982 m. – Erfurto taikomosios dailės kvadrienalės Didysis prizas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Nijolė Žilinskienė. *Salvinija Giedrimienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 641 psl.