recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Šiaulių žinios** – *savaitraštis visiems*, laikraštis, ėjęs nuo 1934 m. sausio 21 d. iki 1935 m. sausio 13 d. Šiauliuose.

Istorija
--------

Leido M. Diktanas, „Šiaulių žinioms" leisti kolegija, nuo Nr. 35 – Vladas Šaulys. Redakcija buvo įsikūrusi Varpo g. 6, nuo 1934 m. vasario 11 d. Nr. 4 – Dvaro g. 43, vėliau – Vilniaus g. 235. Spausdino „Spaudos spaustuvė" (Varpo g. 6) ir „Lietpres" (Varpo g. 18) Šiauliuose. Išėjo 50 numerių. Paskutinis numeris išėjo su porašte *nepriklausomos, pažangios minties visuomeninis laikraštis* ir informacija, kad „Šiaulių žinių" redaktorius išteisintas byloje dėl laikraštyje išspausdintos žinutės „Ėmė ar ne?" (kyšius). 1935 m. birželio 13 d. išėjo „Šiaulių aidas".

Bendradarbiavo P. Mikšys, J. Ruzgys, Ignas Urbaitis, B. Vėtra, Aleksandras Vitkauskas. 

Redagavo M. Diktanas, Algimantas Stasys Bundza, Vladas Šaulys.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 488 psl.

Nuorodos
--------

* „Šiaulių žinios". E-paveldas.lt (su PDF)
**Šilalės spaustuvė** – spaustuvė, 1950–1985 m. veikusi Šilalėje.

Istorija
--------

Įsteigta 1950 m. kartu su Šilalės rajono laikraščio „Spalio pergalė" redakcija. „Spalio pergalės" pirmasis numeris pasirodė 1951 m. kovo 24 d. 1952–1953 m. Šilalės spaustuvėje buvo spausdinamas ir Šilalės MTS laikraštis „Tarybinis mechanizatorius".

1960 m. Šilalės spaustuvė prijungta prie Tauragės spaustuvės. 1962 m. balandžio 21 d. išėjo paskutinis „Spalio pergalės" numeris. Spaustuvė buvo uždaryta.

1963 m. kovo 1 d. ėmus leisti naują rajono laikraštį „Artojas", Šilalės spaustuvė atgaivinta. 1976 m. kartu su Plungės, Tauragės ir Telšių spaustuvėmis buvo prijungta prie Klaipėdos „Ryto" spaustuvės ir tapo skyriumi. Nuo 1982 m. Klaipėdos „Ryto" spaustuvės Šilalės filiale laikraštis „Artojas" buvo tik renkamas, o spausdinamas Šiaulių „Titnage". 1985 m. gegužės mėn. Šilalės spaustuvėje sumontuota fotorinkimo aparatūra, bet 1985 m. rudenį Šilalės spaustuvė uždaryta.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 489 psl.
**Technikos teisė** - tarpdisciplininė teisės sritis; visuma teisės normų, reguliuojančių techniką.[reikalingas šaltinis]

Technikos teisės mokslas
------------------------

Vokietijoje, Tryre (Reino kraštas-Pfalcas) veikia Aplinkos ir technikos teisės institutas (vok. *Institut für Umwelt- und Technikrecht*, įkurtas 1989 m.

Berlyne veikia Technikos teisės tyrimų centras, *Forschungszentrum Technikrecht e. V.*, FZT (Berlyno Humboldtų universitetas). Vadovas prof. Michael Kloepfer (g. 1943 m.).

Technikos teisės magistras
--------------------------

*Pagrindinis straipsnis – Technikos teisės magistras*.
Nuo 2009 m. vasaros semestro Freibergo technikos universitetas (Ekonomikos fakultetas) vykdo podiplomines (LL.M.) technikos teisės studijas. Sąlyga pretendentams - bakalauras (inžinerija, gamtos mokslai, ekonomika). Trukmė - 4 semestrai. Studijų vietų skaičius neribojamas (nėra *numerus clausus*).

Nuorodos
--------

* Aplinkos ir technikos teisės institutas Tryre Archyvuota kopija 2011-09-24 iš Wayback Machine projekto.
* Technikos teisės magistro studijų programa Freiberge Archyvuota kopija 2010-12-21 iš Wayback Machine projekto.
| Kalėtų valsčiuslatv. *Kalētu pagasts* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Latvijos vėliava Latvija |
| **Regionas** | Kuržemė Kuržemė |
| **Savivaldybė** | Pietų Kuršo savivaldybė |
| **Administracinis centras** | Kalėtai |
|  |
| **Gyventojų** (2008) | 716 |
| **Plotas** | 79,782 km² |
| **Tankumas** (2008) | 9 žm./km² |
|  |
| **Tinklalapis** | kaleti.lv |

**Kalėtų valsčius** (latv. *Kalētu pagasts*) – valsčius pietvakarių Latvijoje, Kurše, Pietų Kuršo savivaldybėje. Centras – Kalėtai.

Geografija
----------

Kalėtų valsčius siejasi su Pietų Kuršo savivaldybės Dunikos, Bartos, Virgos ir Gramzdos valsčiais, pietuose – su Lietuvos Skuodo rajono savivaldybe.

**Didžiausios gyvenvietės:** Kalėtai, Uozuolai, Upesmuiža.

**Upės:** Bartuva, Vartaja, Apšė, Ažupė, Birztala, Vidvidė.

Istorija
--------

Valsčiaus teritorija apgyventa geležies amžiuje. Vėlesniems laikams priskiriami kuršių Kalėtų piliakalnis, Krūtės piliakalnis, Gryvų, Lankių, Uozuolų senkapiai.

Kalėtų dvaro rūmus baronai Noldės pastatė 1876 m. Nuo 1951 m. juose veikia Kalėtų pagrindinė mokykla, nuo 1996 m. jų kairiajame sparne įsikūrė ir Kalėtų muzikos ir meno mokykla. Parke išlikusi 5,33 m apimties mažalapė liepa.

| Administracinis-teritorinis pavaldumas |
| --- |
| XIII a.–1561 m. | Livonijos ordinas |
| 1561–1795 m. | Kuršo hercogystė |
| 1795–1915 m. | Priekulės valsčius, Rusijos imperija |
| 1915–1949 m. | Kalėtų valsčius, Latvijos Respublika |
| 1949–1993 m. | Liepojos rajonas |
| 1993–2009 m. | Kalėtų valsčius |
| 2009–2021 m. | Priekulės savivaldybė |
| nuo 2021 m. | Pietų Kuršo savivaldybė |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kalėtų dvaro rūmai
**Energetik, Energetikas** (rus. *Энергетик*) – Vakarų statybos valdybos savaitraštis, pirmasis Visagino (tuo metu Sniečkus) periodinis informacinis leidinys, ėjęs 1980–1989 m. rusų ir lietuvių kalbomis.

Istorija
--------

Savaitraštis buvo vieno puslapio, dalijamas nemokamai. Pirmasis leidinio numeris išėjo 1980 m. gruodį. Tiražas 1980 m. – 300 egzempliorių lietuvių kalba ir 2700 egzempliorių rusų kalba.  Leidiniui populiarėjant, paskutiniais leidybos metais tiražas išaugo iki 4500 egzempliorių, iš kurių lietuvių kalba – 500, rusų kalba – 4000 egzempliorių. 1989 m. rugsėjį pasirodė paskutinis „Energetiko" numeris. Po to leidinys susijungė su laikraščiu „Mirnyj atom" („Taikus atomas") ir ėjo pavadinimu „Dobryj den" („Gera diena"). 

Savaitraštyje buvo rašoma apie miesto ir Ignalinos atominės elektrinės gyvenimą.

Redaktoriai
-----------

* J. Stroganovas – 1980–1984 m.
* A. Poletajeva – 1985–1989 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 122 psl.
2. ↑  A. Kavaliauskas. Visaginas: istorijos fragmentai, 1972-2002, 2003 m.
**Priekulės prieglaudos spaustuvė** – spaustuvė ir pirmoji Lietuvos poligrafininkų mokykla Priekulėje, veikusi 1865–1918 m.

Istorija
--------

XIX a. šeštojo dešimtmečio pradžioje kunigu praktikantu į Priekulę paskirtas Johanas Frydrichas Šrėderis (1829–1906) dar ėjo mokytojo pareigas ir vadovavo privačiai mokyklai, o 1854 m. įkūrė „globos" draugiją. 1856 m. pradėjo veikti prieglauda. Į Elniškės kumetyne įsikūrusią prieglaudą iš pradžių buvo priimti 6 berniukai ir tiek pat mergaičių. Visi prieglaudos auklėtiniai buvo lietuviai. Prieglaudos įkūrėjas išmoko lietuviškai, pirko pigius spaustuvės įrengimus ir pradėjo našlaičius mokyti amato, tikėdamasis iš spaustuvės gauti pajamų, reikalingų prieglaudai išlaikyti, o jaunuolius parengti savarankiškam gyvenimui.

1865 m. spaustuvė pradėjo veikti. Netrukus mokytis amato įstojo būsimieji lietuvių spaudos darbuotojai Mikelis Kybelka, Martynas Šernius, Jurgis Traušys. Prieglaudos auklėtiniai buvo mokomi lietuvių kalbos, o kadangi mokymui trūko vadovėlių, F. Šrėderis pats parengė du vadovėlius. Netrukus prieglaudos gyventojai išmoko knygrišystės. Elniškės prielauda pasidarė per maža ir Šrėderis jai nupirko ūkį Gropiškiuose.

„Keleivio iš Karaliaučiaus" redaktorius Frydrichas Kuršaitis savo laikraštyje gyrė F. Šrėderio darbus, reklamavo jaunuosius spaustuvininkus ir skatino pirkti jų leidinius. Jo bute buvo įrengtas Priekulės knygų bei laikraščių sandėlis. 1875 m. „Lietuviškų kalendrų" tiražas priartėjo prie 1500 egzempliorių.

Už nuopelnus švietimui F. Šrėderiui buvo pasiūlyta dirbti Klaipėdos apskrities karališkuoju mokyklų inspektoriumi. 1875 m. spaustuvė parduota J. Traušiui. Traušio šeimininkavimo metais Priekulės spaustuvėje buvo spausdinami 8 laikraščiai, pasirodė 209 knygos, išleista daug vadovėlių. Norėdamas prisivilioti pirkėjų, prenumeratorių, J. Traušys pirmasis Mažojoje Lietuvoje pradėjo leisti knygas dalimis kaip nemokamą laikraščių priedą. Baigus spausdinti knygą, prenumeratoriui būdavo atsiunčiamas antraštinis lapas ir skaitytojas, pats įsirišęs knygą, be išlaidų papildydavo savo biblioteką.

1918 m. Priekulės spaustuvė uždaryta. 1865–1918 m. joje išspausdintos 257 knygos, leisti 9 laikraščiai, daug smulkių leidinių – beveik tiek pat, kiek visos 19 Klaipėdos spaustuvių išleido per šimtmetį. Du trečdalius spaudinių sudarė religinė literatūra, bet pasirodė ir apie 30 visuomeninio bei istorinio pobūdžio brošiūrų, 49 kalendorių knygutės.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Domas Kaunas. Iš lietuvių knygos istorijos, Vilnius. Mokslas, 1986
| **Morta Zauniūtė** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1875 m. kovo 22 d.Rokaičiai, Pakalnės apskritis |
| Mirė | 1945 m. sausio 10 d. (69 metai)Vokietija |
| Tėvai | Dovas Zaunius |
|  |
| Veikla | Mažosios Lietuvos kultūros ir spaudos darbuotoja, bibliografė |

**Morta Zauniūtė** (1875 m. kovo 22 d. Rokaičiuose, Pakalnės apskritis, Rytų Prūsija – 1945 m. sausio 10 d. Vokietijoje) – Mažosios Lietuvos kultūros ir spaudos darbuotoja, bibliografė.

Biografija
----------

Mokėsi Tilžėje. Tėvas Dovas Zaunius buvo „Birutės" draugijos pirmininkas, prisidėdavo prie įvairiausių kultūros darbų, rašė eiles. Morta kartu su tėvu priklausė lietuvių parodos Paryžiuje (1900 m.) organizaciniam komitetui, rinko tautosaką, eksponatus Paryžiaus parodai. Drauge su J. Žiliumi ir kt. autoriais sudarė lietuviškų knygų, išleistų Prūsijoje katalogus. Mirus V. Kudirkai, 1900–1905 m. „Varpo", „Ūkininko" ir „Naujienų" redakcijų administratorė.  Vėliau pradėjo tvarkyti socialdemokratų laikraščio „Darbininkų balsas" praktinius reikalus.

1902 m. Tilžėje atidarė lietuvišką knygyną, per kurį aprūpindavo Rusijoje draudžiama lietuviška literatūra knygnešius, tarpininkavo susirašinėjant JAV, Vokietijos ir Lietuvos visuomenės ir politiniams veikėjams, rėmė LSDP spaudą ir jos darbuotojus, gyvenusius Tilžėje, organizavo socialdemokratinės ir komunistinės spaudos transportavimą bei platinimą. Dėl to ne sykį jos knygyną kratė Tilžės policija. 

Mortos Zauniūtės „Priedas"
Save laikė žmogumi, susijusiu su spauda, knygomis. Laiškus dažnai pasirašinėdavo – *Knygininkė*. Susirašinėjo su Povilu Višinskiu, Jonu Jablonskiu, Jonu Vileišiu, Felicija Bortkevičiene, Kaziu Griniumi ir kt. Gerai pažinojo ir bendradarbiavo su Vydūnu, Martynu Jankumi.

1930 m. persikėlė į Klaipėdą pas seserį gydytoją Augustą ir nuo 1935 m. spalio 1 d. gavo valstybinę 100 litų pensiją. Manoma, kad žuvo bėgdama nuo sovietų kariuomenės, šiai puolant Klaipėdą.

Bibliografija
-------------

* *Zauniūtė, Morta*, *Žilius, Jonas*. Priedas prie Statistikos lietuviškų knygų, atspaustų Prusuose nuo 1864 m. iki pabaigai 1899 m. knygos neužrašytos Statistikoj Zanavykučio ir knygos bei laikraščiai, išleisti nuo 1896 m. iki 1900 m. Surinko Marta Zauniute; sutaisė ir parengė į spaudą Jr. Jonas [J. Žilius]. – Plymouth (Pa): [Pasaulinės parodos Paryžiuje Lietuvių fondo lėšos], 1900 m. (Spauda „Vienybė Lietuvninkų").

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 573 psl.
2. ↑  Lietuvių enciklopedija, Bostonas -T.35.-P.61
3. ↑  
Baltrušaitytė B. Kita užmirštoji – Marta Zauniūtė. Dienovidis, 1995 m. kovo 17 d.
| Dringis |
| --- |
|  |
| Vieta | Ignalinos raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 7,07 km² |
| Kranto linijos ilgis | 33,34 km |
| Kilmė | Ledyninis |
| Vidutinis gylis | 8,4 m |
| Didžiausias gylis | 24,0 m |
| Įteka | Švogina, Juodupė, Palaukinis, D-1, bevardis upelis |
| Išteka | Švogina |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Dringis

  |
| **Koordinatės** |  55°22′11″ š. pl. 26°05′57″ r. ilg.﻿ / ﻿55.36972°š. pl. 26.09917°r. ilg.﻿ / 55.36972; 26.09917Koordinatės: 55°22′11″ š. pl. 26°05′57″ r. ilg.﻿ / ﻿55.36972°š. pl. 26.09917°r. ilg.﻿ / 55.36972; 26.09917 |
|  |
|  Vikiteka | Dringis |

**Dringis** – ežeras rytų Lietuvoje, Ignalinos rajono teritorijoje, Aukštaitijos nacionaliniame parke, Žeimenos baseine, apie 4 km į šiaurės vakarus nuo Ignalinos.

Šiauriniame ežero krante yra Vaišniūnai, pietiniame – Meironys, rytiniame – Siūriai. Didžiausios ežero įlankos vadinamos Juodakampio, Stirniakampio, Giliakampio, Mikailakampio ir Karviakampio vardais. Yra daug pusiasalių: vakaruose – Ožių ragas, Pastirnaragis, Žydauskosios Kulalis, Kulalio ragelis; rytuose – Dringio ragas, Sūdaragis; pietuose – Ilgaragis. Į šiaurinę ežero dalį įteka Švogina ir Juodupė, į rytinę – Palaukinis ir bevardis upelis. Iš pietinės dalies išteka Švogina, kuri jungia Dringį su Dringykščiu. Be to, pietuose Dringis su Dringykščiu jungiasi ~ 40 m pločio protaka. Pratakumas 72 %. Yra 7 salos (Naršiuskio 1,83 ha, 1,41 ha, 1,27 ha, 1,16 ha, Alksnio 0,9 ha, 0,73 ha ir 0,13 ha).

Plotas 707 ha. Ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus 4,44 km, didžiausias plotis 3,9 km. Paviršiaus altitudė 139 m. Didžiausias gylis 24,0 m, vidutinis gylis 8,4 m. Baseino plotas 149,7 km². Krantai labai vingiuoti, daug įlankų. Kranto linijos ilgis 29,52 km, su salų krantų linijomis 33,34 km. Šiaurės vakarų ir šiaurės rytų krantai aukšti, statūs, kiti – daugiausia lėkšti, vietomis pelkėti. Krantuose yra daug šaltinių. Šiaurės vakarų, vakarų ir rytinės pakrantės apaugusios pušynais (Linkmenų, Ažvinčių, Mikalinės, Jonalaukio, Siūrių, Palūšės miškai).

Šiaurine pakrante eina kelias  **1423**  Aza–Vaišniūnai–Ginučiai–Kirdeikiai , šiaurrytine –  **1410**  Strigailiškis–Vaišniūnai . Veikia netoliese 2 kaimo turizmo sodybos. Šiaurinėje pakrantėje yra įrengta stovyklavietė.

2016 m. atliktame ežero ichtiologiniame ištyrime nustatyta, kad ežere yra gausūs karšių ištekliai.

Ežerėvardis *Driñgis* (arba *Driñgiai*) siejamas su žodžiais *dringti* („brinkti, sausėti, mažėti, nykti, atsileisti"), *drengti* („šlapdriba lyti, darganoti, šlapiai snigti"), toliau – su *drėgnas* („prisigėręs drėgmės"), latv. *driegnis* („pelkėta vieta").

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Dringis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 146 psl.
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 91
*Kitos reikšmės – Obelija (reikšmės).*

| Obelija |
| --- |
| Obelija ties MockonimisObelija ties MockonimisObelija ties Mockonimis |
| Vieta | Alytaus raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 5,75 km² |
| Kranto linijos ilgis | 11,64 km |
| Kilmė | ledyninis |
| Vidutinis gylis | 4,53 m |
| Didžiausias gylis | 7,6 m |
| Įteka | Lydekinė, Obelytė (Peršėkė), O-1, 6 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Peršėkė |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Obelija

  |
| **Koordinatės** |  54°16′57″ š. pl. 23°50′29″ r. ilg.﻿ / ﻿54.28250°š. pl. 23.84139°r. ilg.﻿ / 54.28250; 23.84139Koordinatės: 54°16′57″ š. pl. 23°50′29″ r. ilg.﻿ / ﻿54.28250°š. pl. 23.84139°r. ilg.﻿ / 54.28250; 23.84139 |
|  |
|  Vikiteka | Obelija |

**Obelija** – ežeras pietvakarių Lietuvoje, Alytaus rajone, apie 6 km į šiaurę nuo Seirijų, Metelių regioniniame parke.

Ežeras elipsiško pavidalo, 4,7 km ilgio (iš šiaurės į pietus), 1,86 km pločio. Altitudė 109,3 m. Gylis siekia 7,6 m. Rytinis krantas lygus, aukštas (15–20 m), vakarinis vingiuotas, lėkštas. Dubens šlaituose yra 4 terasų liekanos. Šiauriniai ir pietiniai krantai pelkėti, pietinį galą iš vakarų ir rytų juosia Statiškės ir Obelijos miškai. Pietiniu ežero krantu eina riba su Lazdijų rajonu.

Dugnas gilėja į ežero vidurį, lygus, lėkštas, padengtas molingo bei karbonatingo dumblo sluoksniu, atabradas platus, smėlingas arba žvyringas. Atabrado plotis vakaruose iki 100 m, rytuose – 10–20 m, apaugęs nendrėmis, meldais. Kaip ir Dusios bei Metelio ežerai, Obelijos ežero guolis susidarė ištirpus ledo luistui. Vandens skaidrumas vasarą siekia 1,7–2,2 m.

Obelijos šiaurinė dalis ties Obelninkėliais
Į Obeliją suteka Obelytė (Peršekė), Lydekinė, dar keletas upelių, šiaurėje išteka Peršėkė (Nemuno intakas).

Ežere gyvena 13 žuvų rūšių: karšiai, unguriai, lydekos, lynai, kuojos, raudės, karosai, ešeriai, aukšlės, plakiai, gružliai, dyglės, pūgžliai. 1952 ir 1957 m. įleista sazanų, nuo 1964 m. leista ungurių jauniklių, nuo 1967 m. – lydekų mailiaus. Taip pat įveista mizidžių ir gamaridų (žuvims).

Prie Obelijos ežero įsikūrę kaimai: Obelija, Seimeniškiai, Mockonys, Mankūnėliai, Obelninkai, Obelninkėliai. Rytinėje pakrantėje miške stūkso Obelijos piliakalnis. Vakarinėje pakrantėje veikia 3 kaimo turizmo sodybos.

Ežerėvardis *Obelijà* kildinamas nuo augalo pavadinimo *obelis*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  maps.lt duomenys
2. ↑  *Obelija*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 228
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 233–234
| Lūšiai |
| --- |
| Lūšiai nuo PalūšėsLūšiai nuo PalūšėsLūšiai nuo Palūšės |
| Vieta | Ignalinos raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 3,987 km² |
| Kranto linijos ilgis | 16,7 km |
| Kilmė | ledyninis |
| Vidutinis gylis | 13,9 m |
| Didžiausias gylis | 37 m |
| Įteka | 3 bevardžiai upeliai |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Lūšiai

  |
| **Koordinatės** |  55°19′54″ š. pl. 26°04′16″ r. ilg.﻿ / ﻿55.33167°š. pl. 26.07111°r. ilg.﻿ / 55.33167; 26.07111Koordinatės: 55°19′54″ š. pl. 26°04′16″ r. ilg.﻿ / ﻿55.33167°š. pl. 26.07111°r. ilg.﻿ / 55.33167; 26.07111 |
|  |
|  Vikiteka | Lūšiai |

**Lūšiai** – ežeras rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, apie 4 km į vakarus nuo Ignalinos, Aukštaitijos nacionaliniame parke. Ežeras ledyninės kilmės, rininis. Driekiasi šiaurės vakarų–pietryčių kryptimi 6,54 km, plotis iki 1,12 km. Altitudė 138,5 m. Baseino plotas 465 km². Vakaruose yra ilga Lūšykščio įlanka, kuri dar vadinama Lūšykščio ežeru. Kranto linija vingiuota, jos ilgis 16,7 km. Krantai žemi, vietomis pelkėti, šiaurės rytuose ir vakaruose aukšti. Pakrantės miškingos (supa Pabiržės Raisto, Palūšės miškai ir maži miškeliai), šiaurėje ir pietvakariuose auga platūs nendrynai.

Lūšiai jungiasi plačiais sąsiauriais su Asalnų (170 m pločio šiaurėje) ir Šakarvų (60 m pločio pietuose) ežerais. Ežeras priklauso Žeimenos baseinui. Ežero pratakumas 249 %.

Lūšių ežeras
Rytiniame pakraštyje yra Palūšės kaimas, šiauriniame krante Pabiržės kaimas, šiaurės rytuose – Meironys, pietvakariniuose krantuose stovi Mačiutiškės, Kiškiai, Kaukiškė. Rytine pakrante eina kelias  **114**  Molėtai–Kaltanėnai–Ignalina , šiaurrytine – kelias  **1435**  Strigailiškis–Meironys , pietvakarine – kelias  **1433**  Kirdeikiai–Antalksnė–Šakarva . 1977 m. šiaurinėje ežero pakrantėje pastatyta 15 dekoratyvinių medžio skulptūrų, kuriose yra įamžintos Ignalinos krašto legendos. Lūšių ežeras yra svarbus turistinis objektas: rytinėje pakrantėje yra įrengta stovyklavietė, valtinė, botanikos takas, kempingas. Aplink ežerą veikia 12 kaimo turizmo sodybų.

2014 m. atliktame ežero ichtiologiniame ištyrime rasta, kad ežero žuvų būklė vidutinė.

Lūšių įlanka Lūšykštis
Ežerėvardžis *Lūšiaĩ* kildinamas nuo žvėries pavadinimo *lūšis*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lūšiai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 666
2. ↑  *Lūšiai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008
3. ↑  „Lankytinos vietos". Suarchyvuotas originalas 2016-03-05. Nuoroda tikrinta 2016-03-05.
4. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 200

Nuorodos
--------

* Informacija apie Lūšių ežerą Archyvuota kopija 2016-04-16 iš Wayback Machine projekto.
**Augsburgo lyga** – 1689 m. liepos 9 d. sudarytas slaptas susitarimas tarp Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Leopoldo I, Ispanijos ir Švedijos karalių, Bavarijos kurfiursto bei smulkesnių Vokietijos kraštų valdovų.

Susitarimo aplinkybės
---------------------

Augsburgo lygą sumanė Viljamas III Oranietis, žymiausias Prancūzijos karaliaus Liudviko XIV priešas. Susitarimo tikslas oficialiai buvo apsaugoti susitarusių valstybių sienas ir senesnes sutartis. Tuo tikslu Augsburgo lyga laikė bendrą nuolatinę 60 000 karių armiją. Iš tikrųjų Augsburgo lyga buvo nukreipta prieš Prancūzijos įtakos augimą Europoje. Susitarimo sudarymas nulėmė 1688 m. prasidėjusį Prancūzijos ir Lygos karą. Augsburgo lygą nuo 1689 m. parėmė naujoji Anglijos karalienė Marija II, taip pat slapta rėmė ir popiežius bei smulkios italų valstybės.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Augsburgo lyga*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 204 psl.
Augsburgo taikos sutarties spausdintinio varianto titulinis puslapis
**Augsburgo taika** – 1555 m. rugsėjo 25 d. Augsburgo mieste (Vokietija) pasirašyta taikos sutartis tarp protestantų Šmalkaldų lygos ir imperatoriaus Karolio V. Ja baigti nuo 1531 m. Vokietijoje vykę religiniai karai.

Taikos principai
----------------

Ši sutartis faktiškai pripažino ir įteisino liuteronų tikėjimą Šventojoje Romos imperijoje. Pagal cuius regio, eius religio (lot. „kieno valdžia, to ir tikėjimas" arba „kieno valdžia, to ir religija") principą regiono valdovo tikėjimas (katalikybė ar liuteronybė) tapo privalomas to regiono gyventojams. Per nustatytą laikotarpį šeimos galėjo persikelti į regioną, kuriame buvo įteisinta jų praktikuojama religija (24 straipsnis). Nurodyta, kad dvasininkas, pakeitęs tikėjimą, turi netekti bažnytinių pareigų

Nors pagal Augsburgo taiką gana sėkmingai sumažinta trintis imperijoje ir padidinta religinė tolerancija, tačiau kai kurie svarbūs dalykai liko neišspręsti. Pagal šią sutartį nebuvo garantuojamos anabaptistų bei kalvinistų teisės, todėl daugelis protestantų grupių, gyvenusių liuteronų kunigaikščių žemėse galėjo būti kaltinami erezija (17 straipsnis: „Tačiau visi, kurie nepriklauso dviem aukščiau paminėtoms religijoms, nėra įtraukiami į šią taiką, bet yra visiškai nuo jos atribojami"). Tolerancija kalvinistams oficialiai nebuvo taikoma iki Vestfalijos taikos, sudarytos 1648 m.

Susiedama religinį susiskaldymą su politiniu, Augsburgo taika užfiksavo mažų valstybėlių rinkinį, išlikusį Vokietijoje iki pat XIX a.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Augsburgo religinė taika*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 204 psl.
**Australijos lietuvių kultūros fondas** (angl. *Australian Lithuanian Culture Foundation*) – Australijos lietuvių finansinės paramos fondas, veikęs 1948–1973 m. Australijoje. Fondo centras – Melburne.

Istorija
--------

Australijos lietuvių kultūros fondą 1948 m. gruodžio 6 d. įkūrė organizacinis komitetas: Gabrielius Žemkalnis-Landsbergis, Romas Maziliauskas, Andrius Bajorūnas ir Jurgis Glušauskas. 1949 m. rugpjūčio 21 d. išrinkta pirmoji valdyba, kurios pirmininkas – Antanas Rūkštelė. 1950 m. gegužės 21 d. Melburne įvyko I Fondo suvažiavimas; 1950-1952 m. pirmininkas Pranas Viktoras Raulinaitis.  Australijos lietuvių kultūros fondo skyriai veikė Adelaidėje, Melburne, Džilonge ir Sidnėjuje.

Australijos lietuvių kultūros fondas steigė ir rėmė lituanistines savaitgalio mokyklas, jaunimo kursus, rėmė Vasario 16-osios gimnaziją Vokietijoje, propagavo lietuvių tautinius šokius, chorus, sportą. 1950 m. rugpjūčio 6 d. LKF įsteigė Karaliaus Mindaugo aukštųjų mokslų institutą, kurio tikslas – šviesti ir auklėti akademinį jaunimą ir visuomenę. Institutas veikė Melburne ir rengė viešas paskaitas lietuvių bendruomenei, jo personalas pagal išgales dirbo mokslinį darbą. Daugiausia dėmesio buvo kreipiama į kultūrą ir teisę, istoriją, literatūrą, meną, religiją ir socialinius mokslus. Apie Instituto uždavinius, organizaciją ir veiklą buvo skelbiama Australijos lietuviškuose laikraščiuose.

Melburne tebeveikia Australijos lietuvių kultūros fondo įkurta lietuvių biblioteka (vedėjas Juozas Mikštas). 1973 m. kai Australijos lietuvių bendruomenė įsteigė Australijos lietuvių kultūros tarybą, Australijos lietuvių kultūros fondas likviduotas, turtas perduotas bendruomenei. Australijos lietuvių kultūros fondo veiklą pratęsė Australijos lietuvių fondas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 420 psl.
2. ↑  P. V. Raulinaitis, L. K. F. Australijos Valdybos Pirmininkas. Laiškas redakcijai Kultūros Fondo klausimu. Aidai, 1951 Nr. 7 Rugsėjis, p. 336
3. ↑  Viktoras Baltutis. *Australijos lietuvių kultūros fondas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 274 psl.
**Australijos lietuvių periodika** – periodiniai leidiniai, kuriuos leido arba leidžia Australijos lietuviai.

Istorija
--------

### Lietuviai Australijoje

Pirmieji lietuviai į Australiją atvyko XIX a. pabaigoje. Brisbeno apylinkėse buvo susikūrusi lietuvių žemdirbių kolonija, kuri vėliau iširo. 1939 m. Australijoje gyveno apie 1000 lietuvių. Po Antrojo pasaulinio karo iš Vakarų Europos atvyko dar 8000 lietuvių. 1983 m. buvo beveik 10 000, 1995 m. – per 8000 lietuvių.

### Lietuvių spauda

Pirmieji lietuviški periodiniai leidiniai Australijoje buvo 1947 m. pradėtas leisti skautų biuletenis „Žvalgas", ėjęs iki 1948 m. bei rotatorinis leidinys „Australijos lietuvių bendruomenės informacijos", ėjęs 1948–1951 m. 1948 m. Adelaidėje pasirodė ir pirmasis lietuviškas laikraštis „Australijos lietuvis", leistas iki 1956 m. savaitraštis „Mūsų pastogė", einantis iki šių dienų, bei mėnesinis žurnalas „Užuovėja", ėjęs iki 1950 m. 1950 m. Adelaidėje įsteigtas parapijos informacinis laikraštis „Šventadienio balsas", 1953–1955 m. Melburne ėjo religinis tautinis žurnalo formato laikraštis „Švyturys". 1956 m. taip pat Melburne Australijos lietuvių katalikų federacijos valdyba įsteigė savaitraštį „Tėviškės aidai". Kaip šio savaitraščio priedas 1962 m. pradėtas leisti lietuvių ateitininkų dvimėnesis laikraštis „Ateities žingsniai", o 1965–1979 m. ėjo literatūrinis priedas „Verpetai". Nuo 1960 m. Adelaidėje leidžiamas dvisavaitis informacinis biuletenis „Adelaidės lietuvių žinios", nuo 1963 m. – iliustruotas žurnalas anglų kalba „News Digest" (Naujienų apžvalga), nuo 1975 m. – trimėnesis žurnalas „Baltic News" (Baltijos naujienos), nuo 1977 m. – skautų biuletenis „Tėvynės židinys", nuo 1982 m. – Vytenio šaulių kuopos biuletenis „Lietuva – lietuviams", nuo 1993 m. – vyresnio amžiaus lietuvių ketvirtinis žurnalas „Bičiulis".

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 42 psl.
Koordinatės: 54°53′51″ š. pl. 23°53′11″ r. ilg.﻿ / ﻿54.89750°š. pl. 23.88639°r. ilg.﻿ / 54.89750; 23.88639

S. Banaičio spaustuvė
**Banaičio spaustuvė** – pirmoji lietuviška spaustuvė Kaune, veikusi 1905–1918 m. Savininkas Saliamonas Banaitis.

Istorija
--------

Saliamonas Banaitis su spaustuvės darbuotojais
Pirmasis spaudinys – laikraštis „Lietuvos balsas", išėjęs 1906 m. sausio 20 d. Daugiausia spausdino Šv. Kazimiero draugijos leidinius, laikraščius „Garnys", „Kauno žinios", „Viensėdis" ir žurnalus „Ateitis", „Bažnytinė apžvalga", „Draugija", „Lietuvaitė", „Lietuvos mokykla", „Nedėldienio skaitymas", „Vienybė".

1914 m. spaustuvė turėjo 4 spausdinimo, 2 brošiūravimo mašinas, linotipą, dirbo 35 darbininkai. Specializavosi spausdinti lietuviškus leidinius: 1906 m. jų išspausdino 24, 1907 m. – 34, 1910 m. – 43. Per metus išspausdindavo po 25-35 pavadinimų knygų. Iki 1914 m. spaustuvėje pasirodė 1 milijonas ir 300 tūkstančių knygų bei brošiūrų, beveik 2 mln. bendro tiražo laikraščių numerių. 1918 m. spaustuvę nupirko Šv. Kazimiero draugija,  ji išplėsta, įsteigta knygų rišykla, pavadinta „Šviesa".

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vladas Žukas. *Banaičio spaustuvė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. - 594 psl.
2. ↑   Archyvuota kopija 2016-03-06 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 55 psl.
| Batumisბათუმი |
| --- |
|              |
|  |
|  |
| 

BatumisBatumis

41°38′0″ š. pl. 41°38′0″ r. ilg.﻿ / ﻿41.63333°š. pl. 41.63333°r. ilg.﻿ / 41.63333; 41.63333﻿ (Batumis)Koordinatės: 41°38′0″ š. pl. 41°38′0″ r. ilg.﻿ / ﻿41.63333°š. pl. 41.63333°r. ilg.﻿ / 41.63333; 41.63333﻿ (Batumis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+4) |
|  |
| **Valstybė** | Gruzijos vėliava Gruzija |
| **Regionas** | Adžarija Adžarija |
|  |
| **Gyventojų** (2014) | 152 839  |
| **Altitudė** | 0 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Batumis |
|  |
| **Kirčiavimas** | Batùmis |

**Batumis** – miestas pietvakarių Gruzijoje, Adžarijoje, apie 20 km nuo Turkijos sienos, Adžarijos sostinė. Miestas yra ant Juodosios jūros kranto.

Batumis – svarbus naftos, mašinų gamybos, maisto pramonės centras. Fasuojama apylinkėse užauginta arbata. Vaisių eksportas ir sulčių gamyba. Svarbus Gruzijos transporto centras. Veikia oro uostas, jūrų uostas, per kurį eksportuojama nafta. Plentas ir geležinkelis jungia su Samtredija, kiti plentai – su Achalciche, Poti, Trabzonu. Išvystyta naftos perdirbimo, laivų statybos, medžio apdirbimo, baldų, avalynės, siuvimo, poligrafijos, maisto pramonė. Svarbus mokslo ir švietimo centras – veikia Gruzijos Mokslų akademijos centras, universitetas, jūrų ir policijos akademijos, keli institutai, konservatorija. Yra Adžarijos muziejus, delfinariumas, operos ir baleto, dramos teatrai, cirkas, į šiaurę nuo miesto – didelis botanikos sodas, įkurtas 1912 m. Batumis nuo seno garsėja kaip klimatinis kurortas prie Juodosios jūros. Šiauriau miesto veikia dar keli kurortai – Machindžauri, Čakvi, Cichisdziri, Kobuletis, piečiau – antikinio miesto Apsaro tvirtovės muziejus rezervatas.

Gatvė Batumyje

Istorija
--------

Dar Senovės Graikijos laikais Batumio vietoje buvo graikų kolonija – Batis. Miestas išaugo iš XI a. Tamariscichės tvirtovės, XI a. pavadintos Batumiu. XVI – XIX a. miestą valdė Osmanų imperija. 1878 m. prijungtas prie Rusijos. Nuo 1900 m. nutiesus naftotiekį iš Baku, tapo svarbiausiu Rusijos naftos eksporto uostu prie Juodosios jūros. 1918–1920 m. miestą buvo užėmę turkai, britai, gruzinai. Nuo 1921 m. kovo – Adžarijos sostinė.

Galerija
--------

* „Piazza"„Piazza"
* Pastatas, kuris atrodo kaip Aleksandrijos švyturysPastatas, kuris atrodo kaip Aleksandrijos švyturys
* Pastatas, kuris atrodo kaip švyturysPastatas, kuris atrodo kaip švyturys
* Pastatas, kuris atrodo, kaip atversti Baltieji rūmaiPastatas, kuris atrodo, kaip atversti Baltieji rūmai
* Batumio delfinariumasBatumio delfinariumas
* „Disco" laivas„Disco" laivas
* „Acropolis"„Acropolis"

Sportas
-------

* Dinamo Bat'umi (futbolas)

Šaltiniai
---------

1. Cites & towns of Georgia
2. ↑  Cites & towns of Georgia
3. ↑  *Batumi (Batumis)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 712-713 psl.
Popiežius Jonas Paulius II beatifikavo daugiau žmonių negu jo pirmtakai kartu paėmus, jis pats buvo beatifikuotas praėjus šešeriems metams po jo mirties.
**Beatifikacija** – Katalikų bažnyčios mirusiojo pripažinimas buvus palaimintuoju. Beatifikacijos aktas laikomas žingsniu link palaimintojo kanonizacijos.

Istorija
--------

Ankstyvosios krikščionybės laikais asmens paskelbimas šventuoju daugiausia priklausė nuo vyskupo sprendimų. 1642 m. popiežius Urbonas VIII atskyrė beatifikaciją nuo kanonizacijos. 1747 m. popiežius Benediktas XIV išleido encikliką *De servorum Dei beatificatione et de beatorum canonizatione*, kuria nustatė beatifikacijos proceso tvarką. Šią tvarką dar kelis kartus reformavo popiežiai Paulius VI ir Jonas Paulius II.

Beatifikacijos procesas
-----------------------

Beatifikacijos bylos metu tiriamas kandidato gyvenimas, veikla ir šventumas. Asmenį palaimintuoju iškilmingu aktu skelbia popiežius. Akte patvirtinama, kad palaimintasis pasižymėjo išskirtinėmis dorybėmis ir yra krikščioniško gyvenimo pavyzdys. Įprastai palaimintąjį garbinti leidžiama vietos bendruomenėje ir tik išskirtiniais atvejais – visoje valstybėje. Palaimintojo vardas, leidus Apaštalų sostui, gali būti suteikiamas bažnyčiai. Palaimintieji asmenys negali būti vietovės ar vyskupijos globėjais. Vėliau palaimintieji gali būti paskelbti šventaisiais, jeigu pasižymi stebuklingo gydymo dovana ir pan.

Lietuvoje
---------

Lietuvoje 1987 m. palaimintuoju paskelbtas vyskupas Jurgis Matulaitis, 2017 m. Kaišiadorių vyskupijoje – Dievo tarnas arkivyskupas Teofilius Matulionis (1873–1962).

Taip pat yra pradėtos kelios kitos beatifikacijos bylos:

* Kauno arkivyskupijoje Dievo tarnaitei Adelei Dirsytei (1909–1955), Dievo tarnaitei Elenai Spirgevičiūtei (1924–1944);
* Šiaulių vyskupijoje Dievo tarnaitei Barborai Žagarietei (1628–1648), Ignacui Štachui (1797–1854), Mečislovui Jurevičiui (1927-1999), Sibiro kankiniui kunigui Pranciškui Budriui (1882-1937), kanauninkui Vaclovui Dambrauskui (1878-1941), ūkininkui Kazimierui Pieškui (1898-1941), Aušvico kankiniui kunigui Konstantinui Daukantui (1896-1942), kunigui Algirdui Mociui (1917-1999), kunigui Pauliui Racevičiui (1908-1941), Vladui Keseliui (1907-1941), kunigui Stanislovui Pijui Rimkui (1912-1942);
* Panevėžio vyskupijoje Dievo tarnui kunigui Alfonsui Lipniūnui (1905–1945);
* Telšių vyskupijoje Dievo tarnui vyskupui Vincentui Borisevičiui (1887–1946);
* Vilniaus arkivyskupijoje Dievo tarnui arkivyskupui kankiniui Mečislovui Reiniui (1884–1953);
* Dievo Apvaizdos seserų kongregacija Lietuvoje (DP) pradėjo bylą jos įkūrėjai Marijai Rusteikaitei (1892-1949).

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  *Jonas Boruta. Beatifikacija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 755 psl.
3. ↑  „Saint". *Encyclopedia Britannica*. Nuoroda tikrinta 2018-12-26.
| Asalnai |
| --- |
| Asalnų ežerasAsalnų ežerasAsalnų ežeras |
| Vieta | Ignalinos raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 2,68 km² |
| Kranto linijos ilgis | 14,74 km |
| Kilmė | Rininis, ledyninis |
| Vidutinis gylis | 10,0 m |
| Didžiausias gylis | 33,0 m |
| Įteka | Dringykščia |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Asalnai

  |
| **Koordinatės** |  55°21′09″ š. pl. 26°02′24″ r. ilg.﻿ / ﻿55.35250°š. pl. 26.04000°r. ilg.﻿ / 55.35250; 26.04000Koordinatės: 55°21′09″ š. pl. 26°02′24″ r. ilg.﻿ / ﻿55.35250°š. pl. 26.04000°r. ilg.﻿ / 55.35250; 26.04000 |

**Asalnai** – ežeras rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, Aukštaitijos nacionaliniame parke, apie 5,5 km į vakarus nuo Ignalinos. Ežero dubuo sudėtingos kilmės. Jis susidarė keliose susikertančiose rinose ir ledo luistų guolyje. Ežeras netaisyklingos formos. Jį sudaro ilga šaka pietryčiuose, plati įlanka šiaurėje ir atskira ežero dalis, kurią su Asalnų ežeru jungia protaka, vadinama Asalnykščiu (vakaruose). Ilgis iš vakarų į pietryčius 3,7, didžiausias plotis 2,09 km. Altitudė 138,5 m.

Kranto linija labai vingiuota, jos ilgis 14,74 km. Šiaurinis krantas aukštas, smėlingas, apaugęs pušynu kuriame auga labai dekoratyvūs smėlėtų pušynų augalai, į Raudonąją knygą įrašyti tamsialapiai skiautalūpiai ir siauralapės smiltės. vakarų – aukštas, molingas. Vandens telkinio nendrynuose peri ausuotieji kragai, laukiai, didžiosios antys, klykuolės, dančiasnapiai, nendrinės lingės ir gulbės nebylės. Ežerą iš šiaurės, rytų ir pietų supa miškai (Linkmenų, Pabiržės raisto miškai). Dugnas duobėtas, pietrytinėje įlankoje beveik lygus.

Ežero šiaurės rytinėje pusėje yra Asalnų hidrografinis draustinis. Jame saugomi Asalnų ir Dringykščio ežerai bei pietvakarinės Dringio ežero įlankos ir jų apyežeriai, unikalus ir ypač vaizdingas ežerų įlankų bei protakų hidrografinis kompleksas su apyežeryje esančiomis saugomų augalų ir gyvūnų rūšių buveinėmis. Šiaurės rytiniame Asalnų ežero pusiasalyje galima rasti gamtos paminklą – Asalnų pušį.

Šiaurės vakaruose Asalnų ežeras jungiasi 120 m sąsiauriu su Asalnykščio, pietryčiuose 150 m sąsiauriu – su Lūšių ežeru (Žeimenos upės baseinas). Į pietrytinę įlanką iš Dringykščio ežero atiteka Dringykščios (Dringės) upelis. Prie Asalnų esantys kaimai: Pabiržė, Meironys, Puziniškis. Šiaurinėje pakrantėje yra įrengta stovyklavietė.

Etimologija
-----------

Ežerėvardis *Asalnaĩ* kildinamas nuo žodžio *asys* („asiūklis").

Ežero panorama

Šaltiniai
---------

1. ↑  Marija Vasiliauskienė. *Asalnai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 109
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 48
| **Juozas Skomskis** |
| --- |
| Gimė | 1937 m. sausio 16 d. (87 metai)Kazlai, Marijampolės apskritis |
|  |
| Veikla | pedagogas, žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus pedagoginis institutas |

**Juozas Romualdas Skomskis** (g. 1937 m. sausio 16 d. Kazluose, Marijampolės apskritis) – Lietuvos pedagogas, žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

1960 m. Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute baigė Lietuvių kalbos ir literatūros fakultetą.

1960–1967 mokytojavo Plungės rajono Alsėdžių, vėliau Kulių vidurinėse mokyklose. 1967–1970 m. – Šilalės rajono laikraščio „Artojas" redaktoriaus pavaduotojas, 1970–1971 m. laikraščio „Tarybinis mokytojas" skyriaus vedėjas, 1971–1975 m. – žurnalo „Kultūros barai" skyriaus vedėjas, 1975–1976 m. – žurnalo „Moksleivis" vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. 1976–1994 m. Lietuvos televizijos kultūros laidų redaktorius, 1994–1996 m. laikraščio „Diena" apžvalgininkas, nuo 1996 m. laikraščio „Šviesa" redaktorius.

1971–1981 m. Vilniaus kultūros mokykloje dėstė kalbos kultūros kursą, nuo 1981 m. – Vilniaus universiteto lietuvių kalbos katedros dėstytojas, nuo 1990 m. Žurnalistikos institute skaitė lietuvių praktinės stilistikos kursą.

Rašė kultūros istorijos ir kultūros darbo temomis. Televizijoje rengė Lietuvos rašytojų, dailininkų, kultūros veikėjų kūrybos vakarus, teleapybraižas. Sukūrė keletą kultūros klasikos inscenizacijų bei dokumentinių filmų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 452-453 psl.
*Kitos reikšmės – Beržynas (reikšmės).*
Beržynas su kadagių ir bruknių pomiškiu. Dainavos giria netoli Čepkelių vakarinio pakraščio
**Beržynas** (arba ***biržtvynas, biržė***) – miškas, medynas, kuriame vyrauja karpotieji ir plaukuotieji beržai, t. p. šių rūšių hibridai.

2001 m. beržynai sudarė 20,0% (385,4 tūkst. ha) visų Lietuvos medynų ploto. Daugiausia beržynų yra Lietuvos vidurinėje, šiaurinėje, šiaurės rytų dalyse. Beveik visi beržynai yra savaiminės kilmės, dirbtinai želdoma mažai. Grynų būna retai, dažniausiai auga mišrūs karpotųjų beržų medynai su eglėmis, drebulėmis, uosiais, juodalksniais, pušimis.

Beržynų vidutinis amžius 49 m. bonitetas 1,4, skalsumas 0,70, medienos vidutinis tūris 169 m³/ha, vidutinis metinis tūrio prieaugis 5,4 m /ha. Gamtinės brandos amžius 90 m. Ūkinės paskirties miškuose kertami nuo 61 metų. Auga įvairaus turtingumo ir drėgnumo augavietėse, dažniausiai išplautžemiuose, balkšvažemiuose ir jauražemiuose. Karpotųjų beržų medynai labiau paplitę sausesnėse, o plaukuotųjų beržų – užmirkusiose ir pelkinėse augavietėse.

Skiriami du pagrindiniai beržynų miško tipai: lendrūninis (paraisčio) ir viksvinis (raisto). Antriniai miško tipai gali susiformuoti visose Lietuvos miško augavietėse, iš jų labiausiai paplitę mėlyniniai, kiškiakopūstiniai, plačialapiai, brukniniai beržynai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Edvardas Riepšas. *Beržynas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 122 psl.


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RDendrologija |
| --- |
|  |
| 
Botanika · Augalija · Flora · Augalai · Sumedėjęs augalas · Liana · Puskrūmis · Krūmokšnis · Krūmas · Krūmedis · Medis · Vaismedis · Kultivaras · Lapuočiai · Spygliuočiai · Vienanamis augalas · Dvinamis augalas
Iliustruotas Lietuvos augalų genčių vardynas · Lietuvos vietinės medžių ir krūmų rūšys · Lietuvos išskirtiniai medžiai · Lietuvos svetimžemė dendroflora · Pasaulio išskirtiniai medžiai 
Miškas · Miško skliautas · Pomiškis · Lietuvos miškai · Pasaulio miškai (šalys pagal miškų plotą) · Miškų nykimas (neteisėtas miško kirtimas)
Miškininkystė (ekologinė miškininkystė) · Miško atkūrimas · Įveisimas · Miškų ūkis · Miškų urėdija · Girininkija · Eiguva · Lietuvos miškų institutas |

 |
**„Bičiulystė"** – savaitraštis, ėjęs nuo 1990 m. spalio 22 d. Vilniuje iki 2022 m.

Istorija
--------

Įsteigė Lietuvos vaikų fondas, Lietuvos invalidų draugija ir Raudonasis kryžius. Tiražas 1990 m. – 15 000 egz. 1997 m. – 8000 egz. 

„Bičiulystė" pasirodė 1990 m. spalio mėnesį, praėjus keliems mėnesiams po Lietuvos Respublikos atkūrimo.

Atspindi Lietuvos neįgalių žmonių gyvenimą, pristato jiems aktualius teisės aktus, spausdina neįgaliųjų kūrybos apžvalgas, informuoja apie likimo draugų gyvenimą užsienyje.

Kaip rašoma savaitraščio „Bičiulystė" svetainėje, pavadinimą paskatino pasirinkti Lietuvos genialaus kompozitoriaus ir dailininko Mikalojaus Konstantino Čiurlionio kūryba. Jo vieno žinomo paveikslo motyvas įkomponuotas į „Bičiulystės" pavadinimą ir visą laiką lydi žmonių gerumą skatinantį laikraštį.

Nuo 1992 m. „Bičiulystės" redakcijos steigėjos teisės perėmė Lietuvos invalidų draugija. Tai viena didžiausių nevyriausybinių organizacijų Lietuvoje, 2006 metais vienijusi daugiau kaip 36000 fiziškai neįgalių žmonių ir artimųjų. LID svetainė

Pirmasis „Bičiulystės" redaktorius – žurnalistas Robertas Grikevičius, vadovavęs savaitraščiui nuo jo įsteigimo iki 2001 m. lapkričio mėn. (tada mirė).

Redaktoriai
-----------

* Robertas Grikevičius – 1992–2001 m.
* Aldona Milieškienė – 2001–2022 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 64 psl.
2. 1 2 3  „Laikraščio istorija" Archyvuota kopija 2008-09-14 iš Wayback Machine projekto.. VšĮ Bičiulystė. 2003. Žiūrėta 2010-12-09.
3. ↑  „Kontaktai" Archyvuota kopija 2008-09-15 iš Wayback Machine projekto.. VšĮ Bičiulystė. 2003. Žiūrėta 2008-08-13.
| Bochnialenk. *Bochnia* |
| --- |
|              |
| *Turgaus aikštė* |
|  |
| 

BochniaBochnia

49°58′0″ š. pl. 20°26′0″ r. ilg.﻿ / ﻿49.96667°š. pl. 20.43333°r. ilg.﻿ / 49.96667; 20.43333﻿ (Bochnia)Koordinatės: 49°58′0″ š. pl. 20°26′0″ r. ilg.﻿ / ﻿49.96667°š. pl. 20.43333°r. ilg.﻿ / 49.96667; 20.43333﻿ (Bochnia) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Lenkijos vėliava Lenkija |
| **Vaivadija** | Mažosios Lenkijos vaivadija Mažosios Lenkijos vaivadija |
|  |
| **Įkūrimo data** | XII a. |
| **Meras** | Stefan Kolawiński |
|  |
| **Gyventojų** (2014 m.) | 30 176  |
| **Plotas** | 29,9 km² |
| **Tankumas** (2014 m.) | 1 009 žm./km² |
|  |
| **Pašto kodas** | 32-700 |
| **Tinklalapis** | Oficiali svetainė |
|  **Vikiteka** | Bochnia |
|  |
| **Kirčiavimas** | Bochnià |

**Bochnia** – miestas pietų Lenkijoje. Įsikūręs pusiaukelėje tarp Tarnuvo (38 km į rytus) ir regiono sostinės Krokuvos (vakaruose). Miestas yra žinomas dėl jame esančios seniausios veikiančios druskos kasyklos Europoje. Nuo 1999 m. priklauso Mažosios Lenkijos vaivadijai. Prieš tai buvo Tarnuvo vaivadijoje. 30 176 gyventojai (2014 m. duomenys).

Miestas įsikūręs išilgai 94 ir 75 autostradų. E40 greitkelis kerta miesto šiaurinę dalį. Yra geležinkelio stotis.

Istorija
--------

Bochnia yra vienas seniausių miestų Mažosios Lenkijos vaivadijoje. Pirmą kartą paminėta 1198 m. Regione 1248 m. atrasta akmens druska. 1253 m. vasario 27 d. suteiktos Magdeburgo teisės. Miesto gyventojų daugumą sudarė vokiškai kalbantys gyventojai, atsikėlę iš žemutinės Silezijos. Bochnia taip pat buvo žinoma kaip *Salzberg*.

Dėl geografinės padėties ir druskos kasyklos Bochnia buvo vienas iš svarbiausių miestų Mažosios Lenkijos vaivadijoje. XIV a. valdant Kazimieras III Didžiajam, pastatyta rotušė, gynybinė siena su keturiais vartais, ligoninė bei prieglauda kalnakasiams. Pradėta statyti šv. Mikalojaus bazilika. XV a. atidaryta mokykla. 1561 m. įvyko miesto gaisrui bei išeikvojus druskos atsargas, miestas patyrė ilgalaikį nuosmukį. 1623 m. pastatytas vienuolynas. XVIII a. pabaigoje vėl buvo atnaujinta druskos kasyba. Antrojo pasaulinio karo metu Bochnioje veikė žydų getas.

Galerija
--------

* Šv. Mikalojaus bažnyčiaŠv. Mikalojaus bažnyčia
* Bochnios druskų kasykloje esanti bažnyčiaBochnios druskų kasykloje esanti bažnyčia

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Bochnia*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 306 psl.
| **Juozas Vaišnys** |
| --- |
| Gimė | 1913 m. lapkričio 1 d.Trakiškiai, Marijampolės apskritis |
| Mirė | 2001 m. gruodžio 19 d. (88 metai)Čikaga, JAV |
|  |
| Veikla | kunigas, žurnalistas, kalbininkas, skautų veikėjas |
|  |
| Alma mater | 1943 m. Grigaliaus universitetas |

**Juozas Vaišnys** (1913 m. lapkričio 1 d. Trakiškiuose, Marijampolės apskritis – 2001 m. gruodžio 19 d. Čikagoje, JAV) – Lietuvos kunigas, žurnalistas, kalbininkas, skautų veikėjas.

Biografija
----------

1934 m. baigė Marijampolės gimnaziją ir įstojo į jėzuitus. 1937 m. išvyko į Austriją studijuoti filosofijos Insbruko universitete. Italijoje baigė filosofijos studijas, 1943 m. baigė Grigaliaus universiteto Romoje Teologijos fakultetą, įšventintas į kunigus.

Mokytojavo Genujos jėzuitų gimnazijoje. 1949 m. persikėlė į Čikagą, kur buvo Lietuvos skautų sąjungos vyriausiasis dvasios vadovas ir vadovavo įvairiems kursams bei suvažiavimams.

1950–2000 m. įsteigė religijos ir tautinės kultūros žurnalą „Laiškai lietuviams", 1950–1963 m. ir 1969–2000 m. jo redaktorius. Lietuvių katalikų mokslo akademijos narys, 1971–1978 m. Lietuvių žurnalistų sąjungos pirmininkas. Vedė lietuvių kalbos pamokas per JAV lietuvių radiją. Jo archyvas perduotas Pasaulio lietuvių archyvui.

Apdovanotas Lietuvos skautų sąjungos Lelijos ordinu (1966 m.) ir Geležinio vilko ordinu (1972 m.).

Jo giminaičiai partizanai Juozas Vaišnys (1915–1945) ir Vytautas Vaišnys (1919–1945) žuvo Kalniškės mūšyje Lazdijų rajone.

Bibliografija
-------------

Vadovėliai „Dabartinė lietuvių kalbos rašyba" (1982 m.) ir „Praktinė lietuvių kalbos vartosena" (1985 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 542 psl.

* Biografijų žinynas „Jungtinių Amerikos Valstijų lietuviai".
| **Juozas Čyžius** |
| --- |
| Gimė | 1907 m. kovo 23 d.Eigelonys, Butrimonių valsčius, Alytaus apskritis |
| Mirė | 1971 m. kovo 2 d. (63 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | žurnalistas, dramaturgas |

**Juozas Čyžius** (1907 m. kovo 23 d. senuoju stiliumi kovo 10 d. Eigelonyse, Butrimonių valsčius, Alytaus apskritis – 1971 m. kovo 2 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, dramaturgas.

Biografija
----------

Savamokslis. 1935 m. dalyvavo Suvalkijos valstiečių streike, buvo kalinamas. 1940–1941 m. dirbo Alytaus apskrities mokesčių inspektoriumi. Nacių okupacijos metais prisidėjo prie pogrindinės spaudos leidimo. 1946–1948 m. dirbo Istorijos institute.

Spaudoje, daugiausia „Kuntaplyje", pradėjo bendradarbiauti 1937 m. Nuo 1938 m. dirbo laikraščio „Lietuvos žinios", nuo 1940 m. laikraščių „Tiesa", „Tarybų Lietuva" redakcijoje. Nuo 1948 m. dirbo „Valstiečių laikraščio" redakcijoje. Parašė pjesių, paskelbė apsakymų, apybraižų, feljetonų.

Bibliografija
-------------

* *Nesavas žmogus*, pjesė, 1947 m.
* *Amatais šarvuoti vyrai*, pjesė, 1949 m.
* *Pašviesėjusios naktys*, pjesė, 1950 m.
* *Išlaisvinta jaunystė*, pjesė, 1951 m.
* *Versmė*, pjesė, past. 1957 m.
* *Viesulai arimuose*, romanas, 1965 m.
* *Žvėrių darbymetis*, pasakos vaikams, 1965 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 90 psl.
**Jurbarko spaustuvė** – spaustuvės, veikusios Jurbarke.

Istorija
--------

Pirmoji spaustuvė Jurbarke veikė 1902–1904 m. savininkas A. Januškevičius. 1913–1940 m. veikė N. Abramsono spaustuvė, spausdinusi etiketes, pakvietimus. Panemunėje, Jurbarko apylinkėse įsikūręs saleziečių vienuolynas taip pat turėjo savo spaustuvę.

Pokario metais visų buvusių spaustuvių įranga perduota Jurbarko apskrities spaustuvei, kuri nuo 1949 m. spausdino apskrities laikraštį „Tarybinė vėliava", nuo 1950 m. – rajono laikraštį „Po Spalio vėliava". 1951–1953 m. Jurbarko spaustuvė spausdino MTS laikraščius – Vytėnų „Už aukštą derlių" ir Jurbarko „Už bolševikinius kolūkius", vėliau tapusį „Mechanizatorių žodžiu". 1962 m. Jurbarko spaustuvė buvo uždaryta. Raseinių ir Jurbarko rajonams leistas Raseinių teritorinės gamybinės kolūkių ir tarybinių ūkių valdybos laikraštis „Naujas rytas". Redakcija ir spaustuvė buvo Raseiniuose. 1962 m. gruodžio mėn. Jurbarko spaustuvė tapo Tauragės spaustuvės skyriumi. 1963 m. Jurbarko spaustuvė išleido pirmąjį laikraščio „Šviesa" numerį. Nuo 1976 m. birželio mėn. Jurbarko spaustuvė buvo prijungta prie Kauno Raidės spaustuvės ir veikė kaip skyrius. 1982–1984 m. įsigijo du linotipus, dvi plokščiosios spaudos mašinas, vieną tigelinę mašina. Spaustuvėje buvo renkamas Jurbarko rajono laikraštis „Šviesa" ir spausdinamas Kauno „Raidėje". Pastaruoju metu Jurbarko spaustuvė spausdino blankus, dokumentus, smulkius spaudinius.  Dabar Jurbarke, Vytauto Didžiojo g. 8 veikia Žemaitaičio ir Domeikos KŪB Jurbarko filialas spaustuvė „Medvetas".

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 197 psl.