recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Olandų juodmargiai galvijai |
| --- |
|  |
| 

|  |
| --- |
|  |

 |
| **Sukūrimo vieta** | Olandija |
| **Kilmė** | grynasis veisimas |

**Olandų juodmargiai** – seniausia pieninių galvijų veislė pasaulyje. Šios veislės galvijai daugiau kaip 1000 metų gerinami tik grynuoju veisimu ir nekryžminami su kitomis veislėmis. Todėl labai pastoviai perduoda produktyviąsias ūkines savybes kitoms veislėms ir labai plačiai naudojami joms gerinti. Olandijos juodmargiai atskirais laikotarpiais gerokai skyrėsi savo išvaizda. XX a. pradžioje ir apie vidurį jie apibūdinami kaip stambūs, raumeningi, jų liemuo proporcingas, kojos neilgos, galva pailgėjusi, sausa, krūtinė gili ir plati, viršutinė nugaros linija tiesi, skeletas tvirtas, nestambus, oda plona, elastinga, padengta švelniais plaukais, tešmuo gerai išsivystęs, dažniausiai vonios formos. Karvių aukštis ties ketera – 130-132 cm. Ką tik atvesti veršeliai sveria 36-42 kg, suaugusios karvės – 550-650 kg, buliai – 800-1000 kg. Gerai įmitusių galvijų skerdienos išeiga – 54-56 %. Labiausiai paplitę tokios spalvos galvijai: juodas fonas, balta žvaigždė kaktoje, balta juosta per pečius ir juosmenį, balta papilvė, baltos žemiau kelių ir riešo sąnarių kojos ir balta uodegos šluotelė.

Iš Olandijos juodmargių karvių per metus vidutiniškai primelžiama 6000-7000 kg 4,1–4,2 % riebumo ir 3,4 % baltymingumo pieno.

Dabar Olandijos selekcininkai savo juodmargėms sustambinti, jų kojoms pailginti ir pieningumui padidinti gana plačiai naudoja holšteinus.

Olandijos juodmargiai turėjo didelę įtaką pieninės galvijinkystės plėtojimui pasaulyje. Jie buvo panaudoti išvedant visas juodmargių veisles, taip pat ir Lietuvos. Grynaveislių Olandijos juodmargių dabar Lietuvoje likę nedaug. Ir šiandien Olandijos juodmargiai naudojami Lietuvos juodmargiams gerinti.
Ola Salo
**Ola Salo** (tikr. *Rolf Ola Anders Svensson*; g. 1977 m. vasario 19 d. Avestoje, Švedijoje) – švedų glam roko grupės *The Ark* vokalistas ir dainų autorius.

Ola gyveno Rotnėje, Vekšės savivaldybėje, kai buvo vaikas. Būtent gyvendamas Rotnėje 1991 metais jis kartu su draugais Mikael Jepson ir Lars Leari Ljungberg įkūrė grupę *The Ark*. Ola beveik visas grupės dainas kuria pats ir rašo apie tai, kas jo manymu, tikriausiai yra pats svarbiausias dalykas apie ką bet kuri grupė gali dainuoti – meilę.

Ola Salo ir kiti grupės nariai pasiekė tarptautinį pripažinimą 2000 metais su albumu *We Are The Ark*, kuriame raktine daina buvo *It Takes A Fool To Remain Sane*. Šią dainą Ola parašė pažiūrėjęs danų filmą *Idioterne* (*Idiotai*).

2006 metų spalį per naujos švedų ambasados Vašingtone atidarymo vakarėlį, *The Ark* dainavo scenoje. Labai žemai, tiesiog virš galvų, praskrido lėktuvas. Ola Salo pasakė: *Šioje šalyje tu negali žinoti kur tie lėktuvai skrenda. Ką gi, šiaip ar taip, šis, atrodo, vyksta teisinga kryptimi…*,- turėdamas galvoje oro uostą, bet tuomet staiga pridūrė,- *…į Baltuosius Rūmus*. Jie buvo toje pačioje pusėje. Šis sakinys tapo priežastimi didelių nemalonumų, nes daugybė laikraščių perfrazavo Olos žodžius ir pareiškė, kad jis pasakė: *Norėčiau, kad tas lėktuvas atsitrenktų į Baltuosius Rūmus*. Vėliau Salo laiške parašė, jog tai buvo prastas pokštas – *visiškai nevykusi mintis kalbėti įžūliai apie Baltuosius Rūmus* – ir kad tai nebuvo politinis pareiškimas. Grupė užbaigė laišką atšaukdama beveik visą koncertinį turą JAV.

2007 metais Ola Salo ir grupė  *The Ark*  atsovavo Švedijai Eurovizijos dainų konkurse su daina *The Worrying Kind*. Tais pačiais metais Ola buvo išrinktas geriausiu dainų kūrėju Švedijoje, o The Ark gavo geriausios gyvai grojančios grupės apdovanojimą.

2008 Ola parašė naują A. L. Webber miuziklo *Jesus Christ Superstar* vertimą į švedų kalbą, kuriame atliko ir pagrindinį – Jėzaus vaidmenį.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ola Salo** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| Dakotų kalba*Dakhótiyapi* |
| Kalbama | JAV (Pietų Dakota, Šiaurės Dakota) |
| Kalbančiųjų skaičius | 21 000 |
| Vieta pagal kalbančiųjų skaičių | į šimtuką nepatenka |
| Kilmė | sijų0vakarų sijų00sijų000**dakotų** |
| Rašto sistemos | lotynų abėcėlė |
| Oficialus statusas |
| Oficiali kalba | - |
| Kalbos kodai |
| ISO 639-3 | dak |

**Dakotų kalba** (*Dakhótiyapi, Dakȟótiyapi*) – sijų kalbų šeimai priklausanti kalba, vartojama indėnų dakotų (sančių). Nors laikoma atskira kalba, lingvistiškai ji greičiau sudaro dvi iš trijų sijų tarmių (kita – lakotų). Dakotų kalbą vartoja ~21 tūkst. žmonių, gyvenančių daugiausia Pietų Dakotoje ir Šiaurės Dakotoje, taip pat vietomis Minesotoje, Nebraskoje ir Kanadoje (Saskačevane).

Išskiriamos dvi dakotų kalbos tarmės, kurios, savo ruožtu, turi patarmes:

* **rytų dakotų**: sančių (*(Isáŋyáthi: Bdewákhatuŋwaŋ, Waȟpékhute*), sisteonų (*Sisítuŋwaŋ, Waȟpétuŋwaŋ*);
* **vakarų dakotų**: janktonų (*Iháŋktȟuŋwaŋ*), janktonajų (*Iháŋktȟuŋwaŋna*), aukštutinių janktonajų (*Wičhíyena*).

Gramatinė žodžių tvarka: veiksnys–papildinys–tarinys. Plačiai vartojami polinksnius. Veiksmažodžiai turi aktyvią, pasyvią ir tranzityvią nuosakas. Turi 3 asmenis, kaitomi skaičiais (vienaskaita, dviskaita, daugiskaita). Asmenų kaitymo morfologija sudaroma kaitant priešdėlius, o daugiskaitoje pridedama galūnė -pi. Vartojamos enklitinės dalelytės. Jos kaitomos giminėmis.

Nuorodos
--------

* dak Duomenys apie kodu „dak" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*
**Šv. Kristoforo kamerinis orkestras** – Lietuvos orkestras, Vilniaus kamerinis orkestras, 1995 m. pavadintas Vilniaus miesto globėjo – Šv. Kristoforo – vardu, nuo 1997 m. Vilniaus miesto savivaldybės kolektyvas.

Veikla
------

Šv. Kristoforo kamerinį orkestrą 1994 m. įkūrė profesorius Donatas Katkus. Nuo 2018 m. sausio 1 d. orkestro meno vadovas ir vyr. dirigentas – Modestas Barkauskas. Dalyvauja tarptautiniuose šiuolaikinės muzikos projektuose, festivaliuose Lietuvoje ir užsienyje. Pirmasis atliko daugelį lietuvių kompozitorių kūrinių kameriniam orkestrui.

Šv. Kristoforo kamerinis orkestras taip pat yra plačiai žinomas kaip novatoriškas, drąsus ir šiuolaikiškas kolektyvas: orkestro muzikantai nuolat dalyvauja netradicinėse akcijose, intriguojančiuose džiazo, roko, pop muzikos projektuose. Vienas sensacingiausių pastarojo meto orkestro pasirodymų – projektas Trakų smėlio karjere, kur orkestrui teko groti „smėlio scenoje", o traktoriai bei benzovežiai „grojo" diriguojant maestro Donatui Katkui.

Orkestrui dirigavo Denis Russel Davies, Juha Kangas, Stefan Fraas, Jonas Aleksa, Rinaldo Alessandrini, Jonas Aleksa. Su orkestru koncertavo smuikinkai Jacques Israelievitch, Moti Shmit, Anton Barachovsky, Raimundas Katilius, Rusnė Mataitytė, fleitistai Jean Ferrandis, Bonita Boid, Robert Aitken, Carsten Hustedt, Michaela Petri, violončelininkai Dominique de Williencourt, Maria Kliegel, marimbininkė Linda Maxey, pianistai Caroline Sageman, Tamami Honma, Petras Geniušas, Jan Krzysztof Broja ir kt. Gastroliavo Estijoje, Suomijoje, Lenkijoje, Vokietijoje, Prancūzijoje, Švedijoje, Ispanijoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aldona Juodelienė. *Šv. Kristoforo kamerinis orkestras*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 79 psl.
2. ↑  Šv. Kristoforo kamerinis orkestras
Šv. Olafo pilis
**Šv. Olafo pilis** – šiauriausia akmeninė viduramžių pilis pasaulyje, esanti Suomijoje. Pilis pastatyta 1475 metais Eriko Akselsono (Toto) Švedijos regento. Pilis skirta apginti tuometinė Švedijos Karalystės žemę **Savoniją** nuo Rusijos invazijos. Pilis pastatyta uolėtoje Saimos ežero saloje. Tai buvo gerai parinkta gynybinė vieta, nes vanduo aplink salą neužšala net žiemą.

1714 metais, Šiaurės karo metu rusų kariai apsupo pilį. Po ilgos apsiausties pilis turėjo pasiduoti. Rusų valdymas tęsėsi neilgai ir 1721 metais Švedija pagal taikos sutartį atgavo pilį. 1743 m. Pagal Turku taikos sutartį Šv. Olafo pilis vėl atiteko Rusijai, šį kartą ilgesniam, beveik 100 metų trukusiam laikotarpiui.

Karinę reikšmę pilis prarado 1809 metais, kai Suomija tapo autonomija Rusijos imperijos sudėtyje. Tačiau Rusijos kariuomenė pilyje išliko iki 1847 metų. 1850 metais ir dar kelerius metus čia buvo kalėjimas. 1860 m. kilę du gaisrai labai apgadino pilį. Poto sekė restauravimo darbai, o galutinė restauracija vyko 1961-1975 metais.

Dabar pilis priklauso Suomijai. Ji atidaryta visus metus, pritraukia daug turistų, vyksta vestuvės teatrų pasirodymai, koncertai. Liepos mėnesį vyksta operos festivalis.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Šv. Olafo pilis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Wikimapia
* Castles.org informacija apie pilį
* Olavinlinna Archyvuota kopija 2011-08-07 iš Wayback Machine projekto.
* Nuoraukų galerija
**Semper Fidelis** – tai Lenkijos tautos atminties instituto garbės apdovanojimas, teikiamas už lenkiškojo paveldo, esančio istoriniuose Lenkijos Respublikos rytų pakraščiuose, vadinamuosiuose Rytų kresuose (*Kresy Wschodnie*), globą.

Istorija
--------

Istoriniai pokyčiai, įvykę po Antrojo pasaulinio karo pabaigos, lėmė tai, kad už Lenkijos Respublikos ribų liko žemės, stipriai susijusios su Lenkijos istorija ir kultūra.

Lietuvos, Baltarusijos ir Ukrainos dabartinėse teritorijose liko paminklų, sakralinių bei ūkinių objektų, tampriai susijusių su Lenkijos ir lenkų istorija. Tose teritorijose iki šiol gyvena gausūs Polonijos (t. y. už Lenkijos ribų gyvenančių lenkų ir lenkų kilmės žmonių) atstovai, puoselėjantys lenkiškas tradicijas ir palaikantys ryšius su tėvyne. Veiklomis, susijusiomis su Antrosios Lenkijos Respublikos rytinių žemių istorijos įamžinimu, taip pat užsiima ir dabartinės Lenkijos teritorijoje veikiantys žmonės bei institucijos.

Siekdamas įvertinti šių žmonių ir institucijos pastangas, 2019 metais Lenkijos tautos atminties institutas įsteigė „Semper Fidelis" apdovanojimą, kuriuo pagerbiami žmonės, aktyviai įsitraukę į pakraščių paveldo išsaugojimo ir sklaidos veiklą. Įsteigdamas šį apdovanojimą, Tautos atminties institutas norėjo laureatams atsidėkoti už jų darbą ir ištikimybę Lenkijos Respublikos idealams.

Apdovanojimą skiria Tautos atminties instituto prezidento vadovaujama Kapitula. Kiekvienoje laidoje apdovanojimas gali būti įteiktas penkiems asmenims ar institucijoms, apdovanojimas gali būti skiriamas ir po mirties. Tam tikrais atvejais skiriami papildomi apdovanojimai.

Išnašos
-------

1. ↑  Uroczysta gala wręczenia nagród IPN „Semper Fidelis"
2. ↑  Informacje o działalności IPN w okresie 1 stycznia 2019 r. – 31 grudnia 2019 r.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Acalypha hispida** |
| --- |
| Šeriuotoji labravenė (Acalypha hispida)Šeriuotoji labravenė (*Acalypha hispida*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Dilenijažiedžiai  *( Dilleniidae)* |
| Šeima: | Karpažoliniai  *( Euphorbiaceae)* |
| Gentis: | Labravenė  *( Acalypha)* |
| Rūšis: | Šeriuotoji labravenė  *( Acalypha hispida)* |

 |

**Šeriuotoji labravenė** (*Acalypha hispida*) – karpažolinių (*Euphorbiaceae*) šeimos augalas.

Laukiniai labravenės krūmai auga visose atogrąžų šalyse. Kambaryje auginami tik dvinamės rūšies moteriški augalai. Vokiškai ši gėlė vadinama „katės uodega" dėl baltų, į uodegą panašių žiedų varpų. Kartais būna pirkti veislių su pieno baltumo žiedais „Alba" („Baltoji") bei patrauklių svyrančių akalifų, pavyzdžiui, *Acalypha pendula*, tačiau jų lapai mažesni, labiau širdiškos formos.

Žydi nuo balandžio iki spalio. Geriausiai auga šviesioje, bet ne saulėtoje, visus metus šiltoje vietoje, (ne vėsiau 16 °C), nemėgsta skersvėjo.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Šeriuotoji labravenė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Šerio ir Hurio skulptūrėlės iš Hatušo (XVI a. pr. m. e.)
**Šeris ir Huris** – dieviškieji jaučiai huritų mitologijoje. Vėliau šios būtybės įtrauktos į hetitų panteoną.[1]

Hetitų mitologijoje Šeris ir Huris laikyti audros dievo jaučiais, traukiančiais jo vežimą. Ikonografijoje vaizduoti drauge su audros dievu. Reljefuose ir antspauduose pastarasis vaizduojamas stovintis ant šių jaučių. Šeris ir Huris minimi sutarčių, priesaikų, maldų tekstuose. Jaučių šiuose tekstuose šaukiamasi kaip tarpininkų – tiek tarp jų viešpačio audros dievo, tiek kitų dievybių. Įsivaizduota, kad šie jaučiai ganosi miestų griuvėsiuose.[1] Viename įraše karalius kreipiasi į audros dievą, prašydamas, jog šis amžiams paverstų sugriautą miestą Šerio ir Hurio ganykla, t. y. kad sugriautas priešo miestas niekad nebebūtų gyvenamas.[2]

Jaučių vardai yra huritiškos kilmės ir reiškia „diena" bei „naktis".[1]

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  Gwendolyn Leick (2002). A Dictionary of Ancient Near Eastern Mythology, p. 151. ISBN 9781134641024.
2. ↑  Ilai Alon, Ithamar Gruenwald, Itamar Singer. Concepts of the Other in Near Eastern Religions, Brill, 1994, p. 84.
|  Bugiai |
| --- |
| Bugių jaunavedžių pora tradiciniais rūbaisBugių jaunavedžių pora tradiciniais rūbais |
| Gyventojų skaičius | >6 mln. |
| Populiacija šalyse | Indonezijos vėliava Indonezija: 6,3 mln.Malaizijos vėliava Malaizija: 144 tūkst.Singapūro vėliava Singapūras |
| Kalba (-os) | bugių, indoneziečių |
| Religijos | islamas |
| Giminingos etninės grupės | makasarai, mandarai, toradžiai, kiti indoneziečiai |
|  |
|  **Vikiteka:** | Bugiai |

**Bugiai** (sav. ᨈᨚ ᨕᨘᨁᨗ = *To Ugi*) – Pietryčių Azijos tauta, gyvenanti Indonezijoje (daugiausia Sulavesio pietvakariuose, taip pat šios salos pietuose, rytų Kalimantane, Riau saloje, Malakos sąsiaurio pakrantėse). Taip pat gyvena Malaizijoje, Singapūre. Populiacija – virš 6 mln. žmonių. Kalba bugių kalba (austroneziečių šeima), taip pat indonezietiškai. Dauguma – musulmonai sunitai.

Bugiai ir jiems giminingi makasarai I tūkstm. – II tūkstm. pr. patyrė kultūrinę ir politinę Vakarų Indonezijos hinduistinių valstybių įtaką. Bugiai garsėjo kaip geri prekybininkai ir jūrininkai. Bugių visuomenė hierarchizuota, praktikuojama endogamija. Bugiai nuo XV a. turi raštą, gausią literatūrą, epus („La Galigo" ir „Menrurana"), filosofinę raštiją, istoriografiją. Nuo XV–XVI a. iki XIX a. pradžios turėjo valstybinių junginių (Bonė, Luvu, Vadžo, Sopengas ir kt. karalystės Sulavesyje). XVII a. priėmė islamą (dalis iki pat XX a. pr. išlaikė protėvių tikybą). XX a. bugiai asimiliavo Sulavesio autochtonus toalus (*Tau Taa Wana*).

Pagrindinis verslas – žemdirbystė (ryžiai, kukurūzai, kokospalmės, kava, tabakas), dar verčiasi žvejyba ir gyvulininkyste (buivolai, galvijai, arkliai, ožkos). Tradiciniai amatai – audimas, pynimas, kalvystė, juvelyrika, valčių gamyba. Dabar dirba turizme, prekyboje, ūkiuose, pramonėje.

Tradiciškai stato karkasinius būstus ant polių, dažniausiai iš bambuko, rečiau medinius. Yra veranda, vidinės pertvaros – iš demblių. Vyrai vilki sarongą, trumpas kelnes, raištį ant galvos, dabar – vakarietiškus rūbus. Aukštųjų kastų vyrai nešiodavo ilgus plaukus.

Bugių virtuvei būdingi patiekalai iš ryžių, žuvies (šviežios, džiovintos, fermentuotos), per šventes valgo mėsą (vištieną, buivolieną), geria palmių vyną (saguerą).

Išlikęs kastinis-luominis susiskaidymas. Išlaikę muzikinį, šokių folklorą, jaunimo varžytuves. Populiarios gaidžių peštynės. Turi šamanus (*bissu*), ikiislaminė mitologija išlikusi epuose.

* Bugių šamanas bissuBugių šamanas *bissu*
* Bugių vaikai (XIX a. pab. – XX a. pr.)Bugių vaikai (XIX a. pab. – XX a. pr.)
* Tradicinis bugių namas Pietų SulavesyjeTradicinis bugių namas Pietų Sulavesyje
* Bugių šokėjosBugių šokėjos

Šaltiniai
---------

1. ↑  Akhsan Na'im, Hendry Syaputra (2011). *Kewarganegaraan, Suku Bangsa, Agama dan Bahasa Sehari-hari Penduduk Indonesia Hasil Sensus Penduduk 2010*. Badan Pusat Statistik.
2. ↑  *Bugiai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
3. ↑  *Бугисы*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
| Vaidminių akmuo |
| --- |
| Vaidminių akmuo |
| 

Vaidminių akmuoVaidminių akmuo

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°51′56″š. pl. 26°05′12″r. ilg.﻿ / ﻿55.865591°š. pl. 26.086686°r. ilg.﻿ / 55.865591; 26.086686Koordinatės: 55°51′56″š. pl. 26°05′12″r. ilg.﻿ / ﻿55.865591°š. pl. 26.086686°r. ilg.﻿ / 55.865591; 26.086686 |

 |
| Vieta | Zarasų rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Suvieko seniūnija |
| Registro Nr. | 5720 |

**Vaidminių akmuo**, – mitologinis akmuo, pėduotų akmenų grupei priklausantis riedulys su „meškos ir arklio pėdomis" Vaidminių kaime, Suvieko seniūnijoje, Zarasų rajone. Akmuo slūgso 2,8 km į šiaurę nuo Suvieko, 0,45 km į šiaurės vakarus nuo Vaidminių kapinių, esančių prie kelio  **3622**  Pakriauniai–Samaniai–Suviekas . Šalia išlikusios kolūkio laikų statinių liekanos.

Vaidminių akmuo pažymėtas archeologinio paminklo stulpu (kelyje rodyklių nėra), paminklo aplinka sutvarkyta. 1998 m. įtrauktas į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas 5720 ).

Ženklai
-------

Skirtinguose šaltiniuose, be „meškos ir arklio pėdų" ant šio akmens, priskiriama ir „žmogaus pėda", taip pat „arklio, meškos, katės ir vaiko pėdos".

Akmuo yra netaisyklingos formos, plokščias, tamsiai pilkos spalvos, 170x142 cm dydžio žemės paviršiuje. Jo pietinis šonas virš žemės iškilęs 42,5 cm, rytinis – 29 cm, šiaurinis – 14 cm, vakarinis – 29 cm. Akmens vakarinėje pusėje yra 29x14,5 cm dydžio „arklio pėda" šiaurinėje dalyje – 18x7,5 cm dydžio „meškos pėda". 1994 m. nustatytos akmens teritorijos ir apsaugos zonos plotas 9 m² (duomenys pagal kraštotyrininką Joną Nemanį).

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Akmuo". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2016-09-17.
2. ↑  Petras Tarasenka. *Pėdos akmenyje*. Vilnius, 1958, 26 psl.
3. ↑  Vaidminių pėduotas akmuo
| **Vaidotas Ramoška** |
| --- |
| Gimė | 1980 m. vasario 4 d. (43 metai)Želva, Lietuvos TSR |
|  |
| Veikla | skulptorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus dailės akademija |

**Vaidotas Ramoška** (1980 m. vasario 4 d. Želvoje, Lietuvos TSR) – skulptorius.

Biografija
----------

Gimė 1980 m. vasario 4 d. Želvoje. Baigė Želvos vidurinę mokyklą, Ukmergės vaikų dailės mokyklą, Vilniaus dailės akademiją, kur studijavo skulptūrą. Menininkas rengia personalines ir dalyvauja grupinėse parodose, kuria herbus, medalius, dalyvauja konkursuose, akcijose bei projektuose. V. Ramoška yra Rytų Lietuvos rašytojų sąjungos ir Ukmergės kino ir foto klubo narys, yra išleidęs poezijos rinkinėlį "Vienas ant plento".

Išgarsėjo originaliomis meninėmis instaliacijomis, skulptūromis, akcijomis. Vienas pirmųjų projektų buvo „Nepagrįsta neapykanta", kurios simbolis „Žydras ožys" buvo suniokotas miesto vandalų. Paskui sekė kilnojamieji balti angelai, mokinukų skulptūrėlės judriose ir avaringumu pasižyminčiose Vilniaus vietose, kurios perspėja vairuotojus elgtis atidžiau, Senamiesčio vaizdas iš obuolių prekybos ir laisvalaikio komplekse „Panorama" ir kitos.

Skulptorių ypač išgarsino nuo 2004 m. kuriamos baltų angelų skulptūros, įsikūrusios daugelyje sostinės vietų (Europos, Katedros aikštėse, prie Rotušės, Vilniaus g.) ir tapusios savotišku Vilniaus simboliu. Angelams kurti menininkas naudoja plieną, metalo armatūrą, putų polistireną, dervą, automobilių glaistą ir akrilinius dažus. Kelios angelų skulptūros padovanotos Europos sostinėms ir kitiems miestams. 2008 m. „už Vilniaus angelus" Vaidotas Ramoška apdovanotas Šv. Kristoforo statulėle.

Nuorodos
--------

* Vaidotas Ramoška: „Tikrasis angelas yra mano žmona"
* V.Ramoška: angelų kūrėjas, dovanojantis šypseną

Šaltiniai
---------

1. ↑  Biografija Archyvuota kopija 2014-05-13 iš Wayback Machine projekto.
**Fantastinis žemėlapis** arba **Fantastlapis** – fantastinės, išgalvotos vietovės ar viso pramanyto pasaulio žemėlapis. Fantastlapiai dažniausiai yra sudėtinė kartografinės fantastikos (kartofantijos) dalis. Tai gali būti ir topografinis planas arba detalusis žemėlapis. Priklausomai nuo žemėlapio užbaigtumo ir sudėtingumo, geografinių detalių atvaizdavimas gali varijuoti nuo paprastų nedidelių plotų piešinių iki ištiso fiktyvaus pasaulio, kaip kad Džono R. R. Tolkino knygų serijoje „Žiedų valdovas" ar net ištisos galaktikos, kaip kad „Žvaigždžių kelias". Fantastiniuose žemėlapiuose gali būti abstrakčių meno detalių, esama kartografinė informacija gali būti panaudota perteikiant išgalvotas vietoves, arba jas pavaizduojant iš kitos perspektyvos.

Šiuolaikiniai fantastlapiai pradėti kurti XIX a. pabaigoje. Pirmieji fantastlapiai Lietuvoje pradėti kurti nuo 1980[reikalingas šaltinis] m. Terminą 1992 m. sukūrė kartografinės fantastikos Lietuvoje pradininkas Arnoldas Kalnikas.[reikalingas šaltinis]

Šaltiniai
---------

1. ↑  Michaela Kinberger (2009-02-26). „Cartography and Art". *Book*. Springer Berlin Heidelberg. Nuoroda tikrinta 2012-09-21. [neveikianti nuoroda]
2. ↑  Strange Maps (2009-03-30). „370 – Palestine’s Island Paradise, Now With a Word from its Creator". *Blog*. StrangeMaps. Nuoroda tikrinta 2012-09-21.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Fiktyvių vietovių žemėlapiai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* www.fantastika.webnode.com
| ***Raktas*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | The Skeleton Key |
| Kilmės šalis |  JAV |
| Režisierius | Jenas Softlis |
| Prodiuseris (-iai) | Jenas SoftlisMaiklas Šambergas(Michael Shamberg)Steisė Šer(Stacey Sher)Denielis Bobkeris(Daniel Bobker) |
| Scenaristas (-ai) | Erenas Kriugeris |
| Kompozitorius | Edas Šermuras |
| Vaidina | Keitė HadsonDžina RoulandsDžionas HiortasPiteris Sarzgardas |
| Metai | 2005 |
| Žanras | Trileris |
| Trukmė | 104 min. |
| Kalba | anglų |
| Platintojas | Universal Pictures |
| Biudžetas | 43 mln. JAV dol. |
| **IMDb įrašas** |

**Raktas** (angl. *The Skeleton Key*) – 2005 m. JAV režisieriaus Jeno Softlio psichologinis trileris. 

Filmo premjera įvyko 2005 m. liepos 29 d. Ispanijoje ir Jungtinėje Karalystėje.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Karolina įsidarbina slauge prižiūrėti paralyžiuoto ir negirdinčio senuko Beno, kuriam liko gyventi keli mėnesiai. Jo žmona Violeta Karolinai duoda namų raktą, kuris atrakina visas 30-ies kambarių namo spynas. Bet greitai Karolina pastebi, kad vienų palėpės durų raktu negalima atrakinti.

Violeta papasakoja namo istoriją. 1920 m. šis namas priklausė bankininkui. Palėpes kambaryje gyveno juodaodžių tarnų šeima – Tėtis Džestifajus ir Mama Sesilija, kurie užsiiminėjo afrikiečių magija „hudu" („vudu" atmaina, siejama su juodąja magija). Kartą bankininkas užtiko savo vaikus palėpėje, kai Tėtis Džestifajus ir Mama Sesilija atliko kažkokį ritualą. Pasipiktinęs bankininkas nusprendė įvykdyti tarnams Linčo teismą. Netrukus po šio įvykio bankininkas su žmona įtartinomis aplinkybėmis mirė, o jų vaikai liko gyventi šiame name. 1960 m. jie šį namą pardavė Benui ir Violetai.

Paskui Karolina sužino, kad prieš mirtį Tėtis Džestifajus kūrė užkeikimą, kuris žmogui galėtų prailginti gyvenimą kito žmogaus sąskaita.

Karolina pastebi, kad paralyžiuotas Benas iš visų jėgų stengiasi ištrūkti iš šio namo – rašo ant paklodės pagalbos prašymą, bando iššliaužti iš namo. Karolina pradeda galvoti, kad Violeta pati naudoja prieš Beną užkeikimą. Ji ieško pagalbos pas jauną advokatą Liuką...

Aktoriai
--------

* Keitė Hadson – Karolina
* Džina Roulands – Violeta
* Džionas Hiortas – Benas
* Piteris Sarzgardas – Liukas
* Džoi Braiant – Džilė

ir kt.

Išnašos
-------

1. ↑  Filmo aprašymas Archyvuota kopija 2009-12-02 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Oficiali filmo svetainė Archyvuota kopija 2015-02-13 iš Wayback Machine projekto.
* Apdovanojimai ir nominacijos
Realiai stebimi skaitmeninės elektronikos impulsai
Signalų apdorojimo teorijoje sąvoka **impulsas** – staigus, trumpalaikis pokytis signalo amplitudėje nuo pagrindinės vertės iki aukštesnės arba žemesnės vertės su staigiu grįžimu į pagrindinę vertę.

Teoriškai įsivaizduojamo stačiakampio formos impulso dažnio spektras būtų begalinis, ir realiai tokie impulsai neegzistuoja. Visiems praktikoje pasitaikantiems elektros impulsams būdingi iškraipymai. Realiai įtampa iš pradžių laipsniškai (bet ne staiga) didėja („frontas"), paskui prasideda pereinamieji procesai, po kurių nusistovi naujas lygmuo („nugara"). Impulsui pasibaigus, įtampa panašiai laipsniškai krenta, po kol vėl vyksta pereinamieji procesai („uodega"). Šių iškraipymų mastas ir pobūdis priklauso nuo konkrečių elektronikos sprendimų. Dėl šių trukdančių tarpinių efektų loginio signalo nulio ir vieneto lygmenys negali būti pernelyg arti vienas kito. Tik į įtampos slenksčius reaguojanti elektros grandinė atkuria pradinę (stačiakampę) įtampos formą, tačiau dėl baigtinio kylančios ir besileidžiančios dalies statumo toks atkurtas impulsas laiko atžvilgiu vėluoja.

Iškraipymus turi ir kiti (pavyzdžiui, trikampio formos) impulsai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Dailidėnas V. Lašas A. Mickūnas N. Šurna R. Impulsinė technika. – Vadovėlis. – V.: Mokslas, 1976. – 388 p.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Moteris su steatopigija.
**Steatopigija** – reiškinys, kai apie žmogaus (paprastai moters) sėdmenis ir juose yra didelės riebalų sankaupos. Riebalų sankaupos dažnai apima ne tik sėdmenis, bet ir leidžiasi šlaunų išoriniu ir priekiniu paviršiumi, kartais pasiekia net kelį.

Hotentotų moteris ir vyras (1900 m. piešiniai)
Steatopigija būdinga koisanams. Šis bruožas itin būdingas moterims, o vyrams pasireiškia rečiau ir mažiau. Daugelyje žmonių grupių moterims dažniau pasireiškia polinkis kaupti riebalus sėdmenų srityje, negu vyrams. Steatopigija žinoma Centrinės Afrikos pigmėjų tarpe, Andamanų salų onge gentyje. Koisanai steatopigiją laiko gražumo požymiu. Moterų steatopigija prasideda kūdikystėje ir visiškai susiformuoja pirmojo nėštumo metu.

Manoma, kad steatopigija buvo būdinga žmonėms, kurie gyveno teritorijose nuo Adeno įlankos iki Gerosios Vilties kyšulio. Iš šių žmonių dabar išliko tik dvi tautos – koisanai ir pigmėjai. Koisanų steatopigija yra ryškiausia, tačiau pasitaiko ir tarp kitų Afrikos gyventojų. Ji pasitaiko ir Andamanų negritų moterims.

Manoma, kad abiejų lyčių steatopigija buvo būdinga ankstyvųjų žmonių populiacijoms.

Vikižodynas
| **Jokūbas Ignotas Nagurskis** |
| --- |
| Nagurskiai |
| Nagurskių herbas |
| Nagurskių herbas |
|  |
| Gimė | 1734 m.Kurtuvėnai |
| Mirė | 1796 m. (~62 metai)Kurtuvėnai |
| Tėvai | Pranciškus Vladislovas NagurskisJoana Šukštaitė |
| Sutuoktinis (-ė) | Mariana Puzinaitė |
| Vaikai | Jonas NagurskisKajetonas Nagurskis |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Šv. Stanislovo ordinasBaltojo erelio ordinas |

Jokūbo Nagurskio kapas Kurtuvėnų Šv. apaštalo Jokūbo bažnyčios rūsyje
**Jokūbas Ignotas Nagurskis** (g. apie 1734 m. – m. po 1796 m. palaidotas Kurtuvėnuose, Šv. apaštalo Jokūbo bažnyčios rūsio kriptoje po Didžiuoju altoriumi) – Žemaitijos ir Lietuvos Didžiosios kunigaikštijos politinis, karinis ir visuomenės veikėjas.

Giminė
------

Kilęs iš Žemaitijos bajorų, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės politinių ir visuomenės veikėjų Nagurskių giminės. Tėvas Pranciškus Vladislovas Nagurskis, motina Mazovijos pastalininko duktė Joana Šukštaitė. Brolis Žemaitijos pilies teisėjas Laurynas Nagurskis (m. 1761 m. bevaikis). Su Upytės apskrities seniūno dukterimi Mariana Puzinaite turėjo sūnus Joną ir Kajetoną.

Valdos
------

Priklausė stambiesiems dvarininkams: paveldėjo Kurtuvėnų dvarą, po Lauryno mirties įsigijo visas Nagurskių valdas. 1775 m. liustracijos duomenimis, jis valdė 810 dūmų Kartenoje, Kurtuvėnuose, Dirvėnuose, Pažižmėje (Didžiųjų Dirvėnų valsčius), Pavenčiuose (dab. Kuršėnų miesto dalis), Ginteniuose, Laukuvoje, Šaukote (Ariogalos valsčius), taip pat Ašmenos apskrities Ukropiškėse.

Įkūrė Jokūbavo dvarą (dab. Kretingos rajono savivaldybė), kuris ir pavadintas jo vardu. 1772 m. nusipirko architekto M. Knakfuso rekonstruotus 2 aukštų Bžostovskių (Abramavičių) rūmus Vilniuje.

Veikla
------

Po brolio mirties 1752 m. gavo Pavenčių seniūniją. Nuo 1762 m. Beržėnų tijūnas, Gintenių seniūnas, nuo 1765 m. – Žemaitijos pakamaris, 1765–1776 m. – Šiaulių ir Beržėnų apskričių bajorų pulkininkas. Nuo 1779 m. titulavosi Didžiosios ir Mažosios Kartenos grafu, generaliniu pulkininku (tai prilygo etmono pareigybei), buvo Pavenčių ir Viešvėnų seniūnas. 1789 m. Šiaulių reparticijos (administracinis ir teisminis vienetas, prilygstantis apskričiai; įkurtas 1775 m.) seimelyje išrinktas Civilinės ir karinės tvarkomosios komisijos komisaru.

Fundavo Žaiginio vienuolyno ir bažnyčios, Jokūbavo ir Kurtuvėnų bažnyčių statybą.

Įvertinimas
-----------

* Šv. Stanislovo ordinas
* 1792 m. – Baltojo erelio ordinas

Literatūra
----------

* Jonas Drungilas. Jokūbo Ignoto Nagurskio gyvenimo ir veiklos bruožai, Lietuvos dailės muziejaus metraštis, t. 10, 2005 m. II dalis, 2007, p. 143–155.
* Rita Regina Trimonienė. Nagurskių giminės istorija. Kurtuva. Kurtuvėnų regioninio parko metraštis 2002–2005 m. Nr.8: Nagurskiai. Garsios giminės istorija ir palikimas / leidinį sudarė Salvijus Kulevičius. Kaunas: Lututė, 2006, p. 6-12. ISSN 1392–2955.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rita Regina Trimonienė. *Jokūbas Ignotas Nagurskis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 700 psl.

Nuorodos
--------
| **Jokūbas Azulevičiuslenk. *Jakub Azulewicz*** |
| --- |
| Azulevičių herbas |
| Azulevičių herbas |
|  |
| Gimė | 1738 m.Studziankoje |
| Mirė | 1794 m. rugpjūčio 11 d. (~56 metai)Paneriuose netoli Vilniaus |
|  |
| Veikla | Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės karinis veikėjas, pulkininkas. |

**Jokūbas Azulevičius** (lenk. *Jakub Azulewicz*) (apie 1738 m. Studziankoje – 1794 m. rugpjūčio 11 d. Paneriuose netoli Vilniaus) – Lietuvos Didžiosios unigaikštystės karinis veikėjas, pulkininkas.

Biografija
----------

Lietuvos totorius. 1771 m. pasiuntinys pas Krymo totorių chaną Islam Girėjų. Nuo 1781 m. pulkininkas. Nuo 1792 m. gegužės 7 d. vadovavo naujai sudarytam totorių ulonų 2-ajam pulkui, kuris 1793 m. tapo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės daliniu. Vienas pirmųjų parėmė 1794 m. sukilimą, dalyvavo keliuose susirėmimuose su Rusijos imperijos kariuomenės daliniais. Žuvo kautynėse.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Jokūbas Azulevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 398 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Jokūbas Daumantas** |
| --- |
| Gimė | 1876 m.Panevėžyje |
| Mirė | 1924 m. (~48 metai)Vilniuje |
|  |
| Veikla | knygnešys, revoliucinis politinis veikėjas, bankininkas. |
| Partija | 1896 m. LSDP |
|  |
| Alma mater | 1893 m. Rygos politechnikos institutas |

**Jokūbas Daumantas** (1876 m. Panevėžyje – 1924 m. Vilniuje) – knygnešys, revoliucinis politinis veikėjas, bankininkas.

Biografija
----------

Mokėsi Panevėžio realinėje mokykloje, 1888–1893 m. studijavo Rygos politechnikos institute. Studijų metais gabeno pogrindinę literatūrą iš pasienio į Rygą.

1898–1905 m. – Kėdainių Chrapovickio banko vadėjas.

Nuo 1896 m. – LSDP narys, 1901–1905 m. LSDP CK narys, LSDP iždininkas, slapyvardis – *Plikis*.

1905 m. įvykių dalyvis. Dėl to netekęs darbo, išvyko į Belaja Cerkov. Į Vilnių grįžo 1918 m. Visą laiką bendradarbiavo nelegalioje spaudoje.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Neištikimybė** – artimi santykiai (dažniausiai suprantama kaip seksas), kuriame bent vienas iš partnerių yra stabiliuose poros santykiuose su kitu žmogumi. Gali būti epizodinė arba sisteminga. Neištikimaujama su įvairiais žmonėmis – bendradarbiais (vadinamasis tarnybinis romanas), mažai pažįstamais, senais pažįstamais, buvusiais lytiniais partneriais, draugų sutuoktiniais, atsitiktinai sutiktais žmonėmis ir kt. Krikščionybė pabrėžia ne tik fizinės, bet ir dvasinės ištikimybės svarbą, t. y. būti ištikimam svarbu ne tik veiksmais, bet ir mintimis.

Nors pastaraisiais dešimtmečiais ikisantuokinis seksas tapo mažiau smerkiamu moralės pažeidimu, tačiau neištikimybė nėra taip lengvai toleruojama. Daugelyje šalių ir kultūrų tai vertinama kaip apgautojo asmens išdavystė, daug kur numatyta kaip nusikaltimas.

Priežastys
----------

Neištikimybę lemia įvairios priežastys. Gali būti, kad asmuo nėra patenkintas emocine ir dvasine aplinka, kokia susidaro santykiuose su nuolatiniu partneriu. Be to, esant priverstiniam lytiniam susilaikymui, kai nuolatinis partneris ilgą laiką yra toli, atsiradus progai bent trumpam susirandamas naujas lytinis partneris. Iš dalies neištikimybę skatina ir alkoholis. Naujo partnerio kartais ieškoma po šeimos kivirčo, norint atkeršyti, sukelti pavydą ar patvirtinti savo savigarbą.

Ypač neištikimybę skatina tai, kad kuris nors partneris nėra patenkintas susiklosčiusia padėtimi šeimoje (namuose). Partnerio dėmesio stoka, santykių atvėsimas, grubumas, moters frigidiškumas ar vyro impotencija, nepasitenkinimas poros lytiniais santykiais, lytinės darnos stoka – visa tai netiesiogiai didina neištikimybės poreikį.

Kai kurie neištikimieji teigia, kad toks elgesys jiems suteikia naujos patirties, jie maloniai pabendrauja su kitu žmogumi, atsipalaiduoja, lengviau praeina nuovargis ir pan. Dažniausiai minima tai, ko trūksta šeimoje. Tačiau vertinant apskritai, nuolatiniai neištikimybės atvejai ar jų poreikis, neišspręstos problemos dėl ankstesnės neištikimybės slopina artimus santykius su nuolatiniu partneriu. Išvengti neištikimybės padeda artimų jausmų šeimoje puoselėjimas, tarpusavio supratimo palaikymas, šilti tarpusavio santykiai, meilė, lytinė darna, atsižvelgimas į vienas kito lytinius poreikius, noras vienas kitam padėti, suprasti, būti draugu, bendraminčiu ar gynėju.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  Vakilo mečetė  |
| --- |
|  |
| **Šalis** | Iranas |
| **Miestas** | Širazas |
| **Atšaka** | šiitai |
| **Pastatyta** | 1773 m. |
| **Stilius** | persiškas |

**Vakilo mečetė** (pers. مسجد وکیل = *Masjed-e Vakil*) – musulmonų šiitų mečetė, esanti Irano mieste Širaze, į vakarus nuo Vakilo bazaro. Pastatyta Zendų dinastijos valdymo metais (1751–1773 m.), atstatyta XIX a. valdant Kadžarams. Pavadinimas „vakil" reiškia regentą. Šį titulą naudojo Zendų dinastijos pradininkas Karimas Chanas. Jo valdymo metais Širazas tapo šalies sostine, tuomet pastatyta daug religinių pastatų.

Vakilo mečetė užima 8 660 m² plotą, turi du ivanus (įėjimo arkas). Jie gausiai dekoruoti vietiniu dekoro stiliumi. Naktinės maldos salė užima 2 700 m² plotą, paremta 48 gausiai ornamentuotomis kolonomis. Minbaras pagamintas iš vientiso žalio marmuro luito. Prie mečetės įrengti 2 minaretai.

* KolonosKolonos
* ĮėjimasĮėjimas
* Įėjimo (ivano) ornamentaiĮėjimo (ivano) ornamentai
* Lubų ornamentaiLubų ornamentai
Daišo: Katana viršuje, vakizašis apačioje.
**Vakizašis** (kandži: 脇差, hiragana: わきざし) – japoniškas kardas, trumpesnis už kataną bet ilgesnis už tantą. Jį (arba tantą) samurajus nešiodavosi sykiu su katana, bet eidamas į namo vidų, kataną palikdavo, o nešdavosi tik vakizašį. Katana ir vakizašio pora vadinama daišo (pažodžiui „didelis ir mažas"). Katana buvo vadinama kardu ar ilguoju kardu, o vakizašis – draugu kardu.

Trumpa istorija
---------------

Vakizašis minimas nuo XVI a. Iš pradžių taip buvo vadinamas bet koks kardas, dėvimas šalia pagrindinio. Vėliau taip buvo vadinami tie kardai, kurie yra trumpesni už pagrindinį.

Samurajus turėjo įvairaus ilgio kardų ir durklų, pvz.: *čiisa-gatana* arba *joroi-doši*, tad vakizašis neturėjo nustatytų matmenų. Pirmąkart vakizašis panaudotas 1332–1369 m. Pavyzdžiui, Oda Nobunaga (織田 信長, 1534–1582) dėvėdavo daišo. Tai rodo, kad vakizašis buvo dėvimas šalia katanos.

Po Muromači laikotarpio Japonijos valdovai stengėsi sureguliuoti kardų tipus ir kas gali juos turėti. Tai turėjo pabrėžti samurajų galią ir prestižą, nes tik jie galėjo turėti daišo. Momojama laikotarpio pabaigoje vyriausybė suskirstė kardus pagal jų ilgį. Tačiau kai kurie žmones nepaklusdavo įstatymams ir nešiojo Ovakizašį (ilgą vakizašį) tokio ilgio kaip katana. Taip buvo dėl painių katanos, tanto ir vakizašio apibrėžimų, tad jakudza ir kai kurie miestiečiai nesilaikydavo nurodymų.

Anksčiau, ypač pilietinių karų laikais tantas (durklas) buvo dėvimas vietoje vakizašio. Priešingai paplitusiai nuomonei, vakizašis buvo ne vienintelis ginklas sepuku atlikti, tam buvo naudojamas ir tantas.

Išnašos
-------

1. ↑  Classical weaponry of Japan: special weapons and tactics of the martial arts ,Serge Mol, 18-24 psl. Kodansha International, 2003 m. isbn 4-7700-2941-1
2. ↑  Secrets of the samurai: a survey of the martial arts of feudal Japan Oscar Ratti, Adele Westbrook, 1973 m. Tuttle Publishing, isbn 0-8048-1684-0
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Vakarų regionas*Western Region* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Ganos vėliava Gana |
| **Administracinis centras** | Sekondis-Takoradis |
| **Rajonų skaičius** | 21 |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 2 376 021 |
| **Plotas** | 23 921 km² |
| **Tankumas** (2010) | 99 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | GH-WP |
|  |
|  **Vikiteka** | Vakarų regionasVikiteka |

**Vakarų regionas** (angl. *Western Region*) – Ganos administracinis regionas. Yra šalies pietvakariuose, Dramblio Kaulo Kranto pasienyje ir Atlanto vandenyno pakrantėje. Administracinis centras – Sekondis-Takoradis.

Geografija
----------

Būdingos daugiausia pakrantės lygumos, tačiau įsiterpia keletas kalnagūbrių. Pietuose yra piečiausias šalyje Trijų Taškų kyšulys. Svarbiausios upės – Pra, Tanas, Bia, Ankobra. Vandenyno pakrantėje yra Aukso Kranto laikotarpio tvirtovių, tradicinė Nzulezo gyvenvietė (UNESCO pasaulio paveldo objektas).

Gyventojai
----------

Vakarų regione gyvena daugiausia akanų subgrupės: nzemai, vasai, ahantai, fanti, džvirai, pepesai, sehviai, anji.

Svarbiausi miestai:

* Sekondis-Takoradis
* Aksimas
* Tarkva
* Bibianis
* Avasas

* Kaimas pakeliui į TarkvąKaimas pakeliui į Tarkvą
* San Sebastiano fortas, ŠamaSan Sebastiano fortas, Šama
* Nzulezo kaimasNzulezo kaimas
* PrincestaunasPrincestaunas

|  |  |
| --- | --- |
|  **Ganos regionai** |  |
| Ašantis | Aukštutiniai Rytai | Aukštutiniai Vakarai | Brongai–Ahafai | Didžioji Akra | Rytai | Šiaurė | Vakarai | Vidurys | Volta |
Koordinatės: 12°11′13″ p. pl. 96°49′42″ r. ilg.﻿ / ﻿12.18694°š. pl. 96.82833°r. ilg.﻿ / 12.18694; 96.82833

Kokosų (Kilingo) atolas. Pietvakariuose – Vakarų sala
**Vakarų sala** (angl. *West Island*, malaj. *Pulau Panjang*) – viena iš dviejų gyvenamų Kokosų (Kilingo) salų, priklausančių Australijai, jų administracinis centras. Plotas – 6,23 km².

Tai koralinė sala, nutolusi 2930 km nuo Perto, 1000 km nuo Javos krantų, 960 km nuo Kalėdų salos. Ji sudaro Kokosų atolo žiedo pietvakarinę dalį. Yra aerodromas, švyturys, prieplauka, veikia aukštoji mokykla, mečetė.

2011 m. saloje gyveno 134 žmonės. Dauguma – Kokosų salų malajai.

XX a. vid. Vakarų saloje veikė svarbi karinė aviacijos bazė.

* Paplūdimys salojePaplūdimys saloje
* Autobusas į keltąAutobusas į keltą
* AerodromasAerodromas
* „Didžiosios baržos" menų centras„Didžiosios baržos" menų centras

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Pasaulio vietovardžiai. Afrika. Antarktida. Australija. Okeanija*. Internetinė duomenų bazė. – Vilnius: MELC, VLKK. Prieiga internete: Vakarų̃ salà.
2. ↑  [neveikianti nuoroda]
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Vakarų teritorijų protektoratas西域都护府 |
| --- |
|  |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| ←  | **60 m. pr. m. e. – 175** |  → |

 |
| *Vakarų teritorijos buvo vakariausia Han imperijos dalis* |
|  |
| **Valstybė** | Kinijos imperija |
| **Administracinis centras** | Vulei, Taganas |

**Vakarų teritorijų (regionų) protektoratas** (kin. 西域都护府, pinyin: *Xīyù Dūhù Fǔ* – „Vakarų teritorijų generalinis protektoratas") – Han dinastijos Kinijos administracinis vienetas, buvęs dabartiniame Sindziange, Tarimo baseine.

Raida
-----

60 m. pr. m. e. kariaudami su savo šiauriniais kaimynais siongnu, kinai užėmė dalį prekybinių miestų-valstybių vakaruose, kurios bendrai buvo vadinamos Vakarų teritorijomis. Regiono prijungimas priskiriamas karvedžiui Dženg Dzi, kuris paskirtas pirmuoju protektoriumi. Tokiu būdu Kinijos imperija įgijo prekybinių Šilko kelių kontrolę. Protektorato administraciniu centru tapo Vulei (烏塁), bet vėliau jis perkeltas į Taganą (prie dab. Kučios).

Manoma, kad protektoratą valdė 18 valdytojų, tituluojamų protektoriais (kin. 都护, pinyin: *Dūhù*). Žinomi 10 vardų. Pirmaisiais mūsų eros metais dėl vidinės suirutės imperijoje Kinijos kontrolė regione sumenko, bet 74 m. ji atkurta. 107 m. klajoklės gentys ciangai nusiaubė regioną, kuris prarado reikšmę. Nuo tos datos protektoratas neteko statuso, ir čia tebuvo skiriami **Vakarų teritorijų valdytojai** (kin. 西域長史, pinyin: *Xīyù Changshi*), pavaldūs Dunhuango gubernatoriui. Galutinai postas panaikintas 175 m. kuomet regioną užplūdo tiurkai. Kinija prarado valdžią regione iki pat VII a. kuomet jos kontrolė atkurta kaip Ansi protektoratas.

Protektoriai
------------

* Dženg Dzi 60－48 m. pr. m. e.
* Han Siuanas (韩宣) 48－45 m. pr. m. e.
* *vardas nežinomas* 45－42 m. pr. m. e.
* *vardas nežinomas* 42－39 m. pr. m. e.
* *vardas nežinomas* 39－36 m. pr. m. e.
* Gan Janšou (甘延寿) 36－33 m. pr. m. e.
* Duan Huizongas (段会宗) 33－30, 21－18 m. pr. m. e.
* Lian Bao (廉褒) 30－27 m. pr. m. e.
* *vardas nežinomas* 27－24 m. pr. m. e.
* Han Li (韩立) 24－21 m. pr. m. e.
* *vardas nežinomas* 18－15 m. pr. m. e.
* Guo Šunas (郭舜) 15－12 m. pr. m. e.
* Sun Dzianas (孙建) 12－9 m. pr. m. e.
* *vardas nežinomas* 9－6 m. pr. m. e.
* *vardas nežinomas* 6－3 m. pr. m. e.
* *vardas nežinomas* 3 m. pr. m. e.－1 m.
* Dan Činas (但欽) 1－13 m.
* Li Čongas 13－23 m.
* *tarpuvaldis*
* Čen Mu 74－75
* Ban Čao 91－102
* Žen Šangas 102－106
* Duan Si 106－107
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Tėbų hegemonija** (gr. Θηβαϊκή ηγεμονία = *Thebaike hegemonia*) – Senovės Graikijos lyga, nesavanoriška miestų-valstybių ir regionų sąjunga, egzistavusi 371–362 m. pr. m. e. vadovaujant Tėbų poliui. Šiuo pavadinimu vadinamas ir Klasikinės Graikijos laikotarpis.

Raida
-----

|  |
| --- |
| **Senovės Graikijos istorija** |
| Priešistorinė Graikija |
| Egėjo civilizacija: |
| Kikladų kultūra |
| Mino civilizacija |
| Mikėnų kultūra |
| Graikijos tamsieji amžiai |
| Archajinis laikotarpis: |
| regionai, poliai, kolonijos |
| Klasikinis laikotarpis: |
| Persų karai > Delo l. > Peloponeso l. > Tėbų h. > Korinto l. |
| Makedonijos imperija (Argeadai) |
| Helenizmas |
| Antipatridai, Antigonidai, Epyras, Achajos lyga, Etolijos lyga |
| *Romos imperija*: |
| Achaja, Makedonija, Epyras, Kreta ir Kirenaika |
| **Graikijos istorija** |

Prielaidos Tėbų hegemonijai susidarė pačioje IV a. pr. m. e. pradžioje, kuomet 382 m. pr. m. e. Tėbai išstojo iš
Peloponeso lygos ir 379 m. pr. m. e. drauge su kitais Bojotijos poliais sukūrė Bojotijos lygą. Tuo metu po Peloponeso karo tiek Atėnai, tiek Sparta buvo nusilpę, ir tai leido iškilti trečiajai jėgai graikų pasaulyje.

Savo kovose su buvusia sąjungininke Sparta Bojotija daugiausia rėmėsi Atėnais ir jų valdovaujama Antrąja Atėnų imperija, tačiau jos stiprėjimas kėlė nerimą Atėnams. Galiausiai 371 m. pr. m. e. Tėbai nugalėjo Spartą Leuktros mūšyje, tuo užbaigdami Peloponeso lygos egzistavimą.

Tais metais prasidėjo naujoji politika, taip vadinama Tėbų hegemonija, kuriai vadovavo oligarchai Epaminondas ir Pelopidas. Ji rėmėsi aktyviais užkariavimais ir nuolatiniais karais su Sparta, Atėnų imperija ir Tesalija. Pietuose iš Spartos buvo nukariauti istoriniai Arkadijos ir Mesenijos regionai. Generolas Epaminondas čia įsteigė Tėbams palankias Meseniją ir Arkadijos lygą, buvo pastatytos naujos jų sostinės – Mesenė ir Megalopolis, turėję tapti svarbiu barjeru Spartos invazijoms.

Šiaurėje Bojotija įsiveržė į Tesaliją, kurią užėmė jėga, ir netgi paėmė būsimąjį Makedonijos karalių Filipą II įkaitais. Vakaruose Tėbai užkariavo gretimus Fokidės, Lokridės ir Doridės regionus. Rytuose Tėbai iš buvusios sąjungininkės Antrosios Atėnų imperijos paveržė daug teritorijų, įskaitant Eubojos salą, Bizantijų ir Chalkedoną.

Skirtingai nei dauguma kitų Senovės Graikijos lygų, Tėbų hegemonija buvo nesavanoriška, ir daugumos užkariautų kraštų buvo traktuojama kaip okupacija. Tai didino Tėbų nepopuliarumą. 362 m. pr. m. e. Sparta (Agesilaus II) subūrė Tėbų valdžia nepatenkintus Peloponeso polius ir susirėmė Mantinėjos mūšyje. Nors mūšio metu Sparta nesugebėjo atsikovoti prarastųjų pozicijų, bet ir Tėbai neteko geriausių karvedžių (pirmiausia Epaminondo). Nepaisant to, Tėbai išlaikė įtaką iki pat Makedonijos pergalės ir Korinto lygos sudarymo 346 m. pr. m. e.
| **Tzvi Pesach Frank** |
| --- |
| Gimė | 1873 m.Kaunas, Rusijos imperija |
| Mirė | 1960 m. gruodžio 10 d. (~87 metai)Jeruzalė, Izraelis |
|  |
| Veikla | rabinas, mokytojas |

**Tzvi Pesach Frank** (1873 m. Kaune – 1960 m. gruodžio 10 d. Jeruzalėje) – Lietuvos žydų kilmės Izraelio rabinas, žymus Halachos įstatymų mokytojas, kelis dešimtmečius buvo vyriausiuoju Jeruzalės rabinu.

Biografija
----------

Gimė 1873 m. Kaune, vaikystėje mokėsi Telšių ir Vilijampolės ješivose. 1892 m. emigravo į Palestiną, mokėsi Jeruzalės ješivose, įkūrė institutą-midrašą Bnei Cioną, kuriame buvo tiriami „Halachos" įstatymai. Buvo laikomas neprilygstamu savo meto „Halachos" autoritetu, atsakinėjęs į tūkstančius laiškų iš viso pasaulio, sukūrė Halachos taisykles, pagal kurias nustatomas mirties būvis. Pastaroji taisyklė priimta Izraelio ligoninėse kaip privaloma. 1907 m. tapo vyriausiuoju Jeruzalės rabinu. Buvo vienas iš Izraelio vyriausiojo rabinato institucijos įkūrimo iniciatorių. Mirė 1960 m. gruodžio 10 d. Jeruzalėje, jo laidotuvėse dalyvavo keli tūkstančiai žmonių.

Literatūra
----------

* Shabbetai Devir: Art. FRANK, ẒEVI PESAḤ, in: Encyclopaedia Judaica, 2. A. (2007), Bd. 7, 195f.

Nuorodos
--------

* Biografija (ang.) Archyvuota kopija 2015-09-10 iš Wayback Machine projekto.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Biografija Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.