recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Provadijabulg. *Провадия* |
| --- |
| *Miesto reginis* |
|  |
| 

ProvadijaProvadija

43°11′0″ š. pl. 27°26′0″ r. ilg.﻿ / ﻿43.18333°š. pl. 27.43333°r. ilg.﻿ / 43.18333; 27.43333﻿ (Provadija)Koordinatės: 43°11′0″ š. pl. 27°26′0″ r. ilg.﻿ / ﻿43.18333°š. pl. 27.43333°r. ilg.﻿ / 43.18333; 27.43333﻿ (Provadija) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Bulgarijos vėliava Bulgarija |
| **Sritis** | Varnos sritis |
|  |
| **Meras** | Trayana Trifonova |
|  |
| **Gyventojų** (2014 m.) | 13 042  |
| **Plotas** | 21,738 km² |
| **Tankumas** (2014 m.) | 600 žm./km² |
| **Altitudė** | 56 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 9200 |
| **Tinklalapis** | Savivaldybės svetainė |
|  **Vikiteka** | Provadija |
|  |
| **Kirčiavimas** | Provãdija |

**Provadija** (bulg. *Провадия*) – miestas Varnos srityje, šiaurės rytų Bulgarijoje. Provadijos savivaldybės administracinis centras. Savivaldybė sudaryta iš vieno miesto ir 24-ių kaimų. 13 042 gyventojai (2014 m. duomenys).

Antikiniais laikais buvo svarbus muitinės punktas. Gerai žinomas dėl jame esančių mineralinių vandenų. Svarbus susisiekimo mazgas. Per miestą eina Sofija–Varna geležinkelio linija.

Istorija
--------

Netoli dabartinio miesto egzistavo priešistorinis *Solnitsatos* miestas (manoma, kad tai seniausias Europos miestas). Nuo 2005 m. miesto apylinkėse vyksta kasinėjimo darbai. Vietovėje rasti daiktai liudija, kad žmonės apylinkėje pradėjo gyventi 4700–4200 tūkstantmetyje pr. m. e. Manoma, kad mieste vyko prekyba druska.

Viduramžiais buvo svarbus Pirmosios Bulgarijos imperijos centras, kuriame buvo vienuolynas, bažnyčia (pašventinta 897 m. balandžio 23 d.) bei Preslavo literatūrinės mokyklos skriptoriumas.

* Obečo tvirtovėObečo tvirtovė
Kairėje − Reunjonas, dešinėje − Mauricijus (palydovinė nuotrauka).
**Maskarenų salos** (angl. *Mascarene Islands*, pranc. *Mascareignes*, port. *Ilhas Mascarenhas*) − vulkaninių salų grupė Indijos vandenyne, 650 km į rytus nuo Madagaskaro.

Maskarenų salas sudaro Reunjonas, Mauricijus ir Rodrigesas. Reunjono sala priklauso Prancūzijos užjūrio regionui. Kitos salos sudaro Mauricijaus valstybę.

Salų plotas − 4600 km². Gyventojų − apie 1 400 000 (daugiausiai kreolai, prancūzai, išeiviai iš Indijos ir Pakistano). Aukščiausias kalnas yra Reunjono saloje (Piton de Nežas (*Piton des Neiges*), 3069 m).

Salose vyrauja drėgnieji tropiniai miškai, savana. Gyventojai augina cukranendres, kokoso palmes, arbatą.

Maskarenų salų klimatas − jūrinis subtropinis. Karščiausias laikotarpis − nuo sausio iki kovo mėn. bet oro temperatūra nebūna aukštesnė nei +33−35 °С. Vėsiausi mėnesiai − nuo liepos iki rugsėjo mėn. kai dienos temperatūra yra nuo +23 iki +25 °С. Daugiausia kritulių būna nuo gruodžio iki vasario mėn.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Maskarenų salos** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Maskarenų salos (anglų k.)
Mash|  |
| Pramonė | Motociklų |
| Įkurta | 2014 m. |
| Centrinė būstinė | Bonas, Prancūzija Prancūzija |
| Produkcija | Motociklai ir motoroleriai |
| Tinklalapis |  |

**Mash** – Prancūzijoje veikianti motociklų bei motorolerių gamybos kompanija, įsteigta 2014 m. Pagrindinė „Mash" bazė įsikūrusi Bono mieste, Burgundijoje.

„Mash" prekinis ženklas priklauso „SIMA" (*Société d’Importation de Motos et Accessoires)* kompanijai, kuri 1976 m. buvo įkurta piloto Marcel Seurat ir jo žmonos Jeanine, kuri taip pat buvo motociklų entuziastė.

Produkcija
----------

„Mash" kompanijoje didelis dėmesys skiriamas motociklų kokybės kontrolei ir dizaino detalėms. „Mash" produkcija išsiskiria savo išvaizda – gamintojas, kurdamas motociklus, išlaiko 70-ųjų metų britišką stilių, kuris labiausiai akcentuoja retro stilių ir laisvės pojūtį. Siekiant išlaikyti klasikinį dizainą ir patikimumą, visi „Mash" modeliai atitinka aukštus Europos Sąjungos reikalavimus ir yra gaminami pagal Euro 4 standartą. Išskirtinio stiliaus Black Seven 125 cc ir Seventy Five 125 cc tapo vieni geriausiai parduodamų modelių Vakarų Europoje.

Šiuo metu gaminami 50 cc, 125 cc, 250 cc, 400 cc, 650 cc galingumo motociklai.

Galerija
--------

* Mash Scrambler 400 ccMash Scrambler 400 cc
* Mash Café Racer TT40, 400 ccMash Café Racer TT40, 400 cc
* 
* 
* 
* 
* Mash Seventy Five, 125 ccMash Seventy Five, 125 cc

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Mash** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Masjafasarab. مصياف |
| --- |
| *Masjafo pilis* |
|  |
| 

MasjafasMasjafas

35°4′0″ š. pl. 36°20′0″ r. ilg.﻿ / ﻿35.06667°š. pl. 36.33333°r. ilg.﻿ / 35.06667; 36.33333﻿ (Masjafas)Koordinatės: 35°4′0″ š. pl. 36°20′0″ r. ilg.﻿ / ﻿35.06667°š. pl. 36.33333°r. ilg.﻿ / 35.06667; 36.33333﻿ (Masjafas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Sirijos vėliava Sirija |
| **Muchafaza** | Hamos muchafaza |
|  |
| **Gyventojų** (2009) | 37 109  |
| **Altitudė** | 447 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Masjafas |

**Masjafas** (arab. ‏مصياف = *Maṣyāf*) – miestas šiaurės vakarų Sirijoje, Hamos muchafazoje, Oronto slėnyje, 40 km į vakarus nuo Hamos. Svarbus kelių mazgas: plentai į Hamą, Banijasą, Tartusą, Homsą.

Pilis
-----

Masjafas žymus savo didele viduramžių pilimi, pastatyta ant 20 m aukščio piliakalnio. Manoma, kad pilis pastatyta Bizantijos laikais. Vėliau ji rekonstruota izmailitų, mameliukų, osmanų. Izmailitai pilį užėmė 1141 m. vėliau ji buvo įtvirtinta Rašido ad Din Sinano. Nuo XII a. vid. iki XIII a. pab. Masjafo pilis buvo izmailitų emyrato sostinė. 1176 m. pilį nesėkmingai bandė užimti Saladinas (ją gynė elitiniai izmailitų kariai – asasinai). 1260 m. pilį apgulė mongolai, tačiau izmailitai sudarė sąjungą su mameliukais ir antpuolį atrėmė. 1270 m. Masjafo pilį užėmė mameliukų sultonas Bajbarsas I. 1830 m. pilį apgriovė Ibrahimo Pašos armija.
| Nadžranasنجران |
| --- |
| 

NadžranasNadžranas

17°29′30″ š. pl. 44°7′50″ r. ilg.﻿ / ﻿17.49167°š. pl. 44.13056°r. ilg.﻿ / 17.49167; 44.13056﻿ (Nadžranas)Koordinatės: 17°29′30″ š. pl. 44°7′50″ r. ilg.﻿ / ﻿17.49167°š. pl. 44.13056°r. ilg.﻿ / 17.49167; 44.13056﻿ (Nadžranas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Saudo Arabijos vėliava Saudo Arabija |
| **Emyratas** | Nadžrano emyratas |
|  |
| **Gyventojų** (2004) | 246 880  |
|  |
| **Tinklalapis** |  |

**Nadžranas** (arab. نجران) – miestas Saudo Arabijos pietvakariuose prie sienos su Jemenu, Nadžrano emyrato sostinė. 1965 m. Saudo Arabijos vyriausybės įsteigtas Nadžrano miestas yra vienas greičiausiai išaugusių karalystėje. Nuo 47 500 (1974 m.) ir 90 983 (1992 m.) iki 246 880 (2004 m.).

Istorija
--------

Nadžranas arabų kalboje turi mažiausiai dvi reikšmes. Tai gali reikšti medinį karkasą nuo kurio atsidaro durys arba tai troškulio sinonimas. Manoma, kad miesto istorija prasidėjo dar prieš 4000 metų ir tęsėsi tol kol jo neokupavo romėnai. Prekyba mieste labiausiai buvo suklestėjus II a. ir I a. pr. m. e.

Sportas
-------

* Al-Okhdood Club (arab. نادي الأخدود) - futbolo klubas; įkurtas 1976 m.
* Sharora Club (arab. نادي شرورة) - futbolo klubas; įkurtas 1975 m.
* Najran SC (arab. نادي نجران) - futbolo klubas; įkurtas 1980 m.

Išnašos
-------

1. ↑  Globalsportsarchive

Nuorodos
--------
Fasos slėnis
**Fasos slėnis** (ital. **Val di Fassa**, ladinų kalba **Fascia**) yra Dolomitų pietinėje dalyje, Avisijo aukštupyje, Trento provincijoje. Slėnį supa Selos grupės, Rozengarteno (Catinaccio) ir Monzoni grupės kalnai.

Gyventojai daugiausia kalba ladinų kalba. Fasos slėnis yra **Ladino di Fassa** regiono dalis (it. *Comunità di valle*). Nuo 1993 m. ladinų kalba yra Fasos slėnio administracine kalba. Priešmokyklinėse slėnio įstaigose italų ir ladinų kalbos naudojamos lygiais pagrindais. Pradinėse ir vidurinėse mokyklose ladinų kalba naudojama nuo XX a. dešimtojo dešimtmečio vidurio kaip mokymo kalba vieną valandą per savaitę ir kaip atskiras dalykas - dvi valandas per savaitę.

Geografija
----------

Fasos slėnio gyvenvietė Moena
Pian Trevisan šiandien
Avisijo žemupyje slėnis vadinamas Fleimso slėniu. Šie skirtingi pavadinimai išlikę iš viduramžių turtinių santykių, nes Fasos slėnis priklausė Brikseno vyskupystei, o Fleimso slėnis - Trento vyskupystei.

Svarbiausios slėnio gyvenvietės:

* Canazei (ladinų kalba *Cianacèi*)
* Campitello (ladinų kalba *Ciampedèl*)
* Pozza di Fassa (ladinų kalba *Poza*)
* Vigo di Fassa (ladinų kalba *Vich*)
* Moena (*Moéna*)

Slėnis priklauso žiemos sporto regionui Dolomiti Superski.

Istorija ir legendos
--------------------

Apie Fasos slėnio praeitį išliko daug legendų. Prieš rašytinės istorijos pradžią pagal Pietų Tirolio padavimus Fasos slėnyje buvo septynios bendruomenės. Jos nuolat patirdavo plėšikiškus antpuolius iš rytų per Fedajos perėją, kuriuos rengė "Marca Trevignana" (sostinė Treviso) gyventojai. Apie nuolatines kovas Fasos slėnyje su "treviziečiais" arba "truzaniečiais" sukurta gausybė legendų.

Bendruomenės sudarė gynybinę sąjungą ir pasikvietė samdinius, vadinamuosius "arimanus" (*Arimannen*, pavadinimas rodo langobardų įtaką). Arimanai sumušė truzaniečius, mūšio vietą esanti dešinėje pusėje važiuojant iš Canazei pro Penia link Fedajos. Iki šiol ši vieta vadinama *Pian Trevisan* arba *Cian Trujan*.

Arimanai stebėjo slėnio ribas mediniuose bokšteliuose (*ciasteles*) ir esant reikalui apie pavojų pranešdavo uždegdami signalines ugnis. Kadangi arimanai ir ilgą laiką esant taikai elgėsi plėšikiškai, gyventojų buvo pavadinti *Latrones* (plėšikais), o tai patys arimanai laikė garbingu titulu.

Ankstyvaisiais viduramžiais slėnis buvo prijungtas prie Brikseno vyskupystės ir arimanai tapo nebereikalingi. Pasak legendos paskutiniuosius arimanus netoli Fedajos perėjos užpuolę ir sunaikinę truzaniečiai. Nors arimanams pasisekė užkurti signalinį laužą, tačiau slėnyje niekas jo nematė. Nuo tol kalnuose iki šiol kartais matoma "lum de morc" - mirties šviesa.

Legendų tyrinėtojas Karl Felix Wolff iš Pietų Tirolio tvirtina matęs ankstyvųjų viduramžių dokumentą, kuriame minimi anksčiau buvę arimanai, tačiau šis dokumentas yra dingęs, o daugiau jokių rašytinių šaltinių nėra.

Nuorodos
--------

1. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Agapornis** |
| --- |
| Raudonveidis agapornis (*Agapornis pullarius*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Papūginiai paukščiai  *( Psittaciformes)* |
| Šeima: | Papūginiai  *( Psittacidae)* |
| Gentis: | Agaporniai  *( Agapornis)* |

 |

**Agaporniai** (*Agapornis*) – papūginių (*Psittacidae*) šeimos paukščių gentis.

Išvaizda
--------

Tai nedidelės papūgėlės, kurių kūnas 16-17, sparnai – 10, o uodega – 5 cm ilgio; svoris – 40-60 g. Galva didelė. Vyraujanti plunksnų danga žalios spalvos, bet atskiros kūno dalys – antuodegis, krūtinė, galva, kaklas ir gurklys – rožinės, raudonos, mėlynos, geltonos ir kitokių spalvų. Snapas storas, labai riestas ir stiprus; žmogų gali stipriai sužeisti. Vienų rūšių snapas ryškiai raudonas, kitų – geltonas, šiaudų spalvos. Uodega trumpa ir suapvalinta. Kojos taip pat trumpos, bet gerai bėgioja ir laipioja medžiais. Apie akis ryškus baltas žiedas.

Paplitimas
----------

Paplitusios Afrikoje ir Madagaskare.

Gyvenimo būdas
--------------

Apsigyvena tropiniuose ir subtropiniuose miškuose. Taip pat yra stepinių ir kalninių rūšių. Gyvena pulkais. Labai gerai ir vikriai skraido. Naktį praleidžia medžiuose. Kartais pešasi su kitais pulkais, atlėkusiais į jau užimtus medžius.

Raudonskruostė papūga įsimylėjėlė
Lizdą krauna medžių uoksuose, kuriuose iškloja tik dugną. Lizdui naudoja žoles, įvairių medžių šakeles ir žievės gabaliukus. Vienos rūšys statybinę medžiagą parsineša snapu, kitos pasikišusios po sparnų ar po krūtinės plunksnomis. Dėtyje 4-8 kiaušiniai. Peri patelė. Jaunikliai išsrita po 3-3,5 savaičių, po 42-56 dienų jie lizdą palieka, tačiau tėvai ir toliau jais rūpinasi bei maitina. 

Šios papūgos sudaro labai glaudžias poras. Patinas ir patelė daug laiko praleidžia kartu ir dažnai valo vienas kitam plunksnas.

Rūšys
-----

Gentyje yra 6-9 rūšys:

* *Agapornis personata*
* *Agapornis swinderniana*
* Fišerio agapornis (*Agapornis fischeri*)
* Juodaskruostis agapornis (*Agapornis nigrigenis*)
* Juodasparnis agapornis (*Agapornis taranta*)
* Pilkagalvis agapornis (*Agapornis canus*)
* Raudonveidis agapornis (*Agapornis pullarius*)
* Rausvagalvis agapornis (*Agapornis lilianae*)
* Rausvaveidis agapornis (*Agapornis roseicollis*)

* Fišerio agapornis (Agapornis fischeri)Fišerio agapornis (*Agapornis fischeri*)
* Agapornis personata*Agapornis personata*
* Rausvaveidis agapornis (Agapornis roseicollis)Rausvaveidis agapornis (*Agapornis roseicollis*)
* Agapornis swinderniana*Agapornis swinderniana*

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Agaporniai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

*Agamemnono pasiuntiniai pas Achilą*, 1801 m. Nacionalinė dailės mokykla, Paryžius, Prancūzija.
**Agamemnono pasiuntiniai pas Achilą** (pranc. *Achille recevant les envoyés d'Agamemnon*) – Žano Ogiusto Dominiko Engro aliejinės tapybos darbas, nutapytas 1801 m. Paveikslo matmenys: 110 × 155 cm. Skirtas prestižinėms *Prix de Rome* (Romos prizo) varžyboms. Eksponuojamas Nacionalinėje dailės mokykloje (*École nationale supérieure des beaux-arts*), Paryžiuje.

Istorija
--------

Achilas ir Patroklas, detalė
Paveikslas vaizduoja epizodą iš Senovės graikų poeto Homero poemos „Iliada", kuriame karvedys Achilas atsisako klausyti Mikėnų karaliaus Agamemnono pasiuntinių, prašančių jį sugrįžti į Trojos karą.

Šiuo paveikslu Ž. O. D. Engras demonstravo savo meistriškumą atvaizduoti žmogaus figūras klasikinės istorijos paveikslų siužetuose. Pasiuntinių būryje stovintis Itakės valdovas Odisėjas, vaizduojamas apsisiautęs raudonu apsiaustu, buvo paveikslo temai nukopijuotas nuo pseudo – Fidijo skulptūros.

Paveikslas yra neoklasicistinio stiliaus ir priklauso prancūzų klasicistinio tapytojo Žako Lui Davido mokyklai, kurio studiją Ž. O. D. Engras lankė. Taip pat didelės įtakos turėjo John Flaxman kūryba, kurio darbai buvo demonstruoti Pirmojoje Paryžiaus parodoje. Už šį kūrinį varžybose tapytojas laimėjo antrąją vietą ir gavo stipendiją studijuoti Romoje *Vila Medici*, garsiausioje prancūzų meno mokykloje Italijoje. Pirmąją varžybų vietą laimėjo būsimasis prancūzų istorinio žanro tapytojas bei litografas Žiulis Antuanas Votieras (*Jules Antoine Vauthier*, 1774–1832).

Bibliografija
-------------

* Daniel Ternois, *Ingres*, Paris, Fernand Nathan, 1980 (ISBN 2-09-284-557-8)
| ***Naftos magnatės*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Les Pétroleuses |
| Kilmės šalis |  Jungtinė Karalystė Prancūzija Italija Ispanija |
| Režisierius | Paul Thomas Anderson |
| Scenaristas (-ai) | Christian-Jaque |
| Vaidina | Brigitte Bardot  Claudia Cardinale  Michael J. Pollard |
| Metai | 1971 |
| Žanras | vesternas, komedija |
| Trukmė | 94 min. |
| Kalba | prancūzų |
| **IMDb įrašas** |

**Naftos magnatės** (pranc.  *Les Pétroleuses*) – 1971 m. sukurtas komiškas vesternas, kuriame vaidina Brigitte Bardot ir Claudia Cardinale.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Brigitte Bardot – Luiza
* Claudia Cardinale – Mari Sarazin
* Michael J. Pollard – šerifas
* Patty Shepard
* Emma Cohen
* Teresa Gimpera
* Valery Inkijnoff
* Micheline Presle

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Nedideliame Teksaso miestelyje įtakinga moteris Mari Sarazin nori įsigyti rančą, tačiau sužino, kad ją aplenkė buvusio nusikaltėlio Prancūzų Karaliaus duktė Luiza su seserimis. Kadangi rančos teritorijoje galimai yra naftos, Mari stengiasi visomis priemonėmis išvaryti naujakures, tačiau Luiza, nevengianti naudoti tėvo metodų, neketina nusileisti. Tarp dviejų moterų užverda inirtinga kova, į kurią įtraukiamas visas miestelis. Galiausiai jos abi atsiduria kalėjime, kur nusprendžia pamiršti nesutarimus ir susivienyti kovoje su joms iššūkį metusiais miestelio vyrais...
|  |
| --- |
|  |
| „Agamemnono kaukė" Nacionalinis Atėnų archeologijos muziejus (17×25 cm, 168,5 g, auksas) |
|  |

 „Kapų apskritimas A" senovinėje Mikėnų citadelėje
**Agamemnono kaukė** – XVI a. pr. m. e. datuojama auksinė Sen. Graikijos bronzos amžiaus kaukė, rasta 1876 m. Mikėnuose.

Istorija
--------

Auksinę pomirtinę kaukę 1876 m. Mikėnų citadelėje rado vokiečių archeologas Heinrichas Šlymanas. Po sėkmingų Trojos kasinėjimų 1871−1873 m. H. Šlymanas ėmėsi ieškoti „Iliados" herojaus, Mikėnų karaliaus Agamemnono kapo remdamasis II a. pr. m. e. keliautojo Pauzanijo paminėjimu. 1874 m. Vėlyvojo bronzos amžiaus citadelės liekanose jis rado senovinių liekanų. Po dvejų metų jis pradėjo išsamius kasinėjimus veikdamas Graikijos archeologijos draugijos, kuriai priklausė ieškojimų teisės, vardu. Jo darbus prižiūrėjo archeologas Panagiotis Starnatakis, kuris ne kartą kaltino H. Šlymaną sunaikinant senovės artefaktus vardan homerinių laikų objektų. Per 1876 m. rugpjūčio−gruodžio mėn. vykdytus kasinėjimus H. Šlymano darbininkai greitai surado stelą, žymėjusią kapinyno vietą beveik prie citadelės vartų. Po to buvo atkasti pirmieji penki šachtiniai kapai. Kapai buvo apjuosti apskritimine siena ir vieta pavadinta „Kapų apskritimu A". 

1876 m. lapkričio pabaigoje H. Šlymanas atrado penkias pomirtines auksines palaidotųjų kaukes. Jis išsiuntė Graikijos karaliui telegramą: *„Su dideliu džiaugsmu aš pranešu, Jūsų Prakilnybe, kad radau kapus, tradiciškai Pauzanijo paminėtus esant Agamemnono, Kasandros, Eurimedono ir jų bendražygių, nužudytų puotos metu Klitemnestros ir jos meilužio Egisto".* Vėlesni tyrimai parodė, kad kaukės yra iš XVI a. pr. m. e. t. y. ankstesnės už spėjamo Trojos karo laikus apie 300 metų. Viena iš jų buvo trimatė ir pasižymėjo aukštu atlikimo detalumu. Ši kaukė buvo praminta „Agamemnono kauke". Ji pasižymėjo aiškiais stilistiniais skirtumais lyginant su kitomis kaukėmis ir H. Šlymanas buvo kaltintas falsifikato padirbimu.

„Agamemnono kaukė" tikriausiai išties buvo skirta senovės Mikėnų karaliui ar svarbiam karo vadui. 1951−1952 m. netoli už citadelės sienų buvo atrastas antras kapinynas, kuris pavadintas „Kapų apskritimu B". „Agamemnono kaukė" buvo pagaminta iš vientiso aukso lakšto nuspaudžiant jį ant medinės formos. Po to kaukės detalės buvo paryškintos aštriu įrankiu. Šalia kaukės ausų yra skylutės, per kurias buvo peverta virvutė, kad kaukė laikytųsi vietoje ant mirusiojo veido.

Taip pat skaitykite
-------------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Agamemnono kaukė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Artemisiono bronza
* Delfų važnyčiotojas
* Peonijo Nikė

Šaltiniai
---------

* *Archaeology*, T. 52, Nr. 4, 1999 m. liepa-rugpjūtis, Spencer P.M. Harrington
* Graikijos kultūros ministerijos informacija Archyvuota kopija 2020-01-20 iš Wayback Machine projekto.
| **Masahisa Fukase  深瀬 昌久** |
| --- |
| Gimė | 1934 m. vasario 25 d.Hokaidas, Japonija |
| Mirė | 2012 m. birželio 9 d. (78 metai) |
|  |
| Veikla | fotografas |
|  |
|  **Vikiteka** | Masahisa Fukase |

**Masahisa Fukase** (jap. 深瀬 昌久 = *Fukase Masahisa*, (1934 m. vasario 25 d. – 2012 m. birželio 9 d.) – japonų fotografas.

Biografija ir kūryba
--------------------

Gimė Hokaide, fotografų šeimoje. Nuo vaikystės padėdavo atlikti įvairius darbus tėvų turėtoje fotografijos studijoje. Studijavo fotografiją universitete ir po studijų liko gyventi Tokijuje. Pirma išpopuliarėjusi nuotraukų serija buvo iš kiaulių skerdyklos. Vėliau fotografijose vaizdavo jausmus ir tarpusavio santykius su savo žmona Yoko, įskaitant ir skyrybų laikotarpį 1975 m. Vėliau, apimtas slogios nuotaikos, išleido darbų serija *Krankliai*, kurią sudarė kontrastingos juodai baltos kranklių nuotraukos. Vienos iš paskutinių pasirodžiusių fotografijų buvo ilgametė tėvo nuotraukų serija ir asmeniniai portretai. 1992 m. pargriuvęs ir susitrenkęs galvą, Fukase pateko į komos būseną, kurioje išbuvo iki pat mirties 2012 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lynne Warren. *Encyclopedia of Twentieth-century Photography, Volume 1*. CRC Press, 2006, p. 569-70

Nuorodos
--------

* Fukase nuotraukos Archyvuota kopija 2014-02-03 iš Wayback Machine projekto.
| Laukesa, Avilė, Nikajus |
| --- |
| Laukesa Latvijoje Laukesa Latvijoje |
| **Ilgis** | 62/29 km |
| **Baseino plotas** | 707 km² |
| **Vidutinis debitas** | 1,85 m³/s |
| **Ištakos** | Avilys |
| **Žiotys** | Dauguva |
| **Šalys** | Lietuva, Latvija |

**Laukesa** (latv. *Laucesa*) – upė Lietuvoje (Zarasų rajone) ir Latvijoje (Aukštutinės Dauguvos savivaldybėje); Dauguvos kairysis intakas. Išteka iš Avilio ežero **Avilės** pavadinimu, teka į rytus ir įteka į Auslo ežerą. Iš jo išteka **Nikajaus** pavadinimu. Pradžioje teka pelkėtomis vietovėmis į pietus, paskiau teka į šiaurės rytus ir įteka į Zaraso ežerą. Prateka pro Zarasaičio ežerą, nuo kurio toliau vadinama Laukesa. Tekėdama šiaurės rytų kryptimi upė prateka Griežtos, Laukeso ežerus, teka į rytus Lietuvos–Latvijos valstybės siena. Toliau vingiuoja (sudaro meandras) į šiaurės rytus Aukšžemės aukštuma per Latvijos teritoriją. Įteka į Dauguvą 266 km nuo jos žiočių Daugpilio pietiniame pakraštyje.

Didžiausi intakai: Kumpuolėja, Šunelės upelis, Kumpotė, Kruča (dešinieji).

Nikajus ties Štadviliais
Aukštupio vaga iki Svekanų (16 km nuo žiočių) sureguliuota. Vidutinis nuolydis Lietuvoje – 100 cm/km. plotis 6–8 m, kai kur iki 18–20 m, gylis 0,6–1,1 m. Vidutinis nuolydis 1,14 m/km. Srovės greitis 0,1–0,5 m/s. Vidutinis debitas ties Latvijos siena 2,06 m³/s.
Gyvenvietės prie upės: Zarasai, Smėlynė, Daugpilis.

Upėvardis *Laukesa* kildinamas iš žodžio *laukas* pirminės reikšmės „šviesi, balta vieta" (plg. liet. *laukas* „gyvūnas su balta dėme", sen. gr. λευκός „baltas", ide. *\*leu-*); taigi, pavadinimas *Laukesa*, matyt, reiškia „baltoji upė".

Šaltiniai
---------

1. ↑  su Avile ir Nikajumi
2. ↑  nuo Laukeso ežero
3. ↑  *Laukesa (upė)*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 490
4. ↑  Algirdas Rainys. *Laukesa*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 611 psl.
5. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 183

Nuorodos
--------

* *Lantz (niem.),* Lanca *lub* Grzywka*, lewy dopływ Dźwiny...*. Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich, T. V (Kutowa Wola — Malczyce). Warszawa, 1884, 79 psl. **(**lenk.**)**
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Marchantia** |
| --- |
| Paprastoji maršantija (*Marchantia polymorpha*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Domenas: | Eukariotai  *( Eukaryota)* |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Kerpsamanės  *( Marchantiophyta)* |
| Klasė: | Kerpsamanės  *( Marchantiopsida)* |
| Eilė: | *Marchantiales*  *( Marchantiales)* |
| Šeima: | Maršantijiniai  *( Marchantiaceae)* |
| Gentis: | Maršantija  *( Marchantia)* |

 |

**Maršantija** (*Marchantia*) – kerpsamanių gentis. Tai dichotomiškai šakotos plokštelės pavidalo gniužulinės kerpsamanės.

Sandara
-------

Gniužulą dengia epidermis. Viršuje jis su ventiliacijos angomis. Pro jas oras patenka į kameras, kuriose išsidėstę asimiliaciniai plaukeliai, vykdantys fotosintezę. Žemiau yra parenchiminis audinys, atliekantis kaupimo funkciją. Apatinis epidermis padengtas vienaląsčiais rizoidais ir daugialąsčiais žvyneliais.

Dauginimasis
------------

Maršantijos gali daugintis tiek lytiškai, tiek nelytiškai. Lytinio dauginimosi metu archegonės ir anteridžiai susidaro ant padėklų, iškilusių virš gniužulo. Nelytiškai daugintis gali gniužulo dalimis arba specialiais dariniais – gemaliniais pumpurais, kurie susidaro gemaliniuose krepšeliuose.

Rūšys
-----

* Paprastoji maršantija (*Marchantia polymorpha*)
* *Marchantia berteroana*
* *Marchantia chenopoda*
* *Marchantia domingenis*
* *Marchantia foliacia*
* *Marchantia inflexa*
* *Marchantia macropora*
* *Marchantia paleacea*
| **Zita Loseva** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1954 m. birželio 17 d. (68 metai)Lietuva Maironiai, Kelmės rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Sergėjus |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Kelmės rajono savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja |
| Partija | Lietuvos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Zita Loseva** (g. 1954 m. birželio 17 d. Maironiuose, Kelmės rajonas) – Lietuvos ir Kelmės rajono savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja.

Biografija
----------

1992 m. baigė Vilniaus universitetą, finansininkė-ekonomistė.

Šiaulių AVMI mokestinių prievolių departamento Mokesčių mokėtojų skyriaus Kelmės poskyrio vedėja.

Lietuvos socialdemokratų partijos Kelmės rajono skyriaus narė. Nuo 2011 m. Kelmės rajono savivaldybės tarybos narė.. 2011-2015 m. kadencijos metu buvo Kelmės rajono savivaldybės tarybos biudžeto ir investicijų komiteto narė. 2015 m. savivaldybių tarybų rinkimuose išrinkta dar kartą būti Kelmės savivaldybės tarybos nare .

Šaltiniai
---------

1. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-09-07 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑   Archyvuota kopija 2015-04-14 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑   Archyvuota kopija 2015-04-07 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| Laringitas |
|  
Endoskopinė gerklų paveiktų uždegimu dėl skrandžio rūgšties (lot. *laringitis gastrica*) nuotrauka |
| ICD-10 | J04.0, J37.0 |
| ICD-9 | 464.0-464.4, 476.0-476.1 |
| LigųDB | 27303 |

**Laringitas** (gr. larynx 'gerklos') – aštrus gerklų gleivinės, kurioje yra balso stygos, uždegimas. Būna ūminis ir lėtinis. Laringito priežastys gali būti įvairios - virusai ar bakterijos, įvairūs alergenai, balso stygų nuovargis, jų pertempimas, rūkymas.
Pagrindiniai simptomai yra viršutinių kvėpavimo takų infekcijos požymiai – karščiavimas, kosulys, sloga. būdingi balso sutrikimai arba lojantis balsas. Taip pat gali būti rijimo sutrikimų, kvėpavimo sutrikimų, skausminga ryklė, jos paraudimas, bendras nuovargis ir silpnumas. Balso sutrikimas paprastai trunka 7 – 10 dienų.

Kartais būna sunkūs priepuoliai: ligonis naktį ilgai kosti, dūsta, veidas pamėlynuoja.
Tradiciniai moteriški norvegių marškiniai
**Marškiniai** – užsegamas viršutinis medžiaginis drabužis. Istoriškai pradžioje marškiniai buvo dėvimi vyrų kaip apatiniai drabužiai. Vėliau marškiniai išplito kasdieninėje veikloje ir pradėti dėvėti ne tik vyrų, bet ir moterų.

Pačius seniausius pasaulyje marškinius yra atradęs anglų egiptologas William Matthew Flinders Petrie – lininiai marškiniai buvo rasti iš pirmos egiptiečių dinastijos netoli Tarkano, datuojami apie 3000 m. p. m. e.

Marškiniai būna įvairių tipų ir yra dėvimi įvairiomis progomis – laisvalaikiu, politikoje, šventėmis, kartu su įvairiomis uniformomis, įvairiose sporto šakose (pvz. tenise polo marškinėliai) ir pan.

Laisvalaikio tipo marškiniai būna be susegimų ir sagų, vadinami marškinėliais.

Tradiciniai lietuvių marškiniai
-------------------------------

Vyriški darbiniai lietuvių marškiniai
Moterų marškiniai visose Lietuvos etninėse srityse būdavo siuvami tik iš balto lininio audeklo, XIX a. II pusėje – ir iš medvilnės. Būdavo ilgomis rankovėmis, stačia arba atlenkiama apykakle, dažniausiai paprasčiausio tunikinės formos kirpimo, rečiau – kitokio kirpimo. Viršutinė dalis siuvama iš plonesnės, apatinė – iš šiurkštesnės medžiagos.
Marškiniai buvo žemiau kelių. Rankovėms audžiamas siauresnis, kaip tik rankovės pločio audinys. Išeiginių marškinių apykaklėms, antims, rankogaliams skirtas plonesnis audinys netgi buvo ne namų darbo, o perkamas. Marškinius moterys siuvo pačios rankomis. Viršutinius drabužius, ypač vyrams siūdavo keliaujantys siuvėjai.

XX a. pradžioje šie marškiniai virsta apatiniais. XIX a. pabaigoje sutrumpėja rankovės, pagilėja iškirptė, po I pasaulinio karo atsiranda marškinių be rankovių.

Vyriški marškiniai buvo siuvami iš tokių pat medžiagų, kaip ir moterų. Marškiniai neilgi – sulig nuleistos rankos riešu arba plaštaka. Nešiojami dvejopai: išleisti ant kelnių ir sukišti į vidų. Palaidi marškiniai būdavo sujuosiami austine ar pintine juosta. Pirmasis nešiojimo būdas būdingas aukštaičiams (slavų kultūros įtaka, tada jie buvo ir šiek tiek ilgesni), antrasis – žemaičiams. Pastarasis nešiojimo būdas vėliau, pradedant XX a. II dešimtmečiu, išplito visoje Lietuvos teritorijoje. Ant kelnių išleistais marškiniais kartais dėvima tik karštomis šienapjūtės ir rugiapjūtės dienomis. Senieji vyrų marškiniai nebuvo puošiami.

Vyrų marškinių puošyba plinta tik XIX a. II pusėje, kai sermėgas išstumia surdutai, o vėliau ir klasikinio kostiumo švarkai, atidengę marškinių krūtinę. Vyriškus marškinius puošė tais pačiais būdais, kaip ir moteriškus, tik mažiau, kukliau.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Šidiškienė I. 1997, *Lietuvos etnologija* (II) // Tautiniai drabužiai lietuvių kultūroje


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Marškiniai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Zita Čepaitė** |
| --- |
| Gimė | 1957 m. spalio 9 d. (65 metai)Kasbarynai, Tauragės rajonas |
|  |
| Veikla | filologė, žurnalistė, rašytoja |
| Partija | Darbo partija |
|  |
| Alma mater | 1984 m. Vilniaus universitetas |

**Zita Čepaitė** (g. 1957 m. spalio 9 d. Kasbarynuose, Tauragės rajonas) – Lietuvos filologė, žurnalistė, rašytoja.

Biografija
----------

Mokėsi Lomių mokykloje, baigė Tauragės 1-ąją vidurinę mokyklą. 1984 m. Vilniaus universiteto Filologijos fakultete baigė lietuvių kalbos ir literatūros specialybę.

1985–1990 m. Vilniaus aukštesniosios kultūros mokyklos lietuvių literatūros dėstytoja. 1989–1990 m. savaitraščio „Atgimimas" priedo jaunimui „Aušrinė" redaktorė. 1991–1993 m. savaitraščio „Atgimimas", 1993–1994 m. Čikagoje (JAV) leidžiamo mėnraščio „Akiračiai" bendradarbė. 1994–2002 m. dirbo Lietuvos televizijoje, nuo 1996 m. kultūros laidų „Ženklai", „Kultūros spąstai", „Menų faktūra" redaktorė ir vedėja.

2004 m. Darbo partijos sąraše nesėkmingai kandidatavo LR Seimo rinkimuose. Iki 2006 m. kultūros ministro Vladimiro Prudnikovo patarėja. Nuo 2006 m. gyvena Londone. 2007–2011 m. Jungtinės Karalystės lietuviams leidžiamo savaitraščio „Infozona" redaktorė. Rašo straipsnius bei apžvalgas leidiniams Lietuvoje – dienraščiui „Lietuvos rytas", žurnalui „Kultūros barai". Nuo 2011 m. turi savo skiltį internetiniame puslapyje *Anglija.lt*. Nuo 2012 m. Jungtinės Karalystės lietuvių bendruomenės pirmininkė. Propaguoja feminizmo idėjas.

Kūryba
------

Parašė novelių, apysaką, romanų. 1997 m. parašė scenarijų televizijos filmui „Pasaulio pabaiga repo stiliumi", 1999 m. – scenarijų dokumentiniam filmui „Nepriklausomybės dešimtmetis: kultūra ir visuomenė", 2000 m. – scenarijų dokumentiniam filmui „Lit-express" apie traukinį, kuriuo per Europą keliavo per 100 rašytojų.

Bibliografija
-------------

* Atšvaitas: novelės (Pirmoji knyga). – Vilnius: Vaga, 1986. – 157 p.
* Sekmą skausmą: apysaka. – Vilnius: Vaga, 1990. – 290 p. – ISBN 5-415-00514-5
* Paulinos kelionė: romanas. – Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 1996. – 229 p. – ISBN 9986-39-011-7
* Moters istorija: romanas. – Vilnius: Tyto alba, 2003. – 336 p. – ISBN 9986-16-284-X
* Neapšviestas kelio ruožas: dokumentinė proza. – Vilnius: Tyto alba, 2005. – 296 p. – ISBN 9986-16-442-7
* Britanijos lietuviai: vakar ir šiandien. – Londonas: Jungtinės Karalystės lietuvių sąjunga, 2007. – 20 p.: iliustr.
* Mano rožė. Tavo rožė: apsakymai. – Vilnius: Tyto alba, 2007. – 167 p. – ISBN 978-9986-16-539-2
* Emigrantės dienoraštis: esė. – Vilnius: Alma littera, 2011. – 301 p. – ISBN 978-609-01-0142-1
* Londono vėjas: romanas. – Vilnius: Alma littera, 2013. – 299 p. – ISBN 978-609-01-1247-2

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 89 psl.
2. ↑
3. ↑
4. ↑  Rašytoja godumo dėmes tikisi nuplauti naujoje partijoje, 2006-06-26 Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto.
5. ↑  Domas Šniukas. *Zita Čepaitė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 303 psl.
| **Laris Kingas** |
| --- |
|  |
| L. Kingas 2017 m. |
| Gimė | 1933 m. lapkričio 19 d.Jungtinės Amerikos Valstijos Bruklinas, Niujorkas |
| Mirė | 2021 m. sausio 23 d. (87 metai)Jungtinės Amerikos Valstijos Los Andželas, Kalifornija |
|  |
| Veikla | laidų vedėjas |
| Sritis | žiniasklaida |
|  |
| Žinomas (-a) už | „Larry King Live",„Larry King Now" |
|  |
|  **Vikiteka** | Larry King |

**Laris Kingas** (*Larry King*, tikras vardas *Lawrence Harvey Zeiger*; 1933 m. lapkričio 19 d. – 2021 m. sausio 23 d.) – amerikiečių radijo ir televizijos žurnalistas. 

L. Kingas pagarsėjo 1985–2010 m. tiesioginiame eteryje vesta pokalbių laida „Larry King Live". 2012 m. pradėjo vesti „Larry King Now" internetinėje svetainėje „Hulu" ir kanale „RT America". Per savo karjerą jis pravedė tūkstančius interviu su garsiausiais politikais, sportininkais, artistais ir kitomis įžymybėmis. Laimėjo Emmy, du kartus – Peabody, 10 kartų – CableACE apdovanojimus. 

Gyveno Beverli Hilse, Kalifornijoje.

Biografija
----------

L. Kingas gimė žydų imigrantų iš Rytų Europos šeimoje. Motina buvo drabužių pardavėja Jennie (Gitlitz), kilusi iš Vilniaus, tėvas – restorano savininkas, gamyklos darbininkas, gimęs Kolomyjoje, dab. Ukrainoje. L. Kingas mokėsi Bruklino *Lafayette* vidurinėje mokykloje. Anksti mirus tėvui, jis po mokyklos nestojo į koledžą, bet ėjo į darbą, kad padėtų motinai, auginusiai du sūnus.

CBS komentatoriaus James Sermons patarimu, 1957 m. išvyko į Majamį, kur pradėjo savo karjerą radijo WAHR eteryje. Ted Turner pasiūlymu, perėjo dirbti į žinių kanalą CNN, kai jis dar tik kūrėsi.

Aštuonis kartus vedęs, susilaukė keturių vaikų nuo trijų žmonų. 1997 m. vedė aktorę Shawn Southwick.

Žurnalistas mirė 2021 m. sausio 23 d. nuo COVID-19 paūmėjimų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Larry King: US talk show host dies weeks after testing positive for COVID-19". *Sky News* (anglų). Nuoroda tikrinta 2021-01-23.
2. ↑  Larry King, veteran broadcaster and TV personality, has died at age 87. *today.com*. Nuoroda tikrinta 2021-01-23.

Nuorodos
--------

* L. Kingo biografija (*britannica.com*)
* imdb.com: L. Kingas
| **Zita Subačienė** |
| --- |
| Gimė | 1942 m. gegužės 5 d.Šakiuose |
|  |
| Veikla | Lietuvos geografijos mokytoja, kraštotyrininkė, muziejininkė |
|  |
| Alma mater | Vilniaus Universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| 1998 m. Mikelio prizas |

**Zita Subačienė-Jurgilaitė** (g. 1942 m. Šakiuose) – Lietuvos geografijos mokytoja, kraštotyrininkė, muziejininkė.

Biografija
----------

1969 m. baigė Vilniaus Universitetą]]. Nuo 1978 m. Šiaulių 10-osios, 18-osios mokyklų geografijos mokytoja. Vadovavo kraštotyrininkų būreliams, organizavo kraštotyros ekspedicijas. Kūrė Šiaulių 18-osios vidurinės mokyklos muziejų, rašė metraštį. 1995-1998 m. vadovavo Šiaulių miesto jaunųjų ekologų klubui „Terra". Šiaulių miesto ir respublikinėje spaudoje aprašė ekspedicijas, keliones. Jos darbas apie Pabalių Šaukėnų gatvę Lietuvos istorijos draugijos rengtame istorijos darbų konkurse „Mūsų praeitis" apdovanotas diplomu ir paskatinamąja premija. Rankraščiais paliko apie dešimt kraštotyros darbų, visus saugo Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka. 1999 m. persikėlė gyventi į Šakius.

Bibliografija
-------------

* Nuo Saulės mūšio vietos iki Busikės, bendraautorė Lidija Joana Pranienė, 1996 m.
* Dubysos slėniais, 1998 m.
* Nova – zanavykų upė, 1998 m.
* Geografinis Šakių rajono žinynas, 1999 m.
* Mūsų istorijos: Šakių krašto kaimų praeitis, 1999 m.

Įvertinimas
-----------

* 1998 m. Mikelio prizas

Šaltiniai
---------

1. ↑   Zita Subačienė-Jurgilaitė. Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka
Koordinatės: 54°37′40″š. pl. 22°48′54″r. ilg.﻿ / ﻿54.6277°š. pl. 22.8151°r. ilg.﻿ / 54.6277; 22.8151


|  |
| --- |
| **Virbalio pagrindinė mokykla** |
| Virbalio pagrindinė mokykla herbas |
|  |
| **Adresas** | Vilniaus g. 17, Virbalis |
| **Direktorius(-ė)** | {{{direktorė}}} |
| **Mokinių skaičius** | 267 (2012 m.) |
| **Įkūrimo data** | 1646 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 35 |

**Vilkaviškio rajono Virbalio pagrindinė mokykla** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Virbalyje (Vilkaviškio raj.), Vilniaus g. 17, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 290485480. Steigėjas Vilkaviškio rajono savivaldybės taryba.

Filialas – Vilkaviškio rajono Virbalio pagrindinės mokyklos Šiaudiniškių skyrius.

Istorija
--------

1646 m. minima miestiečio Donelaičio namuose veikusi parapinė mokykla. 1674 m. domininkonai įsteigė šešių skyrių mokyklą. 1819–1870 m. veikė parapinė mokykla. 1861 m. Gedimino gatvėje įsteigta pirmoji valstybinė mokykla. 1880 m. pastatyta dviejų aukštų mūrinė mokykla. 1925 m. Dariaus ir Girėno gatvėje pastatyta nauja mokykla, iki 1937 m. joje buvo 4 skyriai. 1947 m. įkurta septynmetė mokykla. 1956 m. mokykla reorganizuota į aštuonmetę, 1957 m. į vidurinę. 1965 m. pastatytas 3 aukštų priestatas. 1979 m. duris atvėrė dar vienas priestatas. 2021 m. prijungta Pajevonio pagrindinė mokykla.

Direktoriai
-----------

* Nijolė Liaudinskienė
* Donatas Dambrauskas
* Paulius Dausinas

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
| Zitiečių rūmai |
| --- |
|  |
| Zitiečių rūmų pastatas |
| 

Zitiečių rūmaiZitiečių rūmai

54°53′56″š. pl. 23°53′44″r. ilg.﻿ / ﻿54.898915°š. pl. 23.895454°r. ilg.﻿ / 54.898915; 23.895454﻿ (Zitiečių rūmai)Koordinatės: 54°53′56″š. pl. 23°53′44″r. ilg.﻿ / ﻿54.898915°š. pl. 23.895454°r. ilg.﻿ / 54.898915; 23.895454﻿ (Zitiečių rūmai) |
|  |
| Vieta | Kaunas, Gimnazijos g. 7 |
| Statusas | aukštoji mokykla |
| Architektas | Feliksas Vizbaras |
| Statybų pabaiga | 1925 m. |

**Zitiečių rūmai** – rūmai Kauno senamiestyje, Gimnazijos g. 7. Pastatų komplekse įsikūręs Vytauto Didžiojo universiteto Katalikų teologijos fakultetas.

Istorija
--------

1906 m. Kaune, kunigų P. Dogelio ir J. Jarašūno iniciatyva, buvo įkurta labdaringa Zitiečių draugija. 1922 m. Kauno zitietės įsigijo sklypą prie Seimo (dab. Gimnazijos) gatvės. 1923 m. draugija įsteigė specialų fondą, turėjusį surinkti lėšų naujiems rūmams pastatyti. 1923 m. lapkričio mėn. patvirtintas architekto Felikso Vizbaro parengtas projektas.1924 m. sklypas išplėstas.

Zitiečių rūmai Kauno senamiestyje
Keturių aukštų rūmai pastatyti 1925 m. Rūmuose per antrą ir trečią aukštus buvo įrengta salė, kambariai artistams, choro patalpa. Salė naudota susirinkimams, šokiams, teatro vaidinimams, kino filmų demonstravimui. Visi darbai kainavo 400 000 litų.

1940 m. Zitiečių draugijos turtas nacionalizuotas. 1950 m. rūmai priklausė Kauno miesto butų ūkio valdybai ir Pirčių-skalbyklų trestui. Teritorija aptverta plytų, betono ir lentų tvoromis. XX a. 7 dešimtmetyje rūmuose įkurtas Ekonomikos technikumas, veikęs čia iki 1990 m. Name prie gatvės iki 1998 m. veikė šarvojimo salės. 1991 m. gruodžio mėn. rūmų pastatai atiduoti Kauno arkivyskupijos kurijai, kuri juos 99-iems metams išnuomojo Vytauto Didžiojo universitetui.

Rūmai
-----

Zitiečių rūmus 1923 m. suprojektavo architektas Feliksas Vizbaras. Vyrauja klasicizmo ir baroko motyvų stilizacija. Rūmų tūris asimetriškas. Vakarų pusės rizalite įrengtas vestibiulis, paradiniai laiptai, antro aukšto fojė, iš kurios patenkama į didžiąją salę. Rūmų pirmajame aukšte po sale įrengta valgykla. Pagrindinis įėjimas į rūmus iš vakarų pusės.

### Restauracija

1998–2001 m. Zitiečių rūmai restauruoti. Rūmai ir buvusi skalbykla sujungti nauju intarpu, jame buvo įrengta amfiteatrinė auditorija. Naująją dalį projektavo architektė Rimantė Gudienė. Visus rūmų ir namo restauravimo darbus projektavo ir prižiūrėjo architektė Liuda Perevičienė.

2000 m. vasarą salės plano struktūra rekonstruota pagal F. Vizbaro brėžinius. Rūmuose atkurti salės sienų ir lubų lipdiniai. Restauruota Zitiečių rūmų pagrindinė salė tapo VDU Teologijos fakulteto Didžiąja aula. Zitiečių rūmų restauravimas vertinamas kaip vienas geriausių įgyvendintų paveldo tvarkymo darbų Kaune.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Zitiečių rūmai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑   Archyvuota kopija 2009-02-28 iš Wayback Machine projekto.
| ***Lūpdažis*** |
| --- |
|  |
|  |
| Kilmės šalis |  Italija Prancūzija |
| Režisierius | Damiano Damiani |
| Scenaristas (-ai) | Damiano DamianiCesare Zavattini |
| Metai | 1960 |
| Žanras | noir |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Lūpdažis** (it. *Il rossetto*) – debiutinis vaidybinis režisieriaus Damiano Damiani filmas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Pierre Brice – Džinas
* Giorgia Moll – Lorela
* Pietro Germi – komisaras Fioresis
* Bella Darvi – Nora
* Laura Vivaldi – Silvana
* Erna Schurer – Čincija

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Keturiolikmetė Silvana, gyvenanti kartu su motina, įsimyli gretimame name gyvenantį gražuolį Džiną, tačiau šis į jauną merginą nekreipia dėmesio. Tuo metu name randama nužudyta prostitutė ir Silvana, norėdama sulaukti dėmesio, pareiškia mačiusi, kad matė iš jo išeinantį Džiną. Vyras, kuris rengiasi vedyboms su Lorela, nors, šios artimųjų nuomone, neatitinka visuomenės padėties, netikėtai pradeda rodyti savo dėmesį ir Silvanai. Policija suima įtariamąjį, tačiau atsiranda vis daugiau motyvų nusikaltimą įvykdyti tiek, Džinui, tiek Lorelai...

Filmas sukurtas taip, kad pagrindiniu akcentu yra ne nusikaltimas, kuris nėra rodomas, bet žmonių tarpusavio santykiai, dviveidiškumas ir asmeninės naudos siekimas.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

R – S – HTiolis su sulfihidrilo (mėlyna) grupe.
**Tiolis** – organinis junginys, turintis **sulfidrilo** (–C–SH ar R–SH) grupę (kur R yra alkilas arba alkilinės grupės anglies atomas). Tioliai yra analogiški alkoholiams (siera užima deguonies vietą alkoholyje hidroksilo grupėje).

Dauguma tiolių turi stiprų, panašų į česnakų ar supuvusių kiaušinių kvapą. Jie taip pat yra dedami į gamtines dujas, kad būtų lengviau jas aptikti (kadangi gamtinės dujos neturi kvapo).

Struktūra ir ryšiai
-------------------

Tioliai ir alkoholiai turi panašią sandarą. Ilgis tarp atomų jungtyje C-S yra 180 pikometrų. Tai yra apie 40 pikometrų daugiau nei jungtyje C-O, nes sieros atomas yra didesnis nei deguonies. Jungtis C-S-H sudaro maždaug 90° laipsnių kampą. Kietoje ir skystoje būsenoje tioliai yra labai nepatvarūs, labiausiai jį veikia Van der Valso jėga tarp dviejų dvivalenčių sieros atomų.

CH3-S-HSusidaręs metantiolis po vandenilio sulfido ir metanolio reakcijos.

Gavimas
-------

Tioliai gaunami reaguojant vandenilio sulfido dujoms ir alkoholiams dažnai esant rūgštiniam katalizatoriui arba apšvietus UV spinduliais:

{\displaystyle CH\_{3}OH+H\_{2}S\longrightarrow CH\_{3}SH+H\_{2}O}

Esant metanolio pertekliui vyks antra reakcija:

{\displaystyle CH\_{3}SH+CH\_{3}OH\longrightarrow (CH\_{3})\_{2}S+H\_{2}O}
| ***Pašėlęs vakarėlis*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | The Wild Party |
| Kilmės šalis |  JAV |
| Režisierius | James Ivory |
| Scenaristas (-ai) | Walter MarksJosephn Moncure March |
| Vaidina | James Coco  Raquel Welch  Perry King  Tiffany Bolling |
| Metai | 1975 |
| Žanras | drama, komedija |
| Trukmė | 95/108 min. |
| Kalba | anglų |
| Biudžetas | 0,9 mln. dolerių |
| **IMDb įrašas** |

**Pašėlęs vakarėlis** (angl.  *The Wild Party*) – 1975 m. JAV sukurtas filmas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* James Coco – Žolis Grimas
* Raquel Welch – Kvinė
* Perry King – Deilas Svordas
* Tiffany Bolling – Keitė
* Royal Dano – Teksas
* David Dukes – Džeimsas

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Kažkada Grimas buvo populiarus nebyliojo kino aktorius, tačiau dabar įsigalėjęs garsinis kinas, jo žvaigždė užgesusi ir jis nuobodžiai leidžia dienas kartu su žmona Kvine. Desperatiškai mėgindamas susigrąžinti buvusią šlovę, jis pats finansuoja savo naujojo filmo kūrimą. Į premjerą savo namuose jis sukviečia svarbiausių kino kompanijų prodiuserius, tikėdamasis, kad juosta juos sudomins ir šie imsis ją platinti. 

Vakarėlis įsisiūbuoja, Grimas, nesudominęs prodiuserių, vis daugiau geria ir tampa irzlus bei priekabus. Negana to, jaunas aktorius Deilas ima aktyviai rodyti dėmesį Kvinei ir tai galiausiai išveda Grimą iš pusiausvyros. Vakarėlis baigiasi žmogžudyste...
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Tinvaldo prezidentas** (angl. *President of Tynwald*) – Tinvaldo (Meno salos parlamentas) posėdžiuose pirmininkaujantis pareigūnas. Dabar jį renka Tinvaldo nariai iš savo tarpo. Pirmas išrinktasis prezidentas buvo *Charles Kerruish*. Jis buvo išrinktas 1990 m. pareigas ėjo iki pasitraukimo 2000 m.

Prezidentas pagal pareigas lieka nešališkas, bet balsuojant Įstatymo Leidžiamojoje Taryboje (aukštesnieji Tinvaldo rūmai) ir balsams už ir prieš pasiskirsčius po lygiai, savo balsu nulemia balsavimo baigtį.

Prezidentas skelbia posėdžių darbotvarkę, yra atsakingas už Tinvaldo Rūmų procedūrų priežiūrą ir jų reglamento interpretavimą. Šios pareigos yra panašios į Raktų Rūmų spikerio pareigas.

Istorija
--------

Iki 1990 m. Tinvaldo pareigas pagal užimamą postą (*ex officio*) automatiškai užimdavo Meno salos gubernatorius.

Dabar šias pareigas einantis asmuo iškart būna ir Tinvaldo prezidentas, ir Meno salos Įstatymų Leidžiamosios Tarybos prezidentas. Vieną Tinvaldo posėdį per metus, per nacionalinę šventę Tinvaldo dieną, tradiciškai veda Meno salos gubernatorius.

Tinvaldo prezidentai
--------------------

* Iki 1990 m. – Meno salos gubernatorius;
* 1990–2000 m. – *Charles Kerruish*
* 2000–2011 m. – *Noel Quayle Cringle*
* 2011-2016 m. – *Clare Christian'*
* 2016-2021 m. - *Stephen Rodan*
* nuo 2021 m. - *Laurence Skelly*

Tinvaldo prezidento pavaduotojai
--------------------------------

Tinvaldo prezidento pavaduotojais (angl. *deputy presidents of Tynwald*) yra Raktų Rūmų spikeriai (angl. *speaker of the House of Keys*).