recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Komačina
**Komačina** (it. *Isola Comacina*) – sala Italijoje, Lombardijos provincijoje, Komo ežere. Sala išsidėsčiusi priešais Osučio ir Sala Komačinos gyvenvietes. Sala yra atvira turistams. Iš Menadžio į salą plaukia laivai.

Komačinos salos dydis siekia kilometrą ir vidutiniškai 500 metrų plotį.

1919 m. sala, kaip dovana, buvo įteikta Belgijos karaliui Albertui I nuo Sala Komačinos mero. Taip vieneriems metams sala tapo Belgijos valdomu anklavu. 

1920 m. Komačina buvo grąžinta į Italijos valstybę su sąlyga, kad ten bus įsikūrusi dailininkų ir kitų menininkų kolonija.[1]

1902 m. italų astronomas Luigi Carnera atrado asteroidą, kurį pavadino Komačina.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Comacina, l'île aux artistes. — La Libre Belgique.

Literatūra
----------

* L. M. Belloni, *L'isola Comacina e la sua antica pieve*, ed. Cairoli, Como, 1966.
* L. M. Belloni, *L'Isola Comacina dal VI al IX secolo*, in ASL, 1963.

Koordinatės: 45°58′ š. pl. 9°10′ r. ilg.﻿ / ﻿45.967°š. pl. 9.167°r. ilg.﻿ / 45.967; 9.167
| Varnių herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 1997-03-03* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Varnių herbas** – vienas iš Varnių miesto ir seniūnijos (Telšių rajono savivaldybė) heraldikos atributų.

Aprašas
-------

Herbo raudoname lauke vaizduojamas sidabrinis šv. Jurgis ant tokios pat spalvos žirgo, smeigiantis auksine ietimi po žirgo kojomis šliaužiantį drakoną. Raitelio raudoname skyde - sidabrinis šventojo kryžius. Šv. Jurgio diržas, segė ir pentinas, žirgo pasagos, kamanų ir kitų odinių diržų metaliniai sutvirtinimai bei balno kilpa - auksiniai. Drakonas - žalias.

Istorija
--------

1635 m. Varniams suteikta Magdeburgo teisė, gautas miesto herbas, nustatyta pareigūnų rinkimo tvarka. Tada Žemaitijos vyskupas Jurgis Tiškevičius Varniams išrūpino herbą su šv. Jurgiu.

1997 m. kovo 3 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 1221. Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis.

Šaltiniai
---------

1. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| Ainų kalba アイヌ イタㇰ |
| Kalbama | Japonijoje, Hokaido saloje |
| Kalbančiųjų skaičius | ne daugiau kaip 100 |
| Vieta pagal kalbančiųjų skaičių | į šimtuką nepakliūna |
| Kilmė | izoliuota kalba |
| Oficialus statusas |
| Oficiali kalba | oficialaus statuso neturi |
| Kalbos kodai |
| ISO 639-1 | - |
| ISO 639-2 | ain |
| ISO 639-3 | ain |
| SIL | SIN |

**Ainų kalba** (savivardis: アイヌ・イタㇰ, *Aynu itak*, jap. アイヌ語) – to paties pavadinimo tautelės, gyvenančios Japonijos Hokaido saloje, kalba, vienintelė išlikusi ainų kalbų grupės kalba. Ainai yra senieji Japonijos gyventojai, gyvenę čia dar iki pasirodant japonams. Ainų kalba yra nykstanti – kalbančiųjų skaičius nedidelis ir nuolat mažėja. Hokaido saloje ne daugiau kaip 1000 žmonių kalba ainų kalba, kaip gimtąja. Pagal kitus duomenis, kalbančiųjų belikę apie 10-40. Nors Japonijoje yra apie 100 000 ainų kilmės žmonių, tačiau jie nekalba ainų kalba ir dažnai neigia savo kilmę, kadangi Japonijoje tradiciškai ainų tauta laikoma žemesnio išsivystymo lygio.

Kilmė
-----

Anksčiau ainų kalba vartota ir pietiniame Sachaline bei Kurilų salose. Nors ainų kalba turi panašumų su japonų kalba (žodynas, struktūra), tačiau laikoma izoliuota, su kitomis gyvomis kalbomis ryšių neturinčia, kalba. Morfologijos požiūriu kalba artimesnė aleutų – eskimų, Šiaurės Amerikos indėnų kalboms ir baskų kalbai[reikalingas šaltinis].

Raštas
------

Ainų kalba raštui vartoja modifikuotą katakanos abėcėlę arba lotynišką raštą. Istoriškai būdavo užrašoma ir kirilica.

Vartosena
---------

Kalba yra ant išnykimo ribos. Kalba dar vartojama Nibutanio gyvenvietėje Biratoryje. Ainų kalba Japonijoje leidžiamas vienintelis laikraštis *Ainu Times*.

Vis dėlto pastaruoju metu yra judėjimas, kuriuo siekiama atgaivinti kalbą. Judėjimo entuziastų daugiausia Hokaide, tačiau yra ir kitur, auga besimokančiųjų ainų kalbą skaičius; vienas garsiausių - ainų tautosakininkas ir buvęs Japonijos parlamento narys, pats šia kalba kaip gimtąja kalbėjęs Shigeru Kayano,. Hokaido ainų bendrija yra pagrindinė, palaikanti ainų kultūros sklaidą Hokaide.

Vis dėlto ainai nėra pripažinti čiabuviais Japonijos vyriausybės, o tai yra rimta kliūtis sėkmingai atgaivinti ainų kalbos vartojimą.

Fonologija
----------

Kalboje yra 5 balsiai ir 11 priebalsių.

Nuorodos
--------

* ain Duomenys apie kodu „ain" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*
* ain MultiTree kalbos kodo „ain" informacija (angl. *MultiTree: A Digital Library of Language Relationships: Information by code: „ain"*)
| **Rumex maritimus** |
| --- |
| Šlaitinė rūgštynė (*Rumex maritimus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Šeima: | Rūgtiniai  *( Polygonaceae)* |
| Gentis: | Rūgštynė  *( Rumex)* |
| Rūšis: | Šlaitinė rūgštynė  *( Rumex maritimus)* |

 |

**Šlaitinė rūgštynė** (*Rumex maritimus*) – rūgtinių (*Polygonaceae*) šeimos vienmetis augalas.

Paplitusi Eurazijoje: beveik visoje Europoje (išskyrus Pirėnų pusiasalį, Viduržemio jūros salas, Islandiją), visoje Rusijoje, Kazachstane, Kaukaze, Mongolijoje, Rytų Azijoje, Pietų Azijoje, Vietname, Mianmare, Jordanijoje. Patekusi į Aliaską, Kanados Jukono teritoriją, vietomis JAV (Teksase, N. Džersyje, Masačusetse).

Tai 0,1–0,6 m aukščio žolinis augalas. Lapai pailgi, lancetiški arba pailgai lancetiški, iki 5 cm pločio. Vidiniai apyžiedžio lapeliai smailūs, vaisiams užaugus su siaurais danteliais. Žiedynas ilgas, tankus. Antroje vasaros pusėje augalas įgauna žalsvai gelsvą spalvą. Žydi birželio–rugsėjo mėnesiais.

Šlaitinė rūgštynė Lietuvoje gana reta. Auga upių ir ežerų pakrantėse, grioviuose, pelkių pakraščiuose.

* PožymiaiPožymiai
* ŽiedynasŽiedynas
* ŽiedaiŽiedai
* Augavietėje (Austrija)Augavietėje (Austrija)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rumex maritimus L. *Kew Royal Botanic Gardens*
2. ↑  Algirdas Lekavičius. *Vadovas augalams pažinti*. – Vilnius: Mokslas, 1989. // psl. 64


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Šlaitinė rūgštynė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Polygonatum odoratum** |
| --- |
| Vaistinė baltašaknė (Polygonatum odoratum)Vaistinė baltašaknė (*Polygonatum odoratum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Lelijainiai  *( Liliopsida)* |
| Poklasis: | Lelijažiedžiai  *( Liliidae)* |
| Šeima: | Smidriniai  *( Asparagaceae)* |
| Gentis: | Baltašaknė  *( Polygonatum)* |
| Rūšis: | Vaistinė baltašaknė  *( Polygonatum odoratum)* |

 |

**Vaistinė baltašaknė** (*Polygonatum odoratum*) – smidrinių (*Asparagaceae*) šeimos augalų rūšis.

Daugiametis 20-50 cm aukščio žolinis augalas.

Augalų morfologija
------------------

Šakniastiebis šliaužiantis, baltas, mėsingas, gumbuotas. Stiebas aštriomis briaunomis, plikas, daugialapis, 15–60 cm aukščio. Lapai pražanginiai, dvieiliai, bekočiai, stambūs, su išilginėmis lankinėmis gyslomis, žalia viršutine ir pilkai žalia apatine puse. Žiedai susitelkę po 1-2 lapų pažastyse, vamzdiški, malonaus kvapo. Žiedų apatinė dalis susiaurėjusi. Vainikėlis žalsvai baltas, šešiadantis, apyžiedžio lapelių viršūnė plika. Žydi gegužės-birželio mėnesiais. Vaisius – juosvai mėlyna uoga. 

Žiedai nuodingi.

Auga šiauriniame pusrutulyje, sausuose miškuose, ypač pušynuose. Mėgsta laidžius dirvožemius. Gana dažnas Lietuvoje, išskyrus šiaurinę jos dalį.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vaistinė baltašaknė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Charinos kultūra** – geležies amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta nuo 1900–1901 m. tyrinėto Charinos pilkapyno (Permės Komių autonominė apygarda).

Arealas
-------

Charinos kultūra IV a. – IX a. paplitusi aplink Karnos aukštupį.

Kultūra
-------

Charinos kultūros žmonės gyveno piliakalniuose ir gyvenvietėse, pastatai su priestatais ir atvirais židiniais. Vertėsi daugiausia gyvulininkyste užliejamuose upių slėniuose ir medžiokle, medžiojo kailinius žvėrelius. Buvo išplėtota metalų gavyba ir apdirbimas, ypač bronzinių dirbinių liejimas. Mirusiuosius laidojo pilkapiuose – po sampilu rasta 1-12 mirusiųjų, vėliau kapinynuose su gausiomis įkapėmis. Vyrų kapuose daugiausia rasta ginklų (geležinių kalavijų ir durklų, strėlių antgalių), moterų – papuošalų, dažniausiai iš bronzos, kartais sidabro (apyrankių, auskarų, karolių), būdingi antsmilkiniai ir barškantys pakabučiai. Charinos kultūra priskiriama Prieuralės finougrams, ją pakeitė Rodanovo kultūra.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gintautas Zabiela. *Charinos kultūra*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 22 psl.
Mameliukų (violetine spalva) ir mongolų (raudona) žygiai iki Ain Džaluto. Žaliai pavaizduotos to meto kryžiuočių valdos
**Ain Džaluto mūšis** – 1260 m. rugsėjo 3 d. įvykęs mūšis Palestinoje (dab. Vakarų krante prie Nabluso) tarp Egipto mameliukų ir mongolų užkariautojų, kurį laimėjo Egipto mameliukai. Tai buvo pirmasis kartas, kai mongolai nuo Čingischano pradėtų užkariavimų buvo sustabdyti.

Istorija
--------

1258 m. Chulagu vadovaujama mongolų armija užėmė ir sudegino Bagdadą, 1260 m. mongolai, remiami krikščionių sąjungininkų ir kitų, įsiveržė į Siriją, sausį užėmė Alepą ir kovo 1 d. pergalingai įžygiavo į Damaską. Sekantis mongolų taikinys buvo mameliukų valdomas Egiptas. Jie nusiuntė pasiuntinius sultonui Kutuzui ragindami jį pasiduoti. Kutuzas liepė nužudyti pasiuntinius ir pats asmeniškai vadovavo atsakomajam žygiui, avangardui vadovavo Beibarsas. Tuo metu mirė didysis chanas Munkė ir Chulagu su pagrindinėmis pajėgomis išžygiavo į Mongoliją. Artimuosiuose Rytuose jis paliko savo armijos ariergardą, vadovaujamą turkų krikščionių generolo Kitbugos Nojono. Mameliukų pajėgos sumušė mongolų būrį prie Gazos ir susitiko su Kitbugos pajėgomis prie Ain Džaluto arba Galijoto šaltinio Palestinoje, taip pavadinto, nes manyta, kad toje vietoje biblijinis Dovydas nugalėjo filistinietį milžiną Galijotą.

Senovės šaltiniuose sutariama, kad mameliukų pajėgos gerokai viršijo mongolų, tačiau dažniausiai minimi skaičiai: 120 tūkst. egiptiečių prieš 10 tūkst. mongolų, tikriausiai yra gerokai perdėti. Mongolų gretose buvo krikščionių ir kitų rėmėjų, jų pajėgos vertinamos apie 20 tūkst. karių. Egiptiečių pajėgos galėjo būti nežymiai didesnės. Jiems galėjo padėti tai, kad Beibarsas pažinojo vietovę ir parinko sėkmingą taktiką. Mongolai tikriausiai pernelyg pasitikėjo savo nenugalimumu. Kitbuga pirmasis pradėjo puolimą ir jo pajėgos nustūmė mameliukų kairįjį sparną. Tačiau mameliukų armija išliko disciplinuota, jie apėjo mongolų atakuojančias pajėgas ir užpuolė ar iš sparno, ar iš užnugario tikriausiai įviliojus mongolus į iš anksto paruoštus spąstus, kuriuos naudodavo patys mongolai. Pasakojama, kad sultonas Kutuzas mūšio metu nusimetė šalmą ir paragino karius kovoti vardan islamo. Pasekoje mongolų armija buvo sutriuškinta, Kitbuga sugautas ir nukirsdintas. Išgirdęs žinias apie savo ariergardo pralaimėjimą įtūžęs Chulagu žadėjo nubausti Egiptą, tačiau grįžęs iš Mongolijos jis įsivėlė į tarpusavio mongolų kovas su į islamą atsivertusiu Ordos chanu Berke. Sakoma, kad Ain Džaluto mūšyje mongolų užkariavimai buvo sustabdyti, tačiau Chulagu pagrindinės pajėgos taip ir nesurengė atsakomojo žygio.

Šaltiniai
---------

* Alexander Mikaberidze. *Conflict and Conquest in the Islamic World*, 2011, t. I, p. 158
* Enciklopedija Britannica
| **Lijana Šatavičiūtė‑Natalevičienė** |
| --- |
| Gimė | 1956 m. sausio 29 d. (67 metai)Marijampolė |
| Tautybė | lietuvė |
|  |
| Veikla | dailėtyrininkė |
| Sritis | taikomoji dailė, dailieji amatai |
| Organizacijos | Lietuvos kultūros tyrimų institutas |
| Pareigos | vyresnioji mokslo darbuotoja |
|  |
| Alma mater | Lietuvos dailės institutas |

**Lijana Šatavičiūtė‑Natalevičienė** (g. 1956 m. sausio 29 d.) – Lietuvos dailėtyrininkė.

1982 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1982–1990 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institute. 1994 m. apsigynė humanitarinių mokslų daktaro disertaciją. 1990–2002 m. dirbo Kultūros ir meno institute (nuo 1996 m. vyresnioji mokslo darbuotoja), nuo 2002 m. – Lietuvos kultūros tyrimų institute. 1997–2003 m. dėstė Vilniaus dailės akademijoje.

Sūnus – dailininkas, kompozitorius Mykolas Natalevičius.

Bibliografija
-------------

Monografijos
* *Antanas Tamošaitis. Gyvenimo ir kūrybos kelias* (2003 m.)
* *Juozas Balčikonis* (2007 m.)
* *Ramutė Aleksandra Jasudytė* (2011 m.)

Kiti leidiniai
* *Lietuvos dailininkų žodynas*, III t. (1918–1944 m. laikotarpis; 2013 m.)
* *Taikomoji dailė ir dizainas. 1918–2018* (2018 m.)
* *Daiktų istorijos. Lietuvos dizainas 1918–2018* (2018 m.)

Lijana Šatavičiūtė‑Natalevičienė paskelbė mokslinių straipsnių apie XX a. lietuvių taikomąją dailę, ypač tekstilę, taip pat dailininkų biografijų. Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių autorė. Tyrinėjimų kryptis – istorinė ir šiuolaikinė Lietuvos taikomoji dailė bei dailieji amatai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Nijolė Žilinskienė. *Lijana Natalevičienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVI (Naha-Omuta). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009
2. ↑  Lijana Natalevičienė (Šatavičiūtė) Archyvuota kopija 2018-08-17 iš Wayback Machine projekto. lkti.lt
| Chargaالخارجة |
| --- |
| *Chargos panorama* |
|  |
| 

ChargaCharga

25°26′20″ š. pl. 30°33′30″ r. ilg.﻿ / ﻿25.43889°š. pl. 30.55833°r. ilg.﻿ / 25.43889; 30.55833﻿ (Charga)Koordinatės: 25°26′20″ š. pl. 30°33′30″ r. ilg.﻿ / ﻿25.43889°š. pl. 30.55833°r. ilg.﻿ / 25.43889; 30.55833﻿ (Charga) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Egipto vėliava Egiptas |
| **Muhafaza** | Naujojo Slėnio muchafaza |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 65 486  |
|  |
|  **Vikiteka** | Charga |

**Charga** (arab. الخارجة‎ = *al-Ḫāriǧa*) – oazė ir joje esanti gyvenvietė Libijos dykumoje, 170 km į vakarus nuo Nilo, toliausiai nutolusi į pietus iš visų Egipto oazių. Naujojo Slėnio muchafazos administracinis centras. Oazė įsikūrusi tektoninėje įduboje, kurios ilgis iš šiaurės į pietus 200 km, plotis 20–50 km. Charga plentu sujungta su Asjutu, geležinkeliu – su Nag Hamadžiu. Visoje oazėje gyvena ~100 tūkt. žmonių, o pačiame Chargos mieste – 65 tūkst. Dauguma gyventojų yra bedžų kilmės.

Verčiamasi datulių, javų, medvilnės, citrusinių vaisių, daržovių, alyvuogių auginimu, galvijininkyste, paukštininkyste, fosforitų kasyba. Yra išlikę senovės Egipto, romėnų ir vėlesnių laikų (iki VII a.) pastatų griuvėsių (Hibio šventykla, koptų kapinės ir vienuolynai, romėnų tvirtovės ir kt.).

Istorija
--------

Senovės Egipto laikais Charga buvo žinoma kaip „pietų oazė", per ją ėjo Dar el Arabino karavanų kelias iš Asjuto į Sudaną (gabentas auksas, dramblio kaulas, prieskoniai, kviečiai, gyvuliai). Ilgą laiką tai buvo svarbi karavanų kelių kryžkelė. Dabar Charga yra moderniausia iš vakarinių Egipto oazių.

* Hibio šventyklaHibio šventykla
* Naduros šventyklaNaduros šventykla
* Um el Dabadibo tvirtovėUm el Dabadibo tvirtovė
* Bagavato koptų laidojimo kompleksasBagavato koptų laidojimo kompleksas

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Charga*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003


|  |  |
| --- | --- |
| **Transsacharinės prekybos centrai** |  |
| Tafilaletas | Tindufas | Adraras (Šingetis, Uadanas) | Audagostas | Tišitas | Ualata | Sidžilmasa | Taudenis | Timbuktu | Figigas | Uargla | Gurara | Tuatas | Gadamesas | Gatas | Sabha | Murzukas | Ayras (Agadesas) | Bilma | Audžila (Džalas) | Kufra (Džaufas) | Siva |
| **Ligija Stalevičienė** |
| --- |
| Gimė | 1928 m. lapkričio 18 d. (94 metai)Spirakiai, Piniavos valsčius |
|  |
| Veikla | Lietuvos dailininkė tapytoja, menotyrininkė, pedagogė |
| Organizacijos | Šiaulių dailės mokykla |
| Pareigos | dėstytoja |
|  |
| Alma mater | Vilniaus dailės institutas |

**Ligija Stalevičienė** (g. 1928 m. lapkričio 18 d. Spirakiuose, Piniavos valsčius) – Lietuvos dailininkė tapytoja, menotyrininkė, pedagogė.

Biografija
----------

Mokėsi Šiaulių mergaičių gimnazijoje, vėliau Mokytojų seminarijoje. 1967 m. baigė Vilniaus dailės instituto Meno istorijos skyrių, įgijo menotyros specialybę. 1969–1998 m. Šiaulių vaikų dailės mokyklos dėstytoja.[neveikianti nuoroda]

Nuo 1992 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narė.

Kūryba
------

Dar 1938 m. jos, dešimtmetės moksleivės, kūrinys „Žiemos vaizdelis" buvo išspausdintas tuomečiame laikraštėlyje vaikams „Bangelė". Dalyvauja miesto bei respublikinėse parodose. Surengė 7 personalines akvarelės parodas. Svarbesni darbai: „Žalios bangos" (1987 m.), „Aleksandrijos pušys" (1980 m.), „Natiurmortas su obuoliais" (1986 m.), „Švedės tvenkinys prie Šiaulių" (1979 m.), triptikas „Obuoliai" ir kt. Parašė straipsnių menotyros klausimais.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Ligija Stalevičienė. Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka
| Chara Kutulas*Хара Кутул* |
| --- |
| 

Chara KutulasChara Kutulas

51°45′15″ š. pl. 109°21′0″ r. ilg.﻿ / ﻿51.75417°š. pl. 109.35000°r. ilg.﻿ / 51.75417; 109.35000﻿ (Chara Kutulas)Koordinatės: 51°45′15″ š. pl. 109°21′0″ r. ilg.﻿ / ﻿51.75417°š. pl. 109.35000°r. ilg.﻿ / 51.75417; 109.35000﻿ (Chara Kutulas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+9) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Respublika** | Buriatija Buriatija |
| **Rajonas** | Zaigrajevo rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2006) | 237  |
| **Altitudė** | 806 m |

**Chara Kutulas** (rus. *Хара Кутул*) – miško kirtėjų gyvenvietė Cagan Dabano kalnagūbrio priekalniuose, prie Udos kairiojo intako Ilkos upės, Zaigrajevo rajonas, Buriatija.

Lietuviai
---------

1948 m. birželio mėn. į vietą taigoje iš TSRS okupuotos Lietuvos buvo atvežta tremtinių. Iš pradžių jie gyveno Antrojo pasaulinio karo belaisvių japonų buvusio lagerio žeminėse, vėliau pasistatė barakus. Daug lietuvių buvo atkelta iš aplinkinių miško kirtimo punktų, ten iškirtus miškus. Ilgainiui Chara Kutule gyveno apie 130, kitais duomenimis – apie 200 lietuvių šeimų. Tremtiniai kirto mišką, kirtavietės buvo 3–10 km nuo gyvenvietės, tiesė ir prižiūrėjo geležinkelį, gabeno rąstus, krovė į vagonus, dirbo statybose, lentpjūvėje. Badavo, daug žmonių sirgo, mirė, žuvo ar buvo sužaloti miško darbuose. 1956–1961 m. beveik visi lietuviai grįžo į Lietuvą. 1990 m. iš Lietuvos buvo nuvykusi buvusių tremtinių, 1992 m. – bendrijos „Lemtis" ekspedicija. Kapinėse yra paminklinis akmuo su metaliniu kryžiumi ten gyvenusiems lietuviams atminti, kurį 1955 m. pastatė tremtinys L. Buivydas. Iki 1991 m. daugelio lietuvių palaikai parvežti į Lietuvą. 1991 m. Chara Kutule dar gyveno keli lietuviai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aldona Juodvalkytė. *Chara Kutulas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 24 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Šachtosrus. *Шахты* |
| --- |
|              |
| *Sovietsko g-vė.* |
|  |
| 

ŠachtosŠachtos

47°42′00″ š. pl. 40°14′00″ r. ilg.﻿ / ﻿47.70000°š. pl. 40.23333°r. ilg.﻿ / 47.70000; 40.23333﻿ (Šachtos)Koordinatės: 47°42′00″ š. pl. 40°14′00″ r. ilg.﻿ / ﻿47.70000°š. pl. 40.23333°r. ilg.﻿ / 47.70000; 40.23333﻿ (Šachtos) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Rostovo sritis Rostovo sritis |
|  |
| **Gyventojų** (2007) | 221 300  |
|  |
|  **Vikiteka** | Šachtos |

**Šachtos** – miestas pietų Rusijoje, 75 km į šiaurės rytus nuo Rostovo prie Dono. Susisiekimo mazgas. Išvystyta akmens anglies, mašinų, metalo, statybų, lengvoji, maisto pramonė. Dramos teatras, kraštotyros muziejus.

Istorija
--------

Įkurta XVIII a. kaip Dono kazokų gyvenvietė. Netoliese imta kasti akmens anglis. XIX a. viduryje tai buvo stanica *Грушевская* (pagal Gruševkos upę), 1867 m. gavusi miesto teises ir vardą *Горное Грушевское*. 1881 m. pervadinta į *Александровск-Грушевский*, 1920 m. į *Шахты*. II pasaulinio karo metu miestas okupuotas nacių, kurie traukdamiesi pramonės objektus ir visuomeninius pastatus susprogdino.
| **Džonas Koljeris** |
| --- |
|  |
| Džonas Koljeris, 1882 ar 1883 m. |
| Gimė | 1850 m. sausio 27 d.Padingtonas, Anglija |
| Mirė | 1934 m. kovo 11 d. (84 metai)Londonas, Anglija |
|  |
| Veikla | Dailininkas |

**Džonas Koljeris** (angl. *John Maler Collier*, 1850 m. sausio 27 d. Padingtonas, Anglija – 1934 m. kovo 11 d. Londonas) – britų tapytojas bei rašytojas. Vienas iš įžymiausių to meto portretų tapytojų. Taip pat tapė mitologinio, istorinio pobūdžio tematika.

Baigė Itono koledžą. Pradėjo studijuoti tapybą Paryžiuje padedamas Žano Polo Loreno. Nuo 1874 m. jo darbai rodyti Karališkoje akademijoje. 1875 m. pratęsė studijas Miuncheno akademijoje. Vedė Tomo Henrio Hakslio dukrą, kuriai netikėtai mirus nuo plaučių uždegimo, susituokė su jauniausia jos seserimi.

Kūrinių galerija
----------------

* „Ledi Godiva", 1897 m.„Ledi Godiva", 1897 m.
* „Ieva", 1911 m.„Ieva", 1911 m.
* „Lilita", 1892 m. „Lilita", 1892 m.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  „John Collier". *National Portrait Gallery*. Nuoroda tikrinta 2021-11-05.  Nežinomas parametras `|url-status=` ignored (pagalba)

Nuorodos
--------

* Aukštos raiškos kūrinių galerija
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Brazilijos Pietryčių regionas** (port. *Região Sudeste do Brasil*) – vienas iš 6 Brazilijos regionų. Jame gyvena 72,3 mln. gyv. (42,7 %) šalies gyventojų. Plotas 927 286 km² (12 %). Sudaro šios valstijos: Espiritu Santas, Minas Žeraisas, Rio de Žaneiras, San Paulas. Pietryčių regionas turi didžiausią įtaką Brazilijos ekonomikai: jame pagaminama 58 % Brazilijos BVP (~320 mlrd. JAV dolerių). Jis taip pat turi daugiausiai gyventojų, kadangi jame įsikūrę du didžiausi šalies metropoliai, San Paulas ir Rio de Žaneiras, bei trys kiti didmiesčiai: Belo Horizontė, Kampinasas ir Santosas.

Gamta
-----

Klimatas tropinis; šiaurės vakaruose (šilta, sąlyginai sausa žiemą ir drėgna vasarą), pusdykumės – šiaurėje, subtropinis – pietuose. Auga daugiausia tropiniai mišrieji miškai, šiaurėje pusdykumės beveik be augalijos, vakaruose ir šiaurės vakaruose savanos tipo augmenija. Išlikusi labai nedidelė vietinės augmenijos dalis (~2 %, daugiausia parkuose).

Ekonomika
---------

Mašinų ir elektronikos gamyba, automobilių ir aviacijos pramonė, kava, cukranendrės, turizmas, naftos perdirbimo pramonė (benzinas, dyzelinas ir kt.), tekstilė, energijos gamyba. Tai ekonominis ir verslo Brazilijos centras, kuriame savo būstines turi dauguma didžiųjų Brazilijos ir užsienio bendrovių.

Regione daug greitkelių ir nemažai geležinkelių. Geležinkeliai ir upių transportas daugiausia naudojami krovinių gabenimui. Didžiuosius miestus jungia vietiniai, regioniniai ir tarptautiniai oro keliai.

Didžiausi miestai
-----------------

* San Paulas (10 405 867 gyv.),
* Rio de Žaneiras (5 851 914),
* Belo Orizontė (2 232 747),
* Guaruljosas (1 071 268),
* Kampinasas (968 172),
* Nova Iguasu (915 366),
* San Gonsalas (889 828),
* Duke de Kašijasas (770 865),
* San Bernardo do Kampas (701 289),
* Osaskas (650 993),
* Santo Andrė (648 443),
* San Žozė dos Kamposas (538 909),
* Kontaženas (537 806),
* Ribeiran Pretas (505 053),
* Uberlandija (500 488),
* Sorokaba (494 649),
* Niterojus (458 465),
* Žuis de Fora (456 432),
* Santosas (412 243),
* Vila Velja (357 952),
* Žundiajus (340 907),
* Bauru (310 000),
* Vitorija (291 941)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 Lustinė mokėjimo kortelė
**Lustinė mokėjimo kortelė** – mokėjimo kortelė su joje įdiegtu lustu, kuriame saugoma informacija apie kortelės savininką. Pagaminti tokios kortelės dublikatą yra sunkiau, nei įprastos magnetinės, todėl jos yra laikomos saugesnėmis.

Lustinėse kortelėse galima išsaugoti daugiau informacijos nei magnetinėse, be to, ji gali būti keičiama bankomate ar skaitytuve. Todėl su lustinėmis kortelėmis galima atlikti sudėtingesnes operacijas, nei su magnetinėmis.

Atsiskaitydamas lustine kortelės savininkas turi PIN kodo įvedimo įrenginio klaviatūroje įvesti PIN kodą. Kadangi lustinių kortelių skaitytuvai yra ne taip plačiai paplitę, kiek magnetinių, Lietuvoje šiuo metu yra išduodamos hibridinės lustinės – magnetinės kortelėmis, t. y. jomis galima atsiskaityti ir kaip lustinėmis, ir kaip magnetinėmis kortelėmis.

Lietuvoje pirmąją lustinę kortelę pristatė „Snoro" bankas – tai buvo tik Lietuvoje galiojusi „eLitoCard". Pirmoji tarptautinė lustinė kortelė Lietuvoje buvo „Visa International" kortelės, kiek vėliau jas pristatė ir „MasterCard".
**Brazilijos lietuvių Romos katalikų Šv. Juozapo bendruomenė** – seniausia Brazilijos lietuvių organizacija, įkurta 1928 m. rugsėjo 9 d. San Paule labdaros, lietuvių religinių ir kultūrinių tradicijų puoselėjimo tikslais.

Istorija
--------

Bendruomenės kūrimo iniciatorius ir pirmasis pirmininkas iki 1931 m. buvo Brazilijos lietuvių kolonijos kapelionas kunigas J. Valaitis. 1999 m. bendruomenei priklausė Lietuvių katalikių moterų draugija, Maldos apaštalavimo draugija, Šv. Juozapo vyrų brolija.

Bendruomenė išlaiko 1936 m. pastatytą Šv. Juozapo bažnyčią San Paulo priemiestyje Vila Zelinoje, kleboniją, lituanistinę mokyklą. Nuo 1937 m. veikia bendrijos choras. Benrija nuo 1976 m. yra lietuvių sodybos „Lituanika" su senelių ir svečių namais, t. p. buvusios Šv. Kazimiero parapijos pastatų viena savininkių. 1931 m. turėjo 43, 1935 m. apie 1500, 1972 m. – 120, 1999 m. – 169 narius.

Pirmininkai
-----------

* Jurgis Valaitis – 1928–1931 m.;
* Benediktas Sugintas – 1931 m.;
* Pijus Ragažinskas;
* Aleksandras Arminas;
* Juozas Šeškevičius – nuo 1974 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Brazilijos lietuvių Romos katalikų Šv. Juozapo bendruomenė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 458 psl.
**Podiplominės studijos** - studijos, vykstančios baigus pirmosios pakopos studijas, įgijus akademinį kvalifikacinį laipsnį.

Rūšys
-----

Gali būti formaliosios ir neformaliosios. Formaliosios - tokios, kai įsirašoma į antrosios pakopos studijų programą. Pvz. magistrantūros (licenciatūros) studijų programos. Jos skirtos pasirengti savarankiškam mokslo (meno) darbui arba kitam darbui, kurį atlikti reikia mokslo žinių ir analitinių gebėjimų. Tokios studijos vyksta universitetuose, kuriuose vykdoma studijų kryptį atitinkanti mokslo (meno) veikla. Asmenims, baigusiems studijų programas, suteikiamas atitinkamos studijų krypties magistro (licenciato) laipsnis. 

Neformaliosios studijos - studijos, kai asmuo, įgijęs laipsnį, studijuoja pasirinktą dalyką (dalykus), nesiekdamas baigti studijų programos. Oficialiai jis gali būti įsirašęs (arba ne) į kokią nors studijų programą (nebūtinai antrosios pakopos, gali, pvz. būti doktorantūros arba bakalauro studijų studentas), lankyti pasirenkamus dalykus. Tokios neformaliosios studijos gali būti stažuotės dalis (pvz. kai atliekamas koks nors mokslinis darbas, tyrimas; studijos užsienyje).

MBA
---

*Pagrindinis straipsnis – Verslo administravimo magistras*.

LL.M.
-----

*Pagrindinis straipsnis – Teisės magistras*.

Lietuva
-------

Lietuvoje labiausiai paplitusios antrosios pakopos studijos (magistrantūra). Joms rengti gali būti įsteigti specializuoti padaliniai (pvz. KMU Podiplominių studijų centras (KMUK), VDU Biznio konsultavimo ir podiplominių studijų centras)

Šaltiniai
---------

1. ↑  KMU inf.
2. ↑  VDU inf.[neveikianti nuoroda]
| Lupče-Savinas |
| --- |
| Lupčė-Savino žiotys Lupčė-Savino žiotys |
| **Ilgis** | 22 km |
| **Baseino plotas** | 146 km² |
| **Ištakos** | Didžiojo Savino ežeras |
| **Žiotys** | Lupčės užutėkis, ties Kandalakša |
| **Šalys** | Rusija |

**Lupče-Savinas** (rus. *Лупче-Савино*) – upė Murmansko srities Kandalakšos rajone (Rusija), įtekanti į Lupčės užutėkį, kuris yra Kandalakšos įlankos (Baltoji jūra) dalis.

Upės ilgis 22 km, baseino plotas 146 km². Upė išteka iš Didžiojo Savino ežero 158 m aukštyje virš jūros lygio.

Upė teka miškinga, vietomis užpelkėjusia vietove. Upės krantai apaugę eglynais ir pušų šilais. Vaga slenkstėta. Prateka per ežerus Didžioji Lupčė ir Lupčė. Kandalakšos miesto teritorijoje įteka į Lupčės užutėkį. Ant upės kranto yra karinis miestelis Lupče-Savinas (*Лупче-Савино*). Per Lupče-Savino upę pastatyti geležinkelio ir automobilių tiltai.

Upės vandenys užutėkyje sudaro stiprią srovę, kuri teka į pietus link salos Mažoji Polovinica (rus. *Малая Половинница*), o po to pasuka į pietryčius link sąsiaurio Kibrino Salma (*Кибиринская Салма*). į šią srovę turi atsižvelgti laivai, įplaukiantys į Kandalakšos uostą ar metantys inkarus uosto reide.

Išnašos
-------

1. ↑  По данным государственного водного реестра (pagal valstybinio vandenų registro duomenis)
2. ↑  Лоция Белого моря Archyvuota kopija 2010-07-26 iš Wayback Machine projekto.
**Šadrafa** (finik. *šdrpʾ*, *šdrbʾ*) – dievas ar demonas vakarų semitų mitologijoje. Žmonių atžvilgiu veikdavęs palankiai. Buvo siejamas su gydymu, šios dievybės vardas gali reikšti „gydymo dvasia". Manoma, jog galėjo būti tapatinamas su graikų dievu Adoniu.

Žinios apie Šadrafos kultą siekia I tūkst. pr. m. e. vidurį. Šadrafa buvo garbinamas Palmyroje, taip pat Leptis Magnoje (šiaurės Afrika). Leptis Magnoje garbintas kaip miesto globėjas, tapatintas su Liberiu-Dionisu.

Neretai vaizduotas virš kalnų, kaip bebarzdis jaunuolis, stovintis ant liūto. Vienoje jo rankoje – nedidelis liūtas, o kitoje galėjo laikyti rimbą. Vaizduotas vilkintis ilgu, žeme besivelkančiu apdaru, dėvintis smailų galvos apdangalą. Palmyros mene Šadrafa vaizduotas drauge su gyvatėmis ir skorpionais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Stefan Weninger, *The Semitic Languages: An International Handbook* (2012), p. 476.
2. 1 2 3 4 5  Shadrafa. Britannica Online Encyclopedia. Nuoroda tikrinta 2020-01-25.
3. 1 2 3  Мифы народов мира. *Шадрапа* , И. Ш. Шифман – 2-е изд. 1992. Москва: Советская Энциклопедия.
Koordinatės: 55°59′47″ š. pl. 22°14′12″ r. ilg.﻿ / ﻿55.99639°š. pl. 22.23667°r. ilg.﻿ / 55.99639; 22.23667

Žemaitijos pienas|  |
| Komercinis pavadinimas | AB „Žemaitijos pienas" |
| Produkcija | „Džiugas", „Rambynas" ir kt. |
| Pajamos | 149,1 mln. Eur (2016) |
| Pelnas | 6 mln. Eur (2015) |
| Darbuotojų | 1381 |
| Padaliniai | ABF „Šilutės Rambynas" |

**„Žemaitijos pienas"** – Lietuvos pieno pramonės bendrovė, trečias pagal dydį šalies pieno perdirbimo koncernas (po „Pieno žvaigždžių" ir „Rokiškio sūrio"). „Žemaitijos pieno" akcijos kotiruojamos Vilniaus vertybinių popierių biržos Einamajame prekybos sąraše.

Įmonių grupę sudaro AB „Žemaitijos pienas", „Šilutės Rambynas" ir Latvijoje veikianti bendrovė „Muižas piens".

2006 m. vasario 8 d. duomenimis, pieno perdirbimo įmonės vadovui Algirdui Pažemeckui priklausė 40,74 proc. „Žemaitijos pieno" akcijų, tarp didžiausių pieno perdirbimo įmonės akcininkų buvo Ona Šunokienė (5,87 proc.) ir Skandinavijos SEB klientai (11,29 proc.).

Žemaitijos pieno gamykla Vilniuje.

Istorija
--------

Susikūrė 1993 m. privatizavus 1984–86 m. pastatytą sūrio fabriką. 1995 m. įsigijo AB „Klaipėdos pienas", o 1997 m. AB „Šilutės Rambynas". Abi bendrovės buvo visiškai integruotos į koncerną.

Nuorodos
--------

* „Žemaitijos pienas" svetainė

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RBendrovės, kurių akcijomis prekiaujama Nasdaq Vilnius biržoje |
| --- |
|  |
| 
Amber Grid (AMG1L) • Apranga (APG1L) • AUGA group (AVG1L) • Energijos skirstymo operatorius (ESO1L) • Grigeo Grigiškės (GRG1L) • Invalda LT (IVL1L) • INVL Baltic Farmland (INL1L) • INVL Baltic Real Estate (INR1L) • INVL Technology (INC1L) • Kauno energija (KNR1L) • Klaipėdos nafta (KNF1L) • Ignitis gamyba (LNR1L) • Linas (LNS1L) • Linas Agro Group (LNA1L) • LITGRID (LGD1L) • Novaturas (NTU1L) • Panevėžio statybos trestas (PTR1L) • Pieno žvaigždės (PZV1L) • Rokiškio sūris (RSU1L) • Šiaulių bankas (SAB1L) • Snaigė (SNG1L) • Telia Lietuva (TEL1L) • Utenos trikotažas (UTR1L) • Vilkyškių pieninė (VLP1L) • Vilniaus baldai (VBL1L) • Žemaitijos pienas (ZMP1L) |

 |
**Paulius Lotužys**| Asmeniniai duomenys |
| --- |
| Gimimo data | 1998 m. sausio 15 d. (25 metai) |
| Gimimo vieta | Plungė, Lietuva |
| Ūgis | 182 cm |
| Klubai |
| Dabar žaidžia | Klaipėdos „Neptūnas" |
| **Pozicija** | saugas |
| Profesionalūs klubai\* |
| 2013  2014  2014  2015–20212015–20212022– | FK Palanga  Gargždų „Banga" → Banga-2 Gargždų „Banga" → Banga-2/Banga BKlaipėdos „Neptūnas" | 002 0(0)003 0(0)00? 0(?)105 0(9)00? 0(?)001 0(0) |
| \* Skaičiuojama tik pasirodymai ir įvarčiai vietinėje lygoje Duomenys 2022 m. kovo 19 d.. |

**Paulius Lotužys** (g. 1998 m. sausio 15 d.) – Lietuvos futbolininkas. Žaidžia saugo pozicijoje.

Karjera
-------

2013 m. žaidė FK Palanga komandoje, kuri rungtyniavo Pirmoje lygoje.

#### Nuo 2014 m. Gargždų „Bangoje"

2014 m. buvo registruojamas Gargždų „Bangos" sudėtyje, o A lygoje sužaidė tris rungtynes. Žaidė dublerių ekipoje.

Nuo 2015 m. ekipa žaidė Pirmoje lygoje. Žaidėjas pamažu įsitvirtino pagrindinėje komandoje. 

Po 2019 m. sezono žaidėjas buvo sužaidęs „Bangos" ekipoje 112 rungtynių (3830 minučių) ir pelnęs 10 įvarčių.

2020 m. pradžioje pranešta, kad žaidėjas tęs karjerą Gargždų „Bangoje", kuri 2020 m. sezone pateko į A lygą.

#### Nuo 2022 m. Klaipėdos „Neptūnas"

2022 m. vasario 1 d. pranešta, kad atstovaus Klaipėdos „Neptūnui".

Statistika
----------

A lygos ir Pirmos lygos statistika

| Sezonas | Klubas | Rungtynės | Įvarčiai |
| --- | --- | --- | --- |
| 2013 | FK Palanga | 
 | 
 |
|  |  |  |  |
| **2014** | Gargždų „Banga" | 3 | 0 |
| 2015 | Gargždų „Banga" | 
 | 
 |
| 2016 | Gargždų „Banga" | 
 | 
 |
| 2017 | Gargždų „Banga" | 
 | 
 |
| 2018 | Gargždų „Banga" | 24 | 1 |
| 2019 | Gargždų „Banga" | 26 | 3 |
| **2020** | Gargždų „Banga" | 15 | 1 |
| **2021** | Gargždų „Banga" | 7 | 0 |

Spalvų reikšmės: 

     Ekipa žaidė A lygoje;
     Pirmos lygos ekipa;

Pasiekimai
----------

Futbolo klubas Banga
* **Pirma lyga:**
	+ Antroji vieta: 2017, 2019 m.
* **LFF taurės turnyras:**
	+ Finalininkas: 2014, 2019 m.

Rinktinės
---------

Kitados rungtyniavo U–17 jaunimo rinktinėje.

Šaltiniai
---------

1. ↑

Nuorodos
--------

* FK Banga (fkbanga.lt)
* alyga.lt svetainė
* lietuvosfutbolas.lt
* Transfermarkt
* Soccerway
| **Paulius Saudargas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1979 m. kovo 13 d. (44 metai)Kaune |
| Tėvai | Algirdas Saudargas |
| Sutuoktinis (-ė) | Milda |
|  |
| Pareigos | Seimo narys |
| Partija | TS-LKD |
|  |
| Išsilavinimas | Vilniaus Universitetas, Fizikos fakultetas |

**Paulius Saudargas** (g. 1979 m. kovo 13 d. Kaune) – Lietuvos fizikas, politinis veikėjas.

Biografija
----------

2001 m. baigė Vilniaus universiteto Fizikos fakultetą, įgijo fizikos bakalauro laipsnį ir fizikos mokytojo kvalifikaciją. 2003 m. Vilniaus universiteto Fizikos fakultete įgijo biofizikos magistro laipsnį. 2007 m. baigė doktorantūros studijas Fizikos institute, Vilniuje. Studijų kryptis – bakteriorodopsino fotoelektriniai, elektroakustiniai ir spektroskopiniai tyrimai.

1999–2000 m. Antrojo operatyvinių tarnybų departamento prie Krašto apsaugos ministerijos vyresnysis specialistas. Darbo pobūdis – specialioji technika, kriptografija. 2003 m. Puslaidininkių fizikos instituto Elektrinių dydžių metrologijos laboratorijos inžinierius. 2002–2007 m. (su pertraukomis) Fizikos instituto Molekulinių darinių fizikos laboratorijos inžinierius. Darbo pobūdis – šviesai jautrių baltymų tyrimai spektroskopiniais, fotoelektriniais ir elektroakustiniais metodais.

2004–2005 m. visuomeninės organizacijos „Jaunieji krikščionys demokratai" Valdybos narys. 2005–2007 m. Lietuvos jaunimo organizacijų tarybos (LiJOT) Valdybos narys, Etikos komiteto pirmininkas. Nuo 2005 m. visuomeninės organizacijos „Už pilietinę visuomenę" pirmininkas. Partijos Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai narys, nuo 2007 m. vykdomojo sekretoriaus pavaduotojas.

Nuo 2008 m. Seimo narys, išrinktas Justiniškių rinkimų apygardoje.

Žmona Milda Saudargė.

Nuorodos
--------

* 2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai.

Išnašos
-------

1. ↑  Vyriausioji rinkimų komisija Archyvuota kopija 2012-01-24 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai - Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai - Iškelti kandidatai Archyvuota kopija 2014-02-14 iš Wayback Machine projekto.
|  |
| --- |
| Atlantis 2000 |
| Kilmė | Miunchenas, Vokietijos vėliava Vokietija |
| Žanrai | popmuzika |
| Kūrinių kalbos | vokiečių |
| Aktyvumo metai | 1990–1991 |
| Nariai |
| Alfons Weindorf  Jutta Niedhardt  Helmut Frey  Eberhard Wilhelm  Klaus Pröpper  Clemens Weindorf |

**Atlantis 2000** – trumpai gyvavusi Vokietijos muzikos grupė iš Miuncheno.

Grupę sudarė Alfons Weindorf, Jutta Niedhardt, Helmut Frey, Eberhard Wilhelm, Klaus Pröpper ir Clemens Weindorf.

1991 m. kovo 21 d. „Atlantis 2000" dalyvavo „Eurovizijos" atrankos finale su Weindorf ir Frey parašytu kūriniu „Dieser Traum darf niemals sterben". Iš dešimties dalyvavusių atlikėjų, nugalėtojais tapo grupė „Atlantis 2000". „Eurovizijoje" jie užėmė 18 vietą iš 22.

Nuorodos
--------

* Daina „Dieser Traum darf niemals sterben"

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Chris Kempers ir Daniel Kovac  *„Frei zu leben"*** |  **Vokietijos atstovai Eurovizijoje**1991 | Po to:**Wind  *„Träume sind für alle da"*** |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Gyvenimo kokybė** (angl. *quality of life*) – tai ekonomikos, sociologijos ir politologijos sąvoka, apimanti žmogaus dvasinę (emocinę), socialinę ir fizinę gerovę. Su sveikata susijusi gyvenimo kokybė yra vertinama pagal įvairius kriterijus, tačiau beveik visada įtraukia visus šiuos tris žmogaus gerovės aspektus.

Vokiečių, austrų, danų, olandų socialdemokratų ir liberalų koncepcija susiformavusi XX a. 7-ame dešimtmetyje, bandant nustatyti tradicinių materialinių interesų ir naujai atsiradusių poreikių santykį su visuomenės galimybėmis. Gyvenimo kokybę bandyta apibrėžti 1972 m. Vokietijos SPD Dortmundo rinkimų programoje, apibrėžiant aplinkosauginius, darbo sąlygų, socialinio aprūpinimo, visuomeninio transporto, sveikatos apsaugos, profesinio parengimo ir kitus visuomeniškai priimtinus standartus. Gyvenimo kokybės koncepcija prieštarauja monopolijų viršpelniams ir beatodairiškam kaupimui. Ja remiasi ir tausojančios plėtros koncepcija.

Dažniausia gyvenimo kokybė vertinama naudojant atitinkamus klausimynus. Gyvenimo kokybės analizė yra vertinga siekiant palyginti ir įvertinti tam tikrų su sveikata susijusių būklių įtaką visuomenės gerovės aspektams, tiek vertinant iš paties žmogaus pusės, tiek ir pagal tai, kokios pagalbos jam reikia. Taip pat šie įvertinimai reikalingi sveikatos ekonomikos srityje.
|  |
| --- |
| Atlanto |
| Paplitimas | Senegalas, Gambija, Gvinėja, Bisau Gvinėja, Siera Leonė, Malis, Burkina Fasas, Nigerija, Kamerūnas |
| Kalbų skaičius | 64 |
| Kilmė | Nigerio-Kongo<Atlanto-Kongo<<**Atlanto** |
| Geografinis paplitimas |
|  |
| Klasifikacija | Senegambijos, canginų, bakų, rytų Senegalo-Gvinėjos, nalu-mbulungių, melų, sua, limbų, bižogų |

**Atlanto kalbos** – Nigerio-Kongo kalbų šeimos kalbų grupė. Iš viso suskaičiuojamos 64 kalbos, kuriomis kalbama Afrikos Sudaninio klimato zonoje. Didžiausia kalbų koncentracija yra Senegambijos regione (Senegalas, Gambija, Gvinėja, Bisau Gvinėja, Siera Leonė), bet viena šių kalbų, fulbių kalba, yra paplitusi ir dabartiniame Malyje, Burkina Fase, šiaurinėje Nigerijoje, Kamerūne.

Žinomiausia ir daugiausia vartojama kalba yra fulbių kalba, kuria kalba apie 22 mln. Afrikos gyventojų. Kitos didelės kalbos yra volofų kalba (8 mln. vartotojų), temne kalba (1,5 mln.), sererų kalba (1,2 mln.).

Pirmasis Atlanto kalbas išskyrė Koelle 1854 m. veikale *Polyglotta Africana*. Jų svarbiausia ypatybė – naudojamos daiktavardžių klasės, kurių neturi gretima kalbų grupė – mandžių kalbos. Šiuo metu yra abejojama, kad Atlanto kalbos iš tiesų sudaro vieną giminingą lingvistinę grupę. Kai kurie mokslininkai linkę čia išskirti tris ar net daugiau nepriklausomų grupių. Šiuo metu Atlanto kalbų terminas daugiau naudojamas kaip geografinis, o ne kaip lingvistinis apibrėžimas.

Klasifikacija
-------------

Klasifikuojant Atlanto kalbas paprastai remiamasi David Sapir (1971 m.) klasifikacija, kuri išskiria šias grupes:

* Šiaurės Atlanto kalbos:
	+ Senegambijos kalbos: priklauso didžiausios kalbos, tokios kaip fulbių kalba, volofų kalba, sererų kalba;
	+ Canginų kalbos: saafi kalba, noon kalba, leharų kalba, ndutų kalba, palorų kalba;
	+ Bakų kalbos: balantų kalbos, džolų kalbos, mandžakų kalba, papelių kalba, mankandžų kalba;
	+ Rytų Senegalo-Gvinėjos kalbos;
	+ Nalu-mbulungių kalbos: nalu kalba, mbulungių kalba, baga mboteni kalba;
* Pietų Atlanto kalbos:
	+ Melų kalbos: temne kalba, bagų kalbos, landomų kalba, golų kalba, bulomų-kisi kalbos;
	+ Sua kalba;
	+ Limbų kalba;
* Bižogų kalbos.

Nurodos
-------

1. ↑  Ethnologue Atlanto kalbų sąrašas
Didysis Žemaitijos herbas
**Žemaitijos herbas** – raudoname skyde juoda ant užpakalinių kojų stovinti meška su balta grandine ant kaklo.

Istorija
--------

Istorinėje literatūroje Žemaitijos, arba Žemaitijos Kunigaikštystės, herbo klausimas nepakankamai ištyrinėtas. Ypač neaiškus jo atsiradimo laikas ir kilmė. Manoma, kad Žemaitijos herbo ištakos susijusios su legendine Lietuvos kunigaikščių romėniškosios kilmės teorija. Pagal ją, viena iš Italijos į Lietuvą atsikėlusių giminių buvo vadinama Ursinais (lot. *ursus* – meška).

Anksčiausi žinomi Žemaičių herbo pavaizdavimai randami ant Aleksandrui Jogailaičiui gamintos taurės 1492 m. vėliau šis herbas puikuojasi ant auksinės 1548 m. leistos monetos, kur jis įeina į jungtinį Žygimanto Augusto herbą.

Lietuvos valstybės didžiuosiuose antspauduose herbas pavaizduotas tik 1669 m. tai yra Mykolo Kaributo Višnioveckio valdymo laikais.

Remiantis istorine ir ikonografine medžiaga, mažojo ir didžiojo herbų etalonus sukūrė dailininkas Algis Kliševičius. Lietuvos heraldikos komisija juos aprobavo 1994 m. liepos 21 d. (komisijos posėdžio protokolas Nr. 121).

* Žemaičių kunigaikštystės herbas (XVI-XVIII a.)Žemaičių kunigaikštystės herbas (XVI-XVIII a.)
* Meška Žemaitijos herbeMeška Žemaitijos herbe
* Žemaitijos herbo motyvas Žmudzės kaimo herbeŽemaitijos herbo motyvas Žmudzės kaimo herbe

Išnašos
-------

1. ↑  Krokuvos Jogailos universitetas Valdovų rūmams padovanojo Aleksandro taurės kopiją, valdovurumai.lt. Nuoroda tikrinta 2021-03-06.

Nuorodos
--------

* Žemaitijos herbas Archyvuota kopija 2008-04-02 iš Wayback Machine projekto.
* Pavaizdavimas Žygimanto Augusto jungtiniame herbe
* Alegsandro Jogailaičio taurė

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  | **Lietuvos etnografinių regionų herbai** |  |
| Aukštaitijos herbas | Dzūkijos herbas | Mažosios Lietuvos herbas | Suvalkijos herbas | Žemaitijos herbas |
|  |
**Vladimiras Gavriušinas** (g. 1951 m. vasario 21 d. Kudirkos Naumiestyje) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

1973 m. baigė Vilniaus valstybinį universitetą. Čia 1979 m. apgynė fizikos ir matematikos mokslų kandidato (dabar – daktaro) disertaciją tema „Netiesinės šviesos absorbcijos priemaišinių ir nuosavų efektų ir jų konkurencijos tyrimai A2B6 grupės puslaidininkiuose" (vad. Juozas Vidmantis Vaitkus ir Remigijus Baltramiejūnas, 1990 m. – mokslų daktaro (dabar – habilituoto daktaro) disertaciją tema „Kristalų spektroskopija ir medžiagotyra netiesinės ir indukuotos šviesos sugerties metodais".

Nuo 1972–1973 m. – Vilniaus universiteto Fizikos fakulteto Puslaidininkių fizikos katedros vyr. laborantas, 1973–1975 m. – jaunesnysis mokslinis bendradarbis, 1975–1991 m. vyr. mokslo darbuotojas. 1986–1996 m. buvo Netiesinės spektroskopijos laboratorijos vedėjas, nuo 1991 m. yra Vilniaus universiteto Medžiagotyros ir taikomųjų mokslų instituto vyriausiasis mokslo darbuotojas. Nuo 2000 m. – profesorius.

Stažavosi Karlovo (Čekija, 1985 m.) ir Kolumbijos (JAV, 1994 m.) universitetuose.

Nuo 1995 m. yra Niujorko mokslų akademijos narys.

Žmona Nina, dukros Ana ir Jelena (Jelena Melničenko žuvo per Rugsėjo 11 d. teroristinius išpuolius Niujorke).

Mokslinė veikla
---------------

Pagrindinės mokslinių tyrimų sritys – puslaidininkių optika ir spektroskopija. Sukūrė naują metodą giliesiems defektams kristaluose tirti. Daugiau kaip 90 mokslinių publikacijų autorius ir bendraautoris

Bibliografija
-------------

Elektroniniai leidiniai:

* *Puslaidininkių optikos ir spektroskopijos pagrindai*. Vilnius: 1996. – 294 p.
* *Optiniai reiškiniai puslaidininkiuose*. Vilnius: 1998. – 53 p.:iliustr.
* *Kietųjų kūnų funkciniai dariniai*. Vilnius: 2002.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos mokslininkų (registruojamų pagal išduotus mokslo laipsnių diplomus) sąrašas: fiziniai mokslai Archyvuota kopija 2013-12-03 iš Wayback Machine projekto.. Nuoroda tikrinta 2009-02-02.
2. ↑
3. ↑  *Vladimiras Gavriušinas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004
4. ↑  LtMRS members site: Vladimiras Gavriušinas. Nuoroda tikrinta 2009-02-02.

Nuorodos
--------

* Asmeninė Vladimiro Gavriušino interneto svetainė[neveikianti nuoroda] **(**angl.**)**
* Apie Vladimirą Gavriušiną VU Medžiagotyros ir taikomųjų mokslų instituto tinklalapyje[neveikianti nuoroda]
* Apie Vladimirą Gavriušiną Lietuvos Medžiagų tyrinėtojų asociacijos tinklalapyje **(**angl.**)**
* Tinklalapis dukters Jelenos Melničenko atminimui Archyvuota kopija 2009-04-07 iš Wayback Machine projekto. **(**angl.**)**
Gyvačių kerėtojas Indijoje
**Gyvačių kerėjimas** – gatvės pasirodymas, kurio metu muzikos atlikėjas priverčia iškilti gyvatę iš indo ir judėti paskui muzikos ritmą. Be įsivaizduojamos gyvačių hipnozės, kerėtojas dar gali atlikti ir kitus triukus su gyvatėmis. Gyvačių kerėjimo praktikos labiausiai paplitusios Šiaurės Indijoje ir Pakistane, taip pat Pietryčių Azijoje, Artimuosiuose Rytuose, Šiaurės Afrikoje.

Gyvačių kerėjimas paprastai atliekamas gatvėse, turguose, kitose viešose vietose. Kerėtojas priešais save pasistato pravirą krepšį su gyvate ir atsisėdęs ant žemės groja specialiu pučiamuoju instrumentu pungiu. Gyvatė iškyla iš indo ir ima linguoti paskui pungį. Iš tiesų, gyvatė pungio garso negirdi, o linguoja paskui judinamą pungį, laikydama jį priešu. Dažniausiai naudojamos gyvatės yra indinės kobros, nes jos pakilusios vaizdingai išskleidžia savo gobtuvą. Tačiau kerėjimui naudojamos ir kitos gyvačių rūšys. Šiaurės Afrikoje naudojamos egiptinės kobros, vietinės angys.

Tradiciškai gyvačių kerėtojai patys pasigaudavo gyvates, nors dabar dažniausiai jas gauna iš jų gaudytojų. Dažnai saugumo sumetimais gyvatės dantys yra pašalinami, nors jos vis vien išlieka nuodingos. Šiaurės Afrikoje gyvačių burnos dažnai surišamos, jos gali tik kaišioti liežuvį, kas suteikia didžiausią efektą žiūrovams. Tokios gyvatės greitai žūva nuo bado arba išsekimo, todėl nuolat turi būti keičiamos naujomis.

Gyvačių kerėtojai Maroke
Pirmi šaltiniai apie gyvačių kerėjimą žinomi iš senovės Egipto. Kerėtojai buvo laikomi magais, gydytojais, jie ne tik atlikinėdavo pasirodymus, bet ir gydydavo gyvačių įgeltuosius. Gyvačių kerėtojai minimi ir Biblijoje. Indija nuo seno buvo žinoma savo gyvačių kultu ir nagų mitologija. Ten taip pat nuo senovės egzistavo žmonės, išmanę gyvačių rūšis, jų laikymą, įgėlimus ir jų gydymą. Iš Indijos gyvačių kerėjimo praktikos greičiausiai paplito po Pietryčių Aziją.

Indijos gyvačių kerėtojai priklauso Saperų kastai. Jie kilę iš Harjanos ir Pandžabo. Saperai pasižymi savo išskirtine išvaizda – vilki ilgus drabužius, oranžinius turbanus, turi ilgus plaukus, nešioja daug apyrankių, vėrinių. Gyvačių kerėtojai (tiek Indijos, tiek Šiaurės Afrikos) gyvena klajokliškai, užsidirba iš gatvės ir privačių pasirodymų, kaimuose jie tebėra laukiami kaip gydytojai, magai, gyvačių gaudytojai. Indijoje dėl gamtosaugos įstatymų, draudžiančių gaudyti ir laikyti gyvates, gyvačių kerėtojai priversti trauktis iš didesnių miestų, kur juos galėtų pagauti policija.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Gyvačių garbinimas
* Nagpančami

Nuorodos
--------

* Cobra Dance at Negombo Beach


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Gyvačių kerėjimas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |