recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Emilis Šlekys** (g. 1951 m. rugpjūčio 6 d. Pabiržėje, Biržų rajonas – 2012 m. spalio 30 d.) – Lietuvos šachmatininkas, sporto meistras, Lietuvos šachmatų čempionas (1985 m.), korespondencinių šachmatų tarptautinis meistras (ICCF), Lietuvos nusipelnęs šachmatų treneris, Vilniaus šachmatų ir šaškių mokyklos treneris (nuo 1975 m.) ir vadovas (nuo 1987 m.).

Biografija
----------

Treneris – „Nemuno" draugijos šachmatų treneris Aloyzas Paužolis.

1970–1971 m. dalyvavo Lietuvos „A" klasės šachmatų pirmenybėse (kartu su Biržų komandos draugais R. Baltušiu, J. Zaramba, A. Paužoliu, J. Kalveliu, L. Nastopka, B. Laumaite).

1973 m. Lietuvos šachmatų čempionate užėmė 6 vietą ir įvykdė kandidato į sporto meistrus normatyvą. Lietuvos šachmatų federacijos paskelbtame 1973 metų geriausių respublikos šachmatininkų dešimtuke biržietis E. Šlekys buvo šeštas. Vilniaus šachmatų ir šaškių mokykloje tapo šachmatų sporto meistru, tarptautinės korespondencinių šachmatų federacijos meistru.

Lietuvos korespondencinių šachmatų rinktinės kapitonas. Komanda tapo beveik 10 metų vykusios XII pasaulio korespondencinių šachmatų olimpiados vicečempione, surinkusi 42,5 taško iš 66 galimų.

Pasiekimai
----------

* 1968, 1969 m. ir 1971 m. Biržų šachmatų čempionas
* 1972 m. „Nemuno" sporto draugijos pirmenybės, 3 vieta
* 1973 m. „Nemuno" sporto draugijos čempionas
* 1973 m. Lietuvos šachmatų taurės varžybos, 3 vieta
* VII TSRS korespondencinių šachmatų komandinių pirmenybių čempionas
* VIII TSRS korespondencinių šachmatų komandinių pirmenybių vicečempionas
* XII Pasaulio korespondencinių šachmatų olimpiados vicečempionas

Apdovanojimai
-------------

* 2011 m. Kūno kultūros ir sporto departamentas: aukso medalis – už nuopelnus ir indėlį plėtojant šachmatų sportą Lietuvoje bei 60-mečio proga

Atminimas
---------

2013 m. birželio 20 d. startavo kasmetinis tarptautinis korespondencinių šachmatų turnyras, skirtas Emiliui Šlekiui atminti.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Biografija Archyvuota kopija 2015-12-23 iš Wayback Machine projekto. (Siaure.lt)
2. ↑  Lietuvos šachmatų rinktinei – olimpiados sidabras
3. ↑  Biografija Archyvuota kopija 2016-06-21 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Darbo įstatymai** – įstatymo lygmens norminiai teisės aktai, reglamentuojantys darbo santykius. Gali būti paprasti (pvz. LR darbo sutarties įstatymas) bei kodifikuoti įstatymai: darbo kodeksas (pvz. LR DK), darbo įstatymų kodeksas (LTSR DĮK).

Lietuvoje
---------

Darbo įstatymai Lietuvoje nustato: darbo teisės taikymo sritį, uždavinius ir principus; gyventojų užimtumo teisinius pagrindus; kolektyvinių sutarčių sudarymo ir vykdymo taisykles bei šalių atsakomybę už įsipareigojimus; darbo apmokėjimo sąlygas iš valstybės ir savivaldybių biudžetų finansuojamose įmonėse, įstaigose ir organizacijose; maksimaliąją darbo laiko trukmę ir minimaliąsias poilsio laiko normas; minimaliųjų lengvatų, garantijų, kompensacijų dydį ir kitų darbo teisių lygį; pagrindines darbuotojų saugos ir sveikatos normas bei taisykles; profesinių sąjungų ir kitų darbuotojų atstovų teises darbo srityje; pagrindines profesinio pasirengimo ir kvalifikacijos kėlimo nuostatas; darbo drausmės užtikrinimo pagrindus; materialinės atsakomybės sąlygas ir dydį (ribas); pagrindines darbo įstatymų laikymosi priežiūros ir kontrolės nuostatas ir kt. (LR DK 4 str.).

TSRS ir LTSR
------------

TSR Sąjungos ir Lietuvos TSR darbo įstatymus sudarė TSR Sąjungos ir sąjunginių respublikų darbo įstatymų pagrindai ir leidžiami sutinkamai su jais kiti TSR Sąjungos darbo įstatymų aktai, LTSR darbo įstatymų kodeksas ir kiti Lietuvos TSR darbo įstatymų aktai. TSR Sąjungos ir sąjunginių respublikų darbo įstatymų pagrinduose numatytais klausimais darbininkų ir tarnautojų darbą Lietuvos TSR teritorijoje reguliavo TSR Sąjungos įstatymai; TSR Sąjungos ir Lietuvos TSR įstatymai; Lietuvos TSR įstatymai.
TSR Sąjungos ir Lietuvos TSR kompetencija darbininkų ir tarnautojų darbo reguliavimo srityje buvo atribojama pagal TSR Sąjungos ir sąjunginių respublikų darbo įstatymų pagrindų 107 straipsnio ir kitų straipsnių taisykles. TSR Sąjungos ir sąjunginių respublikų darbo įstatymų pagrinduose nenumatytus darbininkų ir tarnautojų darbo klausimus reguliavo TSR Sąjungos ir Lietuvos TSR įstatymai (žr. LTRS DĮK 4 str.).

Lietuvos TSR teritorijoje buvo galimas kitų sąjunginių respublikų darbo įstatymų taikymas. Nagrinėjant Lietuvos TSR teritorijoje klausimus dėl realizavimo darbininkų ir tarnautojų teisių ir pareigų, kurios atsirado kitos sąjunginės respublikos teritorijoje, buvo taikomi tos respublikos darbo įstatymai (LTSR DĮK 5 str.). Lietuvos TSR darbo įstatymai bei kiti normatyviniai aktai darbo klausimais skelbiami lietuvių ir rusų kalbomis, ir abu tekstai yra vienodos galios (LTSR DĮK 6 str.).
| Mukuinas |
| --- |
| **Ilgis** | 350 km |
| **Ištakos** | Tres Irmanoso kalnagūbris |
| **Žiotys** | Purusas |
| **Šalys** | Brazilijos vėliava Brazilija |

**Mukuinas** (port. *Rio Mucuim*) – upė vakarų Brazilijoje, Amazonės valstijoje; Puruso dešinysis intakas (Amazonės baseinas). Prasideda retai gyvenamose vietose Rondonijos pasienyje, Tres Irmanoso („Trijų brolių") kalnagūbryje, į vakarus nuo Porto Veljo. Teka į šiaurę Amazonijos džiunglėmis, sudaro daugybę meandrų, senvagių, protakų. Įteka į Purusą netoli Kanutamos.

Didžiausias intakas: Asuaunas (dešinysis).

Upės baseinas retai gyvenamas, jame sudaryta Žumų indėnų teritorija (gyvena indėnai žumai), Mapingvario nacionalinis parkas, Balatos–Tufario nacionalinis miškas. Vidurupyje Muikuiną kerta Transamazonijos plentas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.
2. ↑  Mapa Rodoviário Amazonas. *Ministério dos Transportes*, 2002.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Alkanoji stepė** (rus. *Голодная степь*), **Mirzačulis** (uzb. *Mirzachül)*) yra lyguma Uzbekistano Syrdarjos srityje, Kyzylkumų dykumos pietrytinėje dalyje, kairiajame Syrdarjos krante po jos ištekėjimo iš Ferganos slėnio. Plotas – apie 10 tūkst. km².

Aukštis virš jūros lygio – 230–385 m. Alkanoji stepė išsidėsčiusi trijose Syrdarjos terasose. Pavasarį ir rudenį auga žolė, kurioje ganomos bandos, tačiau vasarą viskas išdega.

Įsisavinimas ir ūkinė reikšmė
-----------------------------

XIX a. dešimtajame dešimtmetyje Rusijos vyriausybė sumanė Bado dykumą panaudoti kolonizacijai, 1895 m. čia pradėti irigaciniai darbai. 1897 m. didžiojo kunigaikščio Nikolajaus Konstantinovičiaus perkasas ėmė drėkint apie 19 tūkst. hektarų. 1900 m. irigacinė sistema dar išplėsta, o visumoje pradėjo veikti 1914 m. bet dėl kai kurių trūkumų ir pokarinės suirutės drėkinamas plotas susiaurėjo iki 18 tūkst. hektarų ir tik 1928–1929 m. padidėjo iki 68 tūkst. hektarų.
Suktas riestainis su aguonomis
**Riestainis** - apvalaus ar pailgo žiedo formos pyrago kepinys iš kvietinių miltų. 

Pagal dydį, o kartu ir kepimo būdą riestainiai būna:

* didriestainiai
* vidutiniai riestainiai
* riestainėliai.

Vidutiniai riestainiai
----------------------

Lietuvoje *riestainiais* (atitinka rus. *баранка*, neteikt. liet. *baronka*) vadinami nedideli apvalaus arba pailgo žiedo formos pyrago kepiniai iš kvietinių miltų. Riestainių drėgnis nuo 13 % iki 20 %; jiems būdingas blizgus paviršius, gaunamas suformuotą kepinio ruošinį prieš kepimą apdorojant vandens garais.

Nuo didriestainių paprastai skiriasi tuo, kad būna plonesni, jų skylė didesnė, o pats riestainis tankesnis ir sunkiau kramtomas. Dėl kietumo sausi riestainiai Rusijoje valgomi su arbata. Lietuvoje riestainiai taip pat neretai valgomi su pienu: riestainis sulaužomas į gabalėlius, šie įmetami į puodelį ar dubenėlį su pienu. Palaukiama kelias sekundes, o tada atmirkę ir suminkštėję riestainių gabalėliai valgomi šaukšteliu. 

Tradiciškai riestainius pardavinėdavo suvertus virtinėmis ant virvučių. Taip juos būdavo patogu gabenti, pakabinti ties prekystaliais jie aiškiai matydavosi ir pritraukdavo pirkėjus. Dabar paprastai pakuojami į plastikinius maišelius.

Nuorodos
--------

1. ↑  Riestanis. iš *LST 1992:2008 Kepiniai. Aiškinamasis žodynas* Archyvuota kopija 2016-03-06 iš Wayback Machine projekto.
**Margaretė Fišer-Falkenberg** (vok. *Margarete Fischer-Falkenberg*; 1887 m. spalio 11 d. Klaipėdoje – 1972 m. vasario 16 d. Berlyne) – Vokietijos rašytoja.

Biografija
----------

Gimė žinomo Klaipėdos alaus bravoro savininko Hermano Fišerio šeimoje. 1904 m. jam mirus, Margaretė Fišer nusprendė kartu su motina persikelti gyventi į Brėmeną. Šiame mieste ji mokytojavo, pedagogės diplomą buvo įgijusi prieš tai – Klaipėdos mokytojų seminarijoje.

Pirmasis literatūrinis darbas – drama „Vienuolis fon Corvey" – atnešė sėkmę, veikalas buvo pastatytas dviejose scenose. Gerai įvertinta buvo ir antroji drama „Zuzė Haider", 1917 m. autorė priimta į Vokietijos rašytojų sąjungą. 1923–1928 m. ji mokytojavo Frydenau (Berlyno priemiestis), o vėliau, netekusi darbo, apsigyveno kaime. 1936–1937 m. Berlyne redagavo iliustruotą romanų žurnalą „Unterm Lindenbaum".

Antrojo pasaulinio karo metais parašytame romane „Sesuo" (1940 m.) M. Fišer prisiminė tėviškę ir aprašė gyvenimą Klaipėdos krašte. Jau būdama garbingo amžiaus, 1970 m. išleido paskutinį savo romaną apie senovės Babiloną. Rašytoja buvo Vokietijos socialdemokratų partijos narė.

Bibliografija
-------------

* *Eine Brautschau*. – Lepzig: Hillger, 1918
* *Zwischen Haff und See.* – Leipzig: Ph. Reclam jun. 1923 (du leidimai)
* *Junglehrer Sturm.* – Berlin: Volksverb. d. Bücherfreunde, Wegweiser-Verlag, 1934
* *Schwester.* – Leipzig: Quelle & Meyer, 1940 (keli leidimai)
* *Marunenhof.* – Hamburg-Blankenese: Kröger, 1949
* *Ein güldener Kelch, der alle Welt trunken macht.* (Vom Ende des babylonischen Reiches). – Baden-Baden: Verlag Franz Wesel, 1970

Šaltiniai
---------

* Margarete Fischer wird 80 Jahre alt // Memeler Dampfbot, 5. Oktober 1967, N 19
* Fischer, Margarete // Lexikon von A-Z zur Berlingeschichte und Gegenwart
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Савезна Република Југославија**   
 **Savezna Republika Jugoslavija**| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| ←  | **1992-2003** |  → |

 |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Jugoslavijos Federacinės Respublikos vėliava | Jugoslavijos Federacinės Respublikos herbas |
| (Detaliau) | (Detaliau) |

 |
| Jugoslavijos Federacinė Respublika žemėlapyje |
| Valstybinė kalba | serbų-kroatų (1992-1997 m.), serbų (1997-2003 m.) |
| Sostinė | Belgradas |
| Valdymo forma | Federacija |
| Plotas | 102 350 km² (2002 m.) |
| Gyventojų (2002 m. apsk.)  - Tankis | 10 656 929  104.1/km² |
| Valiuta | Jugoslavijos dinaras, Euras, Vokietijos markė |
| Susikūrė | 1992 balandžio 28 |
| Pervadinta į Serbijos ir Juodkalnijos Respubliką | 2003 gruodžio 4 |
|

**Jugoslavijos federacinė respublika (JFR)** (serbų kalba: *Savezna Republika Jugoslavija / Савезна Република Југославија*) – valstybė, egzistavusi 1992-2003 m. dabartinėse Serbijos ir Juodkalnijos teritorijose.

Istorija
--------

Jugoslavijos federacinė respublika susikūrė 1992 metais ir pakeitė iki tol gyvavusią Jugoslavijos socialistinę federacinę respubliką. Dėl socializmo Rytų Europoje žlugimo, naujoji Jugoslavija siekė permainų. Buvo atsisakyta komunistinės simbolikos – iš valstybės vėliavos pašalinta raudona žvaigždė, herbas pakeistas į dvigalvį erelį. Miliciją pakeitė policija; ir Serbijai, ir Juodkalnijai leista turėti savo ginkluotas pajėgas. Atsisakyta prezidiumo, jį pakeitė sistema, sudaryta iš demokratiškai išrinkto prezidento ir parlamento.
2003 metais Jugoslavijos federacinė respublika tapo Serbija ir Juodkalnija.

* 
*
| Mokegvos departamentas*Departamento de Moquegua* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Peru vėliava Peru |
| **Administracinis centras** | Mokegva |
| **Provincijos** | 3 |
| **Apygardos** | 20 |
|  |
| **Gyventojų** (2017 m.) | 174 863 |
| **Plotas** | 15 733 km² |
| **Tankumas** (2017 m.) | 11 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | PE-MOQ |
|  |
| **Tinklalapis** | moquegua.com.pe/ |
|  **Vikiteka** | Mokegvos departamentasVikiteka |

**Mokegvos departamentas** (isp. *Departamento de Moquegua*, keč. *Muqiwa suyu*) – departamentas Peru pietinėje dalyje, Ramiojo vandenyno pakrantėje. Ribojasi su Arekipos departamentu šiaurėje, su Puno departamentu rytuose, su Taknos departamentu pietuose. Administracinis centras – Mokegva.

Istorija
--------

Senovėje teritorijoje vystėsi Pukaros kultūra, vėliau ją pakeitė Tihuanako kultūra, aimarai, galiausiai – inkai. 1540 m. Mokegvoje pasirodė pirmieji ispanai ir įkūrė Mokegvos miestą. Peru pasiekus nepriklausomybę, teritorija priklausė Arekipos departamentui. Vėliau teritorijos ne kartą perskirstytos. Mokegvos departamentas sukurtas 1857 m. su sostine Taknoje. 1875 m. Taknos ir Mokegvos departamentai atsiskyrė.

Geografija
----------

Mokegvos upės slėnis
Pietinė departamento dalis yra sausringoje pakrantės lygumoje (Kostoje). Šiaurės rytuose paviršius kyla į Andus – Baroso ir Vulkaninę Kordiljeras. Krašte iškilę 3 ugnikalniai: Ubinasas (5672 m), Tiksanis (5408 m), Huainaputina (4850 m). Taip pat yra iškilusios aukštos Keljos (4800 m), Jaretanės (4700 m), Sučeso (4650 m) viršūnės. Pakrantėje yra maža Koleso salelė.

Upės nedidelės, nusekančios, teka iš Andų į vandenyną: Mokegva, Ilas, Osmorė, Asana. Svarbiausi ežerai – Viskača, Chukumarinis.

Klimatas daugiausia tropinis, sausringas. Pakrantėje temperatūra visus metus laikosi apie 18–24 °C, kritulių praktiškai nebūna. Kalnuose kiek vėsiau ir drėgniau.

Ekonomika
---------

Verčiamasi daugiausia drėkinamąja žemdirbyste – auginami alyvmedžiai, vaismedžiai (citrinos, rūgščiosios citrinos, abrikosai), vynmedžiai. Veisiami galvijai, avys. Vystoma tekstilės, maisto pramonė, žvejyba.

Gyventojai
----------

Čochatos kaimas Sančes Sero provincijoje
Didžioji dauguma Mokegvos departamento gyventojų yra metisai, kalbantys ispaniškai. Aimarų kalba yra gimtoji 10 % krašto gyventojų, kečujų kalba – 9,5 %.

Administracinis skirstymas
--------------------------

Mokegvos departamentas administraciškai padalintas į 3 provincijas (skliaustuose – administracinis centras).

* Mariskal Nieto provincija (Mokegva)
* Cheneral Sančes Sero provincija (Omatė)
* Ilo provincija (Ilas)

| Peru departamentai | Peru State Flag |
| --- | --- |
| Ajakučas | Amazonė | Ankašas | Apurimakas | Arekipa | Chuninas | Huankavelika | Huanukas | Ika | Kachamarka | Kaljao | Kuskas | La Libertadas | Lambajekė | Lima | Loretas | Madre de Diosas | Mokegva | Paskas | Piura | Punas | San Martinas | Takna | Tumbesas | Ukajalis |
|  **Limos provincija nepriklauso nė vienam departamentui.** |
| **Locustella naevia** |
| --- |
| Margasis žiogelis (*Locustella naevia*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Žvirbliniai paukščiai  *( Passeriformes)* |
| Šeima: | Devynbalsiniai  *( Sylviidae)* |
| Gentis: | Žiogeliai  *( Locustella)* |
| Rūšis: | Margasis žiogelis  *( Locustella naevia)* |

 |

**Margasis žiogelis** (*Locustella naevia*) – devynbalsinių (*Sylviidae*) šeimos paukštis.

Paplitimas
----------

Eurazijoje paplitęs nuo Pirėnų ir Vakarų Prancūzijos iki Minusinsko įdubos, Altajaus ir vakarų Mongolijos. Šiaurinė arealo riba eina per pietų Suomiją, Onegos ežerą, Kamos aukštupį ir Irtyšiaus žemupį, pietuose – per Tian Šanį, Syrdarjos vidurupį, Volgos žemupį, Užkaukazę, Balkanus, Apeninus. Gyvena Britų salose.

Žiemoja Afrikoje, Pietų Azijoje.

Lietuvoje negausus, gyvena prie Žuvinto, Kniaupės įlankoje, Nemuno deltoje, Pamerkio pievose ir kitur. Čia gyvena porūšis *Locustella naevia naivia*.

Išvaizda
--------

Patino ir patelės kūno viršutinė dalis pilkai žalsva, išmarginta smulkesnėmis ir didesnėmis dėmėmis. Apatinė kūno dalis balsva, pauodegys su tamsiomis dėmelėmis ar juostelėmis. Snapas tamsiai pilkas. Patinas sveria 12-16,3 g, patelė ~14 g.

Elgsena
-------

Gyvena drėgnose vietose, tačiau vandens vengia. Įsikuria drėgnų pievų pakraščiuose, pamiškėse, pagrioviuose. Patinai gieda nuo saulės laidos iki vidurnakčio bei paryčiais. Lizdą suka ant žemės, prie krūmo, žolių kupsto, melioracijos griovyje. Deda 5-7 balkšvus su rudomis dėmelėmis kiaušinius. Peri patinas ir patelė 13-14 dienų. Jaunikliai lizdą palieka po 10-12 dienų.

Mityba
------

Minta vabzdžiais ir jų lervomis, įvairiais bestuburiais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Lietuvos fauna": Paukščiai 2. Vilnius, „Mokslas", 1991 m.
Union 76 logotipas
**Union 76** yra benzino kolonėlių tinklas Jungtinėse Amerikos Valstijoje. Įmonės savaininkas yra ConocoPhillips. 2005 metais Union 76 buvo sujungta su Chevron Corporation.

1997 metais Unocal (kompanijos tikrasis savinikas ir įkurėjas) pardavė Union 76 Tosco Corporation kompanijai, o Tosco buvo nupirkta Phillips Petroleum kuri susijungė su Conoco ir tapo ConocoPhillips. Unocal ir toliau priklausė „76" prekinis ženklas. 2005 metų rugpjūčio 10 Chevron Corporation įsigijo Unocal.

Union 76 yra garsi dėl savo ženklo, kuris yra didelis oranžinis kamuolys ant kurio parašyta '76'. Daugelyje benzino kolonėlių rutulys sukdavosi, kai būdavo įjungtas apšvietimas. Pirmas tokio dizaino kamuolys pasirodė 1962 metais Sietlo pasaulinėje mugėje, jį sukūrė Ray Pedersen.

2005 metais, naujasis savininkas ConocoPhillips pradėjo Union 76 benzino kolonėlių atnaujinimą. Jie pakeitė apvalų oranžinį 76 rutulį, į plokščia raudoną rutulį su mėlynomis raidėmis.

ConocoPhillips šališkai nusprendė atiduoti senus oranžinius 76 rutulius į muzėjų ir įrengti naujus raudonus.

Nuorodos
--------

* Benzinas
* Nafta
| **Hypophthalmichthys nobilis** |
| --- |
| Margasis plačiakaktisMargasis plačiakaktis |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Kaulinės žuvys  *( Osteichthyes)* |
| Klasė: | Stipinpelekės žuvys  *( Actinopterygii)* |
| Būrys: | Karpžuvės  *( Cypriniformes)* |
| Šeima: | Karpinės  *( Cyprinidae)* |
| Gentis: | Plačiakakčiai  *( Hypophthalmichthys)* |
| Rūšis: | Margasis plačiakaktis  *( Hypophthalmichthys nobilis)* |

 |
| Binomas |
| ***Aristichthys nobilis***Richardson, 1845 |

**Margasis plačiakaktis** (*Hypophthalmichthys nobilis* syn. *Aristichthys nobilis*) – karpžuvių (*Cypriniformes*) būrio, karpinių (*Cyprinidae*) šeimos gėlavandenė žuvis.

Apibūdinimas
------------

Gana didelė arba didelė žuvis. Panaši į baltąjį plačiakaktį, nuo kurio skiriasi tamsesne spalva, didesne galva, ilgesniais krūtininiais pelekais ir žymiai trumpesniu žarnynu. Žvynai vidutinio dydžio. Subrendusios žuvies vidutinis kūno ilgis 60 cm, arba tarp 55–70 cm. Stambiausi individai siekia iki 146 cm ilgio, bet pasitaiko labai retai. Didžiausias sugauta Ilinojaus valstijoje svėrė – 42 kg. Išgyvena iki 20 metų.

Maitinimasis
------------

Maitinasi planktonu. Ypač mėgsta zooplanktoną, taip pat ėda fitoplanktoną ir detritą.

Paplitimas
----------

Margasis plačiakaktis yra šiltavandenė žuvis. Natūraliai paplitęs Rytų Azijoje – maždaug nuo pietinės Kinijos iki jos šiaurės rytinio pasienio palei Amūro upę Rusijos Tolimųjų Rytų pietuose.   

Dėl šių žuvų introdukavimo naujuose jiems regionuose ir ten ėmus auginti žuvininkystės ūkių tvenkiniuose, daugelyje šalių, įskaitant JAV, tapo invazine rūšimi.

### Paplitimas Lietuvoje

Lietuvoje introdukuota, labai reta žuvis. Gyvena tik žuvininkystės tvenkiniuose, kur auginamas pramoniniu būdu. Jis puikiai auga karpinio tipo tvenkiniuose, kur gausu planktono, kuriuo jie maitinasi, tad papildomai šerti jų nereikia. Augimo sparta, laikymo sudėtingumo atžvilgiu ši žuvis yra vienas iš geresnių tvenkinyje augintinų žuvų pasirinkimu.

Margojo plačiakakčio daroma nauda ir žala aplinkai
--------------------------------------------------

Maitindamiesi, jie išvalo vandens telkinius nuo planktono, ypač mėgsta zooplanktoną, tame tarpe taip pat ėda ir fitoplanktoną, kuris sukelia „vandens žydėjimą" ir jame prisodrindamas toksinų. Bet paleisti į jiems palankaus klimato vandenis, ten prisitaikę, dažnai tampa invazine rūšimi, kaip atsitiko eilėje šalių.

Taip pat skaityti
-----------------

* Lietuvos žuvys

Šaltiniai
---------

1. ↑  bowfishingassociation.com / BIGHEAD CARP | Date: 05/05/2008

Nuorodos
--------

* fishbase.org / *Hypophthalmichthys nobilis* (Richardson, 1845) Bighead carp
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Viceministras** - ministro politinio (asmeninio) pasitikėjimo valstybės tarnautojas.

Lietuvoje
---------

Pareigybė Lietuvoje įvesta 1996 m. pradedant dirbti 8-ajai Vyriausybei (vadovas - Gediminas Vagnorius) suformavus naują ministerijų valdymo sistemą (ministras - politinio pasitikėjimo viceministrai - ministerijos sekretorius). Kiekvienoje ministerijoje dirbdavo po keletą viceministrų, jų kuravimo sfera buvo pagrindinės ministerijos veiklos kryptys.

2002 m. pakeistas teisinis reglamentavimas - kaip aukščiausi vadovai kiekvienoje ministerijoje dirbo po vieną viceministrą ir valstybės sekretorių bei keletą ministerijų sekretorių. Pastarieji perėmė buvusias viceministrų funkcijas (klausimų kuravimą pagal ministerijos veiklos sritis). Viceministras padėdavo ministrui suformuoti politines nuostatas ir prioritetus, priimti sprendimus ir juos įgyvendinti. Paprastai ministras ir viceministrai būdavo deleguojami nuo skirtingų koalicinių partnerių. Šios nuostatos atsisakyta formuojant 14-ąją Vyriausybę (vadovas - Gediminas Kirkilas), nuo tada viceministrą delegavo ministrą delegavusi vyriausybinės koalicijos partija.

Viceministras:

* kontroliavo, ar ministerijos rengiami teisės aktų projektai atitinka ministro politines nuostatas ir Vyriausybės programos nuostatas ministrui pavestose valdymo srityse;
* koordinavo ministro politinio (asmeninio) pasitikėjimo valstybės tarnautojų veiklą;
* ministro pavedimu atstovavo ministrui pristatydamas bei aptardamas ministro politines nuostatas ir sprendimus visuomenei, Seimo komitetuose, Vyriausybės posėdžiuose, Vyriausybės pasitarimuose;
* dalyvavo derinant ministerijos rengiamų teisės aktų projektus su suinteresuotomis institucijomis;
* atlikdavo kitas ministro jam pavestas funkcijas.

Nuo 2009 m. liepos 1 d. vėl pakeista administravimo sistema - panaikintos ministerijų sekretorių pareigybės, valstybės sekretorių funkcijas perėmė ministerijų kancleriai, o viceministrai (ne daugiau keturių kiekvienoje ministerijoje) koordinuoja ministerijos darbą pagal veiklos sritis.

Viceministro įgaliojimai nutrūksta kartu su jį priėmusio ministro įgaliojimais.
| Vilja Elisa*Villa Elisa* |
| --- |
| *Centrinė miesto gatvė* |
|  |
| 

Vilja ElisaVilja Elisa

25°22′30″ p. pl. 57°35′30″ v. ilg.﻿ / ﻿25.37500°š. pl. 57.59167°r. ilg.﻿ / 25.37500; 57.59167﻿ (Vilja Elisa)Koordinatės: 25°22′30″ p. pl. 57°35′30″ v. ilg.﻿ / ﻿25.37500°š. pl. 57.59167°r. ilg.﻿ / 25.37500; 57.59167﻿ (Vilja Elisa) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-4)------ vasaros: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Paragvajaus vėliava Paragvajus |
| **Departamentas** | Centrinis departamentas |
|  |
| **Gyventojų** (2002) | 53 166  |
| **Altitudė** | 116 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Vilja Elisa |

**Vilja Elisa** (isp. *Villa Elisa*) – miestas Paragvajuje, Centriniame departamente, 16 km į pietryčius nuo Asunsjono centro, Asunsjono aglomeracijoje. Įsikūręs prie dešiniojo Paragvajaus upės kranto, tarp Lambarės (vakaruose) ir San Antonijo (pietryčiuose). Eina Asunsjono-Itos kelias (*Acceso Sur*).

Verčiamasi pramone, prekyba, vaisių auginimu, daug gyventojų dirba sostinėje. Prie Paragvajaus upės kranto yra naftos perdirbimo gamykla.

Yra Kamelio Mergelės katalikų bažnyčia, „Ramybės" parkas, keletas mokyklų, kolegijų, Luis Alfonso Giagni futbolo stadionas, kuriame rungtyniauja „Club Sol de América".

Istorija
--------

1899 m. įkurta Elisos kolonija, į kurią pradėjo keltis imigrantai iš Europos. Miesto statusą įgijo 1938 m.

Galerija
--------

* BažnyčiaBažnyčia
* SavivaldybėSavivaldybė

Šaltiniai
---------

Reportaje al País. Tomo 2. Año 2001.
**Mokestininkas** - mokesčių žinovas, specialistas.

Vokietija
---------

Vokietijoje mokestininkais vadinami mokesčių specialistas (*Steuerfachmann*), mokslininkas mokestininkas (vok. *Steuerwissenschaftler*). Oficiali profesija - mokesčių patarėjas (*Steuerberater*). Advokatas mokesčių teisės specialistas - advokatas specialistas mokesčių teisės srityje (oficialus profesinis vardas). Mokesčių mokslai yra oficiali akademinė bei mokslinių tyrimų sritis. Yra specialios studijų programos. Mokesčių teisės mokslininkas (mokesčių teisėtyrininkas) vad. *Steuerrechtswissenschaftler* (sutr. *Steuerrechtler*).

Lietuva
-------

Lietuvoje mokestininkais vadinami visi mokesčių srityje dirbantys specialistai (verslo patarėjai konsultacinėse bendrovėse, teisininkai advokatų kontorose, teisinių paslaugų įmonėse ir pan.). Profesijų arba profesinių vardų, reglamentuojamų įstatymais, Lietuvoje nėra.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Mokesčių ir verslo teisės mokykla: Mokesčių mokslų studijos Archyvuota kopija 2010-05-03 iš Wayback Machine projekto. (Miunsterio universitetas)
| **Bryodemella tuberculata** |
| --- |
| Margasis tarkšlys (*Bryodemella tuberculata*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Poklasis: | Sparnuotieji  *( Pterygota)* |
| Būrys: | Tiesiasparniai  *( Orthoptera)* |
| Pobūris: | Trumpaūsiai tiesiasparniai  *( Caelifera)* |
| Antšeimis: | Skėriniai  *( Acridoidea)* |
| Šeima: | Skėriai  *( Acrididae)* |
| Pošeimis: | Tikrieji skėriai  *( Oedipodinae)* |
| Gentis: | *Bryodemella*  *( Bryodemella)* |
| Rūšis: | Margasis tarkšlys  *( Bryodemella tuberculata)* |

 |
| Binomas |
| ***Bryodemella tuberculata***Fabricius, 1775 |

**Margasis tarkšlys** (*Bryodemella tuberculata*) – Skėrių (*Acrididae*) šeimai priklausantys vabzdys (*Insecta*).

Išvaizda
--------

Patinas užauga iki 30 mm ilgio, patelė - 39 mm. Tai stambiausia tarkšlių rūšis. Margas, spalva varijuoja. Užpakaliniai sparnai avietiškai raudoni. Labai panašus į raudonsparnį tarkšlį, nuo jo atskirti galima pagal prie galvos esančią priešnugarėle, ji su dviem skersinėmis raukšlėmis, be keteros. Skrisdami skleidžia tarškiantį garsą.

Paplitimas
----------

Labai retas, lokaliai, izoliuotuose vietose gyvena Vokietijoje (įrašytas į Vokietijos raudonąją knygą (RK 1 kat.)), Švedijoje gyvena tik Elando saloje (Įrašytas į Švedijos raudonąją knygą (RK 3 kat.)), Suomijoje. Išnykęs Latvijoje (RK 0 kat.) ir Lenkijoje (RK 0 kat.); neaišku, ar dar gyvena Estijoje (RK 5 kat.).

Lietuvoje tarpukariu buvo aptiktas Mažalotės apylinkėse (Švenčionių raj.), dabartiniame Pabradės poligone. Čia prof. Janas Priuferis 1924 metais sugavo du individus, kurie dabar saugomi VU Zoologijos katedros muziejuje. Vėliau, iki pat 2008-ųjų, duomenų apie Lietuvoje gyvenančius marguosius tarkšlius nebuvo. 2008-ais metais buvo pakartotinai aptikta margųjų tarkšlių populiacija tam pačiam poligone.

Nyksta dėl buveinių apsodinimo mišku, natūralios sukcesijos ir ekologinių trikdžių, suformuojančių tas buveines, stokos.

Taip pat skaitykite:
--------------------

* Tarkšliai

Nuorodos
--------

* 2008 entomologai.lt Metų vabzdys - tarkšlys Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto.
* Lietuvoje gyvenančių tarkšlių rūšys ir jų atpažinimas (pdf) Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto.
| **Kajetonas Aleknavičius** |
| --- |
| Gimė | 1804 m. sausio 26 d.Terpeikiuose, Kupiškio raj. |
| Mirė | 1874 m. gruodžio 2 d. (70 metų)Asavoje, Varanavo r. Baltarusijoje |
|  |
| Veikla | lietuvių poetas |
|  |
| Alma mater | 1832 m. Vilniaus vyriausioji kunigų seminarija |

**Kajetonas Aleknavičius** (1804 m. sausio 26 d. Terpeikiuose, Kupiškio raj. – 1874 m. gruodžio 2 d. Asavoje, Varanavo r. Baltarusijoje) – lietuvių poetas.

Biografija
----------

Mokėsi Troškūnų šešiaklasėje mokykloje, 1827 m. įstojo į Vilniaus Laterano kanauninkų vienuolyną, 1832 m. baigė Vilniaus vyriausiąją kunigų seminariją. Kunigavo Obeliuose, Panemunėlyje, Kėdainiuose, Semeliškėse, nuo 1848 m. Merkinėje, iš kur už 1863 metų sukilimo rėmimą 1867 m. iškeltas į Asavą.

Eiliuoto feljetono lietuvių literatūroje pradininkas, vienas pirmųjų pradėjo rašyti eilėraščius vaikams. Poezija liaudiško pasaulėvaizdžio, joje gausu kaimo buities realijų, pamokymai sakomi gyva sąmojinga žmonių šneka, vartojami tautosakiniai poetizmai. Paskelbė poezijos rinkinį *Pasakos, pritikimai, veselios ir giesmės* (1861). Dialogo forma parašė elementorių *Elementorius, arba Lengvas mokslas skaityt Rašto švento*, 1846.

Nuorodos
--------

* Daiva Krištopaitienė. Aleknavičius, Kajetonas. Lietuvių literatūros enciklopedija. Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas. – Vilnius, 2001. – ISBN 9986-513-95-2
* Kajetono Aleknavičiaus eilėraštis „Motka ir reikalas mokslo vaikams"
|  |
| --- |
| Vice Vukov |
|  
Vice Vukov 1965 m. |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Vice Vukov |
| Gimė | 1936 m. rugpjūčio 3 d.  Šibenikas, Jugoslavijos Karalystės vėliava Jugoslavijos Karalystė |
| Mirė | 2008 m. rugsėjo 24 d. (72 metai)  Zagrebas Kroatijos vėliava Kroatija |
| Veikla | dainininkas, politikas |

**Vice Vukov** (g. 1936 m. rugpjūčio 3 d. Šibenike – m. 2008 m. rugsėjo 24 d. Zagrebe) buvo kroatų dainininkas ir politikas.

Du kartus dalyvavo Eurovizijos konkurse – 1963 ir 1965 metais. 1963 m. su daina „Brodovi" (liet. *Laivai*) gavęs 2 taškus iš Ispanijos ir 1 tašką iš Prancūzijos, atlikėjas užėmė 11 vietą. Antrą kartą šiame konkurse dalyvavo 1965 m. Šį kartą dainininkas atliko dainą „Čežnja" (liet. *Ilgesys*). Dainoje svajingai lyginami gamtos elementai (debesys, bangos) su mylimosios ilgesiu. Tačiau komisijos tai nesužavėjo – gavusi po 1 tašką iš Prancūzijos ir Portugalijos, tais metais šalis užėmė 12 vietą. Vukov tuo metu buvo vienas populiariausių dainininkų Jugoslavijoje.

Kroatijai tapus nepriklausoma valstybe, Vukov kelis kartus buvo išrinktas į šalies Parlamentą, 2001 m. buvo pasiūlytas ambasadoriumi Šveicarijoje.

Nuorodos
--------

* Vice Vukov svetainėje *Internet Movie Database*

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Lola Novakovič  *„Ne pali svetlo u sumrak"*** |  **Jugoslavijos atstovas Eurovizijoje**1963 | Po to:**Sabahudin Kurt  *„Život je sklopio krug"*** |
| Prieš tai:**Sabahudin Kurt  *„Život je sklopio krug"*** |  **Jugoslavijos atstovas Eurovizijoje**1965 | Po to:**Berta Ambrož  *„Brez besed"*** |
| Žalpių alkakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Žalpių alkakalnisŽalpių alkakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°28′34″š. pl. 22°51′00″r. ilg.﻿ / ﻿55.476°š. pl. 22.85°r. ilg.﻿ / 55.476; 22.85Koordinatės: 55°28′34″š. pl. 22°51′00″r. ilg.﻿ / ﻿55.476°š. pl. 22.85°r. ilg.﻿ / 55.476; 22.85 |

 |
| Vieta | Kelmės rajonas |
| Seniūnija | Pakražančio seniūnija |
| Plotas | 11 000 kv. m |
| Registro Nr. | 28182, M247 |

**Žalpių alkakalnis**, dar vadinamas **Koplyčkalniu** – alkakalnis, esantis Kelmės rajono savivaldybėje, Pakražančio seniūnijoje, Žalpių miestelyje, apie pusę kilometro į vakarus nuo buvusio Žalpių dvaro. Koplyčkalnis yra 150 m į šiaurės rytus nuo Žalpių–Užžalpių kelio tilto per Žalpės upelį, jo rytiniame krante.

Žalpių alkakalnis yra valstybės saugomas kultūros paminklas, turintis istorinę, mitologinę vertę. 2003 m. įrašytas į Kultūros vertybių registrą. Saugoma teritorija užima 11 000 kv. m.

Padavimai, pasakojimai
----------------------

Kalnas (ar kalnelis) vadinamas Koplyčkalniu. 1965 m. kraštotyrininkas Petras Jagminas užrašė Žalpių kaimo gyventojų patvirtinimus, kad čia buvęs alkakalnis: „*Koplyčkalnis senovėje buvo apaugęs storais ąžuolais. Čia buvo kūrenama šventoji ugnis*". Prisimenami pasakojimai apie koplyčią, stovėjusią ant kalno ir vėliau nugrimzdusią į žemę. Buvo kalbama apie vaiduoklius, kurie naktį pasirodydavo ant kalno.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Alkakalnis". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. ↑  Kur senolių sodybos Užžalpių kaime stovėjo. Žalpės upė vis tekėjo, o mūsų maudynes ir kalnus vis minėjo *aidas.lt*
3. ↑  Kalvotoji Žemaitija. Žalpiai[neveikianti nuoroda] *delfi.lt*
4. ↑  Dainius Razauskas-Daukintas. Bažnyčia, prasmegusi Kulionių piliakalnyje. 2.1.1. Bažnytkalniai ir kt. *tautosmenta.lt*

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Kelmės rajono mitologiniai paminklai
| Vilja Klaros provincija*Provincia de Villa Clara* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Kubos vėliava Kuba |
| **Administracinis centras** | Santa Klara |
| **Savivaldybių skaičius** | 13 |
|  |
| **Gyventojų** (2020) | 775 091 |
| **Plotas** | 8 412 km² |
| **Tankumas** (2020) | 92 žm./km² |

**Vilja Klaros provincija** (isp. *Provincia de Villa Clara*) – provincija vidurio Kuboje, prie šiaurinio salos kranto. Ribojasi su Sankti Spirituso provincija pietryčiuose, Sjenfuegoso provincija pietuose ir Matansaso provincija vakaruose. Administracinis centras – Santa Klara.

Geografija
----------

Vilja Klaros provincijai priklauso daug smulkių Sabanos-Kamagvėjaus salyno salų, nusidriekusių pagal pakrantę. Būdingas kalvotas kraštovaizdis – iškilusios Santa Klaros aukštumos (aukštis iki 464 m), bei Eskambarajaus kalnai (~900 m). Yra ežerų, svarbiausia upė – Sagva la Grandė.

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Provincija padalinta į 13 savivaldybių:

* Kaibarjenas,
* Kamachuani,
* Sifuentesas,
* Koraliljas,
* Ekrusichada,
* Manikaragva,
* Plasetasas,
* Kemado de Guinesas,
* Rančuelas,
* Remedijosas,
* Sagva la Grandė,
* Santa Klara,
* Santo Domingas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  CUBA, *citypopulation.de*


|  |  |
| --- | --- |
|  **Kubos provincijos** |  |
| Artemisa | Chuventudas | Granma | Gvantanamas | Havana | Holginas | Kamaguėjus | Kubos Santjagas | Las Tunasas | Majabekė | Matansasas | Pinar del Rijas | Sankti Spiritus | Siego de Avila | Sjenfuegosas | Vilja Klara |
| Medaliai |
| --- |
| Margarita MamunMargarita Mamun |
| **Atstovaujant: Rusijos vėliava Rusija**  |
| Meninė gimnastika |
| Olimpinės žaidynės |
| **Auksas** | 2016 Rio de Žaneiras | Daugiakovė |

**Margarita Mamun** (Маргарита Мамун Сухоруковa, g. 1995 m. lapkričio 1 d.) – Rusijos meninės gimnastikos atstovė, olimpinė ir pasaulio čempionė.

Biografija
----------

2013 m. pasaulio čempionate pelnė tris medalius - bronzą lanko rungtyje ir aukso medalius kamuolio ir kuokelių rungtyse. 2014 m. pasaulio čempionate pelnė tris sidabro ir tris aukso medalius. 2015 m. pasaulio čempionate pelnyti du aukso ir trys sidabro medaliai. Savo debiutinėse 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse rusė pateko į moterų meninės gimnastikos finalą, kuriame nugalėjo bendratautę Jana Kudriavceva ir tapo olimpine čempione.

Nuorodos
--------

* IGF svetainėje

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RGimnastikos olimpiniai čempionai moterų meninės daugiakovės varžybose |
| --- |
|  |
| 

* 1984:  Lori Fung (CAN)
* 1988:  Marina Lobatch (URS)
* 1992:  Aleksandra Timošenko (EUN)
* 1996:  Katerina Serebrianska (UKR)
* 2000:  Julija Barsukova (RUS)
* 2004:  Alina Kabaeva (RUS)
* 2008:  Jevgenija Kanajeva (RUS)
* 2012:  Jevgenija Kanajeva (RUS)
* 2016:  Margarita Mamun (RUS)
* 2020:  Linoy Ashram (ISR)
 |

 |
**Margaretė Štepat** (vok. *Margarete Stepath*; 1899 m. kovo 27 d. Maudituose (vok. *Maldeuten*, lenk. *Małdyty*), Morungo apskritis, Vokietijos imperija – 1978 m. liepos (?) d. Isny am Algoi, Badenas-Viurtembergas, VFR) – iš Rytprūsių kilusi Vokietijos skulptorė ir tapytoja.

Biografija
----------

Gimė ir augo Karaliaučiaus medienos pirklio šeimoje. Karaliaučiuje lankė *Tudės licėjų*, vėliau Berlyne mokėsi fotografų kursuose. Jų nebaigusi 1918 m. grįžo į Karaliaučių ir įsidarbino medicinos sesele. Mokėsi auksakalio profesijos *Karaliaučiaus meno ir amatų mokykloje*, po to išvyko tęsti mokslų pas prof. Jozefą Vakerlę (vok. *Joseph Wackerle*) į *Miuncheno meno amatų mokyklą*, kartu stažavosi pas raižytoją iš dramblio kaulo. 1923–1924 m. mokėsi skulptūros *Karaliaučiaus meno ir amatų mokykloje* pas prof. Hermaną Brachertą (vok. *Hermann Brachert*), o 1924–1925 m. studijavo Karaliaučiaus meno akademijos skulptūros klasėje pas prof. (vok. *Stanislaw Cauer*) Stanislovą Cauerį ir grafiką pas prof. Heinrichą Volfą (vok. *Heinrich Wolf*).

1932–1934 m. dirbo Hanso Pfaiferio (vok. *Hans Pfeifer*) dirbtuvėse Karaliaučiuje, iš akmens ir molio sukūrė keletą reikšmingų žmonių figūrinių skulptūrų. 1934 m. išvyko gyventi į Berlyną, kur dirbo fotografe ir kūrė skulptūras.

Paskutinėmis Antrojo pasaulinio karo dienomis išvažiavo į Isny am Algoi miestelį pietinėje Vokietijos dalyje. Gyveno uždarą gyvenimą, daug tapė ir liejo akvareles. Kūrybinis palikimas daugiausiai apima tik šį laikotarpį (Karaliaučiuje sukurti darbai yra sunaikinti arba dingę).

Šaltiniai
---------

* SiS. *Eine eigenwillige Kuenstlerin* // Das Ostpreussenblatt, 27 Juni 1981, Folge 26, S. 9
* Stepath, Margarete // Ingeborg Kelch-Nolde (Bearb.). *Kunstakademie Königsberg 1845–1945. Biographien der Direktoren und Lehrer. Biographien der Schüler*
Koordinatės: 53°01′š. pl. 23°15′r. ilg.﻿ / ﻿53.01°š. pl. 23.25°r. ilg.﻿ / 53.01; 23.25

| Zasciankų valsčius |
| --- |
| Laikotarpis: 1973 – 1976 m. |
| 


 |
| Apytikrė valsčiaus vieta dabartinės Lenkijos žemėlapyje |
| **Adm. centras:** | Zasciankai |
|  |
| Lenkija Lenkija |
| Balstogės vaivadija | Balstogės apskritis (1973–1975) |
|  |
|  |
|  |
|  |
|  |
|  |
|  |

**Zasciankų valsčius** (lenk. *gmina Zaścianki*) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje šiaurės rytų Lenkijos teritorijoje. Centras – Zasciankai.

Istorija
--------

Valsčius įkurtas 1973 m. sausio 1 d. Balstogės apskrityje, Balstogės vaivadijoje. Nuo 1975 m. birželio 1 d. valsčius buvo įtrauktas į pakeistą Balstogės vaivadiją. 1976 m. liepos 1 d. valsčius buvo panaikintas ir jo kaimai priskirti Žemojo Juchnoveco, Supraslio, Zabluduvo ir Turošno Košcelnos valsčiams.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Dz.U. 1972 nr 49 poz. 312
2. ↑  Dz.U. 1976 nr 23 poz. 142 Archyvuota kopija 2015-04-28 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |



| Žaliųjų ežerų kraštovaizdžio draustinis |
| --- |
| kraštovaizdžio draustinis |
| Mažasis Gulbinų ežeras Mažasis Gulbinų ežeras |
| **Vieta:** | Verkių seniūnija, Vilnius, Lietuvos vėliava Lietuva |
| 

Žemėlapis rodantis Žaliųjų ežerų kraštovaizdžio draustinis vietą.Žaliųjų ežerų kraštovaizdžio draustinis

  |
| **Koordinatės:** | 54°47′39″ š. pl. 25°18′55″ r. ilg.﻿ / ﻿54.79417°š. pl. 25.31528°r. ilg.﻿ / 54.79417; 25.31528Koordinatės: 54°47′39″ š. pl. 25°18′55″ r. ilg.﻿ / ﻿54.79417°š. pl. 25.31528°r. ilg.﻿ / 54.79417; 25.31528 |
| **Plotas:** | 3,31 km² |
| **Valdymas:** | Verkių-Pavilnių parkų direkcija |

**Žaliųjų ežerų kraštovaizdžio draustinis** yra Vilniaus šiaurrytinėje dalyje, 11 km nuo miesto centro, prie Žaliųjų ežerų. Draustinis įkurtas apie 1960 m. Dalis Žaliųjų ežerų kraštovaizdžio draustinio patenka į Verkių regioninį parką.

Gilūs ir stačiašlaičiai Žaliųjų ežerų dubakloniai susiformavo ledynmečiu, maždaug prieš 18 000 metų. Žemiausiose jų vietose telkšo ežerai. Reljefas vakarinėje dalyje daugiausia moreninis, kalvotas daubotas; pietryčiuose − fliuvioglacialinis, terasingas.

Iš šiaurės į pietus draustinis ištįsęs 9 km, iš vakarų į rytus apie 5 km. Miškuose vyrauja pušynai, nemažai yra ąžuolynų su beržo, drebulės, eglės, baltalksnio priemaiša.

Žaliųjų ežerų kraštovaizdžio draustinis įsteigtas siekiant išsaugoti giliuose dubakloniuose tyvuliuojančius Balsio, Gulbino, Mažojo Gulbino ežerus ir mažuosius ežerėlius, taip pat retųjų augalų augavietes, brandžius liepynus ir ąžuolyninius eglynus, kuriuose auga viena didžiausių Europoje plačialapių klumpaičių (*Cypripedium calceolus*) populiacija.

Statūs Balsio (*Kryžiuočių*) ežero − didžiausio ir giliausio Žaliųjų ežerų grupėje − duburio šlaitai, virš vandens iškilę iki 40 m, beveik tiek pat nusileidžia ir po vandeniu. Šlaituose gausu šaltinių. Bene didžiausias galvosūkis yra žalia ežerų spalva. Jų vanduo iš tiesų ryškiai žalias, nes požeminiai vandenys, maitinantys ežerus, yra labai karbonatingi.

Kraštovaizdžio draustinių steigimo tikslas yra išsaugoti vieną ar kelis gamtinius kompleksus, užtikrinti kraštovaizdžio ekologinę pusiausvyrą, dėl to tokiose teritorijose yra apribota ūkinė veikla.
| Kajo rajonas*Cayo District* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Belizo vėliava Belizas |
| **Administracinis centras** | San Ignasijas |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 105 109 |
| **Plotas** | 5 196 km² |
| **Tankumas** (2021) | 20 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Kajo rajonasVikiteka |

**Kajo rajonas** (angl. *Cayo District*) – rajonas vidurio vakarų Belize, Gvatemalos pasienyje. Tai didžiausias šalies rajonas. Administracinis centras – San Ignasijas.

Geografija
----------

Didžiąją dalį teritorijos užima mišku apaugusi lyguma, pietuose iškilę Majų kalnai. Svarbiausios upės – Belizas, Makalis, Mopanas. Yra Žydrosios Skylės ir Guanakastės nacionaliniai parkai.

Istorija
--------

Kajo rajone yra nemažai senovės majų miestų liekanų: Šunantuničas, Kahal Pečas, Karakolis, Ča Krykas.

Gyvenvietės
-----------

Svarbesnės gyvenvietės:

* San Ignasijas
* Belmopanas
* Spaniš Lukautas
* Benke Vjecho del Karmenas
* Volei of Pysas
* Sent Margaretzas
* Road Krykas

Šaltiniai
---------

1. ↑  BELIZE, *citypopulation.de*


|  |  |
| --- | --- |
|  **Belizo rajonai** |  |
| Belizas | Kajas | Korosalis | Orendž Volkas | Stan Krykas | Toledas |
| **Andrius Krivas** |
| --- |
| Gimė | 1971 m. balandžio 10 d. (52 metai)Orenburgo sritis, Rusija |
|  |
| Veikla | Lietuvių diplomatas |
| Pareigos | Lietuvos Respublikos nuolatinis atstovas prie Jungtinių Tautų biuro ir kitų tarptautinių organizacijų Ženevoje (nuo 2016 m.) |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Karininko kryžius, Bundesvero sidabrinis garbės kryžius (Vokietija), Nacionalinis nuopelnų ordinas (Prancūzija). |

**Andrius Krivas** (g. 1971 m. balandžio 10 d. Orenburgo srityje, Rusija) – lietuvių diplomatas, Lietuvos nuolatinės atstovybės prie Jungtinių Tautų biuro ir kitų tarptautinių organizacijų Ženevoje vadovas (nuo 2016 m. rugpjūčio 1 d.), Nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius.

Biografija
----------

1992 m. baigė studijas Maskvos valstybiniame tarptautinių santykių institute (МГИМО). 1993 m. pradėjo darbą LR krašto apsaugos ministerijoje – buvo Tarptautinių ryšių departamento vyriausiasis specialistas, 1994–1997 m. – skyriaus viršininkas, 1997–2001 m. – departamento direktorius.

2001–2003 m. dirbo patarėju URM Saugumo politikos departamento Integracijos į NATO skyriuje, vėliau – patarėju Lietuvos ambasadoje JAV.

2007–2008 m. buvo URM Saugumo politikos departamento NATO skyriaus vedėjas, vėliau deleguotas dirbti į KAM – čia buvo Tarptautinių ryšių ir operacijų departamento direktorius, 2008–2009 m. – ministerijos sekretorius, vėliau – ministerijos vyriausias patarėjas.

2010–2013 m. buvo Lietuvos nuolatinės atstovybės prie Europos saugumo ir bendradarbiavimo organizacijos (ESBO) ministras patarėjas, 2013–2016 m. – URM viceministras.

Nuo 2016 m. rugpjūčio 1 d. – Lietuvos Respublikos nuolatinis atstovas prie Jungtinių Tautų biuro ir kitų tarptautinių organizacijų Ženevoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Užsienio reikalų ministerijoje darbą pradės ketvirtasis viceministras (15min.lt inf.)
2. ↑  The President presented letters of credence to Lithuanian Ambassador at the Permanent Mission to the UN Office Archyvuota kopija 2016-08-25 iš Wayback Machine projekto. (president.lt inf.)
3. ↑  Ambasadorius A. Krivas įteikė skiriamuosius raštus JT biuro Ženevoje vadovui[neveikianti nuoroda] (urm.lt inf.)



|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prieš tai:**Rytis Paulauskas** | **Lietuvos ambasadorius prie Jungtinių Tautų biuro ir kitų tarptautinių organizacijų Ženevoje** nuo 2016 m. | Po to:**-** |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai reikia daugiau nuorodų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai įrašydami tinkamas išnašas ar nuorodas į šaltinius. |

**Kajetonas Nezabitauskis** (Kajetonas Rokas Nezabitauskis-Zabitis, 1800 m. liepos 17 d. – 1876 m. balandžio 11 d.) – žemaičių lietuviškojo sąjūdžio veikėjas, bibliografas.

Biografija
----------

Gimė Baidotuose, mokėsi Žemaičių Kalvarijos ir Kauno gimnazijose. 1821–1824 m. studijavo Vilniaus universiteto Teisių fakultete. Palaikė artimus santykius su Dionizu Poška, Varšuvoje išleido pastarojo knygelę „Kaimiečio artojo mąstymai". Studijų metais gana artimai bendravo su Simonu Stanevičiumi.

Remiamas Vilniaus universiteto profesoriaus J. Lobojkos 1823 m. surengė kraštotyrinę ekspediciją po Žemaitiją, su pastarojo pagalba tikėjosi leisti žurnalą lietuvių kalba. 1824 m. išspausdino populiarų lietuvių kalbos elementorių, kurio priedas buvo pirmoji lietuviškų knygų bibliografija.

1825 m. dėl filomatų ir filaretų bylų turėjo persikelti į Varšuvą. Ten parašė „Žemaitijos ir Lietuvos istoriją" lenkų kalba, kuri nebuvo spausdinta ir kurios rankraščio likimas šiuo metu nežinomas.

Išnašos
-------

1. 1 2  *Kajetonas Rokas Nezabitauskis‑Zabitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-04-23.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šį straipsnį ar jo skyrių reikėtų peržiūrėti.**Būtina ištaisyti gramatines klaidas, patikrinti rašybą, skyrybą, stilių ir pan.Ištaisę pastebėtas klaidas, ištrinkite šį pranešimą.  |

**Žalonierius** (rus. *жалонер*, iš pranc. *jalonneur*) – kareiviai Rusijos armijoje, nešiojantys *žalonierinius ženklus* (*жалонерные значки*; specialios vėliavėlės), kuriomis žymi jų daliniui skirtą vietą planuojamoje rikiuotėje. Žalonierius iš anksto siųsdavo į vietą, kur rikiuosis kariuomenės daliniai.

Pirmieji žalonieriai Rusijos armijoje atsirado 1819 m. o 1821 m. jie atsirado visoje Rusijos kariuomenėje.

Rusijos armijoje žalonierinius ženklus turėdavo kiekvienas batalionas (su juoda, oranžine ir balta spalvomis) ir kiekviena kuopa (skirtingų spalvų), juos nešiodavo atitinkamai batalionų ir kuopų žalonieriai.

Bataliono žalonieriniai ženklai
-------------------------------

Bataliono žalonieriniai ženklai buvo vienodi visuose daliniuose. Jų vėliavas sudarydavo trys horizontalios juostos – balta, oranžinė ir juoda. Oranžinės juostos centre būdavo prisiūtas bataliono ar družinos (šauktinių pulkuose) numeris iš juodo audeklo lotyniškais skaitmenimis.

Gvardijos ekipažo vėliavos turėdavo santrumpą *Гв.Э.* (*Гвардейский экипаж* 'Gvardijos ekipažas'). Inžineriniai ir kiti techniniai daliniai, mažesni už batalioną, bei karinės mokyklos vėliavose santrumpų visai neturėdavo. Tiesa, yra liudijimų, kad karinių mokyklų žalonierinėse vėliavose oranžinė juosta turėdavo tokį patį trumpinį kaip ir jų antpečiai.

Ryšys su žolnieriumi
--------------------

Rusų kalboje terminas *žalonierius* (rus. *жалонер*) painiojamas su terminu *žolnierus* (*жолнёр*) 'lenkų kareivis'.

Nuorodos
--------

* Флаг ДПНИ[neveikianti nuoroda]

Iliustracijos

* Leibgvardijos pulkų žaloneriai: Probraženskajos pulko (bataliono ir 2 bataliono 3-ios kuopos) ir Volynės pulko (3-čio bataliono 1-os kuopos) Archyvuota kopija 2008-02-28 iš Wayback Machine projekto.
* Gvardijos ekipažo žalonieriai (1866 m.). Paradinė ir mokomoji formos. Archyvuota kopija 2008-02-28 iš Wayback Machine projekto.