recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Kuiburio nacionalinis parkas |
| --- |
| IUCN II kategorija (nacionalinis parkas) |
|   |
| **Vieta:** | Tailandas |
| 

Žemėlapis rodantis Kuiburio nacionalinis parkas vietą.Kuiburio nacionalinis parkas

  |
| **Koordinatės:** | 12°03′06″ š. pl. 99°37′26″ r. ilg.﻿ / ﻿12.05167°š. pl. 99.62389°r. ilg.﻿ / 12.05167; 99.62389Koordinatės: 12°03′06″ š. pl. 99°37′26″ r. ilg.﻿ / ﻿12.05167°š. pl. 99.62389°r. ilg.﻿ / 12.05167; 99.62389 |
| **Plotas:** | 969,00 km² |
| **Įkurtas:** | 1999 |

**Kuiburio nacionalinis parkas** (taj. อุทยานแห่งชาติกุยบุรี) – nacionalinis parkas Tailande centre, Pračuapkhirikhano provincijoje. Parkas įkurtas 1999 m. kovo 25 d.

Vieta
-----

Parkas užima 969,00 km² plotą Malakos pusiasalio šiaurėje. Parkas apima Pranburio (Pran Buri), Samroijoto (Sam Roi Yot), Kuiburio (Kui Buri) ir Mueango (Mueang) apylinkėse, 35 km į šiaurės vakarius nuo provincijos centro Pračuapkhirikhano, Mianmaro pasienyje.

Parko žemėlapis

Flora ir fauna
--------------

Kuiburio parke vyrauja šlapi tropiniai, visžaliai miškai. Iš retų augalų parke sutinkama: gumbuotasis sparnenis (Dipterocarpus tuberculatus), švelnusis dialis (Dialium cochinchinense), Blachia siamensis, Canarium denticulatum, aukštoji hopėja (Hopea ferrea), birminis auksūnas (Baccaurea ramiflora), Caryota bacsonensis, tikrasis imbieras, daug įvairiu palmių ir kt.

Parke gyvena: Azijinis dramblys, baltaliemenis tapyras, Indokininis tigras, gaūras, Indinis zambaras, Malajinis lokys, Indijos muntjakas, Bengalinė katė, baltarankis gibonas, bantengas, šiaurinė kiauliauodegė makaka, laibaliemenės beždžionės, Sumatros goralas, Javinis elniukas, palminis musangas, Birminis kiškis ir kt. sutinkama daug paukščių: dviragis ragasnapis, šiaurinis juodasis ragasnapis, bankivinė višta, Pomatorhinus ferruginosus, baltastrėnė šama ir kt.

Įžymiausios vietos
------------------

* Huajdongmafajo (Huai Dong Mafai), Famahono (Pha Ma Hon) kriokliai.

Išnašos
-------

1. ↑  Blachia siamensis
2. ↑  Canarium denticulatum
3. ↑  Caryota bacsonensis
4. ↑  Pomatorhinus ferruginosus

Nuorodos
--------

* Parko svetainė Archyvuota kopija 2016-02-01 iš Wayback Machine projekto.
* Tailando nacionaliniai parkai Archyvuota kopija 2013-05-23 iš Wayback Machine projekto.
Trečiuoju Rusijos prezidentu buvo išrinktas Dmitrijus Medvedevas
**2008 m. Rusijos prezidento rinkimai** – penktieji Rusijos prezidento rinkimai šalies istorijoje, vykę 2008 m. kovo 2 d. Juos laimėjo ir trečiuoju šalies prezidentu tapo V. Putino ir penkių šalies partijų remiamas Dmitrijus Medvedevas, gavęs 70,28 % balsų.

Rezultatai
----------

Rinkimuose dalyvavo dar trys kandidatai – Rusijos Federacijos Komunistų partijos atstovas Genadijus Ziuganovas, Vladimiras Žirinovskis (Rusijos liberalų demokratų partija) ir Andrėjus Bogdanovas (Rusijos demokratinė partija).

G. Ziuganovas gavo 17,96 % balsų, V. Žirinovskis – 9,48 %, A. Bogdanovas – 1,31 %.

Rinkimų įvertinimas
-------------------

Rinkimų teisingumas buvo vertinamas nevienareikšmiškai – vieni stebėtojai rinkimus vadino laisvais ir teisingais, kiti – kad ne visiems kandidatams buvo suteiktos lygios teisės pasirodyti žiniasklaidoje, rasta kitų pažeidimų.

Europos saugumo ir bendradarbiavimo organizacijos stebėtojai atsisakė vertinti rinkimus, teigdami, kad stebėtojai sulaukė labai griežto Rusijos vyriausybės ribojimo.

NVS stebėtojai rinkimus (kaip ir 2004 m.) pavadino laisvais, teisingais ir demokratiškais. Tą patį tvirtino ir Šanchajaus bendradarbiavimo organizacijos stebėtojai.

Ekonominis savaitraštis „The Economist" paskaičiavo, kad per rinkimų kampaniją D. Medvedevas žiniasklaidoje buvo paminėtas daugiau nei 6 kartus už visus tris jo konkurentus.

Žurnalistas Viktoras Šenderovičius teigė, kad pagal nepriklausomus kandidatus šiaurės Kaukazo regione į rinkimus atėjo vos 3,5% rinkėjų, tuo tarpu pagal centrinį rinkimų komitetą jų buvo apie 90%.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Wrap: OSCE election watchdog to boycott Russian polls – tensions rise
2. ↑  Thumping mandate for Medvedev
3. ↑  No contest
4. ↑  Плавленый сырок


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R Rusijos prezidento rinkimai |
| --- |
|  |
| 
1991 • 1996 • 2000 • 2004 • 2008 • 2012 • 2018 |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Komodo džiunglės
Pakrantės
**Komodo sala** (indonez. *Pulau Komodo*) yra maža sala (35 km ilgio ir 15 km pločio), plotas ~280 km², gyvena ~2000 gyventojų. Sala priklauso Mažųjų Sundos salų grupei, Rytų Nusa Tengaros provincijai (Indonezija). Sala išsidėsčiusi tarp Sumbavos ir Floreso salų, 200 km į rytus nuo Balio. Komodo sala kalvota, šiaurinėje jos dalyje yra aukščiausias salos taškas – Satalibo viršukalnė (735 m). Salai būdingas palmių savanos peizažas, kai kur želia tropiniai miškai, o aukštikalnėse – bambukų giraitės.

Saloje gyvena didžiausias pasaulyje driežas, garsusis Komodo varanas (*varanus komodoensis*). Dar čia galima sutikti elnių (*Cervus timorensis*), laukinių buivolų (*Bubalus bubalis*), šernų (*Sus scrofa*), beždžionių (*Macaca fascicularis*), laukinių arklių (*Equus qaballus*). Visus stambiuosius žinduolius čia apgyvendino žmonės, o tikrieji salos šeimininkai yra varlės, gyvatės ir driežai. Čiabuvėmis galima laikyti ir Komodo žiurkes. Saloje suka lizdus per 150 paukščių rūšių. Jie čia atskrenda iš Azijos ir Australijos. Tipiškais vietiniais paukščiais laikytini karūnuotieji karveliai, erelis žuvininkas ir maleo. Parko teritoriją juosiančiuose vandenyse veisiasi per 1000 žuvų ir jūrų žinduolių rūšių.

Komodo saloje iškrenta mažiausiai kritulių visoje Indonezijoje. Lietaus sezonas čia tęsiasi vieną mėnesį – sausį. Kitu metų laiku parke sausa ir šilta. Temperatūra gali pakilti iki 43 °C, o žemiausia temperatūra būna rugpjūčio mėnesį, tada gali atvėsti iki 17 °C.

Vienintelė salos gyvenvietė – Komodo žvejų kaimelis. Kaimiečiai verčiasi žvejyba ir augina ožkas. Saloje įkurtas Komodo nacionalinis parkas: jis labai populiarus, lankomas gausybės turistų iš viso pasaulio.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Komorų salų žemelapis
**Komorų salos** (arab. جزر القمر; pranc. *Les Comores*) – vulkaninis salynas Indijos vandenyne, netoli pietrytinių Afrikos krantų. Komorų salyną sudaro 5 salos – Grand Komoras, Mohelis, Anžuanas, Majotas bei Pamanzi, bei dar keletas mažesnių salelių. Dauguma salyno priklauso Komorų valstybei, o Majotas – Prancūzijai. Plotas 2236 km². Aukščiausia vieta – Kartalos ugnikalnis (2361 m). Gyventojų skaičius – 984 tūkst.

Istorija
--------

*Pagrindinis straipsnis – Komorų istorija*.
Pirmieji gyventojai į salas atsikraustė VI amžiuje. Nuo tada salose apsigyveno skirtingų tautybių bei rasių žmonės (arabai, portugalai ar indai). Islamo religija salose išplito X amžiuje. Nuo 1884 metų sala priklausė Prancūzijos kolonijinei sistemai. 1974 metais įvyko referendumas dėl salų nepriklausomybės. 2009 m. šalia salyno sudužo lėktuvas, kuriame skrido 153 keleiviai, visi, išskyrus vieną, žuvo.

Klimatas
--------

Salose vyrauja tropinis klimatas, pasižymintis sausomis bei karštomis vasaromis. Vidutinė metų temperatūra yra 26 °C, o vandens temperatūra siekia vidutiniškai 25 °C.
Mesinos sąsiauris žemėlapyje
**Mesinos sąsiauris** – sąsiauris, skiriantis Siciliją nuo Apeninų pusiasalio, jungiantis Tirėnų ir Jonijos jūras. Plotis nuo 3,1 km iki 5,1 km. Ilgis apie 32 km. Sąsiauryje susidaro sūkurys, gali būti, kad šią vietą senovės graikai siejo su Scile ir Charibde.

1957 m. per sąsiaurį buvo pastatyta 220 kV elektros energijos perdavimo oro linija. 1994 m. paklotas kabelis sąsiaurio dugnu. Oro linija nebenaudojama, bet jos pilonai saugomi kaip paminklai, jie tebėra vieni iš aukščiausių pasaulyje (232 m).

Mesinos sąsiauris yra viena pagrindinių paukščių migracijos vietų. Taip pat šioje vietoje pavasarį renkasi didelės plėšriųjų paukščių grupės, siekiančios net 35 000 paukščių.

Vakarinėje sąsiaurio pusėje išsidėstęs Mesinos miestas, rytinėje – Kalabrijos Redžas.

7-tame XX a. dešimtmetyje kilo planai ištiesti kabantį tiltą per šį sąsiaurį, kuris jungtų Mesinos miestą ir pietinę žemyninę Italijos dalį. Nuo 2006 m. yra ruošiami planai, pagal kuriuos tilto ilgis siektų 3300 m ir jis taptų ilgiausiu kabančiu tiltu pasaulyje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Corso, Andrea. „European Birding Hot Spot: The Strait of Messina, southern Italy". *www.surfbirds.com*.
2. ↑  Italy revives Sicily bridge plan
3. ↑  „«Il Ponte sullo Stretto? Ce lo facciamo da soli»: il patto di Musumeci con Salini" (italų). lasicilia.it. 22 April 2021. Nuoroda tikrinta 22 April 2021.
4. ↑  „Ponte Stretto: Salini, è cantierabile, siamo pronti a farlo" (italų). ansa.it. 22 April 2021. Nuoroda tikrinta 22 April 2021.

Koordinatės: 38°14′45″ š. pl. 15°37′57″ r. ilg.﻿ / ﻿38.24583°š. pl. 15.63250°r. ilg.﻿ / 38.24583; 15.63250
| **Leopold Spaeth** |
| --- |
| Gimė | 1928 m. spalio 30 d.Šiauliai, Lietuva |
| Mirė | 2006 m. balandžio 22 d. (77 metai)Ostenfeldas, Vokietija |
|  |
| Veikla | Politikas |

**Leopold Spaeth** (1928 m. spalio 30 d. Šiauliuose – 2006 m. balandžio 22 d. Ostenfelde, Šlėzvigas-Holšteinas, Vokietija) – Lietuvos vokiečių kilmės politikas, 1984-1989 m. Europos parlamento narys.

Biografija
----------

Gimė 1928 m. spalio 30 d. Šiauliuose. Prieš karą mokėsi realinėje mokykloje Klaipėdoje, po karo Flensburge. Po mokyklos baigimo mokėsi sodininko amato, 1952 m. pradėjo savo verslą. 1959 m. tapo Vokietijos krikščionių demokratų sąjungos nariu. 1959-1971 m. dirbo įvairiose vietinės valdžios institucijose. 1971 m. išrinktas į Šlėzvigo-Holšteino žemės tarybą. 1984 m. išrinktas į Europos parlamentą, kur dirbo žemės ūkio, žuvininkystės ir kaimo plėtros komitete bei priklausė delegacijai atsakingai už ES santykius su Šiaurės Europos šalimis ir Šiaurės Taryba. 1978 m. apdovanotas Vokietijos Federacinės Respublikos ordinu „Už nuopelnus". Mirė 2006 m. balandžio 22 d. Ostenfelde.

Nuorodos
--------

* Biografija (vok.)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Lepidokrokitas |
| --- |
|  |
| Savybės |
| Kategorija | Mineralas, Oksidų klasė |
| Cheminė formulė | Sγ-FeO(OH) |
| Identifikacija |
| Spalva | nuo rubino raudonumo iki raudonrudės, nuo šviesiai rausvos iki raudonai oranžinės |
| Brėžis | blausiai oranžinis |
| Kristalo sistema | ortorombinė dvipiramidė |
| Skalumas | tobulas |
| Lūžimai |  ? |
| Kietumas pagalMoso skalę | 4,0-5,5 |
| Blizgesys | submetalinis |
| Lūžio rodiklis | nα = 1,940 nβ = 2,200 nγ = 2,510 |
| Specifinis tankis | 3,96 |

**Lepidokrokitas** (angl. *lepidocrocite*, iš gr. λεπίς, lepis 'žvynas' + gr. κροκη, krokis 'plaušas'; taip pat angl. *esmeraldite, hydrohematite*) – geležies oksihidroksido mineralas (hidroksidų klasė). Spalva raudona ar raudonai ruda.

Savybės
-------

Turi: Fe2О3 – 89,86% ir Н2O – 10,14%. Priemaišos MnO, Аl2O3, SiO2, CaO, MgO.

Kristalinė struktūra ortorombinė. Kietumas pagal Moso skalę 5,0. Tankis 4,0. Blizgesys submetalinis, brėžis geltonrudis. 

Susidaro geležies turinčioms medžiagoms rūdijant po vandeniu. Lepidokrokitas paprastai aptinkamas pirminių geležies mineralų dūlėjimo produktuose ir geležies rūdų kloduose. Sudaro rūdžių žvynelius senuose plieniniuose vandentiekio vamzdžiuose bei vandens rezervuaruose. 

Lepidokrokito struktūra panaši į bemito (aptinkamo boksituose) struktūrą, jį sudaro geležies(III) oksido oktaedrai, išsidėstę sluoksniais, kuriuose sieja hidroksidų sluoksnių vandeniliniai ryšiai. Šio silpnos jungtys ir lemia žvynišką mineralo struktūrą. 

Lepidokrokitas pirmą kartą aprašytas 1813 m. pagal pavyzdžius, aptiktus Zlate Horų polimetalų rūdų kloduose (Moravija, Čekija). 

Aptinkamas hidroterminiuose nuosėdiniuose geležies rūdos telkiniuose. Sodrinamas panašiai kaip ir limonitas.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Karščiavimas** – kūno temperatūros pakilimas aukščiau normos. Tai vienas iš imuninių atsakų į infekciją. Kylant temperatūrai krečia drebulys, jaučiamas šaltis, nes organizmas stengiasi pakelti temperatūrą iki aukštesnės, nei ji yra – panašiai, kaip būna sušalus. Karščiavimas yra daugelio ligų vienas iš simptomų.


**Karščiavimo klasifikacija**| Žema temperatūra | 38–39 °C |
| Vidutinė temperatūra | 39–40 °C |
| Aukšta temperatūra | 40–41,1 °C |
| Hiperpireksija | >41,1 °C |
|

Priežastys
----------

Karščiavimo priežastys gali būti vidinės ir išorinės kilmės. Išorinės priežastys gali būti bakterijų sienelėse esančios medžiagos. Vidinės priežasties pavyzdys – fagocitų gaminami citokinai, kurie yra įgimtos imuninės sistemos dalis.

Smegenys reguliuoja temperatūros kilimą per autonominę nervų sistemą.

* Suintensyvėja šilumos gamyba dėl drebėjimo ir padidėjusio raumenų tonuso.
* Sumažinamas šilumos praradimas susitraukiant kraujagyslėms.

Karščiavimo naudingumas
-----------------------

Manoma, kad šiltakraujai gyvūnai lengviau atsigauna po infekcijų dėl karščiavimo. Aukšta temperatūra nėra palanki kai kuriems patogenams, be to, susidaro geros sąlygos leukocitams, kovojantiems su infekcija, daugintis.

Karščiavimo poveikis:

* Padidėja leukocitų judrumas.
* Palengvėja leukocitų fagocitozė.
* Susilpnėja endotoksinų poveikis.
* Paspartėja T limfocitų dauginimasis.
* Padidėja interferono aktyvumas.

Gydymas
-------

Nedidelės temperatūros nebūtina gydyti vaistais. Karščiuojant patartina vartoti daugiau nei įprastai skysčių, nes karščiavimas gali sukelti dehidrataciją, kuri pavojingesnė už patį karščiavimą. Karščiavimas gali būti pavojingas širdies problemų turintiems ligoniams.

Karščiavimą būtina gydyti, jei temperatūra pakyla iki 41 °C, nes kitaip gali būti pažeisti audiniai.
| ***Kas?*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Qui? |
| Kilmės šalis |  Prancūzija Italija |
| Režisierius | Léonard Keigel |
| Scenaristas (-ai) | Léonard Keigel |
| Metai | 1970 |
| Žanras | kriminalinis |
| Trukmė | 73 min. |
| Kalba | prancūzų |
| **IMDb įrašas** |

**Kas?** (pranc.  *Qui?*) – 1970 m. sukurtas kriminalinis filmas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Romy Schneider – Marina
* Maurice Ronet – Seržas
* Gabriele Tinti – Klodas
* Simone Bach – Dorotė

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Filmo pradžioje rodoma besipykstanti pora – Marina ir Klodas, - kurie po to sėda į mašiną. Ši lekia dideliu greičiu, išsuka iš kelio ir nulekia nuo skardžio į jūrą. Moteris spėja iš jos iššokti, o vyras su automobiliu dingsta bangose. Iškviesta policija neranda kūno, tačiau yra įsitikinę, kad šis žuvo.

Grįžusi iš Prancūzijos namo, Marina netrunka susipažinti su Klodo broliu Seržu. Moteris nuolat kažko bijo, jaučiasi stebima ir kankinasi, kaltindama save dėl draugo mirties. Neapsikentęs Seržas, jau tapęs Marinos meilužiu, kartu su ja vyksta į nusikaltimo vietą, kur jis pats mėgina aiškintis brolio mirties aplinkybes. Marina prisipažįsta, kad jų santykius jau seniai buvo ištikusi krizė ir jų nebesiejo ankstesnė aistra. Be to, ji bijo, kad Klodas galėjo likti gyvas. Seržas su nardymo įranga pasiekia nuskendusią mašiną, tačiau kūno neranda, kaip ir policija manydamas, kad jį nunešė srovė.

Vieną vakarą Marinos namuose pasirodo Klodas. Jis papasakoja kokiu būdu išliko gyvas, jiedu vėl susipyksta ir Marina, griebusi peilį, jį nužudo. Kol negrįžo Seržas, ji sudegina savo drabužius, o kūną užkasa namo kieme. Iš policijos grįžęs Seržas pasakoja dalyvavęs kūno atpažinime ir policija dabar policija Marinos nebeįtaria. Jiedu išvyksta atostogų plaukioti jachta, tuo tarpu prasidėję lietūs palaipsniui atidengia negiliai užkastą Klodo kūną. Marinai ir Seržui grįžus, krantinėje jų jau laukia policija...
Tokijas yra vienas iš dažniausiai pateikiamų karščio salos efekto pavyzdžių. Grafike pavaizduotas temperatūros Tokijuje ir aplinkinėse vietovėse kitimas 1907–2007 m.
**Karščio salos efektas** – reiškinys, kada tam tikrame regione vidutinė temperatūra yra aukštesnė nei aplinkinėse vietovėse. Dažniausiai tai pastebima lyginant miestų ir netoli jų esančių kaimo vietovių klimatą. Tokiais atvejais temperatūrų skirtumus daugiausiai nulemia tai, kad pastatų statyboje ir kelių tiesime naudojamos medžiagos sugeria ir išlaiko daugiau saulės šilumos nei natūrali gamta. Be to, miestuose į aplinką išskiriama daugiau dėl žmogaus veiklos atsirandančios šilumos, o pastatai sulaiko ją galintį išsklaidyti vėją.

Pirmasis karščio salos efektą 1818 m. aprašė Luke Howard, analizuodamas Londono klimatą. Vėliau panašūs atradimai buvo padaryti analizuojant Paryžiaus bei Vienos orus. Šiuo metu karčio salos efektas pastebimas daugelyje didesnių miestų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lisa Gartland. *Heat Islands: Understanding and Mitigating Heat in Urban Areas.* Earthscan, 2008, p. 1
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Regalecus glesne** |
| --- |
| Silkių karalius (*Regalecus glesne*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Antklasis: | Kaulinės žuvys  *( Osteichthyes)* |
| Klasė: | Stipinpelekės žuvys  *( Actinopterygii)* |
| Būrys: | Vėduokliažuvės  *( Lampriformes)* |
| Šeima: | Juostažuvinės  *( Regalecidae)* |
| Gentis: | Juostažuvės  *( Regalecus)* |
| Rūšis: | Silkių karalius  *( Regalecus glesne)* |

 |

**Silkių karalius** (*Regalecus glesne*) – vėduokliažuvių (*Lampriformes*) būrio žuvų rūšis. Gyvena visuose pasaulio vandenynuose 300–1000 m gylyje. Žuvies ilgis gali siekti iki 8 m, nepatvirtintais duomenimis iki 11 m, o svoris 272 kg.

Silkių karalius yra ilgiausia pasaulyje kaulinė žuvis. Galva ir kūnas sidabrinės spalvos su melsvais ruožais bei juodomis dėmėmis. Nugaros pelekas tamsiai raudonas, su 10-12 aštrių, bei 400 minkštų spyglių. Pilvo pelekas išilgėjęs, primena juostą. Minta kriliumi, mažomis žuvimis, kalmarais. Kūnas netvirtas, plaukioja nerangiai.

7 m ilgio silkių karalius, pagautas 1997 m. prie JAV krantų
Į krantą išplukdytas silkių karalius Meksikoje
Neršia liepos-gruodžio mėnesiais. Lervos laikosi netoli vandens paviršiaus, bet žuviai augant, ši leidžiasi į gilesnius sluoksnius. Dideli individai vandens paviršiuje pasirodo retai ir tik tuomet, kai vanduo ramus. Silkių karaliaus mėsa minkšta, primena drebučius, todėl nėra labai vertinama.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Silkių karalius** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Dow Jones & Company Inc.|  |
| Forma | News Corp. dukterinė įmonė |
| Pramonė | Naujienos ir leidyba |
| Įkurta | 1882 m. |
| Įkūrėjas (-ai) | Charles Dow, Edward Jones, Charles Bergstresser |
| Centrinė būstinė | 15 Wall Street, Niujorkas, Niujorkas, JAV |
| Svarbiausi darbuotojai | William Lewis (CEO) |
| Tinklalapis | dowjones.com |

**Dow Jones & Company** – JAV leidybos ir finansinės informacijos kompanija, leidžianti leidinius finansų tema. Kompanija platina Niujorko vertybinių popierių biržoje prekiaujamų vertybinių popierių kursų kitimo tendencijų informaciją, išreikštą indeksu **Dow Jones** (žr. skirsnį indeksai).

Kompaniją 1882 m. įkūrė trys žurnalistai: Charles Dow, Edward Jones, ir Charles Bergstresser. Kompanija yra listinguojama, kaip ir „The New York Times" bei „The Washington Post", tačiau kontrolė išlieka senųjų akcininkų rankose.

Leidyba
-------

Pagrindinis kompanijos produktas yra dienraštis „The Wall Street Journal", kuriame nagrinėjami JAV verslo klausimai ir naujienos. Dienraštis pradėtas leisti 1889 m. liepos 8 d. Kitos šio dienraščio versijos:

* *The Asian Wall Street Journal* apie Azijos verslą;
* *The Wall Street Journal Europe* apie Europos verslą;
* *The Wall Street Journal Special Editions* padalinys leidžia straipsnių vertimus vietiniams ir regioniniams laikraščiams, daugiausiai Lotynų Amerikoje.

Kiti kompanijos leidžiami leidiniai yra „Barron's Magazine", savaitinė pasaulio ekonomikos ir rinkos apžvalga; mėnesinis žurnalas „Far Eastern Economic Review"; ir vartotojų žurnalas „SmartMoney" leidžiamas kartu su „Hearst Corporation".

„Dow Jones" taip pat priklauso ir „Ottaway Newspapers, Inc.", kuri leidžia keletą regioninių laikraščių JAV.

### Elektroninė leidyba

„Dow Jones Electronic Publishing" turi keletą svetainių. Be elektroninių savo popierinių leidinių formų, kompanija turi svetaines CareerJournal.com, CollegeJournal.com; OpinionJournal.com, kuriame pateikiami straipsniai iš „Wall Street Journal" politiškai konservatyvių vedamųjų; verslo portalus StartupJournal.com ir RealEstateJournal.com; Factiva, naujienų ir verslo paslaugų svetainę (panašią į „LexisNexis"), kuri dalinai priklauso „Reuters".

Transliacijos
-------------

„Dow Jones", kartu su NBC, priklauso CNBC televizijos kanalas Azijoje ir Europoje. Taip pat kompanija turi dvi radijo programas: The Wall Street Journal Report ir The Dow Jones Money Report.

Indeksai
--------

„Dow Jones" kompanija taip pat skaičiuoja ir plačiai vartojamus akcijų rinkos indeksus, tarp jų:

* Dow Jones Composite Average
* Dow Jones Global Titans
* Dow Jones Industrial Average (DJIA, „Dow Jones 30", arba dažnai tiesiog „the Dow")
* Dow Jones Transportation Average
* Dow Jones Utility Average
* Dow Jones U.S. Large Cap Growth
* Dow Jones U.S. Large Cap Value
* Dow Jones U.S. Small Cap Growth
* Dow Jones U.S. Small Cap Value
* Dow Jones Wilshire 5000 Total Market Index

Nuorodos
--------

* Dow Jones svetainė
* Dow Jones indeksų svetainė Archyvuota kopija 2014-01-16 iš Wayback Machine projekto.
* Wall Street Journal
* Yahoo! – Dow Jones & Company, Inc. bendrovės aprašymas
| Dolinka*Долинка* |
| --- |
| *„Karlago" muziejus* |
|  |
| 

DolinkaDolinka

49°40′0″ š. pl. 72°40′0″ r. ilg.﻿ / ﻿49.66667°š. pl. 72.66667°r. ilg.﻿ / 49.66667; 72.66667﻿ (Dolinka)Koordinatės: 49°40′0″ š. pl. 72°40′0″ r. ilg.﻿ / ﻿49.66667°š. pl. 72.66667°r. ilg.﻿ / 49.66667; 72.66667﻿ (Dolinka) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+6) |
|  |
| **Valstybė** | Kazachstano vėliava Kazachstanas |
| **Regionas** | Karagandos sritis Karagandos sritis |
|  |
| **Gyventojų** (2016) | 4 643  |
|  |
|  **Vikiteka** | Dolinka |

**Dolinskojė**, **Dolinka** (kaz. *Долинка*) – gyvenvietė apie 30 km į pietvakarius nuo Karagandos, Karagandos sritis, Kazachija.

Istorija
--------

Gyvenvietė įsteigta 1909 m. persikėlėlių iš Samaros ir Saratovo gubernijų. Nuo 1910 m. Dolino valsčiaus centras, 1929–1959 m. Karlago administracinis centras.

Lietuviai
---------

1931–1959 m. čia veikė koncentracijos stovykla, priklausanti Karagandos lagerių grupei (Karlag). 1941 m. pabaigoje į jį buvo atvežta politinių kalinių iš TSRS okupuotos Lietuvos; jau pirmąją žiemą dauguma mirė badu. Daugelyje Dolinskojės punktų lietuvių kalėjo ir po Antrojo pasaulinio karo. 1990 m. į Dolinskojė buvo nuvykusi buvusių politinių kalinių ekspedicija. Jos dalyviai senosiose kalinių kapinėse supylė simbolinį kapą, pastatė kryžių ir atminimo lentą.

Lageryje kalėjo:

* pulkininkas Vladas Skorupskis
* poetas Kazys Jakubėnas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aldona Juodvalkytė. *Dolinskojė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 59 psl.
| Dolgoprudnas*Долгопрудный* |
| --- |
|        |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

DolgoprudnasDolgoprudnas

55°56′0″ š. pl. 37°30′0″ r. ilg.﻿ / ﻿55.93333°š. pl. 37.50000°r. ilg.﻿ / 55.93333; 37.50000﻿ (Dolgoprudnas)Koordinatės: 55°56′0″ š. pl. 37°30′0″ r. ilg.﻿ / ﻿55.93333°š. pl. 37.50000°r. ilg.﻿ / 55.93333; 37.50000﻿ (Dolgoprudnas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+4) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Maskvos sritis Maskvos sritis |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1931–1932 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2019) | 111 930  |
| **Plotas** | 30,5 km² |
| **Tankumas** (2019) | 3 670 žm./km² |
| **Altitudė** | 180 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Dolgoprudnas |

**Dolgoprudnas** (rus. *Долгопрудный*) – miestas Rusijoje, Maskvos srityje, prie šiaurinių Maskvos pakraščių, prie Maskvos kanalo. Geležinkelio stotis prie linijos į Ugličių. Vystoma statybinių medžiagų (taip pat akmens apdirbimo), chemijos, mašinų gamybos, baldų, asfalto ir betono gamybos, maisto (duonos, konditerijos, ledų) pramonė, teatro rekvizitų, karinės ginkluotės gamyba. Veikia Maskvos fizikos ir technikos institutas, Centrinė aerologijos observatorija. Yra krašto muziejus, keletas cerkvių (seniausia – Kotovo, pastatyta 1684 m.), XVII–XX a. Vinogradovo dvaro rūmų ansamblis, keletas kitų XIX–XX a. pr. didikų statinių.

Istorija
--------

XIX a. pab. – XX a. pr. dabartinio miesto vietoje pradėti statyti Maskvos aukštuomenės vasarnamiai, įrengta Dolgoprudnojės geležinkelio stotis (taip pavadinta pagal ilgą Vinogradovų dvaro kūdrą). 1932 m. įsteigta „Dirižablestroj" gamykla, skirta dirižablių gamybai. Prie gamyklos ėmė steigtis gyvenvietė, kuriai 1935 m. suteiktas miesto tipo gyvenvietės statusas ir ***Dirižablestrojaus*** (*Дирижаблестрой*) vardas. 1937 m. ji pervadinta į Dolgoprudną. Miestas nuo 1957 m.

Sportas
-------

* FK Dolgoprudnij (futbolo klubas);
* Olimp-Dolgoprudnij (jungtinė futbolo komanda su Chimkų „Olimpu");
* „Saliuto" stadionas (Stadion-Saliut), kurio talpa 6 tūkst. žiūrovų;

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Dolgoprudnyj*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004
2. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 138
**Eugenijus Ivanauskas** (g. 1959 m. gegužės 30 d. Kaune) – Lietuvos archeologas, istorikas.

Biografija
----------

1977 m. baigė Kauno 28-ąją vidurinę mokyklą. 1982 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą.

1986–1991 m. Mokslinės – metodinės kultūros paminklų tarybos istorikas ir archeologas. 1991–2003 m. Lietuvos kultūros paveldo mokslinio centro (nuo 1995 m. Kultūros paveldo centras) archeologas. 2005 m. Lietuvos banko Kauno skyriaus muziejininkas .

Archeologija susidomėjo 1964 m. radęs auksinę grandinėlę Kauno senamiestyje. Nuo 1989 m. vykdė archeologinius žvalgomuosius tyrimus. Svarbiausia tyrimų sritis – Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės dvarvietės, kaimavietės, senamiesčiai, lobių radimvietės, numizmatika.

Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių autorius.

Tyrinėti objektai
-----------------

Vilkijos senamiestis, Zoviškių, Brūžės senovės gyvenvietės, Kurmaičių (Kretingos raj.) pilkapių vieta, Kulautuvos (Kauno raj.) deginimo apeigų vieta, Gėluvos (Raseinių raj.) kapinynas .

Leidiniai
---------

* Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės lydiniai ir monetos nuo 1387 iki 1495 metų (su M. Balčiumi, 1994 m.).
* Lietuvos pinigų lobiai, paslėpti 1390–1865 (1995 m.).
* Kulautuvos lobiai (1997 m.).
* Lietuvos monetos 1386–1707 (*Coins oj Lithuania 1386–1707*, su R. J. Douchisu, 1999 m.).
* Napoleono didžiosios kariuomenės uniformos sagos, rastos Lietuvoje (*Finds of Uniform Buttons of the Great Army of Napoleon in Lithuania*, su M. Balčiumi, 1999).
* Monetos ir žetonai Lietuvos senkapiuose 1387–1850 (2001 m.).
* Lietuvos monetų kalybos istorija 1495–1769 (su R. J. Douchisu, 2002 m.).
* Pavieniai monetų radiniai Lietuvoje. XIV–XX a.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Dalia Grimalauskaitė. *Eugenijus Ivanauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 410 psl.
2. ↑  Biografijos[neveikianti nuoroda]

Nuorodos
--------

* Eugenijus Ivanauskas. Kapinynų ir gyvenviečių žvalgomieji tyrinėjimai Vidurio ir Rytų Lietuvoje Archyvuota kopija 2008-01-31 iš Wayback Machine projekto.
| **Eugenijus Katinas** |
| --- |
| Gimė | 1929 m. spalio 11 d.Molėtai |
| Mirė | 1994 m. balandžio 13 d. (64 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | chirurgas onkologas |
| Partija | 1959 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1952 m. Vilniaus universitetas |

**Eugenijus Katinas** (1929 m. spalio 11 d. Molėtuose – 1994 m. balandžio 13 d. Vilniuje) – Lietuvos chirurgas onkologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1952 m. baigė Vilniaus universitetą. Nuo 1957 m. dirbo Onkologijos institute (nuo 1990 m. Onkologijos centras), 1961–1978 m. mokslinis sekretorius, 1978–1990 m. Chirurgijos, 1990–1994 m. Abdominalinės chirurgijos skyriaus vedėjas. 1970 m. medicinos mokslų daktaras.

1961 m. sukūrė presakralinės pneumodiastinografijos metodą, 1969 m. pirmasis Lietuvoje pradėjo praktikuoti fibrogastroskopiją, gastrektomijai ėmė naudoti mechaninį siuvimo aparatą. Darė sudėtingas skrandžio, žarnyno, krūties ir galūnių operacijas.

Bibliografija
-------------

* Piktybinių navikų diagnostika ir gydymas, d. l. – Vilnius: Mintis, 1965. – 280 p.: iliustr. vienas autorių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Eugenijus Katinas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 239
2. ↑  *Eugenijus Katinas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 573 psl.
| **Eugenijus Bukinas** |
| --- |
| Gimė | 1957 m. sausio 1 d. (66 metai)Garliava, Kauno rajonas |
|  |
| Veikla | žurnalistas, diplomatas |
|  |
| Alma mater | 1980 m. Vilniaus universitetas |

**Eugenijus Bukinas** (g. 1957 m. sausio 1 d. Garliavoje, Kauno rajonas) – Lietuvos žurnalistas, diplomatas.

Biografija
----------

1980 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete baigė žurnalistikos specialybę. 1988–1990 m. studijavo Maskvos diplomatinėje akademijoje.

1980–1988 m. LSSR užsienio reikalų ministerijos Spaudos ir informacijos skyriaus pirmasis sekretorius. 1990–1991 m. Lietuvos užsienio reikalų ministerijos Referentūros skyriaus pirmasis sekretorius, Užsienio reikalų ministerijos pirmasis sekretorius. 1991–1992 m. Nepriklausomų valstybių sandraugos šalių skyriaus vedėjas.

Nuo 1992 m. dienraščio „Lietuvos rytas" vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. Daugiausia rašė užsienio politikos klausimais, rengia komentarus. Vėliau dienraščio „Verslo žinios" naujienų redaktorius. 2009–2012 m. Seimo nario Gedimino Navaičio padėjėjas-sekretorius, Migracijos departamento prie Vidaus reikalų ministerijos Bendrųjų reikalų skyriaus vyriausiasis specialistas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 76 psl.
**Eugenijus Mazeliauskas** (g. 1940 m. birželio 20 d. Tauragėje) – choro dirigentas ir pedagogas.

Biografija
----------

1958–1960 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus kultūros – švietimo technikume (dėst. P. Sližys). 1960–1965 m. muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (diriguoti mokė V. Ūselis).

Studijuodamas vadovavo Vilniaus melioracijos statybos valdybos mišriajam chorui, 1963–1965 m. buvo Vilniaus skaičiavimo mašinų gamyklos mišriojo choro „Elektronika" chormeisteris, 1964–1968 m. vadovavo Buivydiškių žemės ūkio moksleivių ir darbuotojų mišriesiems chorams bei kaimo kapelai.

Nuo 1969 m. Vilniaus valstybinio universiteto Estetinio lavinimo katedros dėstytojas, nuo 1979 m. vyr. dėstytojas. 1969–1975 m. šio universiteto studentų mišriojo choro chormeisteris, 1975–1976 m. meno vadovas ir dirigentas. 1976 m. universitete suorganizavo studentų vyrų chorą (100 dalyvių), iki 1989 m. buvo jo meno vadovas ir dirigentas. Kolektyvą parengė 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms, Baltijos respublikų studentų dainų šventėms„Gaudeamus-VIII" Rygoje (1981), „Gaudeamus-IX" Taline (1984), „Gaudeamus-X" Vilniuje (1988). Studentai prizinių vietų laimėjo Vilniaus miesto chorų apžiūrose ir respublikinių dainų švenčių konkursuose, dalyvavo televizijos laidose, koncertavo Vokietijoje. E. Mazeliauskas suorganizavo ir 1971–1973 m. vadovavo universiteto studentų kaimo kapelai, su kuria nemažai koncertavo. Kaip natografas daug muzikos kūrinių parengė spaudai, kurį laiką dirbo „Muzikos" leidykloje. Žmona Alma Mazeliauskienė ir duktė Lina Mazeliauskaitė irgi muzikės.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
**Eugenijus Jakimavičius** (1929 m. rugsėjo 29 d. Marijampolėje – 2008 m. rugsėjo 28 d.) – Lietuvos pulkininkas leitenantas.

Biografija
----------

Mokėsi Rygiškių Jono gimnazijoje. Aktyviai dalyvavo pogrindinėje veikloje. 1951 m. baigė vidurinę mokyklą Pagėgiuose. Sovietinėje armijoje 1951–1954 m. mokėsi karo inžinerijos mokykloje Karaliaučiuje, ją baigęs tarnavo būrio vadu 16-osios lietuviškosios divizijos pionierių batalione Vilniuje. Diviziją išformavus išėjo į atsargą. 1956–1959 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Ūkio skyriuje, 1960–1990 m. – Aukštojo ir specialaus vidurinio mokslo ministerijos Kapitalinės statybos skyriuje. 1962 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1990 m. įstojo į Lietuvos šaulių sąjungą, buvo Vilniaus rinktinės Senamiesčio kuopos vadu, vėliau – Šaulių sąjungos vado pavaduotoju mokymo reikalams. 1991 m. pradžioje dalyvavo Aukščiausiosios Tarybos gynyboje. 1991 m. suteiktas majoro laipsnis. Buvo paskirtas SKAT mokymo centro dėstytoju, vėliau – Vadų mokymo centro viršininko pavaduotoju. 1995 m. išėjo į atsargą. 1997–1998 m. dirbo „Geležinio Vilko" brigados vado pavaduotoju. Parašė ir išleido keletą karo inžinerijos ir patriotinės tematikos leidinių, parengė spaudai Vytauto Bulvičiaus knygą „Karinis valstybės rengimas" (1994 m.), „LLKS teisiniai norminiai dokumentai (partizanų statutas)" (1995 m.), „Kovojanti Lietuva 1944–1953"  (1996 m.), bendradarbiavo spaudoje (Čikagos lietuvių dienraštyje „Draugas", „Savanoryje" ir kituose leidiniuose).

Apdovanojimai
-------------

* Sausio 13-osios atminimo medalis 1992 m.
* Savanorio kūrėjo medalis 1996 m.

Nuorodos
--------

1. ↑   Archyvuota kopija 2012-12-02 iš Wayback Machine projekto.
**Eugenijus Kazimieras Jovaiša** (g. 1940 m. sausio 17 d. Rokiškyje) – Lietuvos dailininkas odininkas.

Biografija
----------

1965 m. baigė Estijos dailės institutą, Adamsono-Erico mokinys. 1965–2004 m. Kauno S. Žuko taikomosios dailės technikumo (nuo 1989 m. Kauno aukštesnioji meno mokykla, nuo 2001 m. Kauno kolegija) dėstytojas. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.

Kūryba
------

Sukūrė monumentalių odos pano interjerams: Vaistažolių vaistinėje Kaune 1970 m. „Kauno miesto žemėlapis" Kauno miesto vykdomajame komitete (1978 m. dabar Kauno miesto savivaldybė), poilsio namuose „Linas" Palangoje (36 sienelės), Vaikų muzikos mokykloje Panevėžyje 1988 m. ir kitų. Nuo 1991 m. kuria dekoratyvinius odos pano privatiems interjerams („Stichijos" 1993 m. „Paskutinė vakarienė" 1995 m. abu Kaune, „Mindaugo karūnavimas. Medžioklė", „Medis", „Aukojimas", visi 1998 m. „Žuvys", „Strutis", abu 2000 m. visi Floridos valstijoje JAV). Kūriniams būdingi raiškūs stilizuoti figūriniai, augaliniai, heraldiniai motyvai, įv. reljefas, verstos, tonuotos, degintos, auksuotos odos technika; naudoja šriftą. Nuo 1968 m. dalyvauja parodose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Nijolė Žilinskienė. *Eugenijus Kazimieras Jovaiša*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 742 psl.
**Dukas** (gr. Δούκας, apie 1400–1470 m.) – Bizantijos istorikas. Paskutiniojo Bizantijos imperatoriaus Konstantino XI Paleologo valdymo istoriografas.

Biografija
----------

Kilęs iš didikų Dukų giminės. Jo senelis buvo imperatoriaus Jono VI Kantakuzino kariuomenės vadas.

Nuo 1450 m. Konstantino XI Paleologo istorikas. Kai buvo užimtas Konstantinopolis, perėjo į tarnybą turkų neužimtose salose, iki 1462 m. Genujai priklausančios Lesbo salos valdovų Dorino ir Domeniko Gatelucių diplomatas.

Parašė istorinį veikalą, be pavadinimo, parašytas apie 1462 m. 1421–1462 m. įvykius aprašė remdamasis asmeniniais įspūdžiais, įvykių liudytojų pasakojimais bei graikų, italų ir turkų dokumentais. Manuskriptas saugomas Paryžiuje. Pirmą kartą jį išspausdino 1649 m. būsimasis astronomas Ismaelis Bujo. 1834 m. rinkinyje „Corpus scriptorum Hist. Byz." išleistas Bonoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Dukas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 190 psl.

Literatūra
----------

D. I. Polemis, The Doukai, London, 1968.

Nuorodos
--------

* The Columbia Encyclopedia, Sixth Edition. 2001-07 Archyvuota kopija 2008-04-15 iš Wayback Machine projekto.
|  |
| --- |
| **Medalininkas** |
| CenterDuke Kahanamoku |
| **Medaliai** |
| Plaukimas |
| **Atstovaujant: Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos**  |
| Olimpinės žaidynės |
| **Auksas** | 1912 Stokholmas | 100 m laisvai |
| **Auksas** | 1920 Antverpenas | 100 m laisvai |
| **Auksas** | 1920 Antverpenas | Estafetė |
| **Sidabras** | 1912 Stokholmas | Estafetė |
| **Sidabras** | 1924 Paryžius | 100 m laisvai |

**Duke Paoa Kahinu Mokoe Hulikohola Kahanamoku**  (1890 m. rugpjūčio 24 d. Honolulu, Havajų Karalystėje – 1968 m. sausio 22 d. Honolulu, JAV) – JAV banglentininkas, plaukikas, vandensvydininkas, olimpinis čempionas ir aktorius.

Biografija
----------

1912 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Kahanamoku dalyvavo plaukimo varžybose. Vyrų laisvo stiliaus estafetėje kartu su JAV rinktine pelnytas sidabro medalis. Vyrų 100 m plaukime laisvuoju stiliumi sportininkas pirmą kartą tapo olimpiniu čempionu.

Antverpene vykusiose septintose moderniose 1920 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Kahanamoku dalyvavo plaukimo varžybose ir atstovavo JAV rinktinę vandensvydžio turnyre. Vyrų plaukimo 100 m laisvuoju stiliumi rungtyje sportininkas distanciją įveikė per 1:00.4 s ir pakartojo pasaulio rekordą. Sportininkas tapo pirmuoju istorijoje apgynusiu šios rungties olimpinio čempiono vardą. Vyrų estafetėje iškovotas dar vienas aukso medalis. Vandensvydžio varžybose kartu su JAV rinktine užimta 6-oji vieta.

1924 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Kahanamoku dalyvavo vandensvydžio ir plaukimo varžybose. Vyrų 100 m laisvuoju stiliumi rungtyje pelnytas sidabro medalis.

Nuo 1925 m. pradėjo vaidinti filmuose. Aktyviai vaidino iki 1955 m.

Nuorodos
--------

* Olympedia svetainėje

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RPlaukimo olimpiniai čempionai vyrų 100 m laisvuoju stiliumi |
| --- |
|  |
| 

* 1896:  Alfréd Hajós (HUN)
* 1900-1904: nevyko
* 1908:  Charles Daniels (USA)
* 1912:  Duke Kahanamoku (USA)
* 1920:  Duke Kahanamoku (USA)
* 1924:  Johnny Weissmuller (USA)
* 1928:  Johnny Weissmuller (USA)
* 1932:  Yasuji Miyazaki (JPN)
* 1936:  Ferenc Csík (HUN)
* 1948:  Wally Ris (USA)
* 1952:  Clarke Scholes (USA)
* 1956:  Jon Henricks (AUS)
* 1960:  John Devitt (AUS)
* 1964:  Don Schollander (USA)
* 1968:  Michael Wenden (AUS)
* 1972:  Mark Spitz (USA)
* 1976:  Jim Montgomery (USA)
* 1980:  Jörg Woithe (GDR)
* 1984:  Rowdy Gaines (USA)
* 1988:  Matt Biondi (USA)
* 1992:  Alekasander Popov (EUN)
* 1996:  Aleksander Popov (RUS)
* 2000:  Pieter van den Hoogenband (NED)
* 2004:  Pieter van den Hoogenband (NED)
* 2008:  Alain Bernard (FRA)
* 2012:  Nathan Adrian (USA)
* 2016:  Kyle Chalmers (AUS)

 |

 |
|  |
| --- |
| Dujotiekis Tula–Kijevas |
| Vieta |
| **Šalys** | Ukrainos vėliava Ukraina, Rusijos vėliava Rusija |
| **Trasa** | Tula -  (Šostka)  - Kijevas |
| **Nutiestas palei** | {{{nutiestas palei}}} |
| Pagrindinė informacija |
| **Tipas** | gamtinės dujos |
| **Pradėtas** | 1989 m. |
| **Vamzdžio gamintojas** | {{{vamzdžio gamintojas}}} |
| **Atidarymas** | 1995 m. |
| Techninė informacija |
| **Ilgis** | 490 km |
| **Skersmuo** | 1220 mm |
| Infolentelė: žiūrėti • aptarti • redaguoti |

**Dujotiekis Tula–Kijevas** – tarpvalstybinis magistralinis dujotiekis, kuris tiekia gamtines dujas iš Rusijos į Ukrainos gamtinių dujų perdavimo sistemą.

Istorija
--------

Pradėjus eksploatuoti Jamburgo dujų telkinį Tiumenės srities šiaurėje, visos dujų telkinio išgavos nukreiptos į Tulą tolesniam dujų perdavimui į kitas teritorijas. 1989 m. pradėti statybos dujotiekio darbai sujungti Tulą ir Kijevą. 1995 m. dujotiekis oficialiai atidarytas.

2008 m. prie dujotiekio prijungta nujoji Bobrovitsko kompresorinė stotis, kuri aptarnavo ir Ukrainoje esančią Raudonųjų partizanų požeminę dujų saugyklą.

Šaltiniai
---------

1. 1 2
2. ↑   Archyvuota kopija 2020-04-29 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑
|  |
| --- |
| Dujotiekis Šebelinka–Brianskas |
| Vieta |
| **Šalys** | Ukrainos vėliava Ukraina, Rusijos vėliava Rusija |
| **Trasa** | Šebelinka -  (Charkovas - Belgorodas - Kurskas)  - Brianskas |
| **Nutiestas palei** | {{{nutiestas palei}}} |
| Pagrindinė informacija |
| **Tipas** | gamtinės dujos |
| **Vamzdžio gamintojas** | {{{vamzdžio gamintojas}}} |
| **Atidarymas** | 1960 m. |
| Techninė informacija |
| **Ilgis** | 507 km |
| **Skersmuo** | 700 mm  1020 mm |
| Infolentelė: žiūrėti • aptarti • redaguoti |

**Dujotiekis Šebelinka–Brianskas** – tarpvalstybinis magistralinis dujotiekis iš Šebelinkos gyvenvietės Charkovo srityje, Ukrainoje į Rusiją. Dujotiekis pastatytas gamtinių dujų tiekimui iš Šebelinkos dujų rezervo į Maskvos regioną.

Istorija
--------

1960 m. dujotiekis pradėtas eksploatuoti. Tai buvo pirmasis dujotiekis iš Šebelinkos į Rusijos žemes. Antrasis dujotiekis iš Šebelinkos rezervų į Rusiją dujotiekis Šebelinka–Ostrogožskas pastatytas jau po metų.

Šebelinkos dujų telkiniui išsekus, 1980 m. dujotiekio kryptis pakeista ir pradėtos tiekti dujos per Rusiją į Ukrainą. Šiuo metu dujų transportas iš Rusijos dujotiekiu sustabdytas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  РЕКОНСТРУКЦИЯ МАГИСТРАЛЬНОГО ГАЗОПРОВОДА ШЕБЕЛИНКА-БЕЛГОРОД-КУРСК- БРЯНСК НА УЧАСТКЕ 120-160 КМ Archyvuota kopija 2022-02-26 iš Wayback Machine projekto.
|  |
| --- |
| Duke Ellington |
|  
Duke Ellington maždaug 1940 m. |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Edward Kennedy Ellington |
| Gimė | 1899 m. balandžio 29 d.Vašingtonas, JAV |
| Mirė | 1974 m. gegužės 24 d. (75 metai)Niujorkas, Niujorko valstija, JAV |
| Žanrai | * Džiazas
* svingas
 |
| Veikla | * Muzikantas
* kompozitorius
 |
| Instrumentai | Pianinas |
| Aktyvumo metai | 1914–1974 m. |
| Svetainė | dukeellington.com/ |

**Edvardas Kenedis „Diukas" Elingtonas** (angl. *Edward Kennedy "Duke" Ellington*, 1899 m. balandžio 29 d. Vašingtonas – 1974 m. gegužės 24 d. Niujorkas) – amerikiečių džiazo kompozitorius, pianistas ir orkestro vadovas. Diukas Elingtonas žinomas kaip viena įtakingiausių džiazo, o gal ir visos amerikiečių muzikos, figūrų.

Biografijos ir veiklos epizodai
-------------------------------

Elingtonas vadino savo muziką labiau „amerikiečių muzika", nei džiazu, ir mėgo apibūdinti tuos, kurie jam darė įspūdį, kaip „be kategorijos". Tai aprėpė daug muzikantų, dirbusių su jo orkestru, kai kurie iš jų laikomi džiazo „grandais" ir grojo su Ellingtonu dešimtmečius. Nors daugelis buvo verti dėmesio ir kaip nepriklausomi atlikėjai, Elligtonas suvienijo visus į vieną žinomiausių orkestrų džiazo istorijoje. Jis visada rašė specialiai kiekvieno muzikanto stiliui ir sugebėjimams, kaip „Jeep’s Blues" Džoniui Hodžsui, „Concerto for Cootie" Kučiui Viljamsui ir „The Mooche" „kebliajam Semui" Nantonui. Taip pat įrašė dainas, rašytas jo orkestro muzikantų, kaip Chuano Tizolio „Caravan" ir „Perdido", kurios atnešė ispanišką atspalvį bigbendo muzikai. Po 1941 m. jis dažnai bendradarbiavo su kompozitoriumi – aranžuotoju Biliu Streihornu, kurį jis vadino savo *alter ego*.

Eligtonas įrašinėjo daugelyje amerikietiškų įrašų studijų ir pasirodė kelete filmų. Po Antrojo pasaulinio karo su savo orkestru jis reguliariai koncertavo JAV ir Europoje. Duke’as vadovavo savo grupei nuo 1923 m. iki pat savo mirties 1974-aisiais. Po jo mirties grupę perėmė sūnus Merseris Elingtonas ir vadovavo ligi 1996 m. po kurio mirties nuo vėžio orkestrą perėmė jaunesnysis Merserio sūnus Polis Elingtonas.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Duke Ellington** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė
* Biografija Archyvuota kopija 2008-02-14 iš Wayback Machine projekto. (rusų k.)
* Apie „Duke" Ellingtoną Archyvuota kopija 2008-06-02 iš Wayback Machine projekto. (rusų k.)
* Informacija iš scaruffi.com (anglų k.)
* Diskografija (anglų k.)
* Duke Ellington svetainėje Last.fm
|  |
| --- |
| Dujotiekis Jasai–Ungenis |
| Vieta |
| **Šalys** | Moldavijos vėliava Moldavija, Rumunijos vėliava Rumunija |
| **Trasa** | Jasai – Ungenis |
| Pagrindinė informacija |
| **Tipas** | gamtinės dujos |
| **Partneriai** | Petrom gaz, Energocom |
| **Pradėtas** | 2013 m. rugpjūčio 27 d. |
| **Statybų vertė** | 26 mln. € |
| **Atidarymas** | 2014 m. rugpjūčio 27 d. |
| Techninė informacija |
| **Ilgis** | 44 km |
| **Jungties pajėgumai** | 1,5 mlrd. m³ per metus |
| **Skersmuo** | 500 mm |
| Infolentelė: žiūrėti • aptarti • redaguoti |

**Dujotiekis Jasai–Ungenis** – tarpvalstybinis magistralinis dujotiekis, jungiantis Moldavijos ir Rumunijos gamtinių dujų perdavimo sistemas.

Istorija
--------

2013 m. rugpjūčio 27 d. oficialiai pradėti dujotiekio statybos darbai. 2014 m. liepą statybos darbai ir testavimas užbaigti, o dujotiekis prijungtas prie abiejų šalių perdavimo sistemų. 2014 m. rugpjūčio 27 d. įvyko oficiali dujotiekio atidarymo ceremonija, kurioje dalyvavo Rumunijos ministras pirmininkas Viktoras Ponta, Moldovos premjeras Iurie Leancă ir ES energetikos komisaras Günther Oettinger. Statybos atsiėjo kiek daugiau nei 26 milijonai eurų.

Šis dujotiekis buvo pirmasis Moldavijos vyriausybės projektas siekiant diversifikuoti dujų rinką šalyje ir sumažinti šalies priklausomybę nuo rusiškų gamtinių dujų. Vyriausybės planavo šiuo dujotiekiu sumažinti rusiškų dujų kiekį šalies sistemoje nuo 100 % iki 95 %. Tolimesnei diversifikacijos plėtrai tuo pačiu metu buvo vystomi kiti projektai: dujotiekis Ungenis–Kišiniovas ir dujotiekis Ungenis–Belcis, kurie turėjo užtikrinti galimą dujų iš Rumunijos teritorijos pralaidumą į likusią Moldavijos dalį.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Молдова і Румунія з'єднують свої ГТС Сьогодні.ua
2. ↑  Pe 27 august, Moldova începe lucrările la gazoductul Iași-Ungheni
3. ↑  "Gazoductul Iași-Ungheni a fost inaugurat", *Digi24.ro*. Nuoroda tikrinta 27 rugpjūčio 2014
**UAB Dujotekana** – lietuviška energetikos bendrovė, viena stambiausių Lietuvos gamtinių dujų ūkyje veikiančių bendrovių. Įkurta 2001 m. šiuo metu įmonei vadovauja Rimandas Stonys (pirmtakas – Raimundas Paliukas).

Veiklos rodikliai
-----------------

2003 m. pagal pajamas „Dujotekana" užėmė 17 vietą tarp didžiausių Lietuvos įmonių. 2003 m. įmonės pajamos 514,6 mln. litų (39 proc. daugiau nei 2002 m. 369,4 mln. lt). „Dujotekanos" pelnas prieš apmokestinimą 2003 m. siekė 55,8 mln. lt (214 proc. daugiau nei 2002 m. 17,8 mln. lt). 2005 m. „Dujotekana" importavo 517 mln. kub. metrų dujų (49 proc. mažiau nei 2004 m. 1020 mln. kub. metrų). „Dujotekanos" apyvarta 2005 m. siekė 170 mln. lt (2004 m. – 309 mln. lt); grynasis pelnas 2005 m. – apie 19 mln. lt.

Bendradarbiavimas
-----------------

Rusijos koncernas „Gazprom" 2006 m. bendrovei patvirtino 590 mln. kub. m gamtinių dujų importo kvotą. „Dujotekana" dujas importuoja pagal dvišalę 2002-2012 m. dujų tiekimo sutartį. Bendrai su „Clement Power Venture Inc." valdo „Kauno elektrinę", bendradarbiauja su AB „Geonafta", „Erdgasspeicher Kalle Gmbh", Vokietijos energetikos koncernu RWE, taip pat Lietuvos geologijos tarnyba.

Privatizavimas
--------------

2002 m. prasidėjus „Lietuvos dujų" privatizavimui, kai kurie politikai viešai abejojo proceso skaidrumu .

„UAB Dujotekana" ir „Lietuvos dujos" po 2002 m. įvykusio privatizavimo tapo monopolinėmis dujų tiekimo įmonėmis ir dujas tiekia su 17 ir atitinkamai 15 proc. antkainiais, kai valstybinės kainų ir energetikos kontrolės komisijos siūloma dujininkų pelno marža yra 7-8 proc..

Išnašos
-------

1. ↑  www.atgimimas.lt: Eugenijaus Gentvilo pasisakymas, „Aukso kąsnis po dešimties metų" 2002-07-19) Archyvuota kopija 2007-09-27 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Prezidento Valdo Adamkaus interviu Lietuvos radijui, žurnalistė Ilona Rūkienė 2002-05-14 Archyvuota kopija 2007-09-27 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑   www.delfi.lt Atsisveikinama su dujininkų ir G. Kirkilo kritikuojamu V. Jankausku 2007-07-24

Nuorodos, šaltiniai
-------------------

* Bendrovės tinklalapis (lietuvių, rusų bei anglų k.)
* Įmonės naujienos Archyvuota kopija 2007-03-11 iš Wayback Machine projekto. Verslo banga, portalas