recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ukmergės spaustuvė** – spaustuvės, veikusios Ukmergėje.

Istorija
--------

Pirmąją spaustuvę 1881 m. įkūrė pirklys Š. Sendakas. Joje rusų kalba buvo spausdinami blankai, kiti smulkūs leidiniai. Atgavus lietuviškąją spaudą, Š. Sendakas išspausdino ir keletą leidinių lietuvių kalba. Š. Sendako įmonė veikė iki Pirmojo pasaulinio karo.

1923–1940 m. veikė A. Slonimskio spaustuvė „Regina". Spaustuvėje dirbo rinkėjas, spaudėjas, knygrišė, pagalbiniai darbininkai. Gamino blankus, kvitus, etiketes, spausdino kai kuriuos leidinius, laikraščius „Ukmergės garsas" ir „Ukmergiečių balsas".

1930 m. Ukmergėje įsikūrė J. Survilos ir A. Monkevičiaus spaustuvė „Knyga". Joje buvo 3 įvairaus formato spaudos mašinos. Čia spausdintas laikraštis „Rytų Lietuva". 1935 m. laikraštį uždarius, po trejų metų spaustuvė bankrutavo. 1935 m. atidaryta J. Valujevo spaustuvė, veikusi porą metų.

1944 m. spalio 12 d. įsteigtam apskrities laikraščiui „Kelias į socializmą" (nuo 1944 m. lapkričio 15 d. – „Tarybinis kelias") spausdinti 1946 m. buvo įkurta Ukmergės „Komunos" spaustuvė, dab. Vasario 16-osios g. 31. 1948 m. ji perduota laikraščio „Tarybinis kelias" redakcijai. 1950 m. Ukmergei tapus rajono centru, o kairėje Šventosios upės pusėje įkūrus Smėlių rajoną, Ukmergės rajono laikraščio „Tarybinis kelias" spaustuvė ėmė spausdinti ir Smėlių rajono laikraštį „Stalino keliu". 1951–1953 m. Ukmergės spaustuvėje spausdinti ir MTS laikraščiai: Deltuvos „Kolektyvinis darbas", Želvos „Už bolševikinius kolūkius", Žemaitkiemio „Komunizmo statytojas".

1964 m. Ukmergės spaustuvėje sumontuota rotacinė mašina. Joje buvo spausdinamas rajono laikraštis, nuo 1962 m. pavadintas „Gimtoji žemė". 1976 m. Ukmergės spaustuvė kartu su Anykščių, Biržų ir Pasvalio spaustuvėmis prijungta prie Panevėžio spaustuvės. Panevėžio spaustuvės Ukmergės skyrius turėjo ofsetą, iškiliosios spaudos mašinas, 4 linotipus, 5 plokščios spaudos mašinas.
Nuo 1993 m. Ukmergės valstybinė spaustuvė, tapusi UAB „Ukmergės spaustuvė", spausdino Ukmergės laikraštį „Gimtoji žemė", Širvintų rajono laikraštį „Širvinta" (iki 1989 m. – „Lenino vėliava"), Anykščių rajono laikraštį „Anykšta" (iki 1990 m. – „Kolektyvinis darbas"). Nuo 1994 m. leido laikraštį „Ukmergės diena". Šioje spaustuvėje taip pat spausdinami kiti laikraščiai, brošiūros, plakatai, smulkūs spaudiniai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 531 psl.
| **Juozapas Vytas Urbonas** |
| --- |
| Gimė | 1939 m. gruodžio 6 d. (84 metai)Viešnagiai, Alytaus apskritis |
|  |
| Veikla | filologas, žurnalistas, pedagogas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Vinco Kudirkos premija |

**Juozapas Vytas Urbonas** (g. 1939 m. gruodžio 6 d. Viešnagiai, Alytaus apskritis) – Lietuvos filologas, žurnalistas, pedagogas, humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

1958 m. baigė Kauno politechnikumą, 1967 m. – Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultetą, įgydamas filologo specialybę. 1985 m. Maskvos universitete apgynė žurnalistikos specialybės disertaciją „Periodinė spauda kaip mokslinės-techninės pažangos spartinimo veiksnys (Lietuvos žurnalinių leidinių pagrindu)".

1965–1972 m. Lietuvos informacijos instituto skyriaus vedėjas, 1972–1987 m. – žurnalo „Mokslas ir technika" vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. Nuo 1987 m. Vilniaus universiteto Radijo ir televizijos žurnalistikos katedros Periodinės spaudos mokslinio tyrimo laboratorijos, nuo 1991 m. – Žurnalistikos instituto vyresnysis mokslinis bendradarbis, dėstytojas, 1994 m. docentas.  2000–2009 m. Klaipėdos universiteto Komunikacijos katedros vedėjas, profesorius.

Nacionalinės žurnalistų kūrėjų asociacijos narys, Lietuvos žurnalistų sąjungos narys. 

Paskelbė per 300 mokslinių-techninių ir publicistinių straipsnių šalies ir užsienio laikraščiuose bei žurnaluose. Vienas Žurnalistikos enciklopedijos sudarytojų, vyr. redaktorius. Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių apie laikraščius ir žurnalus bei visų pasaulio valstybių žiniasklaidą autorius.

Bibliografija
-------------

* *Žurnalistikos pagrindai*, vadovėlis, 1992 m. 2000 m. 2007 m.
* *Respublikos žurnalų sistema*, 1989 m.
* *Lietuvių žurnalas*, 1993 m.
* *Lietuvių periodinė spauda*, 1995 m.
* *Pasaulio šalių periodika*, 1995 m.
* *Lietuvių laikraštis*, 1997 m.
* „Lietuvių žurnalai ir jų sistemos kūrimas tipologinių modelių pagrindu", monografija, 1999 m.
* „Lietuvos žurnalistikos istorija", vadovėlis, 2001 m. 2004 m.
* „Žurnalistikos teorija", mokomoji knyga, 2002 m. 2005 m.
* „Pasaulio žiniasklaidos sistemos", mokomoji knyga, 2003 m.
* „Stasys Šilingas. Gyvenimas tautai ir valstybei", monografija, 2010 m.

Įvertinimas
-----------

* 2011 m. – Vinco Kudirkos premija.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 534-535 psl.
| **Juozas Mačernis** |
| --- |
| Gimė | 1891 m. sausio 22 d.Šarnelė, Žemaičių Kalvarijos valsčius, Telšių apskritis |
| Mirė | 1976 m. rugsėjo 9 d. (85 metai)Argentina |
|  |
| Veikla | žurnalistas, pedagogas, redaktorius, esperantininkas |
|  |
| Alma mater | Lietuvos universitetas |

**Juozas Mačernis** (1891 m. sausio 22 d. Šarnelė, Žemaičių Kalvarijos valsčius, Telšių apskritis – 1976 m. rugsėjo 9 d. Argentina) – Lietuvos žurnalistas, pedagogas, redaktorius, esperantininkas.

Biografija
----------

Mokėsi Palangos progimnazijoje, Liepojos, Gomelio gimnazijose. 1924-1925 m. studijavo Ženevos pedagoginiame institute, 1927 m. baigė Lietuvos universiteto Teologijos-filosofijos fakultetą.

Lietuvių spaudoje bendradarbiavo nuo 1908 m. 1925-1926 m. mokytojavo Telšiuose, įsteigė M. Valančiaus liaudies universitetą. Redagavo savaitraštį „Žemaičių prietelius", esperanto žurnalą „Litova stelo".  1944 m. pasitraukė į Vakarus, 1949 m. išvyko gyventi į Argentiną.

Bibliografija
-------------

* *Esperantiškai lietuviškas ir lietuviškai esperantiškas žodynėlis*, kartu su P. Gaigalu, 1922 m.
* *Kas yra Esperanto?*, 1922 m.
* *Žmonijos pradžia ir galas*, 1931 m.
* *Tarp gyvenimo ir mirties*, 1936 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 308 psl.
| **Juozas Šiupšinskas** |
| --- |
| Gimė | 1933 m. rugsėjo 27 d.Guostelė, Prienų valsčius |
| Mirė | 2020 m. balandžio 22 d. (86 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius |
| Partija | 1964 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1970 m. Vilniaus universitetas |

**Juozas Šiupšinskas** (1933 m. rugsėjo 27 d. Guostelėje, Prienų valsčiuje – 2020 m. balandžio 22 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

1958–1964 m. laikraščio „Tiesa" redakcijos literatūrinis darbuotojas, 1964–1969 m. žurnalo „Švyturys" vyresnysis redaktorius. 1967–1970 m. studijavo žurnalistiką Vilniaus universitete. 1969–1977 m. ir 1979–1991 m. žurnalo „Darbas ir poilsis" vyriausiasis redaktorius, 1992–1993 m. žurnalo „Gyvenimo šaltiniai" vyriausiasis redaktorius.

Nuo 1959 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys. Nuo 1971 m. buvo renkamas į šios sąjungos valdybą. 1971–1990 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos turizmo temomis rašančių žurnalistų sekcijos pirmininkas, 1991–1997 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos kontrolės komisijos pirmininkas.

Įvertinimas
-----------

* 1976 m. Vinco Mickevičiaus-Kapsuko premija
* 1980 m. SSRS žurnalistų sąjungos premija
* 1983 m. LTSR nusipelnęs žurnalistas
* 1997 m. K. ir J. Bobelių žurnalistinė premija
* 2009 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos medalis „Už nuopelnus žurnalistikai"

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  *Juozas Šiupšinskas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. - 209
3. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 491 psl.
| **Justas Strazdas** |
| --- |
| Gimė | 1895 m. kovo 19 d.Starkakampis, Anykščių valsčius |
| Mirė | 1967 m. liepos 4 d. (72 metai)Kaunas |
|  |
| Veikla | žemės ūkio ir spaudos darbuotojas |
|  |
| Alma mater | Tartu veterinarijos institutas |

**Justas Strazdas** (1895 m. kovo 19 d. Starkakampis, Anykščių valsčius – 1967 m. liepos 4 d. Kaunas) – Lietuvos žemės ūkio ir spaudos darbuotojas.

Biografija
----------

1912–1917 m. mokėsi Dotnuvos žemės ūkio mokykloje, iki 1920 m. studijavo Tartu veterinarijos institute.

1921–1926 m. Lietuvos žemės ūkio ministerijos Žemės reformos departamento vicedirektorius, 1926–1940 m. – Žemės ūkio rūmų spaudos skyriaus vedėjas. 1927–1940 m. laikraščio „Ūkininko patarėjas" redaktorius. Buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.

1945–1953 m. dirbo agronomu įvairiose Lietuvos vietose, 1957–1961 m. Žemdirbystės instituto mokslinis bendradarbis. Bendradarbiavo ūkinėje spaudoje, rašė įvairiais žemės ūkio klausimais.

Bibliografija
-------------

* *Daržovių auginimas*, 1925 m.
* *Sodininkystė*, 1929 m.
* *Dirvožemis ir jo dirbimas*, 1942 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 475 psl.
**Kahalas** – žydų bendruomenė, kurios nariai turėjo balsavimo teisę; žydų bendruomenės vietos savivaldos institucija, veikusi iki XX a. pradžios.

Kahalo institucija susikūrė pirmaisiais krikščionybės amžiais. Žydų savivaldą atskirai išplėtojo Palestinos ir Babilonijos žydų bendruomenės. Palestinoje buvo susiklosčiusi vietinė žydų bendruomenė, kurios aukščiausias vadovas buvo patriarchas. Palestinoje pačios vietos bendruomenės rūpinosi bendruomenės veikla, rinkdavo atsakingus asmenis įvairioms funkcijoms atlikti.

Babilonijoje žydų bendruomenės formavosi pagal graikų polių pavyzdį. Šių bendruomenių aukščiausia institucija buvo egzilarchas, savo valdžią kildinęs iš paskutiniojo į Babiloniją VI a. prieš Kristų ištremto Judėjos karaliaus. Egzilarchas postą paveldėdavo. Be jo, veikė ir renkamų, ir postą paveldinčių žydų institucija, kuri rūpinosi autonominių įstatymų priėmimu, santykiais su valstybės valdžia, mokesčių rinkimu, t. p. atlikdavo ir teismo funkcijas.

Krikščioniškoje Europoje centralizuotą žydų bendruomenių valdžią perėmė vietos bendruomenės. Prancūzijoje ir Vokietijoje susiklostė vadinamoji apribotos demokratijos savivalda, kurioje imtos taikyti rinkimų procedūros. Kai kurie pareigūnai rinkti tiesiogiai, kiti dažniausiai burtais. Už bendruomenių taisyklių pažeidimus, jos nariai galėdavo būti pašalinti iš bendruomenės.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kahalas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 125-126 psl.
*Kitos reikšmės – Kardas (reikšmės).*
**Kardas** – Lietuvos karininkų iliustruotas žurnalas, leistas 1925–1940 m. Kaune.

Istorija
--------

Pradėjo leisti Karo mokslo draugija du kartus per mėnesį. Nuo 1929 m. vasario ėjo kartą per mėnesį kaip žurnalo „Mūsų žinynas" priedas, vadinosi „Karo mokslo draugijos žinios". Nuo 1933 m. gegužės 15 d. „Kardą" leido Lietuvos karininkų ramovė du kartus per mėnesį. Spausdino Raidės spaustuvė, nuo 1933 m. Spindulio spaustuvė Kaune. Tiražas 1925 m. – 1000 egz. 1938 m. – 2000 egz.

Bendradarbiavo Jurgis Byla, Vytautas Bulvičius, M. Butavičius, Stasys Dabušis, B. Gentvilas, K. Gabriūnas, Vincas Grigaliūnas-Glovackis, Antanas Januševičius, Pranas Kaunas, Antanas Mačiuika, Vytautas Maželis, Vladas Mieželis, Jonas Noreika, Jonas Petruitis, K. Slašauskas, J. Šepetys, Konstantinas Žukas ir kt.

Redaktoriai
-----------

Kazys Skučas, Vincas Jonuška, Petras Biržys, Jonas Asevičius-Acukas, Juozas Balčiūnas, Vytautas Steponaitis, Aleksandras Šimkus, Liudas Zibavičius (nuo 1938 m. pabaigos).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 205-206 psl.

Nuorodos
--------

Žurnalo elektroninės versijos PDF formatu Archyvuota kopija 2010-12-09 iš Wayback Machine projekto.
**Kariūnas** – iliustruotas kariūnų ir aspirantų žurnalas, leistas 1932–1940 m. Kaune.

Istorija
--------

Pirmąjį numerį 1932 m. rugsėjo mėn. išleido Karo mokyklos kariūnų klubo fondas kaip Pirmojo Lietuvos Prezidento karo mokyklos kariūnų laikraštį. Ėjo kartą per du mėnesius. Nuo 1934 m. Nr. 13-14 leido Kariūnų ramovė; nuo 1939 m. vadinosi *P.L.P.Karo mokyklos kariūnų ir aspirantų iliustruotas žurnalas*. Spausdino „Typolit" bei Šviesos spaustuvės Kaune. Išėjo 45 numeriai.  1940 m. TSRS okupavus Lietuvą, nutrūko ir „Kariūno" leidimas.

Atkūrus Lietuvos Nepriklausomybę, 1995 m. buvo atkurtas ir „Kariūnas". Jo redaktoriumi paskirtas pulkininkas Stasys Puškorius. Nuo 1995 iki 1998 m. pasirodė 12 „Kariūno" numerių. Ir, nors leidžiamas nereguliariai, „Kariūnas" atspindėjo Karo akademijos gyvenimą, aktualiausias Akademijai ir kariūnams rūpimas problemos. 12 numeriu ir pasibaigė „Kariūno" leidyba.

2001 m. rugpjūčio mėn. Akademijos viršininko plk. Algio Vaičeliūno sprendimu „Kariūnas" vėl atgimė. Atsakinguoju redaktoriumi buvo paskirtas Vytautas Tininis, o nuo 2002 m. vasaros – pulkininkas leitenantas Gintautas Surgailis. 2003 m. kovo mėn. pasirodė pirmasis žurnalo „Kariūnas" numeris spalvotais vidiniais puslapiais ir viršeliais. 2007 m. rugsėjo mėnesį naujuoju atsakinguoju redaktoriumi buvo paskirtas kapitonas Jonas Švilpa. 2009 m. pavasarį išėjo 100-asis „Kariūno" numeris.

Bendradarbiavo Viktoras Alekna, Julius Būtėnas, Bernardas Brazdžionis, Liudas Gira, Eugenijus Matuzevičius, Antanas Miškinis, Jonas Noreika, Stasys Raštikis ir kt.

Redaktoriai
-----------

* Simas Urbonas-Urbanavičius – 1932–1936 m.
* Jonas Noreika – 1936–1937 m.
* Kazys Zupka – 1937–1938 m.
* Vytautas Tamulaitis – 1938–1940 m.
* Stasys Puškorius – 1995–1998 m.
* Vytautas Tininis – 2001 m.
* Gintautas Surgailis – 2002–2007 m.
* Jonas Švilpa – 2007–2009 m.
* Arūnas Alonderis – 2009–2017 m.
* Gintautas Surgailis – nuo 2017 m.
* Donatas Suchockis - 2020 - 2022 m.
* Mantas Stankevičius - 2021 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 207 psl.
2. ↑  Žurnalo „Kariūnas "istorija Archyvuota kopija 2010-12-10 iš Wayback Machine projekto.

3. Žurnalo "kariūnas" archyvas: https://www.lka.lt/produktai/leidiniai/zurnalas-kariunas/?cntnt01page=1 Archyvuota kopija 2022-09-25 iš Wayback Machine projekto.
| Kartachenaisp. *Cartagena* |
| --- |
|        |
| *Miesto rotušė* |
|  |
| 

KartachenaKartachena

37°36′00″ š. pl. 0°59′00″ v. ilg.﻿ / ﻿37.60000°š. pl. 0.98333°r. ilg.﻿ / 37.60000; 0.98333﻿ (Kartachena (Ispanija))Koordinatės: 37°36′00″ š. pl. 0°59′00″ v. ilg.﻿ / ﻿37.60000°š. pl. 0.98333°r. ilg.﻿ / 37.60000; 0.98333﻿ (Kartachena (Ispanija)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Ispanijos vėliava Ispanija |
| **Regionas** | Mursijos regionas Mursijos regionas |
| **Provincija** | Mursijos provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2018) | 213 943  |
|  |
|  **Vikiteka** | Kartachena |
|  |
| **Kirčiavimas** | Kartachenà |

**Kartachena** – uostamiestis pietų Ispanijoje, Mursijos provincijoje, prie Viduržemio jūros. Apylinkėse gausu naudingųjų iškasenų: švino, geležies, vario, cinko, sieros. Eksportuojamos metalo rūdos, alyvuogių aliejus, vynas, džiovinti vaisiai. Importuojama technika, anglis, mediena, žuvis. Pagrindinė miesto pramonės šaka – metalo (švino ir cinko) liejimas ir lydymas. Išvystyta stiklo pramonė.

Miestą supa kalnai. Čia yra viena svarbiausių Ispanijos karinių bazių. Išlikę senovės tvirtovės, kariniai ir laivybos statiniai, miesto sienos, pilis (statė kartaginiečiai), katedra (XIII a.), rotušė.

Istorija
--------

Miestą 228 m. pr. m. e. įkūrė Kartaginos karvedys Hasdrubalas. Senovėje ji vadinosi *Carthago Nova* (t. y. ***Naujoji Kartagina***). 209 m. pr. m. e. romėnai užkariavo miestą, per uostą keliavo daug aukso ir sidabro iš apylinkių. 425 m. miestą nusiaubė gotai, vėliau jis atstatytas (ypač maurų laikotarpiu). 1269 m. atiteko Aragonui, vėliau ir Ispanijai. Ispanų pilietinio karo metu (1936–1939 m.) mieste buvo respublikonų laivyno pagrindinė karinė bazė.

Sportas
-------

* FC Cartagena futbolo klubas;

#### Stadionas

Estadio Cartagonova buvo atidarytas 1988 m. vasario 7 d. Stadiono talpa 15 tūkst. žiūrovų, yra pilnų matmenų aikštė (105 x 68 m.); 2000 m. atlikta renovacija

1999 m. birželio 30 d. užfiksuotas lankomumo rekordas, kai rungtynes prieš Córdoba CF stebėjo daugiau nei 20 000 žiūrovų.

2000 m. sausio 26 d. stadione žaidė Ispanijos ir Lenkijos nacionalinės rinktinės.

Šaltiniai
---------

1. Municipal Register of Spain 2018. National Statistics Institute.
2. ↑  Municipal Register of Spain 2018. National Statistics Institute.
3. ↑  *Cartagena (Kartachena)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 723 psl.
4. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 200
5. ↑

Nuorodos
--------

* Turizmo svetainė
* Miesto svetainė
* Viva Murcia Archyvuota kopija 2021-06-09 iš Wayback Machine projekto.
* Coast batteries of Cenizas and Castillitos
* Photos of Cartagena
* Rankinio klubas Cartagena
* Oficiali futbolo klubo svetainė
* Futbolme team profilis
| Katamarka*San Fernando del Valle de Catamarca* |
| --- |
| *Katamarkos panorama* |
|  |
| 

KatamarkaKatamarka

28°28′0″ p. pl. 65°47′0″ v. ilg.﻿ / ﻿28.46667°š. pl. 65.78333°r. ilg.﻿ / 28.46667; 65.78333﻿ (Katamarka)Koordinatės: 28°28′0″ p. pl. 65°47′0″ v. ilg.﻿ / ﻿28.46667°š. pl. 65.78333°r. ilg.﻿ / 28.46667; 65.78333﻿ (Katamarka) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Argentinos vėliava Argentina |
| **Provincija** | Katamarkos provincija Katamarkos provincija |
| **Departamentas** | Kapitalio departamentas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1683 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 159 139  |
| **Altitudė** | 550 m |
|  |
| **Tinklalapis** | www.sfvcatamarca.gov.ar |
|  **Vikiteka** | Katamarka |

**Katamarka** (isp. *Catamarca*) arba **San Fernando de Valje de Katamarka** (isp. *San Fernando de Valle de Catamarca*) – miestas šiaurės vakarų Argentinoje, Valjės upės (*Río Valle*) slėnyje, Ambato (*Cerro Ambato*) kalno papėdėje. Provincijos sostinė. Miestas išsidėstęs 500 m virš jūros lygio.

Susisiekimas
------------

Miestas yra 1131 km nuo Buenos Airių. Artimiausios provincijų sostinės yra: La Riocha (154 km), Tukumanas (230 km), Santjago del Esteras (209 km). 15 km į pietryčius nuo miesto yra Felipės Varelos oro uostas, iš kurio vyksta reguliarūs skrydžiai į Buenos Aires ir La Riochą.

Istorija
--------

Pradinė gyvenvietė, vadinta Londresu (*Londres*), buvo įkurta ispanų kolonistų 1558 m. Nuolatinė gyvenvietė įkurta 1683 m. Pavadinimas *Catamarca* kečujų kalba reiškia „tvirtovė ant šlaito". 1882 m. miestas turėjo tik 8000 gyv. 1888 m. nutiestas geležinkelis nepaspartino gyventojų skaičiau augimo. Iki pat XX a. vid. miestas buvo labai skurdus, jį valdė įvairios kriminalinės grupuotės.

Miesto katedra

Ekonomika
---------

Katamarka – drėkinamosios žemdirbystės centras visame Katamarkos slėnyje. Vaisių, medvilnės, vynuogių auginimas. Vynininkystė, gyvulininkystė. Netoliese esančiose kasyklose kasamas auksas, sidabras, varis ir alavas.

Turizmas
--------

Labiausiai lankytina miesto vieta – Slėnio Mergelės bažnyčia (įkurta 1694 m.) su Mūsų Slėnio Globėjos (*Nuestra Señora del Valle*) statula. Kolonijinė miesto architektūra. Ekskursijos po kalnus.

Šaltiniai
---------

1. ARGENTINA: Catamarca, *citypopulation.de*
2. ↑  ARGENTINA: Catamarca, *citypopulation.de*
3. ↑  *Catamarca (Katamarka), San Fernando del Valle de Catamarca (San Fernando del Valje de Katamarka)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 734 psl.
4. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 202
| **Kazys Karpius** |
| --- |
| Gimė | 1895 m. rugpjūčio 1 d.Babcinos dvaras, Babtų valsčius |
| Mirė | 1971 m. spalio 20 d. (76 metai)Klyvlendas |
|  |
| Veikla | rašytojas, žurnalistas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas |

**Kazys Karpius, Karpavičius** (1895 m. rugpjūčio 1 d. Babcinos dvare, Babtų valsčius – 1971 m. spalio 20 d. Klyvlende) – Lietuvos rašytojas, žurnalistas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1909 m. su tėvais emigravo į JAV. *Case Western Reserve* universitete Klyvlende baigė ekonomiką ir anglų kalbą.

Nuo 1910 m. bendradarbiavo periodinėje spaudoje – savaitraščiuose „Keleivis", „Tėvynė", „Vienybė Lietuvninkų", dirbo jo spaustuvėje. 1918–1948 m. savaitraščio „Dirva" redaktorius, 1925–1948 m. – jo savininkas.  Per Pirmąjį pasaulinį karą dalyvavo Lietuvos gelbėjimo fondo veikloje, rūpinosi nukentėjusiųjų nuo karo šelpimu. Priklausė Susivienijimui lietuvių Amerikoje, Tėvynės mylėtojų draugijai (1924–1926 m. jos centro pirmininkas), tautininkų organizacijai „Sandara". 1929–1935 m. Amerikos lietuvių kultūros centro Klyvlende vienas kūrėjų ir veikėjų. 1940–1942 m. Amerikos lietuvių tarybos valdybos sekretorius, delegacijos pas JAV prezidentą F. D. Ruzeveltą Lietuvos nepriklausomybės klausimu narys. Lietuvai vaduoti sąjungos vienas kūrėjų, 1942–1948 m. centro valdybos sekretorius. Lietuvių rašytojų draugijos narys.

Kūryba
------

Parašė istorinių romanų ir apysakų, pjesių, komedijų, eilėraščių. Prozos kūriniuose daugiausia vaizduojama Lietuvos senovė, didvyriška lietuvių kova su vikingais ir kryžiuočiais, nepaprasti veikėjų nuotykiai bei likimai.

Bibliografija
-------------

* Nenorėjai duonos, graužk plytas, komedija, 1915 m.
* Trimitas, eilėraščių rinkinys, 1920 m.
* Samsonas ir Delila, pjesė, 1923 m.
* Algis ir Giedrutė, pjesė, 1925 m.
* Juodas karžygys, 1927 m.
* Vargšų karalienė, 1927 m.
* Baltijos aras, 1928 m.
* Atgimimas, pjesė, 1928 m.
* Kryžeivis, 1929 m.
* Palangos ponaitis, komedija, 1929 m.
* Palangos ponaitis, pjesė, 1929 m.
* Baudžiauninkė, pjesė, 1930 m.
* Du broliai, 1930 m.
* Jūros merga, 1931 m.
* Žentai iš Amerikos, komedija, 1931 m.
* Klajūnas, 1932 m.
* Merūnas – Juodo karžygio sūnus, 1934 m.
* Dvi seserys, 1937 m.
* Alpis, Kęstučio išlaisvintojas, 1942 m. 2 leid. 1971 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 209-210 psl.
2. ↑  *Kazys Karpius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 491 psl.
| **Kazys Matačiūnas** |
| --- |
| Gimė | 1960 m. balandžio 19 d. (63 metai)Totoriškės, Kaišiadorių rajonas |
|  |
| Veikla | spaudos ir televizijos žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Kazys Matačiūnas** (g. 1960 m. balandžio 19 d. Totoriškėse, Kaišiadorių rajonas) – Lietuvos spaudos ir televizijos žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

1978 m. baigė Kaišiadorių vidurinę mokyklą, 1983 m. Vilniaus universitete – žurnalistiką.

1983–1984 m. Lietuvos televizijos ekonominių laidų redakcijos korespondentas, rengė laidas kaimui. Nuo 1985 m. šios redakcijos vyresnysis redaktorius, 1988–1992 m. – Lietuvos televizijos ir radijo komiteto pirmininko padėjėjas, generalinio direktoriaus padėjėjas. 1992–1994 m. – Lietuvos informacijos instituto laikraščio „Komercinės žinios" vyriausiasis redaktorius, 1994–1996 m. – laikraščio anglų kalba „Lithuanian Weekly" vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. 1996–1997 m. – Lietuvos radijo ir televizijos Leidybos centro direktorius. Rašė ekonominėmis, radijo ir televizijos, visuomenės gyvenimo temomis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 315 psl.
Vilniaus Švč. Trejybės bažnyčia
**Unitai** (lot. *unitas - suvienytas*), arba **Ukrainos graikų apeigų katalikai** – Lietuvos ir Lenkijos valstybės stačiatikiai, 1596 m. sudarę su Romos Katalikų Bažnyčia Bresto bažnytinę uniją. Pagal ją stačiatikiai pripažino popiežiaus valdžią ir priėmė katalikybės dogmatiką, bet pasiliko savo liturgiją ir bažnytinę slavų kalbą.

1608–1827 m. Vilniuje unitams priklausė Švč. Trejybės bažnyčia, veikė bazilijonų vienuolynas. 1749 m. bazilijonų unitų vienuolynas buvo įsteigtas Bazilionuose (Šiaulių rajonas). 1795 m. unitai turėjo 30 bendrojo lavinimo mokyklų, 95 vienuolynus, prie kurių taip pat veikė mokyklos. Rusijos stačiatikių bažnyčia visą laiką priešinosi unijai. 1827–1839 m. caro Nikolajaus I dekretu visi unitų vienuolynai buvo sustačiatikinti, iš jų globos atimtos mokyklos, panaikintos bažnytinės provincijos. Unitai atsikūrė nepriklausomoje Lietuvoje 1919–1940 m.

Lietuvos Rytų apeigų katalikų Bažnyčios nariai buvo ir yra ukrainiečių, baltarusių ir rusų tautybės žmonės, labai mažai unitų yra lenkų ir lietuvių. Šiuo metu Lietuvoje yra 5 unitų bendruomenės, apie 150 aktyvių Bažnyčios narių. 1992 m. unitams grąžinta Vilniaus Švč. Trejybės bažnyčia.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Katalikų pasaulio leidiniai „Savi, bet nepažįstami unitai" Archyvuota kopija 2007-10-25 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  *Unitai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 364 psl.
3. ↑  Lietuvos dailės muziejus Archyvuota kopija 2012-03-10 iš Wayback Machine projekto.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Unitai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Pujehujė |
| --- |
| Pujehujės ežeras nuo Entre LagosoPujehujės ežeras nuo Entre LagosoPujehujės ežeras nuo Entre Lagoso |
| Vieta | Čilės vėliava Čilė |
| Plotas | 161 km² |
| Kilmė | Ledyninė |
| Didžiausias gylis | 135 m |
| Įteka | Čanleufu, Golgolis |
| Išteka | Pilmaikenas |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Pujehujė

  |
| **Koordinatės** |  40°41′00″ p. pl. 72°27′0″ v. ilg.﻿ / ﻿40.68333°š. pl. 72.45000°r. ilg.﻿ / 40.68333; 72.45000Koordinatės: 40°41′00″ p. pl. 72°27′0″ v. ilg.﻿ / ﻿40.68333°š. pl. 72.45000°r. ilg.﻿ / 40.68333; 72.45000 |
|  |
|  Vikiteka | Pujehujė |

**Pujehujė** (isp. *Lago Rupanco*) – ežeras Čilėje, Los Lagoso (Osorno provincija) ir Los Rioso (Ranko provincija) regionuose, 47 km į pietryčius nuo Osorno, vakarinėse Andų pašlaitėse, 209 m aukštyje virš jūros lygio. Ežero ilgis iš rytų į vakarus 32 km, plotis iki 13 km. Piečiau telkšo Rupanko ežeras, į rytus nuo ežero iškilęs Pujehujės ugnikalnis ir Kasablankos ugnikalnis. Centrinėje ežero dalyje yra kelios salos (didžiausia – Fresija).

Suteka kelios upės (didžiausia – Golgolis), išteka Bueno intakas Pilmaikenas.

Turizmas, žvejyba (gausu vaivorykštinių upėtakių, šlakių, *Percichthys trucha*). Pagrindinė gyvenvietė prie ežero – Entre Lagosas.

Ežero pavadinimas kilo iš mapučių kalba *puye* vadinamos žuvų rūšies (*Galaxias maculatus*).

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.
2. ↑  Lago Puyehue, *chile365.cl*
3. ↑  Pérez-Carmona, Daniel (1993). *Diccionario mapuche.* Antiyal.
Koordinatės: 49°15′ p. pl. 69°35′ r. ilg.﻿ / ﻿49.250°š. pl. 69.583°r. ilg.﻿ / 49.250; 69.583

Kergeleno žemėlapis
Kuko ledynas Kergeleno didžiojoje saloje
**Kergelenas** (pranc. *Kerguelen*), **Kergeleno salos** (*Îles Kerguelen*) – atoki salų grupė Indijos vandenyno pietuose; priklauso Prancūzijai, įeina į Prancūzijos Pietų sritis.

Geografija
----------

Pagrindinė salyno sala – **Gran Teras** (*Grande Terre*) užimantis 6675 km². Ją supa ~300 salelių ir uolų. Gran Tero ilgis 150 km, plotis 120 km. Paviršius kalnuotas, aukščiausia vieta – Pik diu Gran Rozas (1850 m). Centrinėje dalyje plyti 550 km² užimantis Kuko ledynas. Krantai labai raižyti: gausu fjordų, įlankų, užutėkių, pusiasalių, uolų. Iš kitų salų paminėtinos: Fošas, Hovas, Sen Lan Gramonas, Diu Portas, De l’Oestas.

Ekonomika
---------

Kergeleno salyne yra Port o Fransė gyvenvietė, kuri naudojama daugiausia kaip mokslinių tyrimų bazė. Auginamos avys, verčiamasi žemės ūkiu, renkami Kergeleno kopūstai (*Pringlea antiscorbutica*).

Istorija
--------

Kergeleno salas 1772 m. atrado prancūzų jūrininkas Yves-Joseph de Kerguelen-Trémarec. Netrukus salos tapo banginių ir ruonių medžiotojų stotimi. Čia taip pat apsistodavo antarktinės jūrų ekspedicijos (pvz. Džeimso Kuko 1776 m.). 1874 m. salose lankėsi Vokietijos ekspedicija, kuri pirmą kartą aprašė vietos ausytuosius ruonius – Kergeleninius jūrų lokius. Nuo 1949 m. Kergeleno salos naudojamos moksliniais tikslais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kergueleno salos (Îles Kerguelen, Kergeleno salos)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 757 psl.
2. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 206
*Kitos reikšmės – Dievo Apvaizdos bažnyčia.*
Koordinatės: 55°48′44″š. pl. 25°55′32″r. ilg.﻿ / ﻿55.8122998°š. pl. 25.9255522°r. ilg.﻿ / 55.8122998; 25.9255522

|  Antazavės Dievo Apvaizdos bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Panevėžio |
| **Dekanatas** | Zarasų |
| **Savivaldybė** | Zarasų rajonas |
| **Gyvenvietė** | Antazavė |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1794 m. |

**Antazavės Dievo Apvaizdos bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Antazavės kaime, 10 km į šiaurės rytus nuo Dusetų. Turi baroko architektūros bruožų. Bažnyčia, varpinė ir vartai – architektūros paminklas, saugomas valstybės. Medinė, tašytų rąstų, pastatyta nenaudojant vinių. Tituluojama Dievo Apvaizdos vardu.

Istorija
--------

Bažnyčios vartai
Spėjama, kad dar 1749 m. grafai Pliateriai galėję pasistatyti Dievo Motinos koplyčią. 1780 m. pastačius naujus dvaro rūmus ir juose įkūrus koplyčią, senoji tapo nereikalinga. Dvaro koplyčia Antazavėje minima 1782 m. Tačiau koplyčios aptarnavo tik dvarą, o valstiečiai lankydavosi Dusetų, Kriaunų ir Obelių bažnyčiose. Koplyčią retkarčiais aptarnaudavo Dusetų kunigai.

Tai, kad netolimoje Aleksandravėlėje buvo leista steigti parapiją ir statyti bažnyčią, priskiriant jai ir Antazavės dvarą su kaimais, ypač nepatiko grafienei, dvaro savininkei Kunigundai Valavičiūtei-Pliaterienei, kurios pastangomis 1789 m. spalio 22 d. popiežiaus nuncijus pripažino tiek Aleksandravėlės, tiek ir Antazavės parapines teises, taip pat leido statyti Antazavės bažnyčią. Bažnyčia pastatyta 1794 m. Dvaras bažnyčiai paskyrė 3 dešimtinių žemės sklypą. Jame pastatyti ūkiniai pastatai, medinė klebonija.

1827 m. išmūryta šventoriaus tvora. Greičiausiai tuo metu pastatyta mūrinė varpinė. XIX a. viduryje parapijai priklausė 40 dešimtinių žemės. 1908–1911 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės ir „Saulės" draugijų skyriai.

1910 m. bažnyčia restauruota. Per Pirmąjį pasaulinį karą vokiečiai bažnyčioje įsirengė karinę ligoninę (pamaldos laikytos Antazavės kapinių koplyčioje). Į Rusiją išvežti 4 varpai. Tarpukariu įsigytas 1 varpas.

Centrinis bažnyčios altorius
Bendras vaizdas
1922 m. parceliuojant Antazavės dvaro sodybą bažnyčiai duota 37 ha žemės. 1939 m. remontuota šventoriaus mūrinė tvora. Tada panaikintos sunykusios Kryžiaus kelio stočių koplytėlės (statytos 1889 m.). Bažnyčios sienos 1941 m. suveržtos ir ištiesintos, įdėti nauji pilioriai, pakeistos supuvusios dalys. 1943 m. suremontuoti šventoriaus vartai.

Architektūra
------------

Varpinė
Bažnyčia turi baroko architektūros bruožų, bazilikinė, kryžminio plano, su trisiene apside, dvibokštė, su bokšteliais. Vidus 3 navų, įrengti 3 altoriai. Prie šventoriaus tvoros glaudžiasi akmenų mūro varpinė (1827 m.). Šventoriuje palaidotas nuo 1963 m. Antazavėje klebonavęs Antanas Mikulėnas (1919–1986). Varpinė ir šventoriaus vartai yra (1889 m. mūriniai) architektūros paminklai.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Antazavės Dievo Apvaizdos bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Parapija Archyvuota kopija 2009-05-30 iš Wayback Machine projekto.
| Urgenčasuzb. *Urganch, Урганч* |
| --- |
| *Aikštė Urgenče* |
|  |
| 

UrgenčasUrgenčas

41°33′0″ š. pl. 60°38′0″ r. ilg.﻿ / ﻿41.55000°š. pl. 60.63333°r. ilg.﻿ / 41.55000; 60.63333﻿ (Urgenčas)Koordinatės: 41°33′0″ š. pl. 60°38′0″ r. ilg.﻿ / ﻿41.55000°š. pl. 60.63333°r. ilg.﻿ / 41.55000; 60.63333﻿ (Urgenčas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+5) |
|  |
| **Valstybė** | Uzbekijos vėliava Uzbekija |
| **Vilajetas** | Chorezmo vilajetas |
| **Rajonas** | rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2007) | 150 100  |
| **Altitudė** | 91 m |

**Urgenčas** (uzb. *Urganch, Урганч*, pers. گرگانج = *Gorganch*) − miestas vakarų Uzbekistane, 720 km į vakarus nuo Taškento, 12 km nuo kairiojo Amudarjos kranto, prie Šavato kanalo. Chorezmo vilajeto centras. Pro miestą eina Turkmenabato−Marato geležinkelis bei Turkmenabato−Dašoguzo plentas. Yra tarptautinis oro uostas. Nutiesta 35 km ilgio troleibusų linija iki Chivos.

Žemės ūkio mašinų, medvilnės valymo, aliejaus spaudimo, siuvimo, mašinų remonto, statybinių medžiagų gamybos pramonė.

Istorija
--------

Urgenčas įkurtas XVIII a. kuomet pasikeitus Amudarjos vagai daugelis Kunja Urgenčo (dab. Turkmėnistane) gyventojų persikėlė prie naujos Amudarjos vagos. Naujasis Urgenčas tapo svarbiu Chivos chanato prekybiniu centru. Tarybiniais laikais suklestėjo medvilnės pramonė.

Sportas
-------

* Xorazm FK (Chorezmo futbolo klubas)

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Urgenčas (Urganch)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 411 psl.
| **Petras Kupčiūnas** |
| --- |
| Gimė | 1904 m. rugsėjo 13 d.Egliniškės, Vilkaviškio apskritis |
| Mirė | 1941 m. birželio 26 d. (36 metai)Červenė, Baltarusija |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius, vertėjas |

**Petras Kupčiūnas** (1904 m. rugsėjo 13 d. Egliniškės, Vilkaviškio apskritis – 1941 m. birželio 26 d. Červenėje, Baltarusija) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, vertėjas.

Biografija
----------

Iki 1926 m. tarnavo Lietuvos vidaus reikalų ministerijoje. 1926 m. pradėjo bendradarbiauti spaudoje. Daugiausia rašinių išspausdino dienraštis „Rytas", „Vakarų vėtra". Nuo 1931 m. redagavo trumpalaikius leidinius „Litovskij golos", „Kauno žinios", „Tribūna", „Aš ir jūs", „Gintaro kraštas", „Telegrama" ir kt.

Vertė iš prancūzų kalbos, jo vertimus spausdino dienraštis „XX amžius" bei žurnalas „Židinys ". Rengė reportažus iš Vilniaus krašto. 1936–1940 m. išvertė ir išspausdino nemažai užsienio rašytojų romanų bei kitų kūrinių. 1940 m. TSRS okupavus Lietuvą, suimtas, kalintas, o karui prasidėjus, kartu su kitais sušaudytas Červenėje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 252 psl.
**Vadas** – *lietuvių katalikų savaitinis laikraštis*, savaitraštis, leistas 1916–1918 m. Rusijoje.

Istorija
--------

Leistas Petrograde, nuo 1917 m. Voroneže. Leido Liaudies sąjunga, vienijusi beveik visas katalikų organizacijas. Spausdino Lietuvių spaustuvė Petrograde, Voroneže. Išėjo 113 numerių. Leido priedą „Žvaigždelė".

Rašė apie lietuvių, gyvenančių įvairiuose Rusijos miestuose, problemas, nukentėjusiųjų nuo karo sunkumus, žadino tautinį, politinį, visuomeninį lietuvių susipratimą, gynė tautiečių politinius ir ekonominius reikalus, rūpinosi karo pabėgėlių socialiniais klausimais.

Bendradarbiavo Jonas Avižonis, Juozas Akelaitis, K. Čepulis, Blažiejus Čėsnys, Eliziejus Draugelis, Motiejus Gustaitis, J. Matulevičius, Vincas Mykolaitis-Putinas, M. Rugys, Jonas Totoraitis, Juozas Tumas-Vaižgantas, Juozas Vailokaitis ir kt.

Redagavo P. Dambrauskas, Petras Karvelis, Kazimieras Rėklaitis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 539 psl.

Nuorodos
--------

* „Vadas". E-paveldas.lt
**Klaipėdos krašto vokiečių ir lietuvių sąjunga** (vok. *Deutsch-Litauischer Memellandbund*) – Klaipėdos krašto vokiečių revanšistinė organizacija.

Istorija
--------

1919 m. įkurta Berlyne paaiškėjus, kad kraštas bus atskirtas nuo Vokietijos. Steigėjai – Vokietijoje gyvenantys buvę klaipėdiškiai vokiečiai ir jų bendraminčiai. Klaipėdos krašto vokiečių ir lietuvių sąjunga turėjo skyrius Karaliaučiuje ir Tilžėje, palaikė glaudžius ryšius su Klaipėdos krašto kultūros sąjunga.

Veikla
------

Klaipėdos krašto vokiečių ir lietuvių sąjungos nariai Vokietijoje rengė mitingus, čia ir Klaipėdos krašte agitavo, kad jis būtų atskirtas nuo Lietuvos ir grąžintas Vokietijai. Sąjungos leidžiamame ir krašte nelegaliai platinamame laikraščio „Das Memelland" buvo šmeižiami lietuviai, įtikinėjama, kad kraštas bus prijungtas prie Vokietijos. 1933 m. gegužės mėn. sąjunga prisijungė prie Berlyne įsteigto Rytų Prūsijos organizacijų centro – vadinamosios Vokiečių rytų sąjungos (*Ostbund*).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Šilas. *Klaipėdos krašto vokiečių ir lietuvių sąjunga*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 215 psl.
| Klaipėdos mūšis 1257 m. |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Data | 1257 m. |
| Vieta | prie dab. Klaipėdos. |
| Rezultatas | Šaltiniai nenurodo vienos iš pusių pergalės. Klaipėdos/ Mėmelio miesto žemaičiai neužėmė |

 |
| Konflikto šalys |
| Žemaičiai | Livonijos ordinas |
| Vadovai ir kariniai vadai |
| Alminas | Burkhardas fon Hornhauzenas
Bernardas Harenas |
| Pajėgos |
| 1000-2000 žemaičių | 40 - 90 riterių 500 kuršių ir nežinomas sk. paprastų Ordino karių. |
| Nuostoliai |
| nėra duomenų | 12 riterių |

**Klaipėdos mūšis** – mūšis tarp žemaičių ir Livonijos ordino vokiečių, įvykęs 1257 m. prie dab. Klaipėdos.

Istorija
--------

Kai Lietuvos valdovas Mindaugas 1257 m. Livonijos ordinui perleido didumą Žemaitijos, žemaičių kunigaikštis Alminas, vadovavęs Žemaičių žemių konfederacijai, ėmėsi organizuoti pasipriešinimą. 

1253 m. strategiškai svarbioje kuršių žemės vietoje – Dangės žiočių kairiajame krante vokiečių pastatyta Klaipėdos pilis kėlė pavojų kuršiams ir žemaičiams. 1256–1257 m. sandūroje Livonijos krašto magistras Anas fon Zangershauzenas buvo išrinktas Vokiečių ordino didžiuoju magistru. Į savo ankstesnes pareigas jis paskyrė buvusį Karaliaučiaus pilies komtūrą Burchardą Hornhauzeną, kuriam bemaž iš karto teko susidurti su rimtu iššūkiu, mat, Klaipėdos apylinkėse pasirodė žemaičių kariuomenė. Paskubomis surinkęs apie tūkstantį karių (per 40 ordino riterių ir apie 500 kuršių) Burchardas Hornhauzenas išskubėjo ten, bet jis akivaizdžiai neįvertino priešo pajėgumo. Apie tai, kad mūšis pasibaigė Ordino pralaimėjimu duomenų nėra, greičiausiai buvo lygiosios, nes po mūšio žemaičiai vyko į Rygą sudaryti dvejų metų paliaubu su Ordinu. Žuvo 12 riterių. Pats Burchardas Hornhauzenas ir Mėmelio komtūras Bernardas Harenas buvo sužeisti ir tik per didžiausią vargą sugebėjo prasimušti į Klaipėdą.

Žemaičiams kunigaikštis Alminas vadovavo ir 1259 m. Skuodo mūšyje bei 1260 m. Durbės mūšyje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Edvardas Gudavičius. *Alminas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 376 psl.
2. ↑  Inga Baranauskienė. Durbės mūšis
| **Petras Viščinis** |
| --- |
| Gimė | 1912 m. rugpjūčio 9 d.Druskininkai |
| Mirė | 1998 m. lapkričio 24 d. (86 metai)Druskininkai |
|  |
| Veikla | teisininkas, žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * 1995 m. – Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžius
* 1998 m. – Druskininkų garbės pilietis
 |

**Petras Viščinis** (1912 m. rugpjūčio 9 d. Druskininkai – 1998 m. lapkričio 24 d. Druskininkai) – Lietuvos teisininkas, žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

1934 m. baigė Vytauto Didžiojo gimnaziją Vilniuje, 1943 m. – teisės studijas Vilniaus universitete. 1935-1937 m. Vilniaus lietuvių studentų sąjungos pirmininkas, Vilniaus lietuvių tautinio komiteto narys. Už įvairiapusę lietuvišką veiklą lenkų okupacinės administracijos nekartą buvo persekiotas.

Dirbo žurnalo „Lietuviškas baras" redakcijoje, nuo 1941 m. kartu su V. Martinkėnu – „Eltos" Vilniaus skyriuje. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Ravensburge rotatoriumi leido kasdienį biuletenį „Naujausios žinios". 1949 m. atvyko į JAV, gyveno Broktone. Įsijungė į Tremtinių komiteto veiklą, kurį laiką buvo jo pirmininku, įsteigė šeštadieninę lituanistikos mokyklą. Dirbdamas fabrike darbininku, laisvalaikiu 1954 m. įkūrė lietuvių visuomeninę kultūrinę radijo programą „Laisvės varpas", kuriai iki 1995 m. pavasario vadovavo. Nuo 1970 m. VLIK'o pavedimu rengė laidas Sibiro lietuviams, kurias iš Filipinų transliavo radijo stotis „Veritas". Organizavo išeivių lietuvių dailininkų parodas, koncertus. Vienas iš stambių Lietuvių Fondo rėmėjų, Fondo Bostono ir apylinkių įgaliotinis. 1996 m. grįžo į Lietuvą, apsigyveno Druskininkuose.  Kuriamam Druskininkų miesto muziejui Petras ir Miroslava Viščiniai padovanojo sukauptą kolekciją: paveikslus, knygas, „Laisvės Varpo" radijo garso įrašus.

Įvertinimas
-----------

* 1995 m. – Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžius
* 1998 m. – Druskininkų garbės pilietis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 567 psl.
2. ↑  Petras Viščinis. Muziejai.lt
Klaipėdos pedagoginio instituto pastatas
**Klaipėdos pedagoginis institutas**, **Respublikos pedagoginis institutas** – nepilna aukštoji mokykla, 1935–1939 m. veikusi Klaipėdoje, Mokytojų seminarijos rūmuose, dab. Klaipėdos universiteto Pedagogikos fakulteto pastate.

Istorija
--------

Įkurtas 1935 m. Rengė pradžios mokyklų mokytojus. Buvo priimami ne vyresni kaip 30 m. baigusieji gimnaziją, mokytojų seminariją arba kitą atitinkamą mokyklą. Mokslas truko 4 semestrus (2 metus). Buvo mokoma bendrųjų (gamtos ir humanitarinių mokslų), pedagoginių ir specialiųjų dalykų, norintieji dirbti Klaipėdos krašto mokyklose dar vieną semestrą privalėjo studijuoti papildomai vokiečių kalbą, krašto istoriją, etnografiją, bendrąją psichologiją ir pedagogiką, teisę. Mokslas buvo nemokamas, dalis studentų gaudavo stipendijas. 

Prie instituto veikė biblioteka (10 000 knygų), pavyzdinė mokykla, skirta pedagoginei praktikai atlikti, studenčių bendrabutis Giruliuose. 

1935 m. buvo 140 studentų, 1937–1940 m. baigė 443 studentai. 

Vokiečiams užėmus Klaipėdą Klaipėdos pedagoginis institutas 1939 m. kovo 23 d. perkeltas į Panevėžį, 1939 m. lapkričio 27 d. – į Vilnių. 1941 m. institutas pertvarkytas į keturmetę aukštąją mokyklą. 1943–1944 m. neveikė, 1944 m. atkurtas ir pavadintas Vilniaus pedagoginiu institutu (nuo 1992 m. Vilniaus pedagoginis universitetas). 

Leido „Pedagoginį metraštį" (2 t. 1937–1939 m.).

Direktoriai
-----------

* Vytautas Soblys – 1935–1937 m.
* Mečys Mačernis – 1937–1940 m.
* Jonas Laužikas – 1940–1941 m.
* Albinas Liaugminas – 1941–1943 m.

Dėstytojai
----------

Institute dirbo: J.Alekna, Antanas Bendorius, B.Juškevičiūtė, (Lapšienė),J.Gaubas, J.Budzinskis, A.Kavoliūnas, Albinas Liaugminas, Z. Kuzmickis, Pranas Mašiotas, Br.Murinas, St.Naujokaitis, Kl.Ruginis.

Auklėtiniai
-----------

Institute studijavo: Napoleonas Bernotas, Adolfas Ramanauskas, Alė Rūta,

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Klaipėdos pedagoginis institutas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 219 psl.

Tijūnėlienė,O.(1996) Mokytojų rengimas Respublikos pedagoginiame institute (Klaipėda:1935-1939 m.) KU.
| Vagramo mūšis |
| --- |
|  |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Data | 1809 m. liepos 5-6 d. |
| Vieta | Šiaurinė Dunojaus pakrantė, į šiaurę nuo Vienos, Austrija. |
| Rezultatas | Prancūzijos imperijos pergalė, penktosios koalicijos žlugimas. |

 |

**Vagramo mūšis** – susirėmimas tarp Prancūzijos imperijos ir Austrijos imperijos kariuomenių 1809 m. liepos 5-6 d. karo su penktąja koalicija metu. Kautynės įvyko dvi savaitės po  Asperno-Eslingo mūšio. Praėjus trims mėnesiams po mūšio, austrai pasirašė taikos sutartį, atsižvelgdami į Prancūzijos sąlygas.

Padėtis prieš mūšį
------------------

Prancūzų kariai persikelia per Dunojų
Po sąlyginės nesėkmės Asperno-Eslingo mūšyje, kai nepavyko forsuoti Dunojaus, Napoleonas sudarė naują planą. Jis vėl numatė persikelti per Dunojų, tačiau tai padaryti geriau viską apgalvojus. Persikėlimui pasirinktą vietą labiau į rytus nuo ankstesnės užstojo upėje buvusi sala. Karinių dalinių veiksmai prie buvusios vietos turėjo suformuoti klaidingą austrų nuomonę apie persikėlimo vietą. Iš tiesų erchercogas Karlas manė, kad prancūzai puls toje pačioje vietoje, todėl įsakė ten skubiai statyti įtvirtinimus ir užimti pozicijas.

Per dvi savaites prancūzų inžinieriai pastatė tris tiltus per upę. Pirmasis tiltas buvo arkinis. Pasak aprašymų, juo viena eile galėjo pravažiuoti keturi vežimai. Antrasis, pastatytas ant polių, buvo aštuonių žingsnių pločio, trečiasis – pontoninis. Napoleono kariuomenė persikėlė naktį prieš mūšį.

Mūšio eiga
----------

  

Liepos 5 d. ryte Austrijos kariuomenė buvo užpulta ir pradėta stumti nuo upės, tačiau austrai laikėsi iki sutemų. Kitą rytą austrai kontratakavo, mėgindami pralaužti kairįjį prancūzų sparną, tačiau Masenos korpusas juos atrėmė. Kitame flange maršalas L. N. Davu užėmė svarbų Markgrafnoizydlio kaimą. Tada Napoleonas pasiuntė į ataką 8000 kareivių dalinį, vadovaujamą maršalo Ž. Makdonaldo ir remiamą kavalerijos bei artilerijos. Jie pralaužė austrų centrą, tačiau nukentėjo apie trys ketvirtadaliai jo karių. Austrai sugebėjo be panikos atsitraukti.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Wagramo mūšis (Vagramo mšis)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Venk–Žvo). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2014. 450 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vagramo mūšis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Bratsko tvenkinys |
| --- |
| Bratsko HE užtvankaBratsko HE užtvankaBratsko HE užtvanka |
| Vieta | Rusija |
| Plotas | 5426 - 5470 km² |
| Kranto linijos ilgis | 7400 km |
| Kilmė | Dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 31 m |
| Tūris | 169,3 km³ |
| Įteka | Angara, Ija, Oka |
| Išteka | Angara |

**Bratsko tvenkinys** (rus. *Братское водохранилище*) – didelis dirbtinis vandens telkinys Rusijoje, pietų Sibire, Irkutsko srityje. Susidarė Bratsko HE užtvanka patvenkus Angaros upę.

Užtvanka baigta statyti 1961 m. o tvenkinys užsipildė 1967 m. Tvenkinio plotas svyruoja tarp 5426 – 5470 km². Tai yra vienas didžiausių tvenkinių pasaulyje. Labai ilgas, driekiasi nuo pat Usole Sibirskojės. Plotis vietomis siekia 20 km. Kranto linija labai raižyta, jos ilgis apie 7400 km. Bratsko tvenkinys užliejo ne tik Angaros slėnį, bet ir jos intakų Okos, Ijos ir kt. žemupius, kur susidarė ilgos įlankos.

Prie tvenkinio įsikūrę Bratsko, Svirsko, Usole Sibirskojės miestai. Naudojamas laivybai, žvejybai, miško plukdymui, vandentiekiui.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Bratsko tvenkinys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 434 psl.
2. ↑
| **Konstantinas Norkus** |
| --- |
|  |
| Konstantino Norkaus portretas, dedikuotas Matui Šalčiui, 1917 m. |
| Gimė | 1893 m. lapkričio 9 d.Santaka, Suvalkų Kalvarijos valsčius |
| Mirė | 1973 m. rugsėjo 18 d. (79 metai)Buenos Airės, Argentina |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius, Argentinos lietuvių visuomenės veikėjas |

**Konstantinas Norkus** (1893 m. lapkričio 9 d. Santakoje, Suvalkų Kalvarijos valsčius – 1973 m. rugsėjo 18 d. Buenos Airėse, Argentina) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, Argentinos lietuvių visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Mokėsi Kalvarijos dviklasėje mokykloje, nuo 1910 m. – Maskvoje buhalterijos ir komercijos kursuose, vėliau Šaniavskio universitete studijavo politinę ekonomiją ir žurnalistiką.

1915 m. išvyko į JAV. 1917 m. dirbo laikraščio „Naujienos" redakcijoje, leidinio „Lietuva" vyriausiojo redaktoriaus padėjėjas, 1918 m. savaitraščio „Ateitis", 1918–1920 m. savaitraščio „Sandara" redaktorius. 1928 m. išvyko į Argentiną. 1928–1973 m. redagavo laikraščius „Argentinos naujienos", „Argentinos lietuvių balsas", „Laikas". Argentinoje buvo Argentinos lietuvių organizacijų bei spaudos tarybos valdybos pirmininkas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 361 psl.