recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Skaistkalnėlatv. *Skaistkalne* |
| --- |
| *Skaistkalnės Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia nuo Nemunėlio tilto* |
|  |
| 

SkaistkalnėSkaistkalnė

56°23′0″ š. pl. 24°39′0″ r. ilg.﻿ / ﻿56.38333°š. pl. 24.65000°r. ilg.﻿ / 56.38333; 24.65000﻿ (Skaistkalnė)Koordinatės: 56°23′0″ š. pl. 24°39′0″ r. ilg.﻿ / ﻿56.38333°š. pl. 24.65000°r. ilg.﻿ / 56.38333; 24.65000﻿ (Skaistkalnė) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Latvijos vėliava Latvija |
| **Istorinis regionas** | Žiemgala Žiemgala |
| **Savivaldybė** | Bauskės savivaldybė |
| **Valsčius** | Skaistkalnės valsčius |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 602  |

**Skaistkalnė** (latv. *Skaistkalne*), seniau vadinta **Šėnberga** (*Šēnberga*) – gyvenvietė pietų Latvijoje, Bauskės savivaldybėje, prie pat Lietuvos–Latvijos valstybinės sienos prie Nemunėlio upės. Valsčiaus centras. Tiltas per Nemunėlį Skaistkalnę jungia su Lietuvos gyvenviete Germaniškiu. 602 gyventojai (2021 m.). Skaistkalnėje yra trys parduotuvės, mokykla, estrada. Miestelyje vyksta Šėnbergo šventė, Kanapinės atlaidai, per kuriuos apsilanko daug turistų ir gyventojų iš Germaniškio. Netoli yra gipso telkinių.

XIX a. pabaigoje Skaistkalnėje gyveno apie 200 žmonių. Vaistininku dirbo Otto Gotlieb Johan Mueller (žmona Tora Jadviga Matilda Vallem). 

Skaistkalnės Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia, pastatyta 1692 m. yra antroji pagal svarbą katalikų bažnyčia Latvijoje[reikalingas šaltinis] (pirmoji yra Agluonos katedra). Rūsiuose palaidoti dvarininkai Šėnbergai.

Skaistkalnėje 1754 m. gegužės 20 d. gimė vokiečių (Kurliandijos) rašytoja ir poetė Elisa von der Recke (*Elisabeth-Charlotte-Constanze von der Recke*).

Istorija
--------

Skaistkalnės vardas pirmą kartą istoriniuose šaltiniuose paminėtas 1489 metais, kai Livonijos ordino magistras Johanas Freitagas fon Loringhofas paskyrė šią žemę Hermanui Šenbergui (vok. *Herman Schönberg*). Būtent iš jo ir kilo Skaistkalnės pavadinimas (*Schönberg*, latv. *Šēnberga*, *Šėnbergas*), kurį latviai vėliau pakeitė į latviškesnę *Skaistkalnę*.

Nuo 1660 metų minima pirmoji medinė bažnyčia. 1692 metais čia buvo pastatyta nauja bažnyčia ir vienuolynas, pagražintas Italijos baroko stiliumi. Nuo 1774 iki 1929 m. Skaistkalnės Dievo Motinos Šventovėje ir bažnyčioje tarnavo katalikų kunigai. Skaistkalnė tapo pagrindiniu katalikybės centru Žiemgaloje. XX amžiaus pradžioje Skaistkalnėje buvo apie 500 gyventojų, daugiausia žydų. 1920 metais kaimas turėjo 39 namus ir 520 gyventojų. 1925 metais kaimui buvo suteiktas tankiai gyvenamos vietovės statusas ir vokiškos kilmės pavadinimas *Šėnberga* buvo pakeistas į *Skaistkalnę*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Skaistkalne. Informācija par objektu*, Vietvārdu datubāze, Latvijas ģeotelpiskās informācijas aģentūra. Nuoroda tikrinta 2021.07-03.
Koordinatės: 55°1′4.43″ š. pl. 23°46′59.12″ r. ilg.﻿ / ﻿55.0178972°š. pl. 23.7830889°r. ilg.﻿ / 55.0178972; 23.7830889

Muziejus 
**Juozo Naujalio memorialinio muziejaus filialas** – Juozo Naujalio memorialinio muziejaus padalinys, nuo 2005 m. veikiantis Juozapo Liekio sodyboje Biliūnų km. Raudondvario sen. Kauno raj.

Muziejus įsikūręs už 10 km į šiaurę nuo Raudondvario. Važiuojant keliu  **141**  Kaunas–Jurbarkas–Šilutė–Klaipėda  Raudondvaryje pasukama į kelią  **1922**  Raudondvaris–Naujieji Bernatoniai–Žemaitkiemis . Pirmąjį posūkį filialo link žymi rodyklė su užrašu „Bernatoniai 4 km", o pavažiavus beveik 8 km šia kryptimi iš tolo matyti sodybos medžiai su gandralizdžiais. Į sodybą nukreipia rodyklė „Biliūnai 1 km".

Ant Nevėžio upės kranto eksponuojama etnokultūros ir senovinės technikos kolekcija, krašto etninis paveldas. Greta sodybos įrengtas 150 m ilgio lėktuvų pakilimo ir nutūpimo takas, kuriuo gali naudotis mažosios aviacijos entuziastai. Muziejuje vykdomi edukaciniai projektai, vyksta įvairaus pobūdžio šventiniai renginiai, supažindinama su protėvių amatais, tradicijomis, papročiais, su eksponatų paieškos ir atsiradimo muziejuje istorija, pasakojama apie technikos vystymosi etapus, jos veikimo principus.

Ekspozicija
-----------

Skraidyklių sporto entuziasto, ultra lengvųjų aparatų konstruktoriaus Juozapo Liekio (g. 1945 m.) ir jo žmonos Vandos sodyboje įkurta XIX–XX a. technikos paveldo ir etninės kultūros ekspozicija po atviru dangumi, išsidėsčiusi apie 3 ha plote. Eksponuojami iš įvairių Lietuvos vietų J. Liekio surinkti Lietuvoje ir užsienio šalyse pagaminti varikliai, žemės ūkio technika, automobiliai, motociklai, brikos, Lietuvos kaime naudoti meistrų darbo įrankiai, namų apyvokos daiktai. Taip pat yra ir gana retų mechanizmų: vinių kalimo mašina, didžioji kuliamoji, mogliai, amfibija, kalvio naudoti įrankiai ir kt. Didžioji dalis technikos yra suremontuota, restauruota ir veikianti.

Ekspozicija papildyta Kauno regiono amatininkų darbo įrankiais ir jų pagamintais reikmenimis, audimo staklėmis bei linininkystėje naudotais linų apdorojimo įrankiais.

Kolekciją puošia šeimininkės išradingai sukomponuoti gėlynai, netradiciniai inkilai, gandralizdžiai, po sodybą išdidžiai vaikštinėjantys povai.

Informacija
-----------

Muziejus veikia antradieniais – šeštadieniais, 9–17 val. lankomas iš anksto susitarus su filialo administratoriumi – J. Liekiu.

Šaltiniai
---------

1. ↑

Nuorodos
--------

* Juozo Naujalio memorialinio muziejaus filialo svetainė
* Juozo Naujalio memorialinio muziejaus filialas (*muziejai.lt*)
*Šis straipsnis apie Juozą Žilį. Apie Gintą Juozą Žilį skaitykite straipsnyje Gintas Žilys.*
**Juozas Žilys** (g. 1942 m. rugsėjo 7 d. Jurbarke) – teisininkas, teisėtyrininkas konstitucionalistas, Mykolo Romerio universiteto (MRU) profesorius, MRU Teisės fakulteto dekanas, buvęs Lietuvos Respublikos Konstitucinio Teismo (LR KT) teisėjas.

Biografija
----------

1968 m. Vilniaus valstybinio universiteto (VU) Teisės fakultete su pagyrimu baigė teisės studijas, diplomuotas teisininkas.

Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo Juridinio skyriaus teisininkas, kurso Užsienio šalių konstitucinė teisė VU Teisės fakultete dėstytojas. Nuo 1990 m. LR Aukščiausiosios Tarybos, Seimo Juridinio skyriaus vedėjas. Juozas Žilys aktyviai dalyvavo rengiant svarbiausių Lietuvos Respublikos įstatymų bei kitų teisės aktų projektus, buvo darbo grupės LR Konstitucijos projektui rengti vadovas.

Nuo 1993 iki 1999 m. Lietuvos Respublikos Konstitucinio Teismo teisėjas, LR KT pirmininkas, nuo 1999 iki 2000 m. LR Seimo pirmininko vyr. patarėjas konstitucinės teisės klausimais, nuo 1999 m. Lietuvos teisės universiteto (nuo 2004 m. – MRU) Teisės fakulteto Konstitucinės teisės katedros docentas, einantis profesoriaus pareigas, nuo 2000 m. MRU Teisės fakulteto dekanas.

Šaltiniai
---------

* LR KT informacija Archyvuota kopija 2020-11-30 iš Wayback Machine projekto.
* LR teismų savivaldos informacija[neveikianti nuoroda]
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Juozas Žuronas** |
| --- |
| Gimė | 1889 m. balandžio 1 d.Kybarčių k. Gruzdžių valsč. Šiaulių apskr. |
| Mirė | 1971 m. balandžio 15 d. (82 metai)Čikaga, Ilinojus, JAV |
|  |
| Veikla | pedagogas, dainininkas (baritonas) ir chorvedys. |

**Juozas Žuronas** (1889 m. balandžio 1 d. Kybarčių k. Gruzdžių valsč. Šiaulių apskr. – 1971 m. balandžio 15 d. Čikagoje, Ilinojuje, JAV) – pedagogas, dainininkas (baritonas) ir chorvedys.

Biografija
----------

Dar vaikystėje pradėjo dainuoti ir giedoti choruose. 1908 m. atvykęs į JAV, apsigyveno Filadelfijoje (Pensilvanija) ir ėmė mokytis muzikos. Smuikuoti mokėsi pas J. Jurčikonį, o dainuoti ir skambinti fortepijonu pas V. Grigaitį. Dar studijavo Pealio konservatorijoje ir Binghamtono konservatorijoje Niujorke, o 1918–1922 m. muzikos žinias gilino M. Petrausko konservatorijoje Bostone (Masačusetsas). Įsigijo muzikos mokytojo ir chorvedžio diplomą. Mokydamasis pradėjo vadovauti Tėvynės Mylėtojų draugijos chorui, vėliau vadovavo „Aido" ir „Birutės" chorams. Su chorais dirbo Lorense (Masačusetsas), Našua, (Niū Hempšyras), Filadelfijoje, Čikagoje, Sisere (Ilinojus), ir Detroite (Mičiganas). Apie trejus metus vadovavo lietuviškai radijo programai. Čikagoje įkūrė muzikos studiją (dainavimo, smuiko ir fortepijono), rengė mokinių koncertus. Yra sukūręs dainų chorams, duetams ir solistams. 1932 m. K. Budrys išleido šešias plokšteles su J. Žurono parašytomis ir įdainuotomis dainomis.

Literatūra
----------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999 m.
| **Irena Gintautienė-Adomavičiūtė** |
| --- |
| Gimė | 1925 m. vasario 18 d. (98 metai)Berlyne |
|  |
| Veikla | Lietuvos baleto artistė, choreografė. |

**Irena Gintautienė-Adomavičiūtė** (g. 1925 m. vasario 18 d. Berlyne) – Lietuvos baleto artistė, choreografė.

Biografija
----------

1940 m. Kaune baigė Lietuvos operos teatro baleto studiją, Valstybės teatro solistė. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1944-1945 m. šoko trupėje „Tėvynės garsai", 1946-1949 m. įvairiuose teatruose, karo pabėgėlių stovyklose. 1949 m. išvyko į JAV (Kaseivilis, Ilinojaus valstija). 1951-1960 m. „Cosmopolitan Opera Saint Louise" (Misūrio valstija) baleto solistė (sceninis vardas *Irene Gintautas*). 1960 m. įkūrė klasikinio baleto mokyklą, kurioje pastatė kelis baletus.1970-1986 m. tautinių šokių grupės vadovė. Nuo 1974 m. baleto trupės „Community Civic" vadovė. 1982 m. dėstė baleto mokykloje „Webster Griwes". Sukūrė daugiau kaip 200 baleto spektaklių.

Pastatymai
----------

* Piotras Čaikovskis. Spragtukas, 1968 m. Miegančioji gražuolė, 1969 m.
* Gintaro rūmai, 1971 m. pagal J. Gruodžio baletą „Jūratė ir Kastytis"
* Ledo mergaitė, 1983 m. pagal E. Griego muziką
* Meilės rapsodija, 1984 m. pagal F. Listo muziką

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jūratė Terleckaitė. *Irena Gintautienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 688 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Hararo sultonatas** arba **Hararo emyratas** – trumpai XVI a. egzistavusi valstybė Rytų Afrikoje, dabartinės Rytų Etiopijos teritorijose. Jos politinis centras buvo Hararas.

Raida
-----

Paskutinis Adalio sultonato *de facto* valdovas buvo Ahmad ibn Ibrahim al-Ghazi, kuris vykdė pergalingus užkariavimus Etiopijoje, plėsdamas islamo religiją. Jo sostinė buvo Hararo miestas. Po jo mirties nesant vyriškos giminės įpėdinio, valdžią Adalyje perėmė jo našlė Dēlōmbira Maḥfūẓ. Ji dar kartą ištekėjo. Jos naujasis vyras buvo Nur ibn Mujahid, kuris įsitvirtino Hararo mieste ir 1559 m. titulavosi pirmuoju emyru.

Emyratui grėsė oromo invazijos, tad pirmasis Hararo valdovas apjuosė sostinę didžiulėmis sienomis. Tuo pačiu jis vykdė karus su krikščionimis etiopais, platino islamą tarp pagonių tautų Balėje, Gibėje.

Mirus emyrui Nūrui, 1567 m. valdžią paėmė jo juodaodis etiopas vergas Ismanas. Tačiau išvaldęs vos keletą metų buvo nužudytas. Dėl valdžios ėmė kovoti atskiros grupuotės, kas galutinai nugramzdino šalį pilietinio karo chaose. Tai lėmė, kad Hararo emyratas egzistavo vos 18 metų. Valstybę 1577 m. nusiaubė oromų gentys, po ko ji niekuomet nebeatsigavo. Vienas iš valdančiosios giminės atstovų, Mahamed Ibrahim, pabėgo į šiaurę, kur afarų tarpe įkūrė Ausos imamatą.

Sultonų sąrašas
---------------

|  |
| --- |
|  |
| **Afrikos rago istorija** |
| Somalio, Džibučio, Ogadeno |
| Berberų k.: | Benadirio k.: |
| Las Galio kultūra |
| Zeila, Malao, Mosilus | Aromata, Oponė, Sarapionas |
| Ifatas | Mogadišas |
| Adalis > Hararas | Adžuranas |
| *Osmanai* (Habešas) | *Omanas* |
| Varšangeliai, Dervišų v. | Madžertinai, Hobio, Geledi |
| *Prancūzijos Somalis, Britų Somalis* | *Italijos Somalis, Etiopija* |
| Džibutis, Somalis, Etiopija (Ogadenas) |
| Somalio karas: |
| Džibutis, Somalilandas | Puntalandas, Somalis |

* Nūr Dhuhi-Suha Ali 1559–1567;
* ʿIsmān "Al-Ḥabashi" 1567–1569;
* Ṭalḥa ʿAbbās 1569–1571, Garād Abūn ʿAdādshe anūkas;
* Nāssir ʿIsmān 1571–1572, Ismān Al-Ḥabashi sūnus;
* Maḥamed Nāssir 1572–1573, Nasiro sūnus;
* Mansūr Maḥamed 1573–1577, Mahamedo sūnus;
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Irena Kardymovič** (lenk. *Irena Kardymowiczowa*; 1899 m. gegužės 29 d. Rzeczycy, Latvija – 1980 m. rugpjūčio 8 d.) – lenkų chemikė ir geologė. Kurį laiką gyveno ir dirbo Vilniuje.

Biografija
----------

Tėvai – Aleksandr Spryngiewicz ir Maria Nowicka.

Vidurinę mokyklą baigė 1922 m. Nuo 1920 m. iki 1922 m. dirbo mokytoja ir vadove lenkų pradinėje mokykloje.

Vilniuje
--------

1922 m. pradėjo studijas Stepono Batoro universitete Vilniuje, vadovaujant P. Radziševskiui, kur 1930 m. jai suteiktas chemijos magistro laipsnis. 1926–1939 m. dirbo asistente Mineralogijos ir petrografijos katedroje, tyrinėjo kristalines uolienas Volynėje ir užsiėmė mokslų apie Žemę populiarinimu. Apršaė Bielčako apylinkių piritą, įdomiausius Volynės mineralus. 1938–1939 m. dalyvavo vulkanologinėje ekskursijose Italijoje (aplankė Etną, Vezuvijų). S. Malkovksiui vadovaujant 1939 m. parašė daktarinę disertaciją apie Volynės kristalines uolienas.

Antrasis pasaulinis karas 1943 m. sutrukdė tiriamąją ir pedagoginę veiklą, tačiau I. Kardymovič tęsė paskaitų skaitymą universiteto jaunimui pogrindyje.

Pokariu
-------

1945 m. persikėlė į Torunę, kur ėjo vyresniojo asistento pareigas universitete. Čia 1947 m. įgijo daktaro laipsnį už darbą parašytą dar Vilniuje. 

1949 susituokė ir išvyko į Varšuvą dirbti S. Malkovskio kuriamame „Žemės muziejuje". Čia tyrė Peninų ir Žemutinės Silezijos uolienas. 1951 m. A. Halicka, tuometinė muziejaus direktorė, suteikia jai sąlygas dirbti kaip savarankiškai mokslininkei.

1953 m. be muziejaus pradeda dirbti dar ir Varšuvos Geologijos Institute. 1954 m. gauna docentės vardą. Pradėjus institute dirbti A. Laškievičiui, pradeda organizuoti Petrografijos ir geochemijos skyrių.

Institute dirbo iki 1965 m. Vėliau buvo emerite. Buvo klasikinė petrografė, puikiai naudojo chemijos metodus. Tyrinėjo dar ir Šventojo Kryžiaus kalnus Lenkijoje. Toliau dirbo su A. Laškievičiumi Petrografijos, Mineralogijos ir Geochemijos skyriuose, bei „Žemės muziejuje", kur visada jautėsi reikalingiausia.

Mokslo istorijos srityje aprašė iki tol nežinotų faktų apie S. Malkovskio ir Juozo Lukoševičiaus darbus. O S. Malkovskis apie ją pačią yra parašęs monografiją, tačiau 153 psl. rankraštis taip ir liko neišspausdintas.

Mirė po sunkios ligos.

Literatūra
----------

* Radlicz, K. 1981. Irena Kardymowiczowa (1899–1980). Rocznik Polskiego Towarzystwa Geologiczniego. Krakow, 51–3/4: p. 611–615.
* Gaigalas, A. 2003. Geologija Stepono Batoro universitete (1919–1939). „Geologija Vilniaus universitete, Tarptautinės konferencijos medžiaga". Vilniaus universiteto leidykla, Vilnius, 43–70.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

AMC Marlin hardtopas be šoninių atramų
BMW automobilis su kietu atidaromu stogu
**Hardtopas** (angl. *hardtop* 'kietas viršus') – automobilio kėbulo tipas, turintis kietą stogą.

Iki XX a. 3 dešimtmečio pabaigos apie 90 % pasaulio automobilių buvo hardtopai su nuimamu stogu, tačiau 7-tą dešimtmetį ši kėbulo versija beveik išnyko. 4 dešimtmetį *Peugeot* pristatė naują kupė – kabrioleto tipo hardtopą, kurio stogo nebereikėjo nuimti, jis įsikeldavo į bagažinę. Kupė – kabrioletai buvo pradėję nykti 6-dešimtmečio pabaigoje, tačiau 1995 metais *Mitsubishi* pristatė *Mitsubishi 3000GT Spyder* automobilį su gerokai patobulinta stogo atidarimo ir sulankstymo sistema, nuo automobilio pristatymo toks kėbulo tipas tampa vis populeresnis tarp Europos automobilių gamintojų. 5 dešimtmetį pradėjo populiarėti hardtopai be šoninių atramų, tokie automobiliai atrodė kaip kabrioletai su pakeltu stogu.

|  |
| --- |
| **Automobilių kėbulo tipai**  v • a • r  |
| Hardtopas | Hečbekas | Kabrioletas | Kupė | Limuzinas | Sedanas | Targa | Universalas |
| **Irena Haase** |
| --- |
| Gimė | 1960 m. rugpjūčio 10 d. (62 metai)Vilnius |
| Sutuoktinis (-ė) | Vilhelmas Haase |
| Vaikai | Hermann, Medeina |
|  |
| Veikla | teisininkė, Lietuvos ir Šakių rajono savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja. |
| Partija | Tėvynės sąjunga |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Irena Haase** (g. 1960 m. rugpjūčio 10 d. Vilniuje) – teisininkė, Lietuvos ir Šakių rajono savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja.

Biografija
----------

1977 m. baigė Vilniaus 29-ąją vidurinę mokyklą, 1987 m. – Vilniaus universitetą, teisininkė.

1977–1978 m. SSRS valstybinio banko Lietuvos kontoros miesto valdybos ekspeditorė, 1978–1982 m. Vilniaus rajono liaudies teismo posėdžio sekretorė.

1987–1990 m. Šakių rajono liaudies deputatų tarybos vykdomojo komiteto instruktorė. 1990–1992 m. Šakių rajono valdybos instruktorė-juristkonsultė. 1992–1998 m. Šakių rajono valdybos Vietos ūkio (vėliau – Ūkio) skyriaus vyriausioji juristkonsultė. 1998–2002 m. Šakių rajono savivaldybės administracijos Turto skyriaus vedėja. 2002–2004 m. Šakių rajono savivaldybės administracijos Biudžeto ir turto skyriaus vedėjos pavaduotoja.

2005–2018 m. advokatė. Nuo 2018 m. Seimo narė (išrinkta Zanavykų vienmandatėje apygardoje).

2007–2018 m. Šakių rajono savivaldybės tarybos narė.

Nuo 2004 m. – Tėvynės sąjungos narė.

2020–2024 m. Seimo narė.

Moka anglų, rusų, lenkų kalbas. Sutuoktinis Vilhelmas Haase, vaikai Hermann, Medeina.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. 1 2 3 4  Konservatorė I. Haase laimėjo Seimo nario rinkimus Zanavykų apygardoje, lrt.lt. Nuoroda tikrinta 2021-03-16.
3. ↑  Zanavykai Basčiui tarė ne – Haase švenčia užtikrintą pergalę, Delfi.lt. Nuoroda tikrinta 2021-03-16.
4. ↑  Rinkėjai nubaudė M. Bastį: laimėjo konservatorė I. Haase, kauno.diena.lt. Nuoroda tikrinta 2021-03-16.
5. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2013-05-20 iš Wayback Machine projekto.
6. ↑
| **Lycalopex griseus** |
| --- |
| Pietų Amerikos pilkoji lapė (*Lycalopex griseus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Plėšrieji žinduoliai  *( Carnivora)* |
| Šeima: | Šuniniai  *( Canidae)* |
| Gentis: | Pietų Amerikos lapės  *( Lycalopex)* |
| Rūšis: | Pietų Amerikos pilkoji lapė  *( Lycalopex griseus)* |

 |
| Binomas |
| ***Lycalopex griseus***Gray, 1837 |
| Paplitimas |

**Pietų Amerikos pilkoji lapė** (*Lycalopex griseus*) – šuninių šeimos žinduolis, paplitęs Pietų Amerikoje, Argentinoje ir Čilėje: nuo Atakamos dykumos ir Altiplano šiaurėje iki Ugnies Žemės pietuose; taip pat įvestas Malvinų salose.

Tai gana smulkus gyvūnas, sveriantis 2,5–5,45 kg, siekiantis 65–110 cm ilgį (su 20–43 cm ilgio uodega). Kailis pikšvai baltas, purus, su storu poplaukiu. Uodega stambi, labai pūkuota.

Gyvena daugiausia sausringose srityse – pampose, Patagonijos stepėse, šiaurinėse pusdykumėse, sausuose krūmynuose, Patagonijos miškuose. Arealas daug kur persikloja su stambesnės andinės lapės.

Pietų Amerikos pilkoji lapė jauniklius veda maždaug sausio mėnesį. Nėštumas trunka 2 mėnesius, atsiveda 2–6 jauniklius.

Minta įvairiais smulkiais žinduoliais (ypač graužikais, skujuočiais), paukščiais, driežais, kiaušiniais, dvėseliena, vaisiais. Prie gyvenviečių gaudo vištas. Medžioja daugiausia naktimis.

Šios lapės kailis panaudojamas kailių gamyboje.

* Pietų Amerikos pilkųjų lapių pora Araukanijoje
* Pietų Amerikos pilkoji lapė Čilėje, Painės bokštų apylinkėse
* Pietų Amerikos pilkoji lapė Atakamoje
* Pietų Amerikos pilkoji lapė Talampajos nacionaliniame parke

Nuorodos
--------

* Lycalopex griseus, animaldiversity.org
Jupiterio žiedai.
**Jupiterio žiedai** pirmą kartą tirti 1979 m. erdvėlaivio Voyager 1, kai buvo atliekamas eksperimentas, skirtas silpnų žiedų paieškai.

Jupiterio žiedų sistema susideda iš trijų pagrindinių dalių: vidinio smulkių dalelių toro (toroido), vadinamo halu, palyginti šviesaus pagrindinio žiedo ir plono išorinio žiedo. Išorinis žiedas yra sudarytas iš dviejų mažesnių žiedų.

Žiedai
------

| Pavadinimas | Spindulys (km) | Plotis (km) |
| --- | --- | --- |
| 1979 J1R (Halo žiedas) | 100,000–122,000 | 22 600 |
| 1979 J2R (Pagrindinis žiedas) | 122 000–129 000 | 7 000 |
| 1979 J3R (Plonasis žiedas) | vidinis žiedas: 129 200–182 000 išorinis žiedas: 182 000–224 900 | 95 700 |

Susidarymas
-----------

Jupiterio žiedai susidarė iš smulkių uolienų ir dulkių, kurias po meteoritų smūgių išmeta planetos palydovai. Dėl didelės planetos gravitacijos dauguma išmestos medžiagos yra įtraukiama į Jupiterio orbitą, o ne grįžta atgal į palydovą. Todėl žiedai sukasi ta pačia kryptimi, kuria skrieja palydovai.

Manoma, jog pagrindinis žiedas sudarytas iš Adrastėjos ir Metijos medžiagos, plonasis žiedas – iš Tabės ir Amaltėjos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  M. A. Showalter ir kt. *„Jupiter's ring system: New results on structure and particle properties"*, 1987. Icarus Nr.69: 458-498.
2. ↑  *„NASA Jupiter Rings Fact Sheet"*.
3. ↑  J. A. Burns ir kt. *„The formation of Jupiter's faint rings"*, 1999. Science, Nr.284 (5417): 1146-1150.
4. ↑  *„Tiny moon source of Jupiter's Ring"*, 1998. Science Nr.281 (5385): 1951.


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RPlanetų žiedai |
| --- |
|  |
| 
Jupiterio žiedai · Saturno žiedai · Urano žiedai · Neptūno žiedai |

 |
Hardžio-Veinbergo santykis dviem aleliams: horizontali ašis rodo dviejų alelių dažnį *p* ir *q*, o vertikali ašis rodo genotipo dažnius. Kiekviena linija rodo vieną iš trijų galimų genotipų.
**Hardžio-Veinbergo dėsnis** – populiacinės genetikos dėsnis, taip pavadintas jo atradėjų Godfrey Harold Hardy ir Wilhelm Weinberg garbei. Dėsnis teigia, kad alelių dažnis genotipe, apskaičiuojamas pagal lygtį {\displaystyle p^{2}+2pq+q^{2}}, nesikeis kitose lytiškai besidauginančios populiacijos kartose, kol išpildomos šios sąlygos:

1. Mutacijos nevyksta: alelių pokyčių nėra, arba vienos krypties pokyčius atsveria kitos krypties pokyčiai.
2. Nėra genų migracijos.
3. Poravimasis vyksta atsitiktinai.
4. Nėra genų dreifo.
5. Nėra atrankos: jokia atrankos jėga nepalaiko vieno genotipo labiau už kitus.

Svarbiausia šio dėsnio išvada yra ta, kad kai alelis yra retas, heterozigotų (2pq) būna daug daugiau negu homozigotų (q2).[1]

Šaltiniai
---------

1. ↑  Martynas Yčas. *Apie biologiją.* Kaunas: Candela, 1994, 169 p. ISBN 9986-400-03-1.
**Irena Kostkevičiūtė** (1927 m. rugsėjo 17 d. Kaunas – 2007 m. liepos 20 d. Vilnius. Palaidota Rasų kapinėse) – Lietuvos literatūros ir meno tyrinėtoja. humanitarinių mokslų daktarė.

Biografija
----------

Irenos Kostkevičiūtės antkapis Rasų kapinėse
1951 m. baigė lietuvių kalbą ir literatūrą Vilniaus universitete. 1953 m. filologijos mokslų kandidatė.

Nuo 1954 Vilniaus universiteto dėstytoja, nuo 1957 m. docentė. Sovietiniams ideologams pradėjus kovą su vadinamosiomis nemarksistinėmis tendencijomis lietuvių literatūros katedroje 1961 iš Vilniaus universiteto pašalinta. 1968–1983 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Istorijos instituto Menotyros sektoriuje.

Mokslinė veikla
---------------

Literatūros ir vaizduojamojo meno tyrinėjimams būdingas kūrėjo asmenybės atskleidimas, interpretacijoms – platus kultūrinis kontekstas. Literatūros kritikos straipsniuose sukūrė V. Mykolaičio-Putino, I. Simonaitytės, J. Baltušio, M. Sluckio literatūrinius portretus, nepaisydama ideologinio spaudimo tyrinėjo meninės įtaigos, intelektualumo, stiliaus problemas. Parašė straipsnių dailės parodų katalogams. Parengė V. Mykolaičio-Putino straipsnių rinkinius, poezijos rinkinius (2004 m.), parašė jiems komentarus. Sukūrė scenarijų dokumentiniams filmams apie lietuvių menininkus. Vinco Mykolaičio-Putino kultūros paramos fondo steigėja ir organizatorė.

Bibliografija
-------------

* Kritinis realizmas lietuvių prozoje XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje, studija, 1956 m.
* Literatūros dienovidžiai, 1964 m.
* Vincas Svirskis, 1966 m.
* Justinas Vienožinskis: Straipsniai, dokumentai, laukai, amžininkų atsiminimai, 1970 m.
* XX a. lietuvių dailės istorija: 1900-1940, 2 t. 1982-1983 m.
* Jonas Švažas, 1985 m.
* XX a. lietuvių dailės istorija t. 3 Lietuvių tarybinė dailė: 1940-1960, viena autorių ir redaktorių, 1990 m.
* Atsiminimai apie Vincą Mykolaitį-Putiną, viena autorių, 1992 m.
* Žmogus Vytauto Kašubos kūryboje, 1997 m. lietuvių ir anglų k.

Įvertinimas
-----------

* 1995 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžius

Literatūra
----------

* Vilniaus universiteto Lietuvių literatūros katedra 1940–2000 m. Vilnius, 2002 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aušra Jurgutienė. *Irena Kostkevičiūtė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 669 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Džeinė Adamsangl. *Jane Addams*** |
| --- |
|  |
| Jane Addams |
| Gimė | 1860 m. rugsėjo 6 d.Cedarvilyje (Ilinojaus valstija) |
| Mirė | 1935 m. gegužės 21 d. (74 metai) |
|  |
| Veikla | sociologė, socialinė darbuotoja, JAV socialreformizmo teoretikė |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * 1931 m. Nobelio Taikos premija
 |
|  |
|  **Vikiteka** | Jane Addams |

**Džeinė Adams** (angl. *Jane Addams*, 1860 m. rugsėjo 6 d. Cedarvilyje, Ilinojaus valstija – 1935 m. gegužės 21 d. Čikagoje) – sociologė, socialinė darbuotoja, JAV socialreformizmo teoretikė.

Biografija
----------

Mokėsi JAV ir Europoje, baigė Rokfordo moterų seminariją (dabar Rokfordo koledžas).
1899 m. įsteigė bendruomenės namus Hull Houze (Čikaga) neturtingiesiems su suaugusiųjų mokykla, vaikų darželiu, klubais, meno galerija, baseinu, sporto salėmis, biblioteka, muzikos mokykla. Joje buvo atliekami sociologiniai tyrimai, rengiamos metodikos. 1911 m. prisidėjo kuriant bendruomenių namus ir kituose miestuose.

1912–1916 *JAV Progresyviosios partijos* lyderė, nuo 1915 m. *Moterų taikos partijos* ir *Tarptautinės moterų taikos ir laisvės lygos* pirmininkė.

1931 m. Nobelio Taikos premijos laureatė (su Nicholas Murray Butler).

Publikacijos
------------

* Democracy and social ethics, New York: Macmillan, 1902;
* Children in American street trades, New York: National Child Labor Committee, 1905;
* New ideals of peace, Chautauqua, N. Y.: Chautauqua Press, 1907;
* The Wage – earning Woman and the State, Boston: Boston Equal Suffrage Association for Good Government, 1910;
* Symposium: child labor on the stage, New York: National Child Labor Committee, 1911.
Kalache aptikta Ašurnasirpalui II dedikuota stela, vaizduojanti sparnuotąją saulę (IX a. pr. m. e.)
**Sparnuotasis saulės diskas** – daugiausia Mesopotamijos mene sutinkamas simbolis, kurį sudaro sparnų supamas saulės diskas, ties juo neretai vaizduojamas dievas bei diską prilaikančios būtybės. Vėliau šis simbolis paplito Irane.[1]

Mesopotamijoje sparnuotosios saulės simbolis pirmąkart aptinkamas Mitanijos gliptikos mene. Simbolio kilmė nėra aiški, spėjama, kad į Mitaniją jis galėjo patekti iš Egipto (per sirus ir hetitus). Iš Mitanijos šį simbolį perėmė asirai ir babiloniečiai, o iš šių – Achemenidai. Irane sparnuotosios saulės simbolis – faravaharas – įgavo didelę svarbą.[1] Buvo paplitęs ir Sasanidų laikais (224–651 m.), iki arabų užkariavimo 651 m.[2]

Asirų mene ties saulės disku neretai vaizduotas dievas. Asirijoje saulės diskas simbolizavo Šamašą (Utu). Visgi kai kurie tyrinėtojai šį diską sieja su Ašūru bei Ninurta. Neretai saulės diskas vaizduojamas prilaikomas pusiau žmogaus pavidalo būtybių poros, kaip antai jaučio-žmogaus, Girtablulu (skorpionas-žmogus) bei Lahmu. Kalache aptiktas monumentalus akmens reljefas, vaizduojantis į mūšį vykstantį Asirijos karalių Ašurnasirpalą II. Danguje, sparnuotame saulės diske, skrieja dievas, padedantis karaliui mūšyje.[1]

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  Jeremy Black; Anthony Green (1992). Gods, Demons and Symbols of Ancient Mesopotamia: An Illustrated Dictionary. University of Texas Press, p. 185–186. ISBN 978-0-292-70794-8.
2. ↑  Joshua J. Mark. Ancient Hystory Encyclopedia. Faravahar. Nuoroda tikrinta 2020-03-19.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Haras |
| --- |
| Haras šiaurės Pandžabe Haras šiaurės Pandžabe |
| **Ilgis** | ~120 km |
| **Ištakos** | Lora Haras, Satora Haras |
| **Žiotys** | Indas |
| **Šalys** | Pakistanas |
|  |
|  **Vikiteka** | Haras |

**Haras** (urd. ہرو = *Haro*) – upė šiaurės Pakistane, Chaiber Pachtunchvos ir Pandžabo provincijose; Indo kairysis intakas. Prasideda aukštumose, Abotabado apylinkėse dvejomis ištakomis – Lora Haru ir Satora Haru. Teka daugiausia vakarų kryptimi. Įteka į Indą į pietus nuo Atoko.

Didžiausi intakai: Nandna Kasas, Šakardara Kasas (kairieji), Džabi Kasas (dešinysis).

Haro upės vanduo gausiai naudojamas drėkinimui, buitinėmis reikmėmis. Ant upės įrengta Khanpuro užtvanka, o tvenkinio vanduo naudojamas Islamabado ir Ravalpindžio miestų reikmėmis.

Haro upę bandoma sieti su „Rigvedoje" minima Ardžykyja (skr. आर्जीकीया = IAST: *ārjīkī́yā*).
| Hararasሓረር |
| --- |
| *Miesto panorama* |
|  |
| 

HararasHararas

9°19′0″ š. pl. 42°07′0″ r. ilg.﻿ / ﻿9.31667°š. pl. 42.11667°r. ilg.﻿ / 9.31667; 42.11667﻿ (Hararas)Koordinatės: 9°19′0″ š. pl. 42°07′0″ r. ilg.﻿ / ﻿9.31667°š. pl. 42.11667°r. ilg.﻿ / 9.31667; 42.11667﻿ (Hararas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Etiopijos vėliava Etiopija |
| **Regionas** | Hararių regionas |
|  |
| **Gyventojų** (2008) | 147 306  |
| **Altitudė** | 1 885 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Hararas |
|  |
| UNESCO vėliava **UNESCO** | (angl.) (pranc.): 1189 |

**Hararas** (amher. ሓረር = *Härrär*) – miestas rytų Etiopijoje, Etiopijos kalnyne, apie 500 km nuo Adis Abebos. Hararių regiono administracinis centras ir hararių tautybės žmonių sostinė. Svarbus religinis, kultūrinis, turistinis, prekybinis šalies centras. Aliejaus pramonė. Amatinė metalo dirbinių, odos gaminių gamyba. Prekyba kava, tabaku, vaisiais, javais, gyvuliais.

Paveldas
--------

Hararo senamiestis – svarbus architektūros paminklas. Jame yra 82 mečetės (trys jų iš X a.), daugybė šventorių, išsidėsčiusių aplink Feres Magalos aikštę. Taip pat yra Medane Alemo katedra, Artūro Rembo namas, XVI a. didžioji mečetė, senovinis turgus. Nuo Kundudo kalno atsiveria vaizdinga Hararo panorama. Hararas yra svarbiausias islamo centras Etiopijoje ir vienas iš švenčiausiųjų islamo miestų pasaulyje. 2006 m. Hararo senamiestis įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

Istorija
--------

Miestas įkurtas VII-XI a. kaip religinis islamo centras. 1520 m. Hararas tapo Adalo sultonato sostine, tapo klestinčios kultūros miestu – čia vystyti amatai, prekyba kava, kūrė poetai. Sultonas Nūras ibn Mudžahidas miestą aptvėrė 4 m aukščio siena su 5 vartais. Ši siena, vadinama Džugolu, išlikusi iki šių dienų. XVI a. pab. sostinė perkelta į Ausą, miesto reikšmė sumenko. 1887 m. Hararas įtrauktas į Etiopijos sudėtį.

* Miesto gatvelėMiesto gatvelė
* Viena iš mečečiųViena iš mečečių
* Mediniai balkonaiMediniai balkonai

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R Pasaulio paveldo objektai Etiopijoje |
| --- |
|  |
| Materialusis | 
Lalibelos uolų bažnyčios (1978) · *Simieno nacionalinis parkas* (1978) · Fasil Gebis, Gondaro kraštas (1979) · Omo žemupio slėnis (1980) · Avašo žemupio slėnis (1980) · Aksumas (1980) · Tija (1980) · Harar Džugolas: įtvirtintas istorinis miestas (2006) · Konso kultūrinis kraštovaizdis (2011) | Etiopijos vėliavaEtiopijos vėliava |
|  |
|  Nematerialusis | 
Tikrojo šventojo Kristaus kryžiaus radimo minėjimo šventė (2013) · Fiši šambalaala, sidamų Naujųjų metų šventė (2015) |

 |
| Kanzas Sitisangl. *Kansas City* |
| --- |
| *Miesto panorama* |
|  |
| 

Kanzas SitisKanzas Sitis

39°6′24″ š. pl. 94°40′35″ v. ilg.﻿ / ﻿39.10667°š. pl. 94.67639°r. ilg.﻿ / 39.10667; 94.67639﻿ (Kanzas Sitis (Kanzasas))Koordinatės: 39°6′24″ š. pl. 94°40′35″ v. ilg.﻿ / ﻿39.10667°š. pl. 94.67639°r. ilg.﻿ / 39.10667; 94.67639﻿ (Kanzas Sitis (Kanzasas)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-6)------ vasaros: (UTC-5) |
|  |
| **Valstybė** | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos |
| **Valstija** | Kanzasas Kanzasas |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 145 786  |
| **Plotas** | 332,50 km² |
| **Tankumas** (2010) | 438 žm./km² |
| **Altitudė** | 266 m |
|  |
| **Tinklalapis** | www.wycokck.org |
|  **Vikiteka** | Kanzas Sitis |

**Kanzas Sitis** (angl. *Kansas City*) – miestas Jungtinėse Amerikos Valstijose, Kanzaso valstijos šiaurės rytuose. Vaindoto (*Wyandotte*) apygardos administracinis centras. Įsikūręs Misūrio ir Kanzaso upių santakoje. Rytuose ribojasi su Misūrio valstijos Kanzas Sičio miestu. 2010 m. JAV gyventojų surašymo duomenimis, mieste gyveno 145 tūkst. žmonių.

Tai pramoninis miestas, vystoma mašinų, chemijos, maisto pramonės. Vyksta kasmetinis renesanso muzikos festivalis.

Istorija
--------

1845 m. vietovėje gyvenvietę įkūrė indėnai. 1855 m. indėnai gyvenvietę ir jos apylinkes pardavė federalinei vyriausybei Vašingtone. 1863 m. atidaryta transkontinentinio Šiaurės Amerikos geležinkelio stotelė, pavadinta indėnų garbei. Gyvenvietė tapo prekybos galvijais centru. Kanzas Sitis įkurtas 1868 m. sujungus Armondeilo ir Armstrongo savivaldybes. 1872 m. spalį gavo miesto statusą.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  *Kanzas Sitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Pterygota** |
| --- |
| Kamanė)Kamanė |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Poklasis: | Sparnuotieji  *( Pterygota)* |

 |

Į **sparnuotųjų vabzdžių** (Pterygota) poklasį patenka visi vabzdžiai (Insecta), kurie turi sparnus, įskaitant ir rūšis, kurios evoliucijos eigoje vėl prarado skraidymo sugebėjimą (pvz. utėlės, blusos). Į šią grupę patenka didžioji dalis visų vabzdžių, išskyrus tik Archeognatha ir šeriauodegius, kurie apima vabzdžius neturėjusius sparnų (dar vadinami Apterygota).

Su sparnų išsivystymu susiję daugelis morfologinių ir fiziologinių pakitimų. Dėl to be abejonės galima teigti, kad šie pakitimai vabzdžių evoliucijoje įvyko tik vieną kartą ir visi sparnuotieji yra tos pačios kilmės.
| Medvedica |
| --- |
|   |
| **Ilgis** | 259 km |
| **Baseino plotas** | 5570 km² |
| **Vidutinis debitas** | 41,6 m³/s |
| **Ištakos** | Aukštutinio Voločioko rajonas |
| **Žiotys** | Volga |
| **Šalys** | Rusija |
|  |
|  **Vikiteka** | Medvedica |

**Medvedica** (rus. *Медведица*) – upė Rusijoje, Tverės srityje; Volgos kairysis intakas. Prasideda Aukštutinio Voločioko rajone, prie Vysočkų kaimo. Teka pietryčių kryptimi, aukštupyje slėnis pelkėtas, apaugęs miškais, vaga vingiuota (plotis 10–15 m, gylis 0,5–2 m). Vidurupyje išryškėja dvi terasos: viršsalpinė (plotis 4–5 km) ir salpa (iki 100 m). Salpoje gausu senvagių, vagoje yra seklumų, smėlio nerijų, salelių. Žemupyje salpa išsiplečia iki 200 m. Įteka į Ugličiaus tvenkinį; Medvedicos žiotys užlietos, ten dabar vaga 200 m pločio ir 5–11 m gylio.

Didžiausi intakai: Drezna, Jachroma (kairieji), Didžioji Pudica, Mažoji Pudica (dešinieji).

Upė užšąla lapkričio viduryje, atitirpsta balandžio pradžioje. Ledonešis trunka 3-6 dienas, pavasario poplūdis 15-20 dienų. Medvedica laivuojama 41 km nuo žiočių ruože. Upė populiari tarp vandens turistų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Медведица*,Большая советская энциклопедия, T. XV (Ломбард—Мезитол). – Москва: Советская энциклопедия, 1974
| Genų valstybė:Glidji |
| --- |
|  |
| Šalis | Togas (Ežerai) |
| Tautos | genai |
| Laikotarpis | nuo 1680 m. |
| Miestai | Glidži |
| Valdovai | fio, ge fioga |
|  |
| Glidži yra šiauriniame Aneche |

**Glidži** (pranc. *Glidji*) arba **Genyigba** – istorinė gen etninės grupės valstybė Vakarų Afrikoje, Vergų krante (dabartinio Togo teritorijoje).

Istorija
--------

Gentinė karalystė susikūrė XVII a. II pusėje. Manoma, kad ją įkūrė išeiviai iš dabartinės Ganos, ga etninė grupė iš Nkrano karalystės. Šiuos išeivius vedė vadas Folio Bebe, kuris iš Nkrano atsinešė auksu dengtą kėdę ir karališką audinį. Dėl to Nkranas pradėjo karą, tačiau jiems nepavyko atsiimti pagrobtųjų vertybių. Iki pat mūsų dienų šios šventos relikvijos yra garbinamos, kėdei buvo aukojamos aukos per naujuosius metus ar prieš einant į karą.

Glidži karalystėje išlikusi Naujųjų metų tradicija *Epe-Ekpe*, švenčiama pagal vietinį kalendorių rugsėjo trečiąją savaitę, kurios atitikmuo ga etninės grupės tarpe yra *homowo*.

Nuo XVIII a. Glidži tapo gana nemaža karalyste, įgijusia hegemoniją didelėje Togo pajūrio dalyje. Tačiau XIX a. dėl vidinių nesutarimų karalystėje įsigalėjo dar dvi dinastinės linijos: Lawson ir Adžigo, įsigalėję pajūryje. Glidži išliko svarbiu religiniu centru. Kolonijiniais laikais per XX a. karalystės valdovai išlaikė savo dinastinę liniją, kuri tęsiasi iki dabar.

Valdovų sąrašas
---------------

Tradiciniai karalystės valdovai tituluojami *fio*, nuo 1972 – *ge fioga*.

* 1680–1722 Folio Bebe I
* 1725–1745 Assiongbon Dandje
* 1748–1757 Ekwe Adjalo
* 1795–1815 Ekwe Azankpo
* 1815–1820 Foli Dekpo
* 1820 Foli Tosu
* 1820–1847 Ekwe Sowu
* 1849–1852 Ekwe Danku Agbanon I
* 1854–1856 Seddo (Ganli)
* 1857–1866 Foli Aloffa
* 1868–1883 Foli Awoussi Tonyo
* 1884–1922 Foli Adjeoda Huegbo
* 1929–1972 Ambroise Kanyi Foley Agbanon II
* 1972–1981 Benoît Assion Tovoh, pirmasis valdovas, tituluotas *Ge fioga*
* 1981–1991 Tonyo Foli Bebe XIV
* 1991–1997 Regentas
* 1997 – Sedegbe Foli Bebe XV

Nuorodos
--------

* Togo gentinės valstybės (ang.)
* Armattoe, R.E.G. Epe-Ekpe (ang.)
* Karalystės internetinis puslapis (pranc.) Archyvuota kopija 2009-09-13 iš Wayback Machine projekto.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R**Vergų kranto valstybės**  |
| --- |
|  |
| Eve | 
Agvė • Anlo • Asogli • Be • Kpandas • Kpesi • Notsė • Peki • *vaciai* • *vudu* |  |
|  |
| Gen | 
Agbodrafas • Anehas • Glidži • Lolanas • Popas |
|  |
| Adžai | 
Tado • Ardra (*aizai*) |
|  |
| Fonai | 
Dahomėjos karalystė • Hogbonu / Adžačė (*gun*) • *ci* • *defiai* • *vemiai* |
|  |
| Pakrantės tautos | 
Agbanankinas (*fla*) • Hveda (*hvelai*) • tofinai • gbesiai • kotafonai • sahviai |

 |
| Krasnas*Красный* |
| --- |
|        |
| 

KrasnasKrasnas

54°33′36″ š. pl. 31°25′48″ r. ilg.﻿ / ﻿54.56000°š. pl. 31.43000°r. ilg.﻿ / 54.56000; 31.43000﻿ (Krasnas)Koordinatės: 54°33′36″ š. pl. 31°25′48″ r. ilg.﻿ / ﻿54.56000°š. pl. 31.43000°r. ilg.﻿ / 54.56000; 31.43000﻿ (Krasnas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Smolensko sritis Smolensko sritis |
| **Rajonas** | Krasno rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2020) | 4 073  |
| **Plotas** | 4,49 km² |
| **Tankumas** (2020) | 907 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Krasnas |

**Krasnas** (rus. *Красный*) – miesto tipo gyvenvietė Rusijoje, Smolensko srityje, 67 km nuo Smolensko; rajono centras.

Istorija
--------

1165 m. pirmą kartą paminėtas Ipatijaus kronikoje (kaip *Красен*). Nuo XIII a. čia virė kovos dėl įtakos tarp LDK ir mongolų–totorių.

Mūšis dėl Krasno (1812 m.)
XIV a. LDK užvaldė aplinkines teritorijas. Prasidėjus karams su Maskvos valstybe, o vėliau, kai Lietuva neteko Smolensko ir Smolensko žemių, ši teritorija tapo pasienio teritorija. 1776–1925 m. turėjo miesto statusą.

1812 m. Napoleono žygio į Rusiją metu čia vyko mūšiai tarp prancūzų mašalo Joachimo Murato ir rusų pajėgų.

Sportas
-------

* FK Krasnyj (futbolo klubas);
* Namų rungtynes ekipa žaidžia Smolenske.

Šaltiniai
---------

1. 
2. ↑
3. 
4. ↑
5. ↑  PFL svetainė

Nuorodos
--------

* История герба Красного herbo istorija)
|  |
| --- |
| Linda Williams |
|  
Linda Williams 1981 m. |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Henriëtte Willems |
| Gimė | 1955 m. birželio 11 d. (68 metai)Valkensvardas, Nyderlandai |
| Kilmė | Nyderlandų vėliava Nyderlandai |
| Žanrai | pop |
| Veikla | dainininkė |

**Linda Williams** (tikrasis vardas *Henriëtte Willems*; g. 1955 m. birželio 11 d.) – olandų dainininkė, geriausiai žinoma dėl dalyvavimo 1981 m. Eurovizijoje.

Williams tuo metu dar nebuvo žinoma, kai su dviem dainomis dalyvavo 1981 m. olandų Eurovizijos atrankoje. Viena iš jos dainų „Het is een wonder" laimėjo atranką, ir atstovavo Nyderlandams Eurovizijos dainų konkurse, kuris vyko Dubline. „Het is een wonder" užėmė devintą vietą iš 20 dalyvavusių dainų.

Ji buvo 1999 m. Eurovizijos konkurso dalyvės Vanessa Chinitor pritariančioji dainininkė.

Išnašos
-------

1. ↑  „Belgium 1999 performer information at diggiloo.net".

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Linda Williams** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Linda Williams – „Het is een wonder" (video)

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Maggie MacNeal  *„Amsterdam"*** |  **Nyderlandų atstovė Eurovizijoje**1981 | Po to:**Bill van Dijk  *„Jij en ik"*** |
| Kanzasas |
| --- |
| Kanzasas prie De Soto Kanzasas prie De Soto |
| **Ilgis** | 1196 (su Repablikanu)278 km |
| **Baseino plotas** | 155 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 225 m³/s |
| **Ištakos** | Repablikanas, Smoki Hilas |
| **Žiotys** | Misūris |
| **Šalys** | JAV |

**Kanzasas** (angl. *Kansas River*) – upė centrinėse JAV, Kanzaso valstijoje; Misūrio dešinysis intakas. Upė susidaro susiliejus Repablikano ir Smoki Hilo upėms, kurios prasideda plynaukštėse, Uolinių kalnų papėdėje. Teka į rytus Didžiosiomis lygumomis, įteka į Misūrį Kanzas Sityje.

Pagrindiniai intakai – Vakarusa, Big Bliu Riveris. Didžiausias debitas 14 000 m³/s, minimalus 4,5 m³/s. Vanduo naudojamas drėkinimui, patvenkta užtvankomis. Prie Kanzaso upės įsikūrę miestai: Manhetanas, Topika, Lorensas, Šonis, Kanzas Sitis.

Upė pavadinta pagal prie jos gyvenusią indėnų kanzų gentį.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 194
|  Kanzai |
| --- |
| Kanzai (1908 m.)Kanzai (1908 m.) |
| Gyventojų skaičius | ~1700 |
| Populiacija šalyse | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos(Oklahomos vėliava Oklahoma) |
| Kalba (-os) | anglų, kanzų† |
| Religijos | krikščionybė, Indėnų Bažnyčia |
| Giminingos etninės grupės | kiti sijai: ypač osedžai, omahai, ponkai, kuapai |
|  |
|  **Vikiteka:** | Kanzai |

**Kanzai** (angl. *Kanza, Kansa*, sav. *Kaw*) – indėnų sijų tauta, gyvenanti Jungtinėse Amerikos Valstijose, dabar daugiausia Oklahomoje. Populiacija – 1700 žmonių (kilmės – apie 3000). Kanzų kalba (sijų kalbų šeima) kaip gimtoji jau išnykusi, dabar kalba angliškai. Tikintieji daugiausia Indėnų Bažnyčios nariai ar krikščionys protestantai (metodistai).

Kanzai, atsiskyrę nuo kitų dhegijų, leidosi į šiaurę pagal Misūrio upę ir įsikūrė prie Kanzaso upės žiočių. Toliau šiaurėje jų veržimąsi sustabdė šajenai. XVIII a. patraukė į vakarus, prie Didžiosios Mėlynosios upės (*Big Blue River*). Kanzai sudarė sąjungą su osedžais bei omahais ir ėmė puldinėti aplinkines tautas, ypač paunius. XIX a. vid. kanzų populiacija siekė apie 1700 žmonių. Po susidūrimo su amerikiečiais, kanzai buvo perkelti į Kansil Grovo rezervaciją prie Neošo upės (Kanzaso valstija). XIX a. 8-ajame dešimtmetyje baltųjų buvo išstumti į Indėnų teritoriją (Osedžo rezervacijos šiaurės vakarus). Dėl perkraustymų ir ligų kanzų skaičius smarkiai sumažėjo.

Kultūriškai artimi kitiems prerijų indėnams. Vertėsi daugiausia kapline-lydimine žemdirbyste ir raitąja bizonų medžiokle. Būstas – žeminė su stogu, pakeltu ant 8 stulpų. Vyrai dėvėdavo juosmens raištį, sujuostą diržu, apdangą ant pečių, moterys – durstytą sijoną iki kelių, sujuostą diržu, šaltuoju metu – per kairį petį permestą apdangą. Kartais tatuiruodavusi kūną.

Kanzų tradicinė šeima didžioji, patrilokalinė. Būta vogtinių vestuvių papročio. Patrilinijinės giminės jungėsi į 2 brolijas. Gentį valdė 2 vadai (nuo abejų brolijų, titulas paveldimas) bei giminių vyresniųjų taryba. Tradicinei tikybai būdingas šamanizmas, turi išplėtotą mitologiją, tikima dvasiomis-sergėtojomis, būta medžioklės, karinių, derliaus apeigų.

Dabartiniai kanzai asimiliuoti, nutautėję. Dirba daugiausia samdomus darbus. Kanzų rezervacija yra šiaurės Oklahomoje (pagrindinė gyvenvietė – Kau Sitis).

* Kanzų vadas Vašunga (XIX a. pab.)Kanzų vadas Vašunga (XIX a. pab.)
* Kanzų kaimo piešinys (XIX a. vid.)Kanzų kaimo piešinys (XIX a. vid.)
* Kanzų karo šokio piešinys (1819 m.)Kanzų karo šokio piešinys (1819 m.)
* Kanzų ir aplinkinių tautų žemės XIX a.Kanzų ir aplinkinių tautų žemės XIX a.

Šaltiniai
---------

1. ↑  ksk Duomenys apie kodu „ksk" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*
2. ↑  *Канза*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
| Medumaslatv. *Medumi* |
| --- |
| *Medumo šiaurinis pakraštys* |
|  |
| 

MedumasMedumas

55°46′0″ š. pl. 26°22′0″ r. ilg.﻿ / ﻿55.76667°š. pl. 26.36667°r. ilg.﻿ / 55.76667; 26.36667﻿ (Medumas)Koordinatės: 55°46′0″ š. pl. 26°22′0″ r. ilg.﻿ / ﻿55.76667°š. pl. 26.36667°r. ilg.﻿ / 55.76667; 26.36667﻿ (Medumas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Latvijos vėliava Latvija |
| **Istorinis regionas** | Aukšžemė |
| **Savivaldybė** | Aukštutinės Dauguvos savivaldybė |
| **Valsčius** | Medumo valsčius |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 477  |

**Medumas** (latv. *Medumi*, sen. liet. *Medinas*, vok. *Medden*) – gyvenvietė pietryčių Latvijoje, Aukštutinės Dauguvos savivaldybėje, 13 km į pietryčius nuo Daugpilio, 250 km į rytus nuo Rygos, netoli Lietuvos sienos, 10 km į šiaurės rytus nuo Zarasų, prie kelio Daugpilis-Kaunas. Valsčiaus centras. 477 gyventojai (2021 m.). Prie vakarinio gyvenvietės pakraščio telkšo Medumo ežeras, šalia jo – nedidelis Dūnio ežeriukas. Medumo ežeryno nacionalinio parko direkcija. Veikia specialioji pagrindinė, vidurinė mokyklos, kultūros namai, Šv. Jono Krikštytojo katalikų bažnyčia. Kultūros paminklas – sentikių Medumo sentikių cerkvė. Yra senas parkas, kapinės.

Istorija
--------

Pirmą kartą Medinas tarp kitų Sėlos valsčių minimas 1255 m. Lietuvos karaliaus Mindaugo dovanojimo akte Livonijos ordinui. XV a. – XVI a. Medumo teritorijoje žinomas dvaras. XVII a. jis priklausė baronų Rebinderių, XIX a. – 1912 m. Etingenų giminei, nuo 1912 m. iki 1919-1920 m. Latvijos žemės reformos – gen. M. Ušakovui. Rusijos imperijos laikais buvo žymi kurortinė gyvenvietė.

Lietuviai
---------

Medumas ir jo apylinkės nuo seno priklausė lietuvių etninių žemių plotui. Medumo dvaro lietuviai dar 1789 m. buvo evangelikai liuteronai; pasak K. Būgos, tai rodo, kad jie čia nuo seno gyveno. 1920–1921 m. Medume įkurta lietuvių pradinė mokykla, iki 1937 m. ji veikė Medumo dvaro rūmuose. Medume ir jo apylinkėse ir XX a. antroje pusėje – XXI a. pradžioje gyvena lietuvių, 1958 m. jie sudarė 37 % vietos gyventojų. 1989 m. Medume gyveno 113, 2006 m. – 68 lietuviai.

1977 m. vietos gyventojų kalbą ir istoriją tyrė jungtinės lietuvių, latvių ir baltarusių ekspedicijos dalyviai Kazimieras Garšva ir E. Grinaveckienė, 1982 m. – Alvydas Butkus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Medumi. Informācija par objektu*, Vietvārdu datubāze, Latvijas ģeotelpiskās informācijas aģentūra. Nuoroda tikrinta 2021-07-04.
2. ↑  Gintautas Ereminas. *Medumas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 575 psl.
3. ↑  Kazimieras Garšva. *Medumas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 575 psl.