recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Karundos meteoritui skirta atminimo lenta
**Karundos meteoritas** – meteoritas, 1930 m. lapkričio 25 d. 22 val. 53 min. vietos laiku nukritęs pietinėje Australijoje, netoliese Karundos vietovės.

Pagal šį meteoritą pavadinti CK chondritai.

Adelaidės gyventojai teigė matę dangų rytuose skrodžiantį „didžiulį ugnies kamuolį su žėruojančia uodega". Būta tvirtinančių, kad liepsnos spalva keitėsi nuo skaisčiai raudonos iki blyškiai mėlynos ir blankiai geltonos. Stebėtojai, tuo metu buvę arčiau Karundos, nurodė praskriejus meteoritui netrukus išgirdę garsų sprogimą, o po to – perkūniją primenantį silpną grumėjimą. Praėjus kiek mažiau nei mėnesiui, meteoritą galiausiai aptiko profesorius Kerr Grant; tai jis padarė išklausinėjęs vietinius gyventojus ir apieškojęs apylinkes 3 mylių (5 km) spinduliu. Meteorito liekanos buvo aptiktos apytikriai 0,6 m po žeme, 0,6 m skersmens krateryje. Surinktos meteorito nuolaužos svėrė apie 42 kg, didžiausioji iš jų – apie 3 kg.

Išnašos
-------

1. 1 2  *Karoonda* Archyvuota kopija 2021-09-21 iš Wayback Machine projekto.. Meteorites.asu.edu. Nuoroda tikrinta 2021-11-06.
2. ↑  „Meteoritical Bulletin: Recommended classifications". Nuoroda tikrinta 2021-11-06.
3. ↑  „Ball of Fire". The Advertiser. Adelaide, South Australia: National Library of Australia. 1930-11-26. p. 9. Nuoroda tikrinta 2021-11-06.
4. ↑  „Locating Fireball". The News. Adelaide, South Australia: National Library of Australia. 1930-12-03. p. 5. Nuoroda tikrinta 2021-11-06.
5. ↑  „The Karoonda meteorite". Bunyip. Gawler, South Australia: National Library of Australia. 1930-12-26. p. 8. Nuoroda tikrinta 2021-11-06.
| ***Kartą Vokietijoje*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Es war einmal in Deutschland... |
| Kilmės šalis |  Vokietija Belgija Liuksemburgas |
| Režisierius | Sam Garbarski |
| Vaidina | Moritz Bleibtreu  Antje Traue |
| Metai | 2017 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 102 min. |
| Kalba | vokiečių ir anglų |
| **IMDb įrašas** |

**Kartą Vokietijoje** (vok. *Es war einmal in Deutschland...*) – 2017 m. sukurtas filmas, kurio režisierius Sam Garbarski.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Deividas Bermanas ir jo žydai draugai, pasibaigus Antrajam pasauliniam karui, turi bendrą tikslą – palikti Vokietiją ir bet kokiu būdu išvykti į JAV. Tam jiems reikia pinigų, todėl būrys nusprendžia užsidirbti pardavinėdamas vokietėms patalynę. Kuomet jie beveik pasiekia savo tikslą ir surenka reikalingą sumą, Bermanu susidomi amerikiečių žvalgyba ir karininkė Sara Saimon, kuriai įtarimą kelia tai, kokiu būdu Bermanas, būdamas žydas, sugebėjo išlikti gyvas kalėjime. Saimon mano, kad jis bendradarbiavo su naciais ir Bermanas priverstas jai papasakoti viską, ką išgyveno kalinimo metu.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Moritz Bleibtreu – Deividas Bermanas
* Antje Traue – Sara Saimon
* Tim Seyfi
* Mark Ivanir
* Anatole Taubman
* Jeanne Werner
* Tania Garbarski

Apdovanojimai
-------------

* Magritte apdovanojimas – geriausi kostiumai
* Magritte apdovanojimas (nominacija) – geriausia antrojo plano aktorė (T. Garbarski), geriausias scenarijus, geriausias prodiusavimas
* Norvegijos filmų festivalis – geriausias filmas
* RiverRun filmų festivalis – auditorijos apdovanojimas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kiang, Jessica (2017-02-10). „Berlin Film Review: 'Bye Bye Germany'". *Variety* (Penske Business Media). Nuoroda tikrinta 2017-11-08.
**Girsteikių pilkapis** – XV–XVI a. pilkapis Girsteikių kaime (Alizavos sen. Kupiškio r.)

Istorija
--------

Pilkapius jau XIX a. pabaigoje mini archeologas Fiodoras Pokrovskis, kad kaimo laukuose esama 3 pilkapių apie 1 metro aukščio, su akmenų vainikais. Tuo pačiu metu juos kasinėjo vietos gyventojai, radę žmonių kaulų. 1935 m. Valstybinės Archeologijos komisija atkreipė dėmesį, jog Girsteikių kaimo žemėje yra senkapis  iš kurio kasamas žvyras ir randama žmonių kaulų, medžio anglių. Vietos gyventoją Povilą Povilauską, tų pačių metų lapkričio 13 d. pasirašytu pasižadėjimu įpareigojo vertingą objektą saugoti. 1963 m. buvo likęs tik vieno maždaug 8–9 m skersmens pilkapio liekanos. Į muziejų pateko žalvarinė apyrankė bei XV–XVI a. būdingas antsmilkinio žiedas su 3 pakabučiais.

Lokalizacija
------------

Pyvesos dešiniajame krante, 200 m. nuo upės, Girsteikių kaimo R dalyje, Alizavos sen.

Pasakojimai, padavimai
----------------------

Pilkapį Petras Tarasenka vadino „milžinkapiais".

Šaltiniai
---------

* A. Tautavičius, V. Daugutis, 1969 m. gegužės 23-birželio 13 d. dirbusios žvalgomosios archeologinės ekspedicijos ataskaita, Vilnius, 1969.
* Valstybinės archeologijos komisijos medžiaga, Girsteikių km. Vabalninko vals. Biržų apskr. byla 6, psl. 143–155.
* Andra Simniškytė *„Geležies amžius Sėloje. Sėlos archeologijos sąvadas",* P.336. Vilnius, 2013.
| **Girtas Muižniekaslatv. *Ģirts Muižnieks*** |
| --- |
| Gimė | 1956 m. gruodžio 17 d. (66 metai)Ryga |
|  |
| Veikla | latvių tapytojas |
|  |
| Alma mater | Latvijos dailės akademija |

**Girtas Muižniekas** (latv. *Ģirts Muižnieks*, 1956 m. gruodžio 17 d. Ryga) – latvių tapytojas.

Biografija
----------

1982 m. baigė Latvijos dailės akademiją. 1982 m. su kitais tapytojais (Ieva Iltnerė, Sandra Krastinia, Janis Mitrevicas ir kiti) subūrė grupę „Švelnūs svyravimai".

Kūryba
------

Ankstyvuoju kūrybos laikotarpiu įtakos turėjo laivių tapybos tradicija, nutapė suabstraktintų kompozicijų su žmogaus kūno fragmentais. Plėtoja savitą abstrakcionistinę tapymo manierą – dažnai impulsyvia, intuityvia tapysena, spalviniais niuansais fiksuoja transformuotus gyvenimo momentus. 2002–2003 m. gyveno Paryžiuje, prancūzų kultūros paveiktas nutapė paveikslus „1812 metai." „Naktis" (abu 2003 m.), „Saulė", „Ledai" (abu 2004 m.), „Baltas veidas" (2006 m.). Kūriniams būdingos deformuotų pavidalų ir abstrakčių formų kompozicijos, ryškių spalvų koloritas, ekspresija, simboliniai motyvai. Parodose dalyvauja nuo 1980 m. Jo kūrinių turi Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, Tretjakovo galerija Maskvoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  '**. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 571 psl.**

Nuorodos
--------

* Girtas Muižniekas. Rygos galerija
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Vingio parko tiltas |
| --- |
|  |
| 

Vingio parko tiltasVingio parko tiltas

54°41′28″š. pl. 25°14′33″r. ilg.﻿ / ﻿54.6912°š. pl. 25.2425°r. ilg.﻿ / 54.6912; 25.2425﻿ (Vingio parko tiltas)Koordinatės: 54°41′28″š. pl. 25°14′33″r. ilg.﻿ / ﻿54.6912°š. pl. 25.2425°r. ilg.﻿ / 54.6912; 25.2425﻿ (Vingio parko tiltas) |
|  |
| **Vieta** | Vilnius |
| **Ilgis** | 230,3 m |
| **Plotis** | 6,8 m |
| **Aukštis** | 15 m |
| **Pastatytas** | 1985 m. |

**Vingio parko tiltas** – vantinis plieninis pėsčiųjų tiltas per Nerį Vilniuje. Ilgis 230,3 m, plotis 6,8 m, aukštis 15 m.

Istorija
--------

1930 m. pastatytas Vilniaus siaurojo geležinkelio tiltas iš Zakreto (Užvingio) į Žvėryną. Tiltas buvo 8 atramų, apie 150 m ilgio ir 7 m pločio, jo atramos buvo apsaugotos ledlaužiais. 1958 m. šis tiltas buvo labai stipriai apgadintas pavasarinio potvynio ir po kelerių metų nugriautas.

Maždaug 600 m atstumu prieš srovę nuo buvusio tilto vasaros sezono metu būdavo nutiesiamas pontoninis tiltas, panašus į buvusį tiltą šalia Sporto rūmų.

Dabartinis tiltas buvo pastatytas 1985 m. pontoninio tilto vietoje. Projektą parengė tuomečio Leningrado projektavimo institutas „Lengiprotransmost". Rangovas – Rygos tiltų statybos būrys Nr. 24.

  



| Artimiausi tiltai per Nerį |
| --- |
| prieš srovę: | **Vingio parko tiltas** | pasroviui: |
| Liubarto tiltas | Lazdynų tiltas |
| Vinebaangl. *Winneba* |
| --- |
| *Miesto gatvė* |
|  |
| 

VinebaVineba

5°20′00″ š. pl. 00°37′00″ v. ilg.﻿ / ﻿5.33333°š. pl. 0.61667°r. ilg.﻿ / 5.33333; 0.61667﻿ (Vineba)Koordinatės: 5°20′00″ š. pl. 00°37′00″ v. ilg.﻿ / ﻿5.33333°š. pl. 0.61667°r. ilg.﻿ / 5.33333; 0.61667﻿ (Vineba) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+0) |
|  |
| **Valstybė** | Ganos vėliava Gana |
| **Regionas** | Vidurio regionas (Gana) |
|  |
| **Gyventojų** (2013) | 60 331  |

**Vineba** (angl. *Winneba*) – miestas pietinėje Ganoje, Vidurio regione, prie Atlanto vandenyno Gvinėjos įlankos, ~140 km į rytus nuo Keip Kosto, 60 km į vakarus nuo šalies sostinės Akros. Gyventojų 60 tūkst. (2013 m. duomenys).

Vineba tradiciškai dar vadinama ***Simpa***. Yra istorinis žvejų uostas, verčiamasi žvejyba, amatais, plėtojamas turizmas. Veikia Pedagogikos universitetas (įkurtas 1992 m.).

Istorija
--------

Vineba įkurta 1400 m. *Osimpan Bondzie Abe*. Nuo 1632 m. buvo britų prekybos postas. 1644 m. postas buvo apleistas. 1694 m. įrengtas fortas, kuris buvo sugriautas 1812 m. Britų Aukso kranto eros metais Vineba buvo nedidelis uostamiestis, iš kurio prekės plukdytos į Europą. XIX a. pastatyta bažnyčia. 1958 m. įkurtas universitetas.

Miestai partneriai
------------------

Miestai, su kuriais Vineba yra užmezgusi partnerystės ryšius:

* Jungtinės Amerikos Valstijos Čarlotsvilis, Virdžinija, JAV
* Jungtinės Amerikos Valstijos Loulis, Masačusetsas, JAV

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vineba*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015
2. 1 2  Kwesi Ewusi Brown, "Social Conflicts in Contemporary Effutu Festivals", 2005, Masters Thesis for Bowling Green State University, advisor Steven Cornelius
| Vindamasangl. *Wyndham* |
| --- |
| *Miestelio reginys* |
|  |
| 

VindamasVindamas

15°28′57″ p. pl. 128°07′22″ r. ilg.﻿ / ﻿15.48250°š. pl. 128.12278°r. ilg.﻿ / 15.48250; 128.12278﻿ (Vindamas)Koordinatės: 15°28′57″ p. pl. 128°07′22″ r. ilg.﻿ / ﻿15.48250°š. pl. 128.12278°r. ilg.﻿ / 15.48250; 128.12278﻿ (Vindamas) |
|  |
| **Valstybė** | Australijos vėliava Australija |
| **Valstija** | Vakarų Australija Vakarų Australija |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 941  |
| **Altitudė** | 11 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Vindamas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Vi̇̀ndamas |

**Vindamas** (angl. *Wyndham*) – miestelis šiaurės vakarų Australijoje, Vakarų Australijos valstijoje, Vindamo–Rytų Kimberlio savivaldybėje. Seniausias ir šiauriausias Kimberlio krašte. 941 gyventojas, iš jų, 56,6 % – aborigenų kilmės (2021 m.).

Įsikūręs prie Kingo žiočių Kembridžo įlankos (Juozapo Bonaparto įlankos dalis) rytiniame krante, apie 2210 km į šiaurės rytus nuo Perto ir 75 km į šiaurės vakarus nuo Kananaros, prie Didžiojo Šiaurės plento (plentu iki Perto – 3330 km). Veikia uostas, oro uostas.

1885 m. prie Hols Kriko radus aukso, įkurtas Vindamo uostas ir prekybos postas. Trumpai trukusios aukso karštligės metu Vindamas suklestėjo: miestelyje veikė keletas užeigų, uoste nuolat stovėjo keliolika laivų, prie kelio į aukso kasyklas dygo lūšnos. Pasibaigus aukso karštligei, Vindamo reikšmė sumenko, nuo 1888 m. uostu naudojosi tik gyvulininkystės ūkiai. 1919 m. Vindame pastatytas mėsos fabrikas, veikė iki 1985 m.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  *Wyndham, 2021 Census All person QuickStats* Australian Bureau of Statistics. Nuoroda tikrinta 2023-01-30.
2. ↑  *Pasaulio vietovardžiai. Afrika. Antarktida. Australija. Okeanija*. Internetinė duomenų bazė. – Vilnius: MELC, VLKK. Prieiga internete: Vi̇̀ndamas.
3. ↑  *Wyndham*, Britannica.com. Nuoroda tikrinta 2023-01-30.
4. ↑  *Wyndham, WA*, Aussie Towns. Nuoroda tikrinta 2023-01-30.
**Markė** (vok. *Mark*) – kai kurių Europos valstybių naudojamo ar naudoto piniginio vieneto bendras pavadinimas. Šiuo pavadinimu šiuo metu cirkuliuoja vienintelė valiuta – konvertuojamoji markė (Bosnija ir Hercegovina).

Istorija
--------

Markės pavadinimas yra kilęs nuo viduramžių germanų svorio mato, kuris buvo maždaug lygus 249 g (8 trojos uncijos). Paprastai jis buvo prilyginamas pusei vietinio svaro. Ilgą laiką šis svorio matas buvo pagrindinis pinigų apskaitos vienetas germanų kraštuose ir Britanijoje, bet tokio tipo monetos nebuvo kaldinamos. Pradėjus kaldinti šilingų monetas, šiaurinėje Vokietijoje ir Skandinavijoje markė buvo prilyginta 16 šilingų/skilingų (svaras, tuo tarpu, buvo prilyginamas 20 šilingų). Hamburge šis vienetas (Hamburgo markė) buvo svarbus ir stabilus pinigų apskaitos vienetas.

Anglijoje ir Škotijoje jis prilygintas 13 šilingų ir 4 pensams. Pirmą kartą kaip sidabrinė moneta markė nukaldinta Škotijoje (kaip merkas) XVI a. pabaigoje. Ji buvo lygi 13 šilingų ir 4 pensams, bet vėliau prilyginta 14 šilingų.

Kaip valstybinė valiuta markės pavadinimas pirmą kartą panaudotas 1871 m. po Vokietijos susivienijimo. Aukso markė (vok. *Goldmark*) tapo pagrindiniu Vokietijos piniginiu vienetu. Ši markė buvo pririšta prie aukso standarto (2790 markės atitiko apie 1 kg aukso vertės). 1914 m. aukso markę atrišu nuo aukso standarto, pradėta leisti popierinė markė (vok. *Papiermark*), kuri dėl hiperinfliacijos 1923 m. pakeista rentenmarke (vok. *Rentenmark*). 1924 m. Vokietijoje įsigalėjo reichsmarkė, kuri išsilaikė iki 1948 m. Padalinus Vokietiją, Rytų Vokietijoje įvesta Rytų Vokietijos markė, o Vakarų Vokietijoje – Vokietijos markė, kuri išbuvo Vokietijos valiuta iki 2002 m.

Markės pavadinimo pinigai buvo diegiami ir Vokietijos kolonijose. Tai buvo Naujosios Gvinėjos markė ir Vokietijos Pietvakarių Afrikos markė. Taip pat Vokietijos markės pavyzdžiu savo valiutas pavadino kai kurios Europos valstybės: Suomija (Suomijos markė, 1860–2002), Lenkija (Lenkijos markė, 1917–1924), Estija (Estijos markė, 1918–1927) ir Bosnija ir Hercegovina (Konvertuojamoji markė, nuo 1998).

Šaltiniai
---------
| Marnaka |
| --- |
|  Marnakos upelis Tiltagaliuose netoli kapinių |
| **Ilgis** | 22 km |
| **Baseino plotas** | 65 km² |
| **Vidutinis debitas** | 0,33 m³/s |
| **Ištakos** | Kupiškio rajonas |
| **Žiotys** | Lėvuo |
| **Šalys** | Lietuva |

**Marnaka** – upė Lietuvoje, Kupiškio ir Panevėžio rajonuose; Lėvens dešinysis intakas. Prasideda 7 km į vakarus nuo Kupiškio, netoli Siaurių kaimo. Teka į pietvakarius, vėliau daro lanką į šiaurę, paskui vėl į pietvakarius; beveik visu savo ilgiu teka lygiagrečiai Lėveniui. Įteka į Lėvenį 81 km nuo jo žiočių, šalia Tiltagalių kaimo.

Intakai: Marnaka I, Marnakėlė (dešinieji).

Upės vidutinis nuolydis 118 cm/km. Didesnės gyvenvietės prie Marnakos: Pamarnakiai, Terpeikiai, Lukonys, Gudgalys, Žiliškiai I, Tiltagaliai.

Upėvardis galbūt kilęs nuo augalo *marnaka(s)* („brantas, kurnė, lipikas, putokšlė").

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Marnaka (upė)*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 700
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 205–206
| **Physalis alkekengi** |
| --- |
| Paprastoji dumplūnė (*Physalis alkekengi*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Notreliažiedžiai  *( Lamiidae)* |
| Šeima: | Bulviniai  *( Solanaceae)* |
| Gentis: | Dumplūnė  *( Physalis)* |
| Rūšis: | Paprastoji dumplūnė  *( Physalis alkekengi)* |

 |

**Paprastoji dumplūnė** (*Physalis alkekengi*) – bulvinių (*Solanaceae*) šeimos, dumplūnių (*Pysalis*) genties daugiametis augalas. Kitose kalbose dar vadinamas kinišku arba japonišku žibintu, žiemine vyšnia.

Natūraliai auga Pietų Europoje, Artimuosiuose Rytuose, Pietų Azijoje, Kinijoje, Japonijoje. Kaip dekoratyvinis auginamas Lietuvoje.

Aukštis 40-60 cm, lapai 6-12 cm ilgio. Žydi vasaros pradžioje, baltais 10-15 mm skersmens žiedais. Vėliau sukrauna vaisių – oranžinę uogą, apgaubtą 4-5 cm ilgio „gobtuvu" (panašiu į kinišką žibintą). Paprastoji dumplūnė auginama darželiuose, naudojama sausoms puokštėms. Šis augalas dažnai dauginasi kaip piktžolė, giminingas kiauliauogei.

Vartojimas
----------

Dėl vaisių valgymo yra įvairių nuomonių, medicininiai šaltiniai teigia, kad augalai yra silpnai nuodingi, dažniausiai naudojami dėl vaistinių savybių, nes yra silpnai toksiški ir dirgina virškinamąjį traktą. Šalutinis poveikis gali būti persileidimas ir pilvo skausmai, todėl vartoti reikia atsargiai. Augaluose yra daug steroidų fizalinų, solanokapsino (steroidinis alkaloidas), pagal savo poveikį panašus į solaniną ir atropiną.

Kiti šaltiniai teigia, kad jei augalas yra prinokęs, iš jo galima virti uogienes ir jis nepavojingas.

Žydinti paprastoji dumplūnė

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2009-05-08 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑   Archyvuota kopija 2009-02-01 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Actinia equina** |
| --- |
| Paprastoji aktinija (Actinia equina)Paprastoji aktinija (*Actinia equina*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Duobagyviai  *( Cnidaria)* |
| Klasė: | Koraliniai polipai  *( Anthozoa)* |
| Šeima: | Aktinijos  *( Actiniidae)* |
| Gentis: | *Actinia*  *( Actinia)* |
| Rūšis: | Paprastoji aktinija  *( Actinia equina)* |

 |
| Binomas |
| ***Actinia equina***Linnaeus, 1758 |

Paprastoji aktinija *Actinia equina* su atoslūgio metu atitrauktais čiuptuvais
**Paprastoji aktinija** (*Actinia equina*) – aktinijų (lot. Actiniidae) šeimos gyvūnas. Labiau panaši į augalus nei į gyvūnus. Užauga iki 7 cm aukščio. Gyvena prisisiurbusi prie akmenų ar kito kieto paviršiaus, nors kartais pasitaiko gyvenančių smėlyje. Minta vėžiagyviais, smulkiomis žuvimis. Čiuptuvais pripildžiusi visas savo kūno ertmes vandeniu, ji pakankamai ilgai gali išgyventi ore neišdžiūdama. Paplitusi Atlanto vandenyne, Viduržemio jūroje.
| **Rubus idaeus** |
| --- |
| Paprastoji avietė (Rubus idaeus)Paprastoji avietė (*Rubus idaeus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Šeima: | Erškėtiniai  *( Rosaceae)* |
| Gentis: | Gervuogė (gentis)  *( Rubus)* |
| Pogentė: | Avietė  *( Rubus subg. Idaeobatus)* |
| Rūšis: | Paprastoji avietė  *( Rubus idaeus)* |

 |

Miškinės avietės
Aviečių uogos
**Paprastoji avietė** (*Rubus idaeus*) – erškėtinių (*Rosaceae*) šeimos puskrūmis su dvimečiais stiebais. Išauga iki 1-2 m aukščio.

Paplitimas ir augavietės
------------------------

Laukinės avietės auga visoje Europoje ir Azijos miškuose, vidutinio klimato juostoje, drėgnose vietose, krūmynuose, pamiškėse. Jų sutinkama į šiaurę iki 66 laipsnių šiaurės platumos, pietų kraštuose auga rečiau, tiktai kalnuose. Plinta šaknų atžalomis, todėl sudaro tankius sąžalynus. Lietuvoje dažna rūšis. Avietės geriausiai dera užuovėjose, drėgnesnėse, puriose dirvose. Derlingumas siekia 10 t/ha.

Avietės auga lapuočių, spygliuočių ir mišriuose miškuose, taip pat pamiškėse, kirtimuose, krūmuose, drėgnose vietose. Tai dažnas augalas. Soduose auginamos įvairių veislių avietės, tačiau vaistinei žaliavai geriausiai tinka laukinės veislės.

Morfologija
-----------

Stiebas status, dygliuotas, viršūnės truputį palinkusios. Lapai trilapiai ir plunksniški. Žiedai sukrauti kekėse, išaugusiose viršūnėse ar pažastyse. Žydi birželio - liepos mėn. Prinokę vaisiai raudoni arba geltoni, sutelktiniai, sudaryti iš smulkių kaulavaisių. Vaisiai prinoksta liepos-rugpjūčio mėn.

Panaudojimas
------------

Avietės kaip kultūriniai augalai auginamos nuo IV a. Išvesta nemažai jų kultūrinių veislių. Vaisiuose yra apie 80-86 proc. vandens, 2,6-7,1 proc. cukrų, 15–30 mg proc. vitamino C ir kt. Naudojami maistui švieži ir uogienių pavidalu. 

Vaistinis augalas. Džiovinti vaisiai ir jauni lapai naudojami liaudies medicinoje kaip prakaitavimą sukelianti priemonė.

Kenkėjai ir ligos
-----------------

Svarbiausi kenkėjai: paprastasis avietinukas, avietinis žiedgraužis, amarai, avietinė musė, avietinė blauktė. Ligos: antraknozė, rūdys, kekereinis puvinys, bakterinis vėžys, žievėplaiša. Avietėms taip pat kenkia brantas.

Istorija
--------

Lietuvoje avietės prie namų auginamos nuo XVIII a.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Paprastoji avietė, sodininkystė.lt Tikrinta 2020-12-18.
2. ↑  Avietė paprastoji, sveikas.lt Tikrinta 2020-12-18.
3. 1 2  Paprastoji avietė, infomed.lt Tikrinta 2020-12-18.
4. ↑  Zigmantas Gudžinskas. Avietė, vle.lt Tikrinta 2020-12-18.
5. ↑  *Paprastoji avietė*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 150


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Paprastoji avietė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Leucanthemum vulgare** |
| --- |
| Paprastoji baltagalvė (Leucanthemum vulgare)Paprastoji baltagalvė (*Leucanthemum vulgare*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Astražiedžiai  *( Asteridae)* |
| Šeima: | Astriniai  *( Asteraceae)* |
| Gentis: | Baltagalvė  *( Leucanthemum)* |
| Rūšis: | Paprastoji baltagalvė  *( Leucanthemum vulgare)* |

 |

**Paprastoji baltagalvė** (*Leucanthemum vulgare*), dažnai klaidingai vadinama ramune – astrinių (*Asteraceae*) šeimos, baltagalvių (*Leucanthemum*) genties augalas. Paplitęs Europoje ir Azijos vidutinių platumo klimato zonoje.

Aukštis 20-80 cm. Stiebo viršūnėje suformuoja žiedyną (graižą; iki 5 cm skersmens). Jį sudaro ~20 baltų žiedlapių skraistė ir geltonas žiedsostis centre, kuriame išsidėstę kuokeliai ir piestelės. Lapai tamsiai žali, retai išsidėstę ant stiebo. Paprastoji baltagalvė dažnas pievų, pakrūmių, miško proskynų augalas.

Paprastosios baltagalvės graižas

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Paprastoji baltagalvė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Pinus patula** |
| --- |
| Plačioji pušis (*Pinus patula*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Pušūnai  *( Pinophyta)* |
| Klasė: | Pušainiai  *( Pinopsida)* |
| Šeima: | Pušiniai  *( Pinaceae)* |
| Gentis: | Pušis  *( Pinus)* |
| Rūšis: | Plačioji pušis  *( Pinus patula)* |

 |

**Plačioji pušis** (*Pinus patula*) – pušinių šeimai (*Pinaceae*) priklausanti spygliuočių medžių rūšis. Paplitusi Mekisikoje, tarp 24° – 18° š. pl. Auga kalnuose, 1800–2700 m aukštyje. Taip pat introdukuota Anduose, Pietų ir Rytų Afrikoje, Havajuose.

Aukštis iki 40 m, kamieno skersmuo – iki 1 m. Jaunų augalų žievė plona, rausvai ruda, sueižėjusi, vėliau tampa stora, pilkšvai ruda. Spygliai 15-25 cm ilgio, 0,7-0,9 mm storio. Kankorėžiai asimetriški, 5-10 cm ilgio, 4-6,5 cm pločio, sudaryti iš 100–150 žvynelių. Sėklos 4-6 × 2-4 mm matmenų, plokščios, su skristukais.

Meksikoje ir kitose šalyse plačioji pušis plačiai naudojama medienos pramonėje.

Šaltiniai
---------

1. ↑

Spygliai

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Plačioji pušis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Stragnų kapinynas |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Stragnų kapinynasStragnų kapinynas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°32′58″ š. pl. 21°21′47″ r. ilg.﻿ / ﻿55.54944°š. pl. 21.36306°r. ilg.﻿ / 55.54944; 21.36306Koordinatės: 55°32′58″ š. pl. 21°21′47″ r. ilg.﻿ / ﻿55.54944°š. pl. 21.36306°r. ilg.﻿ / 55.54944; 21.36306 |

 |
| Vieta | Klaipėdos rajonas |
| Seniūnija | Priekulės seniūnija |
| Plotas | 37329 m² |
| Naudotas | II–XIII a. |
| Tirtas | nuo XIX a. pab. m. |
| Registro Nr. | A410 / AR469 |

**Stragnų kapinynas** arba ***Skėrių kapinynas*** – senovės baltų laidojimo vieta, esanti Klaipėdos rajone, į pietryčius Priekulės (kitapus Minijos), Stragnų II kaimo laukuose, prie Piktvardės upelio.

Kapinyne rasta II–X a. griautinių ir IX–XIII a. degtinių kapų. Greta žmonių palaikų rasta įvairių įkapių: II–III a. romėniškų monetų, papuošalų iš žalvario, sidabro (segės, žiedai, antkaklės, apyrankės, smeigtukai), stiklinių, gintarinių ir emaliuotų karolių, peilių, įmovinių ietigalių, geležinių įmovinių kirvių, kalavijų, antskydžių, pentinų, žąslų, kamanų apkalų (sidabrinių), verpstukų, dalgių (geležinių), tošinių dėžučių, svarelių, svarstyklių, geriamųjų ragų apkalų.

Kapinynas apardytas. XIX a. pab. – XX a. pr. jį tyrinėjo Hugo Šojus, Adalbertas Becenbergeris, Vilius Gaigalaitis. Iki 1945 m. dalis radinių laikyta Karaliaučiaus Prūsijos muziejuje, kiti laikomi Lietuvos nacionaliniame, Kauno istorijos, Šilutės kraštotyros muziejuose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Stragnų kapinynas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 112

* Kultūros vertybių registro duomenys
| ***Stounas*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Stone |
| Kilmės šalis |  JAV |
| Režisierius | John Curran |
| Scenaristas (-ai) | Angus MacLachlan |
| Vaidina | Robert De NiroMilla JovovichEdward Norton |
| Metai | 2010 |
| Žanras | trileris, drama |
| Trukmė | 105 min. |
| Kalba | anglų |
| **IMDb įrašas** |

**Stounas** (angl.  *Stone*) – 2010 m. JAV sukurtas trileris, kuriame vaidmenis sukūrė Robert De Niro, Milla Jovovich ir Edward Norton.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Robert De Niro – Džekas
* Milla Jovovich – Lucetė
* Edward Norton – Stounas
* Frances Conroy – Madeleinė
* Enver Gjokaj – Džekas jaunystėje
* Pepper Binkley – Madeleinė jaunystėje

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Džekas – į pensiją besiruošiantis išeiti inspektorius, kurio darbas yra vertinti bylas kalinių, prašančių bausmės sutrumpinimo. Paskutinioji jo byla – padegėjo ir žmogžudžio Džeraldo Kreisio, save vadinančio Stounu. Šis pasiruošęs bet kam, kad tik atsidurtų laisvėje, kaip ir jo žmona Lucetė, kuri užmezga intymius santykius su Džeku, kad tik paveiktų šio sprendimą. Pastarasis, įsitikinęs, kad Stounas pasikeitė, nusprendžia suteikti jam šansą, tačiau netrukus supranta suklydęs...
**Lietuvos Respublikos restauratorių sąjunga** – visuomeninė, profesinė, mokslinė-kūrybinė organizacija, vienijanti atestuotus įvairių specialybių kilnojamojo ir nekilnojamojo kultūros paveldo restauratorius ir tvarkomųjų paveldosaugos darbų specialistus.

Būstinė įsikūrusi Vilniuje, Klaipėdos g. 5a.

Istorija
--------

Lietuvos Respublikos restauratorių sąjunga įkurta 1990 m. spalio 8-9 d. vykusiame steigiamajame restauratorių suvažiavime Palangoje. Iniciatorė – Prano Gudyno restauravimo centro restauratorė grafikė Gražina Drėmaitė ir Paminklų restauravimo instituto darbuotojai. Suvažiavimo metu buvo priimti sąjungos įstatai (įregistruoti 1990-12-13 LR teisingumo ministerijoje, Įsakymo nr. 89-VO; 1996-06-19 įregistruota nauja įstatų redakcija) ir Restauratoriaus etikos kodeksas.

Veikla
------

Lietuvos Respublikos restauratorių sąjunga įtvirtina ir plėtoja profesionalų, moksliškai pagrįstą kilnojamųjų ir nekilnojamųjų kultūros vertybių išsaugojimą ir atkūrimą, formuoja restauracinės veiklos perspektyvines mokslines ir technologines kryptis. Rengia projektus („Kultūrinis projektas krašto apsaugos jaunimui", 1997–1998 m.), seminarus („Bažnytinio meno išsaugojimo problemos" 1998, „Socialiniai aspektai paminklosaugoje" 2000–2002), mokslines konferencijas („Kultūros paveldo autentiškumas: Samprata ir išsaugojimo būdai" 1997, „Restauratorių sąjungai – 15", 2006 m.), konkursus, dalyvauja tarptautiniuose projektuose („Caravan" 1997 m.). Sąjungoje sudarytos ekspertų tarybos, dalyvaujančios svarbių kultūros paminklų išsaugojimo klausimų svarstyme ir teikiančios rekomendacijas; atskira ekspertų komisija buvo sudaryta dalyvauti Vilniaus Valdovų rūmų atstatymo programoje.

Suvažiavimai šaukiami kas 3 metai, juose tvirtinama valdyba, renkamas pirmininkas.

Pirmininkai
-----------

* Gražina Drėmaitė – 1990–1996 m.;
* Elvyra Veronika Telksnienė – 1996–2000 m.;
* Jonas Rimantas Glemža – 2000–2002 m.;
* Alina Samukienė – 2002–2004 m.;
* Aurelija Matuizienė – 2004–2007 m.;
* Diana Varnaitė – 2007–2008 m.;
* Rimantas Gučas – 2008–2012 m.;
* Arūnas Boruta – 2012–2019 m.;
* Giedrė Gajauskaitė – nuo 2019 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lietuvos restauratorių sąjunga*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 318 psl.

Nuorodos
--------

* Lietuvos restauratorių sąjunga.
Prohibicijos agentai išpila alkoholį
**Prohibicijos biuras** (angl. *Bureau of Prohibition*) – buvusi JAV federalinė teisėsaugos agentūra, sukurta Nacionaliniam prohibicijos aktui (1919 m.), vadinamajam Volstedo įstatymui, įgyvendinti. Šis įstatymas paremtas 18-ąją JAV Konstitucijos pataisa dėl alkoholinių gėrimų gamybos, prekybos ir transportavimo uždraudimo.

Istorija
--------

Susikūrimo pradžioje 1920 m. tai buvo Vidaus pajamų biuro padalinys. 1927 m. balandžio 1 d. jis perėjo Iždo departamento žinion, tapdamas Prohibicijos biuru. Biuro tyrėjai buvo vadinami prohibicijos agentais, ar tiesiog „prohiais". Vienas iš žymiausių buvo Eliot Ness, kiti – buvęs Teksaso reindžeris Frank Hamer, tikras čerokis Tom Threepersons, čikagietis Pat Roche. Agentų Isidor „Izzy" Einstein ir Moe Smith duetas, dirbęs Niujorko biure, pasiekė agentūros rekordą pagal didžiausią areštų skaičių.

1930 m. liepos 1 d. Prohibicijos biuras buvo perduotas į Teisingumo departamentą. Nors 1933 m. pradžioje biuras trumpam tapo Federalinio tyrimų biuro (FTB) dalimi – Alkoholinių gėrimų padaliniu, tačiau praktikoje išliko atskira savarankiška agentūra, nes FTB vengė prisiimti alkoholio kontrolės funkciją. Po prohibicijos atšaukimo 1933 m. agentūra iš FTB vėl grįžo į Iždo departamentą, tapdama Alkoholio, tabako ir šaunamųjų ginklų kontrolės biuru (*Bureau of Alcohol, Tobacco and Firearms*, ATF).

Nuorodos
--------

* Prohibicijos biuras Archyvuota kopija 2012-11-12 iš Wayback Machine projekto.
Progress M1-10
**Progress** – vienkartinio naudojimo Rusijos gamybos skrydžio metu nepilotuojamas krovininis kosminis laivas, naudojamas nuo 1978 m. Progress panašus į pilotuojamą Sojuz ir iškeliamas į kosmosą tokia pačia raketa. Tačiau skirtingai nuo Sojuz, atgal į Žemę Progress nebegrįžta (sudega atmosferoje). Progress susijungimo su stotimi ar kitu erdvėlaiviu mechanizmas panašus į Sojuz. Progress sugeba susijungti su kitu erdvėlaiviu ar kosmine stotimi automatiškai.

Pakrautas ir parengtas skrydžiui laivas sveria vidutiniškai 7020 kg ir gali gabenti maždaug 2315 kg krovinių ir papildomai iki 975 kg kuro. Buvo sukurta daug jo variantų ir modifikacijų. Kai kurie Progress turėjo nedidelę kapsulę iki 150 kg kroviniui grąžinti atgal į Žemę.

Progress susideda iš trijų modulių: priekinio įvairiems kroviniams, vidurinio kurui gabenti ir galinio kuriame įrengti varikliai. Skirtingai nuo Sojuz, skrydžio metu šie moduliai neatsiskiria.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Der Progress Raumtransporter bernd-leitenberger.de
|  |
| --- |
| CFA Institute |
|  |
| Įkurtas | 1990 m. |
| Tipas | Profesinė asociacija |
| Vieta | JAV |
| Svetainė | www.cfainstitute.org |

**CFA Institutas** (angl. *Institute of Chartered Financial Analysts, CFA Institute; anksčiau Association for Investment Management and Research, AIMR*) – stambiausia ir žymiausia pasaulyje pelno nesiekianti profesinė asociacija, vienijanti daugiau kaip 100 000 narių ir CFA kandidatų įvairiose pasaulio šalyse.

CFA kvalifikacija įgyjama įveikus tris egzaminų etapus bei turint ne mažesnę, kaip ketverių metų darbo patirtį finansų srityje. CFA Instituto nariai vadinami atestuotais finansų analitikais (angl. *Chartered Financial Analyst*).

CFA Institutas buvo įkurtas 1990 m. po *Institute of Chartered Financial Analysts* (*ICFA*) ir *Financial Analysis Federation* asociacijų susiliejimo. Prieštai ICFA akredituodavo finansų analitikus. CFA sertifikatų sistema veikia jau nuo 1963 m.

Išnašos
-------

1. ↑  „CFA kvalifikacija – aukso standartas finansų pasaulyje". *KTU*. Nuoroda tikrinta 2020-11-18.
2. ↑  „Will CFA become the new MBA?". *Financial Times*. 2014-06-22. Nuoroda tikrinta 2020-11-18.
3. ↑  „Charter school". *The Economist*. 2008-06-05. ISSN 0013-0613. Nuoroda tikrinta 2020-11-18.
| **Omphalina umbellifera** |
| --- |
|  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Baltikiniai  *( Tricholomataceae)* |
| Gentis: | Laibabudė  *( Omphalina)* |
| Rūšis: | Gelsvoji laibabudė  *( Omphalina umbellifera)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Gelsvoji laibabudė** (lot. *Omphalina umbellifera*) – baltikinių (*Tricholomataceae*) šeimos, laibabudžių (*Omphalina*) genties grybų rūšis.

* **Augimo vieta**

Pelkėtose vietose ant durpių kupstelių su negyvomis samanomis.

* **Augimo laikas**

Vasara, ruduo.

* **Pagrindiniai požymiai**

Vaisiakūniai gležni, kepurėlė gofruotai vagota.

Vaisiakūniai smulkūs. Kepurėlė 1–3 cm skersmens, įdubusi, taurelės formos, blyškiai geltona, žalsvai kreminė, pakraščiai skaiuterėtai vagoti, gofruoti. Lakšteliai resvi, balsvi, balsvai gelsvi, nuaugtiniai. Kotas iki 2 cm ilgio, centrinis, kepurėlės spalvos, pamatinėje dalyje šviesesnės spalvos. Trama labai plona, gelsva, be ypatingo kvapo ir skonio. Sporos 6–9×6–7 μm.

**Būdingi požymiai:** vaisiakūniai pilkšvai, rusvai geltonos spalvos, auga tik pelkėtose vietose.

Dygsta pavieniui, pelkėtuose miškuose, pelkėse, ant durpingos žemės, kartais ant sutręšusios medienos. Dažna. **Nevalgoma**.

Literatūra
----------

**Lietuvos grybų atlasas**, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 102 psl.
| **Tricholomopsis decora** |
| --- |
| Gelsvasis baltikenis (*Tricholomopsis decora*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Baltikiniai  *( Tricholomataceae)* |
| Gentis: | Baltikenis  *( Tricholomopsis)* |
| Rūšis: | Gelsvasis baltikenis  *( Tricholomopsis decora)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Gelsvasis baltikenis** (*Tricholomopsis decora*) – baltikinių (*Tricholomataceae*) šeimos, baltikenių (*Tricholomopsis*) genties grybų rūšis.

* **Augimo vieta**

Spygliuočių kelmai, išvartos, stuobriai.

* **Augimo laikas**

Vasara, ruduo.

* **Pagrindiniai požymiai**

Kepurėlė, lakšteliai ir kotas geltonos spalvos.

Vaisiakūniai vidutinio dydžio, dideli. Kepurėlė 3–8 (15) cm skersmens, bet randama ir didesnių, geltona, su žalsvais, rudais ar juosvais žvyneliais. Lakšteliai geltoni, tankūs, priaugtiniai. Kotas geltonas, iki 8 cm ilgio ir 1,5 cm storio. Trama kieta, geltona, nemalonaus kvapo, kartaus skonio. Sporos 6–8×4,5–5,5 μm.

**Būdingi požymiai:** kepurėlė žvynuota.

Auga pavieniui ar po kelis vaisiakūnius ant išvirtusių eglių ar pušų, retai ant jų stuobrių ar kelmų. Valgomas, bet menkavertis.

Literatūra
----------

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 154 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Gelsvasis baltikenis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Snelijus (Nr. 11) piečiau Derlingumo jūros (Nr. 2)
**Snelijus** (lot. *Snellius*, 29°18′p. pl. 55°42′r. ilg.﻿ / ﻿29.3°p. pl. 55.7°r. ilg.﻿ / -29.3; 55.7) – smūginis Mėnulio krateris, esantis į pietus nuo Derlingumo jūros. Pavadintas Nyderlandų XVII a. matematiko Vilibrordo Snelo (1591−1626) garbei.

Snelijus su palydoviniais krateriais
Snelijaus krateris (11, žr. schemą) yra piečiau Derlingumo jūros (2) esančioje kraterių grupėje tarp Stevino (12) ir Petavijaus (10) kraterių. Matomojoje Mėnulio pusėje tai būtų jos pietrytinis pakraštys.

Snelijus yra senas, 80−83 km skersmens krateris. Jo ketera suardyta įdubų ir mažų smūginių kraterių. Rytinė siena terasomis lėtai nusileidžia iki dugno, vakarinės sienos yra kiek statesnės. Esant palankiam Saulės apšvietimui galima pastebėti lėkštą, apie 500 km ilgio Snelijaus slėnį (*Vallis Snellius*), einantį pro Snelijaus kraterį Nektaro jūros link.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Moore, Patrick; Rees, Robin. *Patrick Moore's Data Book of Astronomy*. Cambridge University Press, 2014, p. 76
2. ↑  Wilkinson, John. *The Moon in Close-up– A Next Generation Astronomer's Guide*. Springer Science & Business Media, 2010, p. 183
3. ↑  Westfall, John E. *Atlas of the Lunar Terminator*. Cambridge University Press, 2000, p. 47
| **Oreamnos americanus** |
| --- |
| Snieginė ožka (*Oreamnos americanus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Porakanopiai  *( Artiodactyla)* |
| Šeima: | Dykaraginiai  *( Bovidae)* |
| Gentis: | Snieginės ožkos  *( Oreamnos)* |
| Rūšis: | Snieginė ožka  *( Oreamnos americanus)* |

 |
| Binomas |
| ***Oreamnos americanus***de Blainville, 1816 |

**Snieginė ožka** (*Oreamnos americanus*) – dykaraginių (*Bovidae*) šeimos baltos spalvos žinduolis, priklausantis ožkų (*Caprinae*) pošeimiui.

Aprašymas
---------

Kūno ilgis apie 120–179 cm, 57-82 kg svorio. Patinai stambesni už pateles, tačiau dydžio skirtumai išryškėja tik trečiais gyvenimo metais. Suaugusio patino ūgis ties pečiais sieka apie 1 metrą. Abiejų rūšių gyvūnai raguoti, patinų ragai didesni, iki 30 cm ilgio. Viršūnės užlinkusios šiek tiek atgal.

Arealas
-------

Paplitusi Šiaurės Amerikos kalnuose į pietus nuo Aliaskos.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Snieginė ožka** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Snieginė ožka
* 
*

Šaltiniai
---------

1. ↑  Oreamnos americanus. Animal Diversity Web
Pora šiuolaikinių sniegbačių
**Sniegbačiai**, arba **sniegbridžiai** (angl. *Snowshoes*, rus. *Снегоступы*) – tai didesnio ploto ant įprastų batų tvirtinamas apavas, kuris padeda negrimzti brendant per gilų sniegą, sumažina slydimą einant ledu. Priešingai nei slidėmis, jais ne šliuožiama, o einama. Po sniegbačio akytu pagrindu suspaudžiamas purus sniegas, atlaikantis einančiojo svorį, be to, jis neleidžia slysti net ir judant įkalne.

Šiandien snieguotose vietovėse keliaujama lengvais ir patogiais sniegbačiais. Jie gali būti gaminami tvirtos duraliuminio ar plastiko konstrukcijos, su greito uždėjimo ir nuėmimo sistema, pritaikomi įvairaus dydžio batams, specialiais dantukais sukibimui su ledu ir sniegu pagerinti. Šiuolaikiniai sniegbačiai būna įvairių formų, priklausomai nuo kultūrinių ir praktinių veiksnių. Beveik apskrita forma tinkamiausia įveikti giliam puriam sniegui. Siauresni, daug ilgesni sniegbačiai tinkamesni greitai judėti, net ir bėgti.

Tradicinio sniegbačio išorinis rėmas lankstus ir stangrus, medinis. Vidinis tinklelis, arba varstis, pinamas iš elnio, briedžio ar karibaus, nelygu vietovė, odos. Sniegbačiai dėvimi ant minkštų mokasinų su auleliais, dažniausiai pasiūtų iš kailio. Prie batų tvirtinami suvarstomais odiniais raišteliais.

Istorija
--------

Ėjimą sniegu palengvinančios priemonės pradėtos žmogaus naudoti senovėje, kai jis susidūrė su sniego pusnimis, t. y. paleolite. Sniegbačiai minimi Šiaurės Amerikos kolonizavimo pradžios aprašymuose. Taip pat buvo būdingi Sibiro tautoms, pavyzdžiui, čiukčiams, jakutams.

* Tradicinis sniegbatisTradicinis sniegbatis
* Modernūs sniegbačiaiModernūs sniegbačiai
* Žygis snieguŽygis sniegu
* Sniegbačiai muziejujeSniegbačiai muziejuje

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Sniegbačiai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Slidė ir sniegbačiai Archyvuota kopija 2014-03-22 iš Wayback Machine projekto.
* Sniegbridžiai: kaip juos pasigaminti?
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Tagetes patula** |
| --- |
| Gvazdikinis serentis (*Tagetes patula*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Astražiedžiai  *( Asteridae)* |
| Šeima: | Astriniai  *( Asteraceae)* |
| Gentis: | Serentis  *( Tagetes)* |
| Rūšis: | Gvazdikinis serentis  *( Tagetes patula)* |

 |

**Gvazdikinis serentis** (*Tagetes patula*, nah. *Tlapaltecacayahtli*) – astrinių (*Asteraceae*) šeimos augalų rūšis. Natūraliai paplitusi Meksikoje, Centrinėje ir Pietų Amerikoje, bet dabar kaip dekoratyvinis augalas auginama daugelyje kraštų.

Augalas vienmetis, 30–50 cm aukščio, tvirtu, šakotu stiebu. Lapai tamsiai žali, sudėtiniai. Stiebo viršūnėje susidaro graižai, kurių atspalviai kaitaliojasi nuo oranžinės iki tamsiai rudos. Nužydėjus susidaro juodos, pailgų plokštelių formos sėklos. Kryžminasi su kitomis serenčių rūšimis.

Gvazdikinis serentis auga įvairiuose dirvožemiuose, svarbu, kad būtų geras vėdinimas. Augalas nemėgsta prieblandos ir geriau auga saulėtose vietose. Ištveria silpnas šalnas, bet temperatūrai nukritus žemiau -1 °C gali nušalti.

Gvazdikinis serentis plačiai auginamas kaip dekoratyvinis augalas. Iš jo žiedų gaunami dažai. Dėl aitraus kvapo atbaido kenkėjus (amarus, skruzdėles), grybelį, naudojamas parmuferijoje. Turi vaistinių savybių. Naudojamas indėnų ritualuose ir liaudies medicinoje.

Žiedas
| Gvavjarė |
| --- |
|  Gvavjarė ties San Chose del Gvavjare |
| **Ilgis** | ~1300 km |
| **Baseino plotas** | 140 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 5200 m³/s |
| **Ištakos** | Andai |
| **Žiotys** | Orinokas |
| **Šalys** |  Kolumbija |
|  |
|  **Vikiteka** | Gvavjarė |

**Gvavjarė** (isp. *Guaviare*) – upė Kolumbijoje; Orinoko kairysis intakas. Prasideda Rytų Kordiljeroje, susiliejus Gvajabero ir Ariario upėms. Teka rytų, šiaurės rytų kryptimi pradžioje per *Pardaos* plokščiakalnį (kur sudaro 3 krioklius), vėliau – per Ljanoso lygumas bei Amazoniją. Įteka į Orinoką Venesuelos pasienyje, priešais San Fernando de Atabapo miestą. Vingiuota, skaidosi į protakas.

Didžiausi intakai – Ariaris, Uva (kairieji), Inirida, Atabapas (dešinieji).

Gvavjarė iš kosmoso ties Letisija
Neša daug nešmenų. Laivuojama (nedideliais laivais) beveik per visą ilgį, išskyrus slenksčių ruožus (nuo žiočių iki Angosturos trečiųjų slenksčių ir tarp Angosturos trečiųjų ir antrųjų slenksčių), tačiau pagrindinis laivybos ruožas tęsiasi 630 km nuo žiočių. Daug meandrų, žemupyje – senvagių (Kaimanaso, Saridu).

Prie Gvavjarės upės įsikūrę San Fernando de Atabapo, San Chose del Gvavjarės miestai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Гуавьяре*,Большая советская энциклопедия, T. VII (Гоголь—Дебит). – Москва: Советская энциклопедия, 1972
2. ↑  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.
3. ↑  *Guaviare*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005
Dvigalvis veršelis
Suaugęs bulius su penkiomis kojomis.
**Teratologija** (angl. *teratology*, iš gr. τέρας, kilm. *τέρατος* 'pabaisa, išsigimėlis' + gr. λογος 'mokymas') – biologijos dalis, tirianti organizmų vystymosi nenormalumus (paprastai anatominius). Kartais suvokiamas siaurai, kaip disciplina, tirianti žmonių įgimtas ydas. Iš tiesų teratologija apima ne tik embrioninę, bet ir kitas vystymosi stadijas (pvz. lytinės brandos), ne tik žmones, bet ir kitus organizmus (pvz. augalų teratologija). 

Pvz. vystymosi toksikologija tiria toksinių medžiagų sukeltus vystymosi sutrikimus, ne tik sandaros nenormalumus, bet ir vėluojantį augimą, protinio vystymosi atsilikimą, kurie nesusiję su sandaros sutrikimais.

XVII a. teratologija apėmė aprašymus visko, kas atrodė keista ir nenormalu. XVII a. teratologija labiau sutelkė dėmesį į biologinius sandaros nenormalumus, tarp jų ir augalų. Šiais laikais teratologija daugiausia užsiima teratogenezės tyrimais, ypač medicininiais. Pvz. 1973 m. dr. *David W. Smith* iš Vašingtono universiteto Medicinos mokyklos pagarsėjo atradęs fetalinį alkoholinį sindromą.

Dabar teratologija persikloja su tokiomis disciplinomis, kaip vystymosi biologija, embriologija, genetika.

Nuorodos
--------

1. ↑  teratology (n.). In: Online Etymology Dictionary
2. ↑  Rogers, J.M. Kavlock, R.J. Developmental toxicology. In C.D. Klaassen (ed.): Casarett & Doull's Toxicology, 5th ed. pp. 301-331. McGraw-Hill, New York, 1996. ISBN 0-07-105476-6.
3. ↑  Jones K.L. Smith D.W, Ulleland C.N. Streissguth A.P. (1973). „Pattern of malformation in offspring of chronic alcoholic mothers". *Lancet* **1** (7815): 1267–1271. PMID 4126070. doi:10.1016/S0140-6736(73)91291-9.
**Stasys Sinkevičius** (1928 m. gruodžio 23 d. Stebulių k. Alytaus raj. – 1980 m. rugsėjo 18 d. Marijampolėje) – muzikos mokytojas ir chorvedys.

Biografija
----------

1940–1950 m. mokydamasis Kybartų vidurinėje mokykloje, išmoko groti armonika ir griežti smuiku. 1953 m. baigė Kauno pedagoginę mokyklą ir pradėjo mokytojauti Virbalyje. 1959 m. neakivaizdiniu būdu su pagyrimu baigė Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos muzikos mokyklą (dėst. Jono Narvido choro dirigavimo klasė). 1980 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose įgijo muzikos ir dainavimo mokytojo specialybės diplomą (choro dirigavimo mokė Vytautas Pučinskas).

1958–1968 m. Kybartų Kristijono Donelaičio vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, moksleivių chorų ir orkestrų vadovas. Tais metais Kybartų mokykla garsėjo vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų masiškumu ir geru bendru muzikiniu auklėjimu. Chorai respublikinių dainų švenčių konkursuose pelnydavo pirmąsias vietas, nemažai koncertuodavo. Kurį laiką S. Sinkevičius vadovavo ir Kybartų kultūros namų mišriajam chorui. 1968 m. persikėlęs į Marijampolę, dvejus metus mokė muzikos ir vadovavo pučiamųjų orkestrui Jono Jablonskio vidurinėje mokykloje.

Nuo 1970 m. Marijampolės 2-osios vidurinės mokyklos direktoriaus pavaduotojas – užklasinio darbo organizatorius, mokė muzikos ir dainavimo vyresniuosius moksleivius, vadovavo pučiamųjų orkestrui.

Nuo 1978 m. dirbo Marijampolės kultūros mokykloje: vadovavo pedagoginei praktikai, dėstė solfedžio ir chorvedybą.

Visuomeninė veikla
------------------

S. Sinkevičius – Kybartų, Vilkaviškio ir Marijampolės rajonų dainų švenčių organizatorius ir vyr. dirigentas, muzikos mokymo metodinės komisijos pirmininkas, Lietuvos švietimo ministerijos Mokslines – metodinės tarybos narys. 1964 ir 1969 m. respublikinių moksleivių bei 1965 m. respublikinės dainų švenčių dirigentas. 1960 m. apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu, 1964 m. suteiktas nusipelniusio mokytojo vardas. Duktė Nijolė Sinkevičiūtė-Kriūnienė kompozitorė, o Vilija Sinkevičiūtė-Naujokaitienė – pianistė. Turėjo du brolius – Vytautą ir Joną Sinkevičius.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
1937 m. cerkvės statyba kapinėse
Kapinių schema
**Šiaulių stačiatikių kapinės** – kapinės, esančios Šiaulių miesto centrinėje dalyje Kalniuko rajone, Ežero gatvėje, prie Talšos ežero ir kartu su katalikų kapinėmis sudaro Šiaulių kapinių kompleksą.

Istorija
--------

Kapinės įkurtos 1831 metais. 1863 m. kapinėse palaidoti rusų kariai žuvę kovose su sukilėliais prie Papilės, 1889 m. jiems buvo pastatytas didelis paminklas. 1878 m. kapinėse buvo pastatyta Šiaulių Visų gedinčiųjų Dievo Motinos ikonos cerkvė, kuri buvo uždaryta 1961 metais, o 1989 m. sudegė, galutinai nugriauta 2007 metais liko tik jos pamatai. 1937 m. pastatyta Šiaulių Šv. apaštalų Petro ir Povilo cerkvė.

Kapinėse yra palaidota daug garbių žmonių, žymiausi Olga Olsufjeva-Zubova, gydytojas Julijus Goldbergas. Kapines nuo katalikiškųjų skiria tik dauba, kurioje, kaip priimta, buvo laidojami daugiausia savižudžiai. Kapinės buvo uždarytos 1958 metais, kai buvo įrengtos kapinės K. Donelaičio gatvėje, nuo tada buvo nuolat niokojamos. Kapinėse pradėjo siautėti ne tik vandalai, girtuokliai, narkomanai, bet ir spalvotųjų metalų vagys, kurie tempė ir paminklines lentas, ir ketaus tvoreles.

Literatūra
----------

* G. Szlewis, Православные храмы Литвы, Свято-Духов Монастыр, Vilnius 2006, ISBN 9986-559-62-6

Šaltiniai
---------

1. ↑  V. Puronas apie Šiaulių stačiatikių cerkves
2. ↑  Ala Žak apie Šiaulių cerkves, senąsias stačiatikių kapines ir vandalus