recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Kęstutis Demskis** |
| --- |
| Gimė | 1932 m. vasario 20 d. (91 metai)Šimkaičiai, Raseinių apskritis |
|  |
| Veikla | žurnalistas, enciklopedininkas, redaktorius |

**Kęstutis Demskis** (g. 1932 m. vasario 20 d. Šimkaičiuose, Raseinių apskritis) – Lietuvos žurnalistas, enciklopedininkas, redaktorius.

Biografija
----------

1951 m. baigė Tytuvėnų vidurinę mokyklą, 1955 m. – žurnalistikos studijas Maskvoje.

1958–1960 m. laikraščio „Komsomolskaja pravda" korespondentas Lietuvai, 1960–1971 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa" skyriaus vedėjas, redaktoriaus pavaduotojas. 1971–1992 m. Vyriausiosios enciklopedijų redakcijos vyr. mokslinis redaktorius, redakcijos vedėjas. Vėliau laikraščio „Lietuvos aidas" žurnalistas. 1989 m. laikraščio „Gimtinė" redakcinės kolegijos narys, Tėvynės pažinimo draugijos pirmasis prezidentas.

Su kitais sudarė ir išleido enciklopedinių žinynų apie Lietuvą lietuvių, rusų bei anglų kalba 1980 m. 1982 m. 1986 m. 1991 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 102 psl.
| **Peprilus triacanthus** |
| --- |
| Tridyglė medūznamė (*Peprilus triacanthus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Kaulinės žuvys  *( Osteichthyes)* |
| Klasė: | Stipinpelekės žuvys  *( Actinopterygii)* |
| Būrys: | Ešeržuvės  *( Perciformes)* |
| Šeima: | Medūznaminės  *( Stromateidae)* |
| Gentis: | Amerikinės medūznamės  *( Peprilus)* |
| Rūšis: | Tridyglė medūznamė  *( Peprilus triacanthus)* |

 |
| Binomas |
| ***Peprilus triacanthus***Peck, 1804 |

**Tridyglė medūznamė** (**Atlanto taukžuvė**, **sviestažuvė**) (*Peprilus triacanthus*; angl. *dollarfish*, *American butterfish*, sin. *Poronotus triacanthus*.) - giliavandenė tropinių jūrų žuvis (medūznaminių (*Stromateidae*) šeima), gyvenanti tik šiltuose vandenyse ir gali išgyventi net 200 m gylyje. Dažnai sugaunama Australijos ir Naujosios Zelandijos pakrantėse.

Svietažuvės yra tamsiai rudos, bet kuo senesnės, tuo tamsesnės, todėl brandžios žuvys gali būti visai juodos. Jų kūną dengia maži žvyneliai, galva apvali, didelėmis akimis. Kai kurios šios žuvies rūšies atmainos gali užaugti net iki dviejų metrų ilgio, o sverti daugiau kaip trisdešimt ar net penkiasdešimt kilogramų. Maitinasi mažomis žuvimis, kalmarais ir vėžiagyviais. 

Plaukioja dideliais būriais, paprastai gaudomos tamsoje. Plaukioja arti vandens paviršiaus 120-150 cm gylyje, bet žiemą ir ankstyvą pavasarį aptinkamos ir 100-200 m gylyje. 

*Sviestažuvė* - pavadinimas, šį tą pasakantis apie iš jos gaminamų patiekalų skonį. Gurmanai teigia, kad tai labai švelni, nesausa, truputį sviesto skonį primenanti žuvis. Jos mėsa balta. Sviestažuvėje gausu riebalų, kurių žmogaus organizmas negali suvirškinti ir nepasisavina. Todėl būtina ją tinkamai paruošti, kad neskaidomų riebalų perteklius nesukeltų pykinimo. 

Sviestažuvės filė ypač tinka kepti ant grotelių ar žarijų. Prie patiekalų, pagamintų iš šios žuvies, labai tinka įvairios daržovės ir padažai, ypač - špinatų, ciberžolės padažai, virti ryžiai bei šparagai ir brokoliai.

Nuorodos
--------

1. ↑  Peprilus triacanthus (Peck, 1804)

* Butterfish *Poronotus triacanthus* (Peck) 1800
* Butterfish / *Peprilus triacanthus* (Peck 1804) / Bigelow and Schroeder 1953:363-367 (as *Poronotus triacanthus*)
* Butterfish (*Peprilus triacanthus*)
* *Peprilus triacanthus* nuotrauka Archyvuota kopija 2006-09-18 iš Wayback Machine projekto.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Tridyglė medūznamė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Kęstutis Starinskas** |
| --- |
| Gimė | 1932 m. spalio 20 d. (90 metų)Meištai, Šakių apskritis |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Kęstutis Vincentas Starinskas** (g. 1932 m. spalio 20 d. Meištuose, Šakių apskritis) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

1960 m. baigė Vilkaviškio darbininkų jaunimo vidurinę mokyklą, 1980 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete – žurnalistikos specialybę.

1955–1964 m. Vilkaviškio rajono laikraščio „Pergalė" redakcijos korektorius, literatūrinis darbuotojas, skyriaus vedėjas. 1964–1991 m. Lietuvos televizijos ir radijo komiteto korespondentas, redaktorius, savaitraščio „Kalba Vilnius" vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, 1991–1993 m. – Baltijos TV redaktorius. 1991–1992 m. laikraščio „Žinia" redaktorius. „Geležinio vilko" brigados Informacijos tarnybos viršininkas. 1993–1998 m. žurnalo „Karys" vyriausias redaktorius.  Žurnalo „Kardas" vyr. redaktorės pavaduotojas.

Parašė humoreskų ir kt. rašinių. Daugiausia rašė krašto apsaugos, kariuomenės organizavimo klausimais.

Bibliografija
-------------

* *Vilkas dainininkas*, poema vaikams, 1976 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 470 psl.
| **Laima Peleckienė** |
| --- |
| Gimė | 1958 m. gegužės 7 d. (65 metai)Pakruojis |
| Sutuoktinis (-ė) | Edvardas Peleckas |
| Vaikai | Laura, Aurelija |
|  |
| Veikla | žurnalistė, pedagogė |
|  |
| Alma mater | Vilniaus pedagoginis institutas Vilniaus universitetas |

**Laima Peleckienė** (g. 1958 m. gegužės 7 d. Pakruojyje) – Lietuvos žurnalistė, pedagogė.

Biografija
----------

1981 m. baigė Vilniaus pedagoginio instituto Lietuvių kalbos ir literatūros fakultetą, 1987 m. – Vilniaus universiteto Istorijos fakultete žurnalistikos specialybę.

1981–1985 m. vidurinės mokyklos lietuvių kalbos ir literatūros mokytoja Šiauliuose. 1985–1989 m. – Šiaulių  „Titnago" spaustuvėje leidžiamų, ryšių kanalais perduodamų Šilalės, Joniškio, Kelmės, Tauragės rajonų laikraščių korektorė ir išleidžiančioji redaktorė, 1990–1991 m. – Lietuvos telegramų agentūros ELTA Šiaulių krašto korespondentė. Nuo 1991 m. dienraščio „Lietuvos rytas",  nuo 2001 m. „Lietuvos žinios" korespondentė Šiaulių krašte. Nuo 2006 m. UAB „Komunikacijos vartai" direktorė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 383 psl.
**Lauda** (lot. *laudum* – „nutarimas") – Viduramžiais Vakarų ir Vidurio Europos teismų sprendimai, amatininkų cechų statutai, žemės susirinkimų nutarimai, taip pat nuo XIV a. pabaigos – Lenkijos karalystės atskiro teritorinio vieneto, žemės, bajorų susirinkimo, nuo XV a. vidurio – seimelio nutarimas. Sprendė vietinius reikalus, tuos, kuriems nereikėjo karaliaus patvirtinimo. Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštijoje – vaivadijos arba apskrities (pavieto) seimelio nutarimas, priimtas po 1564–1565 m. administracinės ir teismų reformų iki Abiejų Tautų Respublikos III padalijimo 1795 m.

Teisinė galia
-------------

Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštijoje laudomis buvo tvarkoma apskrities vidinė organizacija, bajorų savivaldos veikla, skelbiama apie Lietuvos vyriausiojo tribunolo deputatų, mokesčių rinkėjų, fiskalinių teismų teisėjų, apskričių rotmistrų, kandidatų apskričių pareigybėms užimti išrinkimą, sprendžiami apskrities ūkiniai, finansiniai, tvarkos palaikymo ir gynybos reikalai. 

Laudos įsigaliodavo ją pasirašius seimelio direktoriui (seimelio maršalui, t. y. pirmininkaujančiajam) ir įrašius į vaivadijos ar apskrities pilies teismo knygą, rečiau – į žemės teismo knygą. Dažnai laudas pasirašydavo ir kiti seimelyje dalyvaujantys bajorai.

Priėmimas
---------

II ir III Lietuvos statutuose nurodyta, kad lauda būtų priimama visuotiniu sutarimu. XVI a. pabaigoje ir XVII a. pirmoje pusėje užteko įtakingesnių seimelio dalyvių ir kitų bajorų daugumos pritarimo. Nesutinkantieji seimelio dalyviai galėjo pilies teismo knygoje įrašyti protestą ir stengtis, kad lauda būtų pripažinta negaliojančia. Nuo 1613 m. balsų dauguma buvo renkami tik pasiuntiniai į Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos Seimą ir deputatai į Lietuvos vyriausiąjį tribunolą, nuo 1764 – visi renkami pareigūnai. 

Pasitaikydavo, kad lauda vadinta daugelio Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos vaivadijų ir apskričių atstovų bendras nutarimas, priimtas susirinkus į visuotinį šaukimą (pvz. 1698 m. gruodžio 21 d. netoli Gardino priimta Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos luomų lauda, dar vadinta Generaliniu nutarimu).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gintautas Sliesoriūnas. *Lauda*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 608 psl.
D.Britanijos *Life Guards* sargyba prie *Whitehall* (Londonas)
**Leibgvardija** (iš rus. *лейб-гвардия*, pagal vok. *Leib* 'kūnas' + lot. *guardia* 'sargyba') – monarchą ar valstybės vadovą saugantis (arba anksčiau saugojęs) rinktinis dalinys. Rusijos imperijoje *leibgvardija* vadinti ir privilegijuoti daliniai, kurių šefai (globėjai) būdavo monarchai ar monarcho šeimos nariai.

Leibgvardija Rusijoje
---------------------

Rusijoje leibgvardiją XVII a. pabaigoje įsteigė caras Petras I. Pradžioje tai buvo negausūs, bet gerai treniruoti, patikimi, carui ištikimi daliniai, veikę kaip caro asmens sargyba. Kare jie atlikdavo itin atsakingas užduotis, dažnai atlaikydami tokius nuostolius, kad paprasti daliniai būtų išsilakstę. Pirmieji leibgvardijos pulkai buvo Semionovskojės (*Семеновский полк*) ir Preobraženskojės (*Преображенский полк*) pulkai, pavadinti pagal Semionovskojės (*село Семеновское*) ir Preobraženskojės (*село Преображенское*) kaimus Pamaskvėje, netoli kurių buvo suformuoti. Vėliau atsirado dragūnų, husarų, kazokų leibgvardijos pulkai, jėgerių, artilerijos ir suomių šaulių leibgvardijos batalionai. 1817 m. Varšuvoje buvo suformuotas *leibgvardijos Lietuvos pulkas* (*лейб-гвардии Литовский полк*).
  
Vėliau leibgvardija vadinti beveik visi Rusijos gvardijos daliniai. Panaikinti 1917 m.

Leibgvardija kitose šalyse
--------------------------

*Leibgvardija* – vokiškos kilmės terminas. Kitose šalyse leibgvardija vadinama kitaip. Angliškai tai atitinka *life guards*.

Šiuo metu egzistuojantys leibgvardijos daliniai:

* Didžiojoje Britanijoje – *Life Guards* pulkas
* Švedija – *Livgardet* pulkas, suformuotas 2000 m. sujungus leibgvardijos pėstininkų pulką *Svea livgarde* , dragūnų pulką *Livgardets dragoner* ir pėstininkų brigadą, kuri angliškai vadinama *Household Brigade*.

Nebeegzistuojantys leibgvardijos daliniai:

* JAV – *Commander – in-Chief’s Guard* (Vyriausiojo vado gvardija/sargyba), dar vadinama *Washington’s Life Guard* (Vašingtono gvardija/sargyba). Dalinys egzistavo 1776–1783 m. ir saugojo generolą Dž. Vašingtoną.
* Prancūzija – *Garde du Corps*. Šio dalinio pirmoji kuopa buvo škotų lankininkų kuopa (*Garde Écossaise*), įkurta 1418 m. Karolio VII. Visas *Garde du Corps* buvo paleistas 1791 m. o škotų kuopa – 1830 m.
* Hitlerio laikų Vokietija – *Leibstandarte SS Adolf Hitler*. Įkurtas 1933 m. kaip A. Hitlerio asmeninės apsaugos SS pulkas. 1941 m. vadinosi pulku, bet buvo brigados dydžio ir toks dalyvavo okupuojant Graikiją. Po šios operacijos pervadintas divizija (*SS-Division Leibstandarte-SS Adolf Hitler*), o vėliau ir sustiprintas iki divizijos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Leibgvardija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 686 psl.
2. ↑  The Life Guards Archyvuota kopija 2007-07-27 iš Wayback Machine projekto. (D. Britanija)
3. ↑  The Life Guards Archyvuota kopija 2007-09-08 iš Wayback Machine projekto. (Švedija)

Nuorodos
--------

* Фотоальбом Лейб-Гвардии Семеновского полка
| **Leonardas Kazimieras Andriekus** |
| --- |
| Gimė | 1914 m. liepos 15 d.Barstyčiai |
| Mirė | 2003 m. gegužės 19 d. (88 metai)Niujorkas, |
| Palaidotas (-a) | Bruklino kapinėse |
|  |
| Veikla | Lietuvos poetas, kunigas, pranciškonas, bažnytinės teisės daktaras |

**Leonardas Kazimieras Andriekus** (1914 m. liepos 15 d. Barstyčiai – 2003 m. gegužės 19 d. Niujorkas, palaidotas Bruklino kapinėse) – Lietuvos poetas, kunigas, pranciškonas, bažnytinės teisės daktaras.

Biografija
----------

1933 m. pranciškonas. 1937–1941 m. studijavo kunigų seminarijose Austrijoje, 1939 m. išvyko į Jugoslaviją, Antrajam pasauliniam karui prasidėjus – į Italiją, 1940 m. įšventintas kunigu. 1941–1945 m. studijavo Šv. Antano universitete Romoje. 1945 m. bažnytinės teisės daktaras.

1945 m. pradėjo dirbti Italijoje leisto laikraščio „Lietuvių balsas" redakcijoje. 1946 m. persikėlė į JAV. 1948–1952 m. redagavo laikraštį „Šv. Pranciškaus varpelis". Nuo 1950 m. dirbo žurnalo „Aidai" redakcijoje, 1980–1991 m. redaktorius. Nuo 1958 m. su pertraukomis, Niujorko lietuvių pranciškonų vienuolyno vyresnysis, 1964–1969 m. lietuvių pranciškonų provincijolas, Šv. Antano pranciškonų berniukų gimnazijos rektorius. 1973–1976 m. Kenebunkporto (Merilendo valstija) vienuolyno vyresnysis.

Aktyviai reiškėsi išeivijos kultūriniame gyvenime. 1970–1980 m. Lietuvių rašytojų draugijos pirmininkas.

Kūryba
------

Poezijoje vyrauja religiniai ir patriotiniai motyvai, lyriški Lietuvos peizažai; jai būdingas nuoširdumas, intymus ir skaidrus pasaulėvaizdis.

Bibliografija
-------------

* Atviros marios, 1955 m.
* Saulė kryžiuose, 1960 m.
* Naktigonė, 1963 m.
* Amens in Amber, vertimai anglų kalba, 1968 m.
* Po Dievo antspaudais, 1969 m.
* Už vasaros vartų, 1976 m.
* Balsai iš anapus, 1980 m.
* Eternal Dream, vertimai anglų kalba, 1980 m.
* Atmink mane, Rūpintojėli, 1985 m.
* Pasilikau tik dangų mėlyną, Vilnius, 1991 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 23 psl.
2. ↑  Dalia Čiočytė. *Leonardas Kazimieras Andriekus*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 497 psl.
3. ↑  Dalia Čiočytė. Andriekus, Leonardas. Lietuvių literatūros enciklopedija. Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas. – Vilnius, 2001. – ISBN 9986-513-95-2
| **Leonardas Žitkevičius** |
| --- |
| Gimė | 1914 m. lapkričio 19 d.Vabalninkas, Biržų apskritis |
| Mirė | 1995 m. kovo 6 d. (80 metų)Niujorkas, JAV |
|  |
| Veikla | poetas, žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | \*Klaipėdos pedagoginis institutas* Vilniaus universitetas
 |

**Leonardas Žitkevičius** (1914 m. lapkričio 19 d. Vabalninkas, Biržų apskritis – 1995 m. kovo 6 d. Niujorkas, JAV) – Lietuvos poetas, žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

1938 m. baigė Klaipėdos pedagoginį institutą, 1939–1941 m. studijavo lituanistiką Vytauto Didžiojo universitete ir Vilniaus universitete. Kurį laiką mokytojavo, eilėraščius vaikams spausdino „Vyturyje". 1942–1944 m. Valstybės leidyklos direktorius ir Kauno radiofono literatūros skyriaus redaktorius. Dalyvavo antinacistinėje rezistencijoje, pogrindžio spaudai rašė satyrinius kūrinius apie okupantų piktadarystes, bendradarbiavo laikraštyje „Į Laisvę".

1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1945–1947 m. vadovavo Augsburge leisto žurnalo „Žiburiai" literatūros skyriui. 1947 m. atvykęs į JAV, redagavo laikraštį „Amerika". 1968–1984 m. dirbo „Darbininko" redakcijoje, spausdinosi „Pradalgėje".

Bibliografija
-------------

* Čyru vyru pavasaris, poezija vaikams, 1935 m.
* Su tėvelio kepure, poezija vaikams, 1938 m.
* Muzikantų brigada, poezija vaikams, 1941 m.
* Nemunėlio šnekos, poezija vaikams, 1945 m.
* Šilkai ir vilkai, satyriniai eilėraščiai, 1950 m.
* Saulutė debesėliuos, poezija vaikams, 1953 m.
* Daiktai ir nuorūkos, satyriniai eilėraščiai, 1954 m.
* Vizijos prie televizijos, satyriniai eilėraščiai, 1957 m.
* Milžinai ir slibinai, satyriniai eilėraščiai, 1984 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 585 psl.
| **Leonas Prūseika** |
| --- |
| Gimė | 1887 m. lapkričio 10 d.Daugėlaičiai, Vilkaviškio apskritis |
| Mirė | 1961 m. kovo 24 d. (73 metai)Čikaga |
|  |
| Veikla | teisininkas, LSDP veikėjas, JAV lietuvių socialdemokratų spaudos darbuotojas, publicistas |
| Partija | 1906 m. Lietuvos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | 1909 m. Peterburgo universitetas |

**Leonas Prūseika** (tikrasis vardas – *Albertas Vabalas*, 1887 m. lapkričio 10 d. Daugėlaičiuose, Vilkaviškio apskritis – 1961 m. kovo 24 d. Čikagoje) – teisininkas, Lietuvos socialdemokratų partijos veikėjas, JAV lietuvių socialdemokratų spaudos darbuotojas, publicistas.

Biografija
----------

1907 m. baigė Liepojos gimnaziją. Nuo 1906 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, dirbo su Užnemunės jaunimu, „Šviesos" draugijoje. Lietuvoje nuo 1905 m. rašė į leidinius „Lietuvių laikraštis", „Vilniaus žinios", „Naujoji Gadynė", „Skardas", „Žarija" ir kt. 1907–1909 m. Peterburgo universitete studijavo teisę, LSDP kuopelės sekretorius.

Už draudžiamą veiklą 1909 m. rugsėjo mėn. suimtas, iki 1911 m. gegužės mėn. kalėjo Suvalkų Kalvarijos kalėjime, vėliau iki gyvos galvos ištremtas į Kanską Sibire. 1911 m. spalio mėn. pabėgo į Maskvą ir per Vilnių, Pilviškius, Eitkūnus, kur buvo motinos tėviškė, pasikeitęs pavardę į *Prūseikos* (motinos pavardė), emigravo į JAV.

1912–1917 m. laikraščio „Laisvė" redaktorius. 1913 m. Amerikos lietuvių socialistų sąjungos literatūros komiteto pirmininkas. 1915 m. jo iniciatyva įkurta Amerikos lietuvių darbininkų literatūros draugija, 1915–1917 m. ir 1924–1930 m. – jos pirmininkas. 

1917 m. išvykus į Rusiją Levui Trockiui ir Nikolajui Bucharinui, *Nemanovo* pavarde redagavo dienraštį „Novyj mir". 1919 m. – JAV KP narys, perėmė ALSS lietuvių siuvėjų laikraštį „Darbas" ir jį redagavo iki 1929 m. 1930–1931 m. ir 1936–1961 m. – „Vilnies" redaktorius. Grįžęs į ALSS, 1931–1936 m. buvo „Naujos gadynės" redaktorius. 1932 m. jo iniciatyva įkurta Lietuvių darbininkų draugija, 1932–1935 m. draugijos pirmininkas. Pasirašinėjo slapyvardžiais *A. Žūt Būtis, Bostonietis, Don Alberto*, daugiausia *Dėdėlė* ir kt.

Bibliografija
-------------

* *Atsiminimai ir dabartis*, publicistika, 1956 m. 1960 m.
* *Publicistika*, 1965 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 404 psl.
| **Leonas Teiberis** |
| --- |
| Gimė | 1938 m. vasario 10 d.Gerdučiai, Raseinių apskritis |
| Mirė | 1992 m. birželio 9 d. (54 metai)Paryžius |
|  |
| Veikla | žurnalistas, fotografas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Leonas Kazimieras Teiberis**  (1938 m. vasario 10 d. Gerdučiai, Raseinių apskritis – 1992 m. birželio 9 d. Paryžius) – Lietuvos žurnalistas, fotografas.

Biografija
----------

1958 m. baigęs Marijampolės 2–ąją vidurinę mokyklą, studijavo Vilniaus universitete ir įsigijo žurnalisto specialybę.

Nuo 1958 m. bendradarbiavo žurnale „Tarybinė moteris", dirbo žurnalo „Banga" redakcijoje, Eltos fotokronikos skyriuje, Gamtos apsaugos komitete, 1966-1968 m. laikraščio „Liaudies sargyboje" redakcijoje. Dalyvavo įvairiuose fotografijos renginiuose. 1968-1971 m. Kūno kultūros ir sporto komiteto vyr. instruktorius. 1971-1973 m. dirbo laikraščio „Lietuvos pionierius", 1973-1987 m. – žurnalo „Moksleivis" redakcijose. Nuo 1988 m. dirbo Fotomeno draugijoje, laikraščių „Vakarinės naujienos", „Lietuvos aidas" redakcijose. 1995 m. kovo mėn. Paryžiuje išėjo prancūzų kalba jo parašyta knyga *„La Lituanie"* (Paris, Karthala, avec la collaboration de Tauras Teiberis et M. Jegelevičius), gausiai iliustruota autoriaus ir kitų fotografų nuotraukomis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 509 psl.
| **Leonas Vitkauskas** |
| --- |
| Gimė | 1902 m. liepos 11 d. |
| Mirė | 1994 m. spalio 8 d. (92 metai) |
| Vaikai | Arėjas Vitkauskas |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius, rašytojas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Leonas Vitkauskas** (slapyvardis *Arėjas*, 1902 m. liepos 11 d. senu stiliumi – birželio 28 d. Šiauliuose – 1994 m. spalio 8 d.) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, rašytojas.

Biografija
----------

Nuo 1919 m. vasario 1 d. iki 1921 m. rugsėjo 8 d. tarnavo savanoriu Lietuvos kariuomenėje, 1919 m. 9-ajame pėstininkų pulke įsteigė pirmąjį Lietuvos kariuomenės dalių laikraštį „Tėvynės gynėjas". Nuo 1919 m. bendradarbiavo „Kariškių žodis", „Karys". Atlikęs karinę tarnybą, išvyko į Škotiją. Ten iki 1923 m. redagavo laikraštį „Išeivių draugas". Grįžęs į Lietuvą, gyveno Šiauliuose ir su J. Šliūpu bei kitais 1924 m. įsteigė Laisvamanių etinės kultūros draugiją. 1924-1925 m. redagavo laikraštį „Šiaulių naujienos", vėliau dirbo „Lietuvos žiniose". 1933 m. išvyko į JAV.

1919-1940 m. bendradarbiavo Amerikos lietuvių spaudoje, nuo 1940 m. – tik angliškoje spaudoje. JAV įsteigė žinių biurą (*News Bureau*), teikė žinias pramonės žurnalams.

Kūryba
------

Gyvendamas Lietuvoje, vertėsi tik žurnalistika, todėl bendradarbiavo įvairiuose leidiniuose. Rašinius spausdino „Iliustruotoji Lietuva", „Trimitas", „Vairas", „Lietuvos aidas", „Mūsų kraštas", „Savivaldybė", „Rygos garsas", „Jaunimas", „Panevėžio balsas". Rašė ir į vaikų žurnalus „Žiburėlis", „Žvaigždutė", „Saulutė". 

Eilėraščiuose vyravo gamtos motyvai, eilėraščių ir apsakymų rinkinyje „Už tėvynę" idealizavo kovas dėl Lietuvos nepriklausomybės.

Bibliografija
-------------

* *Spinduliai ir šešėliai*, eilėraščiai, 1926 m.
* *Už tėvynę*, eilėraščiai ir apsakymai, 1926 m.
* *Po baltąja skraiste*, eilėraščiai, 1927 m.
* *Numirėlis iš karsto*, eilėraščiai, 1936 m.
* *An Immigrant's Story*, 1956 m.
* *Pegasas ant kojokų*, eilėraščiai, anglų kalba, 1981 m.

Įvertinimas
-----------

* 1930 m. gruodžio 15 d. – Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių medalis, apdovanojimo liudijimas Nr. 6067.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 568 psl.
2. ↑  *Leonas Vitkauskas*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, XII t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1984. T.XII: Vaislapėlis-Žvorūnė, 322 psl.
| **Leopoldas Mykolaitis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1927 m. sausio 2 d.Joniškis, Šiaulių apskritis |
| Mirė | 2017 m. rugpjūčio 12 d. (90 metų)Vilnius |
|  |
| Veikla | žurnalistas, rašytojas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus pedagoginis institutas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| 2008 m. medalis „Už nuopelnus žurnalistikai" |

**Leopoldas Mykolaitis** (1927 m. Joniškyje, Šiaulių apskritis – 2017 m. rugpjūčio 12 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, rašytojas, redaktorius.

Biografija
----------

Baigė Joniškio gimnaziją, 1955 m. – Vilniaus pedagoginio instituto Istorijos fakultetą, įgydamas istorijos mokytojo specialybę.

1945 m. pradėjo dirbti laikraščio „Komjaunimo tiesa" redakcijos mokyklų skyriuje. 1949–1952 m. redagavo laikraštį „Lietuvos pionierius", o 1954 m. atkūrė žurnalą vaikams „Genys", iki 1957 m. jo redaktorius. 1955–1959 m. Lietuvos televizijos ir radijo komiteto pirmininko pavaduotojas televizijos reikalams, 1959–1960 m. Lietuvos kino studijos direktorius, 1960–1962 m. žurnalo „Moksleivis" vyr. redaktorius, 1962–1972 m. vyr. redaktoriaus pavaduotojas. 1972–1990 m. žurnalo „Komunistas" skyriaus vedėjas. 1991–1992 m. leidinio „Žurnalistų žinios" redaktorius.

Parašė nemažai straipsnių jaunimo auklėjimo temomis, humoreskų, pasakų. 

Nuo 1958 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys, buvo renkamas jos valdybos, įvairių konkursų vertinimo komisijų nariu. 1990 m. rugsėjo 11 d. – 2000 m. balandžio 5 d. Lietuvos žurnalistų sąjungos Senjorų klubo pirmininkas.

Bibliografija
-------------

* Šešiakojis auksarankis: trylika pasakų, Vilnius: Spec. paskirties AB „Lietuvos geležinkeliai" Informacijos ir leidybos centras, 1999 m. ISBN 9986-537-44-4
* Du tuzinai pasakų, Vilnius: Spauda, 2007 m. ISBN 978-9986-485-67-4

Įvertinimas
-----------

* 2008 m. – medalis „Už nuopelnus žurnalistikai"

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 328 psl.
2. ↑  Lietuvos žurnalistų sąjunga
| **Lepidodendraceae** |
| --- |
| *Lepidodendron* genties augalo lapų antspaudai |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Domenas: | Eukariotai  *( Eukaryota)* |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Pataisūnai  *( Lycopodiophyta)* |
| Eilė: | *Lepidodendrales*  *( Lepidodendrales)* |
| Šeima: | Lepidodendriniai  *( Lepidodendraceae)* |

 |

**Lepidodendriniai** (*Lepidodendraceae*) – išnykusių sumedėjusių heterosporinių pataisūnų (*Lycopodiophyta*) šeima. Augo visame pasaulyje karbono periode.

Genčių *Lepidodendron, Lepidocarpon, Lepidostrobus, Stigmaria* medžiai buvo iki 40 m aukščio, tiesiu, kolonos pavidalo liemeniu, kurio skersmuo dažnai siekdavo 1 m, ir galinga su daugybe dichotomiškai besišakojančių šakų laja. Turėjo labai storą audinio sluoksnį. Dirvožemyje tvirtinosi stigmarijomis – kamieno apatinės dalies atraminėmis išaugomis, iš kurių išaugdavo trumpos nešakotos šaknys. Lapai buvo įvairaus dydžio (iki 50 cm ilgio), labai gausūs, vienagysliai linijiški arba yliški, paplatėjusiose pamatinėse dalyse turėjo kempiniškas pagalvėles, kurios sugerdavo vandens garus iš oro. Sukauptas vanduo per lapų liežuvėlius pasiekdavo primityvius apytakos indus tracheides. Strobilai 3–30 cm ilgio. Išnyko permo periode.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Dr. Artūras Gedminas, prof. habil. dr. Remigijus Ozolinčius. Ateities medžiai ir miškai, arba nanomiškai. Lietuvos miškų institutas. Archyvuota kopija 2012-01-12 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Jonas Naujalis. *Lepidodendriniai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 24 psl.
Leponto Alpės
**Leponto Alpės** (it. *Alpi Lepontine*, vok. *Lepontinische Alpen*, pranc. *Alpes Lėpontiennes*) – Vakarų Alpių dalis Italijoje (Pjemontas) ir Šveicarijoje (Valė, Tičinas, Graubiundenas), tarp Simplono ir Splugeno perėjų.

Geografija
----------

Ilgis iš vakarų į rytus apie 100 km, didžiausias aukštis 3553 m – Monte Leonės kalnas Simplono masyve. Susidariusios iš granito, gneiso, kristalinių skalūnų, pietuose – iš klinties. Šiaurėje kalnus juosia Reino ir Ronos aukštupių slėniai. Leponto Alpės suskaidytos upių slėnių į kelis masyvus. Aukščiausiuose kalnuose yra ledynų Reino, Ticino, Tocės versmės. Šlaitai apaugę miškais; aukščiausiose vietose – alpinės pievos. 

Išplėtotas turizmas, žiemos sportas. Per Sankt Gothardo perėją (aukštis 2108 m) eina plentas Ciurichas–Milanas; netoli perėjos – Gotardo tunelis, juo eina geležinkelis ir plentas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Leponto Alpės*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 24 psl.
| **Leptoceratops** |
| --- |
| Leptoceratopso rekonstrukcija |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Ropliai  *( Sauropsida)* |
| Būrys: | Paukščiadubeniai dinozaurai  *( Ornithischia)* |
| Infrabūrys: | *Ceratopsia*  *( Ceratopsia)* |
| Šeima: | *Leptoceratopsidae*  *( Leptoceratopsidae)* |
| Gentis: | Leptoceratopsas  *( Leptoceratops)* |
| Rūšis: | Leptoceratopsas  *( Leptoceratops gracilis)* |

 |

**Leptoceratopsas** (*Leptoceratops*) – raguotųjų dinozaurų (*Ceratopsia*) pobūrio augalėdis roplys. Leptoceratopso liekanų randama Šiaurės Amerikos, Azijos (Mongolija), Australijos vėlyvosios kreidos dariniuose.

Kūnas iki 2,7 m ilgio. Turėjo į papūgos panašų snapą, viršutiniame žandikaulyje buvo keletas dantų. Kitaip nei kiti raguotieji dinozaurai, leptoceratopsas neturėjo ragų. Judėjo dviem arba keturiomis kojomis. Priekinės kojos turėjo 5 naguotus kibius pirštus, kuriais sugriebdavo augalus ir kimšdavo į snapą. Manoma, kad leptoceratopsai gyveno bandomis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Leptoceratopsas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 27 psl.

Leptoceratopso skeletas
**Lesoto politinė sistema** – Lesoto politinių sprendimų priėmimo sistema. Nacionalinė šventė, Nepriklausomybės diena – spalio 4 d.

Valstybė
--------

Pagal 1993 m. konstituciją Lesotas – konstitucinė monarchija. Nominalus valstybės vadovas – karalius, jis atlieka reprezentacinę funkciją. Sostas paveldimas. Pagal papročių teisę Genčių vadų taryba turi teisę pašalinti karalių, paskelbti kitą karaliaus sosto paveldėtoją, vietoj nepilnamečio monarcho paskirti laikiną valstybės valdytoją.

Įstatymus leidžia dvejų rūmų parlamentas, kurį sudaro Lesoto Senatas ir Nacionalinis Susirinkimas. 

Senatą sudaro 33 nariai, iš jų 22 yra genčių vadai (šios vietos paveldimos), 11 narių ministrui pirmininkui patarus skiria karalius. 

Nacionalinį Susirinkimą sudaro 120 narių, iš kurių 80 renkami pagal mažoritarinę, 40 – pagal proporcinę rinkimų sistemą 5 metams tiesioginiais visuotiniais rinkimais. 

Vykdomoji valdžia priklauso ministrų kabinetui, vadovaujamam ministro pirmininko. Pagal konstituciją, ministru pirmininku skiriamas Nacionaliniame Susirinkime daugumą turinčios partijos vadovas. 

Apygardoms vadovauja apygardų sekretoriai ir apygardų karininkai, skiriami ministro pirmininko.

Teisė
-----

Teismų sistemą sudaro Aukščiausiasis Teismas (teismo pirmininką skiria karalius ministrui pirmininkui patarus), Apeliacinis teismas, magistratų ir kaimo vietovėse – tradiciniai teismai.

Ginkluotosios pajėgos
---------------------

Karo tarnyba savanoriška. Vyriausiojo kariuomenės vado pareigas faktiškai eina ministras pirmininkas, kartu ir gynybos ministras. Ginkluotosioms pajėgoms tiesiogiai vadovauja kariuomenės vadas. Lesotas turi tik sausumos pajėgas. Jose yra 2050 žmonių, 4 šarvuotosios kovos mašinos, 18 šarvuotųjų mašinų vidaus tvarkai palaikyti, du velkamosios artilerijos pabūklai, 4 nekoviniai lėktuvai, 11 sraigtasparnių. 

Policijoje tarnauja 3000, Nacionalinio saugumo tarnyboje – 300 žmonių (2004 m.). Karinės išlaidos – 32 mln. JAV dolerių, 2,3% BVP (2004 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lesotas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 34 psl.
| Leuktrų mūšis |
| --- |
| Leuktrų mūšio schema |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Data | 371 m. pr. m. e. liepos 6 d. |
| Vieta | Bojotijoje (Vidurio Graikija), prie Leuktrų miesto, apie 11 km nuo Tėbų. |
| Rezultatas | tebiečių pergalė |

 |

**Leuktrų mūšis** – 371 m. pr. m. e. liepos 6 d. vykęs Spartos ir Tėbų kariuomenių mūšis Bojotijoje (Vidurio Graikija), prie Leuktrų miesto, apie 11 km nuo Tėbų.

Mūšis
-----

Spartiečiai (vadas Kleombrotas) turėjo 10 000 hoplitų ir 1000 raitelių, tebiečiai (vadas Epaminondas) –6000 hoplitų ir 1500 raitelių. Epaminondas, sutelkęs smogiamąją grupę fronto kairiajame sparne (falanga iš 50 gretų bei rezervų) ir atitinkamai susilpninęs dešinįjį sparną bei centrą (falanga iš 8 gretų), pirmą kartą karinėje praktikoje panaudojo naują kautynių rikiuotę, vadinamąjį įkypąjį pleištą (didesnis jėgų sutelkimas svarbiausioje kautynių vietoje). 

Netolygiai išsidėsčiusi Tėbų kariuomenė sustiprintu kairiuoju sparnu smogė pagrindinį smūgį rinktinėms spartiečių jėgoms, sutelktoms dešiniajame sparne (Spartos ir jos sąjungininkų kariuomenė buvo išsidėsčiusi tolygiai – po 12 gretų per visą frontą), ir pasiekė pergalę. Kleombrotas žuvo.

Reikšmė
-------

Po Leuktrų mūšio Sparta prarado hegemoniją Graikijoje, jos vadovaujama Peloponeso sąjunga suiro. Graikijoje trumpam įsivyravo Tėbai. Leuktrų mūšis įėjo į karybos istoriją kaip klasikinis netolygaus ginkluotųjų pajėgų paskirstymo fronte pavyzdys.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Leuktrų mūšis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 47 psl.
Levelerių manifestas
**Leveleriai** (angl. *Levellers* – lygintojai) – Anglijos pilietinio karo ir Anglijos revoliucijos laikotarpio demokratinis judėjimas.

Istorija
--------

Leveleriai labiau reiškėsi nuo 1647 m. nors jo vadai Džonas Lilburnas, Ričardas Overtonas, Viljamas Valvynas savo idėjomis išgarsėjo anksčiau. Leveleriai gynė principą, kad moterys ir vyrai yra gimę lygūs ir neprivalo paklusti niekam, kol patys nesutinka. Pagal juos, žmogus turi neatimamų teisių (sąžinės laisvė, lygybė prieš įstatymus ir kitos), kurių negali panaikinti jokia vyriausybė. Leveleriai gynė valdžių atskyrimo principą, pagal juos Anglijos aukščiausios valdžios organu turėjo būti dvejiems metams renkamas Parlamentas, jį rinkti galėjo kiekvienas 21 m. sulaukęs anglas (vyras), turintis nekilnojamojo turto. 

Leveleriai dažnai klaidingai siejami su digeriais, religine ir pacifistine grupuote, siekusia panaikinti privačią žemės nuosavybę. Leveleriai turėjo nemažai įtakos vadinamajai Naujojo pavyzdžio armijai, kuri nepakluso Parlamento nutarimams juos nuginkluoti. 1649 m. pabaigoje Airijoje leveleriai sukurstė kelių pulkų sukilimą, teigdami, kad kareivis, jei nesutinka, neprivalo tarnauti užsienyje. Sukilimą numalšinus judėjimas skaidėsi, 1653 m. prarado politinę reikšmę.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Leveleriai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 50 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Leveleriai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
„Liaudies sargyboje" 1967 m.
**Liaudies sargyboje** – viešosios tvarkos apsaugos darbuotojų laikraštis, ėjęs 1946 m. 1948–1970 m. ir 1990–1993 m. Vilniuje.

Istorija
--------

1948–1970 m. ėjo lietuvių ir rusų kalba. Iki 1965 m. vadinosi „Milicijos darbuotojas". 1948–1955 m. buvo leidžiamas kas savaitę, 1956–1964 m. – kas 10 dienų. 1965–1970 m. ėjo kaip savaitraštis. Leido LTSR viešosios tvarkos apsaugos ministerija. Tiražas 1970 m. – 360 500 egz. vienas plačiausiai skaitomų laikraščių Lietuvos istorijoje.

1990–1993 m. Lietuvos vidaus reikalų ministerijos savaitraštis, leistas kaip atkurtas nuo 1946 m. ėjęs leidinys. Tiražas 1990 m. – 20 000 egz. 1993 m. savaitraštį „Liaudies sargyboje" pakeitė savaitraštis, nuo 1998 m. Lietuvos policijos mokymo centro laikraštis „Sargyba", ėjusi iki 2004 m. balandžio 23 d. Tiražas 1993 m. – 17 700 egz. 1997 m. – 8800 egz. Vietoje „Sargybos" išleistas žurnalas „Policija".

Redaktoriai
-----------

* Nikolajus Stupakas – 1948–1952 m.
* Nikolajus Slesia – 1952–1963 m.
* Vilhelmas Chadzevičius – 1963–1970 m.
* Jonas Dambrauskas – 1990–1992 m.
* Česlovas Grencevičius – 1992–1993 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 272 psl.
**Liaudies teisėjas** – 1918–1991 m. TSRS (iki 1922 m. Tarybų Rusijos) rajono, miesto, nesuskirstyto rajonais, ar miesto rajono liaudies teismo teisėjas.

Istorija
--------

Liaudies teisėjas buvo formaliai renkamas rajono (miesto) gyventojų visuotiniu slaptu balsavimu 5 (iki 1958 m. – 3) metams iš piliečių, turinčių rinkimų teisę ir sulaukusių 25 metų. Rajone (mieste) būdavo keli liaudies teisėjai, liaudies deputatų taryba vieną jų paskirdavo liaudies teismo pirmininku. Į visų teismų, nagrinėjančių pirmosios instancijos baudžiamąsias ir civilines bylas, posėdžio sudėtį įeidavo liaudies teisėjas ir du liaudies tarėjai, pirmininkaudavo liaudies teisėjas.

Įgaliojimai
-----------

Liaudies teisėjas vienasmeniškai nagrinėdavo bylas dėl administracinių pažeidimų, priimdavo nutarimus iškelti bylas pagal skundus ir pareiškimus. Liaudies teisėją patraukti baudžiamojon atsakomybėn, nušalinti nuo pareigų ar suimti buvo galima tik su sąjunginės respublikos Aukščiausiosios Tarybos prezidiumo sutikimu.

Lietuvoje
---------

Lietuvoje TSRS okupacijos metais liaudies teisėjai buvo formaliai renkami (paskutinį kartą 1987 m.) rajono (miesto) gyventojų slaptu balsavimu 5 (iki 1958 m. – 3) metams.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Liaudies teisėjas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 78 psl.
Libanas
Libano amerikiečių universitetas
Beiruto armėnų Haigaziano universitetas
**Libano švietimas** – Libano, valstybės Artimuosiuose Rytuose, rytinėje Viduržemio jūros pakrantėje, švietimo sistema.

Švietimo sistema
----------------

Libano švietimo sistemai vadovauja Švietimo, Kultūros ir aukštojo mokslo bei Profesinio ir technikos rengimo ministerijos. Nuo 1946 m. arabų kalba privaloma visose bendrojo lavinimo mokyklose. 1960 m. įvestas nemokamas pradžios mokslas, nuo 1987 m. pradžios mokslas privalomas. Bendrojo lavinimo mokyklos yra viešosios, privačios ir iš dalies privačios, dažniausiai parapinės. Mokymo programą nustato Švietimo ministerija, ji privaloma visoms mokykloms.

Bendrojo lavinimo mokyklos
--------------------------

Bendrojo lavinimo sistemą sudaro:

* šešiametė pradžios mokykla, vaikams 6–12 m. amžiaus,
* trimetė žemesniųjų klasių vidurinė, arba tarpinė, mokykla, 12–15 m. amžiaus,
* trimetė vidurinė arba trimetė technikos mokykla, 15–18 m. amžiaus.

2004 m. buvo 1125 pradžios ir 192 viešosios vidurinės mokyklos, iš jų 16 berniukų, 12 mergaičių ir 164 mišrios mokyklos. Pradžios mokyklose mokėsi 238 550 mokinių, dirbo 24 460 mokytojų. 1999 m. pradžios mokyklas lankė 71% šio amžiaus vaikų, vidurines mokyklas – 70%.

Profesinis lavinimas
--------------------

Profesinis lavinimas įgyjamas 3 tipų mokyklose:

* techninėse mokyklose – 2004 m. jų buvo 59,
* profesinėse mokyklose – 11
* technikos institutuose – 18.

Neturintys lėšų gali įgyti techninį išsilavinimą specialiuose reabilitacijos centruose.

Aukštasis išsilavinimas
-----------------------

Aukštasis išsilavinimas įgyjamas universitetuose, koledžuose, institutuose ir aukštosiose technikos mokyklose. 1996 m. buvo – 81580 studentų, 10 440 dėstytojų. Svarbiausi universitetai:

* Libano amerikiečių universitetas, įkurtas 1835 m.
* Beiruto amerikiečių universitetas, įkurtas 1866 m.
* Libano Šv. Juozapo universitetas, įkurtas 1875 m.
* Artimųjų Rytų universitetas, įkurtas 1939 m.
* Libano universitetas, įkurtas 1951 m.
* Beiruto arabų universitetas, įkurtas 1960 m.
* Balamando universitetas, įkurtas 1988 m.
* Beiruto islamiškasis universitetas, įkurtas 1996 m.
* Libano islamiškasis universitetas, įkurtas 1996 m.
* Libano vaizduojamojo meno akademija, įkurta 1937 m.

Dėstoma arabų, prancūzų, anglų ir armėnų kalbomis.

Bibliotekos
-----------

* Šv. Juozapo universiteto biblioteka, įkurta 1893 m.
* Libano nacionalinė biblioteka, įkurta 1921 m.
* Libano amerikiečių universiteto biblioteka, įkurta 1934 m.
* Libano universiteto biblioteka, įkurta 1953 m.
* Baakleno Nacionalinė biblioteka, įkurta 1987 m.

Kitos institucijos
------------------

* Libano valstybinė Mokslinių tyrimų taryba, įkurta 1962 m.
* Libano Nacionalinis muziejus, įkurtas 1920 m. Beirute.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Libano švietimas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 90 psl.
Zliteno mozaika
Fontanas Tripolyje
**Libijos dailė** – Libijos, valstybės Šiaurės Afrikoje, prie Viduržemio jūros, dailė.

Istorija
--------

Išliko neolito ir vėlesnių laikotarpių piešinių ir uolų raižinių, vaizduojančių laukinius ir naminius gyvūnus, žmonių figūras, medžioklės siužetus. Būdingas schematiškas žmogaus figūros vaizdavimas, grubokos linijos, stilizacija, padrika kompozicija, daugiaspalviškumas. Libijos dailės klostymuisi įtaką darė finikiečių, graikų, romėnų valdymo laikotarpiai, šiais laikotarpiais kurta skulptūra, keramika, mozaika batalinėmis, mitologinėmis ir kitomis temomis. 

Nuo VII a. pradėjo klostytis meninės tradicijos, veikiamos arabų ir berberų kultūrų. Iki šiol plėtojami liaudies amatai, taikomoji dailė: audžiami kilimai, kuriems būdingi geometriniai ornamentai, ryškios spalvos, dinamiškas piešinys, siuvinėjami odos gaminiai, kalstomi indai, dirbami papuošalai. 

Profesionalioji dailė neturi vienos mokyklos arba stiliaus. Vyrauja abstrakčioji ir figūrinė tapyba, kuriai būdinga glaudus ryšys su islamiškąja tradicija, temos ir dekoras. Žymiausias tapytojas – Ali Omeras Ermesas (g. 1945 m.), kuris plėtoja kaligrafinę dailės formą, naudoja arabiškus rašmenis kaip dekoro ir prasmės elementus. Kiti žymesni tapytojai: Machmudas al Arnautis, Avadas Abeida, Ali Gana, Taheras al Magribis, Alis el Abanis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kotryna Džilavjanaitė. *Libijos dailė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 107 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Libijos dailė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Zliteno mozaika
Tobruko nacionalinis muziejus
Archeologijos muziejus
**Libijos kultūra** – Libijos, valstybės Šiaurės Afrikoje, prie Viduržemio jūros, kultūra.

Kultūra
-------

Libijos gyventojų kultūra labai artima kitoms arabų šalių kultūroms didelę įtaką daro religija. Gyventojai didžiuojasi arabišku identitetu. Nors išlikę dar daug liaudies kultūros bruožų (tradicinė muzika, apranga, šventės), ypač dykumose, berberų bendruomenėse, bet pakrantės regionas jau nemažai paveiktas vakarietiškos kultūros.

Knygų leidyba
-------------

Per metus Libijoje išleidžiama apie 100 pavadinimų knygų. Svarbiausios leidyklos „Ad Dar al Arabia Lilkitab" įkurta 1973 m. „Ghouma Publishing", įkurta 1993 m.

Žiniasklaida
------------

Iki nepriklausomybės paskelbimo 1951 m. šalyje platinti laikraščiai italų ir anglų kalbomis. Vienas pirmųjų leidinių arabų kalba – dienraštis „Tarablus al Gharb", įkurtas 1943 m. Nuo 1959 m. ėjo sekmadieninis laikraštis anglų kalba „Tripoli Mirror", nuo 1960 m. – dienraštis italų kalba „Giornale di Tripoli"; jie buvo skirti Libijoje dirbantiems užsieniečiams. 

2005 m. ėjo 2 dienraščiai („Aš Šams" ir „Az Zahj al Akhbar"), apie 20 savaitraščių ir žurnalų. Nuo 1969 m. naujienų agentūra LANĄ leidžia dvisavaitinį laikraštį „Al Fadžr al Džadid". Visi svarbiausi laikraščiai ir žurnalai leidžiami Tripolyje.

Svarbiausi savaitraščiai:

* *At Thakafa al Arabija*, nuo 1973 m. kultūros, 25 000 egzempliorių,
* *Al Džamahirija*, nuo 1980 m. politikos,
* *Ad Daava al Islamia*, nuo 1980 m. religijos, arabų, anglų, prancūzų kalba.

Svarbiausi žurnalai:

* *Risalat al Džihad*, nuo 1983 m. religijos, arabų, anglų, prancūzų kalba,
* *Al Vatan al Arabi al Kabir*, nuo 1987 m. universalus,
* *Economic Bulletin*, nuo 1995 m. ekonomikos,
* *Scientific Bulletin*, nuo 1998 m. mokslo, naujienų agentūros LANA.

Elektroninė žiniasklaida
------------------------

**Radijas** veikia nuo 1957 m. televizija – nuo 1968 m. Veikia valstybinė radijo stotis „Libyan Broadcasting Corporation", įkurta 1968 m. ir „Voice of Africa", įkurta 1973 m. valstybinė televizijos bendrovė „Libyan Broadcasting TV", įkurta 1957 m.

Tripolyje nuo 1964 m. veikia naujienų agentūra „The Libyan News Agency" (LANA).

Kitos įstaigos
--------------

* Libijos Nacionalinė biblioteka, Bengazis,
* Libijos Nacionaliniai archyvai, Tripolis.
* Leptis Magna muziejus, al Humsas.
* Libijos archeologijos muziejus, Tripolis.
* Libijos gamtos istorijos muziejus, Tripolis.
* Libijos epigrafijos muziejus, Tripolis.
* Libijos priešistorės muziejus, Tripolis.
* Libijos etnografijos muziejus. Tripolis.
* Nacionalinis muziejus, Tobrukas.

Kiti straipsniai
----------------

* Libijos architektūra
* Libijos dailė
* Libijos švietimas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytas Urbonas. *Libija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 107 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Libijos kultūra** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Licencinė sutartis** – rašytinis susitarimas, kuriuo viena šalis (*licenciaras*) suteikia teisę kitai šaliai (*licenciatui*) naudotis licencijos objektu nustatytomis sąlygomis ir nurodytoje teritorijoje, o licenciatas įsipareigoja mokėti atlygį už naudojimąsi licencijos objektu.

Reikšmė
-------

Licencine sutartimi gali būti leidžiama su jos objektu atlikti įvairių veiksmus: gaminti, naudoti, siūlyti parduoti, parduoti, importuoti ar eksportuoti arba tam tikslui naudoti tam tikrą gamybos būdą. Licencine sutartimi nustatoma licencijos rūšis (pvz. išimtinė ar neišimtinė), galiojimo teritorija (valstybės dalis, viena ar kelios valstybės), galiojimo terminas ir nutraukimo tvarka, licencinio atlygio dydis ir apmokėjimo tvarka, šalių teisės ir pareigos, atsakomybė už sutarties sąlygų pažeidimą ir kita. 

Licencinė sutartis pagal objektą registruojama tam tikrame registre (pvz. dizaino, filmų, patentų, prekių ženklų).

Lietuva
-------

Lietuvoje licencinės sutarties turinį reglamentuoja:

* Patentų įstatymas, 1994 m.
* Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymas, 1999 m.
* Prekių ženklų įstatymas, 2000 m.
* Augalų veislių apsaugos įstatymas, 2001 m.
* Dizaino įstatymas, 2002 m.
* Kino įstatymas, 2002 m.
* Kiti įstatymai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vadimas Toločko. *Licencinė sutartis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 111 psl.
**Licėjus** (gr. λύκειο, lýkeion) – bendrojo lavinimo mokykla.

Istorija
--------

Pavadinimas kilęs iš Himeto kalno papėdėje, į šiaurės rytų nuo Atėnų buvusio Likėjo miškelio, skirto dievui Apolonui. Miškelis buvo poilsio vieta, prie jo buvo pastatytas portikas pasislėpti nuo lietaus ir gimnasijas jaunimui. Apie 335 m. pr. m. e. Aristotelis ten įsteigė Likėjų – aukštąją peripatetikų mokyklą, čia dėstė filosofijos kursą.

**Prancūzijoje** XVIII a. terminas licėjus (pranc. *lycée*) tapo intelektinės veiklos sinonimu. 1802 m. licėjumi pradėtos vadinti vietos valdžios išlaikomos septynmetės vidurinės mokyklos. XX a. antroje pusėje Prancūzijoje, prancūzakalbiuose Šveicarijos kantonuose ir buvusiose Prancūzijos kolonijose licėjumi vadinta trimetė arba keturmetė vidurinės mokyklos aukštesnioji pakopa 15–18 metų mokiniams, Italijoje – penkiametė vidurinės mokyklos aukštesnioji pakopa 14–19 metų mokiniams.

**Rusijos imperijoje** nuo XIX a. pradžios iki 1917 m. veikė privilegijuotos vidurinio ir aukštojo mokslo įstaigos bajorų vaikams. Jos rengė aukštuosius valstybės tarnautojus. Žymiausi: Jaroslavlio licėjus, įkurtas 1803 m. Carskoje Selo imperatoriškasis licėjus įkurtas 1811 m. dab. Puškinas, Rišelje licėjus, įkurtas 1817 m. Odesoje, 1865 m. pertvarkytas į Odesos universitetą, Nižyno licėjus, įkurtas 1820 m. Dab. Rusijoje nuo 1999 m. prie universitetų pradėti steigti licėjai, suteikiantys pradinį ir vidurinį išsilavinimą.

**Austrijoje–Vengrijoje ir Vokietijoje** XIX amžiuje – XX a. pradžioje licėjumi vadinta mergaičių bendrojo lavinimo vidurinė mokykla.

**Lenkijoje** 1932–1948 m. licėjumi vadintos šešiametės vidurinės mokyklos paskutinės dvi klasės, nuo 1990 m. licėjumi vadinama trimetė aukštesniosios pakopos vidurinė mokykla 16–19 metų mokiniams.

**Lietuvoje** 1990 m. įkurtas Vilniaus licėjus 9–11 klasių mokiniams; 1992 m. jam suteiktas gimnazijos statusas. 1993 m. įkurtas Telšių vyskupijos licėjus – Telšių vyskupijos mažoji kunigų seminarija berniukams, baigusiems pagrindinę mokyklą. 3. Nuo 2012 m. Klaipėdoje „Universa Via" pervadintas į Klaipėdos licėjų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Licėjus*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 110 psl.
*Kitos reikšmės – Liemuo.*
Apamėjos termų kolonada
**Liemuo** arba **fustas** – vertikalioji kolonos arba puskolonės dalis tarp bazės arba pamato ir kapitelio.

Konstrukcija
------------

Liemuo būna monolitinis arba sudarytas iš kaiščiais sujungtų būgnų, tiesus, siaurėjantis į viršų (kartais – į apačią), su entaze (nežymus kolonos liemens pastorinimas, siekiant pašalinti optinę lygaus liemens įgaubtumo iliuziją). Liemens paviršius būna lygus, puoštas raižiniais (senovės Egipte), kaneliūromis (antikinėje architektūroje), polichromine tapyba, mozaika, reljefais (romaniniuose pastatuose), profiliuotas (Renesanso laikotarpiu), spiralės formos (baroke). Klasicizmo kolonų liemuo darytas pagal antikos pavyzdžius. 

* Rekonstruota antikinė kolonada AtėnuoseRekonstruota antikinė kolonada Atėnuose
* Kom Ombo raižyta kolona, EgiptasKom Ombo raižyta kolona, Egiptas
* Teismo pastato Leipcige kolonos su entazeTeismo pastato Leipcige kolonos su entaze
* Sraigtinis kolonos liemuo. San Antonijus, Teksaso valstijaSraigtinis kolonos liemuo. San Antonijus, Teksaso valstija

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algė Jankevičienė. *Liemuo 3*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 136 psl.