recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

*Apie Šiaulių miesto dalį žr. Besarabija (Šiauliai)*.

| Istorinės Rumunijos regionai:Bessarabia |
| --- |
|  |
| Šalis | Moldavija, Ukraina |
| Tautos | moldavai (rumunai) |
| Valstybės | Moldavijos TSRS, Moldavija |
| Miestai | Tigina, Kišiniovas |
|  |
|  |

**Besarabija** – istorinė sritis pietryčių Europoje, tarp Pruto ir Dniestro upių, beveik sutampanti su dabartinės Moldovos teritorija. Besarabija – Moldovos kunigaikštystės teritorija, aneksuota Rusijos 1812 metais.

Pietinė Besarabijos dalis (Juodosios jūros pakrantės ruožas tarp Dniestro ir Dunojaus deltų) dabar priklauso Ukrainai, Odesos sričiai (dar vadinama *Bugeac*).

Istorija
--------

Pietinė Besarabijos dalis žinoma nuo antikos laikų, kaip Dakijos dalis ir sudarė dalį Panonijos regiono. III-XI a. į šį regioną atvyko gotai, hunai, avarai, madjarai, XIII a. – totoriai.

XIV–XVIII a. Besarabijos istorija buvo neatskiriama Moldovos kunigaikštystės dalis. Po to, kai Osmanų imperija užėmė pietuose esančią *Akkerman* (šiandien Dniestro Belgorodas (*Bilhorod-Dnistrovs’kyj*) Odesos srityje, Ukrainoje) tvirtovę, palaipsniui buvo užimta visa Besarabijos teritorija (1511 m.). Vėliau Besarabija vėl buvo Moldovos dalis. Tuo metu Moldova jau buvo Osmanų imperijos vasalė.

Besarabija kaip atskiras regionas ėmė formuotis XIX a. Amžiaus pradžioje Rusijos imperija pradėjo aktyvius veiksmus prieš Osmanų imperiją, ir 1812 m. Rusijos caras Aleksandras II su turkais pasirašė Bukarešto taikos sutartį, pagal kurią dalis Moldovos kunigaikštystės perėjo į Rusijos imperijos sudėtį (Rusijos – Osmanų imperijos siena tapo ne Dniestro, o Pruto upė). Ši atskirtoji dalis tapo žinoma kaip Besarabija.

Rusijos imperijoje ji administruota kaip Besarabijos gubernija (sostinė – Tigina (1812–1818), Kišiniovas (1818–1918)). Rusijos okupacijos metu caro režimas aktyviai čia iš Rusijos keldino kolonistus, kuriems buvo suteikiamos privilegijos (žemių dovanojimai, beprocentės paskolos, atleidimai nuo mokesčių ir pan.) – buvo baiminamasi, kad Besarabija norės prisijungti prie Rumunijos. XIX a. antroje pusėje, kai likusi Moldovos dalis ir Valakija sudarė Rumunijos karalystę, Besarabija buvo ginčų objektas tarp Rumunijos ir Rusijos (1859 m. – Rumunijos dalis, 1878 m. – vėl Rusijos).

Po 1918 m. Besarabija atiteko Rumunijos karalystei. 1924 m. Tarybų Sąjunga iš dalies jos ribose likusios Besarabijos ir Ukrainos sukūrė Moldavijos Autonominę Socialistinę Respubliką. II pasaulinio karo metu Besarabija buvo okupuota Rumunijos. Po karo didžiojoje istorinės Besarabijos dalyje buvo sukurta Moldavijos Tarybų Socialistinė Respublika, o dalis perduota Ukrainai.

  


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RRumunijos-Moldavijos istoriniai regionai |
| --- |
|  |
| Valakija | 
Muntenija · Oltenija · Dobrudža  |  |
|  |
| Moldavija | 
Vakarų Moldavija · Besarabija · Bukovina |
|  |
| Transilvanija | 
Transilvanija · Maramurešas · Banatas · Krišana |

 |
| For de Fransas*Fort-de-France* |
| --- |
|        |
| *Miesto panorama* |
|  |
| 

For de FransasFor de Fransas

14°36′0″ š. pl. 61°05′0″ v. ilg.﻿ / ﻿14.60000°š. pl. 61.08333°r. ilg.﻿ / 14.60000; 61.08333﻿ (For de Fransas)Koordinatės: 14°36′0″ š. pl. 61°05′0″ v. ilg.﻿ / ﻿14.60000°š. pl. 61.08333°r. ilg.﻿ / 14.60000; 61.08333﻿ (For de Fransas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-4) |
|  |
| **Valstybė** | Prancūzijos vėliava Prancūzija |
| **Regionas** | Martinika Martinika |
| **Apskritis** | For de Franso apskritis |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1672 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2007) | 91 249  |
| **Plotas** | 44,2 km² |
| **Tankumas** (2007) | 2 064 žm./km² |
|  |
| **Tinklalapis** | www.fortdefrance.fr |
|  **Vikiteka** | For de Fransas |

**For de Fransas** (pranc. *Fort-de-France*) – Prancūzijos užjūrio departamento Martinikos administracinis centras. Išsidėstęs salos vakarinėje dalyje, prie For de Franso įlankos. 94,1 tūkst. gyventojų (vienas didžiausių Mažųjų Antilų salų miestų).

Istorija
--------

1638 m. pirmasis Martinikos gubernatorius nusprendė įkurti *Saint Louis* fortą, kad apsiginti nuo britų atakų. Fortas netrukus sugriautas, bet 1669 m. atstatytas. Miestas įkurtas 1672 m. *Fort-Royal* pavadinimu. Ekonominę svarbą įgavo 1902 m. Pelė ugnikalniui sugriovus iki tol saloje dominavusį Sen Pjero miestą.

1894 m. mieste gyveno 16 tūkst. gyventojų, 1936 m. – 52 tūkst. 1946 m. – 66 tūkst. o 2003 m. – 94 tūkstančiai, kas sudaro 40 proc. salos gyventojų.

Katedra

Ekonomika
---------

For de Fransas – svarbiausias salos ekonominis centras ir jūrų uostas. Per jūrų uostą eksportuojamas romas, cukrus, vaisiai. išvystyta alkoholinių gėrimų (romo, vyno), cukraus gamybos pramonė. Yra oro uostas. For de Franse yra 2 prancūzų karinės jūrų bazės.

Miestas taip pat vystosi ir kaip turizmo centras. Pagrindinėmis turisinėmis įžymybėmis yra trys XVIII ir XIX a. fortai: Desaix, Tartenson ir Gerbault. Dažnai lankomas ir paminklas Martinikoje gimusiai Napoleono žmonai Joséphine de Beauharnais.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
|  |
| --- |
| MEGAL dujotiekis |
|  |
| Vieta |
| **Šalys** | Vokietijos vėliava Vokietija |
| Pagrindinė informacija |
| **Tipas** | Gamtinės dujos |
| **Partneriai** | Open Grid EuropeGRTgazOMV |
| **Operatorius** | GRTgaz Deutschland GmbH |
| **Pradėtas** | 1975 m. |
| **Atidarymas** | 1980 m. |
| Techninė informacija |
| **Ilgis** | 1115 km |
| **Jungties pajėgumai** | 22 mlrd. m³ per metus |
| **Skersmuo** | 1100 mm |
| Infolentelė: žiūrėti • aptarti • redaguoti |

**MEGAL dujotiekis** – magistralinis dujotiekis, jungiantis Vokietijos gamtinių dujų tinklą nuo pasienio su Čekija ir Austrija iki pasienio su Prancūzija.

Istorija
--------

1975 m. pradėti statybos darbai pagal Vakarų Vokietijos „Ruhrgas" ir Prancūzijos „Gaz de France" partnerystės sutartį. Dujotiekių sistema buvo skirta rusiškoms dujoms pergabenti į Prancūziją tranzitu per Vokietiją.

1980 m. statybų darbai užbaigti ir dujotiekį pradėta eksploatuoti.

2009 m. liepą Europos Komisija skyrė baudą MEGAL dujotiekio savininkams dėl korupcijos ir monopolio sąlygų sudarymo dėl 8-ajame dešimtmetyje sutarčių, nusižengiant dabartinėms dujų sektoriaus liberalizavimo nuostatoms. Skirta 1,1 mlrd. € bauda yra antra didžiausia EK kada nors skirta bauda, bei pirmoji bauda skirta energetikos sektoriuje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Megal System, Germany". offshore-technology.com. Nuoroda tikrinta 2022 m. balandžio 16 d.
2. ↑  „WRAPUP 1-EU cracks down on gas dominance of E.ON, GDF Suez". Reuters. Nuoroda tikrinta 2022 m. balandžio 16 d.
3. ↑  „Brussels hits gas pact pair with £1bn fine". The Guardian. Nuoroda tikrinta 2022 m. balandžio 16 d.
Kongregacijos prefektas Marc Ouellet
**Vyskupų kongregacija** (lot. *Congregatio de Causis Sanctorum*) – viena iš Romos kurijos kongregacijų, daugiausiai užsiimanti Lotynų bažnyčių statusu ir jų vyskupų veikla. Kongregacija prižiūri daugumos naujų vyskupų atranką. Jos teikiamus siūlymus paprastai patvirtina popiežius. Kongregacija planuoja vyskupų apsilankymus kas penkerius metus (*ad limina*) Romoje, kur jie susitinka su popiežiumi ir įvairiais Kurijos padaliniais. Kongregacija prižiūri naujų vyskupijų formavimąsi. Tai viena iš įtakingiausių kongregacijų, nes ji stipriai įtakoja bažnyčios žmogiškųjų išteklių politiką.

Vyskupų kongregacija neturi jurisdikcijos viršenybės prieš misijų teritorijas ir valdas, prižiūrimas Rytų Bažnyčių kongregacijos ir kuriai tenka atsakomybė už visus Rytų katalikus, taip pat prieš Lotynų katalikus Artimuosiuose Rytuose ir Graikijoje. Kai vyskupų skyrimus ir vyskupijų teritorijų pakeitimus reikia derinti su pilietine valdžia, pagrindinė atsakomybė tenka Vatikano valstybės sekretoriatui, tačiau jis turi konsultuotis su Vyskupų kongregacija.

Istorija
--------

Vyskupų kongregacija savo istoriją skaičiuoja nuo Bažnyčių steigimo ir konsistorijų reikalų kongregacijos, kurią 1588 m. įkūrė popiežius Sikstas V. 1908 m. popiežius Pijus X apaštaline konstitucija *Sapienti concilio* ją pervadino į Konsistorijų kongregaciją. 1967 m. popiežius Paulius VI apaštaline konstitucija *Regimini Ecclesiae Universae* kongregacijai suteikė dabartinį pavadinimą. Šiuolaikinė Vyskupų kongregacijos struktūra ir įgaliojimai buvo apibrėžti popiežiaus Jono Pauliaus II konstitucija *Pastor Bonus* 1988 m.

2010 m. birželio 30 d. kongregacijos kardinolu prefektu paskirtas iš Kanados kilęs kardinolas Marc Ouellet.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Pastor bonus*, article 60Archyvuota kopija 2001 m. vasario 23 d iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  *Pastor bonus*, article 47 Archyvuota kopija 2001 m. vasario 23 d iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vyskupų kongregacija** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Beslėgė vandens talpykla** – vandens talpykla, skirta vandens atsargoms laikyti bei pirmojo ir antrojo kėlimo siurblinių veikimui reguliuoti (jie įrengiami ties žemės paviršiumi ir, saugant vandenį nuo užšalimo, užberiami žemėmis, todėl dar vadinami požeminiais rezervuarais). Dažnai beslėgiuose rezervuaruose laikomos ir priešgaisrinės vandens atsargos bei vandens atsargos savoms vandentiekio reikmėms (filtravimo užpildams plauti). Rezervuaruose numatomi kontroliniai matavimo prietaisai (rodmenims perduoti į dispečerinę), bei priemonės vandens ėminiams paimti. Kad geriamasis vanduo neužsistovėtų rezervuaruose, neprarastų kokybės, turi būti užtikrinta, kad visas vandens tūris rezervuare pasikeistų ne ilgiau kaip per 48 valandas.

Parametrai
----------

Vandens rezervuarai būna stačiakampiai ir apvalūs. Didesni kaip 600 m3 rezervuarai yra apvalios ir stačiakampės formos. Apvalios formos monolitiniai gelžbetoniniai rezervuarai būna iki 2000 m3 talpos. Stačiakampių rezervuarų talpa siekia iki 20 000 m3. Vandens gylis rezervuare buna 3 – 6 metrai, plotis 3 – 12 metrų.

Literatūra
----------

* Sakalauskas. A, Diliūnas. J, Jankauskas. J, Kisieli. V. 2016. Vandentieka. Vadovėlis. Vilnius, Technika: 911 p.
* Sakalauskas. A, Šulga. V, Jankauskas J. 2008.Vandentieka. Vandens ruošimas. Mokomoji knyga. Vilnius, Technika: 578 p.
* STR 2.02.04:2004 „VANDENS ĖMIMAS, VANDENRUOŠA. PAGRINDINĖS NUOSTATOS"
|  |
| --- |
| MEDGAZ |
|  |
| Vieta |
| **Šalys** | Alžyro vėliava Alžyras, Ispanijos vėliava Ispanija |
| **Nutiestas palei** | Hasi Rmelis – (Viduržemio jūra) – Almerija |
| Pagrindinė informacija |
| **Tipas** | gamtinės dujos |
| **Partneriai** | Sonatrach, Cepsa, Iberdrola, Endesa, Engie |
| **Pradėtas** | 2008 m. kovo 7 d. |
| **Statybų vertė** | 900 mln. € |
| **Atidarymas** | 2011 m. kovo 1 d. |
| Techninė informacija |
| **Ilgis** | 757 km |
| **Jungties pajėgumai** | 10,5 mlrd. m³ per metus |
| **Skersmuo** | 1220 mm |
| Infolentelė: žiūrėti • aptarti • redaguoti |

**MEDGAZ** – tarpvalstybinis povandeninis magistralinis dujotiekis, jungiantis Alžyro ir Ispanijos gamtinių dujų perdavimo sistemas.

Dujotiekiu tiekiamos dujos iš Hasi Rmelio dujų telkinio Alžyre, kuris yra 18-as didžiausias gamtinių dujų telkinys pasaulyje, per Beni Safo uostą į Ispanijos miestą Almeriją.

Istorija
--------

2001 m. pradėtas projekto planavimas. 2003 m. užbaigta galimybių studija.

2008 m. kovo 7 d. pradėti statybos darbai Ispanijos teritorijoje. 2008 m. gruodį užbaigti povandieninio dujotiekio tiesimo darbai. 2011 m. kovo 1 d. dujotiekis oficialiai pradėtas eksploatuoti.

MEDGAZ dujotiekis sujungtas su dujotiekiu Almerija–Albasetė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Medgaz Pipeline Project
2. ↑  Algeria's Medgaz gas link to Spain to operate at expanded capacity from Q4

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
**Juozas Vincentas Danys** (iki 1951 m. *Daniliauskas*; 1914 m. lapkričio 22 d. Padovinys, Liudvinavo valsčius – 2005 m. rugsėjo 27 d. Otavoje, Kanadoje) – Lietuvos hidrotechnikos inžinierius, Vytauto Didžiojo universiteto (VDU) profesorius, Kanados lietuvių veikėjas.

Biografija
----------

1932 m. Juozas Danys atvyko į Kauną ir įstojo į VDU Technikos fakultetą, pasirinko statybininko specialybę. Studijų metu per tris vasaros statybos praktikas Ukmergės ir Vilkaviškio miestų savivaldybėse savo žiniomis ir kompetencija atkreipė į save Susisiekimo ministerijos specialistų dėmesį. 1937–1939 m. Lietuvos energijos komitetas jį pasiuntė į Latviją susipažinti su 70 000 kW galios Kegumo hidroelektrinės (Kegumo HE) projektavimu ir statyba. Parengė diplominį darbą „Neries užtvanka ties Jonava".

1939 m. baigęs studijas VDU Technikos fakulteto Statybos skyriuje, dirbo Lietuvos vandens kelių valdyboje, 1939–1944 m. Lietuvos energijos komiteto narys. Nuo 1940 m. VDU dėstytojas; 1941–1944 m. Hidrotechnikos katedros vedėjas; nuo 1941 m. adjunktas-profesorius. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1946–1947 m. tobulinosi Miuncheno aukštojoje technikos mokykloje. 

1949 m. išvyko į Kanadą, apsistojo Otavoje. 1951–1955 m. bendrovės „Power Corporation of Canada" inžinierius, 1955–1959 m. Šv. Lauryno vandens kelio Tarptautinio Kanados ir JAV komiteto vyr. inžinierius, 1959–1979 m. Kanados susisiekimo ministerijos Laivininkystės įrenginių tarnybos Statybos skyriaus viršininkas, 1973–1979 m. dar ir Kanados ledo ir sniego valstybinio komiteto narys.

Palaidotas Šv. Jono vardu pavadintose lietuvių kapinėse Kanadoje.

Darbai
------

Svarbiausi darbai – Šv. Lauryno vandens kelio nuo Atlanto vandenyno iki Didžiųjų ežerų hidrotechninių statinių – užtvankų, kanalų, šliuzų, švyturių statyba. Patobulino švyturių konstrukciją, pastatė 51 švyturį. 1985 m. Kanados pašto žinyba išspausdino keturių pašto ženklų seriją, kurioje iš 4 pavaizduotų švyturių 3 suprojektuoti J. Danio. 1973–1974 m. tyrė ledo lyčių poveikį hidrotechniniams statiniams, pateikė būdų konstrukcijų parametrams skaičiuoti, navigacijai gerinti, su kitais 1981 m. sudarė laivininkystės statinių projektavimo žinyną. Parašė per 60 mokslinių techninių straipsnių, jo idėjos aprašomos ir cituojamos daugelyje pasaulio leidinių.

Bendradarbiavo Lietuvių enciklopedijoje, Kanados ir lietuvių išeivijos spaudoje, dalyvavo Kanados lietuvių bendruomenės visuomeninėje veikloje. Nuo 1993 m. Lietuvoje skaitė pranešimus, rengė parodas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algimantas Jonas Nakas. Juozas Vincentas Danys. Visuotinė lietuvių enciklopedija. 2018-09-12. Nuoroda tikrinta 2023-02-06.
2. ↑  Vieno žymiausių lietuvių inžinierių – Juozo Vincento Danio-Daniliausko šimtąsias gimimo metines minint
3. ↑  Algimantas Nakas. *Juozas Vincentas Danys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 784 psl.
**Lietuvos filharmonijos choras**, **Lietuvos TSR valstybinės filharmonijos choras** – Lietuvos choras, veikęs 1940–1962 m. Vilniuje.

Veikla
------

Choras turėjo 40-60 dainininkų. Choro repertuare apie 600 kūrinių, kurių dižiąją dalį sudarė liaudies dainos. Chorui kūrinius rašė Juozas Naujalis, Stasys Šimkus. Juozas Gruodis, Konradas Kaveckas, Vytautas Kairiūkštis kiti kompozitoriai. 1942–1944 m. choras dainavo Vilniaus operos trupės spektakliuose.

Dirigentai ir chormeisteriai: Eduardas Pilypaitis, Antanas Gimžauskas, Viktoras Kriaunevičius, Vytautas Četkauskas, Juozas Pranckevičius, Adolfas Krogertas.

Repertuaras
-----------

* Jozefas Haidnas. Metų laikai, oratorija
* Volfgangas Amadėjus Mocartas. Requiem
* Liudvikas van Bethovenas. IX simfonija
* Sergejus Prokofjevas. Aleksandras Neviškis, kantata
* Sergejus Rachmaninovas Pavasaris, kantata
* Justinas Bašinskas. Ąžuolas, oratorija

Meno vadovai ir vyr. dirigentai
-------------------------------

* Bronius Budriūnas – 1940-1941
* Antanas Ilčiukas – 1944-1947 m.
* Jonas Motiekaitis – 1947-1949 m.
* Konradas Kaveckas – 1949–1962 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Boleslovas Zubrickas. *Lietuvos filharmonijos choras*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 219 psl.
| **Juozas Vytautas Rimas** |
| --- |
| Gimė | 1942 m. kovo 25 d.Linksmakalnis, Trečiasis Reichas |
|  |
| Veikla | Muzikantas, obojistas, profesorius |

**Juozas Vytautas Rimas** (1942 m. kovo 25 d. Linksmakalnyje, Trečiasis Reichas) – muzikantas, obojistas, Lietuvos muzikos ir teatro akademijos profesorius. Klasikinės muzikos, džiazo ir lietuvių liaudies muzikos atlikėjas.

Biografija
----------

Gimė 1960 m. baigė Kauno konservatorija. 1965 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademiją, 1969 m. Sankt Peterburgo konservatoriją. Nuo 1965 m. grojo Lietuvos nacionalinės filharmonijos simfoniniame orkestre. Nuo 1968 m. dėstė Vilniaus konservatorijoje. 1974-1978 m. grojo grupėje *Musica Humana*. 2004 m. apdovanotas Vytauto Didžiojo ordino Karininko kryžiumi.

Nuorodos
--------

* Juozas Rimas: Lietuviška auletika
* Biografija (ang.)

Literatūra
----------

* Болотин С. В. Энциклопедический биографический словарь музыкантов-исполнителей на духовых инструментах. – 2-е изд. доп. и перераб. – М.: Радуница, 1995. – С. 235. – 4 000 экз. – ISBN 5-88123-007-8.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Istorija Archyvuota kopija 2015-03-21 iš Wayback Machine projekto.
LFD logotipas
**Lietuvos fizikų draugija** (**LFD**) – Lietuvos fizikus mokslininkus, dėstytojus, mokytojus ir kitus specialistus vienijanti visuomeninė organizacija, įkurta 1963 m. 2008 m. priklausė apie 300 narių. Pirmininkas – Juozas Vidmantis Vaitkus.

Istorija
--------

Lietuvos fizikų draugijos steigimo idėja buvo apsvarstyta 1962 m. vykusioje 5-oje Nacionalinėje fizikos konferencijoje. Įkurta 1963 m. prie Lietuvos mokslų akademijos Fizikos ir matematikos instituto ir buvo vienintelė fizikų draugiją visoje TSRS. Pirmasis pirmininkas – Povilas Brazdžiūnas.

Draugija nuo 1992 m. kovo 27 d. yra Europos fizikų draugijos narė , o nuo 2002 m. – Tarptautinės grynosios ir taikomosios fizikos sąjungos narė.

### Pirmininkai

* 1963–1965 m. – Povilas Brazdžiūnas;
* 1966–1968 m. – Paulius Slavėnas;
* 1969–1986 m. – Povilas Brazdžiūnas;
* 1986–1995 m. – Algirdas Šileika;
* 1995–2007 m. – Zenonas Rokus Rudzikas;
* nuo 2007 m. – Juozas Vidmantis Vaitkus.

Tikslai ir veikla
-----------------

Lietuvos fizikų draugija skleidžia žinias apie fizikos mokslo laimėjimus, jų praktinę reikšmę, kas dvejus metus rengia Lietuvos nacionalinę fizikos konferenciją. Taip pat rūpinasi gabių moksleivių specialiu rengimu (ketverių metų neakivaizdinė fizikų mokykla „Fotonas", įkurta 1972 m.), lietuviška fizikos terminija, skatina fizikos istorijos Lietuvoje nagrinėjimą, remia mokslinės, pedagoginės, populiariosios fizikos literatūros leidimą.

Draugijos rengiamuose pasitarimuose nagrinėjama fizikos būklė ir jos raidos perspektyvos Lietuvoje, pasaulyje.

### Leidyba

Kartu su Lietuvos mokslų akademija leidžia mokslo žurnalą „Lithuanian Journal of Physics". Nuo 1991 m. leidžia informacinį leidinį specialistams, moksleiviams ir visuomenei „Fizikų žinios".

Šaltiniai
---------

1. 1 2  *Lietuvos fizikų draugija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija,  219 p.
2. ↑  American Physical Society: Lithuanian Physical Society. Nuoroda tikrinta 2008-11-17.
3. ↑  Vytautas Šilalnikas. *Aptariant 35-ąją jubiliejinę Lietuvos nacionalinę fizikos konferenciją*. Fizikų žinios, 2003, Nr. 25.
4. ↑  Algirdas Šileika. *Lietuvos fizikų draugija – Europos fizikų draugijos narė*. Fizikų žinios, 1992, Nr.3
5. ↑  Oficiali Lietuvos fizikų draugijos svetainė Archyvuota kopija 2008-04-27 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Oficiali Lietuvos fizikų draugijos svetainė Archyvuota kopija 2011-10-02 iš Wayback Machine projekto.
* Oficiali Lietuvos fizikų draugijos svetainė (sena versija) Archyvuota kopija 2008-04-27 iš Wayback Machine projekto.
| **Werner Schützler** |
| --- |
| Gimė | 1902 m. liepos 20 d.Bruzdeilynas, Vokietijos imperija |
| Mirė | 1994 m. gegužės 27 d. (91 metai)Bad Saulgauas, Vokietija |
|  |
| Veikla | Politikas, inžinierius. |

**Verneris Šiucleris** (1902 m. liepos 20 d. Bruzdeilyne, Vokietijos imperija - 1994 m. gegužės 27 d. Bad Saulgaue, Vokietija) – Vokietijos politikas, rezistentas, Vokietijos komunistų partijos narys.

Biografija
----------

Gimė 1902 m. liepos 20 d. Bruzdeilyne. 1929 m. Štetine susituokė su *Margarete Bäcker*. 1933 m. į valdžią atėjus naciams buvo suimtas ir kalinamas, paleistas 1934 m. pabaigoje. Paleistas persikėlė dirbti žemės ūkio mašinų inžinieriumi į Hanoverį. Nuo 1950 m. sausio 9 d. iki 1951 m. balandžio 30 d. buvo Žemutinės Saksonijos landtago deputatas. Mirė 1994 m. gegužės 27 d. Bad Saulgaue.

Literatūra
----------

* Barbara Simon: Abgeordnete in Niedersachsen 1946–1994: Biographisches Handbuch, 1996, Seite 349

Šaltiniai
---------

1. ↑  Margarete Schützler biografija (vok.) Archyvuota kopija 2012-11-04 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Liudvikas Janavičius** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1859 m. rugsėjo 5 d.Lapkasiuose, Šiaulių raj. |
| Mirė | 1902 m. gegužės 30 d. (42 metai)nusižudė Jakutske |
|  |
| Veikla | vienas pirmųjų socialdemokratų Lietuvoje |
| Partija | 1881 m. *Lenkijos ir Lietuvos socialistinė revoliucinė partija* |
|  |
| Alma mater | 1883 m. Petrovskio Razumovskio žemdirbystės ir miškų akademija |

**Liudvikas Janavičius** (1859 m. rugsėjo 5 d. Lapkasiuose, Šiaulių raj. – 1902 m. gegužės 30 d. nusižudė Jakutske) – vienas pirmųjų socialdemokratų Lietuvoje.

Biografija
----------

1869–1876 m. mokėsi Šiaulių gimnazijoje, 1876–1880 m. – Vilniaus realinėje gimnazijoje, 1880–1883 m. – Petrovskio Razumovskio žemdirbystės ir miškų akademijoje Maskvoje, 1884 m. įstojo į Varšuvos universitetą.

Nuo 1880 m. – *Lenkijos socialistų bendrijos* narys, nuo 1881 m. – *Lenkijos ir Lietuvos socialistinės revoliucinės partijos* narys. 1881–1882 m. kartu su Jonu Šliūpu redagavo socialistinius atsišaukimus, 1882 m. vasarą rinko aukas politiniams kaliniams, 1883 m. organizavo Maskvos studentų visuotinę sąjungą.

1883 m. su Liudviku Varynskiu įkūrė „Proletariato" partiją, jos pirmojo suvažiavimo Vilniuje dalyvis ir vienas iš partijos vadovų. Kartu su J. Šliūpu išvertė į lietuvių kalbą „Proletariato" partijos „Manifestą artojams". 1883 m. suėmus L. Varynskį tapo partijos vadovu.

Paveldėjęs dvaro dalį, gaunamomis pajamomis rėmė Georgijaus Plechanovo „Darbo išvadavimo grupę". 1884 m. birželio 30 d. Varšuvoje suimtas, 1885 m. nuteistas 16 metų katorgos, 1886–1896 m. kalėjo Petro ir Povilo tvirtovėje Sankt Peterburge, Šliselburge, Kolymoje, 1897 m. balandžio mėn. ištremtas į Sibirą iki gyvos galvos. Kalėjimuose parašė prisiminimus apie Šiaulių gimnaziją, kalinio metus, 1892 m. išleido studiją „Lenkijos pramonės vystymosi bruožai". Nukankintas ligų nusižudė.

### Daugiau

* V. Merkys, Liudvikas Janavičius.- Vilnius, 1964 m.
**Lietuvos fotomėgejų sąjunga**, *Lietuvos foto mėgėjų sąjunga*, nuo 1936 m. *Lietuvos foto mėgėjų draugija* – Lietuvos fotografijos entuziastus būrusi organizacija, 1933–1940 m. veikusi Kaune.

Istorija
--------

Įsteigta 1932 m. gruodžio 27 d. P. Babicko ir kitų iniciatyva. Turėjo skyrių Kėdainiuose (pirmininkas B. Pečiulis). Prie Šiaulių kraštotyros draugijos veikė sąjungos sekcija.

Skatino fotografus mėgėjus kelti lietuvių fotografijos meninį ir technikos lygį, propagavo lietuvių fotografijos meną užsienyje, rėmė fotografijos reikmenų gamybą Lietuvoje. 1933–1934 m. leido žurnalą „Foto mėgėjas", 1937–1938 m. – tarptautinio žurnalo „Galerija" lietuvišką laidą (išėjo 10 nr.). Išleistas Kazio Lauciaus vadovėlis „Fotografuoti gali kiekvienas".

Surengė parodas Kaune (1933 m. 1935–1938 m. 1938 m. tarptautinė), Vilniuje (1940 m. su Lietuvos matininkų ir kultūrtechnikų sąjungos fotosekcija). 1937 m. dalyvavo Paryžiaus pasaulinėje parodoje, kurioje Lietuvos fotomėgėjų draugijos fotografijos kolekcija apdovanota aukso medaliu.

Veikloje aktyviai dalyvavo Vytautas Augustinas, Petras Babickas, Gerardas Bagdonavičius, Balys Buračas, A. Giedraitis, Ignas Končius, Kazys Laucius, Jokūbas Skrinska.

**Prezidentai:**

* Steponas Kolupaila – 1933–1937 m.
* majoras Otonas Milaševičius – nuo 1937 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Virgilijus Juodakis. *Lietuvos fotomėgėjų sąjunga*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 220 psl.
|  Isnagai |
| --- |
| Gyventojų skaičius | ~30 000–40 000 |
| Populiacija šalyse | Filipinų vėliava Filipinai(Apajao) |
| Kalba (-os) | isnagų, ilokanų, tagalų |
| Religijos | prigimtinė religija |
| Giminingos etninės grupės | aėtai, ibanagai, itaviai, gadangai ir kt. |
|  |
|  **Vikiteka:** | Isnagai |

**Isnagai**, kitaip – ***apajai, apajajai*** (*isnag, isneg, apayao, apayo*) – Pietryčių Azijos tauta, gyvenanti Filipinuose, Lusono salos šiaurėje, Apajao provincijoje. Populiacija – apie 30–40 tūkst. žmonių. Isnagų kalba priklauso šiaurės Lusono kalbų šakai (austronezinės kalbos). Dar išskiriama Adaseno isnagų kalba (~4000 vartotojų). Taip pat vartoja ilokanų, tagalų kalbas. Tikintieji daugiausia laikosi prigimtinės religijos, ~9 % – krikščionys.

Isnagų moteris tradiciniais rūbais
Verčiasi daugiausia kapline žemdirbyste (kukurūzai, ryžiai, tabakas ir kt.), žvejyba (plaukioja upėmis plokščiadugnėmis valtimis ir plaustais), laiko šunis. Amatai – pynimas, kalyba. Seniau rūbus ir indus iš aplinkinių tautų gaudavo mainais už medų, vašką, krepšius, demblius. Isnagų gyvenvietę (*barangay, babalay*) sudaro nuo 3–8 iki 30 namų, ją valdo vadas maingelas ir patarėjai pangmaruanai. Būdingas talkų paprotys. Būstas bambukinis arba iš rotango palmių, statomas ant polių. Maitinasi daugiausia augaliniu maistu ir žuvimi.

Būta galvų medžioklės papročio. Santuoka neolokalinė arba bilokalinė. Už nuotaką mokama išpirka. Tarp vadų būdinga poligamija, leidžiamos skyrybos. Paplitusios tatuiruotės, betelio kramtymas. Tikyba turi šamanizmo bruožų; gerbiami protėviai, derliaus dievybės. Išlaikę tautosaką, mitologiją.

Šaltiniai
---------

1. ↑  isd Duomenys apie kodu „isd" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*
2. ↑  tiu Duomenys apie kodu „tiu" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*
3. ↑  *Апайо*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
Makaronų ir sūrio apkepas
Gatvės maisto furgonas „Mac & Cheese" Niujorke
**Makaronai su sūriu** (angl. *mac and cheese*) – angliškos kilmės makaronų patiekalas su sūrio padažu, dažniausiai čederio ar grujero, gaudos, parmezano. Taip pat gali būti pridedama kitų ingredientų – mėsos, daržovių, grybų, duonos trupinių.

Pirmieji šiuolaikinių makaronų ir sūrio patiekalų receptai pasirodė XIX a. pradžioje. Amerikos kompanijos „Kraft Macaroni & Cheese" pagamintų mišinių pakuočių pasirodymas prekyboje 1937 m. išpopuliarino patiekalą.

Gaminimas
---------

Tradicinis makaronų ir sūrio patiekalas yra orkaitėje ar mikrobangų krosnelėje ruošiamas apkepas. Makaronai išverdami sūdytame vandenyje prikaistuvyje ant plytos. Sūris į makaronus dažniausiai patenka padažo forma. Sutarkuotas čederis naudojamas pagaminti baltam bešamelio padažui, su kuriuo iškepami įvairių makaronų apkepai su kumpiu, daržovėmis, grybais. Bešamelis gaminamas keptuvėje į išlydytą sviestą įbėrus kvietinių miltų, praskiedimui įpylus pieno ir maišant ant lėtos ugnies. Gauta skystos tešlos konsistencijos masė pagardinama druska ir prieskoniais, pritarkuojama sūrio. Padažas gerai sumaišomas su makaronais, sudedamas į karščiui atsparų indą. Prieš pašaunant į orkaitę, makaronų masė dar pabarstoma likusiu sūriu, šefo nuožiūra pridedama kitų ingredientų. 

Paplitęs patiekalo gamybos būdas naudojant iš anksto paruoštus makaronų ir sūrio mišinius, parduodamus prekybos centruose.

* „Kraft" mišinio patiekalas su dešrelėmis ir pomidorais„Kraft" mišinio patiekalas su dešrelėmis ir pomidorais
* Makaronų ir sūrio picaMakaronų ir sūrio pica
* Apkepas su čili padažuApkepas su čili padažu
* Patiekalas pabarstytas svogūno laiškaisPatiekalas pabarstytas svogūno laiškais

Šaltiniai
---------

1. ↑  Moskin, Julia (4 January 2006). „Macaroni and Lots of Cheese". *The New York Times*. Nuoroda tikrinta 2009-01-30.
2. ↑  „Perfect Macaroni and Cheese". *Martha Stewart Living* **66** (February 1999). Nuoroda tikrinta 2012-09-22.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Makaronai su sūriu** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Macaroni. *Thomas Jefferson Encyclopedia*
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Islandijos ryšiai ir komunikacijos:**

* **Telefonija:**
	+ fiksuoto ryšio: 196 984 (2001 m.)
	+ mobilaus ryšio: 248 131 (2001 m.)

Islandijos telefono kodas – **354**

* **Radijas:**
	+ Radijo stotys: AM - 3, FM - 70 įskaitant retransliuotojus, trumpųjų bangų: 1 (1998 m.)
	+ Radijo naudotojai: 260,000 (1997 m.)

* **Televizija:**
	+ Televizijos kanalai: 14, bei 156 retransliuotojus (1997 m.)
	+ Televizijos naudotojai: 98 000 (1997 m.)

* **Internetas:**
	+ Interneto tiekėjai: 20 (2001 m.)
	+ Interneto vartotojai: 220 000 (2002 m.)
	+ Internetinis kodas: .is

v • a • r **Europos šalių ryšiai** 

Airija |
Albanija |
Andora |
Armėnija |
Austrija |
Azerbaidžanas |
Baltarusija |
Belgija |
Bosnija ir Hercegovina |
Bulgarija |
Čekija |
Danija |
Estija |
Graikija |
Gruzija |
Islandija |
Ispanija |
Italija |
Jungtinė Karalystė |
Juodkalnija |
Kazachija |
Kosovas |
Kroatija |
Latvija |
Lenkija |
Lichtenšteinas |
Lietuva |
Liuksemburgas |
Šiaurės Makedonija |
Malta |
Moldavija |
Monakas |
Norvegija |
Nyderlandai |
Portugalija |
Prancūzija |
Rumunija |
Rusija |
San Marinas |
Serbija |
Slovakija |
Slovėnija |
Suomija |
Švedija |
Šveicarija |
Turkija |
Ukraina |
Vatikanas |
Vengrija |
Vokietija
**Islandijos socialdemokratų aljansas** (isl.:*Samfylkingin*) – 1999 m. susikūrusi Islandijos didžiausia opzicinė politinė partija.

1999 m. parlamento rinkimams *Islandijos socialdemokratų partija*, *Liaudies aljansas*, *Moterų sąjunga* ir *Nacionalinis judėjimas* sudarė koaliciją, kuri 2003 m. parlamento rinkimuose gavo 20 vietų iš 63. Partijos ideologija paremta Tonio Bleiro Naujosios darbo partijos deklaracijomis. Priešinasi Europos Sąjungos politikai ir NATO buvimui šalyje.

**Islandijos socialdemokratų partija**, SDPI buvo įkurta 1916 m. kaip Islandijos profsąjungų judėjimo dalis. Savarankiška nuo 1942, SI narė nuo 1951.

1995 m. turėjo 2100 narių. 1944–1949, 1956–1971 ir 1987–1991 įėjo į koalicines vyriausybes, o 1947–1949 ir 1958–1959 pati formavo koalicijas. 1983 m. gavo 6, 1987- 10 iš 63 vietų Altinge – seniausiame Europos parlamente, pirmą kartą sudarytame 930 metais.

1991 m. kartu su konservatyvia Nepriklausomybės partija sudarė vyriausybę, tačiau po 1995 m. rinkimų, kuriuose SDPI iškovojo tik 7 vietas, konservatoriai savo partneriais pasirinko centristinę Pažangos partiją. Socialdemokratai pralaimėjo, nes atvirai reikalavo stoti į ES.

**Liaudies aljansas** – komunistinės ideologijos partija, niekada neturėjusi didelės įtakos Islandijos politikoje.

**Moterų sąjunga** (isl. *Samtök um Kvennalista*) susikūrė 1983 m. moterims siekiant didesnės įtakos šalies politiniame gyvenime. Jos lyderė, buvusi Reikjavikas|Reikjaviko merė Ingibjorg Solrun Gisladotir tapo ir naujojo aljanso lydere.

**Nacionalinis judėjimas** žymesnio vaidmens nevaidino.

Pirmininkai:

* 1999 m. M. M Norodalis.
* 2000 m. – Ingibjorg Solrun Gisladotir.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Tik islandų k.
* Manifestas anglų k.
|  Afridžiai |
| --- |
| Afridžių sukilėliai (1878 m.)Afridžių sukilėliai (1878 m.) |
| Gyventojų skaičius | >0,5 mln. |
| Populiacija šalyse | Pakistano vėliava PakistanasAfganistano vėliava Afganistanas |
| Kalba (-os) | puštūnų |
| Religijos | islamas |
| Giminingos etninės grupės | kiti puštūnai |

**Afridžiai** (pušt. اپريدي = *Afrīdiy*) – afganų (puštūnų) gentinė sąjunga, gyvenanti šiaurės vakarų Pakistane (Federaciškai valdomos genčių žemės) bei Afganistane – aplink Safed Koho kalnus, Suleimano kalnų šiaurinius šlaitus, Chaibero perėją, Tiraho slėnį. Populiacija – virš 0,5 mln. žmonių. Priklauso europidų rasei, indų-Viduržemio jūros pogrupiui. Šneka puštūnų kalba. Tikintieji – musulmonai-sunitai.

XVI–XVII a. afridžiai dalyvavo prieš mogolus nukreiptame rošani judėjime – tai paskatino tautinę santalką. Afridžių valdoma Chaibero perėja buvo pirmąja kliūtimi Afganistano užkariautojams. XIX a. II-oje pusėje priešinosi anglų užkariautojams, dalyvavo visuose sukilimuose prieš britų valdžią.

Kultūriškai artimi kitiems puštūnams. Verčiasi daugiausia žemdirbyste ir gyvulininkyste. Skirstosi į kalnų gentis (malikdincheliai, kokicheliai, kamarcheliai, akacheliai ir kt.) bei lygumų gentis (adamcheliai).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Афридии*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
Heklos ugnikalnis
Dėl savo unikalių geologinių savybių **Islandijoje** yra nemažai aktyvių **ugnikalnių**. Saloje yra apie 130 vulkaninių kalnų, iš kurių 18 išsiveržė nuo tada, kai joje apsigyveno žmonės. Per paskutinius 500 metų Islandijos ugnikalniai išmetė trečdalį viso pasaulio išsiveržusios lavos. 1783 m. Lakio išsiveržimo metu užfiksuotas didžiausias lavos kiekis per vieną kartą visoje Žemės istorijoje.

Geologai šio aktyvumo priežastis aiškina salos padėtimi tarp dviejų tektoninių plokščių ir vulkanine sritimi po sala. Islandija yra padalinta Eurazijos ir Šiaurės Amerikos plokštėmis į dvi dalis ir aplink jų susidūrimo sritį ir susiformavę dauguma aktyvių ugnikalnių.

Naujausias suaktyvėjęs Islandijos ugnikalnis yra Ejafjadlajokudlis (Eyjafjallajökull), kuris 2010 m. balandžio 15 d. smarkiai išsiveržė. Jau 2010 m. kovo 20 d. vulkanologai pastebėjo, kad Islandijoje vyksta seisminiai pokyčiai. Galiausiai, balandžio 15 d. iš ugnikalnio pradėjo veržtis pelenų pliūpsniai (magma pasiekė ledą), o dėl to visoje Šiaurės Europoje buvo atidedami lėktuvų skrydžiai. Civilinės aviacijos specialistai tvirtina, kad pelenams pasiekus orlaivių variklius, kyla didelė tikimybė, kad lėktuvų varikliai nustos veikti.

### Svarbūs ugnikalniai

Svarbiausi Islandijos ugnikalniai yra:

Salos pietvakariuose: Hekla, Mirdalsjokudlis su Katla, Eldgjau ir Laki krateriais, Ejafjadlajokudlis, Snaifetlsjokudlis.

Šalies šiaurėje: Vatnajokudlis kartu su Baurdarbunga, Grimsviotnu ir Kverkfjodliu, Krapla, Askja ir Herdurbreidu.

Taip pat yra daug geoterminių šaltinių.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Islandijos geografija

Nuorodos
--------

* Vaizdai iš 2004 Grimsvotn išsiveržimo Archyvuota kopija 2005-11-01 iš Wayback Machine projekto.
* Ugnikalnių turas Archyvuota kopija 2006-06-15 iš Wayback Machine projekto.
| Afjonkarahisarasturk. *Afyonkarahisar* |
| --- |
| *Afjonkarahisaras. Tolumoje ant kalno – tvirtovė.* |
|  |
| 

AfjonkarahisarasAfjonkarahisaras

38°45′0″ š. pl. 30°32′0″ r. ilg.﻿ / ﻿38.75000°š. pl. 30.53333°r. ilg.﻿ / 38.75000; 30.53333﻿ (Afjonkarahisaras)Koordinatės: 38°45′0″ š. pl. 30°32′0″ r. ilg.﻿ / ﻿38.75000°š. pl. 30.53333°r. ilg.﻿ / 38.75000; 30.53333﻿ (Afjonkarahisaras) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Turkijos vėliava Turkija |
| **Provincija** | Afjonkarahisaro provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2008) | 170 455  |
| **Altitudė** | 1 034 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Afjonkarahisaras |

**Afjonkarahisaras** (turk. *Afyonkarahisar*) – miestas vidurio vakarų Turkijoje, 250 km į pietvakarius nuo Ankaros; ilo centras. Yra oro uostas. Plentai į Ankarą, Koniją, Kiutahiją, Izmyrą.

Maisto, cemento, metalo apdirbimo pramonė, kilimų audimas. Apylinkėse išgaunamas marmuras.

Paveldas
--------

Yra muziejus, tvirtovės griuvėsiai, Seldžiukų epochos mečetė ir XIII a. tiltas.

Istorija
--------

Hetitų laikais vietovė buvo žinoma kaip *Hapanuwa*. Seleukidų laikais miestas vadintas **Akroinonu** (sen. gr. Ακροϊνόν), o Bizantijos – **Nikopoliu** (*Νικόπολις*). 1071 m. miestą užkariavo seldžiukai, pavadino Karahisaru („juodoji pilis") ir pastatė tvirtovę. Osmanų laikais miestas išgarsėjo kaip opijaus gamybos centras, todėl prie pavadinimo pridėtas žodis *Afjon*, reiškiantis opijų. Po 1960 m. opijaus gamyba uždrausta, dabar aguonos auginamos farmacinėms reikmėms.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Afjonkarahisaras*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Centrinis regionaspranc. *Région centrale* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Togo vėliava Togas |
| **Administracinis centras** | Sokodė |
| **Prefektūrų skaičius** | 4 |
|  |
| **Gyventojų** () | 550 000 |
| **Plotas** | 13 182 km² |
| **Tankumas** () | 42 žm./km² |

**Centrinis regionas** (pranc. *Région centrale*) – Togo regionas.

Centrinis regionas plyti centrinėje Togo dalyje. Į šiaurę nuo jo yra Karos regionas, į pietus – Plynaukštės regionas. Regiono vakaruose eina valstybinė Togo siena su Gana, rytuose – valstybinė siena su Beninu.

Centrinio regiono plotas – 13 182 km². Gyventojų skaičius regione yra 550 000 (2006 m.) žmonių. Apgyvendinimo tankis – 41,66 žm./km². Pagrindinis regiono miestas – Sokodė, kuris taip pat yra ir regiono administracinis centras.

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Administraciniu požiūriu regionas suskirstytas į 4 prefektūras:

* Blitos,
* Sotubua,
* Čambos
* Čaudžo.

Centrinio regiono prefektūros

|  |  |
| --- | --- |
| **Togo regionai** |  |
| Centrinis | Kara | Pajūrio | Plynaukštės | Savanos |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

György Lukács
**Djordis Lukačas** (vengr. **Lukács György**, 1885 m. balandžio 13 d. Budapešte – 1971 m. birželio 4 d. Budapešte) – vengrų marksistinis filosofas ir literatūros kritikas.

Biografija
----------

Gimė 1885 m. balandžio 13 d. Budapešte. Studijavo Budapešto, Berlyno, Heidelbergo universitetuose. Jo filosofinei pasaulėžiūrai didžiausią įtaką padarė klasikinė vokiečių filosofija. Ankstyvuoju laikotarpiu parašė „Siela ir formos" (1910), „Šiuolaikinės dramos vystymosi istorija" (1912), „Romano teorija" (1920).

Pirmojo pasaulinio karo metu subrendo jo protestas prieš buržuazinę kultūrą ir užuojauta darbo klasei. Spalio revoliucija Rusijoje paskatino jį įstoti į Vengrijos komunistų partiją. Sutriuškinus Vengrijos socialistinę respubliką, pasitraukė į Vieną. Vėliau iki karo pabaigos dirbo Maskvoje, kur tyrinėjo K. Markso ir F. Engelso estetikos palikimą, vystė klasinio realizmo teoriją. Pasisakė prie vulgariąją sociologiją ir modernizmą. Šiuo laikotarpiu parašė filosofinę knygą „Istorija ir klasių sąmonė" (1923), išleido rinkinius „XX a. literatūrinės teorijos ir marksizmas" (1937) ir „Apie realizmo istoriją" (1939), taip pat veikalus „Istorinis romanas", „Gėtė ir jo epocha", „Jaunasis Hėgelis" ir kitus.

1945 m. grįžo į Vengriją, kur užsiėmė naujosios kultūros kūrimu. Aktyviai kovojo už taiką, buvo Pasaulinės taikos tarybos narys. Gavo Košuto premiją. Išleido „Proto sunaikinimas" (1954). Dvitomyje „Estetikos specifika" (1963) susistemino marksistinę estetiką – realizmą mene pateikdamas lenininės atspindžio teorijos požiūriu. Ją smarkiai kritikavo neomarksistinė Frankfurto mokykla (Rože Gorodi ir kiti). Gyvenimo pabaigoje rašė visuomeninės būties ontologijos klausimais.

Mirė 1971 m. birželio 4 d. Budapešte.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 *Šis straipsnis apie medį religijoje. Apie apdovanojimą skaitykite straipsnyje Gyvybės medis (apdovanojimas).*
Gyvybės medis, pavaizduotas Kabaloje
**Gyvybės medis** (hebr. ‏ עץ החיים ‏‎ Etz haChayim) – Pradžios knygoje aprašytas medis, Dievo pasodintas Edeno sodo viduryje (Pr 2:9); medžio vaisiai duoda amžiną gyvybę, t. y. nemirtingumą (Pr 3:22). Suvalgę Pažinimo medžio vaisių, Adomas ir Ieva pažino gėrį ir blogį, tuo sulaužydami Dievo draudimą. Dėl to jie tapo mirtingi ir buvo išvaryti iš Edeno sodo, o kad nesuvalgytų ir gyvybės medžio vaisių, Dievas pastatė "kerubus ir ugnimi švytruojantį kalaviją" (Pr 3:24) saugoti įėjimą į sodą.

Gyvybės medžio simbolis žinomas ir daugelyje senųjų mitologijų.

Judaizmas
---------

**Etz Chaim** labai svarbi koncepcija judaizme, ji apibūdina medinius stovus ant kurių laikosi Toros tekstas. Dažnai terminas *Etz Chaim* pritaikomas pačiai Torai, nes žinomas žydų pasakymas skelbia:
*Tora yra gyvybės medis, tiems kurie jos laikosi* (Pat 3:18).
| Nantou apskritis南投縣 |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+8)------ vasaros: (UTC) |
|  |
| **Valstybė** | Taivano vėliava Taivanas |
| **Administracinis centras** | Nantou |
|  |
| **Gyventojų** (2008) | 532 034 |
| **Plotas** | 4 106,436 km² |
| **Tankumas** (2008) | 130 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | TW-NAN |
|  |
| **Tinklalapis** | www.nantou.gov.tw |

**Nantou apskritis** (kin. 南投縣, pinyin: *Nántóu Xiàn*; pe̍h-ōe-jī: *Lâm-tâu-kōan*) – viena iš Taivano apskričių. Tai 2-a pagal dydį apskritis šalyje. Yra šalies centrinėje dalyje ir vienintelė neturi priėjimo prie jūros. Vakaruose ribojasi su Junlino ir Džanghua apskritimis, pietuose su Dziaji apskritimi ir Gaosiongu, rytuose su Hualiano apskritimi ir šiaurėje su Taidžongu. Administracinis centras – Nantou.

Geografija
----------

Apskrities teritorija kalnuota, didžiojoje dalyje driekiasi Vidurio Taivano kalnagūbris. Kalvos ir lygumos sudaro tik nedidelę teritorijos dalį vakaruose. Pietuose yra Jušano nacionalinis parkas, kuriame stūkso aukščiausia Taivano ir Rytų Azijos viršukalnė Jušanas, kita taip pat žymi viršukalnė yra Hehuanšanas. Apskrityje telkšo Zijuetano ežeras, kuris yra populiarus turistinis objektas.

Ekonomika
---------

Daugiausia verčiamasi žemdirbyste, renkami arbatos lapeliai. Nantou gaminama Dongdingo arbata yra viena iš žymiausių ir aukščiausios kokybės ulongo arbatų Taivane.

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Nantou apskritis yra padalinta į:

1 miestą

* Nantou

4 miesto tipo gyvenvietes

* Caotunas
* Dzidzi
* Puli
* Džušanas

8 kaimo tipo gyvenviečių

* Guosingas
* Lugu
* Mingdzianas
* Ženajus
* Šuili
* Sinji
* Juči
* Džongliao


|  |  |
| --- | --- |
|  **Taivano administracinis suskirstymas** |  |
| **Provincijos**: Fudzianas | Taivanas
**Išskirtieji miestai**: Gaosiongas | Sinbėjus | Taidžongas | Tainanas | Taipėjus | Taojuanas
**Taivano provincijos miestai**: Dziaji | Dzilongas | Sindžu
**Fudziano provincijos apskritys**: Dzinmenas | Liandziangas
**Taivano provincijos apskritys**: Dziaji | Džanghua | Hualianas | Jilanas | Junlinas | Miaoli | Nantou | Penghu | Pingdongas | Sindžu | Taidongas |
Gyvūninės ląstelės sandara
**Gyvūninė ląstelė** – eukariotinių organizmų ląstelė, būdinga gyvūnams. 

Gyvūninės ląstelės turi plazminę membraną, branduolį ir organeles (tai būdinga ir kitų eukariotinių organizmų ląstelėms). Gyvūninė ląstelė neturi ląstelės sienelės, kuri būdinga augalų ir grybų ląstelėms. Teigiama, kad, vykstant evoliucijai, ląstelės sienelės neteko vienaląsčiai organizmai, iš kurių kilo *Animalia* karalystė. Dėl to, kad nėra ląstelės sienelės, galėjo išsivystyti įvairesni ląstelių tipai (pvz. nervų, raumenų ląstelės), taip pat įvairesni audiniai bei organai; organizmai įgijo galimybę judėti. Didžiuma gyvūninių ląstelių yra diploidinės.

Tik gyvūninės ląstelės požymiai
-------------------------------

* Centriolės yra
* Poliribosomos
* Pūslelės
* Vietoj centrinės vakuolės yra pulsuojančios, virškinamosios vakuolės
* Plastidžių nėra
* Ląstelės sienelės nėra
* Glikogenas yra atsarginis angliavandenis
* Citokinezės metu ląstelę persmaugia aktino žiedas.

Bendri ląstelės požymiai
------------------------

* Aktino filamentai
* Branduolėlis
* Branduolys
* Citozolis
* Endoplazminis tinklas (lygusis ir šiurkštusis)
* Goldžio kompleksas
* Lizosomos
* Mikrokūneliai
* Mitochondrijos
* Plazminė membrana
* Ribosomos
* Centriolės

Išnašos
-------

1. ↑  *Animal Cell Structure*, micro.magnet.fsu.edu. Nuoroda tikrinta 2021-02-12.
| **Menglis Girėjuskrym. *I Meñli Geray, ۱منكلى كراى‎‎*** |
| --- |
| Krymo chanas |
|  |
| Menglis Girėjus (centre) su savo vyriausiuoju sūnumi Muhamedu Girėjumi (kairėje) ir turkų sultonu Bajazitu II (dešinėje) |
| Girėjai |
| Gimė | 1445 |
| Mirė | 1515Krymas |
| Palaidotas (-a) | Bachčisarajus |
| Tėvas | Chadži-Girėjus |
| Krymo chanas |
| Valdė | 1468-1515 m. (su pertraukomis) |
| Pirmtakas | - |
|  |
| Žinomas (-a) už | Aukso Ordos nugalėjimą |

**Menglis Girėjus** (krym. *I Meñli Geray, ۱منكلى كراى‎‎*; 1445–1515 m.) – 
Krymo chanato valdovas, 6-asis Girėjų dinastijos pradininko Chadži-Girėjaus sūnus. Menglis buvo pirmasis Krymo chanas, prisidūręs Girėjaus vardą ir tapdamas Mengliu Girėjumi.

Chanato valdymas
----------------

1500 m. Menglio pastatyta *Zıncırlı* medresė
Menglis tapo Krymo chanu 1466 m. vos keliems mėnesiams, po to jo sostą užėmė jo brolis *Nur Devletas*. Atgavo valdžią 1469 m. sausio mėn. tačiau vėl ją prarado 1475 m. kovo mėn. sukilus priešininkams broliams ir aukštuomenei. 1475 m. buvo paimtas į nelaisvę Kafoje (dab. Feodosijoje) ir osmanų pristatytas į Konstantinopolį. Čia jis buvo priverstas pripažinti osmanų siuzerenitetą Krymo chanato atžvilgiu. Nors chanatas vėliau ir išlaikė savo žemių pavaldumą, tačiau osmanai kontroliavo chanų rinkimus. Grąžintas į Krymo sostą 1478 m. toliau kovojo su Didžiąja Orda, kurią valdė Aukso Ordos palikuonys chanai, siekę gauti visą Ordos palikimą. Menglis daug nusipelnė įtvirtindamas Krymo totorių valstybingumą, įkūrė Očakivo tvirtovę. Jo sąjungininku buvo Maskvos didysis kunigaikštis Ivanas III, dėl ko pablogėjo Krymo santykiai su Maskvos priešininke Lietuvos Didžiąja kunigaikštyste. Krymo chanato ir Moldavijos kunigaikštystės koalicija su Maskvos palaikymu bendrai veikė prieš Lietuvą ir Lenkiją, vykdė grobuoniškus išpuolius į jų teritorijas. Krymo totoriai nusigaudavo ir iki Nemuno aukštupio. Svarbiausi Krymo chanato ir LDK mūšiai buvo Klecko mūšis (1506 m.) ir Olšanicos mūšis (1527 m.).

1502 m. Menglis sumušė paskutinį Aukso Ordos chaną ir užėmė sostinę Sarajų, tuo užbaigdamas Ordos gyvavimą. Pasiskelbė kaganu (imperatoriumi), Aukso Ordos valdžios įpėdiniu totorių kaganatuose Kaspijos-Volgos regione. Nelikus bendro priešo, pablogėjo santykiai su Maskva – Menglio ir jo sūnų kariaunos ėmė puldinėti pietines Rusijos žemes.

Valdant Mengliui, Krymo chanate buvo įvesta kalgos pareigybė, antroji pagal svarbą po chano. Pirmuoju kalga tapo jaunėlis sūnus *Jamurči* (1486–1507 m.), vėliau – vyresnysis sūnus, įpėdinis Muhamedas Girėjus (1507–1515 m.).

Palikimas
---------

Menglis pastatė *Salačike* (dab. Bachčisarajaus pakraštyje) rūmų kompleksą *Devlet-Saraj*, neišlikusį iki šių dienų. Šalia buvo pastatyti *Zıncırlı* medresė ir mauzoliejus (*dürbesi*) tėvui, kur po mirties atgulė ir pats Menglis.

Nuorodos
--------

* Chanų rūmai Bachčisarajuje Archyvuota kopija 2012-10-29 iš Wayback Machine projekto.