recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Gianfranco D'Aronco** |
| --- |
| Gimė | 1920 m. spalio 19 d.Udinė, Italijos karalystė |
| Mirė | 2019 m. gruodžio 3 d. (99 metai)Udinė, Italija |
|  |
| Veikla | politikas, kalbininkas, akademikas |

**Džanfrankas D’Aronkas** (it. *Gianfranco D'Aronco*, 1920 m. spalio 19 d. Udinė, Italijos karalystė – 2019 m. gruodžio 3 d. Udinė, Italija) – friulų politikas, kalbininkas ir akademikas.

Biografija
----------

Inteligentas, iš jaunystės atsidavęs Friulio autonomijos idėjai, buvo įstojęs į Friulų filologijos draugiją, čia susipažino su Ticianu Tesitoriu. Su juo jau 1945 m. priklausė Friulio autonomijos asociacijai, o 1947 m. sausio 19 d. ją teisiškai įkūrė. T. Tesitoris (vėliau išrinktas į Steigiamąjį susirikimą) drauge su kitais friulų intelektualais, pavyzdžiui, su P. Pazoliniu ir Č. Ermakora, subūrė Friulų liaudies judėjimą dėl regioninės autonomijos. 1950 m. jis įstojo į Krikščionių demokratų partiją, o santykiai su 1966 m. įsteigta Friulio autonomijos šalininkų partija „Movimento Friuli" buvo permainingi.

Dž. D’Aronkas dalyvavo ilgame ginče dėl autonominio Friulio–Venecijos Džulijos regiono konstitucijos, kuriame figūravo priešingi Friulio ir Triesto autonomijos atvejai. 2005 m. jis kartu su kitais įkūrė „Comitât pe autonomie e il rilanç dal Friûl" ir tapo šio Friulio autonomijos komiteto pirmininku.

Drauge jis pradėjo universiteto dėstytojo karjerą, dėstytojavo Milane, Padujoje ir Trieste, čia jis tapo liaudies tradicijų istorijos ir romanų filologijos profesoriumi.

1983 m. trimis tomais išleido „Niekada negimęs Friulis: dvidešimt metų kovų už autonomiją, 1945–1964". Tapęs pensininku grįžo į aktyvią politiką: priėmė kvietimą eiti Šiaurės Friulio lygos garbės pirmininko pareigas, kurį jam 10–ajame dešimtmetyje pateikė P. Fortaninis, o 2000 m. jis kreipėsi į S. Čekotį, Friulio–Venecijos Džulijos prezidentą. 2005 m. jis vėl buvo naujai suformuoto Friulio autonomijos ir atnaujinimo komiteto (Comitato per l’autonomia e il rilancio del Friuli) pirmininkas.

Sulaukęs 99 metų Džanfrankas D’Aronkas mirė 2019 m.

Išnašos
-------

1. 1 2 3  William Cisilino, D’Aronco, i suoi primi 95: una vita per la causa friulana, in Messaggero Veneto – Giornale del Friuli, 29 settembre 2015
2. ↑   Alberto di Caporiacco, Altri nel Walhalla dell’autonomismo friulano. Non certo D’Aronco, nemmeno in prospettiva. Per noi né padre, né patriarca, in Giornale del Friuli, 2010-10-10.*Nuoroda tikrinta 2021-10-31*
3. ↑   Roberto Iacovissi, "Friuli, regione mai nata" – Etnie, su rivistaetnie.com, Etnie, 20 gennaio 1988.*Nuoroda tikrinta 2021-10-31*

Bibliografija
-------------

* Dž. D’Aronko bibliografija
|  |
| --- |
| Giacomo Agostini |
|  
Giacomo Agostini 2010 m. Olandijos lenktynėse |
| Pilietybė | Italija italas |
| Gimė | 1942 m. birželio 16 d.Italija Italija, Breša |
| Pirmi metai | 1964 |
| Ankstesnės komandos | MV Agusta, Yamaha |
| Startai | 186 |
| Pergalės | 122 |
| Pole poz. | 9 |
| Greič. ratai | 117 |
| Ankstesni čempionatai |
| 1965 - 1977 m.  1965 - 1977 m. | 350 cm³  500 cm³ |
| Čempiono titulai |
| 1968, 1969, 1970, 1971, 1972, 1973, 1974  1966, 1967, 1968, 1969, 1970, 1971, 1972, 1975 | 350 cm³  500 cm³ |

**Giacomo Agostini** (g. 1942 m. birželio 16 d. Brešoje, Italija) – buvęs Italijos motociklininkas. Jis yra daugkartinis pasaulio motociklų čempionatų nugalėtojas. Šiuo metu jam priklauso daugiausiai pergalių pelniusio motociklininko vardas – per savo karjerą jis pelnė 122 pergales. Taip pat 15 kartų jis tapo čempionato nugalėtoju – 8 kartus pirmas buvo 500 cm³ klasėje, 7 – 350 cm³ klasėje.

Karjera
-------

Agostini tėvui nepatiko sūnaus aistra motociklams, tačiau kai 1963 m. Giacomo nugalėjo 125 cm³ su Moto Morini motociklu, tėvas nebetrukdė tęsti karjerą. Po metų italas dar kartą tapo čempionu, tik šį kartą aukštesnėje Italijos 350 cm³ klasėje.

Po tokių rezultatų sportininkas buvo pastebėtas ir aukščiausių lygų komandų. 1965 m. jis pasirašė sutartį su MV Agusta komanda. Debiutiniame sezone italas liko antras, tačiau po to jis tapo nepralenkiamas – iki 1977 m. kuomet baigė savo sportininko karjerą, Agostini pelnė 15 čempiono titulų ir 122 pergales. Savo karjerą jis baigė važiuodamas Yamaha komandos gretose.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Giacomo Agostini** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Giacomo Agostini motociklininkų šlovės galerijoje
| ***Giallo a Venezia*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Giallo a Venezia |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Mario Landi |
| Scenaristas (-ai) | Aldo Serio |
| Metai | 1979 |
| Žanras | giallo |
| Trukmė | 91 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Giallo a Venezia** – 1979 m. Italijoje sukurtas giallo filmas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Leonora Fani – Flavija
* Jeff Blynn – Andželo De Paulas
* Gianni Dei – Fabio
* Michele Renzullo – Andrea
* Vassili Karis – Bruno
* Giancarlo Del Lica – Alberto
* Mariangela Giordano – Mariza

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Venecijos krantinėje policija aptinka du kūnus: nuskendusios moters ir aštriu daiktu nužudyto vyro, kurio kišenėje randama kokaino. Policijos komisaras Andželas De Paulas išsiaiškina, kad tai architekto Fabio ir jo žmonos Flavijos kūnai. Tyrimas nuveda jį pas vieną šeimos draugę, kuri atskleidžia sutuoktinių seksualinio gyvenimo paslaptis. Norėdami patirti vis aštresnių pjūčių, jie leidosi į pavojingus eksperimentus.

Kol vyksta tyrimas, nužudomi dar keli žmonės ir komisaras supranta susidūręs su maniaku. Kuomet nužudoma jo pažįstama Mariza, policija sulaiko žudiką, tačiau komisaras nusprendžia tęsti tyrimą, negalėdamas suprasti kodėl žudikas pirmąją auką nuskandino, kitą paiko ant kranto ir dar iškvietė policiją. Sulaikius dar viena įtariamąjį ir dar kartą apklausus netoliese gyvenančius žmones, paaiškėja, kad Flavija, vyro fantazijoms patenkinti priversta atsiduoti dviem uosto darbininkams, vėliau keršydamas už pažeminimą jį nužudė rankinėje turėtomis žirklėmis, o pati nusiskandino kanale. Ją bandęs išgelbėti vyras iškėlė nebegyvą kūną į krantą ir, pranešęs policijai, pasišalino...
| **Gianfranco Ravasi** |
| --- |
| kardinolas |
|  |
| Gimė | 1942 m. spalio 18 d. (80 metų)Italijoje, Milano regiono miestelyje Merate |
| Tautybė | italas |
|  |
| Veikla | kardinolas, |
|  |
|  **Vikiteka** | Gianfranco Ravasi |

Kardinolo herbas
**Gianfranco Ravasi** (g. 1942 m. spalio 18 d. Italijoje, Milano regiono miestelyje Merate) – Milano vyskupijos dvasininkas, Ambrozijaus (Milano) bibliotekos-pinakotekos prefektas, popiežiškojo Biblijos komiteto narys ir biblinės egzegezės dėstytojas Šiaurės Italijos Teologijos fakultete. Daugelio publikacijų ir esė autorius, bendradarbiauja įvairiuose mokslo populiarinimo leidiniuose. 
2010 m. Lapkričio 20 d. popiežius Benediktas XVI Gianfranco Ravasi paskyrė Romos Katalikų Bažnyčios kardinolu.

Bibliografija
-------------

Žodis ir žodžiai: ką sako Biblija šiandieniam žmogui? / Gianfranco Ravasi; [iš italų kalbos vertė Inga Tuliševskaitė]. Vilnius: Katalikų pasaulio leidiniai, 2005 (Kaišiadorys: A. Jakšto sp.). 222, [2] p. ISBN 9955-619-37-6.

Straipsniai lietuvių spaudoje
-----------------------------

* Kardinolas Gianfranco Ravasi: intelektualas, cituojantis Amy Winehouse
**Giallo** – XX a. Italijos filmų ir literatūros žanras, pasižymintis kriminalo, siaubo, erotikos ir mistikos elementais. Žodis „giallo" italų kalboje reiškia „geltoną". Tai vadinama nuo tų laikų, kai mistinės novelės buvo spausdinamos ant pigaus minkšto popieriaus su geltonais viršeliais.

Literatūra
----------

Pirmą kartą terminas *giallo* buvo panaudotas 1929 m. Italijoje pradėjus leisti „Il Giallo Mondadori" pigų mistikos ir kriminalų novelių žurnalą, paėmus pavadinimą nuo geltonos viršelio spalvos. Netrukus tokias noveles pradėjo spausdinti ir tokia autoriai kaip Agatha Christie, Ellery Queen, Ed McBain, Rex Stout ir Raymond Chandler.

Netrukus pagautos tokio įkvėpimo šias noveles pradėjo leisti ir kitos leidybinės kompanijos, atkartodamos tradicinį geltoną viršelį.

Kinas
-----

Italijos auditorijai bet kuris trileris vadinamas tiesiog kaip *giallo*. Tokių režisierių kaip Alfred Hitchcock ar Basil Dearden kūriniai Italijoje yra tradiciniai *giallo* pavyzdžiai. Tuo tarpu angliškai kalbančiose šalyse šiuo terminu norima įvardinti specifinius Italijoje sukurtus trilerius. Pirmieji tokio tipo filmai buvo pradėti kurti XX a. septintajame dešimtmetyje.

Greitai *giallo* kinas tapo unikalus su savo taisyklėmis ir itališku stiliumi: pridedant daugiau jautrių spalvų ir stilių. Netrukus šis terminas tapo sinonimas sunkiems, teatrališkiems ir stilizuotiems vizualiniams elementams.
*Kitos reikšmės – Švč. Mergelės Marijos bažnyčia.*
Koordinatės: 55°21′43″š. pl. 24°23′49″r. ilg.﻿ / ﻿55.3620°š. pl. 24.3969°r. ilg.﻿ / 55.3620; 24.3969

|  Pagirių Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Kauno |
| **Dekanatas** | Kėdainių |
| **Savivaldybė** | Kėdainių rajonas |
| **Gyvenvietė** | Pagiriai |
| **Adresas** | Ramygalos g. 1 |
| **Statybinė medžiaga** | medis |

**Pagirių Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Pagirių miestelyje, Rudekšnos (Obelies dešiniojo intako) kairiajame krante, prie Šėtos-Vadoklių kelio. Įrengta 1944 m.

Parapijoje stovi Pagirių, Tulpiakiemio koplyčios.

Bažnyčios interjeras

Istorija
--------

Pirmąją medinę bažnyčią Pagiriuose 1626 m. pastatė broliai Gabrielius Bialozaras ir Kristupas Bialozaras. Statybą rėmė ir Vilniaus katedros kanauninkas Jonas Bialozaras. Greičiausiai bažnyčia sudegė per Šiaurės karą. Buvusios bažnyčios vietoje Baltramiejus Pakoševskis 1742 m. pastatė kitą. Nuo 1777 m. veikė parapinė mokykla. Dvarininkai Daunoravičiai šventoriuje 1848 m. pastatė mūrinę koplyčią. Kita neogotikinė mūrinė kapų koplyčia pastatyta 1827 m. Ją 1883 m. atnaujino Montvilos.

Klebonas Juozapas Šimkevičius su parapijiečiais 1876 m. pastatė naują medinę trinavę bažnyčią. Įrengti 5 altoriai. Klebono Albino Alseikos rūpesčiu 1908 m. pastatyta „Saulės" draugijos mokykla. 1908–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius.

1922 m. įsikūrė pavasarininkų kuopa. Pagirių parapija priklausė Vilniaus vyskupijai, 1849–1926 m. – Žemaičių vyskupijai. Per 1944 m. miestelio gaisrą bažnyčia sudegė. Laikina įrengta parapijos dviaukščiame mediniame name.

Architektūra
------------

Išliko mūriniai šventoriaus vartai ir neogotikinė plytų mūro varpinė. Pastaroji naudojama miestelio bendruomenės reikmėms: joje atlikus remontą, įkurdinta kraštotyros ekspozicija. Šiuo metu veikianti varpinė stovi šventoriuje, įrengta pritaikytame pastate. Joje kabo senasis varpas.

Galerija
--------

* Galinis fasadasGalinis fasadas
* Priekis: šventorius su varpine (dešinėje)Priekis: šventorius su varpine (dešinėje)
* Vaizdas į vargonusVaizdas į vargonus
* VargonaiVargonai
* Šoninis altoriusŠoninis altorius
* Varpinės pastatasVarpinės pastatas
* Varpas su išlietais įrašaisVarpas su išlietais įrašais

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pagirių varpinė: atlaikiusi visus karus tapo miestelio simboliu *15min.lt*

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pagirių Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Pagirių parapija (dekanato inf.)
* Pagiriai. Švč. Mergelės Marijos Aplankymo parapijos bažnyčia. Lietuvos bažnyčios / Bronius Kviklys. 1980-1987. - 6 t. 308-310 p.
Pagoda Kinijoje, Guangdžou
**Pagoda** – budistų memorialinis statinys ir relikvijų saugykla.

Daugiaaukščio bokšto formos, kvadrato arba aštuonkampio plano pastatas, kurio tarpsnius (aukštus) vieną nuo kito skiria išsikišę karnizai (dažniausiai ant jų kabinami ornamentus primenantys varpeliai), drožinėti kronšteinai, o viršūnę užbaigia smailė. Statytos iš medžio, akmens, plytų, dekoruotos polichromija, auksu, drožiniais.

Pagodos pradėtos statyti I a. Kinijoje, kaip pastato tipas susiklostė VII–X amžiuje. Paplito Japonijoje, Korėjoje, Nepale, Vietname ir kitose Azijos šalyse. XVIII a. Europos parkuose paplito pagodų pavidalo paviljonai, pvz. Kew parke prie Londono.

Daugelis pagodų buvo pastatytos religiniais tikslais, dėl to dažnai yra šventyklų kompleksų dalis arba netoli jų. Tokie pastatai buvo statomi ne tik religiniais tikslais, bet ir teritorijų apžvalgai, taip pat navigaciniams tikslams. Pirmosios kinų pagodos buvo medinės, tačiau kadangi ten laikyti vertingi budistiniai raštai, todėl netrukus jos pradėtos statyti iš akmens. Pirmame aukšte paprastai yra pagrindinis Budos atvaizdas, o kituose aukštuose statulėlių grupės arba centrinė kolona, į kurią yra įmūrytos relikvijos.

Kilmė
-----

Šiuolaikinės pagodos evoliucionavo iš indiškų stūpų, pusapskritimio formos žemės kalvos, kur buvo laikomos ir garbinamos šventosios relikvijos. Kartu su budizmu stūpos paplito po visą Aziją, o jų struktūra keitėsi pagal vietines architektūrines tradicijas. Kinijoje ant stūpų pradėti statyti skėčio pavidalo antstatai, o iš čia tokio tipo pastatai paplito į Vietnamą, Japoniją ir Korėją.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pagoda** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Šaltiniai
---------

1. 1 2  *Pagoda*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVII (On-Peri). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2010
2. ↑  The Columbia Encyclopedia, Sixth Edition. Columbia University Press
Koordinatės: 54°58′33″š. pl. 25°50′43″r. ilg.﻿ / ﻿54.9757°š. pl. 25.8454°r. ilg.﻿ / 54.9757; 25.8454

|  Pavoverės šv. Kazimiero bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilniaus |
| **Dekanatas** | Švenčionių |
| **Savivaldybė** | Švenčionių rajonas |
| **Gyvenvietė** | Pavoverė |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1775 m. |
| **Stilius** | liaudies architektūra |

 *Kitos reikšmės – Šv. Kazimiero bažnyčia.*
**Pavoverės šv. Kazimiero bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Pavoverės kaime, 5 km į rytus nuo Pabradės, netoli kelio  **102**  Vilnius–Švenčionys–Zarasai . Liaudies architektūros formų, turi klasicizmo elementų. Architektūros paminklas (unik. kodas 36258). Pamaldos laikomos tik lenkų kalba.

Įrašas drobėje apie J. Pilsudskio krikštą

Istorija
--------

Pavoverės dvaro savininkai Sorokos 1775 m. pastatė medinę bažnyčią. 1781 m. minima parapinė mokykla. 1851 m. bažnyčia atnaujinta, pastatyta varpinė. Klebonas Bronislovas Jaura 1967 m. bažnyčią išdažė.

1867 m. gruodžio 3 d. šioje bažnyčioje pakrikštytas Juozas Pilsudskis (1867-1936), gimęs netoliese esančiame Zalavo dvare. Ant vargonų choro turėklo kabo 1,71x1,21 cm dydžio atminimo drobė su užrašu lenkų kalba „*Sorokpolės bažnyčia. Maršalo Jozefo Pilsudskio – Tautos Vado krikšto vieta. Nuo šios žemės sūnų.*"

Architektūra
------------

Bažnyčia liaudies architektūros formų, turi klasicizmo elementų, stačiakampio plano, su bokšteliu. Šventoriuje stovi medinė varpinė. Šventoriaus tvora akmenų mūro.

Galerija
--------

* Bažnyčios interjerasBažnyčios interjeras
* Bažnyčia su varpineBažnyčia su varpine
* VarpinėVarpinė
* Šv. Elena šventoriujeŠv. Elena šventoriuje
* Vartai, 2017 m.Vartai, 2017 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Bažnyčia". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2017-12-12.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pavoverės šv. Kazimiero bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Pavoverės šv. Kazimiero parapija Archyvuota kopija 2017-07-04 iš Wayback Machine projekto.
* Pavoverės šv. Kazimiero bažnyčia (*panoramas.lt*)
Pavol Demitra
**Pavolis Demitras** (svk. *Pavol Demitra*; g. 1974 m. lapkričio 29 d. Dubnicoje prie Vaho, Slovakijoje – m. 2011 m. rugsėjo 7 d. Jaroslavlyje, Rusijoje) – Slovakijos profesionalus ledo ritulininkas, olimpietis.

Biografija
----------

P. Demitras pradėjo žaisti ledo ritulį Dubnicos prie Vaho klube „Spartak ZŤS". Jis žaidė šešiolika sezonų Nacionalinėje ledo ritulio lygoje (NHL), du sezonus Slovakijos ledo ritulio lygoje ir vieną sezoną Kontinentinėje ledo ritulio lygoje (KHL). Jis buvo atakuojantis žaidėjas ir jo marškinėlių numeris buvo 38.

P. Demitras buvo vedęs žmoną Mary. Jis turėjo du vaikus, sūnų Luke ir dukterį Šakų.

2011 m. rugsėjo 7 d. Pavol Demitra žuvo Jak-42 lėktuvo katastrofoje kartu su visa ledo ritulio klubo „Lokomotiv Yaroslavl" komanda. Jo atminimui pavadinta aikštė žiemos stadione Bratislavoje ir pradinė sporto mokykla Trenčine.

Apdovanojimai
-------------

* 2000 – buvo apdovanotas Lady Byng trofėjumi,
* 2000 – buvo apdovanotas Fair Play apdovanojimu,
* 2003 – geriausias ledo ritulio žaidėjas Slovakijoje pasak „Aukso ritulio" apklausos (svk. *Najlepší hokejista Slovenska v ankete Zlatý puk*).

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Profile". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2021 m. sausio 16 d..
|  |
| --- |
| **Medalininkas** |
| CenterAchille Paroche |
| **Medaliai** |
| **Atstovaujant: Prancūzijos vėliava Prancūzija** |
| Olimpinės žaidynės |
| **Auksas** | 1900 Paryžius | Gulomis |
| **Sidabras** | 1900 Paryžius | Pistoletas |
| **Sidabras** | 1900 Paryžius | Kom. pistoletas |
| **Sidabras** | 1920 Antverpenas | Kom. gulomis |
| **Bronza** | 1900 Paryžius | Kom. šautuvas |

**Achille Paroche** (1868 m. kovo 1 d. – 1933 m. gegužės 27 d.) – Prancūzijos sportinio šaudymo atstovas, olimpinis čempionas.

Biografija
----------

Paryžiuje vykusiose antrosiose moderniose 1900 m. vasaros olimpinėse žaidynėse prancūzas dalyvavo sportinio šaudymo varžybose. Vyrų šaudyme graižtviniu šautuvu iš stovinčios pozicijos bei šaudyme klūpomis medalių nepelnė. Pistoleto rungtyje sportininkas pelnė du sidabro medalius individualioje ir komandinėje rungtyse. Komandinėje šautuvo rungtyje prancūzui įteikta bronzą, o vyrų šaudyme graižtviniu šautuvu gulomis tapo pirmuoju olimpiniu čempionu.

1920 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Paroche vėl dalyvavo sportinio šaudymo varžybose. Individualiose rungtyse prancūzui medalių laimėti nepavyko. Komandinėje įskaitoje vyrų šaudyme graižtviniu šautuvu gulomis sportininkui kartu su Prancūzijos nacionaline rinktine atiteko sidabro medaliai.

Nuorodos
--------

* Sports Reference svetainėje Archyvuota kopija 2020-04-17 iš Wayback Machine projekto.
| Birskas*Бирск* |
| --- |
|              |
| *Soboras* |
|  |
| 

BirskasBirskas

55°25′0″ š. pl. 55°32′0″ r. ilg.﻿ / ﻿55.41667°š. pl. 55.53333°r. ilg.﻿ / 55.41667; 55.53333﻿ (Birskas)Koordinatės: 55°25′0″ š. pl. 55°32′0″ r. ilg.﻿ / ﻿55.41667°š. pl. 55.53333°r. ilg.﻿ / 55.41667; 55.53333﻿ (Birskas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+6) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Respublika** | Baškirija Baškirija |
| **Rajonas** | Birsko rajonas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1663 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2013) | 43 765  |
| **Plotas** | 77,3 km² |
| **Tankumas** (2013) | 566 žm./km² |
| **Altitudė** | 160 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Birskas |

**Birskas** (rus. *Бирск*, bašk. *Бөрө*) – miestas Rusijoje, Baškortostane, Belajos upės dešiniajame krante, prie Birės žiočių, 99 km į šiaurės vakarus nuo Ufos. Rajono centras. Yra upinė prieplauka, netoliese praeina Ufos–Neftekamsko kelias. Maisto (duonos), spirito, lengvoji pramonė. Veikia Baškirijos universiteto filialas. Yra 4 XIX a. statytos cerkvės.

Birsko tautinė sudėtis (2010 m.): rusai – 53,6 %, totoriai – 16,8 %, baškirai – 14,6 %, mariai – 13,1 %, kiti – 1,9 %.

Istorija
--------

Birskas – pirmasis rusų miestas-tvirtovė, įkurtas Baškirijoje. 1663 m. vietoje sudeginto Archangelskojės kaimo pastatyta tvirtovė. Iš čia vyko baškirų žemių kolonizacija. 1774 m. Birską nunaikino Salavatas Julajevas, bet vėliau gyvenvietė atstatyta. 1781 m. Birskui suteiktas miesto statusas, jis tapo apskrities centru Ufos gubernijoje. XIX a. pab. buvo svarbus kultūrinis, ūkinis centras.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 63
Koordinatės: 47°48′46″ š. pl. 31°13′02″ r. ilg.﻿ / ﻿47.81278°š. pl. 31.21722°r. ilg.﻿ / 47.81278; 31.21722

| Pietų Ukrainos AE |
| --- |
| 

Jėgainės išsidėstymas Ukrainos žemėlapyje

 |
| Vieta | Ukraina Ukraina, Mykolajivo sritis, Južnoukrajinskas |
| Koordinatės | 47°48′46N 31°13′02E |
| Eksploatuojantikompanija | Energoatom |
| Statybospradžia | 1975 |
| Pradėtaeksploatuoti | 1982 |
| Reaktoriųskaičius | 4 |
| Reaktorių tipas | ВВЭР-1000 |
| Eksploatuojamireaktoriai | 3 |
| Galingumas | 3000 MW |

**Pietų Ukrainos atominė elektrinė** (ukr. *Пiвденно-Українська атомна електростанція*, angl. *South Ukraine Nuclear Power Plant*) – branduolinė jėgainė Južnoukrajisko mieste, Mykolajivo srityje, Ukrainoje, ant Pietinio Bugo kranto.

1970-aisias buvo planuota sukurti naują branduolinės jėgainės ir hidroelektrinės kompleksą, kuri, naudodama Pietinio Bugo vandenis, kompensuotų elektros trukūmą Pietų Ukrainoje. Pagal pirminį projektą buvo suplanuoti 4 energoblokai, tačiau tarybiniais laikais spėjo pastatyti tik tris, o hidroelektrinė taip ir nepradėta.

1975 m. pradėtos elektrinės bei Južnoukrajinsko miesto statybos. 1982 m. įvedamas į eksplotaciją pirmasis blokas, 1985 m. - antrasis, 1989 m. - trečiasis. Ketvirtasis energoblokas buvo pradėtas statyti, tačiau Ukrainos Aukščiausioji taryba "užšaldė" statybas. 

1999-aisias metais už atominės elektrinės lėšas pastatyta pagal pirminį projektą planuot, Oleksandrivsko hidroelektrinė.

Pietų Ukrainos AE kasmet pagamina apie 17-18 mldr. kW/h elektroenergijos, ir tai yra apie 10 % visos Ukrainoje pagaminamos elektros energijos, bei apie ketvirtadalį Ukrainos branduolinėse jėgainėse pagaminamos elekros.

Reaktoriai ir datos
-------------------

| Blokas | Reaktoriaus tipas | Darbinė galia | Maksimali galia | Statybų pradžia | Pirmaspaleidimas | Pradėta komerc.eksplotacija | Uždaryta |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Pietų Ukraina-1 | WWER-1000/302 | 950 MW | 1.000 MW | 1977.03.01 | 1982.12.31 | 1983.10.18 |  |
| Pietų Ukraina-2 | WWER-1000/338 | 950 MW | 1.000 MW | 1979.10.01 | 1985.01.06 | 1985.04.06 |  |
| Pietų Ukraina-3 | WWER-1000/320 | 950 MW | 1.000 MW | 1985.02.01 | 1989.09.20 | 1989.12.29 |  |
| Pietų Ukraina-4 | WWER-1000/320 | 950 MW | 1.000 MW | 1987.01.01 | - | - | 1989.01.01 sustabdytos statybos |
|

Išnašos
-------

1. ↑  Power Reactor Information System der IAEA: „Ukraine: Nuclear Power Reactors" Archyvuota kopija 2011-10-17 iš Wayback Machine projekto. (angliškai)
2. ↑  Kernkraftwerk South Ukraine 4 auf der PRIS der IAEA

Nuorodos
--------

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RUkrainos branduolinės jėgainės |
| --- |
|  |
| Prižiūrinti įmonė: **Energoatom** |
|  |
| Veikiančios | 
Chmelnyckio· Rivnės· Pietų Ukrainos· Zaporožės |  |
|  |
| Uždarytos | 
Černobylio |
|  |
| Nebaigtos statyti | 
Krymo |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Pietų regionas*Région du Sud, South Region* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Kamerūno vėliava Kamerūnas |
| **Administracinis centras** | Ebolova |
| **Departamentų skaičius** | 4 |
|  |
| **Gyventojų** (2005) | 604 864 |
| **Plotas** | 47 110 km² |
| **Tankumas** (2005) | 13 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | CM-SU |

**Pietų regionas** (pranc. *Région du Sud*, angl. *South Region*) – administracinė teritorija pietų Kamerūne. Ribojasi su Pakrantės ir Centriniu regionais šiaurėje, su Rytų regionu rytuose, su Kongo Respublika, Gabonu ir Pusiaujo Gvinėja pietuose. Iš vakarų skalauja Gvinėjos įlanka. Administracinis centras – Ebolova.

Geografija
----------

Pakrantę užima žemumos, toliau rytuose paviršius kyla į Kribio-Dualos baseiną (300–600 m), kol pasiekia Pietų Kamerūno plokščiakalnį (500–1000 m). Ntemo masyve yra aukščiausia regiono vieta, iškylanti į 1400 m aukštį. Upės priklauso Atlanto vandenyno (Niongas, Ntemas) ir Kongo (Dža) baseinams. Beveik visą Pietų regiono plotą dengia drėgnieji atogrąžų miškai. Vandenyno pakrantėje veši mangrovės. Regiono teritorijoje yra į UNESCO įtraukto Dža faunos draustinio dalis.

Gyventojai
----------

Regione dominuoja beti-pahuinų gentys: fangai, bulu, ntumu ir kt. Prie jūros gyvena bakolai, ngumbai, batangai, basai, o rytuose – pigmėjų gentis bakai. Gyventojų dauguma yra krikščionys (daugiausia katalikai ir presbiterionai), kaimiškose vietovėse paplitęs sinkretizmas ir vietiniai tikėjimai.

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Regionas padalintas į 4 departamentus (skliaustuose – administracinis centras):

* Dža ir Lobo departamentas (Sangmelima)
* Mvilos departamentas (Ebolova)
* Okeano departamentas (Kribis)
* Ntemo Slėnio departamentas (Ambamas)

|  |  |
| --- | --- |
|  **Kamerūno regionai** |  |
| Adamava | Centrinis | Pakrantė | Pietūs | Pietvakariai | Rytai | Šiaurė | Šiaurės Vakarai | Tolimoji Šiaurė | Vakarai |
| Pietų Uralo rezervatas |
| --- |
| IUCN Ia kategorija (gamtos rezervatas) |
| Rudeniniai miškai aplink Jamantau kalną Rudeniniai miškai aplink Jamantau kalną |
| **Vieta:** | Rusija (Baškirijos vėliava Baškirija, Čeliabinsko srities vėliava Čeliabinsko sritis) |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** | Beloreckas |
| 

Žemėlapis rodantis Pietų Uralo rezervatas vietą.Pietų Uralo rezervatas

  |
| **Koordinatės:** | 54°20′0″ š. pl. 57°53′0″ r. ilg.﻿ / ﻿54.33333°š. pl. 57.88333°r. ilg.﻿ / 54.33333; 57.88333Koordinatės: 54°20′0″ š. pl. 57°53′0″ r. ilg.﻿ / ﻿54.33333°š. pl. 57.88333°r. ilg.﻿ / 54.33333; 57.88333 |
| **Plotas:** | 2528 km² |
| **Įkurtas:** | 1978 m. |
|  **Vikiteka:** | Pietų Uralo rezervatas |

**Pietų Uralo valstybinis gamtinis rezervatas** (rus. *Южно-Уральский государственный природный заповедник*, bašk. *Көньяҡ-Урал дәүләт тәбиғи ҡурсаулығы*) – saugoma gamtos sritis Rusijoje, vidurio rytų Baškirijoje bei Čeliabinsko srityje, apima aukščiausią Pietinio Uralo kalnų dalį. Įsteigtas 1978 m.

90 % rezervato yra Baškirijos Belorecko rajone, likę 10 % – Čeliabinsko srities Katav Ivanovsko rajone. Rezervatas apima keletą Pietų Uralo kalnagūbrių (Mašako, Kumardako, Zigalgos), tarp jų – aukščiausią Baškirijoje Jamantau masyvą (1640 m). Pietų Uralo rezervate prasideda daug vandeningų upių – Inzeras, Juriuzanė, Katavas, Mažasis Inzeras, Tiulmenė.

89 % rezervato ploto dengia miškai (daugiausia spygliuočių miškai, beržynai, drebulynai), aukštikalnėse būdingos pievos, tundra. Rezervate gyvena ~50 žinduolių rūšių (tarp jų – rudieji lokiai, briedžiai, elniai), 168 paukščių rūšys (iš jų 139 – perinčios).

* Miškai žiemąMiškai žiemą
* Inzero slėnisInzero slėnis
* Briedis rezervato miškeBriedis rezervato miške
* Vaizdas nuo Jerkatašo kalnoVaizdas nuo Jerkatašo kalno

Šaltiniai
---------

1. ↑  Южно-Уральский государственный природный заповедник, Министерство природных ресурсов и экологии Российской Федерации
| **Giacinto Scelsi** |
| --- |
|  |
| Scelsi apie 1935 m. |
| Gimė | 1905 m. sausio 8 d.Specija, Italija |
| Mirė | 1988 m. rugpjūčio 9 d. (83 metai)Roma, Italija |
|  |
|  **Vikiteka** | Giacinto Scelsi |

**Džiačintas Šelzis** (it. *Giacinto Scelsi*, 1905 m. sausio 8 d. – 1988 m. rugpjūčio 9 d.) – italų kompozitorius.

Biografija
----------

Gimė turtingoje aristokratų šeimoje. Nuo vaikystės rodė susidomėjimą muzika, tačiau formalų muzikinį išsilavinimą įgijo palyginti vėlai, būdamas beveik trisdešimties. Gyveno keliose Europos šalyse, buvo Egon Köhler mokinys, vėliau studijavo Vienoje pas serialistą ir Arnoldo Šionbergo mokinį Walter Klein. Po karo grįžęs į Italija daugiausiai laiko praleido šeimos viloje prie Neapolio, gyveno gan uždarą gyvenimą, domėjosi rytų (ypač Indijos) kultūra.

Kūryba
------

Pirmieji Scelsi kūriniai rodė kompozitoriaus susidomėjimą to laiko avangardine muzika. Vėliau didelę įtaką darė susidomėjimas rytų filosofija, kūriniai įgavo minimalistinio ir meditacinio atspalvio. Pavyzdžiui, *Quattro pezzi* (1959 m.) susideda iš keturių dalių, kur kiekviena susitelkia prie vienos natos ir skamba tarsi mantra. Pirmais pokariniais dešimtmečiais daug kūrinių buvo skirta įvairiems solo instrumentams (pianinui, violančelei, pučiamiesiems), dalis – styginių ansambliams. 1960–1963 m. sukūrė tris intensyviai skambančius kūrinius orkestrui: *Hurqualia* (1960), *Aion* (1961) ir *Hymnos* (1963). Vėliau grįžo daugiausiai prie kamerinės muzikos. Paskutinį originalų kūrinį parašė 1976 m.

Vienas iš neįprastų Scelsi kūrybos bruožų buvo tai, kad jis įrašinėdavo savo paties improvizacijas pianinu ir vėliau, klausydamas įrašo, užrašydavo kūrinius natomis. Pastarąjį darbą neretai atlikdavo ne pats, o pasamdyti žmonės.

Scelsi vengė viešinti savo kūrybą, todėl daugelis kūrinių buvo pirmą kartą viešai atlikti tik jo gyvenimo pabaigoje arba po mirties.

Kūriniai
--------

Žymesni Giacinto Scalsi kūriniai:

* Kvartetas styginiams Nr. 1 (1944)
* Quattro Pezzi (1959)
* Hurqualia (1960)
* Aion (1961)
* Kvartetas styginiams Nr. 2 (1961)
* Hymnos (1963)
* Kvartetas styginiams Nr. 3 (1963)
* Chukrum (1963)
* Kvartetas styginiams Nr. 4 (1964)
* Uaxuctum (1966)
* Konx-Om-Pax (1969)
* Pfhat (1974)
* Maknongan (1976)

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Gino Moliterno. *Encyclopedia of Contemporary Italian Culture*, Taylor & Francis, 2000, 750 psl.
2. 1 2  Giacinto Scelsi, Classical.net
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Giacomo Quarenghi** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1744 m. rugsėjo 20 d.Bergame |
| Mirė | 1817 m. kovo 1 d. (72 metai)Sankt Peterburge |
| Tautybė | italas |
|  |
| Veikla | architektas. |
|  |
|  **Vikiteka** | Giacomo Quarenghi |

**Giacomo Quarenghi** (Džakomas Kvarengis, pilnas vardas – **Giacomo Antonio Domenico Quarenghi**, rus. *Джакомо Антонио Доменико Кваренги*; 1744 m. rugsėjo 20 d. Bergame, Venecijos respublika – 1817 m. kovo 1 d. Sankt Peterburge, Rusijos imperija) – italų tautybės Rusijos architektas.

Biografija
----------

Jaunystėje daug klajojo po Italiją, tyrinėdamas ir piešdamas antikos paminklus, bei Andrea Palladio statinius. Dirbo dailininku, turistų gidu Romoje. Didelę įtaką jam padarė Palladio architektūros traktatas „Keturios knygos apie architektūrą". Į Sankt Peterburgą Giacomo Quarenghi atvyko 1780 m. kaip Jekaterinos II architektas. Atvykęs į Rusiją daug tyrinėjo senus statinius, siekdamas perimti pagrindinius rusų architektūros sprendinius. Suprojektavo ir perstatė daug pastatų Sankt Peterburge. Buvo mėgstamas Jekaterinos II architektas. Jai mirus ir sostą paveldėjus sūnui Pavelui I, pateko į imperatoriaus nemalonę. Stengėsi prisigerinti. Sekdamas imperatoriumi įstojo į Maltos ordiną.

Giacomo Quarenghi pastatai yra vėlyvojo klasicizmo stiliaus, monumentalūs. Dėl didelės įtakos Rusijos architektūrai jis įvardijamas vienu žymiausių rusiško klasicizmo meistrų – *zodčij*.

Žymesni pastatai
----------------

Krantinės rūmai netoli Ermitažo teatro, 1824 m. Karl Beggrov
* 1792-96 imperatoriaus Aleksandro rūmai Carskoje Selo;
* 1805–1809 Smolnio kilmingų megaičių institutas Sankt Peterburge.

Literatūra
----------

* Istorija russkogo iskusstva. Moskva: „Iskusstvo", 1957 m. T. I. p.268-271
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Ghi
**Ghi** (hind. घी, IAST: *ghī*) – indiškas lydytas sviestas. Jis plačiai naudojamas Indijos virtuvėje, taip pat yra daręs įtaką ir kitoms lydyto sviesto rūšims pasaulyje. Žodis kilęs iš skr. घृत, ghṛta 'iššlakstytas'.

Pavadinimai
-----------

Ghi naudojamas visame Indijos subkontinente ir turi daug įvairių vietinių pavadinimų.
Hindi, urdu ir bengalų kalbomis tariamas **ghī** (hind. घी, urd. گھی, beng. ঘী), nepalų kalba – **ghju** (nep. घ्यू  = *ghyū*), pandžabų kalba – **ghjo** (pali ਘਿਉ = *ghyo*). Marati kalba vadinamas **tup** (marath. तूप  = *tūp*), kanadų kalba – **tupa** (kan. ತುಪ್ಪ  = *tuppa*), telugų, tamilų, malajalių kalbomis – **nei** (telug. నెయ్యి  = *neyyi*, tamil. நெய்  = *ney*, mal. നെയ്യ്  = *ney*).

Gaminimas ir naudojimas
-----------------------

Gaminant ghi naudojamas įvairių gyvulių sviestas, kuris ilgą laiką kaitinamas iki kunkuliavimo. Kaitinimo metu išgaruoja sviesto vanduo, o pieno baltymai sutirštėja ir nusėda žemyn. Toks sviestas nukoštas tinka vartoti labai ilgai netgi nelaikant jo šaltai. Jis turi specifinį skonį ir kvapą.

Ghi indų mitologijoje laikomas vienu iš penkių svarbiausių esencijų pančamrita (*Pañcāmṛta*), kurias sudarė pienas, cukrus, dahi, medus ir ghi. Todėl šis produktas plačiai naudojamas hinduizmo ritualuose. Pvz. jis naudojamas deginti šventose lempose, juo plaunami kai kurie religiniai objektai.

Kulinarijoje (indiškose virtuvėse) ghi yra vienas plačiausiai naudojamų riebalų greta augalinių aliejų. Juo dažnai apipilami ryžiai, iš jo gaminami indų konditerijos saldėsiai. Taip pat ghi naudojamas virimui riebaluose, kadangi jo degimo temperatūra ypač aukšta.

Variantai
---------

Pietų Azijoje nuo seniausių laikų naudojamas ghi vėlesniais laikais pateko į kitas pasaulio virtuves. Jis plačiai naudojamas islamo virtuvėje, ir arabų kalba jis žinomas kaip arab. سمنة = *samna*, persiškai – kaip pers. روغن خوب = *roghan-e khoob*.
Kiti variantai:

* Niter kibehas – prieskoniais pagardintas lydytas sviestas, naudojamas Etiopijos virtuvėje (amher. ንጥር ቅቤ = *niṭer ḳibē*) ir Somalio virtuvėje (som. *subaag*)
* Smenas – Maroko virtuvės lydytas sviestas, kuris dar papildomai fermentuojamas.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ghi** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Alhasanas ben Kanunasarab.: الحسن بن كنون** |
| --- |
| Maroko sultonas |
| Idrisidai |
| Mirė | 985 m.Kordoboje, Ispanija |
| Tėvas | Alkasimas Kanumas |
| Maroko sultonas |
| Valdė | 954 - 974 m. |

**Alhasanas ben Kanunas** (arba **Hasanas II** arab.: الحسن بن كنون m. 985 m. Kordoboje, Ispanija) – tryliktasis ir paskutinis Idrisidų dinastijos Maroko sultonas, valdęs nuo 954 m. iki 974 m.

Alhasanas ben Kanunas buvo Alkasimo Kanumo sūnus, Abul Ališahmado brolis. Valdymo metais pasivadino *Hasanu II*.

Istorija
--------

959 m. Fatimidų karvedys Ziri (Ziri ibn Manad) puolė Fesą ir nukariavo visą tolimąjį Magrebą, išskyrus Seutą ir Tanžerą. Paskutinis Idrisidų dinastijos sultonas Hasanas II buvo priverstas vėl pereiti į Fatimidų pusę. Tuo pasipiktino Omejadai, kurie 972 m. pradėjo prieš jį karą. Pirmas ispanų puolimas buvo atremtas, bet 974 m. antro puolimo metu, Hasanas II pateko į nelaisvę ir buvo išvežtas į Kordobą. Po kelerių metų jis atgavo laisvę ir kurį laiką gyveno Kaire. 984 m. palaikomas Tuniso Ziridų dinastijos Alhasanas ben Kanunas pabandė Maroke sukelti sukilimą prieš Omejadus, bet vėl pateko į nelaisvę. 985 m. Kordoboje Hasanui II buvo įvykdyta mirties bausmė nukertant galvą.

Seutą ir Tanžerą dar kurį laiką valdė nuo Omejadų priklausoma Idrisidų dinastijos šaka, prasidėjusi nuo Idris II sūnaus Umaro. 1010 m. jie įsikūrė Malagoje ir 1016 m. tapo gerai žinomos Ispanijos istorijoje Hamudidų dinastijos pradininkais.

Nuorodos
--------

* *Maroko karaliai* Archyvuota kopija 2008-01-25 iš Wayback Machine projekto.;
* *Musulmonų vadovai*.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prieš tai:**Abul Ališahmadas** | **Idrisidų dinastija**954-974 | Po to:**Magravų dinastija** |
**Daiktinis įrodymas** – daiktas, kuris savo ypatingomis savybėmis arba pačiu savo buvimu gali būti priemonė turinčioms bylai reikšmės aplinkybėms nustatyti (LR CPK 204 str.). Asmuo, prašantis teismą išreikalauti kokį nors daiktą kaip įrodymą, turi tą daiktą aprašyti, nurodyti pagrindą, kuriuo remiantis manoma, kad tą daiktą turi tas asmuo, priežastis, dėl kurių pats negali jo pateikti, ir aplinkybes, kurios gali būti nustatytos padedant šiam daiktiniam įrodymui (LR CPK 205 str.).

Išreikalavimo ir pateikimo tvarka
---------------------------------

Daiktiniai įrodymai, kurių teismas reikalauja iš fizinių asmenų ar juridinių asmenų, pateikiami per teismo nustatytą terminą tiesiogiai teismui (LR CPK 206 str. 1 d.). Teismas gali duoti prašančiam išreikalauti daiktinį įrodymą asmeniui liudijimą, patvirtinantį teisę gauti tą įrodymą, kad įrodymas būtų pateiktas teismui. Fiziniai asmenys ar juridiniai asmenys, neturėdami galimybės pateikti reikalaujamą daiktą arba negalėdami jo pateikti per teismo nustatytą terminą, privalo pranešti apie tai teismui nurodydami priežastis.

Nepateikimo pasekmės
--------------------

Jeigu dėl priežasčių, kurias teismas pripažįsta nesvarbiomis, per nustatytą terminą neįvykdytas teismo reikalavimas pateikti daiktinį įrodymą ir nepranešta teismui apie tai, kad jo negalima pateikti, kaltiems asmenims gali būti skiriama iki 1 000 litų bauda. Baudos paskyrimas neatleidžia nuo pareigos pateikti teismo reikalaujamą daiktą (LR CPK 207 str.).

Laikymo tvarka
--------------

Daiktiniai įrodymai laikomi byloje arba pagal specialų aprašą perduodami į teismo daiktinių įrodymų saugojimo kamerą (LR CPK 208 str. 1 d.).

Atskirais atvejais daiktiniai įrodymai, teismui juos apžiūrėjus ir ištyrus, gali būti iki bylos baigimo grąžinami tiems asmenims, iš kurių jie buvo gauti, jeigu šie asmenys to prašo ir jeigu galima tokį prašymą patenkinti be žalos bylos išnagrinėjimui.

Daiktiniai įrodymai, kurių negalima atgabenti į teismą, saugomi jų buvimo vietoje. Tokiu atveju turi būti atliekama apžiūra LR CPK Kodekso 210 straipsnio nustatyta tvarka.

Teismas imasi priemonių, kad daiktiniai įrodymai būtų išsaugoti nepasikeitę. Su daiktinių įrodymų saugojimu susijusios išlaidos tenka šių įrodymų saugojimu suinteresuotam asmeniui.

Tyrimas
-------

Daiktinius įrodymus apžiūri teismas. Jie taip pat parodomi dalyvaujantiems byloje asmenims, o reikiamais atvejais – ekspertams ir liudytojams. Asmenys, kuriems parodyti daiktiniai įrodymai, gali atkreipti teismo dėmesį į kurias nors aplinkybes, susijusias su apžiūra. Jų pareiškimai įrašomi į teismo posėdžio protokolą (LR CPK 209 straipsnis).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Civilinio proceso kodekso patvirtinimo, įsigaliojimo ir įgyvendinimo įstatymas. Civilinio proceso KODEKSAS (Data: 2010-09-23. Aktuali 2010-10-26)
**Vokietijos notarų rūmai** (vok. *Bundesnotarkammer* – Federacijos notarų rūmai) – viešosios teisės korporacija Vokietijoje, vienijanti 21 notarų rūmus. Federalinių žemių notarų rūmai vienija apie 9 000 notarų (2008 m.).

Veikla
------

Federaliniai Vokietijos notarų rūmai atstovauja Vokietijos notarams nacionaliniu ir tarptautiniu lygmenimis. Taip pat dalyvauja teisėkūroje, teikia nuomones ir ekspertines išvadas dėl teisės aktų projektų, įstatymų iniciatyvų, federalinių ministerijų sudaromose ekspertų bei darbo grupėse. Taip pat šviečia ir kelia notarų kvalifikaciją.

Federaliniai Vokietijos notarų rūmai nevykdo notarų (veiklos) priežiūros. Atskiri notarai priklauso ne federaliniams, o žemės notarų rūmams, esantiems prie aukštesniųjų žemės teismų.

*Bundesnotarkammer* veda vad. Centrinį rūpybos registrą vok. *Zentrales Vorsorgeregister der Bundesnotarkammer* (*BNotK*), kuriame registruojami rūpybos įgaliojimai (*Vorsorgevollmacht*) bei rūpybos sandoriai (*Betreuungsverfügung*).

Leidžia kasmėnesinis teisės mokslo dalykinis žurnalas apie notariatą „Vokietijos notarų žurnalas" (vok. *Deutsche Notar-Zeitschrift, DNotZ*) -

Nuorodos
--------

* Oficiali Vokietijos notarų rūmų tinklavietė (vokiečių, anglų, prancūzų ir ispanų k.)
Bokseriai

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Bokseris** – yra vidutinio dydžio trupaplaukių šunų veislė, išvesta XIX amžiaus pabaigoje Vokietijoje. Bokserių pirmtakas, dabar išnykęs bulenbeiceris, buvo naudojamas stambių gyvūnų (meškų, šernų, elnių) medžioklei, tačiau pats bokseris klasifikuojamas kaip darbinis ar namų šuo. Iš savo medžioklinių pirmtakų bokseriai yra išlaikę savo tvirtą figūrą, plačius nasrus ir tvirtą sukandimą. Prastai socializuotas bokseris gali bandyti rodyti viršumą prieš kitus didelius šunis ir įsivelti į grubius žaidimus. Normaliomis salygomis jie yra labai draugiški, džiaugsmingi ir ištikimi šunys, puikiai sugebantys bendrauti su vaikais ir kitais gyvūnais. Ši veislė taip pat yra viena iš aktyviausių šunų, taigi jiems reikia paskirti ganėtinai daug laiko, kad jie galėtų išlieti savo energiją lauke, kitaip jie pradės krėsti išdaigas namuose.

Istorija
--------

Bokserių veislės kūrimo pradžią davė iš Prancūzijos parvežta bulenbeicerių kalė Flora, dar trys bulenbeiceriai (vok. *Bulių smaugikas*) ir anglų buldogas. Veisėjai entuziastai siekė suderinti drąsą, stabilumą, sportišką šuns būdą ir jėgą su estetišku eksterjeru. Pirmieji bokseriai labai skyrėsi nuo dabartinių ir buvo gana nepatrauklūs. Vėliau kruopštaus selekcinio darbo dėka išveisti elegantiški, energingi, pasižymintys geromis darbinėmis savybėmis, žaismingi ir linksmi bokseriai. Žmonės juos mėgsta auginti dėl ramaus charakterio, įgimtos meilės vaikams, puikių gynėjo bei sargybinio savybių. Prieraišūs, atsidavę, neagresyvūs, ištikimi, net sulaukę senatvės išlieka žaismingi.

Išvaizda
--------

Aukštis – patinai iki 63 cm, patelės iki 59 cm. Svoris – patinų apie 30 kg, patelių - 28 kg. Tvirtas, atletiškas sudėjimas, kailis trumpas, glotnus. Judesiai žvalūs, energingi. Galva proporcinga korpusui. Apatinis žandikaulis didesnis, atsikišęs, jį dengia storos viršutinės lūpos. Kaklas raumeningas ir pakankamai ilgas. Krūtinė siekia alkūnes, jos gylis turi sudaryti pusę šuns aukščio ties ketera. Nugara tiesi, tvirta, plati, raumeninga. Kojos tvirtos.

Spalva – rusva – įvairiausių atspalvių (nuo smėlinės iki tamsiai rudos). Tigrinė spalva – rusvame fone juodi dryželiai, lygiagretūs šonkauliams, dengiantys visą kūną. Leistinos baltos žymės ant snukio, krūtinės, letenų, bet neturi viršyti 1/3 pagrindinės spalvos. Visiškai balti, juodi ar kitos spalvos bokseriai neveisiami.

Veislės standartas, patvirtintas 1920 metais, galioja iki šių dienų.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vokiečių bokseris** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Daikto sulaikymas** – prievolių įvykdymo užtikrinimo būdas; daikto valdytojo, turinčio reikalavimo teisę į daikto savininką, teisė sulaikyti jo daiktą tol, kol bus patenkintas reikalavimas (CK 4.229 str.).

Teisės normos, reguliuojančios asmeniui priklausančio daikto sulaikymą, Lietuvos Respublikos Civiliniame kodekse priskiriamos daiktinei teisei, tačiau daikto sulaikymo teisė taip pat yra paminėta VI knygos I dalies IV skyriuje CK 6.69 str. kaip viena iš galimų kreditoriaus interesų gynimo priemonių. Taigi, nors daikto sulaikymo institutas nėra tiesiogiai priskirtas prie prievolių įvykdymo užtikrinimo būdų, teisės normos, reglamentuojančios šią sritį, pagal savo esmę, prigimtį ir formulavimą yra artimos prievolių įvykdymo užtikrinimo priemonėms.

Daikto sulaikymo teisės paskirtis yra suteikti papildomas garantijas kreditoriui. Šis teisės institutas skatina skolininką tinkamai ir laiku įvykdyti pagrindinę savo prievolę, nes jam gresia nepalankios turtinės pasekmės. Daikto sulaikymo atveju neigiamos pasekmės jo savininkui pasireiškia tuo, kad negrąžinamas jam priklausantis turtas, kuris gali būti reikalingas jo veiklai, taip pat dėl tokio sulaikymo skolininkas gali patirti nuostolių.
| ***Cepelinas*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Zeppelin |
| Kilmės šalis | Jungtinė Karalystė Jungtinė Karalystė |
| Režisierius | Etienne Perier |
| Scenaristas (-ai) | Artur Rowe  Donald Churchill |
| Vaidina | Michael YorkElke SommerPeter Carsten |
| Metai | 1971 |
| Žanras | karinė drama |
| Trukmė | 100 min. |
| Kalba | anglų |
| **IMDb įrašas** |

**Cepelinas** (angl.  *Zeppelin*) – 1971 m. Didžiojoje Britanijoje sukurtas filmas apie Pirmąjį pasaulinį karą.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Michael York – Džefris Richteris-Daglasas (Gotfridas fon Richteris)
* Eke Sommer – Erika Alsšul
* Peter Carsten – majoras Tauntleris
* Marius Goring – profesorius Kristijanas Aslšulis
* Andrew Kier – fon Gorijanas
* Rupert Davies – kapitonas Vitnis
* Alexandra Stewart – Stefani

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Pirmasis pasaulinis karas, 1915-ieji metai. Anglijos miestus naktimis bombarduoja iš Vokietijos atskrendantys dirižabliai, kurių dideliame aukštyje negali pasiekti britų lėktuvai ir artilerija.

Škotas leitenantas Džefris Richteris-Daglasas tarnauja britų armijos štabe ir nėra siunčiamas į frontą, nes turi giminių Vokietijoje, be to, yra pažįstamas su dirižablius kuriančiu profesoriumi Alsšuliu. Susipažinęs su žavia moterimi Stefani jis netrukus sužino, kad ši yra dviguba agentė, kurios užduotis – padėti perbėgti Džefriui pas vokiečius. Šis, suderinęs veiksmus su savo vadovybe, sutinka tapti dvigubu agentu, tikėdamasis gauti žinių apie kuriamą naują dirižablį LZ36.

Vokiečiai itin susidomi Džefrio žiniomis apie pilį Škotijos šiaurėje, tačiau išlieka įtartini jo atžvilgiu, kaip ir profesoriaus Alsšulio žmona Erika, atvirai vadinanti Džefrį šnipu. Vis dėlto jis pakviečiamas į bandomąjį LZ36 skrydį, kuris netrukus virsta karine užduotimi, nors juo skrenda ne tik kariai, bet ir Alsšulis su žmona. Dirižablis nukreipiamas į Norvegiją, kur pasipildo kuro, po to jūroje iš laivo paima garstyčių dujų krovinį ir būrį kareivių. Vėl pakilus, pranešama užduotis: dirižablis naktį turi nusileisti Škotijoje ir iš saugomos pilies pagrobti Didžiąją Laisvių Chartiją, tuo parodydami britams, kad ir savo saloje jie negali būti saugūs, o Džefriui numatyta užduotis – lydėti karių būrį.
**Jūratė Kleopatra Daktaraitė** (g. 1936 m. sausio 1 d. (86 metai) Kaune) – Lietuvos krepšininkė, trenerė.

Biografija
----------

1954 m. baigė Klaipėdos vidurinę mokyklą. 1958 m. baigė Lietuvos kūno kultūros institutą. 1958-1964 m. Kauno politechnikos instituto, 1964-1981 m. – Vilniaus universiteto dėstytoja. 1981-1991 m. Respublikinės olimpinio rezervo specializuotos Vaikų ir jaunių sporto mokyklos krepšinio vyr. trenerė.

Lietuvos ir TSRS moterų krepšinio rinktinių, Kauno „Politechnikos" klubo centro puolėja. Krepšinio veteranių klubo „Kamanės" garbės prezidentė.

Pirmieji treneriai Jonas Urvakis ir Birutė Monstavičiūtė, Vladas Knašius.

Pasiekimai
----------

* 1959 m. Pasaulio moterų krepšinio čempionė
* 1960 m. 1962 m. Europos moterų krepšinio čempionė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rasa Kazlaitė. Jūratė Daktaraitė: „Jeigu tektų viską pradėti nuo pradžių, pradėčiau vėl nuo krepšinio" Lietuvos rytas. 2008-07-08 Archyvuota kopija 2008-09-30 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  *Jūratė Daktaraitė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 423 psl.
| **Triticum x secale** |
| --- |
| Kvietrugis (Triticum x secale)Kvietrugis (*Triticum x secale*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Lelijainiai  *( Liliopsida)* |
| Poklasis: | Lelijažiedžiai  *( Liliidae)* |
| Šeima: | Migliniai  *( Poaceae)* |
| Gentis: | Kvietys  *( Triticum)* |
| Rūšis: | Kvietrugis  *( Triticum x secale)* |

 |

**Kvietrugis** (*Triticum x secale*) – miglinių (*Poaceae*) šeimos hibridinis augalas. XIX a. gauti selekciniu būdu sujungus kviečių ir rugių chromosomas. Kvietrugiai gerai prisitaiko prie dirvožemio ir agroklimato sąlygų, turi vertingų biocheminių ir ūkinių savybių, išlaiko geriausius tėvinių formų požymius: derlingi, geriau žiemoja, neišgula, atsparūs ligoms, sausroms, auga rūgščiose dirvose.

Daugiausia kvietrugių pasaulyje išaugina: Lenkija (3,7 mln. t, 2005 m.), Vokietija (2,7), Prancūzija (1,8), Kinija (1,3), Belgija (1,1).

Produkcija
----------

| Tūkstančiai tonų (2018 m.) |
| --- |
|  Lenkija | 4085 |
|  Vokietija | 1935 |
|  Prancūzija | 1382 |
|  Baltarusija | 1014 |
|  Kinija | 773 |
|  Ispanija | 649 |
|  Rusija | 400 |
|  Rumunija | 337 |
|  Vengrija | 330 |
|  Austrija | 278 |
|  Čekija | 172 |
|  Turkija | 170 |
|  Lietuva | 153 |
|  Čilė | 142 |
|  Serbija | 113 |

Šaltiniai
---------

1. ↑