recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| **Karnatakos istorija** |
| Karnatakos priešistorė |
| *Satavahanai* |
| Kadambai, Gangai, Alupai |
| Čalukjų dinastija |
| Raštrakutų dinastija |
| Vakarų Čalukjų dinastija |
| Pietų Kalačuriai |
| Hoišalos imperija |
| Dekano sultonatai, Vidžajanagaros imperija |
| Maisoras |
| Karnataka |

|  |
| --- |
| **Keralos istorija** |
| Čera, Alupai |
| Viduramžių Čera, Silharai |
| *Čola*, *Pandija* |
| Svarupamai: |
| Venadas, Kočinas, Kožikodė, Kolathunadas |
| *Portugalų Indija, Olandų Indija, Britų Indija* |
| *Maisoras*, Travankoras |
| Kerala |

**Alupų dinastija** (Kanadų kalba: ಆಲೂಪರು) – dinastija Pietų Azijoje (dabartinėje Indijos Karnatakos valstijoje), valdžiusi apie 450–1400 m. Karnatakos susiskaldymo laikais ji valdė valstybę Karnatakos pajūrio ruože (vadinamąjį Alvachedos/Tulunadu regioną), o nuo VI a. valdė kaip vasalai.

Tuo pačiu metu Karnatakoje valdė Kadambų dinastija (šiaurėje) ir Gangų dinastija (pietuose).

Alupai ne kartą keitė sostines. Svarbiausios jų buvo Mangalapuras, Udajapura, Barkuras.

Istorija
--------

Seniausia Alupų valdytų teritorijų istorija yra mažai žinoma. Manoma, kad Alvachedos gyventojai (tulu tauta) migravo iš pietų, t. y. iš Tamilnado, ir kartais Alupai laikomi ketvirtąja senąja tamilų valstybe (greta Čolos, Čeros ir Pandijos.

Valstybė pirmą kartą paminėta V a. viduryje Karnatakos įrašuose. Jos valdovai pastoviai valdė pajūrio teritorijas

Kultūros pasiekimai
-------------------

Nors daugumą valstybėje sudarė žvejų tauta tulu, valstybė buvo patyrusi stiprią kultūrinę įtaką iš kaimynų kanadų, sukūrusių Gangų ir Kadambų valstybes rytų pašonėje. Dėl to Alupai naudojo kanadų raštą, o įrašai buvo daromi kanadų kalba.

Valstybėje buvo išvystytas gana savitas architektūros stilius, kuris yra mažai tyrinėtas.

Alupų likimas
-------------

VI a. šiaurėje Kadambų dinastiją pakeitus Čalukjų dinastijai, ėmė kurtis galinga Karnatakos imperija, kuri absorbavo visą Vidurio Indiją. Alupų valdoma valstybė irgi pateko į Čalukjų imperiją, tačiau valdovų seka išlaikyta, ir alupai traktuoti kaip imperijos vasalai. Valdovų dinastija galutinai panaikinta teritorijoje įsigalėjus Vidžajanagaros imperijai.
| **Jonas Feliksas Tarnovskis (1842)** |
| --- |
|  |
| Tarnovskiai |
| Tarnovskių herbas |
| Tarnovskių herbas |
|  |
| Gimė | 1777 m. gegužės 6 d. |
| Mirė | 1842 m. gegužės 3 d. (64 metai) |
| Tėvas | Jonas Jackus Tarnovskis |
| Motina | Rozalija Časka |
| Sutuoktinis (-ė) | Valerija Stroinovska |

**Jonas Feliksas Tarnovskis** (lenk. *Jan Feliks Amor Tarnowski*; 1777 m. gegužės 6 d. Dzikovo pilis, Tarnobžegas – 1842 m. gegužės 3 d. ten pat) – grafas, Lenkijos politinis ir visuomeninis veikėjas, kolekcionierius, istorikas.

Biografija
----------

Jono Felikso Tarnovskio žmona Valerija Stroinovska
Aristokratų, grafų Tarnovskių giminės atstovas, herbo „Leliva" savininkas.

Buvo auklėjamas prižiūrint savo dėdės Tadeušo Časkio. Savo kelionių po Lenkiją ir užsienyje metu su dideliu entuziazmu rinko retas knygas ir rankraščius, taip pat meno kūrinius.

Po Vienos traktato, kuriant Lenkijos kongreso karalystę, buvo paskirtas referendariatu, po to senatoriumi-kaštelionu; taip pat buvo Valstybės tarybos ir švietimo komisijos narys.

Istorinių darbų autoriu, užsiėmė senovės literatūros kūrinių vertimu į lenkų kalbą. Buvo „mokslo draugų draugijos" Varšuvoje narys, bendradarbiavo su imperatorišku Vilniaus universitetu, pirmouju rektoriumi kurio buvo jo žmonos Valerijos brolis – Jeronimas Stroinovskis.

1825 m. tapo Švento Stanislovo 1-mo laipsnio ordino kavalierius.

Dzikovo pilis
Grafas Tarnovskis ir jo žmona Valerija (iš Stroinovskių) pirmus reikšmingus pirkinius padarė būdami Italijoje 1803–1804 m. Jau XIX amžiaus pirmoje pusėje giminės dvare rinko labai vertingas meno kūrinių kolekcijas, tapybos, prabangos daiktus, didelę biblioteką ir archyvą, unikalius dokumentus, vertingas knygas, istorines relikvijas ir kita.

Po 1830 m. pastoviai gyveno giminės dvare Dzikove tarp savo kolekcijų.

Nuorodos
--------

* Ród Tarnowskich Archyvuota kopija 2011-08-23 iš Wayback Machine projekto.
* ZAMEK W DZIKOWIE-SIEDZIBA TARNOWSKICH
Koordinatės: 13°26′ š. pl. 144°48′ r. ilg.﻿ / ﻿13.433°š. pl. 144.800°r. ilg.﻿ / 13.433; 144.800


| Guamo universitetas |
| --- |
|  |
| Vieta | Mangilao,  Guamas |
| Statusas | Pastatytas |
| Atidarymas | 1952 |
| Paskirtis | Universitetas |
| Kaina | 13,5 milijonų dolerių |

**Guamo universitetas** (*Unibetsedåt Guåhan*) – didžiausias universitetas Guamo saloje, įsikūręs Mangilao kaimelyje.

Istorija
--------

Guamo universitetas buvo įkurtas 1952 m. kaip dvejų metų trukmės mokytojus rengiantis koledžas. 1960 m. buvo perkeltas į Mangilao kaimą. 1965 m. tapo 4 metų studijų universitetu. 1968 m. Guamo universitete jau mokėsi 1800 studentų.

Fakultetai ir disciplinos
-------------------------

* Liberalus menas ir socialiniai mokslai
	+ Humanistiniai tyrimai
	+ Anglų kalba ir taikomoji lingvistika
	+ Socialiniai ir elgsenos mokslai
	+ Komunikacija ir taikomasis menas
* Gamtos ir taikomieji mokslai
	+ Informatika
	+ Gamtos mokslai
	+ Matematika
* Verslas ir viešasis administravimas
* Švietimas
* Slauga, socialinis darbas ir sveikatos mokslai

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
| Alvito herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 2007-10-18* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Alvito herbas** – Alvito kaimo ir Šeimenos seniūnijos (Vilkaviškio rajonas) heraldinis simbolis.

Aprašas
-------

žaliame skydo lauke auksinis medis, augantis iš auksinės vežimo ašies su dviem ratais.

### Simbolika

* Medis – vystymosi, gyvybinės energijos šaltinis.
* Įvairiaformės jo šakos – vienybės išraiška.
* Auksinė spalva – turtingumas, protingumas, dorumas.
* Žalia spalva – laisvė, grožis, viltis ir sveikata.

Istorija
--------

Istorinio herbo Alvitas neturėjo. Heraldikos komisijai svarstant herbo idėjas nuspręsta pavaizduoti derlingą kraštą, dovanojusį Lietuvai daug iškilių asmenybių. Dailininkas Arvydas Každailis sukūrė herbo etaloną. 

Herbas Lietuvos prezidento dekretu Nr. lK-1136 patvirtintas 2007 m. spalio 18 d. Herbo etaloną sukūrė dailininkas Arvydas Každailis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Šeimenos seniūnija. Archyvuota kopija 2022-06-04 iš Wayback Machine projekto. Vilkaviskis.lt (tikrinta 2022-06-05).
| **Jonas Ferdinandas Sapiega** |
| --- |
|  |
| Sapiegos |
| Herbas „Lapinas" |
| Herbas „Lapinas" |
|  |
| Gimė | 1629 m. |
| Mirė | 1659 m. kovo 27 d. (~30 metų) |
| Tėvas | Mikalojus Sapiega |
| Motina | Jadvyga Ana Vainaitė |

**Jonas Ferdinandas Sapiega** (1629–1659 m. kovo 27 d.) – LDK valstybinis veikėjas.

Biografija
----------

Kilo iš Lietuvos magnatų Sapiegų giminė Kodenio linijos, Vilniaus Kašteliono Mikalojaus Sapiegos sūnus nuo pirmos santuokos su Jadvyga Ana Vainaite. Turėjo brolį Kazimierą Melchiodą.

Nuo 1642 metų mokėsi Novodvoro kolegiume, vėliau išvažiavo į Vakarų Europą. 1651 metais įstojo į karinę tarnybą. Dalyvavo kazokų kare 1648–1654, Berestečko mūšyje ir Bilos Cerkvos mūšiuose.

1655 metais karo su Švedija metu palaikė Kėdainių uniją, bet po to perėjo į karaliaus Jono Kazimiero pusę. Dalyvavo kovoje su Jurijumi Rakoša 1657 metais, Torunės apgultyje 1658 metais. LDK taurininkas nuo 1659 metų sausio.

Mirė 1659 m. kovo 27 d. tikėtina nunuodytas.

Vesti nespėjo ir nepaliko palikuonių.

Nuorodos
--------
**Alvis Jaunzems**| Asmeniniai duomenys |
| --- |
| **Pilnas vardas** | Alvis Jaunzems |
| Gimimo data | 1999 m. birželio 16 d. (23 metai) |
| Gimimo vieta | Staicelė, Latvija |
| Ūgis | 179 cm |
| Svoris | kg |
| Klubai |
| Dabar žaidžia | Valmiera FC |
| **Numeris** | nežinoma |
| **Pozicija** | gynėjas |
| Profesionalūs klubai\* |
| 2015–2016 2017  2018– | FK Staiceles Bebri  Valmiera FC  Valmiera FC |  135 0(10) |
| Nacionalinė komanda\*\* |
| 2020– | Latvija Latvija | 25 0(0) |
| \* Skaičiuojama tik pasirodymai ir įvarčiai vietinėje lygoje Duomenys 2023 m. sausio 28 d..
\*\* Nacionalinės komandos pasirodymų irįvarčių duomenys 2023 m. sausio 28 d.. |

**Alvis Jaunzemas** (*Alvis Jaunzems*; g. 1999 m. birželio 16 d.) – Latvijos futbolininkas, gynėjas.

Buvo kviečiamas į įvairaus amžiaus Latvijos jaunimo rinktines, o nuo 2020 m. atstovavo Latvijos nacionalinei rinktinei.

Karjera
-------

Rungtyniavo Latvijoje. Nuo 2015 m. rungtyniavo Stainceles ekipoje.

### „Valmieros" klubas

Nuo rungtyniavo 2017 m. „Valmieros" klube. 2017 m. šis klubas tapo Pirmos lygos nugalėtojais ir pateko į aukščiausią lygą.

Patekę į aukščiausią lygą netrukus sulaukė sėkmės: 2020 buvo iškovota bronza, 2021 – sidabras,

Galiausiai, 2022 m. sezone „Valmieros" futbolininkai tapo Latvijos čempionais.

Latvijos rinktinė
-----------------

2020 m. rugsėjo 3 d. įvyko žaidėjo debiutas nacionalinėje rinktinėje draugiškose rungtynėse prieš Andorą. Šios rungtynės baigėsi lygiosiomis 0:0.

Pasiekimai
----------

### Klubiniai pasiekimai

Virslyga (1)
su Valmiera FC: 2022 m.
Latvijos futbolo taurė (0)
su Valmiera FC:

Šaltiniai
---------

1. ↑  Latvijos rinktinės narys
2. ↑  Latvia vs. Andorra 2020-09-03

Nuorodos
--------

* SOCCERWAY
* SOFASCORE
* FLASHSCORE
* Transfermarkt
* Globalsportsarchive
| **Jonas Gečas** |
| --- |
| Gimė | 1953 m. kovo 29 d. (70 metų)Teneniai, Šilalės raj. |
|  |
| Veikla | Lietuvos karinis veikėjas, atsargos pulkininkas |
|  |
| Alma mater | 1980 m. Vilniaus pedagoginis institutas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių medalis;
* 1996 m. Vyčio kryžiaus 4 laipsnio ordinas;
* 2003 m. Ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Komandoro kryžius.
 |

**Jonas Gečas** (g. 1953 m. kovo 29 d. Teneniai, Šilalės raj.) – Lietuvos karinis ir politinis veikėjas, diplomatas, atsargos pulkininkas.

Biografija
----------

1971–1975 m. ir 1978–1980 m. mokytojavo. 1980 m. Vilniaus pedagoginiame institute baigė geografiją. 1981–1985 m. Švietimo ministerijos instruktorius metodininkas. 1985–1990 m. LTSR Ministrų tarybos Kultūros skyriaus vyr. referentas. 1990–1991 m. Lietuvos Respublikos Krašto apsaugos departamento, vėliau 2-ojo skyriaus inspektorius koordinatorius, Aukščiausiosios Tarybos gynimo štabo viršininkas. 1991–1993 m. Savanoriškosios krašto apsaugos tarnybos štabo viršininkas. Jam vadovaujant 1993 m. rudenį įvyko Pakaunės savanorių maištas, kai jo ginkluoti dalyviai buvo savavališkai pasitraukę iš savo dislokacijos vietų. 1992 m. pulkininkas. 1991–1994 m. Krašto apsaugos ministro pavaduotojas, 1994–1996 m. ministerijos sekretorius. 1993 m. stažavo JAV Luizianos universitete. 1994 m. baigė NATO gynybos koledžo generolų ir vadovaujančiųjų karininkų kursus. 1996–1999 m. Lietuvos gynybos atašė Danijoje ir Norvegijoje. 1999–2000 m. Šaulių sąjungos vadas. 2000 m. lapkričio mėn. – 2006 m. Lietuvos Respublikos krašto apsaugos viceministras. 2006-2007 m. spalio 1 d. Krašto apsaugos ministerijos patarėjas, 2006–2007 m. tarnavo patarėju Provincijos atkūrimo grupėje Goro provincijoje Afganistane. 2007 m. buvo paskirtas Užsienio reikalų ministerijos patarėju Gruzijoje, bet darbo nepradėjo.

Įvertinimas
-----------

* Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių medalis;
* 1996 m. Vyčio kryžiaus 4 laipsnio ordinas;
* 2003 m. Ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Komandoro kryžius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Jurkevičius. *Jonas Gečas (1953)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 30 psl.
**Juzė Andriuškevičienė** (g. 1921 m. vasario 21 d. Šilėnuose, Sangrūdos valsčius, Marijampolės apskr.) – Lietuvos gydytoja psichiatrė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.

Biografija
----------

1949 m. baigė Kauno universitetą. 1958 m. apgynė disertaciją „Alkoholio oksidacijos dinamika sergantiems šizofrenija", medicinos mokslų kandidatė. 1985 m. apgynė disertaciją „Ligonių sergančių galvos smegenų ateroskleroze su psichikos sutrikimais diagnostika ir socialinė darbinė adaptacija", medicinos mokslų daktarė.

1951–1961 m. dirbo Kauno psichoneurologinėje ligoninėje; nuo 1952 m. skyriaus vedėja, nuo 1958 m. vyr. gydytoja. 1961–1995 m. dėstė Vilniaus universitete, nuo 1989 m. profesorė.

Mokslinė veikla
---------------

Tyrė šizofrenijos etiopatogenezę, kliniką, gydymą, galvos smegenų aterosklerozės diagnostiką, alkoholizmo, įvairių depresijų gydymą, psichiatrinės pagalbos organizavimą. Paskelbė mokymo priemonių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Juzė Andriuškevičienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 501 psl.
| ***Ministras*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Il ministro |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Giorgio Amato |
| Scenaristas (-ai) | Giorgio Amato |
| Metai | 2016 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 104 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Ministras** (it.  *Il ministro*) – 2016 m. Italijoje sukurta komedija.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Gianmarco Tognazzi – Franko
* Edoardo Pesce – Mikelė
* Jun Ichikawa – Čen
* Alessia Barela – Rita
* Giulia Gualano – Laura
* Ira Fronten – Esmeralda
* Fortunato Cerlino – ministras
* Giulia Di Quilio – eskorto mergina

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Verslininko Franko reikalai paskutiniu metu klojasi prastai ir, gelbėdamas situaciją, jis nusprendžia į svečius pasikviesti ministrą, tikėdamasis tokiu būdu laimėti valstybinį užsakymą. Savo padėjėjui Mikelei jis liepia parūpinti eskorto merginą, kuri vėliau linksmintų ministrą, tačiau nutinka nelaimė – merginą partrenkia automobilis. Mikelė skambina pažįstamam suteneriui ir šis atsiunčia kitą merginą, kuri pasirodo esanti azijietė, šokėja ir neteikia eskorto paslaugų. Iš nevilties ir norėdamas įtikti svečiui, Franko pradeda įkalbinėti savo žmoną Ritą, vėliau – juodaodę tarnaitę Esmeraldą, kad šios užimtų svečią, kol galiausiai ministras atsiduria lovoje su trimis iš karto... Anksti ryte Rita praneša vyrui, kad su ministru dėl visko sutarta, tačiau nuo šiol verslo reikalus tvarkys ji ir Franko jai nebereikalingas. Kol trys moterys planuoja ateitį, o Franko atrodo palūžęs, paaiškėja, kad ministrui po nakties linksmybių neatlaikė širdis...
| Volokolamskas*Волоколамск* |
| --- |
|              |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

VolokolamskasVolokolamskas

56°02′0″ š. pl. 35°57′0″ r. ilg.﻿ / ﻿56.03333°š. pl. 35.95000°r. ilg.﻿ / 56.03333; 35.95000﻿ (Volokolamskas)Koordinatės: 56°02′0″ š. pl. 35°57′0″ r. ilg.﻿ / ﻿56.03333°š. pl. 35.95000°r. ilg.﻿ / 56.03333; 35.95000﻿ (Volokolamskas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+4) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Maskvos sritis Maskvos sritis |
| **Rajonas** | Volokolamsko rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2015) | 21 212  |
| **Plotas** | 30 km² |
| **Tankumas** (2015) | 707 žm./km² |
| **Altitudė** | ~200 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Volokolamskas |

**Volokolamskas** (rus. *Волоколамск*) – miestas Rusijoje, Maskvos srityje, 98 km į vakarus nuo Maskvos, netoli Lamos upės; rajono centras. Greta miesto eina plentas „Baltija", taip pat keliai į Tverę, Ruzą, už 5 km nuo miesto yra geležinkelio stotis prie Maskvos–Rygos kelio. Maisto (konservų, konditerijos, pieno), chemijos, medienos apdirbimo pramonė. Veikia liaudies teatras, kultūros namai, biblioteka.

Volokolamskas garsus architektūros paveldu: išlikęs kremlius, kurį sudaro Kristaus Prisikėlimo soboras (XV a.), Šv. Nikolajaus soboras (XIX a.), varpinė (XVIII a.). Taip pat yra XVI a. Šv. Dievo Motinos cerkvė, XVII a. Šv. Petro ir Povilo, Šv. Mergelės Marijos paguodos cerkvės. Už 16 km yra Šv. Josifo Volockio vyrų vienuolynas – XV a. architektūros paveldo kompleksas.

Istorija
--------

1135 m. Laurentijaus metraštyje minima ***Voloko prie Lamos*** (*Волок на Ламе*) gyvenvietė. Pavadinimas kilo nuo čia buvusios valkos tarp Vološnios ir Lamos upių. Tai buvo svarbus prekybinis taškas pakeliui iš Naugardo į Maskvą ir Riazanę. XII a. dėl miesto kovėsi Naugardo ir Vladimiro kunigaikštystės. XIII a. miestą nusiaubė mongolų antpuoliai. XIV a. prijungtas prie Maskvos kunigaikštystės, Volokolamskas 1371 m. atlaikė Algirdo, 1382 m. Tochtamyšo antpuolius. 1398–1410 m. buvo pavaldus Švitrigailai. 1456–1513 m. tapo Voloko kunigaikštystės sostine. Vėliau vėl tapo Maskvos kunigaikštystės dalimi. XVIII a. miestą siaubė ATR antpuoliai. Vėliau tapo amatų centru, XIX a. klestėjo audimo pramonė. 1904 m. Volokolamską pasiekė geležinkelis. 1905 m. apylinkių valstiečiai paskelbė nepriklausomą Markovo Respubliką (1906 m. panaikinta).

1973 m. gruodį prie Volokolamsko nukrito iš Vilniaus į Maskvą skridęs lėktuvas, žuvo 6 ekipažo nariai ir 45 keleiviai

* Miesto centrasMiesto centras
* KremliusKremlius
* Šv. Mergelės Marijos paguodos cerkvė Šv. Mergelės Marijos paguodos cerkvė
* BankasBankas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 96
2. ↑  1973 m. nukrito iš Vilniaus į Maskvą skridęs lėktuvas

Nuorodos
--------
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Mininis transportas „Velikij Kniaz Konstantin" ir jo mininis kateris „Česma"
**Mininis transportas** (rus. *минный транспорт*) – stambus karo laivas, vežiojantis mininius (ginkluotus kártinėmis minomis) ar torpedinius katerius.

Mininio transporto idėją 1876 m. pasiūlė admirolas Stepanas Makarovas, o 1877 m. keleivinis garlaivis buvo perdirbtas į mininį transportą „Velikij Kniaz Konstantin" ('Didysis kunigaikštis Konstantinas').

Mininiai transportai labai padidino mininių ir torpedinių katerių veikimo nuotolį, šie kateriai pasidarė tinkamesni puolimui. Kai kurie mininiai transportai, tokie kaip Rusijos „Velikij Kniaz Konstantin" ir Prancūzijos „Foudre", turėjo sistemą, leidusią greitai įkaitinti katerių garo katilus (tuometinius katerius varė garo mašinos).
  
Mininių transportų trūkumas buvo katerių pakėlimo ir nuleidimo į vandenį sunkumas jūrai banguojant. Ši problema buvo išspręsta tik Antrojo pasaulinio karo metais, kai buvo sukurti dokiniai desantiniai laivai.

Šarvuočio „Inflexible", ginkluoto ir nuleidžiamais mininiais kateriais, kapitonas, paklaustas, ką darytų, jei jo šarvuotis sutikų jūroje kitą tokio pat stiprumo šarvuotį, atsakė: „Aš pasistengčiau išvengti mūšio laikydamasis už priešininko matomumo ribų. O sulaukęs sutemų nuleisčiau į vandenį abu savo mininius katerius ir pasiųsčiau pulti priešo šarvuotį."

Admirolas Makarovas, žinodamas kuklias mininių katerių galimybes (lėtumas, ginklas – kártinės minos, silpna konstrukcija, netikimas audringai jūrai), numatė, kad šio tipo laivai tinka tik inkaravietėse stovintiems laivams atakuoti. Taip mininiai transportai bei mininiai kateriai ir buvo naudojami Rusijos-Turkijos kare.

Rusijos-Japonijos karas buvo tokių laivų naudojimo pabaiga. Tuo metu jau pasirodė torpediniai kateriai, gerokai pranašesni už mininius katerius, tačiau laivai buvo apginkluoti vadinamąja *priešminine artilerija*, skirta kovai su torpediniais kateriais ir minininkais.
  
Rusijos-Japonijos karo metu tik dviem kateriams, nuleistiems nuo šarvuočių, pavyko sėkminai atakuoti.

Mininiai transportai
--------------------

Specialiai paruošti mininiai transportai:

* „Velikij Kniaz Konstantin" („Rusijos imperija") – 1877 m. 4 mininiai kateriai
* „Vulkan" (Britų imperija) – 1878 m. 6 mininiai kateriai
* „Foudre" (Prancūzija) – 1895 m. 8 torpediniai kateriai
Koordinatės: 55°39′22″ š. pl. 24°02′07″ r. ilg.﻿ / ﻿55.65611°š. pl. 24.03528°r. ilg.﻿ / 55.65611; 24.03528

**Viktariškių–Birželių miškai** – miškų masyvas Lietuvoje, Panevėžio rajone, 5 km į pietvakarius nuo Naujamiesčio. Priklauso Panevėžio miškų urėdijai (Naujamiesčio girininkijai). Apima 12,5 km² plotą.

Masyvą sudaro Viktariškio, Baibokų, Namišių, Birželių, Daržinės miškai. Paviršius lygus. Dirvožemiai – velėniniai glėjiški sujaurėję ir velėniniai karbonatiniai priemoliai. Miškai patenka į Nevėžio baseiną – teka Kiršinas, Lieluvis, Svirnupis.

Medynai:

* beržynai: 45 %
* uosynai: 28 %
* eglynai: 11 %
* ąžuolynai: 11 %
* drebulynai: 2 %
* baltalksnynai: 2 %
* juodalksnynai: 1 %

Jaunuolynai sudaro 29 % medynų, pusamžiai medžiai 46 %, pribręstantys 16 %, brandūs 9 %.

Miškuose gyvena stirnos, briedžiai, elniai, šernai, lapės, kiškiai, usūriniai šunys, voverės, kiaunės, barsukai, bebrai, ondatros.

Miškuose įsikūrę kaimai: Marusynė, Mazgiai, Drąseikiai, Paliesė, Birželės.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Brukas. *Viktariškių–Birželių miškai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 516
**Sudėtinis klausimas** (lot. *plurium interrogationum*) – galima argumentacijos klaida. Ji padaroma, kai klausime postuluojama kažkas, kas yra abejotina, neįrodyta ar bent nepripažinta oponento. Klausimas dažniausiai būna suformuluotas „taip arba ne" principu ir bet kuris atsakymas į jį taip pat postuluotų abejotinąjį dalyką. Panašus į sudėtinį klausimą teiginys nėra argumentacijos klaida jei visos klausimo dalys klausytojams jau gerai žinomos.

Pavyzdžiai
----------

* Ar tavo tėvai žino, kad tu psichinis ligonis? (*postuluojama, kad oponentas yra psichinis loginis*).
* Ar pagaliau baigei kasdien mušti žmoną? (*postuluojama, kad oponentas kasdien muša ar mušdavo žmoną*).
* Ar jau grąžinai pavogtas knygas?

Logika
------

Tokia klausimo formuluotė neprieštarauja formaliosios logikos taisyklėms, todėl sudėtinis klausimas nėra laikomas logine klaida. Tačiau jis sudaro tokias salygas, kad bet koks *logiškas* oponento atsakymas patvirtintų tai, kuo oponentas kaltinamas. Todėl tai yra retorikos klaida.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Walton, Douglas. „The Fallacy of Many Questions" (PDF). University of Winnipeg. Suarchyvuotas originalas (PDF) 2006-11-29. Nuoroda tikrinta 2008-01-22.
| Medaliai |
| --- |
| Viktor RubanViktor Ruban |
| Vyrų šaudymas iš lanko |
| Olimpinės žaidynės |
| **Auksas** | 2008 Pekinas | Individualus |
| **Bronza** | 2004 Atėnai | Komanda |

**Viktor Ruban** (ukr. *Віктор Рубан*, 1981 m. gegužės 24 d.) – Ukrainos šaulys iš lanko. Olimpinis čempionas.

Biografija
----------

### 2004 m. vasaros olimpinės žaidynės

Ruban olimpinėse žaidynėse debiutavo 2004 m. Tuomet atrankoje sportininkas surinko 660 taškų ir užėmė penkioliktąją vietą. Atkrentamosiose varžybose Ruban pateko net į šešioliktfinalį, bet jame pralaimėjo ketvirtą vietą galutinėje įskaitoje užėmusiam britui Larry Godfrey. Komandinėse varžybose Ukrainos komanda savo kelyje nugalėjo Graikiją ir Japoniją, bet pusfinalyje pralaimėjo Pietų Korėjai. Kovoje dėl bronzos Ruban su komanda nugalėjo JAV ir Ruban pelnė savo pirmąjį olimpinį medalį.

### 2008 m. vasaros olimpinės žaidynės

Antrose savo olimpinėse žaidynėse Ruban ir vėl varžėsi abiejose rungtyse. Komandinėje rungtyje Ukrainos rinktinė po atrankos buvo antra, bet pusfinalyje vos dviem taškais nusileido Italijai ir kovoje dėl bronzos pralaimėjo Kinijai. Individualioje rungtyje Ruban sekėsi geriau. Atrankoje parodęs antrą rezultatą ir atkrentamosiose sutriuškinęs visus varžovus Ruban tapo olimpiniu čempionu ir pirmuoju Ukrainos aukso medalininku šaudyme iš lanko.

### 2012 m. vasaros olimpinės žaidynės

Londono olimpinės žaidynės Ruban buvo pačios nesėkmingiausios. Komandinėje rungtyje Ukrainos rinktinė ketvirtfinalyje susitiko su favorite laikyta Pietų Korėja ir jai pralaimėjo. Individualioje rungtyje Ruban atrankoje parodė tik 43-ią rezultatą, bet vis tiek pasiekė ketvirtfinalį, kuriame pralaimėjo čempionu tapusiam Oh Jin-Hyek.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Profile". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2021 m. sausio 16 d..


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RŠaudymo iš lanko olimpiniai čempionai vyrų vienetų varžybose |
| --- |
|  |
| 

* 1972:  John Williams (USA)
* 1976:  Darrell Pace (USA)
* 1980:  Tomi Poikolainen (FIN)
* 1984:  Darrell Pace (USA)
* 1988:  Jay Barrs (USA)
* 1992:  Sébastien Flute (FRA)
* 1996:  Justin Huish (USA)
* 2000:  Simon Fairweather (AUS)
* 2004:  Marco Galiazzo (ITA)
* 2008:  Viktor Ruban (UKR)
* 2012:  Oh Jin-hyek (KOR)
* 2016:  Ku Bon-chan (KOR)
* 2020:  Mete Gazoz (TUR)
 |

 |
**Nasvytalių lobis** – lobis, rastas 1926 m. lapkričio mėn. Nasvytalių kaime, Kvėdarnos valsčius, dab. Šilalės rajonas, Kvėdarnos seniūnija. Vertingiausias istoriniu ir materialiniu požiūriu lobis, rastas Lietuvos teritorijoje.

Istorija
--------

Lobį ardamas žemę aptiko Juozas Radžius, jo dalį nupirko A. Mylimas, kitus radinius išsidalijo valstiečiai. Policija iš įvairių asmenų paėmė 298 monetas, 2 žiedus, šaukštų ir apvarą. 1928 m. Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus iš A. Mylimo už 3200 litų įsigijo dar 228 auksines monetas, 2 auksinius žiedus su rubinu ir smaragdu, 12 sidabrinių šaukštų, sidabro vėrinį. 70 auksinių olandiškų monetų grąžinta A. Mylimui.

Lobis
-----

Nacionaliniame Čiurlionio dailės muziejuje saugoma 10 Lenkijos Gdansko ir Torunės monetų, 2 Čekijos, 153 Jungtinių Nyderlandų provincijų, 8 Osmanų imperijos, 4 Savojos, 26 Šventosios Romos imperijos valstybių, 5 Transilvanijos, 5 Venecijos, 18 Vengrijos auksinių monetų, daugiausia 1497–1662 m. kaldintų dukatų; taip pat juvelyriniai dirbiniai.

Lobis užkastas po 1662 m.

Literatūra
----------

* Eugenijus Ivanauskas. Lietuvos pinigų lobiai. Paslėpti 1390–1865 metais. Vilnius, 1995 m.
* Gintautas Zabiela. Vieno lobio likimas. Numizmatika, t. I, Vilnius, 2000 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Eugenijus Ivanauskas. *Nasvytalių lobis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVI (Naha-Omuta). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 82 psl.
| Sufriero ugnikalnis |
| --- |
|  |
|  |
| Šalis | Sent Vinsento ir Grenadinų vėliava Sent Vinsentas ir Grenadinai |
|  |
| Aukštis | 1234 m |
|  |
| Tipas | stratovulkanas |
|  |
| Amžius |
|  |
| Aktyvumas | aktyvus |
|  |
| Paskutinisišsiveržimas | 2021 m. |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.

  |
| **Koordinatės:** | 13°20′0″ š. pl. 61°11′0″ v. ilg.﻿ / ﻿13.33333°š. pl. 61.18333°r. ilg.﻿ / 13.33333; 61.18333Koordinatės: 13°20′0″ š. pl. 61°11′0″ v. ilg.﻿ / ﻿13.33333°š. pl. 61.18333°r. ilg.﻿ / 13.33333; 61.18333 |

**Sufriero ugnikalnis** (angl. *La Soufrière*) – veikiantis ugnikalnis Karibų jūroje esančios Sent Vinsento salos (Sent Vinsentas ir Grenadinai) šiaurinėje dalyje. Tai aukščiausia salos ir valstybės vieta (aukštis – 1234 m). Tai jaunas stratovulkanas su telkšančiu kraterio ežeru.

Kalno pavadinimas prancūzų kalba reiškia „sieringasis".

Ugnikalnis gaivališkai veržėsi 1718, 1812, 1902, 1971 ir 1979 metais. Ypač nuožmus ir pražūtingas buvo 1902 m. gegužės 7 d. išsiveržimas (įvyko tik kelios valandos prieš lygiai katastrofišką Pelė ugnikalnio išsiveržimą Martinikoje). Dėl išsiveržimo žuvo ~1680 žmonių. Labiausiai nukentėjo prie ugnikalnio gyvenę karibai – jų bendruomenė buvo praktiškai sunaikinta.

Paskutinis išsiveržimas įvyko 2021 m. balandžio 8 d.

Šaltiniai
---------

1. ↑  St. Vincent on red alert for 'imminent' volcanic eruption

Nuorodos
--------

* Soufrière St. Vincent Archyvuota kopija 2013-07-24 iš Wayback Machine projekto. Global Volcanism Program, Smithsonian Institution.
| Naska*Nazca* |
| --- |
| *Naskos centrinė aikštė* |
|  |
| 

NaskaNaska

14°49′0″ p. pl. 74°56′0″ v. ilg.﻿ / ﻿14.81667°š. pl. 74.93333°r. ilg.﻿ / 14.81667; 74.93333﻿ (Naska (miestas))Koordinatės: 14°49′0″ p. pl. 74°56′0″ v. ilg.﻿ / ﻿14.81667°š. pl. 74.93333°r. ilg.﻿ / 14.81667; 74.93333﻿ (Naska (miestas)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5) |
|  |
| **Valstybė** | Peru vėliava Peru |
| **Departamentas** | Ikos departamentas |
| **Provincija** | Naskos provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2017) | 23 144  |
| **Altitudė** | 520 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Naska |

**Naska** (isp. *Nazca*, keč. *Naska*) – miestas pietvakarių Peru, Ikos departamente, 450 km nuo Limos, prie Achos upės. Provincijos centras. Pro miestą eina Panamerikos plentas, atšaka į Pukiją. Yra oro uostas.

Verčiamasi žemdirbyste Achos slėnyje. Svarbus turistinis centras. Į šiaurės vakarus nuo miesto driekiasi garsiosios Naskos linijos ir kiti Naskos kultūros objektai. Rengiamos aeroekspedicijos virš Chumanos pampos, kur gausu ikiinkinės Naskos kultūros žmonių padarytų linijų, gyvūnų figūrų, aerodromų. Taip pat yra naskų miesto Kahuačio liekanos, Čaučilijos kapinės su keramikos liekanomis ir mumijomis, Kantaljoko akvedukai, sukonstruoti naskų, tačiau naudojami iki pat šių dienų, Naskos muziejus su Naskos kultūros keramikos ir tekstilės radiniais, Marijos Reichės, daug metų tyrinėjusios Naskos linijas, muziejus, įsikūręs prie Grandės upės.

Istorija
--------

Ispanai Naską įkūrė 1591 m. vicekaraliaus Garsijos Urtado de Mendosos nurodymu. Ilgą laiką tai buvo nedidelis žemdirbių miestelis, tačiau Naskos linijų atradimas lėmė turizmo suklestėjimą. 1996 m. lapkričio 12 d. miestas buvo sugriautas žemės drebėjimo – 17 žmonių žuvo, 150 buvo sužeista. Dabar miestas atstatytas.

* Mumijos Čaučiljos kapinėseMumijos Čaučiljos kapinėse
* Čaučiljos kapinėsČaučiljos kapinės
* Naskos linijos ir piešiniaiNaskos linijos ir piešiniai

Šaltiniai
---------

1. PERU: Ica Region, *citypopulation.de*
2. ↑  PERU: Ica Region, *citypopulation.de*
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Viktoras Adleris*Viktor Adler*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1852 m. balandžio 24 d.Prahoje |
| Mirė | 1918 m. lapkričio 11 d. (66 metai)Vienoje. |
|  |
| Veikla | gydytojas, Austrijos visuomenės ir politinis veikėjas |
| Partija | 1889 m. Austrijos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | 1881 m. Vienos universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Viktor Adler |

**Viktoras Adleris** (*Viktor Adler*, g. 1852 m. balandžio 24 d. Prahoje – m. 1918 m. lapkričio 11 d. Vienoje.) – gydytojas, Austrijos visuomenės ir politinis veikėjas.

Biografija
----------

1881 m. baigė mediciną Vienos universitete, 1883–1885 studijavo Šveicarijoje, Vokietijoje, Anglijoje.

1889 m. Austrijos socialdemokratų partijos organizatorius, jos programos autorius. Nuo 1889 m. ASDP atstovavo II Internacionale, buvo vienas iš jo vicepirmininkų. Visų Internacionalo kongresų dalyvis.

Austromarksistas, XX a. pradžioje parengė kultūrinės nacionalinės autonomijos programą.

Nuo 1905 m. Austrijos parlamento narys, 1905–1918 ASDP frakcijos vadovas, kovos už visuotinę rinkimų teisę (įvesta 1907) lyderis.

1918 m. užsienio reikalų ministras.

Įsteigė laikraščius „*Gleichheit*" ir „*Arbeitzeitung*".
Koordinatės: 55°07′21″š. pl. 22°07′51″r. ilg.﻿ / ﻿55.1224°š. pl. 22.1309°r. ilg.﻿ / 55.1224; 22.1309


|  |
| --- |
| **Vilkyškių Johaneso Bobrovskio gimnazija** |
| Vilkyškių Johaneso Bobrovskio gimnazija herbas |
|  |
| **Adresas** | P. Lukošaičio g. 18, Vilkyškiai |
| **Direktorius(-ė)** | Rima Auštrienė |
| **Mokinių skaičius** | 284 |
| **Įkūrimo data** | 1770 |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** | 50 |
| **Pedagogų skaičius** | 21 |

**Pagėgių savivaldybės Vilkyškių Johaneso Bobrovskio gimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilkyškiuose, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190697888. 

Gimnazija pavadinta iš Tilžės kilusio vokiečių rašytojo Johaneso Bobrovskio vardu.

Istorija
--------

Gimnazija 2017 m.
Vilkyškiuose 1560 m. pastatyta bažnyčia, prie kurios veikė parapinė mokykla. 1770 m. joje mokėsi 70 vaikų. Mokykla turėjo tik 2 stalus, 5 suolus ir 1 juodą lentą. Privati lietuviška mokykla Vilkyškiuose veikė 1932 m. Buvo 4 klasės, jose mokėsi apie 50 mokinių, dirbo 2 mokytojai. Mokyklą savo lėšomis pastatė pašto viršininkas Ožkinis. Dabartinėje pradinėje mokykloje buvo vokiečių mokykla. Joje mokėsi ir katalikų, ir evangelikų vaikai. Mokoma buvo vokiečių kalba.

1944 m. pabaigoje, vokiečių kariuomenei pasitraukus iš Vilkyškių, gyventojai susirūpino vaikų švietimu. Buvo įsteigta pradinė mokykla. Jos pirmąja mokytoja dirbo Marytė Jonušaitienė. Pirmąsias dienas mokykloje mokėsi 5-6 mokiniai. Daugelis pastatų buvo užminuoti, todėl dirbta senajame mokyklos pastate (jau nugriautas), po mėnesio persikelta į dabartinę seniūniją, vėliau - į dabartinę pradinę mokyklą. Mokinių daugėjo. Atvyko mokytojas iš Mociškių pradinės mokyklos M. Ignatavičius. Abu mokytojai mokė po dvi klases. Vilkyškiuose pradinė mokykla veikė iki 1949 m. kai Lietuvoje buvo pereita prie visuotinio privalomo septynmečio mokymo pradinė mokykla peraugo į septynmetę. Joje mokėsi 156 mokiniai, buvo 2 penktos klasės. 1951–1952 m. buvo 264 mokiniai. 1953 m. baigė pirmoji septintokų laida. Mokykloje įrengta sporto aikštelė su bėgimo takais ir mokytojo Diškaus vadovaujamas bandomasis sklypas. Suburtas mokytojų saviveiklos kolektyvas. 1955 m. pradėjo veikti vidurinė mokykla. 1958 m. baigė pirmoji abiturientų laida.

2008 m. prijungta Žukų pagrindinė mokykla. Vėliau mokykla pavadinta Johaneso Bobrovskio vardu. 2015 m. mokykla tapo gimnazija.

Direktoriai
-----------

* 1949 m. L. Puodžiuvis;
* 1952 m. J. Liandsbergienė;
* 1953 m. S. Kaknevičius;
* 1954 m. A. Čepys;
* 1957 m. T. Ramanauskaitė;
* 1958 m. P. Freitakas;
* 1966 m. A. Balašaitis;
* 1967 m. V. Pušnytė;
* 1968 m. J. Jusčius;
* 1973 m. Alvydas Petras Dumbliauskas;
* 2001 m. Laimutė Gudavičienė.
* 2008 m. Leonas Mišeikis

Žymūs mokiniai
--------------

* Alfonsas Macaitis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Istorija. Vilkyskiugimnazija.lt (tikrinta 2022-05-04).
2. ↑
3. ↑  „Vilkyškių vidurinė mokykla tapo gimnazija". Pamarys. Nuoroda tikrinta 2022-05-04.

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
| **Vilma Kutavičiūtė** |
| --- |
|  |
| Gimimo vardas | Vilma Kutavičiūtė |
| Gimė | 1988 m. birželio 15 d. (34 metai)Vilnius, LTSR |
| Gyven. vieta | nežinoma |
| Tautybė | lietuvė |
| Pilietybė |  Rusija |
|  |
| Sritis | Teatras, kinas, TV |
| Pareigos | Aktorė |

**Vilma Kutavičiūtė** (rus. *Вильма Кутавичюте*, g. 1988 m. birželio 15 d. Vilniuje) – Rusijos aktorė.

Biografija
----------

Gimė Vilniuje. Tėvas ir senelis – kompozitoriai. Mokėsi Nacionalinėje M. K. Čiurlionio menų mokykloje.

Būdama 15 metų ji debiutavo kine – vaidino lietuviškame trumpametražiniame filme „Man septyniolika". Po mokyklos ji persikėlė į Maskvą – nepaisant šeimos protestų. Per dvejus metus ji išmoko rusų kalbą, kurios anksčiau nemokėjo. Įstojo į Rusijos teatro meno institutą GITIS. Baigusi studijas, dirbo teatre. Vachtangovas, vaidino Tatjaną Rimo Tumino režisuotame „Eugenijus Onegine". Studijavo Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje, Eimunto Nekrošiaus režisūros skyriuje.

Nuo 2011 m. filmavosi įvairiuose projektuose. Karjera kine sparčiai vystėsi: 2017 m. pasirodė 8 epizodų istorinėje Aleksandro Koto ir Konstantino Stackio dramoje „Trockis". Serialo premjera įvyko lapkritį. Wilma pasirodė žvaigždžių kompanijoje su Konstantinu Chabenskiu, Maksimu Matvejevu, Jevgenijumi Styčkinu ir Michailu Porečenkovu. „Trockyje" žiūrovai Vilmą Kutavičiutę išvydo kaip Levo Davidovičiaus sekretorė Silviją, kuri supažindino Trockį su žudiku Ramonu Merkaderiu.

Didžiausia 2017-ųjų sėkmė buvo Piotro Todorovskio romantinė komedija „Meilės istorija" (Lavstori). Pagrindinį vaidmenį meistras patikėjo lietuvei, kuri įkūnijo Mašą Sokolovą. Jos meilužį vaidino Aleksandras Petrovas, su kuriuo Kutavičiūtė susipažino GITIS.

Vėliau filmavosi ir seriale „Patriotas" (2020 m.) įkūnijo sektantę, kuri skelbė evangeliją.

|  |
| --- |
|  **Šią straipsnio dalį reikėtų išplėsti.** |

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑

Nuorodos
--------

* IMDB profilis
* kino-teatr.ru
* kinopoisk.ru
Gene Wilder 2007 m.
Gene Wilder 1984 m.
**Džinas Wilderis** (angl. *Gene Wilder*, 1933 m. birželio 11 d. – 2016 m. rugpjūčio 29 d.) – garsus JAV aktorius, įsiamžinęs daugiau nei 30 kino filmų.

Didžiausią šlovę jam atnešė pagrindinis vaidmuo filme „Vilis Vonka ir šokolado fabrikas". Džinas taip pat žinomas dėl savo bendradarbiavimo su rašytoju, prodiuseriu ir režisieriumi Melu Bruksu. Kartu jie sukūrė daugybę filmų, už kuriuos jis buvo nominuotas dviem Oskarams.

Biografija
----------

Gimęs Milvokyje, rusų ir žydų imigrantų sūnus, Wilderis studijavo dramą Ajovos universitete, vėliau atliko praktiką Didžiosios Britanijos teatruose. Tarnavo JAV armijoje nuo 1956 iki 1958 metų.
Baigęs tarnybą Wilderis pradėjo sėkmingai vaidinti Brodvėjaus šou pasirodymuose. 1964 m. jis susitiko Melą Bruksą, kuris šį pakvietė į savo filmą.

Didžiausia žvaigžde Džinas tapo septintajame dešimtmetyje, įkūnydamas ikoniškiausius to periodo personažus.

Septinto dešimtmečio pabaigoje bei aštuntajame dešimtmetyje su kolega Ričardu Pryoriu vaidino daugelyje komedijų. Jų komiškas duetas susilaukė didelės sėkmės ir pripažinimo.

Wilderis vedė 1984 metais, tačiau jo žmona Gilda mirė nuo vėžio po penkių santuokos metų.

2005 metais Džinas išleido savo autobiografinę knygą, kuri susilaukė populiarumo dėl autoriaus atvirumo ir yra laikoma viena iš geriausių Holivudo aktorių memuarų pavyzdžių.

Šiuo metu jis nebėra aktyvus aktorius, ramiai gyvena su antrąja žmona Karen, su kuria susituokė 1991 metais.

Nuorodos
--------

* IMDB informacija
Navigacinių sistemų tikslumas
*Daugiau šios sąvokos reikšmių žr. čia*
**Alfa (radijo navigacija)**, arba **РСДН-20** (rus. *РСДН-20, Радиотехническая система дальней навигации*) – Rusijos antžeminės tolimosios radijo navigacijos sistema RSDN-20, skirta nustatyti lėktuvų ir laivų (tarp jų ir povandeninių) koordinatėms. Veikimo nuotolis – 10 000 km nuo pagrindinės stoties, objekto vietos nustatymo paklaida – nuo 2,5 km iki 7 km. Pradėta eksploatuoti 1972 m.

Darbo principas
---------------

Sistemos RSDN-20 darbo principas toks pat, kaip ir šiuo metu nebeveikiančios JAV globalios Omega radijo navigacinės sistemos darbas (1968 m.) ypač žemų dažnių diapazone. „Alfa" sistemą 2010 m. sudarė 3 veikiantys siųstuvai, įrengti Novosibirske, Krasnodare bei Komsomolske prie Amūro. Šie siųstuvai spinduliuoja 3,6 sek. trukmės signalus trijuose dažniuose – 11,905 kHZ, 12,649 kHz ir 14,881 kHz. Šių dažnių radijo bangos atsispindi nuo žemiausiųjų jonosferos sluoksnių. Šiuo atveju jos mažiausiai nusilpsta – apie 3 decibelus 1000-čiui km, nors bangos fazė labai jautri atspindžio aukščiui. Imtuvas išmatuoja gautų signalų fazių skirtumus, sukuria hiperbolių grupę, taip nustatydamas koordinates.

Subjekto vietos nustatymo tikslumui turi įtakos paros ir sezono laikas, maksimaliai aukštų antenų įrengimas. Netikėtos fazės anomalijos, ypač poliariniuose rajonuose, duoda didžiausią paklaidą – iki 7 jūrmylių.

Siųstuvai
---------


| Siųstuvų stoties rajonas | Koordinatės |
| --- | --- |
| Novosibirskas |  55°45′22″ š. pl. 84°26′52.4″ r. ilg.﻿ / ﻿55.75611°š. pl. 84.447889°r. ilg.﻿ / 55.75611; 84.447889  |
| Krasnodaras | 45°24′12″ š. pl. 38°09′29″ r. ilg.﻿ / ﻿45.40333°š. pl. 38.15806°r. ilg.﻿ / 45.40333; 38.15806 |
| Chabarovskas | 50°04′24″ š. pl. 136°36′24″ r. ilg.﻿ / ﻿50.07333°š. pl. 136.60667°r. ilg.﻿ / 50.07333; 136.60667 |
| Murmansko sritis | 68°02′8″ š. pl. 34°41′00″ r. ilg.﻿ / ﻿68.03556°š. pl. 34.68333°r. ilg.﻿ / 68.03556; 34.68333 |
| Komijos Respublika | (67°03′08″š. pl. 63°04′19″r. ilg.﻿ / ﻿67.0522°š. pl. 63.072°r. ilg.﻿ / 67.0522; 63.072) |

Nuorodos
--------

* RSDN-20 **(**angl.**)**
* РСДН-20 **(**rus.**)**
* Siųstuvo antenų lauko nuotrauka (prie Novosibirsko) Archyvuota kopija 2014-10-06 iš Wayback Machine projekto.
| **Calocybe gambosa** |
| --- |
| Pavasarinė balteklė (*Calocybe gambosa*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Kupstabudiniai  *( Lyophyllaceae)* |
| Gentis: | Balteklė  *( Calocybe)* |
| Rūšis: | Pavasarinė balteklė  *( Calocybe gambosa)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Pavasarinė balteklė**, *avižėlė*, mojaviniai, *jurgiaguotė*, *greitgrybis* (lot. *Calocybe gambosa*) – kupstabudinių (*Lyophyllaceae*) šeimos, balteklių (*Calocybe*) genties grybų rūšis.

* **Augimo vieta**

Pamiškės, parkai, paežerės, paupiai, krūmingos ganyklos, tarp žolių.

* **Augimo laikas**

Pavasaris, retai, retai birželio mėnuo.

* **Pagrindiniai požymiai**

Atvirų vietų, pavasarį augantis grybas.

Vaisiakūniai vidutinio dydžio. Kepurėlė 5–8 cm, retai 10–12 cm skersmens, balta arba švelniai gelsva, išgaubta, matinė, mėsinga. Lakšteliai balsvi, kreminiai. Kotas 3–7 (10)×1–2 (3,5) cm dydžio, baltas. Trama balta, stipraus miltų kvapo. Sporos 4–6×2,5–3,5 μm.

**Būdingi požymiai:** auga pavasarį, pavieniui arba grupelėmis.

Valgoma, šviežia, sūdyta, džiovinta. Dažna. Jos savybėmis domisi medikai. Vienas vertingiausių pavasarinių grybų. Biržiečių, pakruojiečių ir pasvaliečių vadinamas greitgrybiu, gana mėsingas.

Literatūra
----------

**Lietuvos grybų atlasas**, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 163 psl.

Nuorodos
--------

* Pavasarinės balteklės nuotraukos


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pavasarinė balteklė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
*Kitos reikšmės – Medžių alėjos.*
Koordinatės: 55°06′08″š. pl. 22°07′40″r. ilg.﻿ / ﻿55.102162°š. pl. 22.127823°r. ilg.﻿ / 55.102162; 22.127823

Vilkyškių ąžuolų alėja|  
Ąžuolų alėja |
| Vieta | Vilkyškių seniūnija,Pagėgių savivaldybė |
| Rūšis | paprastasis ąžuolas |
| Aukštis | 18–20 m |
| Amžius | 120−180 m. |
| Apimtis | 3–4 m |

**Vilkyškių ąžuolų alėja** – valstybės saugomas gamtos paveldo objektas Pagėgių savivaldybėje, Rambyno regioniniame parke, 2 km į pietus nuo Vilkyškių, Šilutės miškų urėdijos Rambyno girininkijos 871-ajame kvartale.

Tai 39 medžių – paprastųjų ąžuolų (*Quercus robur*) alėja, nuo kelio  **4229**  Vilkyškiai–Bitėnai–Panemunė  vedanti į Vilkyškių mišką (rytų kryptimi). Nežymaus miško keliuko pradžioje pastatyta informacinė lentelė. Alėjos ilgis apie 250 metrų. Ąžuolai maždaug 120−180 metų amžiaus, 18–20 metrų aukščio, 3–4 metrų apimties. Nežinoma, kokia buvusi šios alėjos paskirtis, kam ji pasodinta. Alėjos medžiai yra pasiekę gamtinę brandą ir pradeda nykti, yra džiūvančių medžių. 2014 m. vasarą vėtra nulaužė vieną medį.

Vilkyškių miške taip pat auga Raganų eglė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gamtos paminklas pamažu tampa ąžuolų sausuolių alėja

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vilkyškių ąžuolų alėja** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras
* Rambyno regioninis parkas. Vilkyškių ąžuolų alėja Archyvuota kopija 2016-06-09 iš Wayback Machine projekto.
* Pagėgių savivaldybės gamtos objektai. Ąžuolų alėja
* Vilkyškių ąžuolų alėja žemėlapyje (*valstybiniaimiskai.lt*)

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RPagėgių savivaldybės saugomos teritorijos |
| --- |
|  |
| Regioniniai parkai | 
Rambyno regioninis parkas |
|  |
| Valstybiniai draustiniai | 
Jūros ichtiologinis • Senosios Rusnės ornitologinis |
|  |
| Gamtos paminklai | 
Raganų eglė |
|  |
| Valstybiniai gamtos paveldo objektai | 
Vilkyškių ąžuolų alėja |

 |
Koordinatės: 55°04′14″š. pl. 24°46′12″r. ilg.﻿ / ﻿55.0705°š. pl. 24.7699°r. ilg.﻿ / 55.0705; 24.7699

|  |
| --- |
| **Bagaslaviškio Igno Šeiniaus pagrindinė mokykla** |
| Bagaslaviškio Igno Šeiniaus pagrindinė mokykla herbasBagaslaviškio Igno Šeiniaus pagrindinė mokykla herbas |
| Bagaslaviškio Igno Šeiniaus pagrindinė mokykla |
| **Adresas** | Klevų g. 5, Bagaslaviškis |
| **Direktorius(-ė)** | Pranas Kamienas |
| **Mokinių skaičius** | 89 |
| **Įkūrimo data** | 1906 m. |
| **Uždarymo data** | 2019 m. |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 14 |

**Širvintų rajono Bagaslaviškio Igno Šeiniaus pagrindinė mokykla** – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Širvintų raj. Bagaslaviškyje, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190361122. Steigėjas Širvintų rajono savivaldybės taryba. Pavadinta rašytojo ir diplomato Igno Šeiniaus vardu.

Istorija
--------

Mokykla 2017 m. pavasarį
Pirmoji parapijinė mokykla Bagaslaviškyje įkurta 1906 m. klebonijoje. Vėliau buvo pastatyta medinė mokykla, kuriai 1931 m. sudegus, vaikai vėl buvo mokomi klebonijoje. Pirmoji mokytoja buvo Anastazija Penda. Mokiniai buvo mokomi tik skaityti ir rašyti, mokymas vyko tik rusų kalba. 1915–1918 m. mokykloje buvo keturios klasės ir mokiniai mokomi ne tik rusų, bet ir lietuvių kalba. Nuo 1915 m. mokykloje buvo dėstoma tikyba. Per savaitę du kartus iš Gelvonų atvažiuodavo popas, o lietuvių mokinius katekizmo mokydavo Bagaslaviškio kunigai. 1919–1920 m. lenkų ir vokiečių okupacijos metu mokykla neveikė.

1921 m. vėl atidaryta pradinė mokykla. Dėstoma lietuvių ir rusų kalbomis. Pradinėje mokykloje dirbo mokytojai Strazdienė, Tėrilienė, J. Daračiūnas, M. Jakučiūnas.1949–1950 m. mokykloje mokėsi 116 mokinių. 1951–1952 m. – 104 mokiniai. 1952 m. Bagaslaviškyje įsteigta septynmetė mokykla. Pirmuoju mokyklos direktoriumi buvo Stasys Pulkauninkas. Tais metais mokykloje mokėsi 122 mokiniai, o kitais jau 155. Mokykloje dirbo 8 mokytojai. 1957–1958 m. mokykloje mokėsi 188 mokiniai. 1958 m. mokykla performuota į vidurinę, mokykloje dirbo 14 mokytojų. 1960 m. išleista pirmoji 20 abiturientų laida.

2017 m. prijungta prie Gelvonų gimnazijos kaip skyrius, 2019 m. mokykla uždaryta.

Direktoriai
-----------

* 1952 m. Stasys Pulkauninkas
* nuo 1985 m. Pranas Kamienas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Romas Zibalas. Reorganizuojamos Zibalų ir Bagaslaviškio mokyklos. 2017-02-03, Sirvinta.net (tikrinta 2022-04-25).
2. ↑  Skelbiamas Širvintų r. Bagaslaviškio Igno Šeiniaus pagrindinės mokyklos reorganizavimo prijungiant ją prie Širvintų r. Gelvonų gimnazijos sąlygų aprašas. Lm.lt (tikrinta 2022-04-25).
3. ↑  Širvintų r. Bagaslaviškio Igno Šeiniaus pagrindinė mokykla. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-04-25).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Cistaceae** |
| --- |
| Paprastasis saulenis (Helianthemum nummularium)Paprastasis saulenis(*Helianthemum nummularium*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Dilenijažiedžiai  *( Dilleniidae)* |
| Šeima: | Švitrūniniai  *( Cistaceae)* |

 |

**Švitrūniniai** (*Cistaceae*) – magnolijūnų (*Magnoliophyta*) augalų šeima, kuriai priklauso daugiamečiai krūmokšniai.

Šeimoje 8 gentys ir apie 175 rūšys. 

Lietuvoje auga viena gentis – saulenis (*Helianthemum*) ir vienintelė jos rūšis – **paprastasis saulenis** (*Helianthemum nummularium*). Augalas 10-35 cm aukščio. Stiebas gulsčias arba kylantis, šakotas. Lapai priešiniai, pailgai ovališki, apaugę prigludusiais plaukeliais. Žiedai sukrauti kekės pavidalo žiedynuose. Vainikėlis oranžiškai geltonas, prie pagrindo su tamsesnėmis dėmėmis. Žydi gegužės – spalio mėn. Vaisius – dėžutė. Sėklos rudos. Auga smėlėtuose šlaituose, pušynuose. Dažna rūšis pietinėje Lietuvos dalyje.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Švitrūniniai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Vilkyškių herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 2006-05-16* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Vilkyškių herbas** – vienas Vilkyškių miestelio ir seniūnijos (Pagėgių savivaldybė) heraldinių atributų.

Aprašas
-------

Žaliame skyde auksinis vežimas su skrynia, ant kurios guli trys knygos. Knygos ir skrynia prie vežimo priveržtos auksine virve, einančia nuo žiedo vežimo priekyje iki žiedo vežimo gale. Virš vežimo – trys sidabrinės aštuoniakampės žvaigždės.

Simbolikoje vežimas siejamas su saulės kelione, saulės skleidžiama šiluma. Aštuoniakampė žvaigždė simbolizuoja atgimimą, džiaugsmą, žinias. Žalia spalva – gamtos grožis, džiaugsmas, sveikata.

Istorija
--------

Miestelio bendruomenė pageidavo, kad herbe būtų įamžintas knygnešių atminimas, kadangi per Vilkyškius ėjo vienas svarbiausių knygų gabenimo kelių.

Herbas patvirtintas 2006 m. gegužės 16 d. Prezidento dekretu Nr. 613. Herbo etaloną sukūrė Rolandas Rimkūnas.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Etnografinio „Mažosios Lietuvos regiono istorinių ir esamų herbų apžvalga", 27 psl.
2. ↑  Lietuvos miestų ir miestelių herbai (9). 2016-03-02, Yrasalis.lt (tikrinta 2022-05-04).
3. ↑  Rolandas Rimkūnas. Graphic.lt (tikrinta 2022-05-04).