recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Grosuliaras**, *viluitas* – Ca3Al2(SiO4)3, granatų grupės silikatas, brangakmenis.

Pagal Moso skalę kietumas apie 7.

Žodis *grosuliaras* kilo iš lotyniško agrasto pavadinimo *grossularia*, pirmąkart rastas Sibire.

Spalvos – bespalvė, žalia, geltonai žalia, geltona, balta, ruda, oranžinė, raudonai oranžinė. Stambesni grosuliarai būna daugiaspalviai.

### Variacijos

* Hesonitas (**esonitas**, **cinamono akmuo**) – permatomas oranžinis, rudai oranžinis.
* Nefritas
* **Romanzovitas**
* Rozolitas – šviesiai rožinis.
* Tsavoritas – permatomas smaragdiškai žalias.
* **Agrastinis granatas** – šviesus žaliai rudas – agrasto spalvos.
* **Avietinis granatas** – aviečių spalvos.
* **Imperinis granatas** – permatomas šviesiai rožinis.
* **Leukogranatas** – permatomas bespalvis.
* **Hidrogrosuliaras**.

### Radimvietės

Šri Lanka, Rusija (Viliujaus upėje), Tanzanija (Umba upėje), Kenija, Meksika ir JAV, (Kalifornija, Vašingtonas). Pietų Afrikos Respublikoje rasti grosuliarai vadinami „Transvalio žadeitais".

Vašingtone Smitsono muziejuje saugomas 64,2 karatų svorio grosuliaras.

### Panaudojimas juvelyrikoje

Plačiausiai gemoms naudojami tsavoritas ir hesonitas.

### Nuorodos

* Meksikoje rastas mineralas Archyvuota kopija 2006-09-02 iš Wayback Machine projekto.
**Romanas Krasninkevičius** (1926 m. lapkričio 18 d. Stulgeliai, Kybartų valsčius – 1996 m. balandžio 20 d. Marijampolė) – Lietuvos tautodailininkas grafikas.

Biografija
----------

Savamokslis. 1944 m. buvo išvežtas darbams į Vokietiją. Nuo 1951 m. dirbo įvairiose Marijampolės įmonėse.

Kūryba
------

Pirmieji kūriniai sukurti tušu, akvarele, guašu. Nuo 1964 m. kūrė paspalvintus medžio raižinius ir linoraižinius. Sukūrė kaimo darbų vaizdų („Gano avis" 1968 m. „Tėtukas sėja" 1973 m. „Bruka kanapes", „Pasėjau linelį", abu 1979 m.), portretų („Stasė", „Jonas", abu 1981 m. „Autoportretas su voveraite" 1982 m.), poetiškų gamtos vaizdų („Drobių balinimas" 1983 m.), kūrinių liaudies dainų motyvais („Laukelį ariau, gražiai dainavau", „Iš rytų šalelės saulelė tekėjo…", „Kaip aš jojau per žalią girelę", visi 1984 m.). Ankstyvieji raižiniai nedidelio formato, vėlesni – dideli, monumentalaus vaizdo, dekoratyvūs; ryškios lietuvių liaudies raižinių tradicijos. Figūros apibendrintos, primityvios plastikos, pabrėžtos juoda sodria linija, nuspalvintos dusliomis spalvomis, kartais įkomponuojamos ryškesnės detalės, tekstai. Nuo 1951 m. dalyvavo parodose. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, Marijampolės kraštotyros muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Marija Kuodienė. *Romanas Krasninkevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 713 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Andrejus Kirilenkarus. *Кириленко Андрей Павлович*** |
| --- |
| Gimė | 1906 m. rugsėjo 8 d.Voronežo gubernijoje |
| Mirė | 1990 m. gegužės 12 d. (83 metai)Maskvoje |
| Palaidotas (-a) | Trojekurovo kapinėse |
|  |
| Veikla | tarybinis partinis ir valstybės veikėjas, buvęs TSKP CK Politinio biuro narys |
| Partija |  |

**Andrejus Kirilenka** (rus. *Кириленко Андрей Павлович*, 1906 m. rugsėjo 8 d. Voronežo gubernijoje – 1990 m. gegužės 12 d. Maskvoje) – tarybinis partinis ir valstybės veikėjas, buvęs TSKP CK Politinio biuro narys.

1925 m. baigė profesinę mokyklą, 1936 m. baigė Rybinsko aviacijos institutą. 1929–1930 m. – komjaunimo funkcionierius. 1936–1938 m. – inžinierius. Nuo 1938 m. TSKP funkcionierius: Vorošilovsko rajono komiteto antrasis sekretorius, Zaporožės srities komiteto sekretorius, 1939–1941 m. ir 1944–1947 m. – antrasis sekretorius. 1941–1942 m. – veikiančioje armijoje, 1942–1944 m. – Valstybės gynybos tarybos įgaliotinis aviacijos gamykloje.

Nuo 1947 m. – Nikolajevo srities, nuo 1950 m. – Dnepropetrovsko srities, nuo 1955 m. – Sverdlovsko srities pirmasis sekretorius. 1962–1966 m. – TSKP CK Rusijos federacijos biuro pirmininko pirmasis pavaduotojas. 1966–1982 m. – TSKP CK sekretorius.

TSRS Aukščiausiosios Tarybos 3–10 šaukimų deputatas. Dukart Socialistinio darbo didvyris (1966 ir 1976 m.). 1956–1986 m. – TSKP CK narys, 1957–1961 m. – kandidatas į Politinio biuro narius, 1962–1982 m. – TSKP CK Politinio biuro narys.

Vienas artimiausių L. Brežnevo šalininkų. Aktyviai dalyvavo malšinant gyventojų nepasienkinimą Novočerkasko įvykių metu 1962 m.
JAV šarvuotasis transporteris *Stryker* su groteliniais ekranais
**Grotelinis ekranas** (rus. *решетчатый экран*) - plieninės grotelės, kurios dideliu atstumu (iki 50 cm ir daugiau) nuo šarvų tvirtinamos prie tankų ir kitų šarvuotųjų kovos mašinų bortų ir galo, kad apsaugotų nuo reaktyvinių prieštankinių granatsvaidžių kumuliacinių granatų ir iš dalies - nuo prieštankinių raketų.

Pirmą kartą tokius ekranus naudojo kai kurie Raudonosios Armijos tankų daliniai Antrojo pasaulinio karo pabaigoje, kad apsisaugotų nuo vokiečių faustpatronų.
  
Tokius ekranus Tarybinė Armija naudojo Afganistane ir Čečėnijoje. Visais šiais atvejais grotelinius ekranus įrengdavo dalinių dirbtuvėse.
  
Kai kurios šarvuotosios technikos modernizacija užsiimančios kompanijos siūlo gamyklinės gamybos grotelinių ekranų komplektus, sukonstruotus tam tikriems šarvuočių ir senųjų modelių tankų modeliams.

Veikimo principas
-----------------

Groteliniai ekranai apsaugo nuo RPG granatų - pvz. su 0,5-0,65 tikimybe suardo granatų PG-7 ar PG-9 kovinę dalį, todėl jos sprogdamos nesudaro kumuliacinės čiurkšlės, ir nepramuša pagrindinio šarvo ar bent šarvamušis veikimas žymiai susilpnėja.

Kumuliacinei granatai pataikant tarp grotelių strypų suardoma granatos galvutė ar bent deformuojama kumuliacinė įduba, dėl ko kumuliacinė čiurkšlė nesusidaro visai ar susidaro netaisyklinga.
  
Kai granata sprogdikliu pataiko tiesiai į strypą, jos sprogdiklis normaliai suveikia ir šaudmuo sudaro kumuliacinę čiurkšlę, tačiau dėl didesnio nuotolio čiurkšlės šarvamušis veikimas susilpnėja. Tačiau tokio pataikymo tikimybė maža.

Groteliniai ekranai efektyvūs kautynėse miesto sąlygomis, kai šarvuotąją techniką iš arti apšaudo prieštankiniais granatsvaidžiais. Grotelinių ekranų komplektą (sveriantį 550-570 kg) tanko T-72 ar T-64 įgula pati uždeda per 3 val.

* Švedų tankas S su groteliniu ekranu priekyjeŠvedų tankas S su groteliniu ekranu priekyje
* Izraelio kariuomenės šarvuotasis buldozeris Caterpillar D9RIzraelio kariuomenės šarvuotasis buldozeris *Caterpillar D9R*

Nuorodos
--------

* Броневая защита вооружения и военной техники Archyvuota kopija 2008-09-17 iš Wayback Machine projekto.
* Решетчатые и комбинированные экраны (РЭ) Archyvuota kopija 2008-09-17 iš Wayback Machine projekto. (su nuotraukomis ir schemomis)
* Т-72Б «Рогатка»
| Įpiltis (Juodupis) |
| --- |
| Įpilties upė ties Senosios Įpilties piliakalniu Įpilties upė ties Senosios Įpilties piliakalniu |
| **Ilgis** | 16,2 km |
| **Baseino plotas** | 42,8 km² |
| **Ištakos** | Peldžiai |
| **Žiotys** | Šventoji |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Įpiltis (Juodupis) |

**Įpiltis** (rytinė dalis – **Juodupis**) – upė šiaurės vakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje; kairysis Šventosios intakas.

Istorija
--------

1779–1781 m. Palangos seniūnijos inventoriuje upė vadinama *Impiltupiu*, XIX a. – XX a. pradžios Rusijos ir Vokietijos imperijų kariuomenių generalinių štabų parengtuose topografiniuose žemėlapiuose – *Juodupiu* (vok. *Judupis*, rus. *Юдуписъ*). 1976 m. Lietuvos respublikinio žemėtvarkos projektavimo instituto medžiagoje nuo aukštupio iki Senosios Įpilties tvenkinio upė žymima *Juodupiu*, o nuo tvenkinio iki žiočių – *Įpiltimi*. 1991 m. Valstybinio žemėtvarkos instituto ir vėlesnėje Lietuvos geodezinėje-kartografinėje medžiagoje rytinė upės dalis vadinama *Juodupiu*, o nuo santakos su Pievupiu iki žiočių – *Įpiltimi*.

Upėvardis, matyt, atsiradęs nuo Įpilties kaimo pavadinimo (šis nuo *\*Impiltis*).

Geografija
----------

Išteka Peldžių kaimo žemių pietrytiniame pakraštyje, iš Pilybiškės miško. Teka šiaurės vakarų kryptimi, ties Plokščiais daro lankstą į pietus, nuo kurio pasuka į vakarus. Iki Naujosios Įpilties vaga ištiesinta, paversta melioracijos kanalu. Toliau ji natūraliai vingiuoja plačiu slėniu. Nuo ištakų iki santakos su Pievupiu 10,2 km ilgio upės atkarpa vadinama *Juodupiu*, o nuo santakos iki žiočių – *Įpiltimi* (seniau – *Impiltimi*). Į Šventąją įteka Senosios Įpilties vakariniame pakraštyje, 29,8 km nuo jos žiočių.

Įpilties tvenkinio vaizdas nuo poilsio aikštelės apžvalgos bokšto
TvenkiniaiSenojoje Įpiltyje prie piliakalnio įrengtas tvenkinys, prie kurio seniau stovėjo vandens malūnas (sudegė).
IntakaiPievupis, Alkupis, Graistupis (dešinieji), Pelkupis (kairysis).
Gamtos ir kultūros paveldo objektaiPlokščių senosios kapinės, Naujosios Įpilties senosios kapinės, senovės gyvenvietė, alkakalnis, Daubos kūlis, Senosios Įpilties III piliakalnis-Marijos kalnelis, Aukuro akmuo, Senosios Įpilties piliakalnis-Pilies kalnas su papėdės gyvenviete, kapinynas- Karių kapeliai, senosios kapinės- Maro kapeliai (visi – dešiniajame krante), kairiajame – Senosios Įpilties II kapinynas (kairiajame krante).
GyvenvietėsPeldžiai, Plokščiai, Naujoji Įpiltis, Senoji Įpiltis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos mokslų akademijos Vrublevskių bibliotekos rankraščių skyrius. – F. 11–43
2. ↑  Karte des westlichen Russland. – Kriegsangabe, 1918. – H17. Dorbiany
3. ↑  Военная топографическая карта западной части Российской империи (трехверстная). – Рядъ Х. – Листъ І
4. ↑  Kretingos rajono Piliakalnio kolūkis. – Kultūros ir gamtos paminklai. – Vilnius: Lietuvos žemės ūkio ministerijos Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas, 1976
5. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 131

Nuorodos
--------

* Lietuvos Respublikos upių ir tvenkinių klasifikatorius
██  

██  

██  

██  

██   ()

JAV kelio ženklas, įspėjantis apie sankryžą, pėsčiųjų perėją arba kelio ruožą, kuriame eismas reguliuojamas šviesoforais
Europietiškasis kelio ženklas, žymintis kitus pavojus
**Įspėjamieji ženklai** – kelio ženklai, įspėjantys vairuotoją apie būsimą pavojų arba pavojingą kelio ruožą, kuriuo važiuojant reikia imtis atitinkamų atsargumo priemonių.

Daugelyje pasaulio šalių tokie ženklai yra trikampio formos su baltu arba geltonu fonu ir stora raudona linija kraštuose. Kinijos Liaudies Respublikoje ženklai yra su juoda linija ir baltu fonu. Švedijoje, Serbijoje, Bosnijoje ir Hercegovinoje, Kroatijoje, Graikijoje, Suomijoje, Makedonijoje ir Lenkijoje įspėjamieji ženklai yra geltonos spalvos su raudonomis linijomis kraštuose. Ženklų spalvos yra priklausomos nuo orų, nes raudoni/geltoni ženklai geriau matosi sningant, nei raudoni/balti. Jungtinėse Amerikos Valstijose, Kanadoje, Meksikoje, Tailande, Australijoje, Japonijoje, Filipinuose, Malaizijoje ir Naujojoje Zelandijoje įspėjamieji ženklai yra rombo formos su geltonu arba juodu fonu.

Tokių ženklų viduryje yra rodomas atitinkamas simbolis. Jų naudojimą Europoje reglamentuoja 1968 m. pasirašyta Vienos kelio ženklų ir simbolių konvencija, JAV – nuo 1935 m. platinamas Universalus eismo kontrolės priemonių vadovas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Įspėjamieji
2. ↑  „Permanent Warning Signs in New Zealand". *drivingtests.co.nz*. 2013-12-05. Suarchyvuotas originalas 2018-08-20. Nuoroda tikrinta 2018-08-19.  Nežinomas parametras `|url-status=` ignored (pagalba)
3. ↑  20. Convention on Road Signs and Signals
4. ↑  Overview
| ***Dasyprocta fuliginosa*** |
| --- |
| Dulsvasis agutis (*Dasyprocta fuliginosa*) |
| Apsaugos būklė |
| Nekeliantys susirūpinimo (IUCN 3.1),  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Amniotai  *( Amniota)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Graužikai  *( Rodentia)* |
| Šeima: | Agutiniai  *( Dasyproctidae)* |
| Gentis: | Tikrieji agučiai  *( Dasyprocta)* |
| Rūšis: | Dulsvasis agutis  *( Dasyprocta fuliginosa)* |

 |
| Binomas |
| ***Dasyprocta fuliginosa***Wagler, 1832 |

**Dulsvasis agutis** (*Dasyprocta fuliginosa*) – agutinių (*Dasyproctidae*) šeimos graužikų rūšis, paplitusi Centrinėje ir Pietų Amerikoje.

Dulsvasis agutis sutinkamas šiaurės rytų Amazonijos regione pietų Venesueloje, rytų Kolumbijoje, rytų Ekvadore, vakarų Brazilijoje ir šiaurės rytų Peru. Atskira šių graužikų populiacija įsikūrusi Magdalenos upės slėnyje Kolumbijos šiaurėje.

Graužikas sveria 3,5–6 kg. Jo kailiukas juodas, su baltai pilkšvais plaukais, gerklė – balta. Kaip ir kiti agučiai, aktyvus dieną, gyvena po vieną ar poromis, minta vaisiais ir riešutais. Jie randami miškuose, tankiuose krūmynuose, savanose, dirbamose žemėse. Peru gyvena tik Amazonės regione, kur sutinkami visose Selvos žemutinės zonos srityse, taip pat ir daugelyje vietų aukštutinėje Selvoje – 2000 m ir didesniame aukštyje. Graužikas mėgsta vandens kaimynystę, apsistoja upių ir upelių pakrantėse. Įsirengia urvus tarp pakrantės akmenų ar po medžių šaknimis.

Literatūra
----------

* John F. Eisenberg and Kent H. Redford, 2000. Mammals of Neotropics: Ecuador, Bolivia and Brazil

Šaltiniai
---------

1. ↑   „IUCN Red List - Dasyprocta fuliginosa". IUCN Red list.
2. ↑  Catzeflis, F. Patton, J. Percequillo, A. Bonvicino, C. & Weksler, M. (2008). Dasyprocta fuliginosa. In: IUCN 2008
3. ↑  Emmons, L. H. (1997). *Neotropical Rainforest Mammals.* Pp. 227. 2nd edition. ISBN 0-226-20721-8



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Dulsvasis agutis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |
| --- |
| Baliečių kalba *Basa Bali* |
| Kalbama | Indonezijos vėliava Indonezija (Balis, Nusa Penida, Lombokas, Java) |
| Kalbančiųjų skaičius | ~3,3 mln. |
| Vieta pagal kalbančiųjų skaičių | - |
| Kilmė | austronezinės malajų–polineziečių  malajų–sumbaviečių   baliečių–sasakų    **baliečių** |
| Rašto sistemos | baliečių raštas, lotynų raštas |
| Oficialus statusas |
| Oficiali kalba | - |
| Kalbos kodai |
| ISO 639-2 | ban |
| ISO 639-3 | ban |
|  Vikipedija **Baliečių kalba** |

**Baliečių kalba** (*Basa Bali*, ) – austronezinių kalbų šeimos kalba, vartojama baliečių, gyvenančių Indonezijai priklausančioje Balio saloje. Taip pat ja šnekama Nusa Penidos saloje, vakarų Lomboke, baliečių bendruomenės Javoje. Kalbančiųjų skaičius – apie 3,3 mln. žmonių. Ši kalba artimai gimininga Lomboke vartojamai sasakų kalbai bei Sumbavoje vartojamai sumbaviečių kalbai, toliau gimininga javiečių kalbai.

Religinis pasveikinimas baliečių kalba
Baliečių kalba užrašoma dviem raštais: istoriškai ši kalba buvo užrašoma baliečių raštu (iš esmės – javiečių rašto atmaina), kilusiu iš Indijos, tačiau dabar rašoma lotyniškais rašmenimis.

Kalba turi keletą kalbinių registrų – aukštasis registras persmelktas sanskritiškos bei javietiškos leksikos. Žemajame registre didelė indoneziečių, anglų kalbos įtaka. Baliečių kalba dabar vartojama daugiausia kaip šnekamoji kalba. Skiriamos pagrindinės dvi tarmės: aukštumų ir žemumų.

Baliečių kalbos raštija klestėjo XIV–XIV a. kai Balis pateko į Madžapahito sudėtį. Su hinduizmu į kalbą pateko daug sanskritiškų skolinių (pvz. *surya* „saulė", *pustaka* „knyga", *agama* „religija", *basa* „kalba").

Šaltiniai
---------

1. ↑  ban Duomenys apie kodu „ban" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*
| Sefidrudas, Kyzyluzenas |
| --- |
| Upė Rešto apylinkėse Upė Rešto apylinkėse |
| **Ilgis** | 720 km |
| **Baseino plotas** | 56 200 km² |
| **Vidutinis debitas** | 170 m³/s |
| **Ištakos** | Zagras |
| **Žiotys** | Kaspijos jūra |
| **Šalys** | Iranas |

**Sefidrudas** (pers. سفیدرود = *Sĕfēd´ rud*) – upė šiaurės vakarų Irane, antra pagal ilgį šalyje po Karūno. Prasideda Zagro kalnuose, aukštupyje vadinama **Kyzyluzenu**. Teka daugiausia į pietryčius, prasiveržia pro vakarinį Elburso kalnų pakraštį. Po santakos su Šachrudu, pasuka į šiaurę ir įgyja Sefidrudo pavadinimą. Įteka į Kaspijos jūros pietinę dalį; sudaro deltą.

Upės žemupyje įrengta Mandžilo hidroelektrinė (87 tūkst. kW) ir tvenkinys. Upės vanduo naudojamas drėkinimui. Prie Sefidrudo upės įsikūręs Rešto miestas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 243
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 54°39′ š. pl. 8°21′ r. ilg.﻿ / ﻿54.650°š. pl. 8.350°r. ilg.﻿ / 54.650; 8.350

Salos padėtis
**Amrumas** (vok. *Amrum*, fryz. *Oomram*) – sala Šiaurės Fryzų salyne, Vatų jūroje, priklauso Vokietijai, Šlėzvigui-Holšteinui. Plotas 20,46 km². Paviršius daugiausia plokščias, iškyla iki 32 m. Didesniąją dalį užima viržynai, ganyklos, o vakaruose driekiasi kopos, maršos, paplūdimiai. Nuo potvynių Amrumą saugo dambos. Saloje yra pušų, beržų miškelių.

Saloje 2015 m. gyveno 2354 gyventojai – vokiečiai ir fryzai. Pagrindinės gyvenvietės – Nėbelis, Vitdiunas. Amrumas pasiekiamas keltais iš žemyno ir aplinkinių salų, be to, atoslūgių metu į salą galima nueiti pėsčiomis iš Fėro. Verčiamasi turizmu, žemės ūkiu. Apie trečdalis salos gyventojų tebekalba šiaurės fryzų kalba.

Yra švyturys, Šv. Klemenso bažnyčia, vėjo malūnas, muziejus.

Amrume gyvenę fryzai nuo seno vertėsi žvejyba, banginių medžiokle, druskos gavyba. Nuo XIX a. pab. suklestėjo turizmas.

* Salos vaizdai iš lėktuvoSalos vaizdai iš lėktuvo
* Amrumo koposAmrumo kopos
* NėbelisNėbelis
* Šv. Klemenso bažnyčia NėbelyjeŠv. Klemenso bažnyčia Nėbelyje
* Fryzės tautiniais rūbaisFryzės tautiniais rūbais
Sudžiūvęs dumblas
**Dumblas** – smulkios, minkštos nuosėdos vandens baseinų dugne ir žemės paviršiuje; dirvožemio ir dirvodarinių uolienų granuliometrinis elementas.

Ypatybės
--------

Pagal 1990 m. FAO ir UNESCO klasifikaciją dirvožemio dumblo dalelių skersmuo <0,002 mm, pagal N. Kačinskio klasifikacija – 0,0001-0,001 mm. Susidaro dėl uolienų, jose esančių mineralų dūlėjimo ir dirvodaros procesų.

Dumble yra pirminių ir antrinių molio mineralų – beidelito, montmorilonito, kaolinito; aleurito. Jų santykis ir sudėtis įvairios kilmės dirvožemiuose skiriasi. Taip pat yra daug geležies ir aliuminio oksidų, kalcio, magnio, kalio, natrio, fosforo, humuso ir mikroelementų, tai augalų maisto medžiagos dirvožemyje.

Dumblas suklijuoja dirvožemio daleles į struktūrinius agregatus – formuoja dirvožemio struktūra. Be to, jos kartu su organinėmis medžiagomis lemia dirvožemio sorbuojamąją gebą ir sorbcijos talpą, kuri labai svarbi dirvožemio ir trąšų tarpusavio sąveikai. Tvenkinių ir ežerų dumblas naudojamas dirvožemiui (ypač smėlio ir priesmėlio) tręšti; išdžiovintas turi iki 40 % kalcio karbonato, 0,4 % azoto, 0,05 % fosforo oksido.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Dumblas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 198 psl.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Dumblas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| *Anglo-Nubian* |
| --- |
|  |
| 

|  |
| --- |
|  |

 |
| **Sukūrimo vieta** | Didžiosios Britanijos vėliava Didžioji Britanija |
| **Kilmė** | vietines melžiamos ožkosx*Zaribi* ir *Nubian* ožiai |

***Anglo-Nubian*** – ožkų veislė. Veislė buvo įregistruota Didžiojoje Britanijoje kergiant vietines melžiamas ožkas su *Zaribi* ir *Nubian* ožiais, importuotais iš Indijos, Rusijos, Egipto, bei Artimųjų Rytų ir Šiaurės Afrikos. Joms būdingas bruožas yra didelės, nukarusios ausys ir romėniška nosis. Dėl padidėjusių ausų ir aptakaus kūno, šios ožkos vadinamos "ilgaausėmis ožkomis", „nulėpusiomis ausimis ožkos", "triušio išvaizdos ožkomis". Dėl Artimųjų Rytų paveldo *Anglo-Nubijano* ožkos gali
gyventi labai karštame klimate ir jų veisimosi sezonas ilgesnis nei kitų pieninių ožkų. *Anglo-Nubijano* ožkos žinomos dėl didelio riebalų kiekio jų piene, nors vidutiniškai veislė gamina mažiau pieno nei kitos pieninės veislės ožkos. Jų pienas puikiai tinka sūrių gamybai. *Anglo-Nubian* ožkų temperamentas yra draugiškas, jos balsingos.

Savybės ir eksterjeras
----------------------

Tai mėsos, pieno ir kailių veislės ožkos, būna juodos, rudos bei šviesiai rusvos spalvos derinyje su balta spalva. Patelės turi trumpesnį, blizgantį plauką. *Anglo-Nubijano* ožkos yra didelės, sveria ne mažiau kaip 61 kg, o ožiai 79 kg. Vidutinis aukštis ties ketera 76 cm, o patinų – 88 cm. Kaip ir daugumai pieno veislės ožkų, gimusioms *Anglo-Nubian* ožkoms 2 savaičių laikotarpyje yra pašalinami ragų rudimentai. Ausys ilgos, plačios ir nukarusios bei išsidėsčiusios nemažiau 2,54 cm už snukio. Jos glaudžiai dengia galvą smilkinio srityje, bei palengva išplatėja. Ausys nestoros esant
lanksčiai kremzlei. Tešmuo išplatėjęs ir dažniausiai nukaręs. Ožkos yra nereiklios pašarams, vandeniui bei pastogei.
| Smolgavablrs. *Смольгава* rus. *Смольгово* |
| --- |
| *Kondratovičių sodyba Smolgavoje N. Ordos piešinyje, XIX a.* |
|  |
| 

SmolgavaSmolgava

52°50′27″ š. pl. 27°48′48″ r. ilg.﻿ / ﻿52.84083°š. pl. 27.81333°r. ilg.﻿ / 52.84083; 27.81333﻿ (Smolgava)Koordinatės: 52°50′27″ š. pl. 27°48′48″ r. ilg.﻿ / ﻿52.84083°š. pl. 27.81333°r. ilg.﻿ / 52.84083; 27.81333﻿ (Smolgava) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Baltarusijos vėliava Baltarusija |
| **Sritis** | Minsko sritis Minsko sritis |
| **Rajonas** | Liubanės rajonas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1582 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2010 m.) | 414  |
|  |
|  **Vikiteka** | Smolgava |

**Smolgava** (blrs. *Смольгава*)  – Baltarusijos kaimas Minsko srityje, Liubanės rajone, 15 km į šiaurės vakarus nuo Liubanės, 23 km į rytus nuo Salihorsko. 

Nuo 2009 m. Smolgava yra Juškovičių kaimo tarybos (blrs. *Юшкавіцкі сельсавет*) administracinis centras. Kaime yra mokykla, parduotuvė, paštas, medicinos punktas, valgykla, įvestas centrinis šildymas ir vandentiekis. Žuvusiems Smolgavos žemiečiams Antrajame pasauliniame kare kaimo skvere pastatytas atminimo paminklas, o 1967 m. – stela.

Smolgava, 1884 m. (nežinomo autoriaus piešinys)

Istorija
--------

Smolgavoje surasti IX–XII a. pilkapiai. Vienas iš jų – 0,3 km į šiaurę nuo kaimo rytinio pakraščio, į kairę nuo kelio į Kupniko kaimą, vadinamas švedkapiu, kitas – 0,4 km į šiaurę nuo vakarinio kaimo pakraščio, miške, šalia gyvulių fermos.

Rašytiniuose šaltiniuoe pirmą kartą paminėta 1582 m.

XIX a. Smolgava priklausė Minsko gubernijos Bobruisko apskrities Zaboločės (blrs. *Забалацце*) valsčiui.

### V. Sirokomlės gimtinė

1832 m. Smolgavos palivarke gimė lenkų ir baltarusių poetas, vertėjas Vladislovas Sirokomlė (Kondratovičius). Gimtoji sodyba neišlikusi. Smolgavoje apie Sirokomlę iki 1990–ųjų nieko nežinota. Buvusio vietos mokyklos direktoriaus ir mokytojų iniciatyva 1992 m. pradėta ieškoti susijusių istorinių dokumentų. 1993 m. Smolgavos vidurinei mokyklai suteiktas Sirokomlės vardas. 2003 m. prie mokyklos pasodinta šermukšnių alėja, atidengtas poeto atminimo akmuo, viename mokyklos kambaryje atidarytas Sirokomlės muziejus, vienintelis Baltarusijoje. Mokykla susirašinėjo su poeto proanūke Bronislava Rutkovska iš Kentšyno, medžiagos suteikė Varšuvos universiteto baltarusių kalbos ir literatūros katedra. 2016 m. mokykloje mokėsi 39 mokiniai ir 9 ikimokyklinukai.

Gyventojai
----------

* 2010 m. – 414 žmonių
* 1999 m. – 506 žmonės

Šaltiniai
---------

1. ↑  Назвы населеных пунктаў Рэспублікі Беларусь: Мінская вобласць: нарматыўны даведнік / І. А. Гапоненка, І. Л. Капылоў, В. П. Лемцюгова і інш.; пад рэд. В. П. Лемцюговай. — Мн.: Тэхналогія, 2003. — 604 с. ISBN 985-458-054-7. (djvu) С. 274
2. ↑  Постановление Совета Министров Республики Беларусь от 14 мая 2007 г. №578 «Аб статусе гісторыка-культурных каштоўнасцей»
3. ↑  Былая ваколіца Сыракомлі
4. ↑  Смольгаўскі вучэбна-педагагічны комплекс дзіцячы сад-базавая школа імя Уладзіслава Сыракомлі Archyvuota kopija 2019-07-09 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 70°30′ š. pl. 122°30′ v. ilg.﻿ / ﻿70.500°š. pl. 122.500°r. ilg.﻿ / 70.500; 122.500﻿ (Amundsen Gulf)

Įlankos padėtis
**Amundseno įlanka** (angl. *Amundsen Gulf*, pranc. *Le golfe d'Amundsen*) – Arkties vandenyno įlanka, įsiterpusi tarp Kanados šiaurinės pakrantės bei Bankso ir Viktorijos salų (Kanados Arktinis salynas). Ilgis iki 445 km, plotis iki 213 km. Giliausia vieta siekia 285 m. Amundseno įlanka šiaurės vakaruose pereina į Boforto jūrą, pietryčiuose pereina į eilę sąsiaurių, skiriančių žemyną nuo Viktorijos salos. Didžiąją metų dalį įlanką dengia ledas.

Amundseno įlanka yra šiaurės vakarų kelio, jungiančio Arkties ir Atlanto vandenynus, dalis. Pavadinta ją 1903–1906 m. tyrinėjusio norvegų keliautojo Roaldo Amundseno garbei.

Svarbiausios pakrančių gyvenvietės: Sačs Harboras, Uluchanktokas, Paulatukas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 26
| Šimkaičių herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 2019-05-24* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Šimkaičių herbas** – pagrindinis Šimkaičių miestelio ir seniūnijos (Jurbarko rajono savivaldybė) heraldinis atributas.

Aprašas
-------

Herbe pavaizduota žaliame lauke auksinis Gediminaičių stulpų ir trijų dvigubų kryžių junginys. Lietuvos heraldikos komisija, tvirtindama Šimkaičių herbo simboliką, padarė ypatingą išimtį. Komisijos rašte rašoma, kad svarstant naujai kuriamo Šimkaičių herbo simboliką tiek vietos atstovų, tiek Lietuvos heraldikos komisijos nuomone, vietos heraldikoje verta pavaizduoti istorinius nacionalinius simbolius. Paprastai valstybinę simboliką vengiama naudoti kuriant municipalinę heraldiką, tačiau, atsižvelgiant į Šimkaičių istoriją, išskirtines su Šimkaičiais susijusias asmenybes, ypač Jono Žemaičio-Vytauto, ir Šimkaičių bendruomenėje puoselėjamas Lietuvos laisvės idėjas, nutarta padaryti išimtį ir žaliame herbinio skydo lauke, kuris simbolizuoja miškus, pavaizduoti iš Gediminaičių stulpų ir Jogailaičių dvigubų kryžių sukurtą originalią naują auksinę figūrą, kuri simbolizuotų patriotiškumą, kovas dėl laisvės ir Lietuvos valstybingumo tęstinumo bei meilę tėvynei, įprasminant mintį, kad tuo metu valstybė buvo miškuose ir mažuose miesteliuose.

Istorija
--------

Herbas patvirtintas 2019 m. gegužės 24 d. LR Prezidentės dekretu Nr. 1K-1649. Gegužės 25 d. herbas pašventintas. Etalono autorius – Juozas Galkus..

Šaltiniai
---------

1. ↑  Bendruomenei pristatyta Šimkaičių vėliava. Etaplius.lt (tikrinta 2021-09-02).
2. ↑  LR Prezidento dekretas Nr. 1K-1649
3. ↑  Lietuvos heraldikos komisija tvirtindama Šimkaičių herbą padarė ypatingą išimtį. 2019-05-23, Mlaikas.lt (tikrinta 2021-09-02).
4. ↑  Lietuvos heraldikos komisija. Naujai sukurtas Šimkaičių herbas. 2019-05-03, Facebook.com (tikrinta 2021-09-02)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Angliškų pusryčių variantas: bulvės, šoninė, dešrelės, pupelės, grybai, pomidoras
**Angliški pusryčiai** (angl. *full breakfast*) – tipinis tradicinis maisto kompleksas, paprastai patiekiamas per pusryčius, paplitęs britų virtuvėje ir kai kuriose kitose Vakarietiškose virtuvėse. Jis sudaro dabartinės tarptautinės virtuvės dalį, neretai patiekiamas viešbučiuose kaip pusryčių meniu.

Skirtingose šalyse jis gali būti vadinamas skirtingai: britiški pusryčiai (Vokietijoje) škotiški pusryčiai, airiški pusryčiai (Ispanijoje), velsietiški pusryčiai, Ulsterio kepsnys, šoninė su kiaušiniais ir pan.

Sudėtis
-------

Tipiški angliški pusryčiai susideda iš šių pagrindinių komponentų:

* Skrudinta kvietinė duona.
* Keptuvėje (rečiau ant grotelių) kepta šoninė. Ją gali pakeisti ar papildyti dešrelės, kraujinė dešra (*black pudding*), baltasis pudingas.
* Keptas neplaktas kiaušinis. Kartais jį pakeičia plakta kiaušinienė, virtas kiaušinis.
* Garnyras: daržovių košė (*bubble and squeak*), virtos pupelės, keptos bulvės.
* Pomidoras, grybai, daržovės.

Regioniniai variantai
---------------------

Anglijoje dažniausiai patiekiama šoninė, pomidoras, kiaušinis, duona ir dešrelės. Kartais patiekiamos nuo vakarykščio maisto likusios keptos daržovės ar daržovių košė.

Airijoje standartinis meniu dažnai papildomas kraujine dešra ar baltuoju pudingu. Čia pusryčiai dažnai žinomi tiesiog kaip *fry*, t. y. kepsnys.

Šiaurės Airijoje vietos variantas žinomas kaip Ulsterio kepsnys (*Ulster Fry*). Prie jo dažniausiai patiekiama plokščios formos sodos duona, apkepta kiaulių taukuose.

Škotijoje duoną neretai pakeičia avižiniai blynai, o Velso pusryčiams būdingas gausus moliuskų ir jūržolių naudojimas.
**Smirnovas** (rus. *Смирнов*) – rusiška pavardė. Moteriška forma – *Smirnova* (*Смирнова*).

1910 m. žinyne „Весь Петербург" (Visas Peterburgas), kuriame užfiksuota 200 000 pavardžių, pavardė *Smirnov* pagal dažnį buvo ketvirta (881 žmogus), po *Ivanov* (1908), *Vasiljev* (1352), *Petrov* (1325).

Pavardė kilusi iš pravardės (vardo) *Смирной* (Smirnoj 'Ramusis'). *Смирной* virto tėvardžiu (būdvardžio kilmininkas) *Смирного* (Smirnovo 'Ramiojo'). Pvz. Fiodoras (*Фёдор*), kurio tėvas buvo *Борис Смирной* (Boris Smirnoj), buvo vadinamas *Фёдор Борисов сын Смирного* (Fiodor Borisov syn Smirnogo 'Fiodoras Boriso sūnus Ramiojo') arba trumpai *Фёдор Смирного*. Tėvavardžio forma *Смирного* buvo nekaitoma, ji būdavo vienoda bet kokio linksnio.

Vėliau *Смирного* (Smirnovo, kilmininko forma) virto *Смирновa* (kilmininko forma, rašoma pagal tarimą). O ši vėliau (XVI a.) tapo pavarde pseudovardininko forma *Смирнов* (Smirnov, vardininkas), kuri imituoja pavardę iš daiktavardžio (pvz. *Бобров* (Bobrov)). Toks virsmas ištiko visas būdvardinės kilmės pavardes, tik nedaug pavardžių išlaikė senoviškesnę formą su *-ово*.

Vardas *Смирной* 'Ramusis' gali būti naudotas pavadinti vaikus, kurie būdavo labai ramūs.

*Смирной*, kaip ir *смиренный*, kilę iš rus. *смерить* 'padaryti saikingu, suminkštinti, nuslopinti', iš rus. *мера* 'saikas, matas'.

Nuorodos
--------

1. ↑  Унбегаун Б.О. (1989) Русские фамилии
2. ↑  Фасмер М. (2003) Этимологический словарь русского языка. 3 том. Муза-Сят. Изд. 4-ое
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 55°28′13″ š. pl. 26°32′33″ r. ilg.﻿ / ﻿55.47028°š. pl. 26.54250°r. ilg.﻿ / 55.47028; 26.54250

|  Pūškų Švč. Mergelės Marijos, Gailestingumo Motinos, bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilniaus |
| **Dekanatas** | Ignalinos |
| **Savivaldybė** | Ignalinos rajonas |
| **Gyvenvietė** | Pūškos |
| **Statybinė medžiaga** | akmenų mūras ir medis |
| **Pastatyta** | 1845 m. |

**Pūškų Švč. Mergelės Marijos, Gailestingumo Motinos, bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Pūškų kaime, ant Pūškų piliakalnio, Prūto ežero pietvakariniame krante, Baltarusijos pasienyje. Tradicinio gyvenamojo namo formos. Pamaldos laikomos lietuviškai ir lenkų kalba.

Istorija
--------

1845 m. pastatyta mūrinė laidojimo koplyčia. 1936 m. pristatytas medinis priestatas. 1938 m. įkurta parapija. Kunigo Česlovo Taraškevičiaus rūpesčiu 1970 m. bažnyčia restauruota.

Architektūra
------------

Bažnyčia tradicinio gyvenamojo namo formos.

Galerija
--------

* 
* 
*
Koordinatės: 55°12′ š. pl. 22°56′ r. ilg.﻿ / ﻿55.200°š. pl. 22.933°r. ilg.﻿ / 55.200; 22.933
**Šimkaičių miškas** – miškas Lietuvoje, Jurbarko rajone, 10 km į šiaurės vakarus nuo Skirsnemunės, į pietus ir vakarus nuo Šimkaičių. Priklauso Raseinių miškų urėdijai, Šimkaičių ir Šapališkių girininkijoms. Apima 38,5 km² plotą.

Šimkaičių miškų masyvą sudaro Šimkaičių, Vidgirio ir Pavidaujo miškai. Būdingas lygus paviršius, dalis miškų nusausinta. Vyrauja velėniniai jauriniai glėjiški priemoliai ir priesmėliai. Mišku teka Mituvos baseino upės – Vidauja ir jos intakas Vidaujaitė, Tidikas. Upelių vagos sureguliuotos.

Medynai:

* eglynai: 38 %
* beržynai: 33 %
* juodalksnynai: 22 %
* uosynai: 4 %
* drebulynai: 3 %

Jaunuolynai sudaro 15 % medynų, pusamžiai medžiai 51 %, pribręstantys 24 %, brandūs 10 %.

Šimkaičių miške gausu šernų, elnių, briedžių, stirnų, sutinkami kiškiai, lapės, usūriniai šunys, voverės, kiaunės, slankos, jerubės, ondatros.

Mišką kerta kelias  **146**  Raseiniai–Šilinė . Greta įsikūrę kaimai: Šimkaičiai, Pavidaujys, Vidgiris, Apolonovka, Šapališkė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Šimkaičių miškas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 201
| **Romanas Kalinauskas** |
| --- |
| Gimė | 1941 m. spalio 18 d.Dotnuva, Kėdainių apskritis |
| Mirė | 1992 m. kovo 3 d. (50 metų)Vilnius |
|  |
| Veikla | Lietuvos kultūrizmo treneris, teisėjas ir sporto veikėjas. |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Tarptautinės kultūrizmo federacijos (IFBB) aukso medalis (1991 m.), Lietuvos kultūrizmo federacijos *Aukso ženklelis* (2005 m.) |

Tarptautinės kultūrizmo federacijos (IFBB) prezidento viešnagė Lietuvos Aukščiausioje Taryboje 1991 m. kovo 30 d. Iš kairės: Lietuvos kultūrizmo federacijos prezidentas Romanas Kalinauskas, Aukščiausios Tarybos pirmininkas Vytautas Landsbergis, IFBB prezidentas Benas Weideris, LTOK viceprezidentas Kazimieras Motieka ir LTOK prezidentas Artūras Poviliūnas.
**Romanas Kalinauskas** (1941 m. spalio 18 d. Dotnuvoje – 1998 m. kovo 3 d. Vilniuje) – Lietuvos kultūrizmo treneris, teisėjas ir sporto veikėjas.

Biografija
----------

1967–1987 m. vadovavo Kėdainių sporto ir jaunimo klubui „Liutauras". Nuo 1974 m. teisėjavo Lietuvos TSR pirmenybėse, tarptautiniuose turnyruose ir kitose kultūrizmo varžybose. 1970–1978 m. buvo renkamas *Lietuvos atletinės gimnastikos komisijos* atsakinguoju sekretoriumi, 1978–1991 m. buvo šios organizacijos pirmininku. 1973 m. SSRS Sporto komitetas kultūrizmą (tuo metu vadinamą atletine gimnastika) šalyje uždraudė ir treniruotis bei varžytis teko nelegaliai, vėliau šis draudimas buvo atšauktas. R. Kalinauskas 1977 m. buvo išrinktas *SSRS atletinės gimnastikos* komisijos atsakinguoju sekretoriumi, 1985 m. – prezidento pavaduotoju, o 1987 m. – pervadintos į *SSRS atletizmo federaciją* viceprezidentu. 1991 m. paskirtas Tarptautinės kultūrizmo federacijos (IFBB) prezidento padėjėju Baltijos valstybėse.

Įvertinimas
-----------

* IFBB nuopelnų pažymėjimas (1978 m.)
* IFBB aukso medalis (1991 m.)
* Lietuvos kultūrizmo federacijos *Aukso ženklelis* (2005 m.)

Atminimo įamžinimas
-------------------

* Lietuvos kultūrizmo federacijos ir R. Kalinausko artimųjų 1998 m. įsteigtas atminimo prizas sportininkams „Už didžiausią pažangą".

Šaltiniai
---------

* Romanas Kalinauskas // ifbb.lt Archyvuota kopija 2020-07-23 iš Wayback Machine projekto.
* Kultūrizmas, kultūrizmas IFBB // www.lse.lt
* Kalinauskas, Romanas // www.lse.lt
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 0°48′ š. pl. 127°20′ r. ilg.﻿ / ﻿0.800°š. pl. 127.333°r. ilg.﻿ / 0.800; 127.333

Ternatės padėtis
Halmaheros ir gretimų salų (tarp jų – Ternatės) žemėlapis
**Ternatė** (indonez. *Ternate*) – nedidelė sala Indonezijoje, Molukuose, šalia vakarinių daug didesnės Halmaheros salos krantų. Plotas – 111 km². Sala vulkaninės kilmės, joje stūkso 1715 m aukščio veiklus Gamalamos ugnikalnis. Šiaurės vakarinėje ugnikalnio papėdėje telkšo Tolirės ežeras. Veši atogrąžų miškai, krūmynai. Pakrantėse driekiasi smėlio paplūdimiai.

Ternatėje 2010 m. gyveno 185,7 tūkst. gyventojų. Pagrindinis miestas ir uostas – Ternatė. Administraciškai sala priklauso Šiaurės Molukų provincijai. Yra oro uostas. Ternatės gyventojai vartoja papuasiškos kilmės ternatiečių kalbą, nors dabar labiausiai paplitusi kreolinė Šiaurės Molukų malajų kalba. Verčiamasi turizmu, prieskonių išvežimu.

Nepaisant mažo dydžio, Ternatė kartu su gretimu Tidoru senovėje buvo svarbiausi Prieskonių salų uostai, per kuriuos buvo išvežami gvazdikėliai. 1257 m. saloje išplito islamas, čia įsikūrė Ternatės sultonatas, kuris dėl prekybos prieskoniais labai praturtėjo. Apie 1512 m. Ternatėje apsigyveno ir jos sultonui tarnavo portugalų jūrininkas Fransiskas Seraunas. Jis įkalbėjo savo buvusį bendražygį Fernandą Magelaną atplaukti pas jį į Ternatę iš rytų ir taip paskatino kelionei aplink pasaulį. 1522 m. portugalai saloje pastatė tvirtovę (Kastelą) ir įsivėlė į nesutarimus su vietos musulmonų valdžia. 1575 m. portugalai buvo priversti apleisti Ternatę ir persikelti į Amboną. XVII a. dėl salos kovėsi ispanai ir olandai, kol 1663 m. pastarieji įsitvirtino. XIX a. Ternatės prekybinė reikšmė sumenko. Iki 2010 m. Ternatės miestas buvo Šiaurės Molukų sostinė (anksčiau – visų Molukų ir Naujosios Gvinėjos), bet vėliau ji perkelta į Sofifį Halmaheroje.

* Dodoku Ali gyvenvietė ir Gamalamos ugnikalnisDodoku Ali gyvenvietė ir Gamalamos ugnikalnis
* Olandų Oranjės tvirtovėOlandų Oranjės tvirtovė
* Ternatės miestasTernatės miestas
* Saulėlydis virš Ternatės ir TidoroSaulėlydis virš Ternatės ir Tidoro

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ternatė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Heinrich Ancker** |
| --- |
| Gimė | 1886 m. spalio 7 d.Klaipėda, Vokietijos imperija |
| Mirė | 1960 m. gegužės 15 d. (73 metai)Hamburgas, Vakarų Vokietija |
|  |
| Veikla | karininkas |

**Heinrich Ancker** (1886 m. spalio 7 d. Klaipėdoje – 1960 m. gegužės 15 d. Hamburge) – karininkas, apdovanotas Geležiniu kryžiumi bei Ženklu *Už sužeidimą*.

Biografija
----------

Gimė 1886 m. spalio 7 d. Klaipėdoje. 1906 m. pradėjo tarnauti Vokietijos imperijos kariniame jūrų laivyne. Prasidėjus I pasauliniam karui 1914 m. gruodžio 8 d. kovoje su britų laivais buvo pašautas jo laivas prie Folklando Salų, tačiau buvo vienas iš 187 išgelbėtų karių. Britų nelaisvėje išbuvo iki 1917 m. rugsėjo 1 dienos. Nuo 1921 m. tarnavo karinėje bazėje Piliavoje. Vėliau tarnavo ir būdavo aukštinamas pareigose Kylije ir Hamburge. 1936 m. tapo kontradmirolu, 1940 m. viceadmirolu. II pasaulinio karo metu dirbo Hamburgo uosto karinėje administracijoje. Nuo 1948-1957 m. dirbo jūreivystės įmonėje Hamburge. Mirė 1960 m. gegužės 15 d. Hamburge.

Literatūra
----------

* Hans H. Hildebrand und Ernest Henriot: Deutschlands Admirale 1849-1945 Band 1: A-G, Biblio Verlag, Osnabrück 1988, ISBN 3-7648-2480-8
|  |
| --- |
| Heidi Brühl |
|  
Heidi Brühl 1959 m. |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Heidi Rosemarie Brühl |
| Gimė | 1942 m. sausio 30 d.Gräfelfing, Bavarija, Vokietijos vėliava Vokietija |
| Mirė | 1991 m. birželio 8 d. (49 metai)Starnberg, Bavarija, Vokietijos vėliava Vokietija |
| Veikla | dainininkė, aktorė |
| Aktyvumo metai | 1954–1991 |

**Heidi Rosemarie Brühl** (g. 1942 m. sausio 30 d. – m. 1991 m. birželio 8 d.) buvo Vokietijos dainininkė ir aktorė.

Biografija
----------

Pirmąjį vaidmenį gavo 1954 metais, filme „Der letzte Sommer". Per savo karjerą atliko apie 50 vaidmenų filmuose ir televizijos serialuose.

1959 metais kartu su Corina Corten susibūrė į muzikos duetą „Dolly Sisters". Tų pačių metų rugpjūčio mėn. išleista debiutinė daina „Chico Chico Charlie" užėmė 5 vietą Vokietijos singlų tope. Iki 1967 m. dar 12 dainų pateko į šį sąrašą, iš kurių didžiausios sėkmės sulaukė „Wir wollen niemals auseinandergeh'n". Su ja bandė patekti į 1960 m. „Eurovizijos" dainų konkursą, tačiau atrankoje pralaimėjo tik laimėtoju tapusiam Wyn Hoop. Po trejų metų, nugalėjusi nacionalinėje atrankoje su daina „Marcel", išrinkta Vokietijos atstove „Eurovizijoje" ir jame užėmė 9 vietą.

Ilgą laiką gyveno ir dirbo Los Andžele (JAV) ir Romoje (Italija), bet galiausiai grįžo į gimtąją Vokietiją.

1964-1976 m. buvo ištekėjusi už amerikiečių aktoriaus Brett Halsey, su kuriuo susilaukė sūnaus Clayton Halsey ir dukters Nicole Brühl.

Mirė 1991 m. birželio 8 d. nuo krūties vėžio.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „GERMAN NATIONAL FINAL 1960". 2011-10-07.
2. ↑  „Marcel - lyrics - Diggiloo Thrush". Diggiloo.net. 2010-03-21.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Heidi Brühl** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Heidi Brühl IMDB svetainėje
* Daina „Marcel"

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Conny Froboess  *„Zwei kleine Italiener"*** |  **Vokietijos atstovė Eurovizijoje**1963 | Po to:**Nora Nova  *„Man gewöhnt sich so schnell an das Schöne"*** |
**Šuris** (*Śuri*) – dievas etruskų mitologijoje. Italų archeologas Giovanni Colonna Šurį prilygino dievui Aplu (Apolonui). Pastarąją dievybę etruskai siejo ir su požemio pasauliu. Britų archeologė Sybille Haynes Šurį įvardijo „požemio pasaulio Apolonu".

Šio dievo vardas aptinkamas įrašuose ant votų, jis neretai įvardijamas „tėvu Šuriu". Iš dievavardžio *Śuri* kildinamas etruskiškasis Viterbo miesto pavadinimas *Surrina*. Šuris laikomas faliskų dievo Sorano (*pater soranus*), *Soracte* kalno dievybės, atitikmeniu; Soranas savo ruožtu siejamas su romėnų požemio pasaulio dievybe Dis Pater. Būta šventosios Sorano grotos, kupinos nuodingųjų angių. Sorano žyniai – *hirpi sorani* – apeigų metu pamėgdžiodavo vilkus. Iš to sprendžiama, jog Šuris susijęs su kitomis požemio pasaulio ir mirties dievybėmis, kaip antai Aita, Vejoviu, Dis Pater (pvz. požemio pasaulio valdovas Aita buvo vaizduojamas su kepure iš vilko galvos kailio).

Kaip rodo Pirguose aptikti įrašai ant votų, Šuris čia buvo garbinamas drauge su saulės deive Katha, būta jų šventvietės.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  Nancy Thomson de Grummond, Erika Simon. The Religion of the Etruscans. University of Texas Press, 2009, p. 59.
2. 1 2 3 4  Sybille Haynes. Etruscan Civilization: A Cultural History. Los Angeles: Getty Publications, 2000, p. 183.
|  Gvarajai |
| --- |
| Gyventojų skaičius | 9860 |
| Populiacija šalyse | Bolivijos vėliava Bolivija(Santa Kruso departamentas) |
| Kalba (-os) | gvarajų, ispanų |
| Religijos | krikščionybė (katalikybė) |
| Giminingos etninės grupės | pausernai, sirionai, gvaraniai |

**Gvarajai** (isp. *guarayos, huarayo*, sav. *Gwarayú*) – indėnų tauta, priklausanti tupiams-gvaraniams ir gyvenanti rytų Bolivijoje, tarp San Migelio ir Blanko upių (Gvarajoso provincija). Populiacija – kiek mažiau nei 10 tūkst. gyventojų. Gvarajų kalba priklauso tupių-gvaranių kalbų šeimai, dalis kalba ispaniškai. Pagal tikybą Romos katalikai.

Gvarajai – gvaranių palikuonys, atsikraustę iš Paragvajaus XV a. pab.–XVI a. pr. Jie XVII–XVIII a. perkraustyti į jėzuitų, o vėliau į pranciškonų misijas.

Tradiciškai verčiasi kapline-lydimine žemdirbyste (kukurūzai, manijokai, ryžiai), medžiokle bei žvejyba. Pagrindiniai amatai – audimas, puodininkystė. Dabar dažniausiai verčiasi samdomais darbais, smulkaus masto žemdirbyste.

Iki XVIII a. gvarajai gyvendavo didžiuosiuose namuose (malokose), vėliau ėmė kurtis atskiruose, aštuonkampio plano būstuose su tinkuotomis sienomis. Įprastas vyrų rūbas – tunikinė marška iš karnų, moterų – sijonas.

Dabar būdinga mažoji šeima, santuoka matrilokalinė, seniau pasitaikydavo poligamija. Mitologijoje vyravo didžiojo protėvio Tamos kultas, mitai apie Tamos sūnus-dvynius, kurie pasivertę saule ir mėnesiu. Tradicinė gvarajų kultūra nunyko XX a. pr. buvo paveikta čikitanų ir kreolų boliviečių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  gyr Duomenys apie kodu „gyr" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*
2. ↑  *Гуарайю*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
|  |
| --- |
| Roman Lob |
|  |
| Biografija |
| Gimė | 1990 m. liepos 2 d. (32 metai)Diuseldorfas, Vokietija |
| Kilmė | Vokietijos vėliava Vokietija |
| Žanrai | pop, rokas |
| Veikla | dainininkas, dainų autorius |
| Įrašų kompanija | Universal Records |
| Svetainė | www.romanlob.de |

**Roman Lob** (g. 1990 m. liepos 2 d. Diuseldorfe, Vokietijoje) – Vokietijos dainininkas.

Biografija
----------

2012 m. vasario 16 d. laimėjo „Unser Star für Baku" konkursą. Jis buvo išrinktas atstovauti Vokietijai 2012 m. Eurovizijoje Baku, Azerbaidžane, su daina „Standing Still" (liet. *Stovėdamas ramiai*). Finale jis užėmė aštuntą vietą su 110 taškų.

2007 metais Roman Lob dalyvavo talentų šou „Deutschland sucht den Superstar" ketvirtajame sezone, bet turėjo pasitraukti dėl balso stygų infekcijos. Jis pateko tarp 20 geriausių dalyvių.

Diskografija
------------

### Albumai

* 2012 – *Changes*
* 2012 – *Home*

### Singlai

* 2012 – *Standing Still*
* 2012 – *Call Out the Sun*
* 2012 – *All That Matters*

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Roman Lob** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Lena  *„Taken by a Stranger"*** |  **Vokietijos atstovas Eurovizijoje**2012 | Po to:**Cascada  *„Glorious"*** |
Delta stovykla
**Gvantanamo kalėjimas** (angl. *Guantanamo Bay detention camp*) – Jungtinių Amerikos Valstijų karinis kalėjimas, esantis JAV Gvantanamo įlankos karinėje jūrų bazėje,  Gvantanamo įlankos pakrantėje, Kuboje. Amnesty International pasmerkė šio kalėjimo veiklą dėl šiurkščių žmogaus teisių pažeidimų: asmenų kalinimo neribotą laiką be teismo sprendimo, sulaikytųjų kankinimo. Dėl tų pačių priežasčių šis kalėjimas dar vadinamas „Amerikos gulagu".

Sulaikytieji X-Ray stovykloje, 2002 m. sausio mėn.
Įkalinimo stovykla įkurta 2002 m. prezidento Džordžo Bušo administracijos karo prieš terorą metu. Džordžo Bušo įpėdinis prezidentas Barakas Obama pažadėjo uždaryti šį kalėjimą, tačiau jo planai susidūrė su abiejų partijų opozicija Kongrese, kuris išleido įstatymus, draudžiančius Gvantanamo kalėjimo kalinius perkelti kalėti į JAV žemyninę dalį. B. Obamos prezidentavimo metu Gvantaname kalinčių asmenų skaičius buvo sumažintas nuo 245 iki 41. Dauguma buvusių kalinių buvo arba išlaisvinti, arba perkelti į kitas šalis. 2018 m. sausio mėn. prezidentas Donaldas Trampas pasirašė vykdomąjį įsaką, kuris leidžia pratęsti kalėjimo veiklą neribotą laiką.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Guantanamo Bay prisoners plant seeds of hope in secret garden Archyvuota kopija 2015-09-25 iš Wayback Machine projekto. *The Independent*, 2006-04-29
2. ↑  Guantanamo and Illegal Detention Archyvuota kopija 2016-10-15 iš Wayback Machine projekto. Amnesty International. Nuoroda tikrtina 2016-11-03.
3. ↑  „Machtwechsel in Amerika: Zehn Guantánamo-Gefangene nach Oman überstellt". 2017-01-16 – via Frankfurter Allgemeine Zeitung.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Malva sylvestris** |
| --- |
| Miškinė dedešva (Malva sylvestris)Miškinė dedešva (*Malva sylvestris*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Dilenijažiedžiai  *( Dilleniidae)* |
| Šeima: | Dedešviniai  *( Malvaceae)* |
| Gentis: | Dedešva  *( Malva)* |
| Rūšis: | Miškinė dedešva  *( Malva sylvestris)* |

 |

**Miškinė dedešva** (*Malva sylvestris*) – dedešvinių (*Malvaceae*) šeimos dvimetis žolinis augalas. Aukštis 30 – 100 cm aukščio. Stiebas stačias, plaukuotas; lapai pražanginiai, dideli; žiedai dideli, rožiniai; sėklos tamsios; šaknis liemeninė.

Auga pakelėse, dykvietėse. Žydi birželio – spalio mėn. Vaistinė žaliava – lapai ir žiedai, kurie renkami pilnai neišsiskleidę.

Vaistinės savybės
-----------------

Užpilas vartojamas kaip antiuždegiminė priemonė. Geriama sergant virškinamojo trakto, viršutinių kvėpavimo takų uždegimui gydyti. Užpile esančios gleivės apsaugo virškinamojo trakto sieneles nuo dirginančio poveikio esant uždegimui. Juo skalaujama burnos ertmė. Nevartojama esant padidintam skrandžio rūgštingumui. Vienam puodeliui arbatos reikia 2 arbatinių šaukštelių žaliavos. Išgerti po puodelį kelis kartus per dieną, taip pat ir einant miegoti.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Miškinė dedešva** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |