recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Koordinatės: 55°34′28″ š. pl. 22°14′31″ r. ilg.﻿ / ﻿55.57444°š. pl. 22.24194°r. ilg.﻿ / 55.57444; 22.24194


| Šiauduvos I tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Šilalės rajonas) |
| Plotas | 0,041 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1,23 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Įteka | bevardis upelis |
| Išteka | bevardis upelis |

**Šiauduvos I tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Šilalės rajone, 5 km į pietus nuo Laukuvos, Šiauduvos gyvenvietės rytinėje dalyje. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Yžnės intakas, Akmenos upės baseinas) 0,13 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 0,45 km, plotis – iki 0,14 km. Yra 6 a sala. Altitudė 159,6 m. Vakarinis ir pietrytinis krantai aukštoki. Tai vienas iš 5 Šiauduvos tvenkinių kaskados. Priešsroviui iškart telkšo 0,49 ha tvenkinys, dar aukščiau - Šiauduvos II tvenkinys, pasroviui – 1,26 ha tvenkinys. Rytinėje tvenkinio pakrantėje stūkso Padievyčio miškas, pietine pakrante eina kelias Nr.4115 (Šiauduva - Rudiškė - Laukdvariai).

Šaltiniai
---------

1. ↑  maps.lt duomenys
| Moračos kalnai |
| --- |
| Moračos kanjonas Moračos kalnuoseMoračos kanjonas Moračos kalnuose |
| **Žemynas** | Europa |
| **Šalys** | Juodkalnija |
| **Aukščiausias taškas** | Kapa Moračka (2226 m virš jūros lygio) |
| **Uolienos** | nuosėdinės uolienos, klintis |

**Moračos kalnai** (serb. *Moračke Planine*) – Dinarų kalnyno kalnų grandinė Juodkalnijoje. Kalnai yra į pietus nuo Durmitoro, vakaruose siekia Moračos upę ir už jos esančią Siniajeviną, rytuose atsiremia į Zetos slėnį. Aukščiausia viršukalnė – Kapa Moračka (2226 m).

Topografija
-----------

Kalnynų masyvas yra centrinėje Juodkalnijoje, tęsiasi iš rytų į šiaurės vakarus, nuo Taros kanjono netoli Kolašino iki Vratlo perėjos, kuri skiria juos nuo Siniajevinos. Šiaurinėje dalyje yra Moračos ištakos ir Moračos kanjonas. Pietuose ribojasi su Prekornicos kalnais. Moračos kalnuose yra du dideli ledyniniai ežerai: *Kapetanovo Jezero* („Kapitono ežeras", 37 m gylio) ir *Brnjicko Jezero*.

Viršukalnės:

* Kapa Moračka (Lastva) – 2226 m;
* Zagradacas – 2217 m;
* Gornji Sto – 2167 m;
* Stožacas – 2141 m;
* Maganikas – 2139 m;
* Stitas – 2132 m;
* Veliki Zebalacas – 2129 m;
* Lijevnas – 2081 m;
* Vojnovacas – 2072 m;
* Tali – 2063 m;
* Ilin Vrhas – 2050 m;
* Lukanje Čelo – 2049 m;
* Veliki Žurimas – 2036 m;
* Budiguzas – 1966 m;
* Mali Žurimas – 1836 m;
* Donje Vucjė – 1506 m.

Geologija
---------

Kalnai yra sudaryti iš klinčių.

Nuorodos
--------

1. ↑  Morača Mountains, kolasin.me
2. 1 2   Informacija ir fotografijos (anglų k.), SummitPost.org
| **Evaldas Ignatavičius** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1967 m. vasario 8 d. (56 metai)Ukmergė |
|  |
| Veikla | Lietuvos diplomatas |
|  |
| Alma mater | 1992 m. Vilniaus universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Komandoro kryžius |

**Evaldas Ignatavičius** (g. 1967 m. vasario 8 d. Ukmergėje) – Lietuvos diplomatas.

Biografija
----------

1992 m. baigė Vilniaus universiteto Filologijos fakultetą.

1991–1995 m. LR užsienio reikalų ministerijos Rytų ir Vidurio Europos skyriaus tarnautojas. 1995–1998 m. LR ambasados Lenkijoje patarėjas. 1998–2000 m. LR URM Rytų Europos ir Vidurinės Azijos skyriaus vedėjas. 2000 m. LR generalinis konsulas Kaliningrade.

2001–2002 m. LR užsienio reikalų viceministras. 2002–2003 m. LR URM valstybės sekretorius, ministerijos sekretorius. 2002–2004 m. VU Tarptautinių santykių ir politikos mokslų instituto dėstytojas.

2004–2009 m. LR nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Vokietijoje. 2009–2012 m. buvo Užsienio reikalų viceministras, atsakingas už Rytų kaimynystės ir saugumo politikos, viešosios diplomatijos klausimus, vystomąjį bendradarbiavimą, transatlantinius santykius ir pirmininkavimą Europos saugumo ir bendradarbiavimo organizacijai (ESBO).

2013–2016 m. Lietuvos ambasadorius Baltarusijoje. 

Vedęs, turi sūnų ir dukrą.

Apdovanojimai
-------------

* Ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Komandoro kryžius.

Nuorodos
--------

* Ambasadorius E. Ignatavičius: „ES ir Baltarusijos santykiuose buvęs sąstingis nebuvo naudingas" Archyvuota kopija 2013-10-05 iš Wayback Machine projekto.(lrytas.lt interviu)

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2013-10-05 iš Wayback Machine projekto. (president.lt inf.)
2. ↑   Archyvuota kopija 2013-10-04 iš Wayback Machine projekto. (president.lt inf.)


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Vaidievutis Geralavičius** | **Lietuvos ambasadorius Vokietijos Federacinėje Respublikoje** 2004 - 2009 m. | Po to:**Mindaugas Butkus** |
| Prieš tai:**Linas Linkevičius** | **Lietuvos ambasadorius Baltarusijos Respublikoje** 2013 - 2016 m. | Po to:**Andrius Pulokas** |
Koordinatės: 55°54′58″š. pl. 23°16′02″r. ilg.﻿ / ﻿55.916144°š. pl. 23.267097°r. ilg.﻿ / 55.916144; 23.267097


|  Šiaulių Naujoji apaštalų bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Tikėjimo srovė** | Naujoji apaštalų bažnyčia |
| **Savivaldybė** | Šiaulių miesto savivaldybė |
| **Gyvenvietė** | Šiauliai |
| **Adresas** | Gardino g. 8A |
| **Statybinė medžiaga** | Mūras, medis |
| **Pastatyta** | 2003 m. |

**Šiaulių Naujoji apaštalų bažnyčia**  – Naujoji apaštalų bažnyčia, esanti Šiauliuose. Įsikūrusi moderniame pastate Gardino g. 8A, Dainų mikrorajone.

Istorija
--------

Pirmosios pamaldos Šiauliuose įvyko 1991 m. kurias laikė apaštalas Armin Brinkmann ir jų metu buvo pašventinta Šventąja Dvasia apie 90 sielų.

Gardino gatvėje, netoli Teniso kortų esančiame sklype, 2002 m. spalio 5 d. buvo padėtas Naujosios apaštalų bažnyčios kertinis akmuo, į pamatus įbetonuota kapsulė su laišku ateities kartoms. Jau po metų, 2003 m. rudenį naujosios bažnyčios pastatas buvo baigtas statyti ir pašventintas. 

Apie bažnyčios statybą pradėta kalbėti prieš dešimt metų. Bažnyčios knygoje buvo užregistruota per keturis šimtus išpažįstančių Naujosios apaštalų bažnyčios tikėjimo sekėjų Šiauliuose. Anksčiau bažnyčios bendruomenės pamaldos vyko Šiaulių filharmonijoje, į kurias rinkosi beveik septyniasdešimt žmonių.

Modernios bažnyčios su klijuoto medžio konstrukcijomis projektą parengė šiaulietis architektas Alvydas Ubarevičius. Joje buvo numatyta pamaldų salė su 250 sėdimų vietų, posėdžių, poilsio ir kitos erdvės. Bažnyčios statybą rėmė Šiaurės Reino Vestfalijos (Vokietija) Naujosios apaštalų bažnyčios tikintieji. Naujajai bažnyčiai vadovauti buvo paskirtas krašto evangelikas, Šiaulių bendruomenės vadovas Gintaras Kiela.

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Šiaulių Naujoji apaštalų bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Šiaulių bendruomenė
2. 1 2 3  Naujos bažnyčios statyba prasidėjo Archyvuota kopija 2021-11-12 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Birštono herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 1995-08-21* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Birštono herbas** – vienas iš Birštono savivaldybės ir Birštono miesto heraldikos atributų.

Aprašas
-------

Skydo mėlyname lauke pavaizduota fantastinė šokanti auksinė su sidabriniais dantimis žuvis, kuriai iš viršugalvio (lyg banginiui) trykšta sidabrinė vandens čiurkšlė.

Istorija
--------

Iki Kauno HE pastatymo 1959 m. nedidelė banginuko skulptūra, iš kurios burnos tekėjo mineralinis vanduo, žymėjo šaltinio „Vytautas" versmę. Tačiau pakilus Nemuno vandens lygiui, kurorto simboliu tapusi skulptūra atsidūrė po vandeniu. Legendinis banginis atgimė kurorto herbe. Fantastinė žuvis, iš kurios nugaros trykšta vanduo – tarsi banginis, ant kurio laikosi kurorto praeitis ir ateitis.

1995 m. rugpjūčio 21 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 694. Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Birštono vėliava
|  |
| --- |
| **„Vaivorykštės tako" gimnazija** |
| [[Vaizdas:|„Vaivorykštės tako" gimnazija herbas|center|100px]] |
| „Vaivorykštės tako" gimnazija |
| **Adresas** | Sportininkų g. 11, Klaipėda |
| **Direktorius(-ė)** | Džiuljeta Gečienė |
| **Mokinių skaičius** | 160 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** | 6 |
| **Pedagogų skaičius** | 20 |

**VšĮ „Vaivorykštės tako" gimnazija** – nevalstybinė dieninė, vidurinė mokykla Klaipėdoje, Sportininkų g. 11, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 195170434. Tai krikščioniško dorovės ugdymo mokykla.

Buvo laikinai apsistojusi Baltikalnio g. 11.

Istorija
--------

2018-2019 m. m. mūsų mokykloje mokosi 171 mokinys, dirba 36 pedagogai, sukomplektuota 12 klasių, veikia parengiamoji priešmokyklinukų grupė.

Mokykla įkurta 1997 m. keturių fizinių asmenų kaip VšĮ „Vaivorykštės tako" pradinė mokykla. Darželio patalpose Baltijos pr. 63 veikė 4 pradinės klasės. 2004 m. pradinė mokykla reorganizuota į pagrindinę mokyklą. 2012 m. įsteigtas VšĮ „Vaivorykštės tako" gimnazijos Vilniaus filialas, 2012 m. steigėjų sprendimu mokykla įgijo vidurinės mokyklos statusą, o 2015 m. vidurinio ugdymo programa buvo akredituota ir įgijo gimnazijos statusą.

Direktoriai
-----------

* Džiuljeta Gečienė

Nuorodos
--------

1. ↑  Viešoji įstaiga "Vaivorykštės tako" gimnazija. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-07-25).
2. ↑  Gimnazijos istorija. Vaivorykstestakas.lt (tikrinta 2022-07-25).

* Mokyklos svetainė (lietuvių, anglų k.)
Koordinatės: 55°57′23.72″ š. pl. 23°19′27.88″ r. ilg.﻿ / ﻿55.9565889°š. pl. 23.3244111°r. ilg.﻿ / 55.9565889; 23.3244111

|  Šiaulių Dievo Motinos Dangun ėmimo sentikių cerkvė |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Šiaulių rajonas |
| **Gyvenvietė** | Šiauliai |
| **Adresas** | Jankausko g. 35 |
| **Statybinė medžiaga** | Mūras |
| **Pastatyta** | 1995 m. |

**Šiaulių Dievo Motinos Dangun ėmimo maldos namai (cerkvė)** (rus. *храм во имя Успения Пресвятой Богородицы*) stovi Šiauliuose.

Istorija
--------

Šiaulių sentikiai parapiją įkūrė 1993 metais. Jai priklauso apie 500–800 šeimų. Iki tol maldų namų Šiauliuose nebuvo. Visos apeigos – krikšto bei laidojimo, būdavo nukreipiamos atlikti į Radviliškio sentikių namus. 1993 m. valdžia perdavė valgyklos pastatą sentikių bendruomenei, buvusiame kariniame (Gagarino) miestelyje, už dabartinio Šiaulių miesto autobusų parko, kurį rekonstravus buvo įkurti sentikių maldos namai. Parapijiečiai patalpas suremontavo savomis jėgomis, sutvarkė aplinką, sunešė išsaugotas senąsias ikonas ir kryžius. Maldų namus sudaro pamaldom skirta patalpa ir mirusiesiems šarvoti skirta salė. Cerkvė pašventinta 1995 m. rugpjūčio 28 d.

Šaltiniai
---------

* Mickeliūnaitė, J. (1995) Sentikiai rytoj švęs šv. Velykas. *Šiaulių kraštas*, 1995-04-22.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Smilgių Šv. Jono Krikštytojo cerkvė
* Smilgių kaimas

Nuorodos
--------

* Šiaulių parapija[neveikianti nuoroda]

Nuotraukos
----------

* 
* 
* 
*
| **Heinrichas Gerberisvok. *Heinrich Gerber*** |
| --- |
|  |
| H. Gerberis |
| Gimė | 1832 m. lapkričio 18 d.Hofas |
| Mirė | 1912 m. sausio 3 d. (79 metai)Miunchenas |
|  |
| Veikla | tiltų statybų inžinierius, konstruktorius |
|  |
| Žinomas (-a) už | Gerberio jungtį |
|  |
|  **Vikiteka** | Heinrich Gerber |

**Heinrichas Gerberis** (vok. *Johann Gottfried Heinrich Gerber*; 1832 m. lapkričio 18 d. Hofe, Bavarijoje – 1912 m. sausio 3 d. Miunchene) – vokiečių tiltų statybos inžinierius, „Gerberio jungties" (vok. *Gerberträger*) išradėjas. Jis gavo keletą patentų už jos panaudojimą tiltų statybose.

Atminimo lenta ant H. Gerberio namo Gustavsburge
Konsolinio tilto su „Gerberio sija" modelis

Biografija
----------

H. Gerberis mokėsi Niurnbergo ir Miuncheno politechnikos mokyklose, o 1852 m. įsidarbino į Bavarijos valstybinę statybų tarnybą, kur dirbo geležinkelyje. Jis padėjo projektuoti *Großhesseloher* tiltą, kuris buvo pastatytas 1857 m. Per tą laiką H. Gerberis patobulino Pauli sijos konstrukciją. Baigus tiltą, H. Gerberis buvo paskirtas Niurnbergo *Maschinenfabrik Klett* tiltų skyriaus vyriausiuoju inžinieriumi.

1859 m. kompanijai laimėjus Mainco geležinkelio tilto (*Mainzer Südbrücke*) per Reiną statybos kontraktą, jis nusprendė tilto konstrukcijas gaminti laikiname ceche, įrengtame netoli statybų aikštelės, Gustavsburge. Čia Gerberis persikėlė 1860 m. su šeima, kad galėtų iš arti vadovauti tilto statybai iki jo pabaigos 1863 m.

Vėliau Niurnberge jis dirbo su laikančiųjų konstrukcijų sistemomis, kurias būtų galima paprasčiau apskaičiuoti. 1866 m. jam buvo suteiktas Bavarijos patentas „Balkenträger mit freiliegenden Stützpunkten" (laikančioji sija su atvirais atramos taškais). Ši konsolinio tilto sistema pirmą kartą buvo realizuota 1867 m. statant tiltą per Regnico upę Bamberge ir Maino tilte Hasfurte. Konstrukcija greitai išpopuliarėjo ir visame pasaulyje tapo žinoma kaip „Gerberio sija".

1868 m. H. Gerberis grįžo į Gustavsburgą vadovauti Reino tilto antrojo kelio statyboms. Tuomet jis buvo įsikūręs biure Miunchene. 1873 m. pertvarkant *Maschinenbau-Actiengesellschaft Nürnberg* būstinę, gamykla *MAN-Werk Gustavsburg* ir H. Gerberio biuras buvo sujungti su *Süddeutsche Bridge AG* Miunchene ir tapo nepriklausomi, H. Gerberiui užėmus generalinio direktoriaus pareigas. Jis užsiėmė santvarų konstrukcijų tyrimais, mažiau dėmesio skirdamas savo pareigoms vykdomojoje valdyboje. Jo paties siūlymu, ši įmonė 1884 m. buvo prijungta prie *Maschinenbau-Aktiengesellschaft Nürnberg* (dabar MAN). H. Gerberis ten buvo valdybos narys ir turėjo vietą techninėje patariamojoje taryboje. Jis pasišventė tęsti savo tyrimų ir konsultavimo veiklą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Daniel Coit Gilman, Frank Moore Colby, Harry Thurston Peck (1905). *The new international encyclopaedia, Volume 8*. Dodd, Mead, & Company. p. 597.
2. ↑  *Journal of the Western Society of Engineers, Volumes 43-45*. Western Society of Engineers. 1938. p. 260.
3. ↑  Ralf Roth, Marie-Noëlle Polino (2003). *The City and the Railway in Europe*. Ashgate Publishing. p. 88. ISBN 0754607666.

Nuorodos
--------

* Biografija (vokiečių k.)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Nombre de DiosasNombre de Dios |
| --- |
|  |
| Paveikslas (1672 m.) |
| 

Nombre de DiosasNombre de Diosas

 |
| Koordinatės | 9°34′50″ š. pl. 79°28′05″ v. ilg.﻿ / ﻿9.58056°š. pl. 79.46806°r. ilg.﻿ / 9.58056; 79.46806Koordinatės: 9°34′50″ š. pl. 79°28′05″ v. ilg.﻿ / ﻿9.58056°š. pl. 79.46806°r. ilg.﻿ / 9.58056; 79.46806 |
| Vieta | Kolono provincija, Panama |
| Regionas | Centrinė Amerika |
| Istorija |
| Statytojas | Diegas de Nikuesa |
| Pastatytas | 1510 m. |
| Laikotarpis | kolonijinis |
| Tauta | ispanai |

**Nombre de Diosas** (isp. *Nombre de Dios* – „Dievo vardas") – buvo ispanų kolonija dabartinėje Panamoje, Karibų jūros pakrantėje, Kolono provincijoje.

Gyvenvietė 1510 m. įkurta Diego de Nikuesos ir buvo viena pirmųjų Amerikos žemyne (drauge su Santa Marija). Dabar Nombre de Diosas išlieka seniausia tebegyvenama gyvenviete Amerikoje. Tai buvo svarbus uostas išgabenant lobius iš Peru į Ispaniją. Tačiau miestas buvo labai pelkėtoje, nesveikoje vietoje ir į didelę gyvenvietę neišaugo. 1572 m. Nombre de Diosą nuniokojo piratas Frensis Dreikas, pagrobė konvojaus lydėtą sidabro krovinį. 1600 m. miestas buvo praktiškai apleistas, o prekyba suklestėjo per Portobelo uostą.

Dabar miesto vietoje išlikęs mažas Nombre de Dioso kaimelis. Beje, tokiu vardu Panamoje vadintos dar dvi kolonijos – Darjene ir Veragvoje.
| Monkaljerisit. *Città di Moncalieri* |
| --- |
| *Monkaljerio panorama* |
|  |
| 

MonkaljerisMonkaljeris

45°00′0″ š. pl. 7°41′0″ r. ilg.﻿ / ﻿45.00000°š. pl. 7.68333°r. ilg.﻿ / 45.00000; 7.68333﻿ (Monkaljeris)Koordinatės: 45°00′0″ š. pl. 7°41′0″ r. ilg.﻿ / ﻿45.00000°š. pl. 7.68333°r. ilg.﻿ / 45.00000; 7.68333﻿ (Monkaljeris) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Italijos vėliava Italija |
| **Regionas** | Pjemontas Pjemontas |
| **Provincija** | Turino provincija |
|  |
| **Meras** | Roberta Meo |
|  |
| **Gyventojų** (2011) | 58 662  |
| **Plotas** | 47,63 km² |
| **Tankumas** (2011) | 1 232 žm./km² |
| **Altitudė** | 260 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 10024 |
| **Tel. kodas** | 011 |
| **Tinklalapis** | www.comune.moncalieri.to.it |
| **Miesto globėjas (-ai)** | Šv. Bernardas |

**Monkaljeris** (it. *Moncalieri*) – miestas Italijoje, Pjemonte, Turino provincijoje. Miestas yra 8 km į pietus nuo Turino. Miestą garsina XII a. pilis, išplėsta XV a. vėliau tapusi mėgstama Italijos karaliaus Viktoro Emanuelio II ir jo dukters Marijos Kotildės rezidencija. Pilis priklauso UNESCO Pasaulio paveldo sąrašui kaip viena iš Savojiečių dinastijos rezidencijų.

Istorija
--------

Monkaljerį įkūrė 1228 m. Testonos gyventojai, čia apsistoję po Kjerio antpuolio. Lengvas priėjimas prie Po upės ir tiltas, kuris ilgą laiką priklausė Tamplieriams, suteikė klestėjimą miestui, tapusiam laisva komūna.

XVII a. miestas atiteko Savojiečių dinastijai ir jos nariai dažnai netoli esančioje pilyje apsistodavo vasaros metu.

Miestai partneriai
------------------

* Vokietija Baden Badenas, Vokietija
* Graikija Argiropulijas, Graikija
| Nonivamidas |
| --- |
|  |
| Sisteminis (IUPAC) pavadinimas |
| N-[(4-hidroksi-3-metoksifenil)metil]nonanamidas |
| CAS numeris | [2444-46-4] |
| Cheminė formulė | C17H27NO3 |
| Molinė masė | 293,40 g/mol |
| SMILES | CCCCCCCCC(=O)NCC1=CC(=C(C=C1)O)OC |
|
| Rūgštingumas (p*Ka*) |  |
| Bazingumas (p*Kb*) |  |
| Valentingumas |  |
| Fizinė informacija |
| Tankis |  |
| Išvaizda | balti ar labai šviesūs milteliai |
| Lydymosi t° | 54 °C |
| Virimo t° | 112°C |
| Lūžio rodiklis (*n*D) |  |
| Klampumas |  |
| Tirpumas H2O | vandenyje netirpus, tirpus metanolyje |
| Šiluminis laidumas |  |
| log P |  |
| Garavimo slėgis |  |
| kH |  |
| Kritinis santykinis drėgnumas |  |
| Farmakokinetinė informacija |
| Biotinkamumas |  |
| Metabolizmas |  |
| Pusamžis |  |
| Pavojus |
| MSDS |  |
| ES klasifikacija |  |
| NFPA 704 | 

0
2
0
 
 |
| Žybsnio t° | 190 °C |
| Užsiliepsnojimo t° |  |
| R-frazės |  |
| S-frazės |  |
| LD50 |  |
| Struktūra |
| Kristalinė struktūra |  |
| Molekulinė forma |  |
| Dipolio momentas |  |
| Simetrijos grupė |  |
| Termochemija |
| Δf*H*~~o~~298 |  |
| Giminingi junginiai |
| Giminingi |  |
| Giminingi junginiai |  |
| Giminingos grupės |  |

**Nonivamidas** (angl. *nonivamide*, *pelargono rūgšties vanilamidas* (angl. *pelargonic acid vanillylamide; PAVA*) – organinis junginys kapsaicinoidas. Tai pelargono rūgšties (kitaip n-nonano rūgšties) ir vanililo amino amidas. Aptinkamas raudonuosiuose pipiruose (čili pipiruose). Junginys paprastai gaunamas ne iš augalų, o sintetinamas. Nonivamidas yra atsparesnis karščiui nei kapsaicinas.

Farmacijoje nonivamidas naudojamas kaip pigus kapsaicino pakaitalas. Nonivamidas įeina į tepalo „*Finalgon*" sudėtį. Tepalas malšina artrito ir raumenų skausmus. Ant odos užteptas lašas tepalo greitai susigeria, sukelia šilumos ar deginimo pojūtį ir kelioms valandoms numalšina skausmą.

Nonivamidas naudojamas ir kaip maisto priedas, suteikia aštrumo gardikliams, padažams ir prieskonių mišiniams. Saldžiojoje konditerijoje naudojamas kaip priedas, suteikiantis karščio pojūtį.

Kaip ir kapsaicinas nonivamidas naudojamas žinduoliams atbaidyti (paukščių ir vabzdžių neveikia) nuo augalų ar sėklų ėdimo (pvz. atbaido voveres, kad neėstų sėklų iš paukščių lesyklų). Taip yra todėl, kad nonivamidas yra TRPV1 jonų kanalų agonistas. Žinduolių TRPV1 aktyvuoja karštis ir kapsaicinas, o paukščių TRPV1 variantas yra nejautrus kapsaicinui.

Nemirtinasis ginklas
--------------------

Nonivamidas (pavadinimu *PAVA*) yra naudojamas kaip veiklioji medžiaga:

* Kai kurių nemirtinųjų ginklų (pvz. *Fabrique Nationale Herstal* FN 303) šaudmenyse,
* daugelyje savigynos „pipirinių purškalų".

Taip naudojamas nonivamidas laikinai išveda žmones iš rikiuotės, kad juos būtų galima suimti arba persigalvotų smurtauti, dalyvauti riaušėse ar pan.

Išnašos
-------

1. ↑  Howard L. Constant, Geoffrey A. Cordell and Dennis P. West. J. Nat. Prod. 1996, 59 (4), pp 425–426; doi:10.1021/np9600816.
2. 1 2  Protecting People, Pets and Plants. nonivamide (synthetic capsaicin) Archyvuota kopija 2010-07-24 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  FN 303® Less Lethal Launcher[neveikianti nuoroda]
| **Heinz Janert** |
| --- |
| Gimė | 1897 m. lapkričio 18 d.Priekulė, Vokietijos imperija |
| Mirė | 1973 m. spalio 4 d. (75 metai)Greifsvaldas, Vokietijos Demokratinė Respublika |
|  |
| Veikla | Profesorius, dirvotyrininkas, dėstytojas, agronomas |

**Hainsas Janertas** (1897 m. lapkričio 18 d. Priekulėje, Vokietijos imperija – 1973 m. spalio 4 d. Greifsvalde, Vokietijos Demokratinė Respublika) – Greifsvaldo universiteto profesorius, dirvotyrininkas, dėstytojas, agronomas.

Biografija
----------

Gimė 1897 m. lapkričio 18 d. Priekulėje. 1914–1918 m. dalyvavo I pasauliniame kare, tapo leitenantu. 1918–1922 m. mokėsi žemės ūkio akademijose Getingene ir Karaliaučiuje, kur Karaliaučiaus universitete tapo mokslų daktaru. 1927 m. tapo habilituotu mokslų daktaru dirvotyroje, kai apsigynė savo darbą Leipcigo universitete. 1923–1927 m. dirbo moksliniu asistentu melioracijos institute Karaliaučiuje. 1931 m. gavęs stipendiją išvyko stažuotis į Jungtinę karalystę. 1927–1934 m. dirbo dėstytoju Leipcigo universitete. 1933 m. tapo SS nariu. 1934–1938 m. dirbo žemės ūkio kultūrų technikų dėstytoju, tapo profesoriumi. 1937–1943 m. tapo Vokietijos nacionalsocialistinės darbininkų partijos nariu. 1938–1944 m. buvo Karaliaučiaus universiteto žemės ūkio kultūrų technikų ir dirvotyros profesoriumi, dėstytoju.

Po karo buvo tardomas įvairiuose teismuose dėl priklausomybės įvairioms Trečiojo Reicho organizacijoms, paleistas 1945 m. gegužės mėnesį. Po karo pabaigos iki 1946 m. trumpai dirbo Vismaro meru. 1946–1947 m. dėstė Rostoko universitete, dirbo dekanu. 1948–1964 m. buvo Greifsvaldo universiteto dirvotyros profesorius. 1961 m. apdovanotas Vokietijos Demokratinės Respublikos bronzos medaliu už nuopelnus dirvotyrininkystėje. Mirė 1973 m. spalio 4 d. Greifsvalde.

Nuorodos
--------

* Literatūra susijusi su Heinz Janert (vok.);
* Straipsniai apie Heinz Janert (vok.);
* Biografija I (vok.);
* Biografija II (vok.).
| Nolėnų piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Nolėnų piliakalnisNolėnų piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°33′25.8″ š. pl. 25°35′56.7″ r. ilg.﻿ / ﻿55.557167°š. pl. 25.599083°r. ilg.﻿ / 55.557167; 25.599083Koordinatės: 55°33′25.8″ š. pl. 25°35′56.7″ r. ilg.﻿ / ﻿55.557167°š. pl. 25.599083°r. ilg.﻿ / 55.557167; 25.599083 |

 |
| Vieta | Utenos rajonas |
| Seniūnija | Sudeikių seniūnija |
| Plotas | 65x23 |
| Naudotas | I tūkstantmetis pr. m. e. – I tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1970 |
| Registro Nr. | AV1738 / A948 / 7135 |

**Nolėnų piliakalnis** – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 7135; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AV1738; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A948) Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, prie Nolėnų, Sudeikių seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Utena – Užpaliai trečioje sankryžoje į Sirutėnus pasukus į dešinę rytuosna, pavažiavus 200 m yra 50 m į dešinę pietuose.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas atskiros kalvos vakariniame gale. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 65x23 m dydžio, 1,5 m aukštesniu šiaurės rytų kraštu. Joje rasta lygios keramikos. Pietrytiniame jos krašte iškastas 4 m pločio, 0,3 m gylio griovys. 3-4 m žemiau aikštelės pietvakarinio ir šiaurės rytų krašto yra 10 m pločio terasa, 5 m žemiau šiaurės vakarų krašto - 10 m pločio terasa. Šlaitai statūs, 15-18 m aukščio.

Piliakalnis labai apardytas arimų, dirvonuoja, šiaurės vakarų šlaito viršuje auga pušis.

Tyrimai
-------

1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Kultūrinio sluoksnio ir įtvirtinimų nepastebėta. Radinius saugo Utenos kraštotyros muziejus. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. - I tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 4,5 ha. Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 674000 m².

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Gaigalių piliakalnis (Utena) 4,5 km | Baltakarčių piliakalnis 2,5 km | Maneičių piliakalnis 8 km |  |
| Šiaudinių piliakalnis 7 km |  | Nuodėgulių piliakalnis 8,5 km |
| Aknystėlių piliakalnis 11 km | Nemeikščių piliakalnis 9 km | Vaikutėnų piliakalnis 5,5 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 115 (Nr. 476)

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.325
* Lietuvos piliakalniai: atlasas. Vilnius, 2005, t. 3, p. 248-249.
* Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998. T. 2. P. 159.
* Motiejus Valančius. Pasakojimas Antano Tretininko // Raštai. Vilnius. 1972. T. I, p. 319–402.
* Petras Tarasenka. Lietuvos archeologijos medžiaga. Kaunas, 1928, p. 189.
* Gintautas Zabiela. Piliakalniai // Utenos krašto enciklopedija. Vilnius, 2001. p. 51-52.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Nolėnai
Fiat 5

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Fiat 5** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

**Fiat 5** (**Fiat 50-60 HP**) – lengvasis automobilis, leistas „Fiat" kompanijos nuo 1910 iki 1916 metų.

Automobilyje buvo įrengtas 9017 kub. cm apimties ir 75 a.j. galingumo variklis, kuris galėjo išvystyti iki 100 km/val. greitį. Galiniai varantys ratai buvo sujungti sraigtiniu velenu. Apšvietimas buvo tiekiamas magnetos pagalba.

„Tipo 5" modelis pakeitė Fiat 50 HP modelį ir buvo vienas iš prabangiausių automobilių tuo metu. 1921 metais jį pakeitė Fiat 520 „Superfiat".

1914 metais buvo pirmą kartą įrengtas lenktas priekinis ir galinis stiklai, o nuo 1915 metų apšvietimo sistema buvo pervesta į 12 voltų.

Viso buvo išleista 457 automobiliai.

| Fiat automobiliai S.p. A. 1898–1949 m. |
| --- |
| **Klasė** | 1890-ieji | 1900-ieji | 1910-ieji | 1920-ieji | 1930-ieji | 1940-ieji |
| 8 | 9 | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| Miesto |  | 3,5 HP |  |  |  |  | 500 A / B (Topolino) … |
| Kompaktinis |  | 6 HP8 HP10 HP |  |  |  | 509 / 509 S |  | 508 (Balilla) | Balilla 1100 A / B … |
| Didelis šeimos |  |  | 1 | 1A / Zero | 70 | 501 / 501 S / 502 / 503 |  | 514 / 515 | 1500 |
| Vidutinio dydžio |  |  | Brevetti 10–12 HP |  | 2 | 2B | 505 | 507 |  |  | 518 |  |  |
|  |  | 12 HP / 16–20 HP / 16–24 HP |  | Brevetti tipo 2 (15–25 HP) |  |  | 520 / 521 | 522 / 524 | 527 |  | 2800 |  |
| Verslo klasės |  |  | 20–30 HP | 3 | 3A / 3Ter | 510 | 512 | 525 / 525 S |  |  |
|  |  | 24–32 HP / 60 HP | 28–40 HP / 30–45 HP / 50 HP | 4 / 5 /6 |  |  | 520 „Superfiat" | 519 / 519 S |  |  |  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Epocha** astronomijoje tai laiko momentas, kuriam yra pateikiami dydžiai, kintantys laike – koordinatės, orbitų elementai, savieji judėjimai. Dažniausiai žinomas tų dydžių kitimo pobūdis (pavyzdžiui, dėl precesijos, nutacijos), ir juos galime perskaičiuoti kitiems laiko momentams. Tačiau per ilgą laiką kaupiasi neapibrėžtumai, ne visi savieji judėjimai yra žinomi. Todėl kiekviena sekanti didesnė dangaus apžvalga pateikiama su savo epochos verte (pvz. Hipparcos stebėjimo katalogų epocha yra J1991.25, 2MASS – J2000.0, GAIA – J2015.0).

Senesnėje, XVIII amžiaus, astronominėje literatūroje epocha buvo priimta vadinti parametrų vertes, o ne patį stebėjimo momentą.

Standartizavus astronomines koordinačių sistemas atsirado būtinybė skirti dvi sąvokas – katalogo epocha ir katalogo ekvinokcija (lygiadienis). Dažniausiai naudojamos pusiaujinės koordinačių sistemos pagrindinis atskaitos taškas yra pavasario lygiadienio taškas (nuo jo atskaitome rektascensijos koordinatę). Dėl precesijos jo padėtis laikui bėgant danguje kinta, todėl dangaus objektų padėtis turime perskaičiuoti, kokios jos bus kitu, nebe katalogo sudarymo laiko momentu. Iki 1984 m. standartinė katalogo ekvinokcija būdavo 1950 ar net 1900 m. Naujausių katalogų koordinatės pateikiamos 2000 m. ekvinokcijai. Dabar naudojamos ICRS koordinačių sistemos (besiremiančios kvazarų padėtimis) ekvinokcija yra J2000.0 (tai yra 2000 m. sausio 1,5 d. Žemiškuoju laiku – 2000 m. sausio 1 d. 12 val.).
| **Acrocephalus dumetorum** |
| --- |
| Sodinė nendrinukė (*Acrocephalus dumetorum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Žvirbliniai paukščiai  *( Passeriformes)* |
| Šeima: | Devynbalsiniai  *( Sylviidae)* |
| Gentis: | Nendrinukės  *( Acrocephalus)* |
| Rūšis: | Sodinė nendrinukė  *( Acrocephalus dumetorum)* |

 |
| Binomas |
| ***Acrocephalus dumetorum***Blyth, 1849 |

**Sodinė nendrinukė** (*Acrocephalus dumetorum*) – devynbalsinių (*Sylviidae*) šeimos paukštis.

Išvaizda
--------

Sodinė nendrinukė mažesnė už naminį žvirblį. Gana panaši į kitas nendrinukes, atskirti galima tik iš sparnų ir giesmės. Patino ir patelės nugarinė pusė priklausomai nuo apdaro senumo gelsvai ruda ar gelsvai pilka. Pilvinė pusė balta, rusvo atspalvio, kuris būna ryškesnis rudenį ir jauniklių. Kūno šonai pilko ar gelsvai pilko atspalvio.

Paplitimas
----------

Eurazijoje paplitusi nuo rytinės Baltijos pakrantės iki Senos aukštupio, Sajanų, Altajaus, Tian Šanio. Šiaurėje arealas siekia pietinę Suomiją, Onegos ežerą, Pečioros aukštupį, Obės, Jenisejaus vidurupį, pietuose tęsiasi iki Latvijos, šiaurinės Baltarusijos, Volgos vidurupio, Kopetdago, Irano. Gyvena pietinėje Švedijoje. Dabar sodinės nendrinukės arealas plečiasi vakarų ir pietvakarių kryptimi. Žiemoja Pietų ir Pietryčių Azijoje.

Lietuvoje labai reta rūšis, pirmą kartą pastebėta 1976 m.

Biologija
---------

Sodinės nendrinukės balsas Veisimosi periodu gyvena pamiškėse, soduose, dažniausiai netoli vandens. Lizdus suka vešlioje žolėje, rečiau žemuose krūmuose. Primena karklinės nendrinukės biotopą. 

Pavasarį pirmieji grįžta patinai, patelės kiek vėliau. Užimtoje teritorijoje patinai daug gieda, ypač naktį, neretai ir visą parą. Susiporavę naktį nutyla, jų trumpos giesmės girdimos tik dieną. Lizdą suka tik patelė, patinas jai padeda. Sodinė nendrinukė kiek dažniau suka lizdą ties krūmo išsišakojimu, panašiai kaip tošinukė. Vienoje dėtyje paprastai būna 4–6 kiaušiniai, perimi apie dvi savaites. Dar silpnai skraidantys 10–12 dienų jaunikliai palieka lizdą. Abu porelės nariai po to juos dar maitina 10–22 dienas.

Minta vabzdžiais, jų lervomis, vorais.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Sodinė nendrinukė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Šaltiniai
---------

* *Lietuvos fauna: paukščiai, 2 knyga.* Sud. V. Logminas. – Vilnius: Mokslas, 1991.
Koordinatės: 55°37′52″š. pl. 24°26′05″r. ilg.﻿ / ﻿55.630998°š. pl. 24.434676°r. ilg.﻿ / 55.630998; 24.434676

Vėjo malūnas Sodeliškiuose
**Sodeliškių vėjo malūnas** – kepurinis vėjo malūnas su technologine įranga, tebemalantis grūdus, stūksantis Sodeliškių kaime (Velžio sen.), Panevėžio rajone. Vėjo malūnas matomas nuo kelio  **3017**  Velžys–Jotainiai–Pagiriai–Šėta  lygiame dirbamų laukų kraštovaizdyje, vienkiemyje. 

Sodeliškių malūnas priklauso čia pat gyvenančio ūkininko šeimai. Jis likęs be sparnų, akmeninis, nupjauto kūgio formos, keturių aukštų, pastatytas 1901 m. Malūnas – technikos paminklas, 1997 m. įrašytas į Lietuvos Respublikos nekilnojamųjų kultūros vertybių registrą (unikalus kodas 22806).

Istorija
--------

Vėjo malūno statyba rūpinosi ir pirmuoju malūnininku buvo Ignas Miškinis. Po karo malūnas nacionalizuotas. Darbštus malūnininkas buvo ištremtas į Sibirą, kur ir mirė. Taip pat buvo išvežti ir kiti jo šeimos nariai. Nors likusi Miškinių šeima turėjo slapstytis, tremties neišvengė ir mažamečiai vaikai. Visi jie iškentėjo Panevėžio, Vilniaus ir Maskvos kalėjimų baisumus. Grįžusi iš tremties malūnininko šeima rado užimtus namus, nuniokotą malūną su nulūžusiu sparnu, kiauru stogu.

Apie 1958 m. girnoms sukti įvesta elektra. Sodeliškių malūnas sodiečių buvo giriamas, norėdami susimalti užsirašydavo į eilę. Tuometinio kolūkio pirmininkas ragino sodiečius keltis neva patogesniam gyvenimui į Velžio gyvenvietę, o malūną ketino nugriauti, kad netrukdytų dirbti laukų. Tačiau šie nesutiko palikti gimtosios vietos.

Šiuo metu malūnas minimaliai paremontuotas, asmeninio ūkio poreikiams jame tebemalami grūdai.

* Vėjo malūnas
* Malūno kepurė

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Sodeliškių vėjo malūnas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Lietuvos vėjo malūnai. Sodeliškių vėjo malūnas
* Malūnas laukia remonto
|  Čimanai |
| --- |
| Maniki upės čimanai (~1914 m.)Maniki upės čimanai (~1914 m.) |
| Gyventojų skaičius | 5840–6460 |
| Populiacija šalyse | Bolivijos vėliava Bolivija(Beni departamentas) |
| Kalba (-os) | čimanų, ispanų |
| Religijos | krikščionybė (katalikybė), prigimtinė tikyba |
| Giminingos etninės grupės |  ? |

**Čimanai** (*chimané, tsimané, nawazi-moñtji*) – indėnų tauta, gyvenanti Bolivijoje, rytinėse Andų pašlaitėse, Beni departamente (Rurenabakės, San Borchos, Santa Ana de Jakumos, San Ignasio de Mochoso prov.). Kaip čimanų pogrupis išskiriami ***mosetenai*** (*mosetene, mosetén*), taip pat čurabai. Bendra populiacija – apie 6000 žmonių. Čimanų kalba neaiškios kilmės, ją bandyta sieti su panų, čonų kalbomis. Pagal tikybą – Romos katalikai, dalis prisilaiko tradicinės tikybos.

Neilgai trukus iki ispanų užkariavimo, dalis mosetenų-čimanų buvo pavergti inkų. Ispanų šaltiniuose minimi nuo 1588 m. kaip *amo*. Jiems priklausė druskų telkiniai, varė prekybą tarp Andų ir Amazonijos tautų. Ispanų čimanai užkariauti 1666–1667 m. Smarkiai nukentėjo nuo raupų epidemijos – paskutinė tokia praėjo 1947–1948 m.: tada pražuvo apie 30 % populiacijos.

Verčiasi kapline-lydimine žemdirbyste (manijokai, kukurūzai, nuo XVI a. – bananai, nuo XX a. – svogūnai, ryžiai, kavamedžiai), medžiokle, rankiojimu, žvejyba, laiko kiaules ir vištas.

Iki XVII a. gyveno žiedinio plano kaimuose su vyrų namu (laksa) viduryje. Dabar stato stačiakampius, kreolinio pobūdžio namus. Tradicinis čimanų rūbas – apsiaustas kušma (iki XX a. – iš tapos pluošto), vyrų vilkimas su ornamentuota juosta ir krepšeliu. Dabar plinta kreolinė apranga. Maitinasi daugiausia kepta mėsa, kukurūzais, manijokais.

Pagrindinis ūkinis ir visuomeninis vienetas – giminingų mažųjų šeimų kuopa. Bent iki XX a. vid. turėjo išlaikę mitologiją. Vyravo mitai apie aukščiausiąją dievybę Dohit ir miškų dvasią Opo.

Šaltiniai
---------

1. ↑  cas Duomenys apie kodu „cas" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*
2. ↑  *Мосетене*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
| **Šv. Anzelmas Kenterberietislot. *Sanctus Anselmus Cantuariensis*angl. *Saint Anselm of Canterbury*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1033 m.Aosta, Burgundija |
| Mirė | 1109 m. balandžio 21 d. (~76 metai)Kanterburas, Kentas, Anglija |
| Šventasis |
| Įšventintas | 1093 m. gruodžio 4 d. |
| Kanonizuotas | 1494 m. Romoje |
| Kanonizavo | Popiežius Aleksandras VI |
| Šventė | balandžio 21 d. |
| Globoja | laivus, bažnyčios nepriklausomybę |
|  |
| Veikla | šventasis, vienas žymiausių viduramžių teologų ir filosofų, laikomas „scholastikos tėvu", amžininkų vadintas „antruoju Augustinu". |

**Anzelmas Kenterberietis** (lot. *Sancti Anselmi Cantuariensis*, angl. *Saint Anselm of Canterbury*, 1033 arba 1034–1109 m. balandžio 21 d.) – šventasis, vienas žymiausių viduramžių teologų ir filosofų, laikomas „scholastikos tėvu".

A. Kenterberiečio filosofija
----------------------------

Jo požiūriu, tikėjimas reikalingas racionalaus supratimo. Nors tikėjimas visada yra atspirties taškas, o tikėjimo dogmų turinio negalima paneigti jokia protu paremta priežastimi, vis dėlto teisingas protas veda į tikėjimo tiesas. Todėl krikščionis irgi turėtų stengtis suprasti protu. A. Kenterberietis bando parodyti, kad krikščioniškojo mokslo turinius galima išvesti tiesiog iš proto argumentų, nesiremiant autoritetais – (Biblija, Bažnyčios tėvais).

Šv. Anzelmas filosofijos istorijoje labiausiai žinomas dėl to, kad, kaip paprastai manoma, veikale „Proslogionas" pateikė vadinamąjį ontologinį Dievo buvimo įrodymą. Pagrindinė įrodymo mintis yra tokia: Dievas privalo iš tiesų egzistuoti, nes kitaip jis nebūtų tai, už ką nieko didesnio negalima pamąstyti. Jei Dievas iš tiesų neegzistuotų, tai jis nebebūtų tai, už ką nieko didesnio negalima pamąstyti.

Filosofų diskusijos dėl šio įrodymo pagrįstumo vyksta iki šiol. Kai kurie šiuolaikiniai šv. Anzelmo tekstų tyrinėtojai mano, kad pats šv. Anzelmas vis dėlto nesiekė pateikti tokio įrodymo, – ontologinio įrodymo priskyrimas Anzelmui remiasi netinkama „Proslogiono" interpretacija (žr.: Drazdauskas, S. 1996. „Įvadas" // Anzelmas Kenterberietis „Proslogionas", Vilnius, Aidai, 1996, p. 7-30).

Veikalai
--------

### Svarbiausi veikalai

* (1076) „Monologionas" (*Monologion*)
* (1077–1078) „Proslogionas" (*Proslogion*)
* (1098) *Cur Deus homo*

### Kiti veikalai

* (1075–1085) *De grammatico*
* (1080–1085) „Apie tiesą" (*De veritate*)
* (1080–1085) *De liberate arbitrii*
* (1085–1090) *De casu diaboli*
* (1092 m. pirma versija; 1094 m. galutinė versija) *De Epistola de incarnatione verbi*
* (1099–1100) „Žmogaus atpirkimo apmąstymas" (*Meditatio redemptionis humanae*)
* (1099–1100) *De conceptu virginali et originali peccato*
* (1102) *De processione spiritus sancti*

Bibliografija
-------------

* Anzelmas Kenterberietis „Proslogionas" (iš lotynų kalbos vertė Vaidilė Stalioraitytė, įvadą parašė Saulius Drazdauskas). – Vilnius, Aidai, 1996, ISBN 9986-590-23-X

Nuorodos
--------

* Anzelmas Stanfordo filosofijos enciklopedijoje (anglų kalba)
* Kai kurie Anzelmo veikalai (originalo kalba) Archyvuota kopija 2005-12-27 iš Wayback Machine projekto.
| **Juozapas Silvestras Dovydaitis** |
| --- |
| Gimė | 1826 m. sausio 12 d.Mantviliškiai, Šiaulėnų valsčius |
| Mirė | 1883 m. sausio 9 d. (56 metai)Alūksta, Latvija |
|  |
| Veikla | kunigas, rašytojas, pedagogas |
|  |
| Alma mater | 1854 m. Peterburgo dvasinė akademija |

**Juozapas Silvestras Dovydaitis** (1826 m. sausio 12 d. Mantviliškiai, Šiaulėnų valsčius – 1883 m. sausio 9 d. Alūksta) – Lietuvos kunigas, rašytojas, pedagogas.

Biografija
----------

1848–1850 m. mokėsi Žemaičių kunigų seminarijoje. 1854 m. baigęs Sankt Peterburgo dvasinę akademiją ir įšventintas kunigu kunigavo ir mokytojavo Stelmužėje, Panevėžyje. Nuo 1858 m. vyskupo Motiejaus Valančiaus sekretorius, 1860–1863 m. Žemaičių kunigų seminarijos rektorius.

Įtartas, kad rėmė 1863 m. sukilėlius, 1864 m. rusų valdžios suimtas, 1865 m. ištremtas į Sibirą. 1882 m. atvyko i Latviją.

Kūryba
------

Vienas lietuvių didaktinės literatūros kūrėjų. Parašė apysaką „Šiaulėniškis senelis" (3 d. 1860–1864 m.) 4 dalis, „Gyvenimas Stepo Raudnosio" išėjo 1895 m. Apysakoje pavaizdavo valstiečių buitį, propagavo blaivybę. Pasakojimui būdinga gyvos žmonių šnekos intonacijos.

Sukūrė giesmių, išvertė Ivano Krylovo pasakėčių.

Bibliografija
-------------

* J. S. Dovydaitis Šiaulėniškis senelis. Lietuvių didaktinė proza. - Vilnius, 1982 m.
* Šiaulėniškis Senelis: didaktinė apysaka / Juozapas Silvestras Dovydaitis (sud. Jerutė Vaičekauskienė; pratarmę parašė Aurelijus Veryga). - Panevėžys: E. Vaičekausko knygyno leidykla, 2009. - 247 p.: iliustr. - ISBN 978-9955-758-13-6

Šaltiniai
---------

1. ↑  Daiva Krištopaitienė. *Juozapas Silvestras Dovydaitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004

* J. Tumas. Kun. Juozapas Silvestras Dovydaitis. - Kaunas, 1924 m.
Koordinatės: 55°59′31″ š. pl. 25°41′21″ r. ilg.﻿ / ﻿55.99194°š. pl. 25.68917°r. ilg.﻿ / 55.99194; 25.68917


| Liesonių I tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Rokiškio rajonas) |
| Plotas | 0,067 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1,48 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Įteka | bevardis upelis |
| Išteka | bevardis upelis |

**Liesonių I tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Rokiškio rajone, 7 km į šiaurės rytus nuo Rokiškio. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Ūdrupio intako U-1 intakas, Vyžuonos upės baseinas) jo aukštupyje 5,4 km nuo žiočių. Tvenkinio ilgis iš rytų į vakarus – 0,4 km, plotis – iki 0,28 km. Yra 7 a sala. Altitudė 151,1 m. Kranto linija vingiuota. Rytinis galas užpelkėjęs. Krantai žemi, apaugę medžiais ir krūmynais. Į rytus ir pietus plyti dirbami laukai, šiaurinė ir vakarinė pakrantės miškingos. Pasroviui už 7 m telkšo mažesnis Liesonių II tvenkinys. Į pietus įsikūręs Skemų kaimas.

Šaltiniai
---------

1. ↑

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
**Anykščių rajono savivaldybės taryba** – Anykščių rajono savivaldybės bendruomenės atstovaujamoji savivaldos institucija, atsakinga už savivaldos teisės, savo funkcijų ir bendruomenės iškeltų uždavinių įgyvendinimą bendruomenės interesais savivaldybės teritorijoje. Taryba renkama ketveriems metams visuotiniuose, slaptuose, laisvuose ir lygiuose rinkimuose pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus. Rinkėjai – savivaldybės teritorijos gyventojai, gali keisti kandidatų eilę sąraše, penkiems kandidatams suteikdami pirmumo balsus.

Tarybą sudaro 25 tarybos nariai. Naujai išrinktos tarybos nario įgaliojimai prasideda, o ankstesnės kadencijos tarybos nario įgaliojimai baigiasi nuo tos dienos, kurią naujai išrinkta taryba susirenka į pirmąjį posėdį.

Per du mėnesius nuo pirmojo naujai išrinktos savivaldybės tarybos posėdžio sušaukimo dienos turi būti išrinktas savivaldybės meras, paskirti mero pavaduotojas ir savivaldybės administracijos direktorius, sudaryti tarybos komitetai ir tarybos kolegija. Savivaldybės tarybos veiklos tvarką ir formas nustato Vietos savivaldos įstatymas ir savivaldybės tarybos veiklos reglamentas.

Savivaldybės taryba savo įgaliojimus įgyvendina kolegialiai savivaldybės tarybos posėdžiuose. Tarybos posėdžiams klausimus rengia komitetai bei komisijos savo posėdžiuose, tarybos narių frakcijos bei savivaldybės administracija. Taryba svarstomais klausimais priima sprendimus ir kontroliuoja jų įgyvendinimą.

Savivaldybė yra Lietuvos savivaldybių asociacijos narė.

Merai
-----

* Saulius Nefas – 1995–2000 m.
* Leonas Alesionka – 2000–2001 m.
* Darius Gudelis – 2001–2004 m.
* Alvydas Gervinskas – 2004–2007 m.
* Sigutis Obelevičius – 2007–2015 m. ir 2019–2023 m.
* Kęstutis Tubis – 2015–2019 m.

Savivaldybės tarybos
--------------------

* Anykščių rajono taryba 1990–1995 m.
* Anykščių rajono savivaldybės taryba 1995–1997 m.
* Anykščių rajono savivaldybės taryba 1997–2000 m.
* Anykščių rajono savivaldybės taryba 2000–2003 m.
* Anykščių rajono savivaldybės taryba 2003–2007 m.
* Anykščių rajono savivaldybės taryba 2007–2011 m.
* Anykščių rajono savivaldybės taryba 2011–2015 m.

Nuorodos
--------

Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2018-02-19 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 55°28′ š. pl. 25°2′ r. ilg.﻿ / ﻿55.467°š. pl. 25.033°r. ilg.﻿ / 55.467; 25.033

Anykščių miškai Vetygalos apylinkėse
**Anykščių miškai** – miškai Anykščių rajono savivaldybės teritorijoje į pietvakarius nuo Anykščių, abipus Šventosios.

Geografija
----------

Anykščių miškai priklauso Anykščių miškų urėdijos Anykščių girininkijai (1050 ha). Visas miškas iki Šventosios kairiojo intako Virintos įeina į Anykščių regioninio parko teritoriją. Sudaro Anykščių šilelis, Anykščių, Puntuko, Peslių ir Didžiašilio miškai.

Paviršius kalvotas, išraižytas, ypač Šventosios kairiajame krante, stačiašlaičių griovų ir vasarą išdžiūstančių upelių. Yra nedidelių pelkių, iš jų garsiausia, minima padavimuose – Karalienės liūnas. Plotas 1330 ha, mišku apaugę 983 ha. Valstybinės reikšmės miškų plotas 457 ha.

Anykščių miškai – viena gražiausių rytų Lietuvos vietų. Yra labai vaizdingų medynų (Anykščių šilelis) ir reginių į Šventosios slėnius. 1960 A paskelbti kraštovaizdžio draustiniu. Puntuko miške yra vienas didžiausių Lietuvos riedulių – Puntukas, Šventosios dešiniajame krante – Puntuko brolis. Anykščių šilelį galima apžvelgti nuo pažintinio medžių lajų tako.

Medynai
-------

Augavietės nederlingos ir derlingos normalaus drėgnumo. 79 % miškų yra ekosistemų apsaugos ir rekreaciniai, 21 % – ūkiniai. Kultūros kilmės medynų 24 %, pušynų 83 %, eglynų 4 %, baltalksnynų 7 %, Beržynų 6 %. Jaunuolynai sudaro 4 %, pusamžiai medynai 65 %, pribręstantys 14 %, brandūs 17 %. Medynų vidutinis amžius 68 m. bonitetas 1,5, skalsumas 0,77, tūris 272 m³/ha. Našiausių medynų tūris 320 m³/ha. Kasmet priauga 6,0 m³/ha medienos. Daug stirnų, lapių, barsukų, kiaunių, usūrinių šunų. Šventojoje yra ūdrų, kanadinių audinių, bebrų, ondatrų, daug ančių ir kitų vandens paukščių.

Istorija
--------

Sovietinės okupacijos metais Anykščių šilelyje, nedideliame miško masyve, esančiame šalia Anykščių miesto, trumpam apsistodavo Lietuvos Algimanto apygardos partizanai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Brukas, Andrius Kuliešis, Dalius Žygelis. *Anykščių miškai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 535 psl.
| **Juozapas Stankus** |
| --- |
| Gimė | 1935 m. kovo 19 d.Paežerys, Šilalės rajonas |
| Mirė | 2009 m. liepos mėn. (~74 metai) |
|  |
| Veikla | partinis ir politinis veikėjas |
| Partija | 1963 m. SSKP, 1990 m. LSDP, 1999 m. Naujoji sąjunga |
|  |
| Alma mater | 1975 m. Aukštoji partinė mokykla prie SSKP CK |

**Juozapas Stankus** (1935 m. kovo 19 d. Paežeryje, Šilalės rajonas – 2009 m. liepos mėn.) – Lietuvos partinis ir politinis veikėjas.

Biografija
----------

1969–1975 m. partinis darbuotojas Klaipėdoje. 1975 m. Maskvoje baigė Aukštąją partinę mokyklą prie SSKP CK. 1975–1989 m. Neringos miesto Liaudies deputatų tarybos Vykdomojo komiteto pirmininkas. 1996 m. AB „Audėjas" viešbučio „Eglių slėnis" direktorius. Nuo 1999 m. SPUAB „Neringos energija" direktorius.

Nuo 1963 m. SSKP, nuo 1990 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 1990–1994 m. LSDP Neringos skyriaus pirmininkas. Nuo 1999 m. Naujosios sąjungos narys.

1997–2000 m. Neringos savivaldybės tarybos narys (LSDP sąraše). Palaidotas Nidos kapinėse.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Šemeta. *Juozapas Stankus*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 92
|  Korkai |
| --- |
| Korkų šokėjaiKorkų šokėjai |
| Gyventojų skaičius | ~1,1 mln. |
| Populiacija šalyse | Indijos vėliava Indija |
| Kalba (-os) | korkų, gondų, hindi |
| Religijos | hinduizmas, prigimtinė tikyba |
| Giminingos etninės grupės | kiti mundai: ho, džuangai, karijai, santalai, savarai, bhūmidžai; kultūriškai gondai |
|  |
|  **Vikiteka:** | Korkai |

**Korkai** (hind. कोरकू, IAST: *Korkū*) – Pietų Azijos tauta, priklausanti mundams. Gyvena vidurio Indijoje: daugiausia pietų Madhja Pradeše (Khandvos, Burhanpuro, Baitūlo ir Čhindvaros rajonuose) bei gretimose Maharaštros teritorijose, Taptės upės baseine. Populiacija – 1,1 mln. žmonių. Vartoja korkų kalbą (mundų kalbos, austroazinių kalbų šeima), taip pat gondų kalbą, hindi. Tikintieji – hinduistai (su daug prigimtinės religijos elementų).

Verčiasi rankine lydimine žemdirbyste, miško verslai (medžioklė, lapų dembliams rinkimas), sezoniniai darbai. Korkų materialioji kultūra artima miškų ir kalnų gondų kultūrai.

Išskiriamos radžų (žemės savininkų) ir potharių (kiti gyventojai) grupės; yra ir smulkesnių į kastas panašių socialinių grupių. Išlikęs bendruomenės susiskirstymas giminėmis (jos vadinamos totemų vardais), nuotakos išpirka (arba atodirbis). Pasitaiko poliginijos atvejų, antrų našlių santuokų.

Korkų tikybai būdinga pagarba protėviams ir dvasioms.

* Korkų šeima (Melghatas, Maharaštra)Korkų šeima (Melghatas, Maharaštra)
* Korkų vaikaiKorkų vaikai
* Korkas jaučių traukiamame vežimeKorkas jaučių traukiamame vežime
* Korkų šventvietėKorkų šventvietė

Šaltiniai
---------

1. ↑  "Individual Scheduled Tribe Primary Census Abstract Data and its Appendix". *Indian Census*. Government of India.
2. ↑  *Korkai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
3. ↑  *Корку*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.