recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Liepos 26-osios judėjimo vėliava.
**Liepos 26-osios judėjimas** (isp. *Movimiento 26 de Julio*; *M-26-7*) – Fidelio Kastro įkurta ir vadovaujama revoliucinė organizacija, kuri 1959 m. Kuboje nuvertė Fulchensijo Batistos vyriausybę.

Kilmė
-----

Liepos 26-osios judėjimas buvo pavadintas pagal nepavykusį Monkados kareivinių užpuolimą Kubos Santjage 1953 m. liepos 26 d. 1955 m. 82 ištremti revoliucionieriai (tarp jų Fidelis Kastro, jo brolis Raulis Kastro, Kamilas Sjenfuegosas, Huberas Matosas ir argentinietis Ernesto „Če" Gevara) pertvarkė judėjimą. Jų užduotis buvo sukurti disciplinuotą partizaninį judėjimą, kuris nuverstų F. Batistos režimą.

1956 m. gruodžio 2 d. 82 vyrai jachta „Granma" išplaukė iš Tuspano (Verakruso valstija, Meksika) ir išsilaipino Kuboje, pasirengę pradėti revoliuciją. Išsilaipinimas vyko dieną. Operaciją apšaudė Kubos oro pajėgos, todėl revoliucionieriai patyrė didelių nuostolių, buvo atskirti nuo savo atsargų ir priversti pasidalyti į dvi grupes. Be to, vietinis vedlys įviliojo partizanus į pasalą. Galiausiai, iš 82 išsilaipinusių revoliucionierių liko tik 12. Jie persigrupavo Siera Maestros kalnuose. Čia buvo įkurta ilgalaikė stovyklavietė ir pradėta rengti Kubos revoliucija, kuri tęsėsi dvejus metus ir baigėsi 1959 m. sausį, kai Naujųjų metų išvakarėse Liepos 26-osios judėjimo pajėgos įžengė į Havaną ir F. Batista pabėgo iš Kubos.

Po 1959 m.
----------

Kai judėjimas perėmė valdžią, prie jo prisijungė daugelis prieš F. Batistą kovojusių asmenų ir liberalų. Judėjimas buvo sujungtas su kitomis organizacijomis ir pavadintas Kubos socialistinės revoliucijos jungtine partija, kuri 1965 m. buvo pertvarkyta į Kubos komunistų partiją. Apie F. Kastro planus pertvarkyti judėjimą žinojo tik jo artimiausi asmenys. Kai išaiškėjo, kad Kuba ketina priimti griežtą marksistinę-leninistinę politinę bei ekonominę sistemą, kilo kai kurių partijos narių ir JAV pasipriešinimas..

Liepos 26-osios judėjimo vėliava naudojama ant Kubos karinių uniformų pečių ir tebėra Kubos revoliucijos simbolis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  DeFronzo, James. Revolutions and Revolutionary Movements. (University of Connecticut. 2007) pp 207-208
Koordinatės: 54°54′59″š. pl. 24°39′09″r. ilg.﻿ / ﻿54.916483°š. pl. 24.652423°r. ilg.﻿ / 54.916483; 24.652423

|  Mikalaučiškių koplyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Kaišiadorių |
| **Dekanatas** | Kaišiadorių |
| **Savivaldybė** | Kaišiadorių rajonas |
| **Gyvenvietė** | Mikalaučiškės |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 1995 m. |

**Mikalaučiškių koplyčia** – veikianti koplyčia Mikalaučiškių kaime, Žaslių seniūnijoje, Kaišiadorių rajone, prie kelio  **1802**  Kaišiadorys–Stabintiškės–Čiobiškis . Priklauso Paparčių Šv. vyskupo Stanislovo ir Šv. Pranciškaus Asyžiečio parapijai. Aukoti šv. Mišių atvažiuoja Paparčių parapijos klebonas. Atidaroma kartą per mėnesį, taip pat per didžiąsias šventes.

Koplyčios interjeras
Koplyčia veikia nuo 1995 m. Įrengta buvusio „Pergalės" kolūkio kontoros patalpose, tame pačiame pastate veikia kaimo biblioteka. 2015 m. vietos bendruomenės jėgomis koplyčia buvo remontuojama (pakeistos grindys).

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Mikalaučiškių koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Dekanato informacija Archyvuota kopija 2019-05-31 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Mikalauciškių bendruomenės šviesa. *xxiamzius.lt*
3. ↑  Mikalaučiškės. *kaisiadoriumuziejus.lt*
*Kitos reikšmės – Daugiakamieniai medžiai.*
Koordinatės: 56°08′51″š. pl. 22°47′08″r. ilg.﻿ / ﻿56.14762°š. pl. 22.78542°r. ilg.﻿ / 56.14762; 22.78542

Papilės penkiolikakamienė liepa|  
Penkiolikakamienė liepa |
| Vieta | Papilė, Akmenės rajonas |
| Rūšis | mažalapė liepa |
| Aukštis | 23 m |
| Amžius | 150 m. |

**Papilės penkiolikakamienė liepa** – išskirtinė liepa, auganti Ventos regioniniame parke Akmenės rajone, Papilės miestelyje. Medis auga likusioje Papilės dvaro parko dalyje, Liepų gatvėje, dešiniajame Ventos upės krante. Šalia yra renginių vieta su dengta pakyla. Greta senosios auga nauja daugiakamienė liepa. 

Penkiolikakamienė liepa – valstybinis gamtos paveldo objektas. Objektas pažymėtas miestelio gatvėse rodyklėmis, šalia pastatytas informacinis stendas. Liepa paskelbta saugoma Gamtos apsaugos komiteto prie Lietuvos TSR Ministrų Tarybos 1960 m. rugsėjo 1 d. įsakymu Nr. 165. 

Daugiakamienės liepos amžius – apie 150 metų. 2015 m. vasaros duomenimis, yra likę 13 augančių kamienų ir 1 nuvirtęs. Kamienai yra 0,3 m storio ir apie 23 m aukščio. Liepa sparčiai sensta, plečiasi keras, kamienų augimo kampas kasmet didėja, krypsta į šonus, šaknis silpnina puvinys.

Istorija
--------

Iki 1982 m. liepa turėjo šešiolika kamienų, 2007 m. vasarą ji buvo trylikos kamienų, tačiau tradiciškai liepa tebevadinama Penkiolikakamiene. 

1870 m. Papilėje buvo pasodintas turtingas parkas, bet liepa ten jau galėjo augti anksčiau. Manoma, kad ji sodinta apie 1860 m. Parkas priklausė ir Žemaičių vyskupystei. Dauguma medžių neišliko. Vienas iš nedaugelio likusiųjų – būtent ši įžymi liepa. Kadaise žmonės ją vadino „Dvylika brolių".

Duomenys
--------

* Medžio rūšis: mažalapė liepa (*Tilia cordata* Mill)
* Aukštis: 23 m
* Kamienų skaičius: 13
* Amžius: apie 150 metų

* Liepos kamienaiLiepos kamienai
* Šalia liepos – renginių vietaŠalia liepos – renginių vieta

Nuorodos
--------

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras Archyvuota kopija 2021-01-26 iš Wayback Machine projekto.
* Ventos regioninis parkas. Penkiolikakamienė liepa
* Keliaujame į Akmenės kraštą (*lrytas.lt*)[neveikianti nuoroda]

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RAkmenės rajono savivaldybės saugomos teritorijos |
| --- |
|  |
| Valstybiniai rezervatai | 
Kamanų gamtinis rezervatas |
|  |
| Regioniniai parkai | 
Ventos regioninis parkas |
|  |
| Valstybiniai draustiniai | 
Girkančių telmologinis • Karniškių telmologinis • Pavirvyčių botaninis |
|  |
| Gamtos paminklai | 
Papilės atodanga |
|  |
| Valstybiniai gamtos paveldo objektai | 
Akmenės Didysis akmuo • Avižlio atragis • Dovydžių ąžuolas • Jurakalnio griovos atodanga ir atragis • Klaišių akmuo • Papilės penkiolikakamienė liepa • Purvių atodanga • Raudonskardžio atodanga • Rudikių ąžuolas • Šiliškių daugiakamienė vinkšna • Šiliškių daugiakamienis uosis • Šiurkiškių pušys Sesės • Užbrasčių ąžuolas • Užpelkių pušis • Užpelkių vinkšna |
|  |
| Savivaldybės gamtos paveldo objektai | 
Kinkupių ąžuolas |

 |
**Antanas Jackus Feliksas Klementas** (gimė Garduose (dabartinė Žemaičių Kalvarija), krikštytas 1756 m. rugpjūčio 22 d. Sedoje – 1823 m. birželio 16 d. Telšiai) – Lietuvos poetas. Vienas pirmųjų vadinamojo žemaičių sąjūdžio poetų.

Biografija
----------

Gimė Simono Klemento ir Barboros Montvydaitės šeimoje (tėvai susituokė 1753 metų lapkritį Sedoje, jaunasis buvo iš Žemaičių Kalvarijos, jaunoji – iš Laumių). M. Biržiškos manymu, Klementai į Volynę atsikėlė iš Vengrijos, poeto tėvas iš tenai atkeliavo į Žemaičius. Čia jie turėjo Laumių dvarą (Žemaičių Kalvarijos parapijoje), šešis baudžiauninkus. Dar buvo malūnas ir karčema. Vienu metu visa šeima vėl nuvyko į Vorobiną prie Pinsko, kur grafų Pliaterių dvare tėvas Simonas dirbo prievaizdu. Antanas mokėsi Dombrovicos pijorų mokykloje netoli Pinsko. 1771 m. grįžo į Žemaitiją, dirbo advokatu Raseiniuose, Telšiuose. 1797 m. Lietuvos Vyriausiojo Teismo deputatas Vilniuje. 1802–1808 m. Telšių teismo teisėjas. 1814–1817 m. Telšių apskrities vėliavininkas.

Kūryba
------

Rašė lenkų ir lietuvių kalba, kūrybos nespausdino, nors Dionizas Poška rusų mokslininkui P. Kepenui jį pristatė kaip visoje Žemaitijoje žinomą poetą. Rankraščiais paliko apie 140 kūrinių lietuvių kalba (apie 1500 eilučių, iš visos kūrybos liko daugiau, kaip 61000 eilučių, rankraščius saugo Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas). Kūrė odes, elegijas, himnus, epigramas, alegorijas, idiles, dainas, maldas, raudas, laiškus, eiliavo „Bibliją". Parašė satyrų iš caro valdininkų, kunigų, valstiečių gyvenimo. Ragino valstiečius dėtis prie 1794 m. sukilimo (eilėraštis „Klawsik tu waykuti muno…", lenkų k. pavadinimas *Piosenka żmudzka Czasu Rewolucyi robiona*), ginti tikėjimą, smerkė seimelių pakrikimą. Buvo unijinės valstybės šalininkas, bet eiliuotame laiške vyskupui J. A. Giedraičiui „Donis priedero" vertino ir gynė lietuvių kalbą. Iš lenkų į lietuvių kalbą išvertė savo idilių, sudarė jų ciklą „Sodžių darbai", jose vyrauja lyrinio herojaus dialogas su gamta, ilgimasi ramybės ir harmonijos. Kūrybai būdinga sentimentalumas, pasakojimo laisvumas, pasaulietinių temų įvairovė, jausmingumas.

Bibliografija
-------------

* Žemaitiška giesmelė, Vilnius, 1972 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvių erotinė poezija. Šiaurės Atėnai. 2004-07-10 nr.708 Archyvuota kopija 2007-11-10 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Vita Gaigalaitė. *Antanas Jackus Klementas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 257 psl.
Koordinatės: 59°21′25″ š. pl. 18°01′26″ r. ilg.﻿ / ﻿59.35694°š. pl. 18.02389°r. ilg.﻿ / 59.35694; 18.02389

Vienas iš takų
**Norra begravningsplatsen** (liet. *Šiaurinės kapinės*) – kapinės Švedijos Stokholmo apskrities Solnos savivaldybėje, įeina į Stokholmo aglomeraciją. Katalikų ir judėjų kapavietėms paskirti atskiri sklypai.

Aprašymas
---------

Ilgą laiką ši teritorija priklausė karališkajam dvarui Karlberge. Oficialiai kapinės atidarytos 1827 m. birželio 9 d.; jos yra vienintelės šalyje, kurias administruoja ne Švedijos evangelikų liuteronų bažnyčia, o Stokholmo miesto taryba. Per savo gyvavimo istoriją kelis kartus plėtėsi, ypač dideli plotai buvo prijungti 1860–1880 m.

Prie projektavimo prisidėjo keletas žinomų architektų: seniausiąją dalį tvarkęs Karlas Gustavas Blom–Karlssonas (šved. *Carl-Gustaf Blom-Carlsson*), taip pat Gunaras Asplundas (šved. *Gunnar Asplund*), Sigurdas Leverencas (šved. *Sigurd Lewerentz*) ir Larsas Israelis Valmanas (šved. *Lars Israel Wahlman*).

Sklypas katalikiškiems palaidojimams paskirtas 1847 m. (tuo metu prie Portugalijos krantų nuskendo švedų laivas ir abiejų šalių vyriausybės sutarė, kad Portugalijoje bus įsteigtos naujos kapinės 200 švedų jūreiviams evangelikams, o Švedijoje – katalikams).

Kapavietės
----------

Alfredo Nobelio kapavietė
Šiaurinėse kapinėse palaidoti Švedijai ir pasauliui daug nusipelniusių žmonių:

|  |  |
| --- | --- |
| * Ingrid Bergman – teatro ir kino aktorė;
* Sofija Kovalevskaja – rusų matematikė;
* Gustaf de Laval – inžinierius ir išradėjas;
* Alfred Nobel – dinamito išradėjas, Nobelio premijos įsteigėjas;
 | * August Strindberg – rašytojas ir dramaturgas;
* Stanisław Thugutt – Lenkijos premjeras (1918 m.)
* ir kt.
 |

Nuolatinį prieglobstį čia rado ir keletas išeivių iš Lietuvos: 1863 m. sukilėlis trakietis Juzefas Alfonsas Haidukevičius (lenk. *Józef Alfons Hajdukiewicz*) su žmona, per 1863 m. sukilimą laivu ginklų tiekimą į Palangą organizavęs kaunietis Juozapas Blažiejus Demontovičius (lenk. *Józef Błażej Demontowicz*), iš Kauklių kilęs antikvaras ir mecenatas Henrikas Bukauskis, Lentvario dvaro valdytojas grafas Eugenijus Stanislovas Marija Tiškevičius bei kt.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Norra begravningsplatsen** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Stockholm // www.polskieslady.se Archyvuota kopija 2022-02-10 iš Wayback Machine projekto.

* Norra begravningsplatsen // www.kyf.stockholm.se
* Kapaviečių paieška // stockholm.se
| Likualos regionas*Likouala* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Kongo Respublikos vėliava Kongo Respublika |
| **Administracinis centras** | Impfondas |
| **Rajonų skaičius** | 3 |
|  |
| **Gyventojų** (2007) | 154 115 |
| **Plotas** | 66 044 km² |
| **Tankumas** (2007) | 2,33 žm./km² |

**Likualos regionas** (pranc. *Likouala*) – Kongo regionas šiaurrytinėje šalies dalyje. Ribojasi su Kuvetės regionu ir Sangos regionu. Išorinė siena su Kongo Demokratine Respublika ir Centrinės Afrikos Respublika. Administracinis centras – Impfondas.

Regione gyvena pigmėjai, yra pabėgėlių iš centrinės Afrikos, Kongo Demokratinės Respublikos, Ruandos.

Regiono šiaurėje yra Telės ežeras, šiaurinė dalis priklauso Ubangio kalnų masyvui.

Likuala šiuo metu užima pirmą vietą Kongo medienos gamyboje. Svarbią vietą užima žvejyba, svarbiausios upės – Ubangis, Likuala, Libenga ir Motaba.

Svarbiausios susisiekimo priemonės – oro ir vandens transportas.

Regionas dalinamas į 3 rajonus:

* Dongu
* Epena
* Impfondas

Šaltiniai
---------

1. ↑  CONGO (REP.), *citypopulation.de*

Nuorodos
--------

* 

Likualos regiono rajonai

|  |  |
| --- | --- |
|  **Kongo regionai** |  |
| Baseinas | Buenza | Kuvetė | Kvilu | Lekumu | Likuala | Niaris | Plynaukštė | Sanga | Vakarų Kuvetė |
Sužiedėjusi duona
**Žiedėjimas** - cheminis ir fizikinis virsmas duonoje ir panašiuose produktuose, kuris mažina jų gardumą. Sužiedėjusi duona būna sausa ir odiška.

Mechanizmai
-----------

Žiedėjimas nėra vien tik džiūvimas, kaip dažnai manoma, išgaruojant vandeniui. Duona žiedėja net drėgnoje aplinkoje, ir sparčiausiai tai vyksta temperatūroje šiek tiek virš nulio.

Žiedėjimo mechanizmas iki šiol nėra žinomas. Vienas spėjamų vyksmų, atrodo, yra vandens molekulių perėjimas iš krakmolo granulių į tarpus, ir dėl to vykstanti krakmolo deželatinizacija. Taip duonos tekstūra tampa odiška. 
  
Malonus šviežios duonos aromatas išsivadėja ore, o iš aplinkos gali būti perimami nemalonūs kvapai, ypač jei duona laikoma ankštoje erdvėje kartu su kitais produktais (pvz. šaldytuve).

Receptai
--------

Sužiedėjusi duona naudojama kaip ingredientas kai kuriuose patiekaluose. Dalis patiekalų specialiai sukurti tam, kad būtų sunaudotos susikaupiančios sužiedėjusios duonos atsargos. Pavyzdžiai yra duonos pudingas, duonos padažas ir daug kitų. 
  
Viduramžiais sužiedėjusios duonos riekes naudodavo vietoj lėkščių.

Atšviežinimas
-------------

Duonos sužiedėjimą gali iš dalies panaikinti kaitinant duoną iki 60 °C orkaitėje ar mikrobangėje. Toks kaitinimas reželatinizuoja krakmolo grūdelius. Bet nesuvalgyta ir atvėsusi taip atšviežinta duona pasidaro dar prastesnio skonio, nes praranda dalį išgaravusio vandens.

Nuorodos
--------

1. ↑  McGee, Harold (2004), On Food and Cooking: The Science and Lore of the Kitchen (2 ed.), New York: Scribner, ISBN 0-684-80001-2
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Bent dalis šiame straipsnyje išdėstytos medžiagos kelia abejones.**Konkrečias pastabas skaitykite diskusijose. |

Koordinatės: 56°09′28″š. pl. 25°17′12″r. ilg.﻿ / ﻿56.1579°š. pl. 25.2867°r. ilg.﻿ / 56.1579; 25.2867

|  |
| --- |
|    **Suvainiškio geležinkelio stotis** |
|  |
| *Suvainiškio stotis 1928 m.* |
| **Adresas** | Bryvzemniekai |
| **Atidaryta** | apie 1916 m. |
| **Uždaryta** | apie 1950 m. |
| **Žemėlapiai** | Retromap.ru |
| 


 |
| 

| Aplinkinės stotys ir stotelės |
| --- |
| Paaiškinimai |
| 

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 | km |  |
|  |  | 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |

 |  | **Suvainiškis** |
|  |  | 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |

 | ~1,7 |  |
|  |  | 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |

 |  | *Suvainiškis II* |
|  |  | 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |

 | 7,2 |  |
|  |  | 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |

 |  | *Naujasodė* |
|  |  |  |  |  |  |  |

 |

 |

**Suvainiškio geležinkelio stotis** – buvusi stotis į rytus nuo Suvainiškio miestelio, dabartinės Latvijos teritorijoje, Bryvzemniekų kaime prie buvusio Skapiškio–Suvainiškio geležinkelio. Dalis Suvainiškio buvo ne tik Lietuvoje, bet ir Latvijos teritorijoje už Neretos upės.

Istorija
--------

1914–1916 m. vokiečių kariuomenė strateginiais tikslais nutiesė 41 km ilgio siaurąjį geležinkelį tarp Skapiškio ir Suvainiškio, kuris vėliau jis buvo pratęstas iki Neretų, bet keleiviniai traukiniai iki ten nevažinėjo. Nors buvo sakoma ir rašoma „Geležinkelio ruožas Skapiškis–Suvainiškis", bet Lietuvoje Suvainiškio jis nesiekdavo – toji stotelė žemėlapiuose žymima buvusi Latvijos teritorijoje, prie pat sienos su Lietuva, į rytus nuo Suvainiškio kitame Neretos upės krante. Lietuvoje paskutinė buvo Taručių geležinkelio stotelė. Pradžioje geležinkelis buvo naudojamas daugiau karo tikslams ir kroviniams, ypač medienai bei žemės ūkio produkcijai, iš Suvainiškio, Panemunio ir Pandėlio apylinkių atvežti iki Skapiškio geležinkelio stoties, iš kur plačiuoju geležinkeliu būtų galima gabenti į Vokietiją. Tiesiant geležinkelį buvo labai skubėta, tad gana greit sankasą teko remontuoti.

1918 m. atkūrus Lietuvos ir Latvijos valstybes, geležinkelis suremontuotas, pradėtas naudoti keleivių pervežimams. Nustačius Lietuvos–Latvijos sieną, Suvainiškio stotis atsidūrė Latvijos teritorijoje, todėl keleiviniai traukiniai kursavo iki Suvainiškio II stoties, kuri buvo ~1,5 km nuo Suvainiškio, Taručių kaime. Keleivinio susisiekimo tarp abiejų valstybių per visą geležinkelio gyvavimo laikotarpį nėra buvę, mat ir tiltas per Neretą buvo išardytas. 1952 m. ruožas tarp Suvainiškio II ir Neretų išardytas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Suvainiškis*. Mūsų Lietuva, T. 2. – Bostonas: Lietuvių enciklopedijos leidykla, 1965. – 193 psl.
2. ↑
3. ↑
4. ↑  Aurimas Rapečka. Iš kelionių po Lietuvą: ypatinga vieta už penkių žingsnių nuo Latvijos. 2016-08-27, Delfi.lt (tikrinta 2023-08-17).
5. ↑  Dingęs Skapiškio siaurukas. 2021-03-24, Facebook.com (tikrinta 2023-08-17).
**Ožiaragio atogrąža**| 
2006 m. lietuviško leidimo viršelis |
| **Autorius** | Henry Miller |
| **Šalis** | JAV |
| **Žanras** | Erotinis, autobiografinis romanas |
| **Serija** | Atogrąžos trilogija |
| **UDK:** | 821.111(73)-312.6 |
| **Originalus leidimas** |
| **Pavadinimas** | Tropic of Capricorn |
| **Šalis** | Prancūzija |
| **Kalba** | anglų |
| **Leidykla** | Obelisk Press |
| **Išleista** | 1939 m. |
| **Puslapių** | 367 |
| **Pirmasis lietuviškas leidimas** |
| **Pavadinimas** | Ožiaragio atogrąža |
| **Leidykla** | Vaga |
| **Išleista** | 1994 m. |
| **Formatas** | Kietais viršeliais |
| **Puslapių** | 261 |
| **ISBN:** | 5-415-00359-2 |
| **ISBN-13:** | 9785415003594 |
| **OCLC:** | 224217702 |

**Ožiaragio atogrąža** – JAV rašytojo Henrio Millerio erotinis romanas, pirmąkart išleistas Paryžiuje 1939 m. Tai yra antroji trilogijos, kurią taip pat sudaro „Vėžio atogrąža" ir „Juodasis pavasaris", dalis. Lietuviškai ši knyga buvo pirmąkart išleista 1994 m. „Vagos" leidykloje (vertimo autorius – Antanas Danielius), antrasis, atnaujintas leidimas – 2006 m. „Kitos knygos".

Apie knygą
----------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Romano veiksmas rutuliojasi XX a. trečio dešimtmečio Niujorke, kur pasakotojas Henris V. Milleris dirba personalo skyriuje milžiniškos „Kosmodemoniškosios telegrafo kompanijos" padalinyje. Jauno nepripažinto rašytojo darbas – samdyti ir atleisti visus šio pasaulio nelaiminguosius, kurie sutinka už grašius dirbti pasiuntinukais.

Romane gausu atvirų bei fantasmagoriškų sekso scenų ir autobiografinių elementų. Herojaus vardas sutampa su autoriaus, be to, tikrasis Henry Milleris iš tikrųjų dirbo „Western Union" telegrafo kompanijoje („Kosmodemoniškosios" atitikmuo) Tačiau tai nėra visiškai autobiografinis romanas, nes autorius išlaiko gana nemažą, dažniausiai – ironišką distanciją tarp savęs ir rasisto bei mizantropo pagrindinio herojaus.

Lietuviški vertimai
-------------------

* *Ožiaragio atogrąža*: iš anglų k. vertė A. Danielius. – Vilnius: Vaga, 1994.
* *Ožiaragio atogrąža*: iš anglų k. vertė Antanas Danielius; (vertimą atnaujino Ingrida Tatolytė). – Kaunas: Kitos knygos, 2006

Nuorodos
--------

* „Ožiaragio atogrąža" Archyvuota kopija 2007-02-24 iš Wayback Machine projekto. („Kitų knygų" katalogas)
* Knygos recenzija Archyvuota kopija 2007-02-02 iš Wayback Machine projekto. (ore.lt)
Koordinatės: 55°49′34″š. pl. 24°59′32″r. ilg.﻿ / ﻿55.8262°š. pl. 24.9921°r. ilg.﻿ / 55.8262; 24.9921

|  |
| --- |
|    **Kupiškio geležinkelio stotis** |
|  |
| **Adresas** | Kupiškis, Stoties g. 36 |
| **Atidaryta** | 1873 m. lapkričio 4 d. |
| **Peronų sk.** | 1 |
| **Kelių sk.** | 1 |
| **Aptarnaujanti įmonė** | AB „Lietuvos geležinkeliai" |
| **Žemėlapiai** | Retromap.ru |
| **Nuotraukos** | Railwayz.info |
| 


 |
| 

| Aplinkinės stotys ir stotelės |
| --- |
| Paaiškinimai |
| 

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 | km |  |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | ↑ ROKIŠKIS ↑ |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  |  |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | SKAPIŠKIS |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 | 6,9 |  |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | *Valiukiškis* |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 | 6,7 |  |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | **Kupiškis** |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 | 9,4 |  |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | Radžiūnai |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 | 9,6 |  |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | Subačius |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  |  |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | ↓ PANEVĖŽYS ↓ |
|  |  |  |  |  |  |  |

 |

 |

**Kupiškio geležinkelio stotis** – geležinkelio stotis šiaurės Lietuvoje, Kupiškyje. Dabartinis stoties pastatas (Stoties g. 36) pastatytas 1931 m.

Istorija
--------

Kupiškio geležinkelio stotis pradėjo veikti 1873 m. atidarius Radviliškio–Kalkūnų geležinkelio liniją. ***Slavinčiškio geležinkelio stotelė*** (Slavinčiškio kaime, 2 km nuo Kupiškio), buvo pastatyta nutiesus Radviliškio–Kalkūnų geležinkelio ruožą, kurį tiesė Liepojos geležinkelių bendrovė. Stotelė pradėjo veikti 1873 m. lapkričio 4 d. ir turėjo vandentiekį, tiekiantį garvežiams vandenį, kurį siurbė iš tvenkinio, nemažą keleivių namą, kuriame buvo įrengti butai viršininkui, kitiems eismo darbuotojams. Čia stovėjo IV kelio ir pastatų ruožo nuovados namai kelio meistrui, kelio darbininkų artelės prievaizdui (seniūnui), didelis darbininkų namas kelininkams (4 butai). Stotis buvo sujungta 2 telegrafo laidais, buvo 2 telegrafo aparatai. Vanduo buvo siurbiamas iš tvenkinio. Prie jo stovinčiame pastate buvo paprastas garo variklis. Senieji Kupiškio geležinkelio stotelės pastatai neišlikę – baigiantis I pasauliniam karui, 1918 m. gruodžio 27 d. juos sudegino vokiečiai.

1931 m. pastatyti nauji Kupiškio geležinkelio stoties rūmai, išlikę iki šių dienų. XX a. pabaigoje ant stoties pastato atidengta atminimo lenta su įrašu, kad 1941–1952 m. iš šios stoties Kupiškio krašto gyventojai buvo tremiami į Sibirą ir kitas atšiaurias TSRS vietoves.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos geležinkeliai: nepriklausomo darbo dešimtmetis (1991–2001). – Vilnius, LG Leidybos centras, 2001. // psl. 11
2. ↑  L. V. Žeimantas. „Liepojos-Romnų geležinkelis 1869–1915". – Vilnius, 2005.
3. ↑  Banguolė Aleknienė. Kupiškio geležinkelio stoties istorijos pėdsakais. 2012-11-29, Kmintys.lt (tikrinta 2022-03-10).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiame straipsnyje bent dalis informacijos yra pasenusi.**Jeigu galite, atnaujinkite informaciją ir ištrinkite šį pranešimą. |

Smart Fortwo
**Smart** (*Smartas*) – labai mažos klasės automobilis leidžiamas tokio paties pavadinimo kompanijos, priklausančios tarptautiniam koncernui Daimler AG.

Bendra įmonė MCC (Micro Compact Car AG) sukurta korporacijų Daimler-Benz ir Šveicarijos laikrodžių kompanijos Swatch (vėliau Swatch išėjo iš šio projekto) tikslu sukurti miesto dvivietį ir labai ekonomišką mini - automobilį Smart. Micro Compact Car 2002 m. rugsėjo mėn. pavadinimas buvo pakeistas į Smart GmbH.

Smart („Protingas") modelis pirmą kartą pateiktas salone Frankfurte 1997 m. Gaminamas Prancūzijos Ambašo mieste nuo 1998 m.

Automobilis sukurtas taip vadinamoje „sendvičo" platformoje su saugos kapsule Tridion. Kabinos ilgis 2,5 metrai. Kabinos konstrukcija – ne aerodinamiška. Ratų bazė 812 mm. Automobilio masė 720 kg, maksimali - 980 kg. Smart turi pažemintą svorio centrą, kas sumažina riziką automobiliui apsiversti dideliuose posūkiuose.

Automobilis turi trijų cilindrų variklį, kurio darbinė apimtis 0,6 l ir galingumas 45 arklio jėgų su kuro įpurškimu. Variklis yra gale ir suka galinius ratus. Modifikacijoje su turbo įpūtimu pakyla iki 55 arklio jėgų. Didžiausias greitis 135 km/h. 1999 m. modelinė eilė buvo papildyta modifikacija su dyzeliniu varikliu ir turbo įpurškimu 0,8 l darbinės apimties ir galingumu 41 arklio jėgų.

Šešių - laiptelių greičių dėžė Softouch su automatiškai jungiančiais bėgiais ir elektrine sankaba. Į standartinę komplektaciją įeina ABS stabdžių sistema, dinaminės stabilizacijos sistema, prieš buksavimo sistema, „vagysčių - menedžeris", saugi vairo kolonėlė, saugos pagalvės vairuotojui ir keleiviui.

Kabrioleto premjera 1999 m. rugsėjį.

1999 m. lapkričio mėn. parodytas variantas su cdi varikliu.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Smart** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Naugarduko Jėzuitų bažnyčia ir kolegija** (blrs. *Навагрудскі езуіцкі касьцёл і калегіюм*) – nebeegzistuojantys Romos katalikų bažnyčia ir vienuolynas su aukštesniąja mokykla dab. Baltarusijos Naugarduko mieste. 

Jėzuitų ordino vienuolynui priklausiusi *Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo, šv.Juozapo ir Šv. Stanislovo Kostkos bažnyčia* (blrs. *Касьцёл Беззаганнага Зачацьця Найсьвяцейшай Панны Марыі, сьвятых Язэпа і Станіслава Косткі*) iškilo miesto centrinėje aikštėje 1702 m. Tai buvo dvibokštis vėlyvojo baroko stiliaus pastatas. XIX a. pr. matyt, jo būklė nebuvo gera, nes apie 1802 m. buvo demontuoti varpai ir perduoti Vilniaus Šv. Kazimiero bažnyčiai, vėliau buvo nugriautas ir pats pastatas. Išrinktos molio plytos panaudotos miestelio krautuvėms ir karčemoms statyti.

Vienuolynas ir kolegija
-----------------------

Ilgą laiką Naugarduką globojo Nesvyžiaus jėzuitai kovodami su liuteronų, kalvinų ir arijonų tikėjimų skleidėjais. 1626 m. jie mieste įkūrė jėzuitų misiją, vėliau pertvarkytą į rezidenciją, o 1644 m. prie jos atidarė gramatikos mokyklą. Vienuolius finansiškai rėmė Naugarduko vėliavininkas Jurgis Holovnia ir bajoras Jonas Moščinskis. Per 1652 m. gaisrą jėzuitų sodyba buvo sunaikinta. Atstatyti pastatai eilinį kartą degė per ATR–Maskvos karą (1654–1667), jėzuitų vienuolyno vyresnysis Jurgis Rafalovičius buvo užkapotas kardu, o tėvas Andriejus Kavėčinskis suimtas ir dešimčiai metų ištremtas į Sibirą.

Lietuvos didžiojo kunigaikščio ir Lenkijos karaliaus Mykolo Kaributo Višnioveckio lėšomis 1702 m. mūrinės bažnyčios statyba buvo užbaigta. Statybos darbus prižiūrėjęs vienuolyno superioras Kazimieras de la Valle 1714 m. prie šventovės dar įkūrė kolegiją su bajorų vaikų internatu. Kolegijoje dėstė garsūs pedagogai: Johanas Erdmanas, Jonas Chodzinskis, Adomas Krupskis ir Vladislovas Baltramiejus Giedraitis, mokėsi Tomas Žebrauskas bei kt. LDK žinomos asmenybės. 1751 m. gaisras dar kartą sunaikino bažnyčią, vienuolyną ir kolegiją, bet viskas per penkerius metus buvo vėl atkurta. XIX a. uždarius vienuolyną, kolegijos patalpose įsikūrė Rusijos caro kareiviai. XX a. tarpukaryje veikė A.Mickevičiaus vardo gimnazija.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Plečkaitis Romanas, "Lietuvos filosofijos istorija: Viduramžiai - Renesansas - Naujieji amžiai", 1 tomas, Kultūros, Filosofijos ir Meno Institutas, Vilnius, 2004 m. ISBN 9986-638-50-X (ISBN 9789986638506)

* Żmigrodzki J. *Nowogródek i okolice* Archyvuota kopija 2012-09-04 iš Archive.is projekto
* Paszenda J. *Kościół i kolegium Jezuitów w Nowogródku* // Przeglad Wshodni. – T. VII, z. 4(28). – 2001
* *Блинова Т. Б.*, Иезуиты в Беларуси (Их роль в организации образования и просвещения) / Т. Б. Блинова. — Гродно: ГрГУ, 2002. — 425 с. ISBN 985—417В.
Koordinatės: 55°40′50″ š. pl. 26°5′58″ r. ilg.﻿ / ﻿55.68056°š. pl. 26.09944°r. ilg.﻿ / 55.68056; 26.09944

**Pūsčios pelkė** – pelkė, plytinti Zarasų rajone, Gražutės regioniniame parke. 2010 m. įsteigtas Pūsčios telmologinis draustinis.

Sovietiniais laikais Pūsčios pelkė nusausinta (sausinamųjų griovių bendras ilgis siekė apie 35 km), nuo 1970 m. joje 30 m. kastos durpės (veikė Pūsčios durpynas). Dėl to pažeistas hidrologinis režimas, nemažą pelkės plotą užima plikų durpių dykros, auga medžiai ir krūmai, nebūdingi natūralioms aukštapelkėms.

Pelkėje ir jos apylinkėse yra tetervinų, plėšriųjų medšarkių, perkūno oželių, gervių peravietės, stebimi baltieji kiškiai.

2000 m. siekiant atkurti pelkės hidrologinį režimą įrengta 15 vandenį sulaikančių užtūrų, patvenkti pelkės pakraščiai. 2019 m. žiemą vykdant pelkės atkūrimo darbus įrengti sausinimo griovių užtūrai ir 10 pylimų (bendras ilgis 774 m, vidutinis aukštis – 0,5 m), stabdančių vandens nutekėjimą. Pastarieji įrengti dėl labai nelygaus reljefo. Be to, iškirsti sumedėję augalai (32 ha plote).

Išnašos
-------

1. 1 2 3  *Aukštaitijos regioniniai parkai kviečia pažinti pelkes: tai – labai svarbios gamtinės ekosistemos*. 15min.lt. Nuoroda tikrinta 2023-08-25.
2. 1 2 3 4  *GAMTININKAI PŪSČIOS PELKĖJE ĮRENGĖ APIE 100 ĮVAIRIŲ UŽTVANKŲ – KUO JOS SUSIJĘ SU MAŽESNIAIS CO2 IŠMETIMAIS?*. Lietuvos gamtos fondas. Nuoroda tikrinta 2023-08-25.
3. ↑  Užbaigti Pūsčios telmologinio draustinio gamtotvarkos darbai. LIFE Peat Restore. Nuoroda tikrinta 2023-08-25.
4. ↑  *Tūkstantmečius besiformavusios pelkės – neįkainojami gamtos perlai: sovietmečiu naikintos, dabar atkūrinėjamos*. Lrt.lt. Nuoroda tikrinta 2023-08-25.
| Vakarų Kazachstano sritiskaz. *Батыс Қазақстан облысы* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Kazachstano vėliava Kazachstanas |
| **Administracinis centras** | Oralas |
| **Rajonų skaičius** | 12 |
|  |
| **Gyventojų** () | 617 100 |
| **Plotas** | 151 300 km² |
| **Tankumas** () | 4,08 žm./km² |

**Vakarų Kazachstano sritis** (kaz. *Батыс Қазақстан облысы*) – sritis šiaurės vakarų Kazachstane. Iš šiaurės ir vakarų ribojasi su Rusija, iš pietų – su Atyrau sritimi, ir rytų – su Aktiobės sritimi. Administracinis centras – Oralas.

Vakarų Kazachstano sritis tarybiniais metais vadinta **Uralsko sritimi**.

Geografija
----------

Sritis yra Pakaspijo žemumos šiaurinėje dalyje: būdingos lygumos su dideliais smėlynų masyvais ir įdubomis. Šiose neretai telkšo druskingi ežerai ar druskos lygumos. Šiaurinėje dalyje siekia Bendrojo Syrto pakraštį. Jame yra aukščiausia srities vieta – Ičkos kalva (259 m). Rytuose – Pauralės plynaukštės pakraštys.

Klimatas ryškiai žemyninis, su karšta ir sausa vasara, bei šalta ir nesnieginga žiema. Vidutinė liepos mėnesio temperatūra 24-26 °C, sausio mėnesio – nuo -11 iki -14 °C. Metinis kritulių kiekis nuo 300 mm šiaurėje iki 180 mm pietuose. Būdingi stiprūs vėjai: žiemą – buranai, vasarą – sausvėjai.

Upės priklauso nenuotakiam Kaspijos jūros baseinui. Pagrindinė upė – Uralas, su intakais Ileku, Utva, Kušumu. Vakaruose į nenuotakų Kamyšo-Samaros duburį teka Didysis Uzenis ir Mažasis Uzenis. Dauguma upių nevandeningos, didžiąją metų dalį sausos, susiskaidžiusios į ežerėlius ir tvenkinius. Srityje daug nenuotakių, druskingų ežerų: Šalkaras, Aralsoras, gėli ežerai yra Kamyšo-Samaros, Itmurynkolio, Rybnyj Sakrylo.

Vakarų Kazachstano šiaurėje būdingos stepės, kurios pietuose pereina į pusdykumes. Upių slėniuose būdingos lankos, Syrte ir prie Uralo upės išlikę nedidelių miškelių (beržai, topoliai, ąžuolai, guobos). Pietvakariuose yra pušų, baltųjų akacijų giraičių.

Gyventojai
----------

Apie pusę srities gyventojų sudaro kazachai, 38 % – rusai, 6 % – ukrainiečiai, 2 % – totoriai. Sritis gyvenama retai (4,1 žm./km²), ypač pietuose; tankiau gyvenamas Uralo slėnis, šiauriniai rajonai (5-7 žm./km²).

Svarbiausios gyvenvietės:

* Oralas
* Aksajus
* Čiapajevas

Šaltiniai
---------

1. ↑


|  |  |
| --- | --- |
|  **Kazachstano sritys** |  |
| Akmolos sritis | Aktobės sritis | Almata | Almatos sritis | Astana | Atyrau sritis | Karagandos sritis | Kyzylordos sritis | Kustanajaus sritis | Mangystau sritis | Pavlodaro sritis | Pietų Kazachstano sritis | Rytų Kazachstano sritis | Šiaurės Kazachstano sritis | Vakarų Kazachstano sritis | Žambylo sritis |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| Bambarų kalba*Bamanankan* |
| Kalbama | Malis, Senegalas, Gvinėja, Burkina Fasas |
| Kalbančiųjų skaičius | >6 mln. |
| Vieta pagal kalbančiųjų skaičių | - |
| Kilmė | Nigerio-Kongo Mande  Mandingų   **Bambarų** |
| Rašto sistemos | lotynų, Nko |
| Oficialus statusas |
| Oficiali kalba | Malio vėliava Malis |
| Kalbos kodai |
| ISO 639-1 | bm |
| ISO 639-2 | bam |
| ISO 639-3 | bam |

**Bambarų kalba** (*Bamanankan*) – Nigerio-Kongo kalbų šeimai, mande kalbų grupei priskiriama kalba, vartojama Vakarų Afrikoje. Tai gimtoji daugiau nei 4 mln. bambarų tautybės žmonių kalba, tačiau ją, kaip *lingua franca* plačiai naudoja ir kitos regiono tautos. Bambarų kalba susišneka ~80 % Malio gyventojų, ji taip pat vartojama Burkina Fase, Senegale, vietomis Gvinėjoje, Dramblio Kaulo Krante. Kalba užrašoma lotyniška abėcėle (su papildomais ženklais ɛ, ɔ, ɲ) kartais naudojamas vietinis Nko raštas bei arabų raštas.

Kalba toninė (2 tonai), sakinio struktūra subjektas-objektas-veiksmažodis. Gramatinių giminių nėra, daugiskaita sudaroma pridėjus priesagą *-w*. Plačiai naudojami polinksniai. Bambarų kalboje gausu skolinių iš prancūzų kalbos.

Nuorodos
--------

* bam Duomenys apie kodu „bam" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*

WikipediaWikipedia
Vikipedija ***Bambarų kalba***
Vyras, atliekantis kunilingą. Achille Devéria, XIX a. piešinys
**Kunilingas** (lot. *cunnus* – „vulva, moters išoriniai lytiniai organai" + *lingo* – „laižau") – vulvos ir ypač varputės bučiavimas arba laižymas siekiant sukelti moters lytinį susijaudinimą. Viena iš oralinio sekso formų. Taip pat gali būti stimuliuojamas makšties prieangis. Kunilingas atliekamas lūpomis ir (arba) liežuviu. Šiuolaikinė seksologija pripažįsta, kad kunilingas, kaip ir kitos oralinio sekso formos (pvz. felacija), yra normalus lytinių santykių komponentas, jei tik tai telpa į abiejų partnerių priimtinumo diapazoną. Tyrimai rodo, kad tai gali būti priimtina lytinių santykių forma tarp paauglių. Kita vertus, tai gali didinti herpeso infekcijos tikimybę.

Istorija
--------

Paveikslas ant sienos Pompėjoje
Senųjų civilizacijų kultūros paminklai rodo, kad kunilingas buvo praktikuojamas nuo seniausių laikų. Jis būdingas ne tik žmonėms, bet aptinkama ir tarp gyvūnų. Tyrimai rodo, kad ilgesnė kunilingo trukmė gali lemti didesnį ejakuliato tūrį, kas gali lemti didesnes apvaisinimo galimybes, o dėl to ir evoliucinius privalumus.

Technika
--------

Kunilingas dažnai yra preliudijos dalis, norint kiek įmanoma labiau sujaudinti moterį prieš sueitį, taip padidinant orgazmo tikimybę. Kadangi varputė pas daugelį moterų yra jautriausia erogeninė zona, jos stimuliacija liežuviu ar lūpomis gali sukelti orgazmą net vyrui neįvedus varpos į makštį. Kunilingo būdu galima moteriai sukelti orgazmą taip pat ir po sueities, jeigu pačios sueities metu jo nepavyko pasiekti arba jei moteris nori pakartotinio orgazmo.

Kunilingo atlikimo technika įvairi. Dažniausiai pradedama bučiuoti vidines šlaunis arba gaktą, vėliau – didžiąsias ir mažąsias lytines lūpas, liežuviu aptinkama varputė ir pradedama stimuliuoti judinant liežuvį išilgai, iš pradžių lėtai ir švelniai, vėliau – stipriau ir greičiau (labai retais atvejais, jei moteriai patinka – ir silpnai kandžiojant). Kartais moteriai malonesni kitokie vulvos stimuliavimo būdai (ji turėtų tai paaiškinti vyrui žodžiais, veido išraiška ar judesiais). Dažniausiai kunilingas labai jaudina abudu partnerius. Daugelis moterų erotiškai susijaudina būtent laižant ar bučiuojant jos vulvą, o ne kandžiojant (nors ir švelniai) ar bandant čiulpti.

Šaltiniai
---------


1. ↑  Bay-Cheng, L. Y. & Fava, N. M. (2011). Young women's experiences and perceptions of cunnilingus during adolescence. – Journal of Sex Research, 48(6), 531-542.
2. ↑  Cherpes, T. L. Meyn, L. A. & Hillier, S. L. (2005). Cunnilingus and vaginal intercourse are risk factors for herpes simplex virus type 1 acquisition in women. Sexually transmitted diseases, 84-89.
3. ↑  Moran, J. B. Airington, Z. & Salmon, C. (2019). Evolutionary Advantages of Cunnilingus in Humans.
4. ↑  Pham, M. N. Jeffery, A. J. Sela, Y. Lynn, J. T. Trevino, S. Willockx, Z. ... & McDonald, M. M. (2016). Duration of cunnilingus predicts estimated ejaculate volume in humans: A content analysis of pornography. Evolutionary Psychological Science, 2(3), 220-227.
Kunstkamera Sankt Peterburge
Kunstkamera naktį prie pakelto tilto
**Kunstkamera** (vok. *Kunstkammer* 'retenybių kabinetas, muziejus') – pirmasis muziejus Rusijoje, įkurtas Petro I ir baigtas įrengti po jo mirties 1727 m. Sankt Peterburge, carui grįžus iš Didžiosios pasiuntinybės Vakarų Europoje. Lankydamasis tenykščiuose muziejuose, Petras I negailėjo lėšų įvairių eksponatų pirkimui ir jų siuntimui į Rusiją.

Kunstkameros statinyje įsikūrusios Petro I Didžiojo antropologijos ir etnografijos muziejaus unikalios kolekcijos, turinčios apie 2 mln. eksponatų. Ši įstaiga be plačiai pristatomos įvairių tautų ir kultūrų istorijos, senienų rinkinių labiausiai žinoma dėl joje sukauptų „išsigimėlių" – anatominių retenybių ir anomalijų. Muziejus įsikūręs vaizdingoje *Universitetskaja* krantinėje, priešais Žiemos rūmus. Statinio fasadas yra tapęs Rusijos mokslų akademijos simboliu.

Eksponatai
----------

Pagrindinės teminės ekskursijos, organizuojamos muziejuje:

* Šiaurės Amerika
* Afrika
* Artimieji ir Vidurinieji Rytai
* Japonija , Kinija, Mongolija, Korėja
* Michailas Lomonosovas ir Mokslų akademija XVIII a.
* Pirmoji astronomijos observatorija ir Didysis gaublys
* Pirmykštės visuomenės kultūra
* Pasaulio tautų rūbai, papuošalai, šukuosenos
* Pasaulio tautų virtuvės
* Pasaulio tautų būstai
* Vaikų programos

* Observatorijos ekspontai
* XVII a. 3,1 m skersmens gaublys
* Šiaurės Amerikos indėnas
* Iraniečių šalmas
* Kinų porcelianas
* Anatominė anomalija


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kunstkamera** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Nuorodos
--------

* Kunstkameros tinklalapis
* Kunstkamera
* Rusijos muziejai:Kunstkamera
* Fotogalerija
* Kunstkamera – Rusijos kultūros paveldo objektas Archyvuota kopija 2012-01-11 iš Wayback Machine projekto.
Elena Gimbutienė (stovi pirma iš dešinės) su moterų aktyvistėmis Kaune, 1933 m.
**Elena Gimbutienė-Karosaitė** (1894 m. sausio 13 d. Slavėnai, Anykščių valsčius – 1982 m. sausio 15 d. La Crescenta, Los Andželas) – Lietuvos agronomė, genetikė.

Biografija
----------

1911–1917 m. studijavo agronomiją aukštuosiuose Golicyno moterų žemės ūkio kursuose Maskvoje ir Maskvos žemės ūkio akademijoje. 1928 m. baigė Žemės ūkio akademiją Dotnuvoje, gavo jos pirmąjį diplomą. 1926–1940 m. dėstė Aukštosios Fredos aukštesniojoje sodininkystės ir daržininkystės mokykloje Kaune, 1941–1944 m. – Vilniaus žemės ūkio mokykloje. Dėstydama specializavosi genetikos srityje Svaliove (Švedija) ir Vilemorine (Prancūzija). 1944 m. pasitraukė į Vakarus. 1949 m. persikėlė į JAV.

Aktyviai dalyvavo lietuvių išeivių visuomeniniame gyvenime. Nuo 1957 m. Bostone organizavo Kaziuko muges. Bendradarbiavo periodinėje spaudoje. Rinko ir klasifikavo jūrinių moliuskų kriaukles, jų rinkinį, beveik 800 kriauklių, 1979 m. padovanojo Vilniaus universitetui.

Bibliogrfija
------------

* Augalų genetika, 1936 m.
* Daržovių sėklininkystė, 1942 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algimantas Jakimavičius. *Elena Gimbutienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 658 psl.
Koordinatės: 55°02′29″š. pl. 26°18′44″r. ilg.﻿ / ﻿55.0414°š. pl. 26.3122°r. ilg.﻿ / 55.0414; 26.3122

|  |
| --- |
| Lentupio GS |
| Lentupio stotis 1916 m. 
Lentupio stotis 1916 m. |
| Šalis | Baltarusijos vėliava Baltarusija |
| Gyvenvietė | Lentupis |
| Atidaryta | XIX a. |

**Lentupio geležinkelio stotis** – geležinkelio stotis šiaurės vakarų Baltarusijoje, Lentupio miestelio pietinėje dalyje, netoli sienos su Lietuva. Yra trys keliai.

Istorija
--------

Lentupio geležinkelio stotis 1897 m.
Stotis atidaryta carmečiu XIX a. pabaigoje, kai čia buvo tiesiamas Panevėžio–Pastovių geležinkelis. Vėliau čia taip pat nutiestas Švenčionėlių–Lentupio–Naručio siaurasis geležinkelis. 1980 m. nutiesus Adutiškio–Didžiasalio geležinkelį, stotis perėjo Pabaltijo geležinkelių Vilniaus skyriaus žinion, 1995 m. sugrąžintas Baltarusijos geležinkeliams. 2000–2001 m. nutraukus susisiekimą su Pabrade, tapo galine ruožo stotimi.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑  Станция Лынтупы. Parovoz.com (tikrinta 2023-08-12).

* Станция Лынтупы (Railwayz.info)
Nuodėmių išklausymas klausykloje. Varšuvos Šv. Kryžiaus bažnyčia
**Klausykla** – Romos katalikų bažnyčios patalpa išpažinčiai atlikti. Įprastai tai nedidelė medinė trisienė kabina su pasoste, kur atsisėda kunigas. Nuo bažnyčios atskirta durelėmis arba užuolaida. Šoninėse klausyklos sienelėse įrengti pynučių arba grotelių langeliai per kuriuos, šalia klausyklos ant klaupyklės suklupęs tikintysis išpažįsta kunigui savo nuodėmes.

Klausyklos kompozicijai ir puošybai įtakos turėjo architektūros ir dailės stiliai (dažniausiai baroko, klasicizmo ir neogotikos). Klausyklos durelės, vertikalios kampinės briaunos, karnizai, frontonai puošti tapyba, drožyba, skulptūromis, architektūrinių motyvų lipdiniais, augaliniais ornamentais, įvairiomis emblemomis, intarsija, sidabravimu, auksavimu.

Klausyklos pradėtos įrenginėti XVI a. – anksčiau kunigas nuodėmių atleidimo sakramentą vykdydavo privačiai, atsisėdęs kur nors bažnyčioje, o tikintysis stovėdavo, sėdėdavo, o paskui priklaupdavo šalia. Pirmasis įrengti atitvarą tarp kunigo ir išpažinėjo nurodė Milano arkivyskupas Šv. Karolis Boromėjus. 1545–1563 m. klausyklas aprobavo Tridento susirinkimas. Po Vatikano II susirinkimo (1962–1965 m.) statomose bažnyčiose klausykla dažniausiai pakeičiama išpažinties kambariu.

Lietuvoje seniausios klausyklos išlikusios Vilniaus Šv. Jonų bažnyčioje (dvi barokinės 1740 m. ir penkios XVIII a.), Vilniaus Šv. Teresės bažnyčioje (XVIII a. pab. rokokinės).

Šaltiniai
---------

1. 1 2  *Confessional*. Encyclopædia Britannica Online. – www.britannica.com.
2. 1 2 3 4  *klausykla*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
| Kunojusfar. *Kunoy* |
| --- |
|  |
|  |
| 

KunojusKunojus

62°17′37″ š. pl. 6°40′2″ v. ilg.﻿ / ﻿62.29361°š. pl. 6.66722°r. ilg.﻿ / 62.29361; 6.66722﻿ (Kunojus (gyvenvietė))Koordinatės: 62°17′37″ š. pl. 6°40′2″ v. ilg.﻿ / ﻿62.29361°š. pl. 6.66722°r. ilg.﻿ / 62.29361; 6.66722﻿ (Kunojus (gyvenvietė)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Farerų vėliava Farerai |
| **Regionas** | Norojaro regionas |
| **Savivaldybė** | Kunojaus savivaldybė |
|  |
| **Gyventojų** (2011) | 70  |
|  |
| **Pašto kodas** | FO 780 |
|  **Vikiteka** | Kunojus |

**Kunojus** (far. *Kunoy*; dan. *Kunø*) – gyvenvietė Fareruose, Kunojaus saloje. Gyventojų 70 (2011 m. duomenys).

Įsikūręs salos vakarinėje dalyje, šalia 800 m aukščio kalnų, iš kurių aukščiausias yra *Kúvingafjall* (830 m). Į kitoje salos pusėje esantį Haraldssundą veda kelias tuneliu (įrentas 1988 m.). Seniau susisiekimas buvo galimas tik kalnų perėja. Palei kalnus plyti 0,78 ha plotą užimanti giraitė, kurioje pirmieji medžiai buvo susodinti 1914 m. Nuo 1949 m. giraitę prižiūri Kunojaus savivaldybė. Prie upelio *Myllá* stovi vandens malūnas, kurio stogą dengia žolė.

Uostelis

Istorija
--------

Pavadinimas *Kunoy* pirmą kartą paminėtas tarp 1350 ir 1400 m. įrašuose, dokumentuojančiuose šunų laikymą.

1867 m. pastatyta bažnyčia. Jos statyboje dalyvavo visi salos žmonės, darbams vadovavo Símun Ericsen iš Haraldssundo, kuris taip pat pastatė Klaksvuiko bažnyčią. Dabar bažnyčia paskelbta saugomu objektu.

Išnašos
-------

1. 1 2 3
2. ↑
3. ↑
| **Martynas Staškus** |
| --- |
| Gimė | 1969 m. birželio 10 d. (53 metai)Širvintos |
|  |
| Veikla | Dirigentas, pedagogas |
| Organizacijos | LNOBT |

**Martynas Staškus** (1969 m. birželio 10 d. Širvintose) – Lietuvos choro, orkestro ir operos dirigentas, pedagogas.

Biografija
----------

1984–1988 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. V. Žvirblis). 1986 m. respublikinio jaunųjų atlikėjų konkurso Klaipėdoje laureatas. 1988–1993 m. Lietuvos valstybinėje konservatorijoje studijavo choro dirigavimą (doc. R. Misiukevičiaus klasė), o 1989–1995 LMTA orkestrinį dirigavimą (doc. G. Rinkevičiaus klasė). 1990 m. tarptautinio J. Naujalio dirigentų konkurso Vilniuje ir 1991 m. tarptautinio choro dirigentų konkurso Lenkijoje Vroclave (Wroclaw) laureatas.

Nuo 1992 m. Lietuvos muzikos akademijos Kauno fakultetų Choro dirigavimo katedros dėstytojas.

Nuo 2004 m. M.K.Čiurlionio menų mokyklos moksleivių simfoninio orkestro meno vadovas ir dirigentas.

Nuo 2013 m. metų LMTA studentų simfoninio orkestro meno vadovas ir dirigentas. Nuo 2014 m. LMTA docentas.

2019 m. apdovanotas Kultūros ministerijos garbės ženklu "Nešk savo šviesą ir tikėk".

Nuo 1993 m. Vilniaus mokytojų namų kamerinio mišriojo choro (apie 30 dalyvių) „Salutaris" meno vadovas ir dirigentas. Kolektyvas paruošė nemaža koncertinių programų ir surengė per 100 koncertų Lietuvoje ir užsienyje. Su orkestrais ir solistais atliko stambių J. S. Bacho, W. A. Mozarto, F. Schuberto, G. Faurė, F. Poulenco ir kitų kompozitorių kūrinių. „Salutaris" 1993 ir 1994 tarptautinių konkursų Italijoje Arece (Arezzo), Saviljane ir Prancūzijoje Ture (Tours) laureatas, 1994 I Pasaulio lietuvių dainų šventės Vilniuje ir 1995 X S. Šimkaus konkursų Klaipėdoje laureatas, 1996 tarptautinio chorų konkurso Vokietijoje (Miltenberge) laureatas. 1998 vasarą choras antrą kartą gastroliavo Vokietijoje (Bavarijoje). Jis – 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventės Vilniuje dalyvis.

Nuo 1995 m. LNOBT dirigentas, nuo 1997 vyr. dirigentas. Dirigavo operas: G. Verdi „Nabukas", „Aida" ir „Makbetas", G. Puccini „Madam Butterfly" ir „Toska", C. M. Weberio „Laisvasis šaulys", J. Strausso „Čigonų baronas", baletai: J. Strausso „Žydrasis Dunojus", M. Ravelio „Dafnis ir Chloja", P. Čaikovskio „Spragtukas", M. Teodorakio (Theodörakes) „Graikas Zorbas". Pastatė W. A. Mozarto operą „Pagrobimas iš Seralio" ir Ch. Gaunod operą „Faustas", dirigavo J. Strausso operetę „Vienos kraujas" ir kitus veikalus.

Dirigavo daug įvairių programų, parengtų su Lietuvos muzikos akademijos kameriniu orkestru, Lietuvos valstybiniu simfoniniu orkestru, Lietuvos nacionalinės filharmonijos simfoniniu orkestru, Vilniaus universiteto kameriniu „Archi Vilnensis" orkestru, Lietuvos kameriniu orkestru, Kauno miesto simfoniniu orkestru su Lietuvos operos ir baleto teatro orkestru ir choru – pirmą kartą Lietuvoje atliko J. S. Bacho „Pasijas pagal Morkų". 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventės Vilniuje dirigentas.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
Viharos viduje (Elora)
**Vihara** (skr. विहार = IAST: *vihāra*) – budistų vienuolynas Indijoje. Šis žodis taip pat paplitęs po Pietryčių ir Rytų Azijos šalis, kur kartais reiškia ne tik budistų vienuolyną, bet ir šventyklą.

Tradicinė vihara susideda iš keturkampio plano susirinkimų salės (čaitjos), iš trijų pusių apjuostos mažomis celėmis. Viharos buvo statomos III a. pr. m. e.–VIII a. m. e. kaip atskiri statiniai arba iškalamos uoloje.

Būdingas viharos planas (Adžanta)
Budistų viharos išsivystė iš laikinų pastogių (dažniausiai olų, pašiūrių), kur lietinguoju laikmečiu apsistodavo klajojančių budistų bendruomenė (sangha). Vėliau, kai budizmą pradėjo remti turtingi prekijai ir valdovai, vietoje tokių laikinų prieglobsčių pradėtos statyti nuolat gyvenamos viharos. Jos tapo svarbiais religiniais, mokslo centrais, pro jas eidavo svarbūs prekybiniai keliai. Viharų statyba nunyko drauge su budizmu Indijoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vihara*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, XII t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1984. T.XII: Vaislapėlis-Žvorūnė, 240 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vihara** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |