recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| SonoraSonora |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Sonoros vėliava | Sonoros herbas |
|  |  |
|  |

 |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-7)------ vasaros: (UTC-6) |
|  |
| **Valstybė** | Meksikos vėliava Meksika |
| **Administracinis centras** | Hermosiljas |
|  |
| **Gyventojų** (2020) | 2 944 840 |
| **Plotas** | 179 503 km² |
| **Tankumas** (2020) | 16 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | MX-SON |
|  |
|  **Vikiteka** | SonoraVikiteka |

**Sonora** (isp. *Sonora*) – valstija šiaurės vakarinėje Meksikos dalyje, Ramiojo vandenyno pakrantėje. Jos sostinė yra Hermosiljas.

Geografija
----------

Valstija ribojasi: rytuose – su Čihuahua, pietuose – su Sinaloa, pačiuose šiaurės vakaruose – su Žemutine Kalifornija, šiaurėje – su JAV (Arizonos ir Naujosios Meksikos valstijomis). Iš vakarų skalauja Ramiojo vandenyno Kalifornijos įlanka. Joje Sonorai priklauso keletas salų, iš kurių didžiausia – Tiburono sala.

Rytine Sonoros dalimi driekiasi Vakarų Siera Madrės kalnai. Aukščiausia valstijos vieta – Gvakamajos kalnas (2646 m). Kitur daugiausia būdingos pavienės aukštumos ir neaukšti kalnų masyvai. Šiaurės vakaruose plyti Sonoros dykuma. Klimatas sausringas, būdingos karštos vasaros ir šalčiai žiemą, kalnuose būna sniego. Upės daugiausia nevandeningos, dažnai išdžiūstančios. Šiaurės vakaruose plyti Kolorado upės delta. Pagrindinės Sonoros dalies svarbiausia upė yra Jaki, o pietuose teka Majas. Įrengta keletas tvenkinių.

Didžiausi miestai
-----------------

* Hermosiljas – 734,5 tūkst. gyv.
* Siudad Obregonas – 734,5
* Navochoa – 159,7
* Nogalesas – 159,1
* San Luis Rio Koloradas – 157,0
* Gvaimasas – 101,5
* Puerto Penjaskas – 74,6
* Agua Prieta – 73,3
* Kaborka – 70,1

Punta Čuekos apylinkės. Sonora

Šaltiniai
---------

1. ↑  MEXICO: States and Major Cities, *citypopulation.de*


|  |  |
| --- | --- |
|  **Meksikos valstijos** |  |
| Agvaskaljentesas | Chaliskas | Čiapasas | Čihuahua | Durangas | Gereras | Gvanachuatas | Hidalgas | Jukatanas | Kampečė | Keretaras | Kintana Roo | Koahuila | Kolima | Meksikas | Mičoakanas | Morelosas | Najaritas | Nuevo Leonas | Oachaka | Puebla | Sakatekas | San Luis Potosi | Sinaloa | Sonora | Tabaskas | Tamaulipasas | Tlaskala | Verakrusas | Žemutinė Kalifornija | Žemutinė Pietų Kalifornija |
|  |
|  Soninkai |
| --- |
|  |
| Gyventojų skaičius | 1–2 mln. |
| Populiacija šalyse | Malio vėliava Malis:976 000
Senegalo vėliava Senegalas:260 000Gambijos vėliava Gambija:160 000Dramblio Kaulo Kranto vėliava Dramblio Kaulo Krantas:154 000Mauritanijos vėliava Mauritanija:140 000 |
| Kalba (-os) | soninkų |
| Religijos | islamas |
| Giminingos etninės grupės | mande tautos: mandinkai, bambarai, džachankai ir kt. |
|  |
|  **Vikiteka:** | Soninkai |

**Soninkai** (*Soninké*) – Afrikos tauta, gyvenanti Vakarų Afrikoje. Daugiausia soninkų gyvena Malyje (ypač vakaruose), taip pat aplinkinėse teritorijose Mauritanijoje, Senegale, Gambijoje, mažesnės populiacijos sutinkamos Burkina Fase, Ganoje, Dramblio Kaulo Krante, Bisau Gvinėjoje. Populiacija – apie 1–2 mln. žmonių. Vartoja soninkų kalbą, priklausančią mande kalbų grupei (tradiciškai priskiriama Nigerio-Kongo šeimai). Absoliuti dauguma soninkų išpažįsta islamą (sunitai).

Soninkai buvo pagrindinė tauta, kuri sudarė viduramžių Ganos imperijos valstybę.

Verčiasi daugiausia žemdirbyste (augina sorgus, kukurūzus, ankštines kultūras), gyvulininkyste (laiko kupranugarius, ožkas, avis), dirba žemės riešutų plantacijose, verčiasi prekyba, uždarbiauja miestuose.

Soninkų visuomenei būdinga griežta socialinė hierarchija, egzistuoja kastos, tarpkastinės vedybos netoleruojamos.

Galerija
--------

* Soninkų moteris ir mergaitė iš MauritanijosSoninkų moteris ir mergaitė iš Mauritanijos
* Soninkų senolis iš MauritanijosSoninkų senolis iš Mauritanijos
* Soninkų menininkas Ibrahima Kébé iš SenegaloSoninkų menininkas Ibrahima Kébé iš Senegalo
* Soninkų ritualinė kaukėSoninkų ritualinė kaukė

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Сонинке*,Большая советская энциклопедия, T. XXIV (Собаки—Струна). – Москва: Советская энциклопедия, 1976
| **Rima Jakutytė** |
| --- |
| Gimė | 1950 m. birželio 18 d.Kruopiai, Mažeikių apskritis |
| Mirė | 2019 m. rugpjūčio 15 d. (69 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | radijo žurnalistė, redaktorė |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Rima Jakutytė** (1950 m. birželio 18 d. Kruopiuose, Mažeikių apskritis – 2019 m. rugpjūčio 15 d. Vilniuje) – Lietuvos radijo žurnalistė, redaktorė.

Biografija
----------

1973 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto žurnalistikos specialybę.

1973 m. pradėjo dirbti Lietuvos radijo laidų užsieniui vyr. redakcijoje. Daugiausia rengė laidas apie ekonomiką, bankus, finansus, verslo gimimą Lietuvoje ir jo plėtojimą, žinias užsienio klausytojams. Ekonomine, verslo tematika rašė laikraščiuose „Lietuvos komersantas", „Atgimimas", „Amžius", „Savininkas". Nuo 1993 m. kiekvieną savaitę rengė ekonomines spaudos apžvalgas Čikagoje leidžiamam dienraščiui „Draugas". Lietuvos radijo visuomeninių laidų redakcijos vyriausioji redaktorė, laidos „Gimtoji žemė" prodiuserė, „Litas prie lito" vedėja.

Įvertinimas
-----------

* 1994 m. Lietuvos radijo „Auksinė bitė".

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 181 psl.
| **Rimantas Antanas Mikalkėnas** |
| --- |
| Gimė | 1948 m. gegužės 12 d. (74 metai)Radviliškyje |
| Sutuoktinis (-ė) | Laimutė Marija |
| Vaikai | Audronė, Marijus |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Palangos savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 
* 2006 m. Liberalų demokratų partija;
* Lietuvos liberalų sąjūdis.

 |
|  |
| Alma mater | 1971 m. Kauno politechnikos institutas |

**Rimantas Antanas Mikalkėnas** (g. 1948 m. gegužės 12 d. Radviliškyje) – Lietuvos ir Palangos savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1971 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius.

1980 m. Komunalinio ūkio įmonės direktorius. 1990–1994 m. Palangos miesto meras. AB Šiaulių bankas Palangos filialo direktorius. Nuo 2015 m. Palangos miesto mero pavaduotojas.

Nuo 2006 m. Liberalų demokratų partijos, partijos Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdis Palangos skyriaus narys.

1990–1995 m. Palangos miesto tarybos deputatas, nuo 2007 m. Palangos savivaldybės tarybos narys.

Sutuoktinė Laimutė Marija, vaikai Audronė, Marijus.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
| Dagutėliaivok. *Groß Daguthelen, Streuhöfen* |
| --- |
| 

DagutėliaiDagutėliai

54°43′29″š. pl. 22°38′50″r. ilg.﻿ / ﻿54.7246°š. pl. 22.6471°r. ilg.﻿ / 54.7246; 22.6471﻿ (Dagutėliai)Koordinatės: 54°43′29″š. pl. 22°38′50″r. ilg.﻿ / ﻿54.7246°š. pl. 22.6471°r. ilg.﻿ / 54.7246; 22.6471﻿ (Dagutėliai) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Kaliningrado sritis Kaliningrado sritis |
| **Rajonas** | Krasnoznamensko rajonas |

**Dagutėliai**, **Didieji Dagutėliai** (vok. *Groß Daguthelen*, nuo 1938 m. *Streuhöfen*) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 10 km į pietryčius nuo Pilkalnio, 11 km į šiaurės rytus nuo Stalupėnų.

Istorija
--------

Dagutėlių kaimo bendruomenė 1931 m.
Kaimas minimas 1625 m. kaip atskirta dalis didesnio, senesnio, išsibarsčiusio *Elenntfließ* kaimo prie Briedupės. Kaimo pavadinimas – pavardinės kilmės. Per Didįjį marą beveik išnyko: 1719 m. iš 23 sodybų tik 2 buvo gyvenamos. 1734 m. kaime gyveno 53 žmonės, iš 6 šeimų 4 buvo lietuviškai kalbančios (*Banckuns*, *Naujocks*, *Buttckereitis*, *Maskohlus*). 1785 m. buvo karališkasis valstiečių kaimas su 10 ugniakurų, 1821 m. – mišrusis kaimas su 65 gyventojais.

Iki 1723 m. priklausė Ragainės valsčiaus šaltyšiaus administruojamai Užpjaunių seniūnijai, 1723-65 m. – Įsruties apskrities Diržkiemio domenų valsčiui, 1765–1818 – Būdvaičių domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai ir 1874 m. įsteigtam Varnininkų valsčiui. Tikintieji iki 1863 m. priklausė Viliūnų evangelikų liuteronų parapijai, vėliau – naujai įkurtai Varnininkų parapijai. Kaime buvo mokykla, kaimo šiauriniu pakraščiu tekėjo Briedupė, pietiniu – Rausvė ir Liepona. Po Antrojo pasaulinio karo kaimas išnyko. Nuo 2008 m. šiaurinė buvusio kaimo dalis priklauso Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko kaimo gyvenvietei, pietinė – Nesterovo rajono Prigorodnojės kaimo gyvenvietei.

Gyventojai
----------

|  |
| --- |
|  **Demografinė raida tarp 1905 m. ir 1939 m.** |
| **1905 m.** | **1910 m.** | **1933 m.** | **1939 m.** |
| 168 | 175 | 148 | 140 |
| 

| Demografinės raidos histograma |
| --- |
| 
 |

 |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pilkalnio apskrities gyvenvietės. Mažosios Lietuvos enciklopedija, T.3 (Mec-Rag). Vilnius, Mažosios Lietuvos fondas, Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
2. 1 2  D.Dagutėliai, GenWiki vok.
3. ↑  XVIII-XIX a. D.Dagutėlių gyventojų sąrašai GenWiki vok.
4. ↑  Johann Friedrich Goldbeck, Volständige Topographie des Königreichs Preussen, p.26. Karaliaučius ir Leipcigas, 1785 vok.
5. ↑   Alexander A. Mützell, Leopold Krug, Neues topographisch-statistisch-geographisches Wörterbuch des preussischen Staats, T.1 (A – F), p.243. Kümmel, Halle, 1821 vok.
6. ↑  Pilkalnio apskrities kaimų sąrašas (1910 m.) vok.
7. ↑  www.verwaltungsgeschichte.de Pilkalnio apskritis vok.
Kinder Surprise kiaušinis su žaisliuku viduje.
**Kinder Surprise** – šokoladinis kiaušinis, nuo 1974 m. gaminamas Italijos šokolado gamintojo „Ferrero SpA". Šis saldumynas buvo sukurtas italų verslininkų Michele Ferrero ir William Salice. Tai vienas iš kelių kompanijos gaminamų saldumynų su „Kinder" pavadinimu.

Kiekvieno šokoladinio kiaušinio viduje yra plastikinė dėžutė, kurioje randamas tam tikras žaislas. Šis šokoladas buvo sukurtas specialiai vaikams, atkartojant itališką Velykų tradiciją, kuomet suaugusieji vaikams dovanoja didelius kiaušinius su žaislais viduje. M. Ferrero iškėlė idėją, kad mažu siurprizu vaikai galėtų būti nudžiuginami kiekvieną dieną. „Kinder Surprise" žaislai tapo populiarūs įvairiomis progomis, pačius žaisliukus tiek vaikai, tiek suaugę pradėjo kolekcionuoti. Kasmet rinkoje pasirodo apie 100 naujo tipo žaisliukų. Nuo 1974 m. visame pasaulyje buvo parduota virš 30 milijardų šių kiaušinių.[1]

Kinder Surprise kiaušinį sudaro dvipusis šokoladas – išorėje pieniškas šokoladas, viduje – baltas. Viduje randamoje plastikinėje dėžutėje būna žaisliukas. Jis kartais būna sudedamas iš kelių dalių.[2] Žaisliuką slepianti dėžutė yra geltonos spalvos, taip atspindint kiaušinio trynį.

2018 m. sausį JAV buvo pradėta pardavinėti specialūs „Kinder Surprise" kiaušiniai „Kinder Joy". Šiuose kiaušiniuose žaisliukas ir šokoladas yra įpakuoti atskirai, taip apsaugant vaikus nuo užspringimo ir kitų nelaimių. Iki tol įprasti „Kinder Surprise" JAV nebuvo pardavinėjami.[3]

Tuo tarpu 2016 m. nauji Čilės maisto žymėjimo įstatymai uždraudė „Kinder Surprise" pardavinėti šioje šalyje.[4]

Nuorodos
--------

* Kinder

Šaltiniai
---------

1. ↑  Addio al papà dell'Ovetto Kinder, in tutto il mondo ne sono stati venduti 30 miliardi
2. ↑  After being banned, Kinder eggs are finally coming to the US
3. ↑  The Time Has Come: Kinder Eggs Are Making Their Way to America
4. ↑  The evil egg: Chile bans Kinder Surprise
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Dahomėjos Respublika** (pranc. *République du Dahomey*) buvo Afrikos valstybė, 1952–75 m. egzistavusi dabartinio Benino teritorijoje.

Istorija
--------

*Pagrindinis straipsnis – Benino istorija*.
Nuo XIX a. pabaigos respublikos teritorija buvo valdoma kaip Prancūzijai priklausanti Dahomėjos kolonija. 1958 m. gruodžio 04 d. Dahomėja buvo reorganizuota į savivaldžią respubliką, priklausiusią Prancūzijos Bendrijai. Ši respublika 1960 m. rugpjūčio 1 d. tapo visiškai nepriklausoma.

Nuo pat susikūrimo valstybėje nenusistovėjo stabili politinė padėtis. Šalies politikoje, kaip ir daugumos kitų Afrikos valstybių atveju, vyravo regionalizmas, o atskiros etninės grupės diktavo savo politiką. Todėl svarbiausi respublikos lyderiai atstovavo skirtingus šalies regionus ir varžėsi tarpusavyje. Tarp jų svarbiausi buvo Hubert Maga iš Borgu istorinio regiono, apjungęs šiaurines Benino grupes, Sourou-Migan Apithy iš Porto Novo atstovavo pietrytinį Beniną, o Justin Ahomadégbé-Tomêtin – vis dar įtakingą Dahomėjos karalystės monarchiją.

Ši etninė nesantaika nulėmė, kad nuo 1963 m. kai buvo nuverstas pirmasis prezidentas Hubert Maga, respublikoje įvyko net 6 kariniai perversmai. Todėl prezidentų kaita buvo labai dažna. Paskutinis perversmas įvyko 1972 m. kurio metu į valdžią atėjo Benino liaudies revoliucinės partijos lyderis majoras Mathieu Kérékou. Jis pradėjo socialistinę politiką, mažino įtampą tarp etninių grupių, įtvirtino stabilumą. 1975 m. jis pakeitė šalies pavadinimą į Benino Liaudies Respubliką.

Prezidentai
-----------

Iki 1960 m. nepriklausomybės Dahomėjos Respublikos valdytoju buvo René Tirant, kuris titulavosi aukštuoju komisaru (pranc. *Haut-commissar*). Nuo 1960 m. prezidentų sąrašas buvo:

* 1960–1963 Hubert Maga
* 1963–1964 Christophe Soglo (laikinosios vyriausybės vadovas);
* 1964–1965 Sourou Migan Apithy
* 1965–1965 Justin Ahomadegbé (einantis pareigas)
* 1965 Tahirou Congacou (einantis pareigas)
* 1965–1967 Christophe Soglo (pakartotinai)
* 1967 Jean-Baptiste Hachème
* 1967 Maurice Kouandété
* 1967–1968 Alphonse Alley
* 1968–1969 Émile Zinsou
* 1969 Maurice Kouandété (pakartotinai)
* 1969–1970 Paul-Émile de Souza
* 1970–1972 Hubert Maga (pakartotinai)
* 1972 Justin Ahomadegbé (pakartotinai)
* 1972–1975 Mathieu Kérékou
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Aethia psittacula** |
| --- |
| Dailiasnapė alkelė (Cyclorrhynchus psittacula)Dailiasnapė alkelė (*Cyclorrhynchus psittacula*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Sėjikiniai paukščiai  *( Charadriiformes)* |
| Šeima: | Alkiniai  *( Alcidae)* |
| Gentis: | Alkelės  *( Aethia)* |
| Rūšis: | Dailiasnapė alkelė  *( Aethia psittacula)* |

 |
| Binomas |
| ***Aethia psittacula***Pallas, 1769 |

**Dailiasnapė alkelė** (*Aethia psittacula*) – alkinių (*Alcidae*) šeimos paukštis.

Tai Šiaurės Ramiojo vandenyno jūrinis paukštis, sutinkamas arktiniuose Aliaskos, Kamčiatkos ir Sibiro vandenyse. Peri ant uolų šalia kranto esančiose salose, žiemos metu paprastai migruoja į pietus.

Dailiasnapė alkelė yra nedidelė (23 cm) alka oranžiniu snapu.

Išnykimas dailiasnapėms alkelėms negresia, jų Šiaurės Ramiajame vandenyne priskaičiuojama virš milijono. Ateityje dailiųjų alkelių populiacijoms gali grėsti įveistiniai plėšrūnai ir naftos išsiliejimai.

Elgesys ir dauginimasis
-----------------------

Dailiasnapės alkelės racionas keičiasi priklausomai nuo sezono. Perėjimo laikotarpiu susideda daugiausia iš planktoninių vėžiagyvių, pvz. šoniplaukų. Naujesni tyrimai rodo, kad kai kuriuose regionuose jos gaudo ir medūzas. Ieškodamos maisto dažnai toli nuklysta nuo kolonijos, gaudydama grobį pasineria iki 30 m gylio.

Perėjimas prasideda balandžio-gegužės mėnesiais kolonijose, kuriomis dažnai dalinasi su kitomis alkų rūšimis. Porelė padeda vieną kiaušinį, kurį peri mėnesį laiko, išsiritęs jauniklis penimas 4 kartus per dieną apie 35 dienas kol palieka lizdą.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Maltos ryšiai ir komunikacijos:**

Telefonija
----------

* Laidinių telefonų naudotojų: 187 000 (1997 m.)
* Mobiliųjų telefonų naudotojų: 303 980 (2004 m.)

Radijas
-------

* Radijo stotys: AM 1, FM 18, trumpųjų bangų 6 (1999 m.)
* Radijo naudotojų: 255 000 (1997 m.)

Televizija
----------

* Televizijos stočių: 6 (2000 m.)
* Televizorių – 280 000 (1997 m.)

Internetas
----------

* Interneto tiekėjai: 17 (2005 m.)
* Bevielio interneto paslaugų teikėjo licencijų: 3 (2005 m.)
* Interneto naudotojų: 85 672 (2004 m.)
* Interneto kodas:.mt

v • a • r **Europos šalių ryšiai** 

Airija |
Albanija |
Andora |
Armėnija |
Austrija |
Azerbaidžanas |
Baltarusija |
Belgija |
Bosnija ir Hercegovina |
Bulgarija |
Čekija |
Danija |
Estija |
Graikija |
Gruzija |
Islandija |
Ispanija |
Italija |
Jungtinė Karalystė |
Juodkalnija |
Kazachija |
Kosovas |
Kroatija |
Latvija |
Lenkija |
Lichtenšteinas |
Lietuva |
Liuksemburgas |
Šiaurės Makedonija |
Malta |
Moldavija |
Monakas |
Norvegija |
Nyderlandai |
Portugalija |
Prancūzija |
Rumunija |
Rusija |
San Marinas |
Serbija |
Slovakija |
Slovėnija |
Suomija |
Švedija |
Šveicarija |
Turkija |
Ukraina |
Vatikanas |
Vengrija |
Vokietija
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Dygimo eksperimentas
**Augalų fiziologija** – mokslas apie augalų gyvybės reiškinius, susijusius su svarbiausiais augalų procesais: mityba, kvėpavimu, augimu, vystymusi, dauginimusi, paveldimumu, dirglumu ir judėjimu, atsparumu.

Istorija
--------

Augalų gyvybinius reiškinius suvokė jau senovės graikų, romėnų, kinų filosofai.

XVII a. pradžioje J. B. van Helmontas įsitikino, kad dėžėje augintas žilvitis sunaudojo nedaug žemės. Tai pirmasis fiziologinis eksperimentas.

XVIII – XIX a. buvo atrasta fotosintezė (Dž. Prystlis, 1771), sukurti augalų šakninės mitybos pagrindai (J. Lybigas, 1840, Ž. B. Busengo, 1864), atrastas augalų dirglumas (Č. Darvinas, 1880), tirtas kvėpavimas (A. Bachas, A. Engleris, 1897).

XX a. pradžioje atskleistas fotoperiodizmo reiškinys (V. Garneris, H. Alardas, 1920), atrasti fitohormonai, vėliau ištirta fotosintezė, kvėpavimas, tęsti augimo ir vystymosi reguliavimo tyrimai, išmokta augalus užauginti iš izoliuotų ląstelių ir dirbtinėje aplinkoje, sukurti fitotronai.

### Lietuvoje

Augalų fiziologijos pradmenys Lietuvoje siekia senąjį Vilniaus universitetą. Jame 1804 m. profesorius S. B. Jundzilas parašė knygą „Botanikos pradmenys". joje be augalų morfologijos buvo ir fiziologijos dalis.

1922 m. Kaune įsteigtame ir 1930 m. pavadintame Vytauto Didžiojo vardu universitete profesorius L. Vailionis skaitė augalų fiziologijos paskaitų kursą biologijos ir farmacijos specialybių studentams. Nuo 1929 m. šiame universitete pradėjo dirbti būsimas augalų fiziologijos profesorius ir originalių vitaminų tyrimo augaluose autorius J. Dagys, kuris dar 1935 m. ištyrė augimą skatinančių B grupės medžiagų kiekį ir veikimą pumpuruose ir jaunuose lapuose.

Vilniaus universitete 1944 m. įsteigta Augalų anatomijos ir fiziologijos, o veliau atsiskyrus – Augalų fiziologijos katedra. Joje buvo tęsiamas B grupės vitaminų tyrimas (J. Dagys, P. Bluzmanas, D. Kavaliauskienė, R. Šimkūnas). Ištirtas fitohormonų poveikis azoto fiksavimo procese dalyvaujentiems fermentams (J. Gruodienė), B grupės vitaminų poveikis augalų daigų chromosomų baltymams ir nukleino rūgštims  
(J. Mateikienė, R. Bandžiulienė).
Koordinatės: 54°40′56″š. pl. 25°16′07″r. ilg.﻿ / ﻿54.6822°š. pl. 25.2685°r. ilg.﻿ / 54.6822; 25.2685

|  Vilniaus šv. Konstantino ir Mykolo cerkvė |
| --- |
|  |
| **Rusiškas pavadinimas** | Храм во имя святого равноапостольного царя Константина и преподобного Михаила Малеина |
| **Dekanatas** | Vilniaus miesto stačiatikių dekanatas |
| **Savivaldybė** | Vilniaus miestas |
| **Gyvenvietė** | Vilnius |
| **Adresas** | Basanavičiaus gatvė |
| **Statybinė medžiaga** | plytų mūras |
| **Pastatyta** | 1913 m. |
| **Stilius** | neobizantinis, modernas |

**Vilniaus Šv. Konstantino ir Mykolo cerkvė** (dar žinoma kaip ***Romanovų cerkvė***) stovi Vilniaus miesto centre, Naujamiestyje, J. Basanavičiaus g. 27.

Istorija
--------

Cerkvė pastatyta 1913 m. carų Romanovų dinastijos 300 metų jubiliejaus proga ir pavadinta apaštališkojo caro Konstantino ir šventojo Michailo Maleino garbei. Ji pastatyta valdininko I. Kolesnikovo (žymus rusų cerkvių fundatorius) lėšomis. Architektūros stilius – Rostovo ir Suzdalės. Cerkvės vidus buvo tapytas senovės rusų stiliumi (dabar neišlikę). Architektai V. Adamovičius ir A. Špakovskis. Iš Maskvos atgabenta 13 varpų. Cerkvė pašventinta gegužės 9 dieną, į iškilmes atvyko kunigaikštienė Jelizaveta Romanova.

1915 m. miestą okupavę vokiečiai cerkvėje laikydavo komendanto valandos nesilaikančius asmenis. XX a. tarpukariu cerkvė priskirta stačiatikių soborui, 1921–1926 m. remontuota. Nuo 1939 m. joje dirbo Aleksandras Nesterovičius, 1951–1956 m. kalintas už antitarybinę veiklą. 1946 m. parapijoje buvo 300 tikinčiųjų. 1947 m. sovietai cerkvę oficialiai įregistravo.

Cerkvės interjeras

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vilniaus šv. Konstantino ir Mykolo cerkvė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* KIMP.LT
Koordinatės: 54°41′54″ š. pl. 25°15′10″ r. ilg.﻿ / ﻿54.69833°š. pl. 25.25278°r. ilg.﻿ / 54.69833; 25.25278

|  Vilniaus Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilniaus |
| **Dekanatas** | Vilniaus II |
| **Savivaldybė** | Vilniaus miestas |
| **Gyvenvietė** | Vilnius |
| **Adresas** | Sėlių g. 17 |
| **Statybinė medžiaga** | plytų mūras |
| **Pastatyta** | 1925 m. |
| **Stilius** | istorizmas, neoromanika |

**Vilniaus Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Vilniuje, Žvėryne. Šv. Mišios aukojamos lietuvių ir lenkų kalbomis.

Istorija
--------

1907 m. parengtas naujos mūrinės bažnyčios projektas (inžinierius Vaclovas Michnevičius), 1909 m. patvirtintas. 1911 m. pradėta statyti. Statyba rūpinosi šv. Rapolo bažnyčios klebonas J. Adamavičius. Po Pirmojo pasaulinio karo statyba atnaujinta. 1922 m. įkurta parapija (pirmasis klebonas Anicetas Butkevičius).

1925 m. neužbaigtoje bažnyčioje pradėtos laikyti pamaldos. Bokštai neišmūryti. Iki 1940 m. lietuviškų pamaldų nebūdavo. 1942 m. parapijoje surašyta 2800 lietuvių. Po Antrojo pasaulinio karo bažnyčia suremontuota. Ją 1956 m. konsekravo vyskupas Julijonas Steponavičius. Parapiją 1970–1990 m. administravęs Stasys Lidys (1929–1991) papuošė bažnyčią ir jos aplinką.

Šioje bažnyčioje darbavosi tėvai marijonai: kleb. kun. St. Puidokas MIC, kun. T. Miliauskas MIC, kun. V. Aliulis MIC, kun. P. Vaitonis MIC, kun. P. Chudzik MIC.

Šiuo metu darbuojasi: kleb. Kun.V. Rapalis, Kun. V. V. Kudriasov. Kun. R. L. Liutkevicius, Kun. R. A. Volskis.

Architektūra
------------

Švč. Mergelės Marijos Nekalto Prasidėjimo bažnyčios projektas (bažnyčios archyvo kopija), 1907 m.
Bažnyčia istoristinė, stačiakampio plano, bebokštė, trinavė. Fasadų nišas puošia šventųjų skulptūros.

Nuorodos
--------

* Bažnyčios istorija

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vilniaus Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Sinapsė** (gr. σύν, syn 'kartu' + gr. ἅπτειν, haptein 'sugriebti, čiupti, paliesti') – tai jungtis tarp dviejų neuronų, pritaikyta signalams perduoti.
Dažniausios sinapsės tarp vieno neurono aksono ir kito neurono dendrito, bet būna kitokių sinapsių.

Pagal veikimo principą neuronų sinapsės yra dvejopos – cheminės sinapsės ir elektrinės sinapsės. Cheminėse sinapsėse nervinis signalas perduodamas chemiškai, difunduojančiomis neuromediatoriaus molekulėmis, o elektrinėse sinapsėse – elektriškai.

Cheminė sinapsė

Cheminė sinapsė
---------------

Sinapsę sudaro *aksono svogūnėlio* (taip vadinamas sustorėjęs aksono galiukas) *priešsinapsinė (presinapsinė) membrana*, *posinapsinė (postsinapsinė) membrana* (tai kito neurono dendrito membrana) ir *sinapsinis plyšys* tarp šių membranų. Jungtis tarp neuronų ir raumens vadinama *neuroraumenine sinapse*.

Kai nervinis impulsas pasiekia aksono svogūnėlį, jo membrana tampa pralaidi kalcio jonams, kurie, patekę į vidų, paveikia aktino filamentus taip, kad jie ima tempti sinapsines pūsleles, pripildytos mediatoriaus, link presinapsinės membranos. Pūslelėms susiliejus su membrana, mediatoriaus molekulės išsilieja į sinapsinį plyšį. Difuzijos būdu jie pasiekia postsinapsinę membraną ir susijungia su membranos receptoriais.

Priklausomai nuo receptoriaus ir mediatoriaus tipo, įvyksta postsinapsinės membranos depoliarizacija arba hiperpoliarizacija. Poliariškumo pokytis gali būti įvairus, todėl postsinapsiniai potencialai vadinami *laipsniškais*.

Neuronas sugeba palyginti ir susumuoti jį pasiekiančią informaciją prieš perduodamas ją kitam neuronui. Kadangi gaunamų impulsų pobūdis nesiskiria, vienintelis būdas tai padaryti yra sumavimas. Nuo rezultato priklauso, ar sukuriamas veikimo potencialas ir ar neuronas siunčia impulsą.

Elektrinė sinapsė
-----------------

Elektrinių sinapsių struktūra ypatinga tuo, kad nėra sinapsinio plyšio ir abi membranos (presinapsinė ir postsinapsinė) yra susiglaudusios. Impulsas perduodamas jonams tekant plyšinės jungties kanalais. Elekrinėse sinapsėse biosrovės iš aksono baigties pereina į postsinapsinę ląstelę ir pro jos membraną išeina į paviršių, kur sudaro postsinapsinį potencialą. Todėl šiose sinapsėse (priešingai negu cheminėse sinapsėse) nėra cheminės gaišties ir nervinis impulsas perduodamas greičiau. Šiuo būdu impulsai daugiausiai perduodami centrinės nervų sistemos laidais (nervais). Egzistuoja ir elektrocheminės sinapsės, kai vienoje sinapsėje galimas cheminis ir elektrinis jaudinimo perdavimas.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Sinapsė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Ąžuolpamūšės dvaras |
| --- |
| Vieta | Ąžuolpamūšė, Saločių seniūnija,Pasvalio rajonas |
| Bajorų giminės | Klopmanai, Ropai |
| Pastatų būklė | nykstantis |

**Ąžuolpamūšės dvaras** – dvaras Ąžuolpamūšėje, Pasvalio rajone, Saločių seniūnijoje, apie 7 km į šiaurę nuo Pasvalio Saločių link, Mūšos upės dešiniajame krante. Išlikę dvaro pastatai: raudonų plytų kumetynas, akmens mūro kiaulidė, karvidė.

Istorija
--------

Iki XIX a. vid. dvaro sodyba, vokiškai vadinama *Eichen-Pomusch*, priklausė baronams Klopmanams. Jie ūkininkavo pažangiai: jau tuo metu ūkyje buvo retai sutinkami padargai: pjaunamoji, angliškas arklinis grėblys, 18 akėčių geležiniais virbais. 160 dvaro valstiečių nebuvo baudžiauninkais, o kasmet mokėjo po 100 sidabro rublių nuo šeimos. 1809 m. Ąžuolpamūšėje mirė Biržų kunigaikštystės evangelikų generalinis senjoras Rafaelis Lauretius Klopmanas.

1871 m. dvarą įsigijo Baltijos vokiečių kilmės baronai Ropai. Veikė sūrinė, kurioje pagamintus vadinamuosius *olandiškus sūrius* arkliais veždavo parduoti į Rygą. Apie 1900–1910 m. dvare buvo įrengta apie 300 m ilgio požeminė vandentiekio linija: vanduo iš Jiešmens upelio šlaite iškasto šaltinio buvo tiekiamas į dvarą, siurblį suko arkliai (tai buvo bene pirmasis vandentiekis dabartinėje Pasvalio rajono teritorijoje). Po dvaro parceliacijos 1924 m. Povilas Ropas jam paliktą dvaro centrą pardavė Česiui, o šis dalį savo 120 ha valdos pardavė Budriūnui ir Barauskui.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gražvydas Balčiūnaitis. *Pasvalio krašto dvarų paveldas* // ziemgala.lt
2. ↑  Klopmann, Raphael Laurentius v. (1742-1809) // Baltisches Biographisches Lexikon digital
3. ↑  Gražvydas Balčiūnaitis. *Pasvalio krašto dvarų paveldas* // ziemgala.lt
4. ↑  Ąžuolpamūšės dvaras // pasvalia.lt
Koordinatės: 54°40′00″š. pl. 25°17′28″r. ilg.﻿ / ﻿54.6666144°š. pl. 25.2911492°r. ilg.﻿ / 54.6666144; 25.2911492

|  Vilniaus Švč. Dievo Motinos Užtarėjos sentikių cerkvė |
| --- |
|  |
| **Rusiškas pavadinimas** | Свято-Покровский храм |
| **Savivaldybė** | Vilniaus miesto savivaldybė |
| **Gyvenvietė** | Vilnius |
| **Adresas** | Naujininkų g. 20 |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 1830-1906 m. |

**Vilniaus Švč. Dievo Motinos Užtarėjos sentikių cerkvė** (rus. *Свято-Покровский храм, Церковь Покрова Пресвятой Богородицы*) – sentikių maldos namai Vilniuje. Yra Naujininkų rajone, ant kalvos, kur yra sentikių kapinaitės.

Istorija
--------

Sentikių bendruomenė Vilniuje leidimo statyti maldos namams negavo ir tik 1830 m. pastatė nedidelius maldos namus kapinėse. 1835 m. leista švenčių metu atlikti pamaldas. Pastatas palaipsniui plėtėsi. 1930 m. Lenkijos prezidentas Ignacy Mościcki aplankė Vilniaus Švč. Dievo Motinos Užtarėjos sentikių cerkvę.

Vilniaus Švč. Dievo Motinos Užtarėjos sentikių cerkvėje tris kartus vyko sentikių pomorų bendruomenės sueigos (1966, 1974, 1988 m.).

Architektūra
------------

Vilniaus sentikių cerkvė
Cerkvė turi tradicinės rusų architektūros ir neoklasicizmo elementų. Planas stačiakampis (16 x 30 m), su dvišlaičiu stogu. Varpinė 25 m aukščio.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vilniaus Švč. Dievo Motinos Užtarėjos sentikių cerkvė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

*
**Gazuotas gėrimas** – gėrimas, dirbtinai prisotintas anglies dioksido.

Gazuoti gėrimai dirbtinai įsotinami anglies dioksido iki 0,3–0,6%. Ištirpęs anglies dioksidas gėrimui suteikia gaivinantį veikimą, veikia kaip konservantas, nes padidina rūgštingumą, kuris slopina mikroorganizmų gyvybinę veiklą. Gazuotų gėrimų gaivinantis veikimas ir skonis geriausiai pasireiškia kai gėrimas atvėsintas iki 10–12°С. Neretai gazuoti gėrimai praturtinami vitaminais.

Gazuotiems gėrimams priskiriamas paprastas gazuotas vanduo, gazuotas vanduo su sirupu (paprastai pardavinėjami iš gazuoto vandens pardavimo automatų), gazuoti gėrimai, kurie pardavinėjami paruošti vartojimui, taip pat – sausi gazuotų gėrimų mišiniai. Į gatavus gazuotų gėrimų sudėtį įeina vaisių (kartais – ir daržovių) sultys, vaisių, daržovių ir žolelių sirupai ir ekstraktai, cukrus ir dirbtiniai saldikliai, vynai, trauktinės, aromatizatoriai, kiti maisto priedai.

Gazuojami ir kai kurie alkoholiniai gėrimai – pvz. putojantys vynai

### Žinomos gazuotų bealkoholių gėrimų rūšys

* Pepsi-Kola (JAV, nuo 1898 m.)
* Fanta (JAV)
* Koka-Kola (JAV, nuo 1886 m.)
* Diušės (TSRS)
* Buratinas (TSRS)
* Baikalas (TSRS)
* Tarchunas (TSRS)
* 7up

Nuorodos
--------

1. ↑  Nealkoholinių gėrimų ir giros apibūdinimo, gamybos ir prekinio pateikimo techninis reglamentas

* Газированные напитки
| **Pleurotus dryinus** |
| --- |
| Ąžuolinė kreivabudė (*Pleurotus dryinus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Šalmabudiniai  *( Mycenaceae)* |
| Gentis: | Kreivabudė  *( Pleurotus)* |
| Rūšis: | Ąžuolinė kreivabudė  *( Pleurotus dryinus)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Ąžuolinė kreivabudė** (lot. *Pleurotus dryinus*) – šalmabudinių (*Mycenaceae*) šeimos, kreivabudžių (*Pleurotus*) genties grybų rūšis.

* **Augimo vieta**

Parkai, pakelės, gyvų lapuočių sužalotoje vietoje.

* **Augimo laikas**

Vasara, ruduo.

* **Pagrindiniai požymiai**

Kepurėlė mėsinga, kieta, paviršius šiurkštus, plaušuotai žvynuotas.

Vaisiakūniai dideli. Kepurėlė 5–15 (20) cm skersmens, jauna – pusiau apvali, plačiai vėduokliška, vėliau – paplokščia, šiek tiek įdubusi, plaušuota, žvynuota, pakraščiai užsilenkę žemyn, su plėvelinio apvalkalo liekanomis, balta, pilka, gelsva. Lakšteliai balti, kreminiai, gelsvi, nuaugtiniai, pakraščiai nedantyti. Kotas 2–6×1–4 cm, ekscentrinis, šoninis, plaukuotas, baltas, gelsvas. Trama kieta, balta, malonaus, pikantiško kvapo, riešutų skonio. Sporos 9–13×3–4 μm.

**Būdingi požymiai:** vaisiakūniai plačiai vėduokliški, baltai pilkšvi, trama mėsinga, pikantiško kvapo.

Auga pavieniui ant lapuočių, retai ant spygliuočių medžių (pažeistoje vietoje) arba ant negyvos medienos. **Nevalgoma**, nereta.

Literatūra
----------

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 197 psl.

Nuorodos
--------

* Ąžuolinės kreivabudės nuotraukos


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ąžuolinė kreivabudė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Otmaras Mucolinis**, slapyvardis **Menis Učelas** (it. *Otmar Muzzolini, Meni Ucel*, 1908 m. Manjano in Rivjera, Udinės provincija, Italijos karalystė – 1987 m. Tričezimas, Udinės provincija, Italija) – friulų rašytojas, poetas, dailininkas.

Biografija
----------

O. Mucolinis priklausė friulų „Risultive" literatūrinei grupei, kuri nuo 1949 m. drauge su Dž. D’Aronko žurnalu „Il Tesaur" siekė savomis pajėgomis atnaujinti friulų literatūrą ir, laikantis Džuzepės Markečio principų, pasipriešinti P. Coručio įsigalėjimui. O. Mucolinis palaikė friulų kalbą tiek kasdieniame bendravime, tiek, kaip rašytojas, kūryboje. Menio Učelo slapyvardžiu sulaukė didelės rašytojo bei poeto sėkmės.

O. Mucolinis dalyvavo Antrajame pasauliniame kare, tačiau pateko į britų nelaisvę, 7–erius metus buvo įkalintas Kenijoje, ir būtent tuo metu išryškėjo jo polinkis į skulptūrą ir dailę. Pasak jo draugo A. Kantonio, kartais egocentriškas ir perfekcionistiškas jis poetinę kūrybą siejo su satyra. Pirmą kartą savo kūrinius publikavo jau brandaus amžiaus leidinyje „Strolic furlan pal 1949", tai buvo trys sonetai, o pirmasis O. Mucolinio poezijos rinkinys „Dolceamara" pasirodė 1956 m. Po keliolikos metų (1973) pradėtos leisti ir prozos knygos, prozos ir poezijos vertimai į friulų kalbą. Be satyros ir humoro, O. Mucolinio kūryboje matomi kaimo gyvenimo vaizdai, idilė, meilės lyrika, istoriniai Friulio faktai. Jis rašė ne gimtąja tarme, o friulų koinė, ją populiarino.

Išnašos
-------

1. 1 2  Maria Cristina Cescutti. „MUZZOLINI OTMAR (1908 - 1987)". DIZIONARIO BIOGRAFICO DEI FRIULANI. Nuoroda tikrinta 2021-11-03.

Bibliografija
-------------

* O. Mucolinio bibliografija
Koordinatės: 55°37′52″š. pl. 22°39′31″r. ilg.﻿ / ﻿55.631197°š. pl. 22.658634°r. ilg.﻿ / 55.631197; 22.658634


|  Linkaučių koplyčia |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Kelmės rajonas |
| **Gyvenvietė** | Linkaučiai (Kelmė) |
| **Adresas** | Linkaučių g. 18 |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | XVII a. II p. |
| **Stilius** | renesansas |

**Linkaučių koplyčia** – nenaudojama mūrinė koplyčia su laidojimo rūsiu, esanti Linkaučių kaime, Kražių seniūnijoje, Kelmės rajone. Ji stūkso prie kelio  **3505**  Nemakščiai–Kražiai–Junkilai , 4 km į šiaurės vakarus nuo Kražių. Statinys su užmūrytomis durų angomis, užkaltais langais, seniai remontuotu stogu, prižiūrima aplinka.

Koplyčia yra Lietuvos renesanso mūrinės architektūros paminklas, įtrauktas į Kultūros paveldo registrą (unik. kodas 12277).

Istorija
--------

Mūrinė koplyčia iškilo XVII a. antroje pusėje. Išliko beveik nepakitusi iki mūsų dienų. Prie koplyčios buvo aptvertas nemažas šventorius, kuriame laidoti žmonės. Linkaučių savininkai ir jų giminės laidojosi koplyčios rūsyje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Koplyčia". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2016-10-23.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Linkaučių koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Sąrašas:Kelmės rajono paminkliniai statiniai
* Lankytinos vietos Kražių seniūnijoje
**Antanas Mildažis** (1905 m. rugpjūčio 25 d. Ballthill, Škotija – 1992 m. balandžio 14 d. Kaune) – 
inžinierius radiotechnikas ir konstruktorius, Lietuvos radijo spaudos pradininkas.

Biografija
----------

1925–1928 m. dirbo Kauno radijo stotyje, kartu mokėsi Kauno aukštesniojoje technikos mokykloje. 1925 m. įsteigė radijo būrelį, peraugusį į Radijo mėgėjų sąjungą ir buvo jos vadovu iki 1928 m. 1927 m. įkūrė, leido ir kartu su Mykolu Baubliu redagavo pirmąjį šalyje profesionalų radijo žurnalą „Radio mėgėjas" (vėliau tapusį savaitraščiu „2000 metrų" – toks buvo Kauno radijo stoties siunčiamų bangų ilgis). 

1928–1930 m. tarnavo Lietuvos kariuomenės Radijo kuopoje. 1930–1935 m. dirbo Spaudos Fondo Mokslo priemonių ir optikos skyriaus vadovu. 1934 m. sėmėsi patirties C. Zeisso gamykloje Jenoje. 1935 m. Laumėnų kaime, prie Žaisos ir Nemuno santakos, įkūrė *Tiksliosios mechanikos dirbtuves „Orbita".* Įmonėje buvo gaminami laboratoriniai prietaisai, medicinos aparatai ir kt.: termostatai, fotokameros, logaritminės liniuotės, žiūronai, operaciniai stalai, odontologų grąžtai. 1937 m. sukonstravo pirmą šalyje medinę fotokamerą žvaigždėms fotografuoti. 1940 m. savo iniciatyva įmonę likvidavo ir Antrojo pasaulinio karo metais dirbo Vytauto Didžiojo universitete. 

Nacių okupuotame Kaune 1943 m. broliai Antanas, Jonas, Petras ir sesuo Izabelė Mildažiai tapo Lietuvos laisvės kovotojų sąjungos nariais. Tais pačiais metais Antanas, įrengęs spaustuvę savo namuose, kartu su broliu Jonu ir kt. spausdino laikraštį „Laisvės kovotojas" ir atsišaukimus. Gestapui susekus spaustuvę, brolis Jonas buvo suimtas ir išvežtas į kalėjimą Vokietijon, kiti pogrindininkai turėjo slapstytis. 1945 m. Antanas Mildažis sovietinių saugumo organų buvo suimtas, bet, neįrodžius galimos kaltės, po poros metų paleistas į laisvę. 1949–1965 m. dirbo Lietuvos veterinarijos akademijoje.

Duktė Milda Stanislava Mildažytė-Kulikauskienė – Lietuvos dailininkė ir muziejininkė, apie tėvą sudarė ir išleido knygą „Antanas Mildažis ir artimiausi jo bendražygiai". – Kaunas: Naujasis lankas, 2005.

Šaltiniai
---------

* Gintarė Viselgienė. *Antanas Mildažis* // www.vle.lt (Visuotinė lietuvių enciklopedija)
* Stanislovas Abromavičius. *Dukra įamžino tėvo atminimą* // XXI amžius Nr.15 (1415), 2006 vasario 22 d.
* Algimantas Zolubas. *Žiupsnelis iš Lietuvos radijo ir televizijos istorijos* // www.llks.lt[neveikianti nuoroda]
| **Antanas Mikelis** |
| --- |
| Gimė | 1934 m. vasario 11 d.Želmenai, Girkalnio valsčius |
| Mirė | 2005 m. gegužės 25 d. (71 metai)Radviliškis |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | 1967 m. Vilniaus aukštoji partinė mokykla |

**Antanas Mikelis** (1934 m. vasario 11 d. Želmenuose, Girkalnio valsčius, Raseinių apskritis – 2005 m. gegužės 25 d. Radviliškyje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

Mokėsi Želmenų pradžios mokykloje, 1955 m. baigė Raseinių gimnaziją. Dirbo Raseinių rajono komjaunimo komiteto skyriaus vedėju, pirmuoju sekretoriumi. Bendradarbiavo Raseinių rajono laikraštyje „Naujas rytas", buvo šio leidinio redakcijos literatūrinio skyriaus neetatinis vedėjas.

1967 m. baigė Vilniaus aukštąją partinę mokyklą. 1967 m. pradėjo dirbti savaitraščio „Agitatorius" redakcijoje, buvo žurnalo „Laikas ir įvykiai" redakcijos skyriaus vedėjas. 1970 m. išvyko dirbti į Radviliškio rajono laikraščio „Komunizmo aušra" redakciją, buvo redaktoriaus pavaduotojas, 1975–1995 m. šio laikraščio, 1989 m. pavadinto „Mūsų kraštas", redaktorius. Nuo 1995 m. neetatinis politikos apžvalgininkas, laikraštyje turėjo nuolatinę skiltį.

1991–1996 m. išleido 6 Radviliškio anekdotų knygeles, rengė Radviliškio kalendorių. Parašė daugiau kaip 100 humoreskų. 2001 m. suteikta Lietuvos kaimo rašytojų sąjungos premija.

Bibliografija
-------------

* Patarimai norinčioms ištekėti; Šunbalis: humoreskos. – Radviliškis: Mūsų kraštas, 1997. – 110 p.: iliustr.
* Radviliškio anekdotai, jumoreskos, epigramos, blevyzgos. – Radviliškis: Litera, 1999. – 309 p.: iliustr. – ISBN 9955-410-02-7
* Papempiai: humoreskos, epigramos, anekdotai. – Radviliškis: Felikso spaustuvė, 2003–2010. – 2 kn.
	+ Kn. 1 – Radviliškis: Felikso spaustuvė, 2003. – 304 p.: iliustr. – ISBN 9955-9639-0-5
	+ Kn. 2: Humoreskos + epigramos. – Radviliškis: Radviliškio rajono savivaldybės viešoji biblioteka, 2010. – 294 p. – ISBN 978-609-8034-03-5

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 328 psl.
2. ↑
| Kivačo rezervatas |
| --- |
| IUCN Ia kategorija (gamtos rezervatas) |
| Kivačo krioklys Kivačo krioklys |
| **Vieta:** | Rusija (Karelijos Respublikos vėliava Karelijos Respublika) |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** | Kondopoga |
| 

Žemėlapis rodantis Kivačo rezervatas vietą.Kivačo rezervatas

  |
| **Koordinatės:** | 62°16′0″ š. pl. 33°58′0″ r. ilg.﻿ / ﻿62.26667°š. pl. 33.96667°r. ilg.﻿ / 62.26667; 33.96667Koordinatės: 62°16′0″ š. pl. 33°58′0″ r. ilg.﻿ / ﻿62.26667°š. pl. 33.96667°r. ilg.﻿ / 62.26667; 33.96667 |
| **Plotas:** | 108,8 km² |
| **Įkurtas:** | 1931 m. |
|  **Vikiteka:** | Kivačo rezervatas |

**Kivačo rezervatas** (rus. *Государственный природный заповедник «Кивач»*, karel. *Kivaččun luonnonpuisto*) – rezervatas Rusijoje, Karelijoje, Kondopogos rajone, 20 km į šiaurės vakarus nuo Kondopogos. Įkurtas 1931 m.

Rezervate saugomas vienas didžiausių Europos krioklių – Kivačas, krentantis Sunos upėje. Taip pat saugomi būdingi taigos gamtiniai kompleksai. Banguota moreninė lyguma. Kai kur į paviršių išeina kristalinės uolienos; ledynų nugludinti jų masyvai sudaro mutonus. Daug ežerų, pelkių. Miškai (pušynai, eglynai) užima 82 % teritorijos.

Rezervate aptiktos 47 žinduolių rūšys (briedžiai, rudieji lokiai, lūšys, vilkai, lapės, barsukai, audinės, usūriniai šunys), 222 paukščių rūšys (tetervinai, kurtiniai, jerubės, griežlės, lėliai, geltonsnapiai narai, ereliai žuvininkai, didieji apuokai, didieji ereliai rėksniai ir kt.), 3 roplių rūšys, 18 žuvų rūšių.

* Šermukšnis rezervateŠermukšnis rezervate
* DendrariumasDendrariumas
* Sunos upėSunos upė
* Rezervato pelkaitė (Sausoji Lamba)Rezervato pelkaitė (Sausoji Lamba)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aira Dubikaltienė. *Kivačo rezervatas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
2. ↑  Животный мир, Государственный природный заповедник «Кивач»
|  |
| --- |
| Jay Sean |
|  |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Kamaljit Singh Jhooti |
| Gimė | 1981 m. kovo 26 d. (42 metai) Londonas, Anglija. |
| Žanrai | R&B, Hip hop |
| Veikla | dainininkas, prodiuseris, dainų kūrėjas |
| Aktyvumo metai | 2003 – dabar |
| Įrašų kompanija | Relentless, Virgin, 2Point9, Jayded, Cash Money, Universal Republic |
| Svetainė | www.jaysean.com |

**Kamaldžitas Singas Džutis** (angl. *Kamaljit Singh Jhooti*), geriau žinomas kaip **Džėjus Šonas** (angl. *Jay Sean*), (gim. 1981 m. Kovo 26) - britų dainininkas, dainų kūrėjas ir prodiuseris. Gimė vakarų Londone, Anglijoje. Europoje išgarsėjo kaip "Dance with You", "Eyes On You", "Stolen", "Ride It" ir "Tonight" dainų atlikėjas. Azijoje labiau žinomas, dėl savo hitų "One Night" ir "Maybe". Yra išleidęs du albumus, *Me Against Myself* (2004), Indijoje šio albumo kopijų buvo parduota daugiau kaip du milijonai vienetų, ir *My Own Way* (2008).

Diskografija
------------

* *Me Against Myself* (2004)
* *My Own Way* (2008)
* *All or Nothing* (2009)

Filmografija
------------

* *Kyaa Kool Hai Hum* (2005), vaidino pats save

Nuorodos
--------

* Oficialus Jay Sean tinklalapis internete
| **Jerzy Jan Jastrzębski** |
| --- |
| Gimė | 1895 m. liepos 29 d.Avižieniai, Rusijos imperija |
| Mirė | 1944 m. balandžio 24 d. (48 metai)Venafras, Italija |
| Tėvas | Gustavas Jastžembskis |
|  |
| Veikla | Lenkijos kariuomenės pulkininkas, I ir II pasaulinių karų dalyvis |

**Ježis Janas Jastžembskis** (lenk. *Jerzy Jan Jastrzębski*) (1895 m. liepos 29 d. Avižieniuose, Rusijos imperija - 1944 m. balandžio 24 d. Vefrane, Italija) – Antrosios Lenkijos respublikos kariuomenės pulkininkas, I ir II pasaulinių karų dalyvis.

Biografija
----------

Gimė 1895 m. liepos 29 d. Avižienių kaime. Baigė Marijampolės gimnaziją. 1914 m. paimtas į Rusijos imperijos kariuomenę, dalyvavo I pasaulinio karo mūšiuose. 1918 m. grįžo į Lenkiją ir prisijungė prie 10-ojo Lietuvos ulonų pulko. 1923 m. Grudziondze pradėjo mokytis karininkų mokykloje. 1926-1928 m. mokėsi Varšuvos aukštojoje karininkų mokykloje. 1936 m. suteiktas pulkininko laipsnis.

1939 m. rugsėjį prasidėjus Vokietijos ir Lenkijos karui dalyvavo mūšiuose prieš vokiečius, spalio 18 d. pateko į nelaisvę. Kalintas Krokuvoje, bet sugebėjo pasprukti ir pasislėpti Radome. 1940 m. balandžio 27 d. išvyko į Krokuvą, iš kur vėliau slapta pasiekė Vengriją ir vėliau Prancūziją. 1940 m. gegužės mėnesį atvyko į Paryžių, iš kur artėjant vokiečiams pabėgo į Didžiąją Britaniją.

1942 m. pavasarį perkeltas į lenkų diviziją Viduriniuosiuose Rytuose. Dalyvavo karinėse pratybose Palestinoje, Irake, Sirijoje ir Egipte. 1943 m. gruodžio mėnesį iš Egipto buvo išsiųstas kovoti į Italiją. 1944 m. pradžioje dalyvavo Monte Cassino vienuolyno užėmimo operacijoje. 1944 m. balandžio 23 d. Monte Trocchio kaime buvo sunkiai sužeistas minos. Mirė kitą dieną 1944 m. balandžio 24 d. Vefrano kaimo ligoninėje. Jastžembskis buvo pirmasis lenkų kareivis žuvęs daugybę lenkų kareivių gyvybių nusinešusiame Monte Cassino mūšyje. Palaidotas Monte Cassino lenkų kareivių kapinėse.

Nuorodos
--------

* Biografija I (lenk.);
* Biografija ir nuotrauka (lenk.)[neveikianti nuoroda];
* Biografija II (lenk.).

Literatūra
----------

* Jerzy Kałkowski: Pułkownik Jerzy Jastrzębski 1895-1944, wyd. Muzeum Ziemi Chełmskiej Chełmno – Ratusz 1985
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

  


| **Antanas Milinis** |
| --- |
| Gimė | 1941 m. balandžio 15 d. (82 metai)Sargėnai, Panevėžio rajonas |
| Vaikai | Gediminas Milinis, Mindaugas Milinis |
|  |
| Veikla | teatro ir politinis veikėjas |
| Partija | 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | 1968 m. Lietuvos valstybinė konservatorija |

**Antanas Milinis** (g. 1941 m. balandžio 15 d. Sargėnuose, Panevėžio rajonas) – Lietuvos teatro ir politinis veikėjas.

Biografija
----------

Baigė Naujamiesčio vidurinę mokyklą. 1960–1964 m. tarnavo Kuboje savanoriu. 1968 m. baigė Lietuvos valstybinę konservatoriją, dramos aktorius ir režisierius. 1974–1977 m. studijavo istoriją Vilniaus universitete.

1968–1976 m. Šilutės liaudies teatro vadovas ir režisierius, 1977 m. pakviestas dirbti į naujai susikūrusius Valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetus dėstyti teatro meno, režisūros ir aktorinio meistriškumo. 1980–1991 m. Telšių Žemaitės teatro režisierius.

Nuo 1991 m. Klaipėdos Universiteto Humanitarinių mokslų fakulteto Teatro pedagogikos katedros dėstytojas. 1991 m. Klaipėdos „Aušros" vaikų ir jaunimo teatro steigėjas, direktorius ir režisierius, VŠĮ "A. Milinio teatras" steigėjas. Festivalių „Vėjo malūnėlis", „Pavasario rampa" sumanytojas ir vadovas. Yra pastatęs apie šešiasdešimt spektaklių.

Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Klaipėdos skyriaus narys. LSDP Klaipėdos skyriaus tarybos narys, LSDP Klaipėdos skyriaus švietimo-kultūros darbuotojų grupės „Santarvė" pirmininkas.

Pastatyti spektakliai
---------------------

* I. Radojev. „Benzino kolonėlė"
* M. Kutkaitytės „Suvalgyk pyragėlį"
* H. Paukšs „Miegok ramiai"
* Lucattini „Raudoni bateliai"
* K. Jasevičiūtė ir M. Grikšas „Pasiklydę Niekur…"
* B. Garsia Lorca „Bernardos Albos namai"
* A. Milinis „Rūbinė"
* A. Daškus „Moterys Sidabro spalvos akimis"
* A. Radojevas „Mocartas"
* J. Geniušo „Joniuko liga"
**Kivtų gyvenvietė ir kapinynas** (latv. *Kivtu apmetne un kapulauks*) – finougrų senovinė gyvenvietė ir baltų kapinynas Cirmos ežero šiauriniame krante, Žvirgždenės valsčius, Ciblos savivaldybė, Latvija.

Tyrimai
-------

1938 m. 1948 m. 1955 m. ir 1957-1958 m. gyvenvietę ir kapinyną tyrė latvių archeologė Elvyra Šnorė. Gyvenvietėje aptiktas 1,2 m storio kultūrinis sluoksnis. Jame rasta 1 tūkstantmečio pr. m. e. pusiau žeminių ir antžeminių gyvenamųjų pastatų su židiniais liekanų, brūkšniuotos, lygiu paviršiumi ir tekstilinės keramikos, akmeninių kirvių, titnaginis strėlės antgalis, retušuotų peilio formos skelčių, kaulinis kaltas, smeigtukų, verpstukų. Tekstilinės keramikos gausa rodo gyvenvietės žmones turėjus ryšį su Djakovo kultūros gentimis. III a. – VI a. m. e. gyvenvietė klestėjo, vėliau jos vietoje buvo kapinynas. 

Gyventojai vertėsi žemdirbyste ir gyvulininkyste, iš dalies medžiokle ir žvejyba, mokėjo apdirbti metalą. Rasta žalvarinių papuošalų ir geležinių dirbinių: adatų, pjautuvų, peilių, ietigalių, siauraašmenis pentinis kirvis. 

Kapinyne ištirti 175 mirusiųjų kapai, datuojami VIII a. – XII a. Mirusieji laidoti su įkapėmis. Kapinynas priskiriamas latgaliams.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kivtų gyvenvietė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 191 psl.

Koordinatės: 56°34′42″š. pl. 27°35′42″r. ilg.﻿ / ﻿56.5783027°š. pl. 27.595081°r. ilg.﻿ / 56.5783027; 27.595081