recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Gotlando pilkapis
**Ilgasis pilkapis** – vienas iš laidojimo paminklų, iš žemių supiltas trapecijos arba stačiakampio plano pilkapis, siejamas su piltuvėlinės keramikos kultūra.

Arealas
-------

Ilgieji pilkapiai 5 – 4 tūkstantmetyje pr. m. e. buvo paplitę Šiaurės ir Vidurio Europoje. Trapecijos plano ilgųjų pilkapių rasta Anglijoje, Pietų Škotijoje, Danijoje, Šiaurės Vokietijoje, Vakarų ir Pietų Lenkijoje.

Pilkapiai
---------

Ilgieji pilkapiai dažnai aptinkami po du ar tris, kartais didesnėmis grupėmis; Sarnovo pilkapyną (Vakarų Lenkija) sudarė 9 pilkapių grupė. Šie pilkapiai būna 24–45 m ar 60–80 m ilgio, dažniausiai 3–11 m pločio, vienas galas platesnis – manoma, tai priekinė dalis. Kujavijoje rasta iki 170 m ilgio pilkapių. 

Įėjimas į pilkapį įrengtas priekinėje dalyje, dažniausiai į tekančios saulės pusę, dažniausiai jie orientuoti rytų – vakarų arba šiaurės rytų ir pietvakarių kryptimi. Pilkapiai buvo sutvirtinti akmeniniais (akmenys lygiais plokščiais paviršiais), kartais mediniais (rąstų) aptvarais. Akmenys nuo platesniojo galo krauti mažėjančia tvarka. Rąstų aptvarų (vertikalūs mediniai stulpai sustatyti pamatų griovelyje) rasta Danijoje, Bohemijoje ir Pietų Lenkijoje. Kai kuriuos pilkapius juosė akmenų ir rąstų siena (Stengadas, Danija). 

Stačiakampio plano pilkapį sudarė stačiakampės konstrukcijos, statytos ant stulpų – perkirstų medžių kamienų, apkrautų akmenimis, karkaso, apipiltos žemėmis. Juos į skyrius dalijo skersinės akmenų ar akmenų ir rąstų sienos arba medinės tvorelės. Barkerio (Djurslandas, Danija) du apie 85 m ilgio ir 6,5-7,5 m pločio pilkapiai (laikyti namais) buvo padalyti į apie 3 m ilgio 26 patalpas. Aptikta stačiakampių 4 x 4 m ar 3-4 x 5 m dydžio statinių su palapinės pavidalo stogu, įrengtų virš kapo, manoma, naudotų apeigoms. Tokių statinių rasta Kujavijoje ir Jutlandijoje. Juose rasta laužavietės žymių. 

Ilgajame pilkapyje dažniausiai buvo įrengiamas vieno mirusiojo kapas. Kapai – stačiakampės dėžės iš akmenų ir rąstų, įrengti duobėse arba ant žemės. Įkapės kuklios: vienas ar keli daiktai, dažniausiai dekoruotos vazos, šernų iltys, kartais titnaginiai įrankiai. Rasta gintarinių karolių, kurie buvo veriami į vėrinius arba siuvami prie drabužių. Kai kur trūksta mirusiojo griaučių, manoma, palaidojus mirusįjį, dar kuriam laikui pilkapis buvo paliekamas neuždarytas, kad paukščiai nulestų audinius. Prie įėjimo į pilkapius dažnai statyti trikampiai – l m ir aukštesni akmenys, manoma, simbolizavo regeneratyvinį Deivės trikampį. 4 tūkstantmečio pr. m. e. antroje pusėje Olandijoje, Vokietijoje ir Pietų Skandinavijoje atsiradę dolmenai, Lenkijoje apie 3200 m. pr. m. e. – koridoriniai kapai ilgainiui pakeitė ilguosius pilkapius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Ilgasis pilkapis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 768 psl.
**Vytautas Pavilanis** (g. 1920 m. birželio 7 d. Kaune, m. 2006 spalio 8 d.) – gydytojas, virologas, Lietuvių katalikų mokslo akademijos akademikas (nuo 1970 m.), *Lietuvių enciklopedijos* bendradarbis.

Biografija
----------

1937 m. baigė Kauno Aušros gimnaziją. 1942 m. baigė VDU Medicinos fakultetą. Baigęs studijas ten pat liko dirbti Patologijos katedros jaunesniuoju asistentu. 1944 m. pasitraukė iš Lietuvos.

Studentaudamas priklausė korporacijai *Fraternitas Lituanica*. 1946–1947 m. pirmininkavo Paryžiaus lietuvių studentų draugijai.

Mokslinė veikla
---------------

1945–1948 m. specializavosi Pastero institute Paryžiuje (iš pradžių kaip stipendininkas, vėliau kaip asistentas), gavo mikrobiologijos (1946 m.) ir hematologijos ir serologijos (1948 m.) diplomus. Nuo 1948 m. profesoriavo Kanadoje Monrealio universiteto higienos mokykloje.

Vadovavo poliomielito, gripo ir kt. virusų vakcinų gamybai. Eksperimentinėje virologijoje ir epidemiologijoje domėjosi poliomelitu, encefalitais, influenca, Q-šiltine, limfogranuloma, leukopenija, leukemija.

Savo tyrinėjimus skelbė šiuose leidiniuose: *Annales de l‘Institut Pasteur* (nuo 1947), *L‘Union Medicale du Canada* (nuo 1951), *Canadian Medical Asociation Journal* (nuo 1953), *Revue Canadienne de Biologie* (nuo 1953), *Canadian Journal of Public Health* (nuo 1955), *Montreal Medical* (nuo 1957), *Canadian Journal of Microbiology* (nuo 1958).

Skaitė pranešimus moksliniuose suvažiavimuose (tarp kitų XIX tarptautiniame fiziologijos kongrese Monrealyje 1953 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  *Lietuvių enciklopedija*, t. 22 (Pareiškimas–Pinay), redagavo J. Girnius, Bostonas, 1960, p. 212.
Koordinatės: 55°58′30″ š. pl. 22°53′33″ r. ilg.﻿ / ﻿55.97500°š. pl. 22.89250°r. ilg.﻿ / 55.97500; 22.89250


| Vaitkaičių tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Šiaulių rajonas) |
| Plotas | 0,05 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1,1 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 1,4 m |
| Didžiausias gylis | 2,6 m |
| Įteka | Kumulša |
| Išteka | Kumulša |

**Vaitkaičių tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Šiaulių rajone, 4 km į pietvakarius nuo Kuršėnų. Sudarytas užtvenkus Kumulšos upę (Ventos intakas) 5,5 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 0,4 km, plotis – iki 0,22 km. Altitudė 105,2 m. Pasroviui už 0,64 km yra Pakumulšių I tvenkinys. Pietinis tvenkinio galas užpelkėjęs. Tvenkinys labai užžėlęs vandens augalija. Krantai neaukšti, apaugę medžiais ir krūmynais. Aplinkui plyti dirbami laukai. Vakarinėje pakrantėje yra Vaitkaičių kaimas.

Tvenkinys įrengtas 1976 m. 2003 m. tvenkinio vanduo buvo nuleistas ir atlikti pralaidos ir užtvankos remonto darbai. Rytinėje pakrantėje, šalia užtvankos, įrengtas paplūdimys.

Šaltiniai
---------

1. ↑  maps.lt duomenys

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
| Maryam d'Abo |
| --- |
|  |
|  |
|  |
| Tikras vardas | Maryam d’Abo |
|  |
| Gimė | 1966 m. lapkričio 11 d. (56 metai)Londonas, Anglija |
|  |
| Šalis |  Anglija |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |
|  |  |
|  |  |
| Žymesni vaidmenys |
| Kara Mylovy „Į dienos šviesą" (1987 m.) |
|  |
|  |

**Merijama d‘Abo** (angl. *Maryam d‘Abo*) g. 1960 m. gruodžio 27 d. Londonas) – anglų kino ir televizijos aktorė.

Biografija
----------

Merijama gimė gruzinės ir į Nyderlandus emigravusio suomui šeimoje, vaikystę praleido Paryžiuje ir Ženevoje, todėl prancūzų kalbą laiko savo gimtąja. Jos motinos tėvas gruzinas Giorgi Kvintadze buvo carinės Rusijos armijos generolas, kuris po Gruzijos nepriklausomybės praradimo emigravo į Prnacūziją. Merijam tėvas netrukus po jos gimimo dėl meningito komplikacijų tapo neįgalus ir nebegalėjo kalbėti ir iki savo mirties 35 metus buvo prikaustytas prie invalido vežimėlio.

Kine debiutavo 1982 m. siaubo filme „Xtro", o išgarsėjo 1987 m. kartu su Timothy Dalton suvaidinusi bondiados filme „Į dienos šviesą" bei nusifotografuodama žurnalui „Playboy". Prieš tai jos kandidatūra buvo svarstoma ankstesniam bondiados filmui „Žvilgsnis į žmogžudystę", tačiau režisierius nusprendė, kad aktorė yra per jauna ir pasirinko Fiona Fullerton.

Vėliau aktorė daug vaidino kine ir televizijoje: populiariame seriale „Something Is Out There", filmuose „Helenė iš Trojos", „Dorian Gray". 

2003 m. ištekėjo už Oskaru apdovanoto režisieriaus Hugh Hudson. Yra dainininko Mike d‘Abo ir aktorės Olivia d‘Abo giminaitė.

2006 m. vos išgyveno po patirto insulto.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Maryam d'Abo Biography at IMDb.com

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Maryam d'Abo** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* IMDb profilis
| **Vytautas Minkevičius** |
| --- |
| Gimė | 1935 m. balandžio 5 d. (88 metai)Kaunas |
| Tėvai | Antanas Minkevičius |
|  |
| Veikla | geografas |
|  |
| Išsilavinimas | fizinių mokslų daktaras |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Vytautas Minkevičius** (g. 1935 m. balandžio 5 d. Kaunas) – Lietuvos geografas, fizinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

Tėvas Antanas Minkevičius. 1959 m. baigė Vilniaus universitetą. 1966 m. geografijos mokslų kandidatas.

1958–1963 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Geologijos ir geografijos institute, 1963–1978 m. zoologijos ir parazitologijos instituto Geografijos skyriuje, 1978–1990 m. Lietuvos mokslų akademijos Geografijos skyriuje, 1990–2000 m. Geografijos institute. 1974–1986 m. Geografijos draugijos mokslinis sekretorius.

Mokslinė veikla
---------------

Tyrė Kuršių nerijos Didžiųjų kopų eolodinamiką, kranto zonos apsauginio paplūdimio kopagūbrio morfologiją ir eolodinamiką, antropogeninių veiksnių įtaką smėlingų jūros krantų raidai. Sukūrė savitą prietaisą vėjo ir smėlio srautui tirti ir tyrimo metodiką. 1979–1996 m. tyrė Pajūrio žemumos defliacijos veikiamus dirvožemius. Ištyręs Neries vidurupio geodinaminius procesus pateikė duomenų apie 1980–1991 m. laikotarpio upės krantų kitimus. Apibūdino reljefo sąskaidą Vidurio Lietuvos moreninėje lygumoje, Švenčionių, Sūduvos, Aukštaičių, Medininkų aukštumoje, Eišiškių plynaukštėje.

Bibliografija
-------------

* Kuršių nerija, su R. Kazlausku ir R. Bandžiuliene, 1983 m.
* Geodinaminiai procesai Neries vidurupio slėnyje, monografija, su A. Česnulevičiumi, S. Paškausku, I. Vekeriotiene, 1992 m.
* Eoliniai procesai jūros krante, monografija, su D. Jarmalavičiumi, G. Žilinsku, Geografijos institutas. Vilnius, 2001 m. ISBN 9986-953-04-9

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rimas Žaromskis. *Vytautas Minkevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 181 psl.
| Lerma |
| --- |
| Lerma Salamankoje Lerma Salamankoje |
| **Ilgis** | 510 km |
| **Baseino plotas** | 38 500 km² |
| **Vidutinis debitas** | 80 m³/s |
| **Ištakos** | Lermos lagūna |
| **Žiotys** | Čapala |
| **Šalys** | Meksika |

**Lerma** (isp. *Río Lerma*) – upė centrinėje Meksikoje, viena ilgiausių šalyje. Įeina į Lermos-Čapalos-Grande de Santjago vandens sistemą. Prasideda Lermos lagūnoje, Tolukos tarpukalnių slėnyje. Teka į šiaurės vakarus ir vakarus tankiai gyvenamu šalies regionu, Meksiko, Mičoakano, Chalisko valstijomis. Įteka į Čapalos ežerą. Grandės de Santjago upė, ištekanti iš šio ežero ir įtekanti į Ramųjį vandenyną neretai laikoma Lermos tęsiniu.

Upės vanduo intensyviai naudojamas drėkinimui, yra įrengtos kelios hidroelektrinės (Tepustepeko, Saliso ir kitos). Lermoje yra slenksčių ruožas. Upės vanduo užterštas. Prie Lermos upės įsikūrę Akambaro, Salamankos, La Pjedado, La Barkos miestai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 251
*Apie Lietuvos miestelius žr. Lietuvos miesteliai. Apie kitų šalių miestelius žr. Kategorija:Miesteliai.*
Miestelio aikštė Lietuvos liaudies buities muziejuje Rumšiškėse: Šv. Florijono paminklas, toliau – gyvenamasis prekybinis namas iš Telšių, vartai iš Žvėryno ir namas iš Girkalnio.
**Miestelis** – gyvenvietės tipas, istoriškai susidaręs Abiejų Tautų Respublikos laikais dabartinės Lietuvos, Lenkijos, Baltarusijos, Latvijos, Rusijos, Ukrainos teritorijoje. Daug miestelių turėjo nemažą žydų dalį, o vyraujančiai žydų apgyvendinti miesteliai vadinosi štetlais.

Istorija
--------

Lenkijos miestelio rekonstrukcija, liaudies buities muziejus, Naujasis Sončas.
Pirmieji miesteliai atsirado XIV a. Tai buvo nedidelės gyvenvietės, mažesnės už miestus. Juose formuodavosi centrinė aikštė, kurios pagrindinė paskirtis buvo turgūs. Miesteliams buvo būdinga socialinių grupių įvairovė – greta kitų gyventojų čia būdavo nemažai amatininkų, prekeivių. Ilgainiui kai kuriems augantiems miesteliams būdavo suteikiama Magdeburgo teisė.

Lietuvoje miestelių terminas pirmąkart paminėtas 1387 m. – taip buvo pavadinti Alytus, Birštonas, Nemunaitis ir Punia.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Miestelis(parengė Algimantas Miškinis). Visuotinė lietuvių enciklopedija (tikrinta 2022-01-16).
| Magnitogorskas*Магнитогорск* |
| --- |
|              |
| *Magnitogorsko valstybinis technikos universitetas* |
|  |
| 

MagnitogorskasMagnitogorskas

53°23′00″ š. pl. 59°02′00″ r. ilg.﻿ / ﻿53.38333°š. pl. 59.03333°r. ilg.﻿ / 53.38333; 59.03333﻿ (Magnitogorskas)Koordinatės: 53°23′00″ š. pl. 59°02′00″ r. ilg.﻿ / ﻿53.38333°š. pl. 59.03333°r. ilg.﻿ / 53.38333; 59.03333﻿ (Magnitogorskas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+5)------ vasaros: (UTC+6) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Čeliabinsko sritis Čeliabinsko sritis |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 409 961  |
| **Plotas** | 376 km² |
| **Tankumas** (2010) | 1 090 žm./km² |
| **Altitudė** | 310 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Magnitogorskas |

**Magnitogorskas** (rus. *Магнитогорск*) – miestas Rusijoje, Čeliabinsko srityje, prie Uralo upės. 2010 m. sausio 1 d. duomenimis mieste gyvena 409 961 žmogus. Magnitorgorskas yra stambus juodosios metalurgijos centras.

Istorija
--------

Dabartinio miesto vietoje 1743 m. buvo pastatytas pasienio fortas. Miestas ėmė augti 1929 m. kai jame dėl greta esančių didelių geležies rūdos išteklių imta plėtoti metalurgijos pramonė. 1931 m. Magnitogorskui suteiktos miesto teisės. 1937 m. miestas paskelbtas uždaru, į jį neleista atvykti užsieniečiams. Šis draudimas panaikintas žlugus tarybų valdžiai.

Tautinė sudėtis
---------------

Daugiau kaip 80 proc. Magnitogorsko gyventojų sudaro rusai. Didžiausios tautinės mažumos – baškirai (10 proc.), totoriai (4,4 proc.), ukrainiečiai (4,3 proc.), baltarusiai (1 proc.). Iš viso mieste gyvena 92 tautybių gyventojai.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2012-02-01 iš Wayback Machine projekto.
Vaikų, paskiepytų svarbiausiomis vakcinomis, dalis pagal pasaulio valstybes.
**Skiepijimas** arba **vakcinacija** – vakcinos įvedimas į organizmą padedantis sukelti žmogui dirbtinį aktyvų imunitetą kovai su patogenais. Viena imunoprofilaktikos rūšių, efektyviausias infekcinių ligų profilaktikos būdas. Skiepijimas padėjo išnaikinti tokias ligas, kaip raupai, ženkliai sumažino sergamumą poliomielitu, tymais ir stablige, kitomis vaikiškomis ligomis. Pagal veiksmingumą, poveikį mirtingumui, apsaugą nuo luošumo vakcinų skiepijimas užima antrą vietą po geriamojo vandens kokybės svarbos nustatymo.

Istorija
--------

Skiepijimo pradžia siejama su gydytoju Edvardu Dženeriu, kuris atliko garsųjį karvių raupų įskiepijimo eksperimentą ir 1798 m. jį nuodugniai aprašė. Pirmosios vakcinos buvo kuriamos nuo raupų, pasiutligės, poliomielito. Skiepijimo metodiką kūrė ir tobulino Lui Pasteras.

Lietuvoje nuo raupų skiepyti pradėta 1803 m. Vilniaus universitete. Jozefo Franko, palaikiusio ryšį su E. Dženeriu, ir Augusto Liudviko Bekiu iniciatyva 1808 m. prie Vilniaus universiteto terapijos klinikos įkurtas Vakcinacijos institutas, labdaringa įstaiga, veikusi iki 1831 m. 1897 m. Vilniuje įsteigta viena seniausių pasaulyje Pastero stotis.

Lietuvos Respublikos vaikų profilaktinių skiepijimų kalendorius parengtas ir nuolat tobulinamas atsižvelgiant į Pasaulio sveikatos organizacijos išplėstinės imunizacijos programos reikalavimus, taip pat į Europos Sąjungos teisės aktų, reglamentuojančių vakcinomis valdomų užkrečiamųjų ligų epidemiologinę priežiūrą ir profilaktiką, nuostatas. Į šį profilaktinių skiepijimų kalendorių įtraukti skiepai nuo ligų, kurios gali reikštis sunkia forma, kilti komplikacijų ar net sukelti mirtį.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Skiepai (Nacionalinis visuomenės sveikatos centras prie Sveikatos ministerijos)
2. 1 2 3 4  Ambrozaitis, Arvydas. Skiepijimas (VLE)

Taip pat skaitykite
-------------------

* Vakcinų kontroversijos
**Vladas Eidukevičius** (1891 m. rugsėjo 9 d. Kaunas – 1941 m. birželio 22 d. Kaunas) – lietuvių tapytojas.

Biografija
----------

Nuo 1906 m. Rygoje privačiai ir meno mokykloje mokėsi dailės. 1910–1912 m. gyveno Sankt Peterburge, Maskvoje, 1913–1918 m. Vokietijoje, nuo 1914 m. studijavo Miuncheno dailės akademijoje. Po Pirmojo pasaulinio karo lankėsi Prancūzijoje, Italijoje ir kitur. Nuo 1929 m. gyveno Rygoje, nuo 1932 m. Kaune. Tragiškai žuvo.

Kūryba
------

Nuo 1911 m. dalyvavo dailės parodose. Individualios parodos surengtos Rygoje (1922 m. 1929 m.), Paryžiuje (1928 m.), Kaune (1932 m.), Klaipėdoje (1933–1934 m.), Palangoje (1939 m.).

Ankstyvieji kūriniai („Rygos panorama") tamsių spalvų, kontrastingo šešėliavimo. Ketvirtajame dešimtmetyje jo kūryboje išryškėjo impresionizmo bruožai. Vieniems šio laikotarpio portretams („Autoportretas su skrybėle ir teptukais", 1935 m. „Tėvas su dukterimi", 1938 m.) būdinga santūri, lyrinė vidinė charakteristika, sodrus koloritas, kitiems („Konstantinas Glinskis", „Profesorius Mykolas Romeris", abu 1934 m. „Petras Rimša" 1939 m.) – psichologiškumas, rudos spalvos monochromija, subtilus šešėliavimas. Lyriškumu pasižymi moterų ir vaikų portretai („Siuvėja", „Mergaitė su ramunėmis"). Nutapė sodraus kolorito panoraminių („Kauno vaizdas nuo Žaliakalnio", 1933 m. „Kaunas žiemą iš Aleksoto", 1934 m.) ir kaimo bei miesto atskirų kampelių („Sodyba", „Žydinčios obelys") peizažų, spalvingų natiurmortų.

Literatūra
----------

* Tomas Sakalauskas. Esu toks, koks esu. Vilnius, 1987 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vladas Gasiūnas. *Vladas Eidukevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 359 psl.
**Miesto kohortos** (lot. *Cohortes urbanae*) – senovės Romos karinės pajėgos Romos miesto vidaus tvarkai palaikyti. Jas įkūrė imperatorius Augustas, norėdamas atsvaros vis didesnę įtaką įgyjančiai pretorionų gvardijai. Miesto kohortoms vadovavo miesto prefektas.

Pareigos
--------

Jų pagrindinė paskirtis buvo policinė tarnyba Romoje ir kova su gaujomis, kurios dažnai viešpatavo Romos gatvėse respublikos laikais. Miesto kohortos veikė kaip sunkiosios policijos pajėgos, galinčios malšinti maištus. Tuo tarpu jų kolegos vigilai kasdien patruliuodavo gatves ir užsiimdavo priešgaisrine apsauga.

Kaip treniruotos sukarintos pajėgos miesto kohortos retais atvejais būdavo naudojamos ir kaip karinės pajėgos, bet taip būdavo tik labai sunkiose situacijose.

Skirtingai negu vigilai, kurie daugiausiai veikdavo naktimis kaip gatvių sargai bei gaisrininkai, miesto kohortų nariai buvo laikomi legionieriais, bet gaudavo didesnes algas negu karinių legionų legionieriai, bet mažesnes, negu pretorionai. Miesto kohortų legionieriai gaudavo ir šiek tiek didesnius donativus nei paprasti legionieriai, bet mažesnius negu pretorionai.

Miesto kohortas sudarė devynios kohortos po maždaug tūkstantį žmonių. Jose tarnauti galėjo tik Romos piliečiai.

Organizacija
------------

Pradžioje Romoje buvo trys miesto kohortos, kiekvienai kohortai vadovavo vienas tribūnas ir šeši centurionai. Flavianų laikais kohortų skaičius padidėjo iki keturių. Kiekvieną kohortą sudarydavo apie 500 vyrų. Kohortose tarnauti galėdavo tik Romos piliečiai.

Vėliau miesto kohortos buvo sudarytos ir Romai priklausančiuose Kartaginos mieste bei Lione.

Nuorodos
--------

1. ↑  Southern, Pat (2006). *The Roman Army: A Social & Institutional History*. New York: NY: Oxford University Press. pp. 119–120. ISBN 978-0-19532878-0 Patikrinkite `|isbn=` reikšmę (pagalba).
2. ↑  The Imperial Roman Army
| **Vladas Dargis** |
| --- |
| Gimė | 1926 m. rugpjūčio 2 d.Kaunas |
| Mirė | 2018 m. lapkričio 5 d. (92 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | spaudos ir radijo žurnalistas, redaktorius |

**Vladas Dargis** (1926 m. rugpjūčio 2 d. Kaune – 2018 m. lapkričio 5 d. Vilniuje) – lietuvių spaudos ir radijo žurnalistas, redaktorius, Didžiosios Britanijos lietuvių bendruomenės veikėjas.

Biografija
----------

1944 m. pasitraukęs į Vakarus, nuo 1947 metų gyveno Anglijoje. 1952–1957 m. leidyklos „Nida Press" Londone vedėjas. 1954 m. Londone įsteigė „Nidos" knygų klubą ir jam vadovavo iki 1957 m. bei 1983–1991 m. 1959–1961 m. JAV radijo „Amerikos balsas" (Miunchene) diktorius, režisierius, žurnalistas. 1961–1967 m. kompanijos „Keates Ltd" žurnalo „Focus" darbuotojas. 1967–1983 m. kompanijos „Wood and Mitchel Co Ltd" Monofoto rinkimo sistemos instruktorius. 1974–1976 m. Didžiosios Britanijos lietuvių bendruomenės tarybos, 1982–1988 m. ir centro valdybos narys. 1983–1987 m. Didžiosios Britanijos lietuvių sąjungos Lietuvių namų akcinės bendrovės direktorius, fondo spaustuvei atnaujinti administratorius. 1987–1995 m. savaitraščio „Europos lietuvis" vyriausiasis redaktorius. 1992 m. grįžo į Lietuvą, gyveno Vilniuje, čia perkėlė ir laikraštį. Dėl ekonomikos sunkumų 1995 m. savaitraštį vėl pradėta leisti Didžiojoje Britanijoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 100 psl.
2. ↑  Stasė Matulaitytė. *Vladas Dargis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 501 psl.
Koordinatės: 38°53′ š. pl. 24°31′ r. ilg.﻿ / ﻿38.883°š. pl. 24.517°r. ilg.﻿ / 38.883; 24.517

Skiro padėtis
**Skiras** (gr. Σκύρος) – Graikijai priklausanti sala vidurio Egėjo jūroje, Sporadų salyno pietuose. Plotas 209 km². Paviršius kalnuotas, iškyla iki 792 m (Kochilos k.). Yra geležies rūdos telkinių. Salos šiaurėje auga pušynai.

2011 m. Skire gyveno beveik 3000 gyventojų. Didžiausia gyvenvietė Skiras, o pagrindinis uostas – Linarija. Vystomas turizmas, auginami vynmedžiai, alyvmedžiai, veisiamos avys. Iš salos keltas kelia į Kimį (Euboja). Yra tarptautinis oro uostas. Stovi XIII–XV a. venecijiečių pilis, X a. Šv. Jurgio vienuolynas, yra anglų poeto Ruperto Bruko kapavietė. Skire yra Graikijos karinė oro bazė.

Pasak vieno graikų mito, Skire Likomedas nuo skardžio numetė Tesėją. Kitoje istorijoje pasakojama apie Achilą, kuris Skire vedė vieną iš salos princesių. Pasak Tukidido, 475 m. pr. m. e. Skirą užkariavo atėniečiai.

Galerija
--------

* Skiro miestelis
* Ruperto Bruko kapavietė
* Skiro karnavalas

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Skiras*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXI (Sam–Skl). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2012. 816 psl.



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Skiras** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Isaakas Titsingasol. *Isaac Titsingh*** |
| --- |
| Gimė | 1745 m. sausio 10 d.Amsterdame, Nyderlandai Nyderlandai |
| Mirė | 1812 m. vasario 2 d. (67 metai)Paryžiuje, Prancūzija Prancūzija |
| Tėvas | Albertus Titsingh |
| Motina | Catharina Bittner |
| Vaikai | \* |
|  |
| Veikla | gydytojas, prekeivis, diplomatas |
| Organizacijos | Olandų Rytų Indijos bendrovė |
| Pareigos | ambasadorius |
|  |
| Alma mater | Leideno universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Isaac Titsingh |

**Isaakas Titsingas** (ol. *Isaac Titsingh*, g. 1745 m. sausio 10 d. Amsterdame – m. 1812 m. vasario 2 d. Paryžiuje) – olandų gydytojas–chirurgas, prekeivis, diplomatas, XVIII a. antroje pusėje atstovavęs Olandų Rytų Indijos bendrovei jos santykiuose su Tokugavos šiogūnatu ir Čingų imperatoriais.

I. Titsingo diplomatinės misijos maršrutas į Pekiną 1794-1795 m.
Bendrovės Bengalijos padalinio vadovas I. Titsingas konkuravo su britų generolu Charles Cornwallis, Britų Rytų Indijos kompanijos valdytoju, dėl teisės turėti palankiausius prekybinius ryšius su europiečiams uždaromis Rytų Azijos valstybėmis. Jis du kartus per 1779–1784 m. laikotarpį turėjo garbės būti priimtas šiogūno Ede (dab. Tokijuje). 1794–1795 m. nukeliavo į Pekiną, kur labai sėkmingai atstovavo olandams kinų imperatoriaus Cianluno (*Qianlong*) rūmuose.

Palaidotas Paryžiuje Per Lašezo kapinėse.

Palikimas
---------

I. Titsingas buvo poliglotas, mokėjo 8 kalbas, tame tarpe kinų ir japonų. Buvo vienas pirmųjų europiečių, pažinusių Japonijos papročius ir kultūrą ir ją pristačiusių Europoje. I. Titsingas rinko tenykštes spausdintas knygas, rankraščius, miestų žemėlapius, monetas, išvertė japonų poezijos į lotynų kabą, nuvežė į Japoniją olandiškų knygų. Tai padaryti Edo laikotarpiu nebuvo lengva, šiogūnams ribojant ryšius su išoriniu pasauliu ir Vakarų valstybių įtaka.

Literatūra
----------

* O’Neil, Patricia O. (1995). *Missed Opportunities: Late 18th Century Chinese Relations with England and the Netherlands*. (Ph. D. dissertation, University of Washington)

Nuorodos
--------

* I. Titsingo biografija Archyvuota kopija 2007-07-01 iš Wayback Machine projekto.
**Vladas Bložė** (1914 m. rugsėjo 30 d. Kemėrai, Baisogalos valsčius – 1995 m. rugpjūčio 7 d. Klyvlendas, Ohajo valstija) – veterinarijos gydytojas, daktaras, JAV lietuvių visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1936 m. baigė Šiaulių mokytojų seminariją, 1939 m. – Karo mokyklą Kaune, jaunesnysis leitenantas. 1942–1944 m. studijavo Veterinarijos akademijoje. 1947 m. baigė Hanoverio aukštąją veterinarijos mokyklą, 1949 m. joje įgijo daktaro laipsnį.

1941 m. rugpjūčio 6 d. paskirtas Kauno karo komendantūros Tautinio darbo bataliono 4-osios kuopos būrio vadu. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1949 m. apsigyveno JAV. 1950–1952 m. dirbo Dearborno (Mičigano valstija) veterinarijos ligoninėje. 1952–1955 m. veterinarinės ligoninės Čikagoje vedėjas, 1955–1960 m. vertėsi privačia praktika Spencervilyje (Ohajo valstija). 1960–1985 m. dirbo savo smulkiųjų naminių gyvūnų ligoninėje Strongsvilyje.

1985–1987 m. „Vilties" draugijos vicepirmininkas. Rėmė JAV lietuvių spaudą ir radijo laidas, Klyvlendo lietuvių kultūrinius renginius, P. Klimo knygos „Iš mano atsiminimų" (1979 m.) leidimą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vladas Bložė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 296 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Piotras Šelestasrus. *Шелест Пётр Ефимович*ukr. *Петро Юхимович Шелест*** |
| --- |
| Gimė | 1908 m. vasario 14 d.Charkovo sritis |
| Mirė | 1996 m. sausio 22 d. (87 metai)Maskvos sritis |
| Palaidotas (-a) | Baikovo kapinės (Kijevas) |
| Tėvas | Jefimas |
|  |
| Veikla | partinis veikėjas |
| Partija | 1928 m. VKP(b) |
|  |
| Alma mater | 1935 m. Mariupolio metalurgijos institutas |
|  |
|  **Vikiteka** | Piotras Šelestas |
| Parašas |
|  |

**Piotras Šelestas** (rus. *Шелест Пётр Ефимович*, ukr. *Петро Юхимович Шелест*, 1908 m. vasario 14 d. Charkovo srityje – 1996 m. sausio 22 d. Maskvos srityje) – sovietinis partinis veikėjas, SSKP CK Politinio biuro narys, Ukrainos KP vadovas.

Biografija
----------

Iki 1932 m. laiškanešys, darbininkas kolūkyje, geležinkelyje, gamyklos šaltkalvis, komjaunimo darbuotojas. 1935 m. baigė Mariupolio metalurgijos institutą.

Nuo 1940 m. partiniame darbe: SSKP Charkovo miesto komiteto sekretorius, Čeliabinsko srities komiteto skyriaus vedėjas, SSKP CK aparato darbuotojas, Saratovo srities komiteto sekretorius.

1943–1954 m. gamyklų direktorius Leningrade ir Kijeve. 1954 m. SSKP Kijevo miesto, vėliau – srities komiteto antrasis sekretorius. 1957–1962 m. SSKP Kijevo srities komiteto pirmasis sekretorius. 1962 m. Ukrainos KP CK sekretorius, nuo 1963 m. I sekretorius.

1972–1973 m. SSRS Ministrų tarybos pirmininko pavaduotojas: VKP(b) narys nuo 1928 m. 1961–1976 m. SSKP CK narys, 1964–1973 m. SSKP CK Politinio biuro narys, SSRS Aukščiausiosios Tarybos 5-8 šaukimų (1958–1974 m.) deputatas, SSRS Aukščiausiosios Tarybos prezidiumo narys (1966–1972 m). 1968 m. Socialistinio darbo didvyris.

Papildoma informacija
---------------------

* P. Šelesto tėvas Jefimas rusų-turkų kare tapo Georgijaus ordino pilnu kavalieriumi;
* pilnai nupliko, persirgęs maliarija;
* buvo vienas aktyviausių Nikitos Chruščiovo pašalinimo ir SSRS vadovo posto organizatorius;
* aktyviai pasisakė už Prahos pavasario numalšinimą ir sovietinės kariuomenės įvedimą į Čekoslovakiją;
* vadovaudamas Ukrainos KP siekė tam tikro savarankiškumo, Ukrainos interesų ir kultūros paisymo.
| Isalkas |
| --- |
|  |
|  |
| Šalis | Salvadoras Salvadoras |
|  |
| Aukštis | 1950 m |
|  |
| Tipas | Stratovulkanas |
|  |
| Amžius |
|  |
| Aktyvumas | aktyvus |
|  |
| Paskutinisišsiveržimas | 1966 m. |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.

  |
| **Koordinatės:** | 13°48′47″ š. pl. 89°38′0″ v. ilg.﻿ / ﻿13.81306°š. pl. 89.63333°r. ilg.﻿ / 13.81306; 89.63333Koordinatės: 13°48′47″ š. pl. 89°38′0″ v. ilg.﻿ / ﻿13.81306°š. pl. 89.63333°r. ilg.﻿ / 13.81306; 89.63333 |

**Isalkas** (isp. *Izalco*) – „parazitinis" Santa Anos ugnikalnio, esančio Salvadoro vakaruose, kūgis. Jis yra pietinėje Santa Ana vulkano dalyje. Santykinis aukštis – 650 m, absoliutinis – 1950 m. Kraterio skersmuo apie 250 metrų.

Isalkas beveik nuolat išsiverždavo nuo 1770 m. (kuomet jis iškilo) iki 1966 m. Per 1926 m. Išsiveržimą buvo palaidotas Matasano kaimas ir žuvo 56 žmonės. Nuo 1770 veržėsi apie 50 kartų. Šalia vulkano yra dirbamos žemės, o pietinėje šlaito dalyje apdorojamos kavos, kakavos ir cukranendrių plantacijos. Šiandieninis Isalkas pasireiškia fumarolėmis, šiltomis uolienomis ir retais požeminių dujų išmetimais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Izalco ugnikalnis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šį puslapį ar jo dalį reikia sutvarkyti pagal Vikipedijos standartus.**Jei galite, sutvarkykite. |

  

**Sistemos atvaizdas** kompiuterijoje yra sistema ar atskiros programos patalpintos netaisoma forma. Dažniausiai tai yra failas. Kai padaromas sistemos atvaizdas, sistemą esant reikalui galima atstatyti į būseną kurioje ji buvo darant sistemos atvaizdą. Sistemos atvaizdas kartais naudojamas kaip atsarginė sistemos kopija.

Yra 2 pagrindiniai sistemos atvaizdo tipai:

1. Visos sistemos atvaizdas.
2. Tam tikros dalies, dažniausiai programos atvaizdas.

Sistemos atvaizdai
------------------

Pirmojo tipo atvaizdai dažniausiai daromi kopijuojant duomenų saugojimo įrenginių informacija į failą. Dažniausiai tai daroma disko klonavimo programomis. Daugumoje sistemų pilnas sistemos atvaizdas negali būti sukurtas su disko klonavimo programa, nes dalis informacijos gali būti laikoma ne diske.
| **Irūna Puzaraitė-Čepononienė** |
| --- |
|  |
| Irūna Puzuraitė 2012 m. Kaunas |
| Gimė | 1990 m. vasario 12 d. (33 metai)Lazdijai |
| Tėvas | Gintaras Puzaras |
| Motina | Ramutė Pangonienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Rokas Čepononis |
| Vaikai | Toras Čepononis Glorija Čepononytė |
|  |
| Veikla | Dainininkė, TV laidų vedėja |
| Sritis | pop |
| Organizacijos | LNK TV |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas, Kauno humanitarinis fakultetas |

**Irūna Puzaraitė-Čepononienė** (g. 1990 m. vasario 12 d. Lazdijuose) – Lietuvos pop muzikos dainininkė, išgarsėjusi grupėje „Mokinukės" ir dalyvaudama įvairiuose TV projektuose bei vesdama laidas.

Biografija
----------

Laimos Lapkauskaitės vadovaujamame „O lia lia" kolektyve Irūna pradėjo dainuoti būdama ketverių, po metų prie sesers prisidėjo ir Ineta, penkerių metų jau važiuodavo į kitus miestus koncertuoti. Koncertavo su Laimos Lapkauskaitės įkurta merginų pop grupe „Mokinukės". Šiuo metu yra pop grupės „Studentės" dainininkė. Dalyvavo LNK šokių projekte „Kviečiu šokti" (trenerė Gabrielė Valiukaitė, partneris Rimvydas Černajus). Taip pat vedė įvairias TV laidas.

2009 m. baigė Marijampolės „Ryto" vidurinę mokyklą. 2014 m.baigė Vilniaus universitetą.

2016 m. birželio 16 d. ištekėjo už karininko Roko Čepononio. 2017 m. susilaukė pirmagimio sūnaus Toro.

Vaidmenys
---------

* Drąsos kaina, 2010 m. (režisierius Raimundas Banionis): *Lina Štukytė* – pagrindinio herojaus jaunutė žmona, nekultūringa, akiplėša, vulgari

Šaltiniai
---------

1. ↑  Visa tiesa pagal mamą (papildyta sausio 20 d.) Grytė Liandzbergienė / „Žmonės"

Nuorodos
--------

* Irūna Puzaraitė (music.lt)
| Užpjaunių valsčiusAmtsbezirk Uszpiaunen |
| --- |
|  |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  | **1874 – 1945** |  |

 |
| *Užpjaunių valsčius Pilkalnio apskrityje* |
|  |
| **Valstybė** | Vokietijos vėliava Vokietija |
| **Provincija** | Rytų Prūsija |
| **Administracinis centras** | Užpjauniai |
|  |
| **1874–1945** | Pilkalnio apskritis |

**Užpjaunių valsčius** (vok. *Amtsbezirk Uszpiaunen*, nuo 1938 m. *Amtsbezirk Kiesdorf*) – Rytų Prūsijos administracinis teritorinis vienetas, gyvavęs 1874–1945 m. dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje. Priklausė Pilkalnio apskričiai. Valsčiaus centras buvo Užpjauniuose.

Istorija
--------

Suformuotas 1874 m. pagal 1872 m. priimtus „Apskričių nuostatus Prūsijos, Brandenburgo, Pomeranijos, Poznanės, Silezijos ir Saksonijos provincijoms" iš 7 kaimo bendruomenių ir 3 dvaro apygardų. 1928 m. dvaro apygardos prijungtos prie gretimų savivaldybių: Šorių dvaro apygarda – prie Uosynų kaimo bendruomenės (nauja savivaldybė pavadinta Šorių kaimo bendruomene), Užpjaunių dvaro apygarda – prie Užpjaunių (dalis) ir Šorių kaimo bendruomenių, Paslėpių – prie Pilkalnio miesto. 1928–1945 m. valsčių sudarė 7 kaimo bendruomenės: Jučių, Karčianinkų, Lašų, Pėteraičių, Šorių, Užpjaunių ir Žemaitkiemių.

Valsčius buvo pietinėje apskrities dalyje, Stalupėnų apskrities paribyje, puslankiu supo Pilkalnį. Per valsčių ėjo Įsruties ir Šešupės vandenskyra, jo teritorijoje prasidėjo Eimenys, Ragupė ir Lobinis, tekėjo Pjaunė ir Meškupė. Į pietus nuo Pilkalnio dunksojo nedidelis Šorių miškas. Nuo 1892–1893 m. valsčių kirto Tilžės–Stalupėnų geležinkelis, 1901 m. nutiestas Pilkalnio siaurasis geležinkelis. Didžiausios gyvenvietės 1939 m. buvo Užpjauniai (868 gyv.), Žemaitkiemiai (593 gyv.) ir Karčianinkai (431 gyv.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vasilijus Safronovas, Valsčius, 2, Mažosios Lietuvos enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-07-14.
2. ↑  *Amtsbezirk Kiesdorf*, Territoriale Veränderungen in Deutschland und deutsch verwalteten Gebieten 1874–1945 (vok.). Nuoroda tikrinta 2022-07-14.
3. ↑  Landkreis Pillkallen Archyvuota kopija 2021-10-05 iš Wayback Machine projekto. verwaltungsgeschichte.de (vok.). Nuoroda tikrinta 2022-07-14.
| Isabalio departamentasisp. *Departamento de Izabal* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Gvatemalos vėliava Gvatemala |
| **Administracinis centras** | Puerto Barijosas |
| **Savivaldybių skaičius** | 5 |
|  |
| **Gyventojų** (2018) | 408 668 |
| **Plotas** | 9 038 km² |
| **Tankumas** (2018) | 45 žm./km² |

**Isabalio departamentas** (isp. *Departamento de Izabal*) – departamentas Gvatemalos rytinėje dalyje, Hondūro įlankos pakrantėje, Belizo ir Hondūro pasienyje. Administracinis centras – Puerto Barijosas.

Regioninės kalbos statusą turi šios kalbos: ispanų, kekčių, garifūnų.

Departamente yra keletas senovinių majų miestų, iš kurių žymiausias – Kirigva (įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldą).

Geografija
----------

Departamento paviršius įvairus – pakraščiuose driekiasi kalnų masyvų pakraščiai, centrinę dalį užima žemuma, pietinę – Motagvos lūžis. Isabalio departamente telkšo didžiausias šalies ežeras – Isabalis. Jis trumpa, bet labai vandeninga Dulsės upe jungiasi su Amatikės įlanka; šios upės tėkmėje yra nemažas El Golfetės ežeras. Į Isabalio ežerą teka keletas upių, iš kurių svarbiausia – Poločikas, o pietiniu departamento pakraščiu teka ilgiausia šalies upė – Motagva. Isabalio departamente išlikę dideli tropinių džiunglių plotai, kurie saugomi gamtos draustiniuose ir rezervatuose.

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Departamentas padalintas į 5 savivaldybes:

1. El Estoras
2. Livingstonas
3. Los Amatesas
4. Moralesas
5. Puerto Barijosas

Šaltiniai
---------

1. ↑  GUATEMALA, *citypopulation.de*


|  |  |
| --- | --- |
|  **Gvatemalos departamentai** |  |
| Aukštutinis Verapasas | Chalapa | Chutiapa | Čikimula | Čimaltenangas | El Progresas | Eskuintla | Gvatemala | Huehuetenanagas | Isabalis | Kecaltenangas | Kičė | Petenas | Retalhuleu | Sakapa | Sakatepekesas | San Markosas | Santa Rosa | Solola | Sučitepekesas | Totonikapanas | Žemutinis Verapasas |
**Prancūzijos lietuviai** – lietuviai, laikinai ar nuolat gyvenantys Prancūzijoje.

Istorija
--------

Kavinė *La Closerie des Lilas* Paryžiaus Monparnaso rajone, į kurią po Antrojo pasaulinio karo rinkdavosi tautiečiai pasidalinti žiniomis apie tėvynę.
Prancūzijoje lietuvių gausiau pradėjo kurtis po 1831 m. sukilimo. Po 1863 m. sukilimo Prancūzijoje padaugėjo lietuvių pabėgėlių, kartu su lenkų tautine sąjunga 1886 m. jie įkūrė draugiją „Želmuo", kuri veikė iki Pirmojo pasaulinio karo. XX a. trečiame-ketvirtame dešimtmetyje Prancūzijos universitetuose mokėsi nemažai iš Lietuvos atvykusių studentų. Baigiantis Antrajam pasauliniam karui Prancūziją lietuviai pasiekė įvairiais būdais: vieni buvo patekę į DP stovyklas Prancūzijos okupacinėje zonoje (Tarptautinės pabėgėlių reikalų organizacijos, arba IRO, duomenimis, šioje zonoje gyveno 2397 lietuviai) ir pasirinko tolesniam gyvenimui šią šalį, kiti norėjo čia tęsti karo nutrauktas studijas, treti stojo į Prancūzijos svetimšalių legioną, kai kurios lietuvės ištekėjo už prancūzų karių.

Lietuvai 1990 m. atkūrus nepriklausomybę Prancūzijoje pradėjo gausėti laikinai iš Lietuvos atvykusių lietuvių, 2000 m. įkurta sekmadieninė lietuvių mokykla. 1953 m. Prancūzijoje gyveno apie 1000, 2007 m. – apie 300 lietuvių.

Organizacijos
-------------

1926 m. Paryžiuje buvo įsteigta *Lietuvių studentų draugija*. 1944 m. rugsėjo mėn. buvo įkurta *Prancūzijos lietuvių šalpos draugija*, jos veiklą rėmė BALF, kurio iniciatyva 1952 m. buvo sudarytas Laikinasis organizacinis komitetas, 1953 m. įkurta Prancūzijos lietuvių bendruomenė. Prancūzijos lietuvių bendruomenė stengiasi, kad Prancūzijoje gyvenančios mišrios šeimos (Prancūzijoje gyvena apie 700 lietuvių kilmės asmenų) dalyvautų įvairiuose kultūros renginiuose.

Nuo 1949 m. lietuvių ir prancūzų kalbomis leidžiamas informacinis leidinys „Prancūzijos lietuvių žinios".

Šaltiniai
---------

1. ↑  PrLB istorija // lietuviai.fr
2. ↑  Gintautas Ereminas, Linas Saldukas, Vytautas Spečiūnas. *Prancūzijos lietuviai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XII (Lietuva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 832 psl.


|  |  |
| --- | --- |
| **Lietuviai** |  |
| **Subetnosai**: Aukštaičiai | Žemaičiai | Dzūkai | Suvalkiečiai
**Istorinės diasporos**: Lietuvninkai
**Diasporos**: Airijos | Armėnijos | Australijos | Austrijos | Azerbaidžano | Argentinos | Baltarusijos | Belgijos | Brazilijos | Estijos | Italijos | Ispanijos | JAV | Jungtinės Karalystės | Kanados | Prancūzijos | Kolumbijos | Latvijos | Lenkijos | Rusijos | Švedijos | Šveicarijos | Ukrainos | Urugvajaus | Venesuelos | Vengrijos | Vokietijos |
**Prancūzijos ryšiai ir komunikacijos**:

**Telefonija**

* Laidinių telefonų naudotojų: 35,5 mln. (2007)
* Mobiliųjų telefonų naudotojų: 56,7 mln. (2007)

**Radijas**

* Radijo stotys: AM 41, FM apie 3 500 (kartu su retransliuotojais), 2 trumpųjų bangų (1998)
* Radijo naudotojai: 55,3 mln. (1997)

**Televizija**

* Televizijos stočių: 584 (ir 9 676 retransliuotojai)
* Televizijos naudotojai: 34,8 mln. (1998)

**Internetas**

* Interneto kodas: Europos dalyje .fr, Prancūzų Gvianoje .gf, Gvadelupoje .gp, Martinikoje .mq, Reunjone .re
* Interneto tiekėjai: 62 (2000)
* Interneto naudotojai: 31 295 000 (2007)

Šaltiniai
---------

* CIA Factbook Archyvuota kopija 2018-12-24 iš Wayback Machine projekto.

v • a • r **Europos šalių ryšiai** 

Airija |
Albanija |
Andora |
Armėnija |
Austrija |
Azerbaidžanas |
Baltarusija |
Belgija |
Bosnija ir Hercegovina |
Bulgarija |
Čekija |
Danija |
Estija |
Graikija |
Gruzija |
Islandija |
Ispanija |
Italija |
Jungtinė Karalystė |
Juodkalnija |
Kazachija |
Kosovas |
Kroatija |
Latvija |
Lenkija |
Lichtenšteinas |
Lietuva |
Liuksemburgas |
Šiaurės Makedonija |
Malta |
Moldavija |
Monakas |
Norvegija |
Nyderlandai |
Portugalija |
Prancūzija |
Rumunija |
Rusija |
San Marinas |
Serbija |
Slovakija |
Slovėnija |
Suomija |
Švedija |
Šveicarija |
Turkija |
Ukraina |
Vatikanas |
Vengrija |
Vokietija   


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Prancūzijos ryšiai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Isajus Dobroveinasrus. *Исай Александрович Добровейн*** |
| --- |
|  |
| Isajus Dobroveinas |
| Gimė | 1891 m. vasario 27 d.Žemutinis Naugardas |
| Mirė | 1953 m. gruodžio 9 d. (62 metai)Oslas, Norvegija |
|  |
| Veikla | rusų dirigentas, kompozitorius |

**Isajus Dobroveinas** (rus. *Исай Александрович Добровейн*, tikroji pavardė Icchakas Barabeičikas *Ицхок Зорахович Барабейчик*, 1891 m. vasario 27 d. Žemutinis Naugardas – 1953 m. gruodžio 9 d. Oslas, Norvegija) – rusų dirigentas, kompozitorius.

Biografija
----------

1901–1911 m. studijavo Maskvos konservatorijos K. Igumnovo klasėje. 1911–1912 m. tobulinosi Vienoje pas L. Godovskį.

1917–1921 m. dėstė Maskvos filharmonijos draugijos mokykloje; profesorius. 1921–1922 m. Maskvos Didžiojo teatro dirigentas. Nuo 1923 m. gyveno užsienyje. Dirigavo simfoniniams ir operos teatrų orkestrams Berlyne, Drezdene, 1927–1928 m. Budapešte, 1928–1931 m. Osle, Sofijoje, Kaune, 1930–1934 m. San Franciske, Niujorke, Filadelfijoje. 1941–1953 m. Geteborgo simfonio orkestro vadovas. 1948–1949 m. Milano teatre „La Scala" dirigavo rusų kompozitorių operas.

Sukūrė koncertą fortepijonui ir orkestrui, 3 sonatas fortepijonui, pjesių fortepijonui, smuikui, romansų, dramos spektaklių muzikos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Danutė Mekaitė. *Isajus Dobroveinas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 41 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Kinkano vaisiai
**Kinkanas** – kinkano (lot. *Fortunella*) augalo citrinvaisis.

### Rūšys

| Bendrinis pavadinimas | Mokslinis pavadinimas | Lietuviškas pavadinimas | Angliškas pavadinimas | Vokiškas pavadinimas |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| saldžiavaisis kinkanas | *F. crassifolia* | saldusis kinkanas, (ntk.: kumkvatas, kumkuatas) | *meiwa kumquat* |  |
| mandarininis kinkanas | *F. hindsii* | mandarininis kinkanas, (ntk.: kumkvatas, kumkuatas) | *Hong Kong kumquat* |  |
| japoninis kinkanas | *F. japonica* | japoninis kinkanas, (ntk.: kumkvatas, kumkuatas) | *marumi kumquat, round kumquat* | *Marumikumquat* |
| kiaušininis kinkanas | *F. margarita* | kiaušininis kinkanas, (ntk.: kumkvatas, kumkuatas) | *nagami kumquat, oval kumquat* | *Ovalkumquat* |
| kriaušinis kinkanas | *F. polyandra* | kriaušinis kinkanas, (ntk.: kumkvatas, kumkuatas) | *Malayan kumquat* |  |

**Kinkanas** gausiai dera. Vaisiai smulkūs, oranžiniai ar skaisčiai oranžiniai, 1,5-2 cm skersmens. Jie laikomi nunokusiais, kai tampa geltonai oranžiniais ir nebesimato jokios žalumos.

Mityba
------

Kinkanus dažnai valgo šviežius arba tik jų žieveles. Kadangi jų žievelė saldi, o vidurys sultingas ir rūgštus, šviežius vaisius paprastai valgo neluptus, dėl skonio kontrasto pojūčio.

Kulinarijoje iš kinkanų gaminami cukatai, marmeladas, želė. Neretai jų dedama į mišraines.

Dabar kinkanai dažnai pridedami kaip priedas prie martinio vietoj klasikinių alyvuogių. Užpylus kinkanus degtine gaunami antpilai.
Taivane kinkanus deda į tiek karštą, tiek šaltą arbatą.

Kinijoje kinkanus dažnai konservuoja: stiklainiuose vaisius užrausia sausoje druskoje, po kurio laiko druska osmosiškai išsiurbia kinkanų vandenį ir šie susitraukia, susiraukšlėja, tampa tamsiai rudi, o išsiskyrusiuose syvuose ištirpusi druska sudaro tamsiai rudą sūrymą. Taip vaisiai stiklainiuose išsilaiko kelerius metus. Kinai kelis konservuotus kinkanus ir kelis šaukštus šio sūrymo, užpylus karštu vandeniu, naudoja kaip priemonę nuo skaudamos gerklės.
Pudingai gali būti puošiami įvairiais priedais, pvz. šviežiais vaisiais ir plakta grietinėle
Kalėdinis pudingas
Desertinis pudingas
Iliustracijos iš Izabelos Byton (Isabella Beeton) knygos *Mrs Beeton’s Book of Household Management* (1861 m.)
**Pudingas** (angl. *pudding*) – paprastai desertų rūšis, bet reiškia ir kai kuriuos baigiamuosius aštresnio skonio užkandžius (angl. *savory, savoury*).

D. Britanijoje ir kai kuriuose Tautų Sandraugos šalyse *pudingais* vadina maistingus homogeniškus desertus, kurių pagrindas yra krakmolingi produktai ar pienas (pvz. ryžių pudingas, Kalėdų pudingas). Šnekamojoje kalboje taip gali vadinti ir bet kokį desertą. *Pudingais* vadina ir aštresnio skonio homogeniškus patiekalus su apvalkalu, pvz. juodasis pudingas (angl. *black pudding* 'kraujinė dešra'), lajaus pudingas (angl. *suet pudding*).

JAV *pudingais* vadina saldžius pieno desertus, panašius į kiaušininius saldžius kremus, bei labiau tradicinius pudingus (duonos pudingas, ryžių pudingas).

Etimologija
-----------

Manoma, kad angl. *pudding* kilęs iš pranc. *boudin*, o šis iš lot. *botellus* 'maža dešra' (taip vadino mėsinius įdarus viduramžių Europos pudinguose).

Kitas aiškinimas – angl. *pudding* iš s.angl. *puduc* 'gumbas', iš žemut. vok. *puddek* 'dešra', *puddig* 'ištinęs, išputęs'.

Kepti, troškinti ir virti pudingai
----------------------------------

Senesnis pudingų tipas buvo tvirta masė, gaunama sumaišius įvairius ingredientus su grūdų produktais ar kitais rišikliais (sviestas, miltai, dribsniai, kiaušiniai, taukai). Tokius pudingus kepdavo, troškindavo ar virdavo.

Šie pudingai kai kuriose vietovėse iki šiol paplitę, juos valgo kaip pagrindinį patiekalą ar desertą. Australijoje žodis angl. *pudding* reiškia būtent tokius patiekalus, nors gali reikšti ir kremiškus antrojo tipo pudingus.

Daugelis šio tipo pudingų primena pyragus ar keksus, bet jiems būdingas didesnis drėgnis, jie paprastai patiekiami gabalais, o ne riekėmis. Nemažai šio tipo pudingų yra dešros pavidalo.
  
Desertiniai pudingai dažnai pagardinami kremais ar ledais.

Virti pudingai XVIII–XIX a. buvo įprastinis D. Britanijos karinio jūrų laivyno patiekalas laivuose (šiuo požiūriu primena rusų kariuomenės košes). Pudingas buvo pagrindinis patiekalas, į kurį įeidavo kasdieninė jūrininkui skirtas miltų ir taukų davinys.

### *Suet pudding* 'Taukinis pudingas'

Troškintus pyragus, dažnai – pašteto tipo ar kitoks įdaras taukinės tešlos apvalkale, taip pat vadina *pudingais*.), Jie gali būti tiek saldūs, tiek nesaldūs (pvz. angl. *steak and kidney pudding* 'steiko ir inkstų pudingas').

Kremiški pudingai
-----------------


|  |
| --- |
|  **Šią straipsnio dalį reikėtų išplėsti.** |

Nuorodos
--------

1. ↑  Food Timeline FAQs: puddings, custards, & creams
2. ↑  "pudding. "Webster’s Third New International Dictionary, Unabridged. Merriam-Webster, 2002. (23 Sep. 2009)[neveikianti nuoroda]
| **Dianthus chinensis**Apsauga: 1(E) – Prie išnykimo ribos |
| --- |
| Kininis gvazdikas (*Dianthus chinensis*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Šeima: | Gvazdikiniai  *( Caryophyllaceae)* |
| Gentis: | Gvazdikas  *( Dianthus)* |
| Rūšis: | Kininis gvazdikas  *( Dianthus chinensis)* |

 |

**Kininis gvazdikas** (*Dianthus chinensis*; angl. *china pink*; kin. 石竹 , ši žu) – gvazdikų genties (*Dianthus*) rūšis, kurios natūralus arealas yra šiaurės Kinija, Korėja, Mongolija ir pietryčių Rusija.

Tai žolinis daugiametis augalas, užaugantis iki 30–50 cm aukščio. Lapai būna žali ar pilkšvai žali, siauri, 3–5 cm ilgio ir 2–4 mm pločio. Žiedai būna balti, rausvi ar raudoni, 3–4 cm skersmens, augantys po vieną ar mažuose žiedynuose. Žydi nuo pavasario iki vidurvasario.

Ši rūšis plačiai auginama kaip gėlė, tiek Kinijoje, tiek visur vidutinės klimato juostos kraštuose. Auginimui darželiuose buvo išvesta daug veislių.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Flora of China: *Dianthus chinensis*
2. ↑  Huxley, A. ed. (1992). *New RHS Dictionary of Gardening*. Macmillan ISBN 0-333-47494-5.



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kininis gvazdikas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |