recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Vida Ačienė** |
| --- |
|  |
| Vida Ačienė |
| Gimė | 1963 m. rugpjūčio 11 d. (59 metai)Graužai (Nemakščių sen.),Raseinių raj. |
| Sutuoktinis (-ė) | Remigijus Ačas |
| Vaikai | Eglė, Irmantas |
|  |
| Veikla | ekonomistė |
| Organizacijos | Kaimo plėtros ir žuvininkystės departamentas |
| Pareigos | direktoriaus pavaduotoja |
| Partija | LVŽS |
|  |
| Alma mater | Lietuvos žemės ūkio akademija |

**Vida Ačienė** (g. 1963 m. rugpjūčio 11 d. Graužų kaime (Nemakščių sen.), Raseinių rajone) – ekonomistė, politikė.

Biografija
----------

Baigusi Pašešuvio aštuonmetę mokyklą, toliau lankė Viduklės vidurinę mokyklą, kurią baigė 1981 m. Po mokyklos vienerius metus dirbo. 1982–1987 m. studijavo Lietuvos žemės ūkio akademijos Ekonomikos fakultete, kuriame gavo ekonomistės organizatorės diplomą.

1987–1988 m. Nemakščių tarybinio ūkio darbo užmokesčio ekonomistė, vyriausioji ekonomistė.

1995–2000 m. AB „Ūkio banko" Raseinių skyriaus ekonomistė. 2000–2004 m. AB „Vilniaus banko" Raseinių klientų aptarnavimo skyriaus vadovė. 2004–2005 m. AB „Hansabanko" pardavimų vadybininkė. 2005–2016 m. Nacionalinės mokėjimo agentūros prie Žemės ūkio ministerijos Projektų vertinimo skyriaus vyriausioji specialistė, Kaimo plėtros ir žuvininkystės programų departamento direktoriaus pavaduotoja. 

Nuo 2016 m. Seimo narė.

Moka anglų, rusų, vokiečių kalbas. Pomėgiai: tenisas, aktyvus sportas, kelionės.

Šeima
-----

Vyras – politikas Remigijus Ačas, sūnus – Irmantas, duktė – Eglė (ištekėjusi už krepšininko Jono Valančiūno).

Nuorodos
--------

* Vidos Ačienės biografija (*vrk.lt*)
Koordinatės: 55°20′44″š. pl. 26°19′54″r. ilg.﻿ / ﻿55.345689°š. pl. 26.331568°r. ilg.﻿ / 55.345689; 26.331568

|  Mikalavo sentikių cerkvė |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Ignalinos rajonas |
| **Gyvenvietė** | Mikalavas (Ignalina) |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | ~1800 m. |

**Mikalavo sentikių cerkvė** – rusų stačiatikių (sentikių) maldos namai Ignalinos rajone, Naujojo Daugėliškio seniūnijoje, Mikalavo kaime, 100 m į pietvakarius nuo kelio  **1408**  Mikalavas–Paringys–Bernotai–Gilūtos . Cerkvė pastatyta apie 1800 m.

Istorija
--------

Mikalavo sentikių bendruomenė (rus. *Михаловская община*) įkurta iki 1816 m. Degučių metraštyje paliudyta: „*1816. Šventikas Filipas Semionovičius Dolgoliškojus mirė Mikalave. Ustinas Fedorovičius mirė Mikalave. 1842"*.

Vienu iš pirmųjų ganytojų buvo Ivolijus Karpovičius Portnovas (m. 1879). Po to Mikalave tarnavo Joanas Zubkovas, Kalistratas Stachovas (1920-1930), Eugenijus Ivanovas. 38 metus (1941-1979) Mikalave šventiku buvo Platonas Potaševas. Iš Mikalavo kilęs žinomas Rygos Grebenščikovo sentikių bendruomenės choro vadovas (*головщик РГСО*) Ilarionas Finogejevas. 1828 m. jis Mikalavo šventovei padovanojo ant krūtinės kabinamą kryžių.

Paskutiniaisiais dešimtmečiais Mikalavo bendruomenė traukėsi. Iš buvusių keturiasdešimties rusų namų liko dešimt. 1996 m. Mikalavo bendruomenėje buvo apie 100 parapijiečių. Po kelių įvykusių vagysčių šventovėje beveik nebeliko ikonų, o nuo 1979 m. nėra ir nuolatinio šventiko.

* Priekinis bokštelio kryžiusPriekinis bokštelio kryžius
* Galinis stogo kryžiusGalinis stogo kryžius

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Mikalavo sentikių cerkvė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Sąrašas:Lietuvos stačiatikių bažnyčios
* Mikalavo sentikių bendruomenė
* Mikalavo sentikių bendruomenės istorija Archyvuota kopija 2016-03-09 iš Wayback Machine projekto.
| **Vida Motiekaitytė** |
| --- |
| Gimė | 1958 m. birželio 15 d. (64 metai)Šiauliai |
| Tėvai | Petras Motiekaitis |
|  |
| Veikla | biologė |
| Organizacijos | Mykolo Romerio universitetas |
| Pareigos | profesorė |
|  |
| Išsilavinimas | habilituota biomedicinos mokslų daktarė |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Vida Motiekaitytė** (g. 1958 m. birželio 15 d. Šiauliai) – Lietuvos biologė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.

Biografija
----------

Tėvas Petras Motiekaitis. 1981 m. baigė Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakultetą. 2003 m. habilituota biomedicinos mokslų daktarė.

1979–1982 m. ir 1986–1987 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Botanikos institute, 1982–1985 m. TSRS mokslų akademijos Leningrado V. L. Komarovo botanikos institute, 1987–1991 m. sąjunginio mokslinio tyrimo centro AIVS–Agroresursai (Automatinės informacinės valdymo sistemos–Agroresursai) Lietuvos sektoriuje, 1990–1991 m. Agrarinės geografijos skyriaus vyresnioji mokslo darbuotoja. 1994–2000 m. Vilniaus universiteto mokslinio herbariumo vedėja. 1991–2000 m. Vilniaus universiteto, 1996–1997 m. Šiaulių pedagoginio instituto, 1997–2006 m. Šiaulių universiteto dėstytoja, 2000–2005 m. Šiaulių universiteto Aplinkotyros katedros vedėja, 2000–2006 m. Šiaulių universiteto Botanikos sodo direktorė. Nuo 2006 m. Mykolo Romerio universiteto dėstytoja; nuo 2002 m. profesorė.

1991 m. viena Lietuvos gamtos fondo steigėjų. Nuo 2005 m. Lietuvos universitetų botanikos sodų asociacijos atstovė Europos Sąjungos botanikos sodų konsorciume.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinės veiklos pagrindinės kryptys: augalų kolekcijų vadyba, aplinkosauga, Lietuvos ruderalinė augalija, jos klasifikacija ir ryšys su buveinėmis. Vadovavo kuriant Lietuvos aerobiologinių (alergogeninių žiedadulkių) stebėjimų tinklą – jis įkurtas 2003 m. jo stebėjimų stotys Vilniuje, Klaipėdoje, Šiauliuose tiria biologinės kilmės dalelių sklaidą, prognozuoja žiedadulkių koncentraciją ore.

Bibliografija
-------------

* Urbofitocenozės: sintaksonomija, toksikotolerantiškumas, sukcesijos, funkcijos, monografija, Vilnius: Botanikos instituto leidykla, 2002 m. 250 p. ISBN 9989662214.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vida Motiekaitytė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 523 psl.
| **Leonidas Vorobjovas** |
| --- |
| Gimė | 1949 m. kovo 10 d.Šiauliuose |
| Mirė | 2013 m. gruodžio 2 d. (64 metai)Šiauliuose |
|  |
| Veikla | Lietuvos dailininkas karikatūristas |
|  |
| Žinomas (-a) už | karikatūrų kūryba |

**Leonidas Vorobjovas** (1949 m. kovo 10 d. Šiauliuose – 2013 m. gruodžio 2 d. Šiauliuose) – Lietuvos dailininkas karikatūristas.

Biografija
----------

1969–1970 m. mokėsi Šiaulių pedagoginiame institute piešimo, braižybos ir darbų specialybės. Po karinės tarnybos dirbo Šiaulių medžio apdirbimo kombinate, vėliau – Buitinio aptarnavimo kombinate.

Kūryba
------

Išspausdinta per 20 tūkstančių karikatūrų. Piešė karikatūras miesto laikraščiui „Šiaulių naujienos", žurnalams „Šluota", „Krokodil", vėliau – „Verslo žinios". Nuo pat įkūrimo bendradarbiauja dienraštyje „Respublika". Piešiniai publikuoti Makedonijos žurnale „Osten", Vokietijos – „Eulenschpiegel". Dalyvavo tarptautinėse karikatūrų parodose Anglijoje, Armėnijoje, Belgijoje, Bulgarijoje, Latvijoje, Italijoje, Rusijoje, Turkijoje, JAV, Kanadoje, Vokietijoje.

Bibliografija
-------------

* Seksas, L. Vorobjovas ir alus, 1997 m.
* Karikatūros, Lucilijus, 2004 m. ISBN 9955-564-93-8
* Karikatūros 2, Lucilijus, 2007 m. ISBN 9789955320012
* Karikatūros 3, Lucilijus, 2008 m. ISBN 978-9955-32-054-8

Nuorodos
--------

* Leonidas Vorobjovas. Šluota
* *Pro memoria* Archyvuota kopija 2013-12-07 iš Wayback Machine projekto.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Leonidas Vorobjovas. Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka
Jonas Banys
**Jonas Banys** (1886 m. birželio 15 d. Debeikių k. Ukmergės apskr. – 1970 m. kovo 31 d. Putname, JAV) – dainininkas (bosas), vargonininkas, chorvedys, pedagogas, kompozitorius.

Biografija
----------

Augo muzikalioje šeimoje. Vyriausiasis brolis Juozas grojo citra, o Jonas pasidarė smuiką ir pats išmoko griežti. Baigęs rusų pradžios mokyklą, padedamas studento Tomo Strukčinsko išėjo gimnazijos kursą. Vienerius metus pas vargonininką J. Daugulį mokėsi vargonuoti, o vėliau vargonavimą studijavo pas J. Naujalį Kaune.

Nuo 1907 m. vargonininkavo Utenoje, kur suorganizavo apie 100 dalyvių bažnytinį pasaulietinį mišrųjį chorą ir iki 1913 m. jam sėkmingai vadovavo. Surengė nemaža koncertų, uoliai populiarino lietuvių kompozitorių giesmes ir dainas. J. Banys bendravo ir su J. Gruodžiu.

1914 m. atvyko į JAV – Patersoną, NJ, kur vargonininkavo Šv. Kazimiero parapijoje ir vadovavo parapijos chorui. Vėliau šis choras tapo Vyčių choru, o apie 1931 m. perorganizuotas į Šv. Cecilijos draugijos chorą. J. Banys su šiuo choru surengė nemaža koncertų, pastatė septynias operetes. Vėliau jis vargonininkavo ir vadovavo chorams Švč. Marijos Apreiškimo parapijoje Brooklyne, NY, Šv. Kazimiero parapijoje Providdence, RI, Filadelfijoje, Montello ir kitur. Mokėsi dainuoti Niujorke pas prof. Riensi ir Philadelphijos konservatorijoje pas prof. Courney, dar tobulinosi Bostone pas prof. Olukanovą. Apie 15 metų dėstė muziką ir dainavimą Marianapolyje, vadovavo chorui ir orkestrui. Kai 1939 m. liepos 4 d. Thompsone, CT -Marianapoly Lietuvių dienoje dalyvavo New Britain vargonininkų parengti chorai, jungtiniam chorui dirigavo ir J. Banys. Pas J. Žilevičių jis mokėsi harmonijos ir kompozicijos.

J. Banys sukūrė preliudų vargonams, dainų chorams ir solistams. Kai kurios dainos skelbtos žurnalo „Muzikos žinios" priede ir „Spindulių" priede („Motušė mane barė", „Skaistūs Dievo angelai" ir kt.). Buvo aktyvus ALRK Vargonininkų sąjungos narys.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Caras Aleksandras III atvirame lando, kurį traukia du Orlovo ristūnai (dail. Nikolai Sverchkov).
**Orlovo ristūnai** – kinkomųjų arklių veislė, išvesta Rusijoje XVIII a. pabaigoje – XIX a. pradžioje.

Veislė išvesta vadovaujant grafui Aleksejui Orlovui Chrenovojės žirgyne Voronežo gubernijoje (dab. sritis) kryžminant jojamųjų veislių (daugiausia arabų) ir kinkomųjų (daugiausia Danijos, Meklenburgo) arklių veisles.

Orlovo ristūnams skirtas TSRS pašto ženklas (1968 m.)
Orlovo ristūnai – harmoningos konstrukcijos, gražių formų, greiti. Dažniausiai būna širmi, juodi, bėri. Aukštis ties gogu 159–160 cm, įstrižasis liemens ilgis apie 161 cm, plaštakos 19,8–20,3 cm, kr8tinės apimtis 183 cm. Sveria 500–550 kg.

Naudojami arklių sporte: konkūre, išjodinėjime, *draivinge*. Daugelyje Rusijos, TSRS vietų buvo naudojami vietos arklių veislėms gerinti. Geriausi žirgai auginami Maskvos, Chrenovojės, Dubrovsko, Permės, Altajaus ir Novatomnikovskio žirgynuose. Lietuvoje (buvusioje LTSR) buvo auginami Vilniaus žirgyne (Riešėje).

Išnašos
-------

1. ↑  Šios veislės eržilas Pionas 1974 m. pasiekė veislės greičio rekordą, jis 1 600 m nubėgo per 2 min. 0,1 s.
2. ↑  Draivingas – keturių (2+2) ristūnų traukiamų vežimų lenktynės laukuose
3. ↑  1980 m. Tarybų sąjungoje buvo 552 tūkst. Orlovo ristūnų veislės arklių, iš jų 40,7 tūkst. grynaveislių.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Orlovo ristūnai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Crenovojės žirgyno tinklalapis
* Orlovo ristūnų muziejus
* Orlovo ristūnai Archyvuota kopija 2007-09-03 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 55°42′19″ š. pl. 25°43′10″ r. ilg.﻿ / ﻿55.70528°š. pl. 25.71944°r. ilg.﻿ / 55.70528; 25.71944


| Duvėnas |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Zarasų rajonas) |
| Plotas | 0,119 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1,68 km |
| Įteka | bevardis upelis |
| Išteka | bevardis upelis |

**Duvėnas** – ežeras Lietuvoje, Zarasų rajone, 8,5 km į pietvakarius nuo Dusetų, Vaiskūnų geomorfologiniame draustinyje. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,68 km, plotis – iki 0,26 km. Altitudė 101,2 m. Rytinis krantas aukštokas, kiti krantai žemi, vakarinis – pelkėtas. Krantai daug kur apaugę medžiais ir krūmais. Pakrantėse plyti pievos ir dirbami laukai. Vakaruose išteka upelis link Duvėnėlio ežero (Šventosios upės baseinas).

Šalia įsikūrę Likančių ir Antadavainės kaimai.

Vandenvardis gali būti iš asmenvardžio (*Duvė* > \**Duvėnas*) arba sietinas su žodžiais *dujos, duja* ('dulksna, migla, rūkas, dumblynas').

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 98
| Dusios gyvenvietė |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Dusios gyvenvietėDusios gyvenvietė

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°19′10″ š. pl. 23°44′50″ r. ilg.﻿ / ﻿54.31944°š. pl. 23.74722°r. ilg.﻿ / 54.31944; 23.74722Koordinatės: 54°19′10″ š. pl. 23°44′50″ r. ilg.﻿ / ﻿54.31944°š. pl. 23.74722°r. ilg.﻿ / 54.31944; 23.74722 |

 |
| Vieta | Lazdijų rajonas |
| Plotas | 501 m² |
| Naudotas | akmens amžius - bronzos amžius |
| Žvalgytas | 1979-1980, 1987-2000 |
| Tirtas | 1990-1995 m. |

**Dusios gyvenvietė** – akmens ir bronzos amžiaus gyvenviečių grupė Alytaus ir Lazdijų rajono savivaldybių teritorijose, Dusios ežero pakrantėse. Rasta per 20 gyvenviečių ir kelios dešimtys radimviečių.

Tyrimai
-------

Pirmąsias gyvenvietes 1979–1980 m. surado Stasys Patkauskas, kitas – 1987–2000 m. Vygandas Juodagalvis. Per žvalgomuosius tyrimus surinkta įvairių titnaginių ir akmeninių radinių. 1990–1995 m. Lietuvos nacionalinis muziejus (tyrimų vadovas V. Juodagalvis) Dusios VIII gyvenvietėje, ežero šiaurės vakarų pakrantėje ištyrė 501 m² plotą. Jo kultūrinis sluoksnis apie 40 cm storio. Rasta židinių, 7 stulpavietės, stulpinės konstrukcijos pastato liekanų bei titnaginių antgalių, mikrolitų, gremžtukų, rėžtukų, grandukų, ylų, peilių, kaltelių, kirvukų, taip pat akmeninių trintuvų, įtveriamųjų kirvių, galąstuvų, tinklo pasvarų, kitų dirbinių, kaulinių ir raginių kaltų, lygiu ir brūkšniuotu paviršiumi keramikos. Aptiktas bronzinės įvijos fragmentas. Gyvenvietėje buvo šerno, elnio, stirnos, lokio, galvijų, arklio ir tauro kaulų. Gyvenvietė priskiriama brūkšniuotosios keramikos kultūrai. Radinius saugo Vytauto Didžiojo karo muziejus ir Lietuvos nacionalinis muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Egidijus Šatavičius. *Dusios gyvenvietė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 230 psl.
Leonidas Utiosovas
**Leonidas Utiosovas** (rus. *Леони́д О́сипович Утёсов*, tikrasis vardas – **Lazaris Vaisbeinas**, 1895 m. kovo 21 d. Odesoje – 1982 m. kovo 9 d. Maskvoje) – rusų ir tarybinis estrados artistas, dainininkas ir kino aktorius, orkestro vadovas. TSRS liaudies artistas (1965 m. pirmasis iš TSRS estrados artistų, gavęs šį vardą). L. Utiosovas buvo įvairių žanrų dainų atlikėjas, nuo džiazo iki miesto romanso.

Biografija
----------

Nuo vaikystės puikiai grojo keliais muzikos instrumentais, dainavo, mėgo sportą ir cirką. Už prasižengimus išmestas iš mokyklos 1911 m. pradėjo artisto ir skaitovo karjerą balaganuose, teatruose.

1923 m. pradėjo vaidinti kine. 1929 m. suorganizavo teatralizuoto džiazo kolektyvą "Tea-džiazas", vėliau peraugusiu į Rusijos TSFR valstybinį estradinį orkestrą.
1934 m. L. Utiosovas atliko jį išgarsinusį Kostios Potechino vaidmenį G. Aleksandrovo muzikinėje kino komedijoje "Linksmieji vyrukai".

TSRS-Vokietijos karo metu su savo orkestru koncertavo fronte, jo atliekama daina "Miša - odesietis" buvo viena populiariausių tarp tarybinių karių. Už konceruose surinktas lėšas buvo pastatyti trys kariniai lėktuvai ir perduoti karinėms oro pajėgoms.

L. Utiosovas aktyviai koncertavo iki 1966 m. Palaidotas Novodevičės kapinėse Maskvoje.

Kūryba
------

L. Utiosovas buvo daugiaplanė asmenybė – aktorius, dainininkas, dirigentas, organizatorius, pasakotojas. Jo orkestro programos buvo panašios į teatro spektaklius – tai buvo novatoriškas eksperimentas, kai muzikantai tapdavo aktoriais ir įvykdavo menų sintezė. Spektaklių šūkis buvo "Utiosovas parodys viską nuo tragedijos iki trapecijos". Vaidinimas tęsdavosi nuo aštuntos valandos vakaro iki antros valandos nakties.

Nuorodos
--------

* L. Utiosovo biografija (rusų kalba) Archyvuota kopija 2010-01-04 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Olsen Brothers** – 2000 m. Eurovizijos nugalėtojai
**Olsen Brothers** (dan. *Brødrene Olsen*) – du danų dainininkai, broliai – *Jørgen Olsen* (g. 1950 m. kovo 15 d.) ir *Noller Olsen* (Niels, g. 1954 m. balandžio 13 d.).
Broliai muzikinę karjerą pradejo 1965 m. grupėje „The Kids". 1967 m. ši grupė išleido pirmąjį singlą. 2000 m. „Olsen Brothers" atstovaujo Danijai Eurovizijos dainų konkurse Stokholme. Jų daina *Fly on the wings of love* laimėjo konkursą ir tapo labai populiari visame pasaulyje.

Žymiausios dainos
-----------------

* *Angelina* (1972)
* *Julie* (1977)
* *San Francisco* (1978)
* *Dans Dans Dans* (1979)
* *Marie, Marie* (1982)
* *Neon Madonna* (1985)
* *Fly on the wings of love* (2000)

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Charlotte Nilsson** | **Eurovizijos dainų konkurso laimėtojas**2000 | Po to:**Tanel Padar , Dave Benton ir 2XL** |
| **Jonas Aukštuolis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1885 m. vasario 20 d.Rusija Kalnagaliai, Vabalininko valsčiaus,Biržų apskritis, Rusijos imperija |
| Mirė | 1949 m. spalio 28 d. (64 metai)Rusija Dubravlagas, Mordovija |
| Tėvai | Kostas Aukštuolis |
| Motina | Marija Aukštuolienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Birute Berzine |
|  |
| Veikla | Lietuvos diplomatas, teisininkas |
|  |
| Alma mater | Peterburgo universitetasTomsko universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Laisvės kryžiaus ordinas |
|  |
|  **Vikiteka** | Jonas Aukštuolis |

**Jonas Aukštuolis** (1885 m. vasario 20 d. Kalnagaliai, Vabalininko valsčiaus, Biržų apskritis – 1949 m. spalio 28 d. Dubravlagas, Mordovija) – Lietuvos diplomatas, teisininkas.

Biografija
----------

1907 m. baigė Mintaujos gimnaziją. 1908–1912 m. mokėsi Sankt Peterburgo universiteto Teisės fakultete, 1912 m. baigė Tomsko universitetą.

1912–1915 m. dirbo Kauno apygardos teisme, teismo kandidatas ir einantis tardytojo pareigas. 1915 m. pasitraukė į Rusiją, Lietuvių draugijos nukentėjusiems dėl karo šelpti CK įgaliotinis Pavolgyje. 1916 m. išvyko į Švediją, rūpinosi pabėgėliais.

Nuo 1919 m. Lietuvos atstovas Švedijoje, Norvegijoje, 1921–1922 m. ir Olandijoje. 1922–1923 m. ir 1930–1932 m. dirbo Užsienio reikalų ministerijoje, departamento direktorius. 1923 m. Lietuvos atstovas, nuo 1924 m. nepaprastasis pasiuntinys ir įgaliotasis ministras Latvijoje ir Estijoje, nuo 1927 m. tik Estijoje, nuo 1929 m. Suomijoje, 1932–1934 m. Čekoslovakijoje, 1934–1939 m. Argentinoje, Brazilijoje ir Urugvajuje (rezidavo Buenos Airėse). Nuo 1939 m. gruodžio mėn. Užsienio reikalų ministerijos protokolo direktorius.

TSRS okupavus Lietuvą 1940 m. rugpjūčio mėn. atleistas iš darbo. 1941 m. birželio 15 d. NKVD suimtas ir birželio 16 d. išvežtas į Potmos lagerį (Mordovija).

Publicistikoje pasirašinėjo Jono arba Kalnagaliečio slapyvardžiais. Rašė laikraščiams „Lietuvių balsas" (Petrapilis), „JAV Lietuva", „Sandara" ir kt. t. p. Nepriklausomos Lietuvos spaudoje.

Įvertinimas
-----------

* 1931 m. DLK Gedimino 2-ojo laipsnio ordinas
* 1928 m. Lietuvos Nepriklausomybės medalis
* 1931 m. Belgijos Leopoldo II 2-ojo laipsnio ordinas
* 1934 m. Čekoslovakijos Baltojo liūto 1-ojo laipsnio ordinas
* 1925 m. Estijos Laisvės kryžiaus III rūšies 2-ojo laipsnio ordinas
* 1931 m. Estijos Erelio kryžiaus 1-ojo laipsnio ordinas
* 1931 m. Italijos Karūnos 2-ojo laipsnio ordinas
* 1927 m. Latvijos Trijų žvaigždžių 1-ojo laipsnio ordinas
* 1932 m. Suomijos Baltosios rožės 1-ojo laipsnio ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kazimieras Tamašauskas. *Jonas Aukštuolis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 240 psl.
Propagandinis Musolinio plakatas su pilnu dučės titulu
**Dučė** (it. *duce* 'vadovas'; iš lot. *dux*) – Nacionalinės fašistų partijos vadovo Benito Musolinio titulas, kilęs iš lot. *dux* 'duksas'. 
Italijos fašistai Musolinį vadino fašistų judėjimo *Il Duce* ('vadas'), šis titulas tapo sutrumpintu diktatoriaus titulo *Sua Eccellenza Benito Mussolini, Capo del Governo, Duce del Fascismo e Fondatore dell'Impero* ('Jo Ekscelencija Benitas Musolinis, Vyriausybės galva, Fašizmo dučė ir Imperijos įkūrėjas') pavadinimu. Titulas įsteigtas 1925 m. tik priedas „Imperijos įkūrėjas" pridėtas 1936 m. Vienintelis šio titulo turėtojas nuo 1925 m. gruodžio 24 d. iki 1943 m. liepos 25 d. buvo B. Musolinis. Titulą suteikė Didžioji fašizmo taryba.
1943 m. rugsėjį B. Musolinis ėmė save vadinti it. *Duce della Repubblica Sociale Italiana* ('Italijos Socialinė Respublika') duče.

Dučė titulas tapo pavyzdžiu, pagal kurį save ėmė tituluoti kitų fašistinių judėjimų lyderiai, pvz. A. Hitlerio *Führer*.

Titulo istorija
---------------

Titulas it. *duze* buvo naudotas kai kuriose publikacijose, gyrusiose Džiuzepę Garibaldį 1860 m. Italijos suvienijimo metu. Pats Garibaldis šio titulo oficialiai nenaudojo.

Titulą it. *Duce Supremo* ('Aukščiausiasis vadas') 1915 m. formaliai naudojo Italijos karalius Viktoras Emanuelis III, taip apibūdindamas save kaip vyriausiąjį ginkluotųjų pajėgų vadą.

Titulą naudojo Gabrielis d'Anuncijas (*Gabriele d'Annunzio*), pasiskelbęs nepripažintos valstybės Itališkosios Karnaro regentystės duče.

Žinomiausias dučė buvo fašistų diktatorius B. Musolinis. Titulas *Il Duce* ėmė asocijuotis su itališkuoju fašizmu, kitomis prasmėmis faktiškai nebenaudojamas. Dėl dabartinių antifašistinių nuostatų italų kalboje vadus, vadovus vadina kitokiais žodžiais, dažnai naudojamas skolinys angl. *leader*. Dabar terminas *dučė* yra *Benito Mussolini* antonomazija.

Nuorodos
--------

1. ↑  Quartermaine, L. (2000). Mussolini's Last Republic: Propaganda and Politics in the Italian Social Republic. p. 21
2. ↑  Lucy Riall, "Garibaldi, Invention of a Hero", London, 2007, Ch. 9
**Jonas Balvočius–Gerutis** (1842 m. kovo 14 d. Purvėnuose, Mažeikių raj. – 1915 m. lapkričio 12 d. Uliūnuose, Panevėžio raj.) – kunigas, prozininkas, vertėjas, draudžiamosios lietuviškos spaudos platintojas, mokslo populiarintojas. Palaidotas Uliūnų bažnyčios šventoriuje.

J. Balvočiaus kapas Uliūnuose

Biografija
----------

1864 m. baigė Šiaulių gimnaziją.

1867 m. baigė Kauno kunigų seminariją.

1868–1871 m. studijavo Peterburgo dvasinėje akademijoje.

Paskirtas vikaru į Kėdainius.

1875 m. perkeltas klebonu į Vadoklius. Čia pradėjo platinti lietuvišką spaudą, nugabendavo jos ir į gimtąjį Mažeikių kraštą. Skatino parapijiečius, kad mokytų vaikus lietuviško rašto. Pavyzdingai tvarkė klebonijos ūkį. Susirūpinęs spaudos atgavimu paskyrė nemažą pinigų sumą tam, kuris išrūpins lietuviams spaudą.

1898 m. pats važinėjo į Peterburgą ir įteikė prašymus vidaus reikalų ministrui ir Vyriausiajai spaudos reikalų valdybai dėl spaudos draudimo panaikinimo.

1900 m. parėmė katalikiškojo laikraščio „Žinyčia" išleidimą: pas jį atvykusiam kunigui, faktiškajam redaktoriui Juozui Tumui-Vaižgantui davė 885 rb.

1902 m. iškeltas altarista į Dusetas.

1908–1914 m. – Ėriškių altarista.

Paskutiniaisiais gyvenimo metais rūpinosi parapijos įkūrimu Uliūnuose. Buvusiame grūdų sandėlyje 1914 m. įrengė koplyčią.

1914–1915 m. – Uliūnų klebonas.

Kūrybinė veikla
---------------

Kovojo dėl lietuviškos spaudos atgavimo, kūrė ir iš lenkų, vokiečių, prancūzų kalbų vertė švietėjišką prozą, sulietuvino valstiečiams skirtas religines ir švietėjiškas knygas:

* „Apeigos Rymo – Katalikų bažnyčios";
* „Sodžionių teologija";
* „Pamokslai be kunigo";
* „Pasaulio įkūrimas";
* „Moterystė ir jos šeimyna";
* „Sveikata" ir kt.

1912–1913 m. perpasakojo vokišką Brėmo (*Brehm*) vadovėlį „Zoologija, skiriama sodiečiams" (1-2).

1909 m. perdirbo trumpą astronomijos žinyną, pavadintą „Sodiečių dangus".

1902 m. išvertė Ivano Krylovo pasakėčias.

Išleido apysakas:

* 1903 m. „Jonukas Karklynas eina Lietuvos pažintų";
* 1906 m. „Kunigo giminė";
* 1908 m. „Susiskaldėliai" ().

Apysakos sukurtos pagal tipinę didaktinę schemą – moralu užsibaigianti virtinė epizodų, jose atsispindi to meto aktualijos: lietuvių santykiai su lenkais, kunigų kivirčai, valstiečių nusigyvenimas. Pasirašinėjo slapyvardžiais *J. Gerutis*, *Prietelius*.

Nuorodos
--------

* Lietuvių literatūros enciklopedija Archyvuota kopija 2007-01-05 iš Wayback Machine projekto.
* J. Balvočius Ėriškėse Archyvuota kopija 2009-01-09 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Žemės reformos Lietuvoje |
| --- |
|  |
| Valakų reforma |
| Baudžiavos panaikinimo reforma |
| Stolypino reforma |
| 1918–1919 m. žemės reforma |
| 1919–1939 m. žemės reforma |
| 1940–1941 m. žemės reforma |
| 1944–1948 m. žemės reforma |
| 1991 m. žemės reforma |
| Ž • A • R |

**1918-1919 metų žemės reforma** – po pirmojo pasaulinio karo susikūrusioje Lietuvos tarybinėje respublikoje pradėta vykdyti reforma. Reformos pradžia – 1918 metų gruodžio 16 d. manifestas, kuriuo nutarta nacionalizuoti išnaudotojų (dvarininkų, bažnyčių ir vienuolynų) žemę. 1919 m. sausio 14 d. išleistas Žemės dekretas, nustatęs reformos tvarką.

Reforma numatė palikti žemę mažažemiams ir vidutiniams valstiečiams, panaikinti jų skolas, uždrausti prekybą žeme, taip pat žemės nuomą ar užstatymą. Konfiskuoti dideli dvarai paversti liaudies ūkiais ir komunomis. Mažesni dvarai laikinai palikti savininkams.
Reforma tik šiek tiek sumažino baudžiavos liekanas, nepadėjo bežemiams ar mažažemiams valstiečiams, nes žemė nebuvo dalijama.

Išstūmus bolševikus iš Lietuvos, reforma sustabdyta, vėliau vykdyta 1919–1939 m. žemės reforma.
Koordinatės: 55°15′55″š. pl. 24°56′44″r. ilg.﻿ / ﻿55.265154°š. pl. 24.945527°r. ilg.﻿ / 55.265154; 24.945527

|  Lyduokių šventoriaus koplyčia |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Ukmergės rajonas |
| **Gyvenvietė** | Lyduokiai |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | XIX a. (?) |

**Lyduokių šventoriaus koplyčia** – Ukmergės rajono savivaldybėje, Lyduokių Šv. arkangelo Mykolo bažnyčios šventoriuje stovinti koplyčia. Priklauso bažnyčios statinių kompleksui (bažnyčia, koplyčia, tvora su vartais ir laiptais), kuris nuo 2017 m. įrašytas į Kultūros vertybių registrą.

Koplyčia šventoriaus kampe
Dabartinė baroko stilistikos mūrinė Lyduokių bažnyčia 1884 m. padidinta, 1887 m. konsekruota. Ją supa netaisyklingo daugiakampio formos šventorius, aptvertas ištisine akmens mūro tvora su akmenų-plytų mūro vartų stulpais. Teritorijoje išlikę palaidojimų, antkapinių paminklų. Šventoriaus pietvakarių kampe (nuo gatvės pusės) pastatyta mūrinė koplyčia, šaltiniuose datuojama XIX a. Ji užfiksuota S. K. Kosakovskio 1897 m. darytoje bažnyčios nuotraukoje.

Architektūra
------------

Koplyčios statinys kompaktinis, kvadrato plano, 1 aukšto. Dengtas keturšlaičiu apskardintu stogu su vertikaliomis iškiliomis lakštų sujungimo siūlėmis. Statinį virš stogo vainikuoja aukštai iškilęs metalinis kryžius. Plytų mūro sienos tinkuotos, su pusapskritėmis langų ir durų angomis. Medinės dvivėrės įėjimo durys su pusapvaliu skaidytu švieslangiu. Pamatas su lauko akmenų mūro cokoliu. Vidaus patalpoje įrengta medinė perdanga. Ant pakylos pastatyta žmogaus ūgio Kristaus skulptūra.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  „Koplyčia". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. ↑  „Bažnyčios statinių kompleksas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
3. ↑  Lyduokių Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia *lyduokiu.weebly.com* Archyvuota kopija 2017-09-29 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Lyduokių Šv. arkangelo Mykolo parapija *kaunoarkivyskupija.lt*
| Leonora Fani |
| --- |
|  |
|  |
|  |
| Tikras vardas | Eleonora Cristofani |
|  |
| Gimė | 1954 m. vasario 18 d. (68 metai)Trevizas, Italija |
|  |
| Šalis |  Italija |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |
|  |  |
|  |  |
| Žymesni vaidmenys |
|  |
|  |
|  |

**Leonora Fani** (tikrasis vardas –  *Eleonora Cristofani* ; g. 1954 m. vasario 18 d. Trevizas) – buvusi italų kino aktorė.

Biografija
----------

1971 m. Leonora Fani laimėjo paauglių grožio konkursą ir po 2 metų sulaukė pasiūlymų filmuotis. 1973-84 m. ji sukūrė vaidmenis 27 filmuose, daugiausia giallo ar siaubo filmuose. Jos įkūnijami personažai paprastai būdavo jaunos merginos, turinčios psichologinių problemų, patyrusios traumas arba prievartą. Paprastai tai būdavo antrojo plano vaidmenys, kol 1977 m. režisierius Salvatore Samperi davė jai pagrindinį vaidmenį psichologinėje erotinėje dramoje „Nene".

Dalinė filmografija
-------------------

* „Begėdė" (1974)
* „Agresija" (1975)
* „Privati pamoka" (1975)
* „Gimęs pragarui" (1976)
* „Nene" (1977)
* „Baimės viešbutis" (1977)
* „Giallo a Venezia" (1979)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aurelio Calitri (10 October 1977). „Cercano le nuove dive tra ragazze tredicenni". *La Stampa*.
2. ↑  Enrico Lancia, Roberto Poppi. *Le attrici: dal 1930 ai giorni nostri*. Gremese Editore, 2003.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Leonora Fani** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* IMDb profilis
| Sfintu Georgėrumun. *Sfântu Gheorghe* |
| --- |
|              |
| *Miesto panorama.* |
|  |
| 

Sfintu GeorgėSfintu Georgė

45°51′49″ š. pl. 25°47′15″ r. ilg.﻿ / ﻿45.86361°š. pl. 25.78750°r. ilg.﻿ / 45.86361; 25.78750﻿ (Sfintu Georgė)Koordinatės: 45°51′49″ š. pl. 25°47′15″ r. ilg.﻿ / ﻿45.86361°š. pl. 25.78750°r. ilg.﻿ / 45.86361; 25.78750﻿ (Sfintu Georgė) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Rumunijos vėliava Rumunija |
| **Apskritis** | Kovasnos apskritis |
|  |
| **Gyventojų** (2012) | 62 342  |
|  |
| **Tinklalapis** |  |
|  **Vikiteka** | Sfintu Georgė |

**Sfintu Georgė** (rumun. *Sfântu Gheorghe*; veng. *Sepsiszentgyörgy*) – miestas, esantis Kovasnos apskrityje, Transilvanijoje, vidurio Rumunijoje. Apskrities centras. Įsikūręs centrinėje apskrities dalyje, prie Olto upės. 77% miesto gyventojų save laiko vengrais, 22% – rumunais. Mieste vyrauja tekstilės pramonė.

Mieste stovi XIV a. pastatyta gotikinio stiliaus bažnyčia, apskrities biblioteka, 1893 m. pastatytas bokšto laikrodis.

Istorija
--------

Sfintu Georgė – vienas seniausių Transilvanijos miestų, dokumentuose pirmą kartą paminėtas 1332 metais. Miestas pavadintas vietinės bažnyčios globėjo Šv. Jurgio (Sfântul Gheorghe) vardu.

Būdamas Vengrijos karalystės sudėtyje, miestas buvo apskrities centru. 1920 m. perėjo į Rumunijos karalystės sudėtį. 1940–1944 m. priklausė Vengrijai.

Sportas
-------

* **Sfintu Georgė "Sepsi"** futbolo klubas, kurio pilnas pavadinimas būtų ACS Sepsi OSK Sfântu Gheorghe.

Galerija
--------

* Miesto parkas.Miesto parkas.
* Sfintu Georgės pastatai.Sfintu Georgės pastatai.
* Miesto bažnyčia.Miesto bažnyčia.
| Lyduvėnų I piliakalnis |
| --- |
| Piliakalnio papėdėje |
| 

Lyduvėnų I piliakalnisLyduvėnų I piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°30′7.5″ š. pl. 23°5′6″ r. ilg.﻿ / ﻿55.502083°š. pl. 23.08500°r. ilg.﻿ / 55.502083; 23.08500Koordinatės: 55°30′7.5″ š. pl. 23°5′6″ r. ilg.﻿ / ﻿55.502083°š. pl. 23.08500°r. ilg.﻿ / 55.502083; 23.08500 |

 |
| Vieta | Raseinių rajonas |
| Seniūnija | Šiluvos seniūnija |
| Aukštis | 15 m |
| Plotas | 47x24 |
| Naudotas | I tūkstantmetis - II tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1967 |
| Registro Nr. | AR903 / 5590 /A380P |

**Lyduvėnų I piliakalnis**, vadinamas Danutės kalnu – piliakalnis Raseinių rajono savivaldybės teritorijoje, Lyduvėnuose, Šiluvos seniūnija. Pasiekiamas Lyduvėnuose, už geležinkelio tilto pasukus į dešinę pietų kryptimi link Velpesių, yra miško pradžioje, dešinėje, šiaurės vakaruose.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas Dubysos dešiniojo kranto aukštutinės terasos kyšulyje Lyduvos dešiniajame krante, jos žiotyse. Aikštelė trapecinė, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 47 m ilgio, 24 m pločio šiaurės rytų gale, 10 m pločio - pietvakariuose. Ji iš pietvakarių įtvirtinta 4 pylimais ir tarp jų iškastais grioviais. Aikštelės krašte supiltas 1 m aukščio, 12 m pločio pylimas, kurio išorinis 4 aukščio šlaitas leidžiasi į 5 m pločio, 0,5 m gylio griovį. Už griovio supiltas antras 0,1 m aukščio, 4 m pločio pylimas, už kurio iškastas antras 2 m pločio, 0,1 m gylio griovys. Už šio griovio supiltas trečias 0,7 m aukščio, 8 m pločio pylimas ir iškastas trečias 4 m pločio, 0,4 m gylio griovys. Už šio griovio dar supiltas ketvirtas 0,2 m aukščio, 6 m pločio pylimas. Šlaitai statūs, 15 m aukščio.

Piliakalnis apardytas arimų, pylimai smarkiai nuskleisti, aikštelėje šalia pylimo iškasta duobė. Piliakalnis apaugęs mišriu mišku, aikštelė dirvonuoja.

Tyrimai
-------

1967 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 28300 m².

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Gaučiškės piliakalnis 8 km | Bulavėnų piliakalnis 7 km  Pagryžuvio piliakalnis 11 km | Tytuvėnų piliakalnis 14 km |  |
| Pabalčių piliakalnis 21 km  Gudelių piliakalnis 26 km |  | Šiaulelių piliakalnis 9 km  Lyduvėnų III piliakalnis 0,9 km |
| Lyduvėnų II piliakalnis 0,35 km  Galkaičių piliakalnis 13 km | Raseinių piliakalnis 15 km  Kalnujų piliakalnis 18 km | Zvėgių piliakalnis 22 km |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. LAA, p. 97 (Nr. 383)

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.166

Nuorodos
--------

* Lietuvos piliakalniai. Lyduvėnai I
**Plutarkas Sporenas** (it. *Plutarco Sporeno*) – XVII a. friulų dvasininkas ir friuliškai rašęs poetas.

Biografija
----------

Apie Plutarką Sporeną žinoma labai nedaug: nuo 1611 m. rugsėjo 18 d. ketverius metus dirbo Mireto di Tombos vikaru, o vėliau buvo paaukštintas ir pradėjo tarnauti pagrindinėje Udinės bažnyčioje. Šia proga jį sveikina vadinamosios Udinės brigados (it. *Brigata udinese*) nariai: Džirolamas Misijas, Bruneleskas Bruneleskis, Frančeskas di Kukanja, Gasparas Karabelas ir Paolas Fistularijas. Pasak Vinčenco Džopio pastabos 435 jo kolekcijos rankraštyje, o kolekcija saugomoje Udinės bibliotekoje, Plutarkas Sporenas „1626 m. dar buvo gyvas". Udinės brigadoje P. Sporenas žinomas *Ruptum* slapyvardžiu, tačiau Džoplio kolekcijos 575/b rankraštyje („viskas sukurta Paolo Fistularijo ranka", Komelis) „Compositions in furlan di trops queiettis par man di Turus" Plutarkui Sporenui priskiriami tik trys sonetai, trys dainos ir madrigalas. P. Sporeno vestuvinėje dainoje „Furlana" vaizduojami žemesniojo visuomenės luomo veikėjai. Joje, be kita ko, sakoma: „No vuei chiantaa d’Amoor, / ni 'l vuei plui par signoor, / ma sun un fonz di podine / di gnozzis io vuei dii dauur la godine […]" („Nenoriu dainuoti apie Meilę ir nebenoriu jos kaip džentelmenas, bet kubilo dugne noriu pasakyti apie vestuves įkandin mandolos (…)"). P. Sporenas turėjo ribotą prieigą prie šiek tiek sustingusio madrigalo grakštumo, madrigalas XVII a. buvo populiarus, tačiau Friulyje jis buvo tobulinamas daugiausia Udinės brigados narių.

Išnašos
-------

1. ↑  Rienzo Pellegrini. „SPORENO PLUTARCO". DIZIONARIO BIOGRAFICO DEI FRIULANI. Nuoroda tikrinta 2021-10-24.
**Blackmore's Night** 1997 m. įkūrė buvęs Deep Purple gitaristas Ritchie Blackmore ir Candice Night, kuri tapo grupės vokaliste ir daugelio dainų tekstų autore. Grupės idėją įkvėpė renesanso laikų muzika.

Istorija
--------

Britas Ritchie Blackmore ir amerikietė Candice Night susipažino 1989 m. kai R. Blackmore dar grojo Deep Purple. C. Night tuo metu dirbo vietinėje Niujorko roko muzikos stotyje. Pirma jie tapo pora gyvenime, tik vėliau - scenoje.

R. Blackmore išėjo iš Deep Purple 1993 m. vėliau, 1995 m. su grupe Rainbow (kurios įkūrėjas irgi pats R. Blackmore) įrašė albumą "Stranger in Us All". Prie albumo įrašų prisidėjo ir C. Night kaip vokalistė bei kai kurių dainų autorė. Tada Blackmore'ui ir kilo idėja įkurti renesanso muzikos projektą ir pateikti jį šiuolaikinei publikai. 1997 m. Blackmore'as oficialiai paskelbė apie naują projektą, kurį pavadino jų pavardžių deriniu - Blackmore's Night.

Debiutinis grupės albumas "Shadow of the Moon" sulaukė didelio susidomėjimo, ypač Europoje. Į vėlesnius albumus, ypač "Fires at Midnight" buvo įtraukta ir elektrinės gitaros skambesio, kas priartino grupės kūryba prie folkroko žanro. Pirmajame albume įrašiusi tik vokalinę partiją, Candice Night ėmė mokytis groti įvairiais renesanso laikų instrumentais. Vėlesniuose albumuose ji ne tik dainuoja, bet ir labai aktyviai prisideda prie instrumentalo.

Grupė dažnai dalyvauja renesanso muzikos festivaliuose bei pavieniuose renginiuose, kurie vyksta tinkamos atmosferos vietose (pvz. turas po Europos pilis). Blackmore's Night pasisekimas įkvėpė ir kitus groti tokio stiliaus muziką. Grupės Renaissance Night ir Morning Star - jų pasekėjai.

2008 m. spalio 5 d. Candice Night ir Ritchie Blackmore susituokė netoli Niujorko esančioje pilyje prie Hudson'o upės. R. Blackmore'ui tai ketvirta santuoka, bet "Tai pirmos vestuvės, kuriose būdamas aš neieškojau ženklo "išėjimas". ", sakė jis.

Diskografija
------------

**Albumai:**

* *Shadow of the Moon (1997)*
* *Under a Violet Moon (1999)*
* *Fires at Midnigh (2001)*
* *Ghost of a Rose (2003)*
* *The Village Lanterne (2006)*
* *Winter Carols (2006)*
* *Secret Voyage (2008)*

**DVD įrašai:**

* *Castles and Dreams (2005)*
* *Paris Moon (2007)*

Dabartinė grupės sudėtis
------------------------

* Ritchie Blackmore - gitaros, mandolina, ryla ir kt. instrumentai
* Candice Night - vokalas, dūdmaišis, tamburinas ir kt. instrumentai
* Bard David of Larchmont - klavišiniai
* Squire Malcolm of Lumley (Malcolm Dick) – būgnai
* Gypsy Rose - smuikas
* Earl Grey of Chamay (Mike Clemente) – mandolina, gitara, bosinė gitara

Nuorodos
--------

* Oficiali grupės svetainė
*Šis straipsnis apie upę. Apie kaimą skaitykite straipsnyje Jotija (kaimas).*

| Jotija |
| --- |
| **Ilgis** | 47,9 km |
| **Baseino plotas** | 275 km² |
| **Vidutinis debitas** | 1,61 m³/s |
| **Ištakos** | Jotijos k. apylinkės |
| **Žiotys** | Šešupė |
| **Šalys** | Lietuva |

**Jotija** – upė pietvakarių Lietuvoje, Šakių rajone; Šešupės dešinysis intakas. Prasideda šalia Jotijos kaimo ir teka į vakarus lygiagrečiai Nemunui (nuo jo nutolusi per 4–7 km),. Kerta Didžiosios girios šiaurinį pakraštį, pasuka į pietvakarius, nuo Gudlaukio vėl teka į vakarus. Įteka į Šešupę 62 km nuo jos žiočių, prie Kirkilų kaimo.

Intakai: Jotupis, Orija, Liaušupis (kairieji), Kregždantė, Puknupis (dešinieji). Vidutinis nuolydis 94 cm/km. Auštupio vaga sureguliuota. Jotija patvenkta 51,2 ha Voverių tvenkiniu. Žemupys įeina į Jotijos hidrografinį draustinį. Prie Jotijos įsikūrusios gyvenvietės: Jotija, Pajotijai, Jotyškiai, Pajotijys, Valenčiūnai, Pieščiai, Voveriai, Bunikiai, Dievaičiai, Rociškiai, Rėžiūkai, Kirsliai.

Upėvardis siejamas su žodžiu *joti* („keliauti raitam"), nors greičiau susijęs su ankstesne reikšme, žymėjusią judėjimą bendrai (plg. skr. याति = IAST: *yāti* „eina, joja, vyksta", av. *yāti* „eina", toch. *yā-* „eiti", het. *ii̯a-*  „eiti, keliauti").

Nuorodos
--------

* Jotyja Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografiniame žodyne, Tom III, psl. 606 (lenk.)

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Jotija*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 135-136
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Plunksniai
**Plunksnius** – smogiamojo ginklo buožės variantas, kurio metalinė galva turi iki 16 radialių plunksnų (plokštelių). Dažniausiai plunksnų būdavo nuo 4 iki 8. Galva viršūnėje kartais turėdavo buką smaigalį, kuriuo buvo galimi buki dūriai. Plunksnų, kurios nereta būdavo trikampės, viršūnėmis būdavo lengviau pramušti ar įlenkti šarvus. Smogiant plunksnuota galva smūgis koncentruojamas mažesniame paviršiuje, negu apvalia paprastos buožės galva. Šis buožės patobulinimas pasidarė svarbus, kai Europoje vėl ėmė įsigalėti plokštiniai šarvai.

Plunksniai būdavo vienrankiai ir dvirankiai. Dvirankiai europietiški plunksniai neretai būdavo ilgakočiai (kotas iki 2 m ilgio). Plunksniaus kotas paprastai turėdavo žiediškus sustorėjimus, kurių viršutinis veikė kaip garda, o apatinis smogiant neleisdavo ginklui išsprūsti iš rankos.

Populiariausias plunksniaus variantas turėjo 6 plunksnas – tai vadinamasis *šešiaplunksnis* (rus. *шестопёр*). Rusijoje ankstyvieji (XIV a. vidurys) šešiaplunksniai dažnai būdavo apie 60 cm ilgio ir 1,8- 2,7 kg masės, plunksnos būdavo trikampio skerspjūvio. Vėliau (XV a. pradžia) ėmė gaminti dukart lengvesnius vienrankius šešiaplunksnius. Lietuvos kariuomenėje plunksniai buvo gana paplitę XVI-XVIII a. kaip etmonų, pulkininkų, rotmistrų ir vėliavininkų ginkluotės dalis ir valdžios simboliai.

Plunksniai angliškai vadinami *flanged mace*, o rusiškai – *пернач*. Vienas iš naujų rusiškų pistoletų pavadintas *пернач* – tai OC-33 Pernač (rus. *ОЦ-33 Пернач*).

Plunksniai kaip ir buožės neretai buvo valdžios simbolis, pvz. Rusijoje kazokų atamanai juos naudojo iki pilietinio karo 1918-1922 m.

* Radvilų privačios kariuomenės rotmistro plunksnius, XVIII a.Radvilų privačios kariuomenės rotmistro plunksnius, XVIII a.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Plunksnius** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Koordinatės: 55°42′50″ š. pl. 25°18′45″ r. ilg.﻿ / ﻿55.71389°š. pl. 25.31250°r. ilg.﻿ / 55.71389; 25.31250


| Jotkonių tvenkinys |
| --- |
| Jotkonių tvenkinys |
| Vieta | Lietuva (Anykščių rajonas) |
| Plotas | 0,102 km² |
| Kranto linijos ilgis | 2,5 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 1,1 m |
| Didžiausias gylis | 2,7 m |
| Tūris | 0,000119 km³ |
| Įteka | Aluotis, 2 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Aluotis |

**Jotkonių tvenkinys** – tvenkinys Anykščių rajone, 4,5 km į šiaurės vakarus nuo Svėdasų, prie Kupiškio rajono ribos. Susidaręs patvenkus Aluočio upę (Jaros intakas, Šventosios baseinas) 0,56 km nuo jos žiočių. Ilgis iš vakarų į rytus 1,04 km, plotis iki 0,16 km. Altitudė 87 m. Vakarinės tvenkinio pusės krantai aukšti, tvenkinio galas užpelkėjęs. Tvenkinį beveik iš visų pusių supa miškai: iš šiaurės – Jotkonių ir Šilelės miškai, iš pietų – Paskerdinės miškas. Pasroviui iškart telkšo 3 ha užpelkėjęs tvenkinys.

Debitas:

* Upės: 0,58 m³/s
* Užtvankos skaičiuotinis: 38,3 m³/s

Užtvanka 250 m ilgio, 8 m pločio. Vandens pralaida – šachtinė. Įrengta 1972 m.

Gyvenvietės prie tvenkinio: į šiaurę – Jotkonys, į pietus – Druskiai.

Galerija
--------

* Jotkonių tvenkinys
* Jotkonių tvenkinys
* Tvenkinys rudenį

Šaltiniai
---------

1. ↑

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
**Neurohumoralinė reguliacija** (*neuron* ir lot. *humor* – skystis) – bendra nervų sistemos ir biologiškai aktyvių kraujyje, limfoje ir audinių skystyje esančių medžiagų, tokių kaip hormonai, kai kurie medžiagų apykaitos produktai, veikla, lemianti fiziologinių organizmo procesų darną ir koordinuotumą. Palaiko homeostazę, organų ir jų sistemų aktyvumą, padeda organizmui prisitaikyti prie aplinkos.

Gyvūnų evoliucijoje humoralinė reguliacija atsirado anksčiau nei nervinė reguliacija. Šioji tobulėjo, darėsi vis savarankiškesnė; ji greitesnė ir tikslesnė už humoralinę reguliaciją. Abi reguliacijos sistemos diferencijuodamos kartu ir integravosi – jungėsi į vientisą neurohumoralinę reguliaciją. Šių dviejų sistemų darnią veiklą reguliuoja pailgųjų smegenų, hipotaliamo ir limbinės sistemos centrai. Šiose nervų sistemos dalyse esama biologiškai aktyvioms medžiagoms jautrių chemoreceptorių. 

Nervų sistema veikia medžiagų apykaitą ir vidaus sekrecijos liaukų veiklą, o informaciją apie reguliuojamų organų funkcinę būklę gauna grįžtamaisiais ryšiais. Pavyzdžiui, streso būsenoje smegenų žievėje atsiradęs jaudinimas perduodamas į hipotaliamą, kur yra aukščiausieji neurohumoralinės reguliacijos centrai. Hipotaliame pasigaminęs noradrenalinas, veikdamas adrenerginius nervinius tinklinio darinio elementus, padeda atsirasti jaudinimui simpatinėje nervų sistemoje. Impulsai, sklindantys simpatiniais nervais, suintensyvina adrenalino gamybą antinksčių šerdinėje dalyje. Į kraują, o su juo į hipotaliamą patekęs adrenalinas, sukelia jaudinimą adrenerginiuose nerviniuose elementuose. Tai lemia vadinamojo atpalaiduojančiojo faktoriaus išsiskyrimą. Dėl šio faktoriaus poveikio hipofizėje sintetinamas adrenokortikotropinis hormonas, be kurio antinksčių žievėje nesigamintų hormonai kortikosteroidai. Jie sukelia nervinių ir humoralinių reakcijų grandinę, taip padėdami organizmui prisitaikyti prie stresą sukeliančių veiksnių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Neurohumoralinė reguliacija*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, VIII t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1981. T.VIII: Moreasas-Pinturikjas, 173 psl.
**Pahariai** (hind. पहाड़ी, IAST: *Pahāṛī* – „kalniečiai") – tautų grupė, gyvenanti Himalajų priekalnėse šiaurės Indijoje ir Nepale. Pahariai sudaro didelę gyventojų dalį Nepale, taip pat daugumą Indijos Himačal Pradešo bei Utarakhando valstijose, bei ženklią mažumą Džamu ir Kašmyre. Šneka paharių kalbomis, kurios priklauso indoarijų kalbų šakai (indoeuropiečių kalbos). Pagrindinės paharių tautos: nepalai, garhvaliai, kumaonai. Rasiškai persimaišę indiški ir mongoloidiški bruožai. Dauguma tikinčiųjų – hinduistai.

Verčiasi daugiausia ariamąją lygumų ir drėkinamąja terasine žemdirbyste (kviečiai, miežiai, soros, kukurūzai, ryžiai, pupos, daržovės), laiko stambiuosius ir smulkiuosius raguočius, arklius.

Paharių būstas dviaukštis, akmeninis arba medinis, su dvišlaičiu arba vienšlaičiu stogu. Apatinis aukštas naudojamas ūkinėms reikmėmis, viršutinis – gyvenamasis, su balkonu. Namai dažnai puošti drožinėtu medžiu.

Maistas daugiausia augalinis, tačiau visų kastų atstovai vartoja mėsą ir alkoholinius gėrimus.

Skirstosi į khasų (prekijų) ir dumų (15–30 amatininkų kastinių grupių) kastas. Kai kurios kastos gali būti šiaurės vakarų Indijos tautų, išstumtų arijų, palikuonėmis.

Šeima monogaminė, didžioji, nors pasitaiko poligamija, mažosios šeimos. Santuoka patrilokalinė.

Tikyboje ryškus protėvių kultas, šamanizmas, magija.

Pahariais Indijoje ir Pakistane taip pat vadinamos ir kitos kalnų tautos, nepriklausomai nuo jų kalbinės priklausomybės: kašmyrai, dograi, šinai, burušai, baltai ir kt.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Пахари*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R Nepalo tautos |
| --- |
|  |
| Bhotijai | 
 Humlai **·**  Dolpai **·**  Lovai **·**  Sekiai **·**  Thakaliai **·**  Čanteliai **·**  Nar phu **·**  Manangbai **·**  Nubriai **·**  Ghaliai **·**  Tsumai **·**  Baaramu **·**  Kjerungai **·**  Helambu šerpai **·**  Džireliai **·**  Šerpai **·**  Jamphu **·**  Naabai **·**  Valungbai **·**  Thudamai |
|  |
| Kiti Tibetiečiai-mianmariečiai | 
Bhudželiai **·**  Čepangai **·**  Dhimaliai **·**  Durai **·**  Gurungai **·**  Lepčai **·**  Limbai **·**  Magarai **·**  Mečiai **·**  Nevarai **·**  Radžiai **·**  Rajai **·**  Raute **·**  Ravatai **·**  Tamangai |
|  |
| Indoeuropiečiai | 
Bote **·**  Darajai **·**  Madhesiai (Bihariai **·**  Maithiliai **·**  Radžbansiai) **·**  Kumhaliai **·**  Kušbadijai **·**  Pahariai (Kumauniai **·**  Mijanai **·**  Nepaliai) **·**  Tharai |
|  |
| Kitos tautos | 
Kusundai **·**  Santaliai |
|  |
| Svarbiausios diasporos | 
Filipiniečiai **·**  Kašmyrai **·**  Kharijai **·**  Korėjiečiai **·**  Kuruchai **·**  Madhesiai (Avadhiai **·**  Bihariai **·**  Maithiliai) **·**  Mundai **·**  Rusai |

 |