recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Inzeras |
| --- |
| Inzeras šalia Asy kaimo Inzeras šalia Asy kaimo |
| **Ilgis** | 307 km |
| **Baseino plotas** | 5380 km² |
| **Vidutinis debitas** | 67,7 m³/s |
| **Ištakos** | Uralo kalnai |
| **Žiotys** | Simas |
| **Šalys** | Rusijos vėliava Rusija(Baškirijos vėliava Baškirija) |
|  |
|  **Vikiteka** | Inzeras |

**Inzeras** (rus. *Инзер*, bašk. *Инйәр*) – upė Rusijoje, vidurio Baškirijoje; Simo kairysis intakas (Kamos baseinas). Prasideda Pietinio Uralo vakariniuose šlaituose. Teka daugiausia link vakarų giliu, miškingu tarpukalnių slėniu, prateka Pietų Uralo rezervato teritoriją. Aukštupyje dar vadinamas ***Didžiuoju Inzeru***. Žemupio tėkmė lėtesnė, ramesnė. Įteka į Simą ties Askanyšu, 6 km nuo jo žiočių.

Didesni intakai: Siuriunziakas, Manairas, Basu, Askinas (kairieji), Mažasis Inzeras, Tiulmenė (dešinieji).

Didysis Inzeras Pietų Uralo rezervate
Užšąla lapkričio viduryje, atitirpsta balandį. Upė naudota miško plukdymui. Pagrindinė gyvenvietė prie upės – Inzeras.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Инзер*,Большая советская энциклопедия, T. X (Ива—Италики). – Москва: Советская энциклопедия, 1972
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Kupiškio herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 1997-12-08* |
|  |
|  *LSSR priimtas 1969* |
|  |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Kupiškio herbas** – Kupiškio miesto ir rajono heraldinis atributas.

Aprašas
-------

skydas perkirstas į du laukus: viršutiniame mėlyname lauke du iš viršutinių kampų į širdį nukreipti vingiuoti sidabriniai kaspinai, apatiniame auksiniame lauke žvaigžde sudėti trys juodi linų verpalų ryšuliai.

### Simbolika

* Sidabriniai vingiuoti kaspinai – reiškia upes – Kupą ir Lėvenį.
* linų verpalų ryšulėliai – simbolizuoja senas linininkystės tradicijas.

Istorija
--------

Apie ankstyvą Kupiškio heraldiką duomenų nėra. Herbas sukurtas 1969–1970 m. dailininkų Juozo Kėdainio ir Boleslovo Motuzos. 1969 m. patvirtintas vienas iš J. Kėdainio variantų, kuriame buvo vaizduojamas baltas sėjėjas raudoname skyde.

Bedarant herbą buvo surastas Kupiškio valsčiaus antspaudas: į du laukus perskirto skydo viršuje buvo vaizduojamas Kauno gubernijos simbolis obeliskas (1812 m. karui atminti), apačioje – trys žvaigžde sukryžiuoti linų ryšulėliai (Vilkmergės, dabar Ukmergės apskrities ženklas). Šie ryšuliai vaizdavo senas kupiškėnų linininkystės tradicijas. Pagal šį antspaudą dailininkas Rimtautas Gibavičius ėmėsi kurti kitą herbą. Vietoj obelisko nutarta pavaizduoti du vingiuotus kaspinus, vaizduojančius Kupiškio geografinę padėtį: Kupos ir Lėvens santaką. Linų ryšulėlių forma buvo pakeista ir tapo panašesnė į surištus verpalus. Tokį herbą 1970 m. birželio 13 d. aprobavo Respublikinė heraldikos komisija, tačiau tais pačiais metais herbas panaikintas.

Atkuriant herbą paliktas R. Gibavičiaus variantas. Skydas buvo pakeistas standartiniu, pailginti kaspinai, įvestas sidabras. Naują etaloną padarė dailininkas Arvydas Každailis, kurį 1997 m. lapkričio 13 d. aprobavo Heraldikos komisija.

Atkurtą Kupiškio miesto herbą 1997 m. gruodžio 8 d. dekretu patvirtino Lietuvos Respublikos Prezidentas.

Nors 1792 m. Kupiškiui suteiktos miesto teisės, tačiau 1795 m. žlugus Lietuvos ir Lenkijos valstybei, neleido gauti privilegijų ir autentiško miesto herbo. Kupiškis, būdamas Vilkmergės (Ukmergės) apskrities sudėtyje 1842 m įėjo į naujai įkurtą Kauno guberniją, kuri istoriškai ir įtakojo 1970 m. Kupiškio herbo sukūrimą. Tad jei ne ATR padalijimas, tikėtina, jog Kupiškio herbas šiandien būtų kitoks.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Investicijų bendrovė** – bendrovė, užsiimanti investicine veikla. Ji investuoja savo išteklius į kitas bendroves (įmones), projektus, nekilnojamą turtą bei kitas vertybes, siekdama gauti didesnę grąžą nei ji būtų gaunama verčiantis gamyba, prekyba ar kitokiu verslu.

Investicijų bendrovė sukaupia fizinių ir juridinių asmenų lėšas viešai platindama savo akcijas. Jos pagrindinė veikla, iš kurios gaunama daugiau kaip pusė pajamų, paprastai yra sukauptų lėšų investavimas ar reinvestavimas į vertybinius popierius ir (ar) prekyba vertybiniais popieriais arba daugiau kaip 50 procentų bendrovės turto vertės sudaro vertybiniai popieriai.

Investicijų bendrovės geriausias veiklos sąlygas turi liberaliose rinkose, kuriose kapitalo priežiūra nėra griežtai kontroliuojama, ir kur sudaromos sąlygos tinkamai investuotojų interesų apsaugai.

Klasifikacija
-------------

Investicinės bendrovės gali būti šių rūšių:

* investiciniai fondai;
* investicinis bankas;
* privataus kapitalo bendrovė;
* kontroliuojančiosios investicinės bendrovės.
|  |
| --- |
| **Medalininkas** |
| Iivo Niskanen |
| **Medaliai** |
| **Atstovaujant:  Suomija** |
| Slidinėjimo krosas |
| Olimpinės žaidynės |
| **Auksas** | 2014 Sočis | Komandų sprintas |
| **Auksas** | 2018 Pjončanas | Klasininis |
| **Bronza** | 2022 Pekinas | Skiatlonas |
| Pasaulio čempionatas |
| **Auksas** | 2017 Lahtis | Klasininis |
| **Bronza** | 2017 Lahtis | Komandų sprintas |
| **Bronza** | 2019 Syfeldas | Klasininis |

**Iivo Niskanen** (g. 1992 m. sausio 12 d.) – Suomijos slidinėjimo kroso sportininkas, daugkartinis olimpinis čempionas.

Biografija
----------

2011 m. pasaulio jaunimo čempionate Niskanen kartu su Suomijos nacionaline rinktine laimėjo bronzos medalius vaikinų estafetės varžybose. 2014 m. suomis laimėjo savo pirmąjį pasaulio taurės etapą. Tais pačiais metais debiutavo 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse ir startavo penkiose rungtyse. 30 km skiatlono varžybose suomis liko 25-as, 50 km masinio starto varžybose finišą kirto 10-as, 15 km rungtyje liko 4-as, estafetėje finišavo 6-as, o komandinio sprinto varžybose kartu su Sami Jauhojärvi iškovojo aukso medalius.

2015 m. Niskanen debiutavo pasaulio čempionate, bet medalių nepelnė. 2017 m. pirmą kartą tapo pasaulio čempionu.

2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Niskanen iškovojo auksą 50 km masinio starto varžybose. 2022 m. žiemos olimpinėse žaidynėse suomis pelnė bronzą skiatlono rungtyje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Olympedia Profile". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2022 m. vasario 6 d.
J. Vanago vėjo malūnas Kupiškyje
**Vėjo malūnas** – XIX a. pab. – XX a. pr. akmens mūro, kepurinis vėjo malūnas Kupiškio mieste. Šis vėjo malūnas vadinamas ilgiausiai veikusiu mieste iki XX a. 6 deš.

Istorija
--------

Kartografiniai šaltiniai patvirtina, kad 1900 m. malūnas jau stovėjo. Pirmasis jo savininku buvo Abromavičius. Malūno statybai naudoti akmenys nuo Lėvens krantų. Sienų storis 1,6 m.

Kupiškio (Malūnų g.) malūnai XX a. 3 deš.
1915 m. malūną nusipirko Juozas Vanagas iš Amerikoje uždirbtų pinigų. J. Vanagui silpstant, prie girnų stojo jo duktė Julija Vanagaitė (g. 1924). Malūne gaminti miltai duonai ir gyvuliams, buvo malama rupiai ir pikliavojama. Valcų nebuvo, tad susivalcuoti kviečių tekdavo vykti į Šmito malūną. Klientų ypač padaugėdavo rudenį, po javų kūlimo, susidarydavo laukiančiųjų eiles (reikėdavo laukti, kol papūs tinkamas vėjas).

Antrojo pasaulinio karo metu netoli malūno sprogo bomba. Sakoma, kad tai galėjo pažeisti malūno sienas (jose atsirado įskilimai).

1950 m. malūnas nacionalizuotas, priklausė Kupiškio rajkooperatyvui (rajkoopsąjungai). Kurį laiką ten dirbusi Julija Vanagaitė buvo atleista „kaip nepatikimas asmuo". Nuo 1958 m. jis stovėjo be priežiūros, vėliau čia pradėtas sandėliuoti cementas. Jo įrengimai buvo išardyti ir išgabenti. 1979 m. šalia malūno buvo pastatytas dviejų aukštų konditerijos-kulinarijos cechas. 9 deš. skulptorius Henrikas Orakauskas malūne įsirengė dirbtuves.

1988 m. rugpjūčio 17 d. malūne įvyko ir pirmasis Kupiškio Sąjūdžio iniciatyvinės grupės susirinkimas. 1992 m. malūnas sugrąžintas Vanagams.

Paminklo apsauga
----------------

1973 m. įrašytas į Lietuvos kultūros paminklų sąrašą, 1992 m. įtrauktas į Kultūros vertybių registrą (u. k. 1477 Archyvuota kopija 2016-11-19 iš Wayback Machine projekto.), 2005 m. pripažintas valstybės saugomu.

Šaltiniai
---------

* Lietuvos malūnai

Išnašos
-------

1. ↑
**Okolničis** (rus. *окольничий*, iš rus. *около* 'arti (arti caro)') – Rusijos rūmininko pareigos ir laipsnis (dūmos laipsnis) XIII a. – XVIII a. pradžioje. Nuo XVI a. okolničio laipsnis buvo antras pagal vyresnumą po dūmos bojarinų.
  
Pirmieji okolničiai organizuodavo carų ir didžiųjų kunigaikščių keliones, rūpindavosi jų apgyvendinimu, taip pat – užsienio pasiuntinių apgyvendinimu ir pristatymu caro dvarui.
  
Pradžioje okolničių buvo nedaug, bet vėliau jų skaičius didėjo, o pareigos – platėjo. Okolničiai vadovaudavo prikazams ir pulkams.

Tais laikais veikė „vietystės" sistema (rus. *местничество*) – asmuo negalėdavo tapti bojarinu, jei kas nors iš jo giminės neseniai neturėjo bojarino ar okolničio laipsnio. Todėl okolničio laipsnis buvo žingsnis link bojarino titulo. Pvz. kunigaikštis Dmitrijus Požarskis, nors kilęs iš Riurikaičių ir labai nusipelnęs valstybei, negalėjo užimti pareigų, aukštesnių už okolničį, kadangi jo tėvai ir dėdės neužimdavo pareigų, aukštesnių už stalininko.

Romanovų valdymo laikais 18 Moskovijos kilmingiausių šeimų turėjo privilegiją pradėti savo karjerą išsyk nuo okolničio, praleidžiant tokius žemesnius rangus kaip stalininkas.
  
Tuo metu okolničiai nebuvo vienodi. Pusiau oficialiai jie buvo skirstomi į artimuosius okolničius (kurių vietos prie caro stalo buvo arčiau caro vietos) ir į tolimuosius.
| Inširisإينشيري |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Mauritanijos vėliava Mauritanija |
| **Administracinis centras** | Akdžužtas |
| **Departamentai** | 1 |
|  |
| **Gyventojų** (2022) | 27 000 |
| **Plotas** | 47 000 km² |
| **Tankumas** (2022) | 0,57 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | MR-12 |

**Inširio vilaja** (arab. ولاية إينشيري‎ = *Wilāya Inšīrī*) – vilaja vakarinėje Mauritanijos dalyje. Regiono centras yra Akdžužtas.

Šiaurėje ir vakaruose ribojasi su Dachlet Nuadibu vilaja, pietuose – su Trarzos vilaja, rytuose – su Adraro vilaja.

Geografija
----------

Iš vakarų prieina Atlanto vandenynas. Praktiškai visą teritoriją užima dykuma. Yra aukso, vario telkinių.

Departamentų žemėlapis

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Inširą sudaro vienintelis Akdžužto departamentas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  MAURITANIA, *citypopulation.de*


|  |  |
| --- | --- |
|  **Mauritanijos vilajos** |  |
| Adraras | Asaba | Brakna | Dachlet Nuadibu | Gidimaka | Gorgolas | Hod el Garbis | Hod eš Šargis | Inširis | Nuakšotas | Tagantas | Tiris Zemuras | Trarza |
*Šis straipsnis apie Šiaurės Amerikos indėnų grupę. Apie senovės germanų gentį skaitykite straipsnyje jutai (germanai).*

|  Jutai |
| --- |
| Jutų delegacija Vašingtone 1880 m.Jutų delegacija Vašingtone 1880 m. |
| Gyventojų skaičius | 4800–~10 000 |
| Populiacija šalyse | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos (Juta, Koloradas, Naujoji Meksika |
| Kalba (-os) | jutų kalba, anglų kalba |
| Religijos | krikščionybė, indėnų bažnyčia |
| Giminingos etninės grupės | kiti šošonai (komančiai, timbišai, čemehueviai ir kt.) |
|  |
|  **Vikiteka:** | Jutai |

**Jutai** – indėnų genčių grupė, šiuo metu gyvenanti JAV, daugiausiai Jutoje ir Kolorade, trijose rezervacijose. Nuo jų kilo ir Jutos valstijos pavadinimas. Populiacija apie 10 tūkst.

Jutų kalba priklauso jutų-actekų kalbų šeimai.

Iki europiečių atvykimo, jutai gyveno dabartinių vakarinio Kolorado, rytinės Jutos dalyse, taip pat dalyje Naujosios Meksikos ir Vajomingo. Niekada nebuvo vieningi, susidėjo iš klajoklių grupių. Skirtingai nuo daugumos šio regiono genčių, jutai greičiausiai čia gyveno bent jau tūkstantį metų.

Jutų menas iš karoliukų

Šaltiniai
---------

1. ↑  ute Duomenys apie kodu „ute" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*
2. ↑  American Indian, Alaska Native Tables from the Statistical Abstract of the United States: 2004–2005
| Jutonių pilkapynas |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Jutonių pilkapynasJutonių pilkapynas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°03′20″ š. pl. 25°34′40″ r. ilg.﻿ / ﻿55.05556°š. pl. 25.57778°r. ilg.﻿ / 55.05556; 25.57778Koordinatės: 55°03′20″ š. pl. 25°34′40″ r. ilg.﻿ / ﻿55.05556°š. pl. 25.57778°r. ilg.﻿ / 55.05556; 25.57778 |

 |
| Vieta | Švenčionių rajonas |
| Seniūnija | Pabradės seniūnija |
| Naudotas | IX a. – XII a. |
| Žvalgytas | 1970, 1978 m. |
| Tirtas | 1937 m. |

**Jutonių (Dubingių) pilkapynas** – pilkapynas Švenčionių rajono savivaldybės teritorijoje, prie Jutonių kaimo (Pabradės seniūnija), į šiaurę nuo Baluošo ežero, Dubingių miško rytinėje dalyje. Kultūros vertybės registro kodas A1073 P.

Pilkapynas
----------

Jutonių (Dubingių) pilkapynas yra 0,5 km į pietvakarius nuo Jutonių kaimo, 0,45 km ta pačia kryptimi nuo Jutonių upės dešiniojo kranto, 0,15 km į šiaurės rytus nuo Baluošo ežero, į pietryčius nuo kelio Dubingiai-Joniškis, Utenos miškų urėdijos Dubingių meistrijos Dubingių miške, 36 kvartalo vidurinėje dalyje. Jutonių pilkapyną sudaro apie 120 pilkapių. Jų sampilai 6–12 m skersmens, iki 2 m aukščio. Daugelio pilkapių sampilus juosia grioviai. Keliolika pilkapių pilkapyno šiaurinėje dalyje buvo suardyti 1939 m. tiesiant kelią Dubingiai-Joniškis.

Tyrimai
-------

Vytauto Didžiojo kultūros muziejaus (dab. Vytauto Didžiojo karo muziejus) darbuotojai ištyrė (tyrimų vadovas Pranas Baleniūnas) 3 pilkapius. Dviejuose pilkapiuose buvo palaidoti sudeginti mirusieji – rasta sudegintų žmogaus ir gyvulio kaulų. Viename pilkapyje rasta 2,5 m skersmens, 1,1 m gylio duobė su medienos ir degėsių liekanomis. Pilkapių forma, sampilai, laidosena būdingi IX a. – XII a. Pilkapyno žvalgomuosius tyrimus 1970 m. atliko Istorijos instituto, 1978 m. – Mokslinės metodinės paminklų apsaugos tarybos archeologai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Jutonių pilkapynas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 90 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Ikiindoeuropietiškos kalbos** – keletas ar didesnė grupė kalbų, tarpusavyje nebūtinai susijusių, vartotų iki indoeuropiečiams paplintant po Euraziją. Seniausi indoeuropietiški tekstai datuojami XIX a. pr. m. e. (Kiultepė, dab. Turkija), o pagal populiariausią indoeuropiečių kilmės hipotezę, indoeuropiečių prokalbė gyvavo iki III tūkstantmečio pr. m. e. Iki to laiko Europoje vyravo neolitinės žemdirbių kultūros (Senoji Europa), taip pat įvairios kultūros gyveno Azijoje.

Didžioji dauguma ikiindoeuropietiškų kalbų išnyko, nepalikusios jokių rašytinių paminklų. Vienintelis galimas būdas jas atsekti – tirti kalbinį substratą indoeuropiečių kalbose bei Eurazijos toponimiją (ypač hidronimiją). Iki šių laikų išlikusiomis ikiindoeuropietiškos kilmės kalbomis laikomos baskų (Pirėnų pusiasalio šiaurė), burušų (Gilgitas-Baltistanas) ir nihali (centrinė Indija) taip pat dravidų ir mundų kalbos vartotos vėliau indoarijų užimtose teritorijose. Rašto paminklų yra turima iš etruskų, minų, iberų, urartų, akvitanų, elamitų kalbų.

Ikiindoeuropietiškos kalbos ir protoindoeiropiečių kalbų paplitimo arealas apie 3000 m. pr. m. e.
Kitos kalbos žinomos tik iš spėjamų substratų:

* hatų kalba (Anatolijos kalbų substratas)
* huritų–urartų kalbos (armėnų kalbos substratas)
* Harapos kalba (sanskrito substratas)
* Baktrijos–Margianos kalba (sanskrito, Avestos substratas)
* vedų (tautos) kalba (sinhalų substratas)
* Senosios Europos kalbos substratas (hipotezė apie daugiau mažiau vientisą kalbą, vartotą senovės Europoje: vaskonų, Atlanto semitų hipotezės)
* Mino, eteokretų ir eteokipriečių kalbos (senovės graikų substratas)
* keltų kalbinis substratas
* piktų kalba (galimai nekeltiška?)
* paleoispaninės kalbos – dalis, spėjama, keltiškos, bet iberų ir tartesų galbūt ikiindoeuropietiškos
* tirėnų kalbos (etruskų, retų, lemniečių – lotynų substratas)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Archostemata** |
| --- |
| Tenomerga mucida*Tenomerga mucida* |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Būrys: | Vabalai  *( Coleoptera)* |
| Pobūris: | Kupediniai  *( Archostemata)* |

 |

**Kupediniai** (*Archostemata*, sin. *Cupedina*) – mažiausias vabalų pobūris, kuriam priklauso apie 50 rūšių, suskirstytų į 5 šeimas. Tai primityvūs vabalai, panašūs į pirmuosius vabalus, žinomus iš fosilijų.

Šiame pobūryje yra ir vienintelė vabalų rūšis, kuriai būdinga pedogenezė (dauginimasis lervinėje stadijoje) – *Micromalthus debilis*.

*Archostemata* pobūrio vabalai gana reti. Permo fosilijos rodo, kad kadaise šie vabalai buvo plačiai paplitę.

Šeimos
------

* *Crowsoniellidae*
* *Cupedidae*
* *Jurodidae*
* *Micromalthidae*
* *Ommatidae*
Andreas Sigismund Marggraf
**Andreas Sigismund Marggraf** (1709 m. kovo 3 d. – 1782 m. rugpjūčio 7 d.) – vokiečių chemikas, išskyręs cukrų iš cukrinio runkelio bei išradęs metodą cukrui išgauti.

Biografija
----------

Kilęs iš Berlyno. Jo tėvas, farmacininkas Henning Christian Marggraf, dėstytojavo medicinos-chirurgijos kolegijoje (mokykloje) ir turėjo savo nuosavą vaistinę Berlyne. Taigi Andreas nuo ankstyvos jaunystės turėjo glaudų ryšį su farmacijos ir medicinos verslu ir tai jį paskatino 1725 m. studijuoti medicinos mokykloje.

Tyrimai
-------

1747 m. Marggraf alkoholiu ekstrahavo įvairių augalų sultis, vienas iš augalų, panaudotų eksperimente – cukrinis runkelis (lot. *Beta vulgaris*). Naudodamas mikroskopą nustatė, jog išdžiovintos ir kristalizuotos cukrinių runkelių sultys atrodo taip pat kaip cukranendrių cukrus ir tai buvo vienas pirmųjų mikroskopo panaudojimo cheminių medžiagų identifikavimui atvejų. Šis atradimas buvo pripažintas tik 1786 m. praėjus 4 metams po Marggraf mirties, o pirmoji cukrinių runkelių perdirbimo įmonė savo veiklą pradėjo tik 1802 m.

Šaltiniai
---------

* The Editors of Encyclopædia Britannica. *Andreas Sigismund Marggraf*.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| **Kupiškio Kupos pradinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Kupiškio Kupos pradinė mokykla herbas|center|100px]] |
| [[Vaizdas:|Kupiškio Kupos pradinė mokykla|250px]] |
| **Adresas** | Kupiškis |
| **Direktorius(-ė)** | Marijona Jančienė |
| **Mokinių skaičius** | 130 |
| **Įkūrimo data** | 1992 |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 17 |

**Kupiškio Kupos pradinė mokykla** - dieninė, savarankiško mokymosi mokykla, esanti Kupiškyje. Vykdo priešmokyklinį ir pradinių klasių mokymą. 2017 metais prijungta prie Kupiškio Povilo Matulionio progimnazijos ir tapo pastarosios skyriumi. Adresas - Krantinės g. 24, pašto kodas LT - 40117.

Direktoriai
-----------

* Marijona Jančienė

Istorija
--------

Kupiškio pradinės mokyklos kolektyvas 1992-1993 metais
1992 m. rugsėjo 1 dieną buvusio Kupiškio trečiojo darželio patalpose įsikūrė Kupiškio pradinė mokykla. Pirmaisiais metais mokykloje buvo 11 klasių. Mokėsi 198 mokiniai.

2017 m. mokykla prijungta prie Kupiškio Povilo Matulionio progimnazijos ir tapo Kupiškio Povilo Matulionio progimnazijos Kupos pradinio ugdymo skyriumi. 2019 m. Mokykla likviduota, visus mokinius perkeliant į Kupiškio Povilo Matulionio progimnaziją.
Juvelyras darbo vietoje
**Juvelyras** - juvelyrikos meistras, gaminantis dirbinius iš brangakmenių arba brangiųjų metalų. Jis kuria, gamina, taiso ir parduoda papuošalus, brangakmenius ir dekoratyvinius dirbinius iš brangiųjų metalų. 

Juvelyrai įvairiais būdais apdoroja brangiuosius metalus: pjausto, dildo, lieja, presuoja, šlifuoja, gręžia, lenkia, kala. Kurdami juvelyrinius dirbinius naudoja auksą, sidabrą, platiną, jų lydinius, brangakmenius, tokius kaip deimantas, smaragdas, safyras, rubinas ir kt.. Jų gaminami papuošalai - apyrankės, žiedai, vėriniai, sąsagos, segės, auskarai ir kiti. Gali kurti papuošalus ar kitus juvelyrinius dirbinius pagal užsakovų projektus. 

Juvelyrų naudojami įtaisai - grąžtai, šlifavimo staklės, lenkimo instrumentai, braižymo ir matavimo įranga, dildės, binokuliariniai mikroskopai, graviravimo instrumentai. Juvelyro darbe reikalingas estetinis suvokimas, susikaupimas, kantrybė.

Nuorodos
--------

* Juvelyras Archyvuota kopija 2013-11-13 iš Wayback Machine projekto.. In: Lietuvos profesijų klasifikatorius.
| Kupertinas*Cupertino* |
| --- |
|        |
| *Kupertino centras 2005 m.* |
|  |
| 

KupertinasKupertinas

37°19′3″ š. pl. 122°2′31″ v. ilg.﻿ / ﻿37.31750°š. pl. 122.04194°r. ilg.﻿ / 37.31750; 122.04194﻿ (Kupertinas)Koordinatės: 37°19′3″ š. pl. 122°2′31″ v. ilg.﻿ / ﻿37.31750°š. pl. 122.04194°r. ilg.﻿ / 37.31750; 122.04194﻿ (Kupertinas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-8)------ vasaros: (UTC-7) |
|  |
| **Valstybė** | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos |
| **Valstija** | Kalifornija Kalifornija |
| **Apygarda** | Santa Klaros apygarda |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1955 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2016) | 60 643  |
| **Plotas** | 29,3 km² |
| **Tankumas** (2016) | 2 070 žm./km² |
| **Altitudė** | 72 m |
|  |
| **Tinklalapis** | www.cupertino.org |
|  **Vikiteka** | Kupertinas |

**Kupertinas** (angl. *Cupertino*) – miestas JAV Kalifornijos valstijoje, apie 20 km į vakarus nuo San Chozės, Šventojo Kryžiaus kalnų (*Santa Cruz Mountains*) papėdėje. Vienas Silicio slėnio miestų. Turi 60,6 tūkst. gyventojų (2016 m.).

„Apple" parkas iš paukščio skrydžio
Pagal 2015 m. „Forbes" reitingą, Kupertinas išsiskyrė JAV kaip vienas labiausiai išsilavinusių miestų pagal gyventojų su aukštuoju išsilavinimu skaičių. Be to, Kupertinas yra vienuoliktas turtingiausias miestas tarp miestų, turinčių daugiau nei 50 000 gyventojų. Mieste įsikūrusios žinomų IT kompanijų būstinės, tarp jų „Apple" su mokymų centru ir kt. Mieste yra geriausios San Francisko įlankos regiono mokyklos (pvz. „Monta Vista", „Lynbrook", „Homestead" ir „Cupertino High" - pirmosios dvi yra tarp geriausių Kalifornijos mokyklų), kurios pritraukia dideles pajamas gaunančias šeimas, siekiančias suteikti geresnį išsilavinimą savo vaikams.

Istorija
--------

XIX a. tai buvo nedidelis kaimas kelių kryžkelėje, vadintas Vest Saidu. Čia buvo išvystyta sodininkystė, slėnio prieigose iki XIX a. pabaigos veikė vynininkystės ūkis. Dabartinėje miesto teritorijoje derėjo slyvų, abrikosų ir vyšnių sodai. Šiuolaikinį Kupertino vardą gavo XX a. pradžioje. Nutiesus geležinkelį, elektros linijas, pradėjo kurtis miestas. XX a. viduryje elektrifikavus geležinkelio liniją, ėmė statytis dabartinis Kupertino priemiestis Monta Vista.

Istoriškai Kupertine, kaip ir San Francisko kinų kvartale, apsistojo daug išeivių iš Kinijos, todėl dabar azijiečiai sudaro daugiau kaip 60 proc. miesto gyventojų.

Miestų partnerystė
------------------

* Indija Bhubanešvaras, Indija
* Taivanas Sindžu, Taivanas
* Japonija Tojokava, Japonija
* Italija Kopertinas, Italija (*Copertino*)

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Population and Housing Unit Estimates". Nuoroda tikrinta 2017-06-09.
2. ↑  Adams, Susan (2015-08-03). „The Most Educated Places in America in 2015". Forbes. Nuoroda tikrinta 2018-10-17.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
**Ūkininkų vienybė**, *Lietuvos ūkininkų vienybė* – Lietuvos ekonominė ūkininkų organizacija, veikusi 1927–1936 m.

Istorija
--------

1927 m. gegužės 26 d. įkūrė žemės ūkio ministras Jonas Pranas Aleksa ir kiti tautininkai ūkininkų suvažiavime Buktoje, Marijampolės apskrityje. Tikslas – rūpintis ūkininkų ekonominiais, socialiniais ir kultūros reikalais. įstatai užregistruoti 1927 m. liepos 30 d. Struktūrą sudarė apskričių ir valsčių komitetai, Vyriausiasis Ūkininkų vienybės komitetas, Kaune – Centro valdyba. Leido laikraštį „Ūkininkų vienybė". Kėlė agrarinės visuomenės prioritetiškumo idėją šalies ekonominiame ir visuomeniniame gyvenime, siūlė radikalius pribrendusių kaimo problemų sprendimo būdus, siekė sukurti struktūrizuotą tinklą ūkininkų bendruomenėse. Dėl ekonominės krizės padarinių Lietuvos žemės ūkiui nemažai narių buvo nepatenkinti vyriausybės žemės ūkio politika, 1935 m. prisidėjo prie Suvalkijos valstiečių streiko. 1936 m. vasario 6 d. organizacija vyriausybės uždaryta. Tuo metu ją sudarė 19 apskričių komitetų su 243 skyriais, kuriuose būta per 9000 narių.

Žymesni veikėjai Zenonas Bačelis, Juozas Bulvičius, Juozas Jurkūnas, Vladas Kriaučiūnas, J. Natkevičius, Jonas Sadūnas. Pirmininkas Jonas Pranas Aleksa.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ričardas Čepas. *Ūkininkų vienybė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 343 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Ūkinė bendrija** - įmonės forma; komercinės teisės subjektas. Lietuvoje veiklą reglamentuoja LR ūkinių bendrijų įstatymas (LR ŪBĮ).

Tikroji ūkinė bendrija
----------------------

*Pagrindinis straipsnis – Tikroji ūkinė bendrija*.
**Tikroji ūkinė bendrija** (**TŪB**) - įmonės forma, kai visi įmonės dalyviai yra tikrieji nariai; ūkinė bendrija (jos porūšis). Kai prievolėms užtikrinti neužtenka bendrijos turto, bendrijos tikrieji nariai už bendrijos veiklos padarinius atsako solidariai visu savo turtu.

Komandinė ūkinė bendrija
------------------------

*Pagrindinis straipsnis – Komanditinė ūkinė bendrija*.
Komanditinė ūkinė bendrija (KŪB; *pasitikėjimo ūkinė bendrija*) - įmonės forma, kai bent vienas įmonės dalyvis yra tikrasis narys ir bent vienas (kitas) narys - komanditorius; ūkinė bendrija (jos porūšis). Kai prievolėms užtikrinti neužtenka bendrijos turto, bendrijos tikrieji nariai už bendrijos veiklos padarinius atsako solidariai visu savo turtu, komanditoriai - savo įnašu.

Vokietija
---------

Ūkinė bendrija (vok. *Handelsgesellschaft*) Vokietijoje yra įmonė, užsiimanti verslu (vok. *Handelsgewerbe*) ir dėl to laikoma verslininku (*Kaufmann*) teisine prasme (konkrečiai tą nustato Vokietijos komercinis kodeksas, *HGB*).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Calliphoridae** |
| --- |
| Mėlynoji mėsmusė (Calliphora)Mėlynoji mėsmusė (*Calliphora*) |
| Žalioji mėsmusė (Lucilia)Žalioji mėsmusė (*Lucilia*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Būrys: | Dvisparniai  *( Diptera)* |
| Pobūris: | Musiniai dvisparniai  *( Brachycera)* |
| Šeima: | Mėsmusės  *( Calliphoridae)* |

 |

**Mėsmusės** (*Calliphoridae*) – dvisparnių (*Diptera*) vabzdžių šeima.

Tai gana didelės, tvirto sudėjimo musės, dažniausiai metališkos ar blizgančios spalvos. Plačiai paplitusios visame pasaulyje. Gana didelė jų dalis yra sinantropinės, neretai žmogui sukeliančios problemų įvairiose srityse. Plačiai paplitusios mėlynosios (*Calliphora*) ir žaliosios (*Lucilia*) mėsmusės.

Labai vislios: vienu kartu patelė padeda 50–400 kiaušinių. Per sezoną viena musė deda 4–5 kartus. Lervos paprastai vystosi gyvūnų lavonuose, mėsos atliekose, fekalijose, rečiau gyvūnų mėšle bei buitinėse atliekose. Prieš virsdamos lėliuke, lervos migruoja tolyn nuo mitybinio substrato ir užsikasa į žemę apie 10 cm. Žiemoja lėliukės arba suaugėlio stadijoje.

Suaugėliai neretai perneša mikrobus ir helmintų kiaušinius, be to, kai kurios gali dėti kiaušinius į atviras žaizdas ir sukelti fakultatyvines miazes, bet ši savybė jau yra panaudojama ir medicinoje – žaizdoms gydyti.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Mėsmusės** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Akindžių vadas nugali vengrų riterį
1396 m. Nikopolio mūšis. Fone joja akindžiai
**Akindžiai** (turk. *akıncı* 'užpuolikas; antpuolio dalyvis') – osmanų armijos ir ankstesnių tiurkų tautų nereguliarioji lengvoji kavalerija. Paprastai jie pirmieji susidurdavo su priešu, garsėjo savo šaunumu mūšiuose.

Jų paskirtis būdavo demoralizuoti priešo kariuomenę, sutrikdyti ir sukrėsti jo kareivius. Priešą apšaudydavo iš lankų, užpulti kirstynių ginklais jie atsitraukdavo atsišaudydami. Nesunkiai aplenkdavo sunkiąją kavaleriją, nes būdavo lengvai ginkluoti ir jų žirgai buvo atrenkami pagal eiklumą, ne pagal jėgą. Prireikus kaudavosi kardais.

Dėl judrumo akindžius naudojo žvalgybai, kaip avangardo dalinius vietiniams gyventojams terorizuoti, kol neatėjo pagrindinės osmanų pajėgos.

Akindžiams vadovaudavo vadai iš tam tikrų giminių, geriausiai žinomos - *Malkoçoğlu*, *Turhanlı* ir *Mihalli*.

Taip pat akindžiai
------------------

„Akindžiais" pavadintos Turkijos kompanijos FNSS gaminamos vikšrinės kovos mašinos:

* savaeigis 120 mm minosvaidis AKINCI ZHA120 (angl. ACV-S SPM120)
* pėstininkų kovos mašina AKINCI ZMA (angl. ACV-S IFV)


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Akindžiai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Nuorodos
--------

1. ↑  (FNSS gaminiai: Fotoarchyvas) Archyvuota kopija 2007-09-27 iš Wayback Machine projekto. (turkiškai)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Pelajus XII a. rankraštyje
**Pelajus** buvo Iberijos vestgotų monarchas, įkūręs Asturijos karalystę 718 m. Manoma, kad jis pradėjo Rekonkistą, Iberijos pusiasalio išvadavimą nuo maurų, ir įkūrė Astūrijos monarchija kuri yra Leono, Kastilijos ir Portugalijos monarchijų pirmtakė.

Pelajo tėvas buvo Fafila. *Chronica Albeldensis* teigia, kad Fafila buvo Galecijos kunigaikštis, kurį nužudė vestgotų karalius Vitiza. Pasak Alfono III kronikos, Pelajus buvo karaliaus Čindasvinto anūkas, o jo tėvas buvo apakintas Kordoboje Vitizos įsakymu. Taip pat Vitiza ištrėmė iš Toledo Pelajų, kai tapo karaliumi 702 m. Anglų istorikas Roger Collins mano, kad *Chronica Albeldensis* yra patikimesnė. Abi kronikos sutinka, kad Pelajus buvo vestgotas, kurį iš Toledo ištrėmė Vitiza.

Dėl neaiškių priežasčių Pelajus sukilo prieš maurus ir buvo atsiųsta armija, vadovaujama generolo Alkamos ir Sevilijos vyskupo Opos, numalšinti sukilimą. Kovadongos mūšyje Alkama žuvo, o vyskupas buvo paimtas į nelaisvę. Nesutariama dėl mūšio datos. Paprastai jis datuojamas 718 ar 719 m. bet kai kurie šaltiniai nurodo vėlesnę datą.

Kai Pelajus buvo išrinktas Astūrijos kunigaikščiu pagal vestgotų papročius, jis sostine padarė Kangas de Onís. Jis ištekino savo dukrą Ermesindą už Alfonso I, kuris buvo Kantabrijos kunigaikščio Petro sūnus.

Pelajus valdė 18-19 metų ii 737 m. po jo mirties įpėdiniu tapo jo sūnus Favilas.

| Karališkieji titulai |
| --- |
| Anksčiau valdė**sukurtas titulas** | **Astūrijos karalius**718 m.-737 m. | **Vėliau valdė****Favilas** |
**Kristina Tamulevičiūtė** (g. 1989 rugpjūčio 6 d. Šiauliuose) – eseistė, poetė, vertėja.

Biografija
----------

Mokyklą baigė Šiauliuose. Vilniaus universitete studijavo lietuvių filologiją ir slovėnų kalbą. Stažavo Liublianos (Slovėnija) ir Sarajevo (Bosnija ir Hercegovina) universitetuose. 2014 metų Sarajevo ir Bolonijos (Italija) universitetuose baigė demokratijos ir žmogaus teisių magistrantūrą. Šiuo metu studijuoja Kauno Technologijos universiteto vertimo krypties magistrantūroje.

Pirmoji publikacija spaudoje – 2008 metais „Literatūroje ir mene". Kūryba ir vertimai publikuoti „Šiaurės Atėnuose", „Gintaro lašuose", „Naujojoje Romuvoje" bei kituose leidiniuose. 2013 metais Lietuvos rašytojų sąjungos leidyklos rengiamame pirmosios prozos knygos konkurse laimėjo pirmąją vietą. Tais pačiais metais buvo išleistas autorės esė rinkinys „Pasakojimas apie vieną miestą". Verčia iš anglų, ispanų, slovėnų, kroatų, bosnių ir serbų kalbų. Nuo 2013 Lietuvos literatūros vertėjų sąjungos narė-kandidatė.

Bibliografija
-------------

* Pasakojimas apie vieną miestą: esė. – Vilnius, Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 2013

Vertimai
--------

* Jelena Brezovec „Saugūs gatvėje: žaidžiu ir mokausi saugiai elgtis": užduočių knygelė vaikams. - Vilnius, Nieko rimto, 2015
* Peter Svetina, Damijan Stepančič „Antano cirkas": knygelė vaikams – Vilnius, Nieko rimto, 2015

Tekstai
-------

* Šiaurės Atėnai
* Gintaro lašai Archyvuota kopija 2014-02-03 iš Wayback Machine projekto.
| Mėta |
| --- |
|  Mėtos upė Augustavo mieste |
| **Ilgis** | 102 km |
| **Baseino plotas** | 1336 km² |
| **Žiotys** | Bebras |
| **Šalys** | Lenkija |
|  |
|  **Vikiteka** | Mėta |

**Mėta** (lenk. *Netta*) – 102 km ilgio upė šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje. Dešinysis Bebro upės intakas. Upės baseinas yra apie 1336 kv.km. Apie 11 km upė teka Augustavo kanalui, kuris jungia Nemuno ir Vyslos upių baseinus. Upėje galima plaukioti baidarėmis.

Upės aukštupis vadinamas Rospudos upe ir tęsiasi nuo Niskie Jezioro iki Augustavo Rospudo ežero. Vidurupyje upė jungiasi su Bistros kanalu ir prateka Saino ir Mėtos ežerus. Nuo Mėtos ežero prieš pat Augustavą upė pradeda tekėti Augustavo kanalu ir teka iki Bebro nacionalinio parko, kur įteka į Bebro upę.. Žemupyje, piečiau Mėtos ežero, šalia Augustavo kanalo yra gausybė Mėtos meandrų, senvagių ir bifurkacijų.

Dešinieji upės intakai: *Turuvka* (Turówka), *Žarnuvka* (Żarnówka), *Vengoruvka* (Węgorówka), *Strumienas* (Strumień), *Bargluvka* (Bargłówka), *Bžozuvka* (Brzozówka) ir *Tajenka*. Kairieji upės intakai: *Sajnica* arba *Sojovnica* (Sojownica) (iš Saino ežero), *Červonka* (Czerwonka), *Kolnica* (iš Kalino ežero), *Sosnuvka* (Sosnówka) ir *Olšanka* (Olszanka). 

Didesnės gyvenvietės prie upės: Augustavas, Bialobžegai, Polkovas, Sosnovas ir Mėtos Palivarkas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Komisja Nazw Miejscowości i Obiektów Fizjograficznych: Hydronimy Archyvuota kopija 2019-11-03 iš Wayback Machine projekto. (PDF failas; 1,47 MB)
2. ↑  Izabella Krauze-Tomczyk, Jerzy Ostrowski (red). T. 1. d. 1: Wody płynące, źródła, wodospady. Główny Urząd Geodezji i Kartografii. Warszawa 2006, ISBN 83-239-9607-5 (lenkų k.)

  

* Komisja Nazw Miejscowości i Obiektów Fizjograficznych: Hydronimy. Izabella Krauze-Tomczyk, Jerzy Ostrowski (oprac. red). T. 1. Cz. 1: Wody płynące, źródła, wodospady. Warszawa: Główny Urząd Geodezji i Kartografii, 2006 m.. ISBN 83-239-9607-5.
| **Tuber aestivum** |
| --- |
|  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Aukšliagrybūnai  *( Ascomycota)* |
| Klasė: | Aukšliagrybiai  *( Ascomycetes)* |
| Eilė: | Ausūniečiai  *( Pezizales)* |
| Šeima: | Truminiai  *( Tuberaceae)* |
| Gentis: | Trumas  *( Tuber)* |
| Rūšis: | Vasarinis trumas  *( Tuber aestivum)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Vasarinis trumas** (*Tuber aestivum*) – trumų (*Tuber*) genties grybų rūšis, kurią gurmanai vertina kaip delikatesą.

Vaisiakūnis 3-9 cm skersmens, beveik kūgiškas, padengtas piramidės formos briaunotais juodai rudais gūbreliais. Spalva įvairuoja nuo tamsiai rudos iki juodos.

Trama kompaktiška mėsinga, stipraus malonaus kvapo ir riešutų skonio. Trama iš pradžių balkšva, vėliau įgauna gelsvą atspalvį, išraizgyta pilkų, tamsiai rudų ar baltų gyslelių, primenančių marmuro imitaciją.

Sporos rudos.

Auga rugpjūčio – gruodžio mėnesiais, po žeme, lapuočių miškuose, ypač po ąžuolais ir bukais. Spygliuočių miškuose sutinkamas rečiau.

Vasarinis trumas yra valgomas ir laikomas geru valgomuoju grybu; dažniausiai vartojamas kaip prieskoninis grybas.

Literatūra
----------

* Grybai, Etorė Bielis, Mūsų knyga, 2004, ISBN 9955-573-65-1, psl. 209
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Kristupas Arciševskis** |
| --- |
|  |
| Arciševskiai |
| Herbas „Prawdzic" |
| Herbas „Prawdzic" |
|  |
| Gimė | 1592 m. gruodžio 9 d. |
| Mirė | 1656 m. balandžio 7 d. (63 metai) |
|  |
|  **Vikiteka** | Kristupas Arciševskis |

**Kristupas Arciševskis** (lenk. *Krzysztof Arciszewski*; 1592–1656) – žinomas XVII amžiaus pulko vadas, Lenkijos bajoras, Olandijos generolas ir Karūnos artilerijos generolas (1646–1650).

Biografija
----------

Kristupas Arciševskis gimė 1592 m. gruodžio 9 d. Rogalino (Rogalin) mieste, Poznanės paviete, kalvinistų šeimoje.

Auklėjamas buvo kunigaikščio Kristupo Radvilos rūmuose, bet jau 1622 metais buvo priverstas bėgti iš Lenkijos, kur buvo nuteistas mirties bausme už rimtą nusižengimą.

Radvilai padedant Arciševskis išvažiavo į Olandiją ir pradžioje apsistojo Hagoje, įstojo į karinę tarnybą, lankė Leideno universitetą. Išvykęs į Prancūziją dalyvavo La Rošelio apgultyje ir 1630 metais, kaip olandų karininkas, išvyko į Nyderlandų Braziliją kautis prieš ispanus ir portugalus. Jo kariniai nuopelnai 1638 metais buvo pažymėti generolo laipsniu ir Kristupo Arciševskio paskyrimu visos artilerijos vadu. Tačiau po konflikto su vyriausiu vadu išėjo į atsargą.

Jo žygdarbiai Naujame Pasaulyje jau buvo žinomi ir gimtinėje ir naujasis Lenkijos karalius Vladislovas IV pakvietė jį vadovauti visos šalies artilerijai, pažadėjęs liautis persekiojus iš teismo sistemos pusės. Karo vadas noriai priėmė kvietimą ir padarė didelę paslaugą Lenkijos armijai, įvesdamas tvarką ir discipliną. Joano Kazimiero karaliavimo metu, Bogdano Chmelnickio karo metu, Arciševskis gynė Lvovą ir tvirtino Zbaražą.

Kristupas Arciševskis mirė 1656 m. balandžio 7 d. netoli Gdansko ir buvo palaidotas Lešno miesto kalvinų bažnyčioje.

Jo brolis – Ilija Arciševskis – taip pat buvo karininkas; kaip karinis inžinierius vadovavo tilto statybai per Dnepro upę.

Literatūra
----------

* Вялікае княства Літоўскае: Энцыклапедыя. У 3 т. / рэд. Г. П. Пашкоў і інш. Т. 3: Дадатак А – Я. – Мінск: Беларуская Энцыклапедыя, 2010. – 690 с.: іл. ISBN 978–985-11-0487-7
* Aleksander Kraushar. *Dzieje Krzysztofa z Arciszewa Arciszewskiego, admirała i wodza Holendrów w Brazylii, starszego nad armatą koronną za Władysława IV i Jana Kazimierza, 1592–1656*, t. 1-2, Petersburg 1892
* *Bibliografia Literatury Polskiej – Nowy Korbut*, t. 2 – Piśmiennictwo Staropolskie, Państwowy Instytut Wydawniczy, Warszawa 1964, s. 7-10
* Maria Paradowska. *Przyjmij laur zwycięski*, Wydawnictwo Śląsk, Katowice 1987
* Jacek Kukuczka. Przyjmij laur zwycięski. Krzysztof Arciszewski w służbie Holenderskiej Kompanii Zachodnio-Indyjskiej, Wyd. Muzeum Etnograficznego im. S. Udzieli, Kraków 2001
**Ūkininkų sąjunga**, *Lietuvos ūkininkų sąjunga* – 1919–1940 m. veikusi katalikiškos pakraipos ūkinė, nuo 1923 m. ir politinė ūkininkams atstovaujanti organizacija.

Istorija
--------

1919 m. gruodžio 28 d. įkūrė Lietuvos krikščionių demokratų veikėjai. 1919 m. turėjo 5 skyrius, 1925 m. – 380, 1927 m. – 124 skyrius. Steigė kooperatyvus, kooperatines pienines, vaisių ir linų perdirbimo, gyvulių kergimo, javų valymo punktus, žemės ūkio produktų supirkimo sandėlius, kūrė nedidelius bankus. sąjungos žinioje veikė jos įsteigtos ekonominės organizacijos: Centralinis ūkininkų bankas (1924–1930 m.), Lietuvos kooperatyvų centras (1926–1930 m.), Pieno sąjunga (1926–1928 m.), Lietuvos ūkininkų kooperatyvų sąjunga (1927–1928 m.).

Iš pradžių veikė pagal LKDP programą, 1923 m. pasiskelbė esanti savarankiška politinė partija, siekianti valdžios. Steigiamajame seime turėjo 18 atstovų, Pirmajame Seime – 12, Antrajame – 14, Trečiajame – 11 atstovų. Seimuose sudarė frakciją, kuri priklausė krikščionių demokratų blokui; šiam pralaimėjus Trečiojo Seimo rinkimus tapo opozicine partija. 1927–1930 m. daugelis A ekonominių organizacijų žlugo arba buvo sužlugdytos, kai atsisakė prisidėti prie tautininkų įtakos veikiamų koop. centrų. Nuo 1930 m. faktiškai neveikė, nors ir nebuvo uždaryta. 1940 m. birželio mėn. TSRS okupavus Lietuvą Liaudies vyriausybės uždaryta, daugelis vadovų įkalinta, ištremta. Antrojo pasaulinio karo pabaigoje kai kurie ūkininkų sąjungos veikėjai pasitraukė į Vakarus, prisidėjo prie pasipriešinimo sovietinės okupacijos režimui organizacijų – Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto ir kitų veiklos. 1989 m. šiuo pavadinimu įsteigta Lietuvos ūkininkų sąjunga.

Leido laikraščius: „Ūkininkas" (1918–1940 m.), „Gerovė" (1928–1929 m.).

Pirmininkai
-----------

* Aleksandras Stulginskis – 1919–1922 m.
* Eliziejus Draugelis – 1922–1940 m.

Žymesni veikėjai
----------------

Jonas Pranas Aleksa, Petras Butkus, Kazimieras Jokantas, Vincas Karoblis, Petras Karvelis, Feliksas Mikšys, Stasys Šilingas, Dionizas Trimakas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Ūkininkų sąjunga*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 342 psl.
| **Jan Góra** |
| --- |
| Gimė | 1936 m.Dūkštas, Antroji Lenkijos Respublika |
|  |
| Veikla | Dailininkas, grafikas, profesorius. |

**Janas Gura** (1936 m. Dūkšte, Antroji Lenkijos Respublika) – Lenkijos dailininkas, grafikas ir profesorius.

Biografija
----------

Gimė 1936 m. Dūkšte, po karo su šeima išsikraustė į Kentšyną. Nuo 1948 m. apsigyveno Sopote. 1957-1963 m. studijavo Gdansko dailės akademijoje. 1963-1965 m. dirbo dailės akademijos tapybos skyriuje kartu su profesoriumi Kazimierz Śramkiewicz ir architektūros skyriuje su profesore Urszula Ruhnke-Duszeńko. Nuo 1963 m. dirba Gdansko technikos universiteto architektūros skyriaus tapybos dėstytoju. Iki 1971 m. buvo asistentas, 1971-1981 m. docento padėjėjas, 1981-1992 m. docentas. 1994 m. Varšuvos dailės akademijoje tapo profesoriumi. Dailininko darbai eksponuojami įvairiuose Lenkijos ir užsienio šalių muziejuose ir galerijose.

Nuorodos
--------

* Biografija (lenk.) Archyvuota kopija 2014-04-13 iš Wayback Machine projekto.
* Paveikslų nuotraukos Archyvuota kopija 2014-04-13 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Tubulointersticinis nefritas** – nefrito forma, kuriai būdingas inkstų intersticiumo (audinio gaubiančio inksto kanalėlius) ir kanalėlių pažeidimas. Pagal savo klinikinę eiga gali būti ūminis ir lėtinis. Pagal priežastį pirminis ir antrinis (kaip kitos ligos išraiška).

Etiologija
----------

Ūmų tubulointersticinį nefritą dažniausiai sukelia medikamentai: antibiotikai pvz.: meticilinas, ampicilinas, cefalosporinai; antituberkulioziniai vaistai pvz.: rifampicinas; prieštraukuliniai medikamentai - fenitoinas; nesteroidiniai - vaistai nuo uždegimo; kiti medikamentai - cimetidinas. Kitos priežastys infekcija - ūmus pielonefritas.
Lėtinio intersticinio pielonefrito priežastis pirminis (idiopatinis); antrinis dėl vaistų nesteroidiniai vaistai nuo uždegimo ir nenarkotiniai analgetikai; litis; kalcinieurino inhibitoriai (ciklosporinas); sunkieji metalai - švinas, kadmis; hematologinės ligos - mielominė liga; metaboliniai sutrikimai - hiperkalcemija/hiperkalciurija, hiperurikemija/hiperurikozurija ir kt.

Morfologija
-----------

Inksto biopsinėje medžiagoje matoma - intersticinio audinio uždegiminė infiltracija(limfocitais, makrofagais gali būti eozinofilais) ir edema. Kanaliukų ląstelių paburkimas ir nekrozė. Vėliau gali pasireikšti kanaliukų atrofija ir intersticiumo fibrozę.

Klinika
-------

Ūminis tubulointersticinis nefritas gali pasireikšti per 2 dienas - 2 mėnesius nuo vaistų pavartojimo. Klinikai būdingas juosmens skausmas, padažnėjęs ir gausesnis šlapinimasis - poliurija, nikturija. Gali būti sisteminiai alergijos požymiai karščiavimas, bėrimai. Neoligūrinis ūmus inkstų nepakankamumas.

Diagnostika
-----------

Bendrame kraujo tyrime - gali būti eozinofilija, jeigu pasireiškia sisteminės alergijos požymių. Biocheminiame tyrime - pasireiškus inkstų nepakankamumui padidėja serumo kreatinino koncentracija, šlapalo koncentracija, nustatomas sumažėjęs glomerulų filtracijos greitis. Šlapimo tyrimas -izostenurija, proteinurija (mažiau 1.5 g/24h), leukociturija, eozinofilurija. Echoskopiškai sustorėjusi inksto parenchima. kartais atliekama inksto biopsija (būdingi pokyčiai žiūrėk morfologija).

Gydymas
-------

Šalinti priežastį nutraukti medikamentų vartojimą. Simptominis gydymas - stebėti inkstų funkcija ir jam pasireiškus gydyti ūminį inkstų nepakankamumą.
**Janas de Brajus** (ol. *Jan de Bray*, apie 1627 m. Harlemas – 1697 m. balandžio 4 d. palaidotas, ten pat) − XVII a. Nyderlandų tapytojas, piešėjas, architektas.

Biografija
----------

Janas de Brajus gimė apie 1627 m. menininkų šeimoje Harleme. Jo tėvas Salomon de Bray (1597–1664) buvo architektas ir tapytojas, motina Anna Westerbaen (apie 1605–1663) buvo poeto ir gydytojo Jacob Westerbaen (apie 1600–1670) ir portretų tapytojo Jan Westerbaen (apie 1600–po 1677) sesuo. Janas de Brajus tikriausiai buvo apmokintas tėvo ir Jan Westerbaen. Jano broliai Dirkas ir Josefas tapo tapytojais. Tapytojas karjerą pradėjo apie 1650 m. Didesnioji Jano de Brajaus šeimos dalis, įskaitant tėvą ir motiną, mirė 1663-64 m. maro metu. J. de Brajus šeimą pavaizdavo paveiksle „Antonijus ir Kleopatra" su tėvais centre, broliu Dirku už jų ir autoportretu kairėje. Janas de Brajus buvo vedęs tris kartus: 1668 m. – Maria van Hees, 1672 m. – Margaretha de Meyer ir 1678 m. – Victoria Stalpert van der Wielen. Visos jo žmonos mirė iškart po vedybų praėjus metams, dviem. Trečioji mirė gimdymo metu. Gali būti, kad nuolatiniai po to kilę ginčai dėl paveldėjimo lėmė, kad 1689 m. J. de Brajus paskelbė bankrotą. 1686 m. J. de Brajus persikėlė į Amsterdamą, kur 1692 m. įgijo piliečio teises. J. de Brajus mirė 1697 m. Amsterdame, jo palaikai palaidoti balandžio 4 d. Harleme. J. de Brajaus kūrybos branduolį sudaro portretai ir istoriniai paveikslai, atlikti klasikinės tapybos tradicijoje. Jis taip pat dirbo architektu.

Darbų galerija
--------------

* „Antonijus ir Kleopatra" (1652, Karališkoji kolekcija)
* „Karalių pagarbinimas" (1658, privatus rinkinys)
* „Spaustuvininkas Abraham Casteleyn ir jo žmona Margarieta van Bancken" (1663, Amsterdamo valstybinis muziejus)
* „Odisėjas atpažįsta Achilą tarp Likomedo dukterų" (1664, Varšuvos nacionalinis muziejus)
* „Harlemo Šv. Luko gildijos nariai" (1675, Amsterdamo valstybinis muziejus)

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Jan de Bray** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Arthur K. Wheelock Jr, April 24, 2014. nga.gov
* J. de Brajaus parodos brošiūra Archyvuota kopija 2016-03-03 iš Wayback Machine projekto.
* wga.hu
| Pasaulio Superbike čempionatas |
| --- |
|  |
| **Kategorija** | motociklų |
| **Šalys/regionas** | tarptautinės |
| **Pirmas sezonas** | 1988 m. |
| **Komandų sk.** | 6 |
| **Lenktynininkų sk.** | - |
| **Varikliai** | Ducati, BMW, Honda, Kawasaki, Suzuki, Aprilia |
| **Čempionas** | Italija Max Biaggi |
| **Komanda čemp.** | Italija Aprilia |
| **Oficiali svetainė** | worldsbk.com |

**Pasaulio Superbike čempionatas** (dažnai trumpinamas kaip **SBK**) – pasaulio motociklų čempionatas. Ši lenktynių serija pasižymi tuo, kad lenktynėse naudojami viešiems keliams paruošti motociklai, kurie būna šiek tiek patobulinami lenktynėms. Tuo Superbike serija skiriasi nuo Moto GP, kurioje naudojami specialiai pagaminti motociklai.

Superbike čempionatas buvo įkurtas 1988 m. Kiekvieną etapą sudaro dvejos lenktynės. Galutinėje čempionato įskaitoje išaiškinami tiek asmeniniai, tiek komandiniai čempionai.

Daugiausiai Superbike lenktynių vyksta Europos trasose, tačiau keli etapai rengiami Katare, Australijoje, Pietų Afrikoje ir JAV. 

Visą čempionatą organizuoja Tarptautinė motociklininkų federacija (*FIM*).

2012 m. čempionatą antrą kartą karjeroje laimėjo 41 metų italas Max Biaggi. Jis puse taško aplenkę britą Tom Sykes. Italo atstovaujama Aprilia ekipa tapo čempione.

Taisyklės
---------

### Lenktynių savaitgalio formatas

Nuo 2009 m. sezono lenktynių savaitgalis atrodo taip:

* **Penktadienis**

Pirmoji treniruotė (60 min) ir pirmoji kvalifikacija (60 min)

* **Šeštadienis**

Antroji kvalifikacija (45 min) ir antroji treniruotė (45 min)

* **Sekmadienis**

Apšilimas (20 min), pirmosios ir antrosios lenktynės

### Taškų skyrimas

Max Biaggi su Suzuki motociklu

**Taškų sistema**| **Vieta** | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 |
| **Taškai** | 25 | 20 | 16 | 13 | 11 | 10 | 9 | 8 | 7 | 6 | 5 | 4 | 3 | 2 | 1 |

* Komandinėje įskaitoje taškai skiriami tik vienam aukščiausią vietą pasiekusiam gamintojo motociklui.

Nuorodos
--------

* worldsbk.com Oficiali Superbike čempionato svetainė