recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Klaipėdos miesto garbės pilietis** – garbės vardas, Klaipėdos miesto savivaldybės suteikiamas už ypatingus nuopelnus Klaipėdos miestui, įvertinus asmeninį indėlį bei miesto vardo propagavimą pasaulyje.

Suteikimas
----------

Klaipėdos miesto mero teikimu ir savivaldybės tarybos kolegijos pritarimu – Klaipėdos miesto vėliava (toliau – Vėliava) už einamųjų metų reikšmingus neatlygintinus darbus Klaipėdos miestui ir bendruomenės labui.

Teikti siūlymą Klaipėdos miesto savivaldybės tarybai dėl Garbės piliečio vardo suteikimo gali visuomeninės organizacijos, įstaigos, įmonės ir pavieniai asmenys. Visuomeninės organizacijos, įstaigos, įmonės ir pavieniai asmenys, teikdami siūlymą dėl Garbės piliečio vardo suteikimo, Savivaldybei pateikia šiuos dokumentus: prašymą, asmens gyvenimo aprašymą, jo darbų ir nuopelnų Klaipėdos miestui aprašymą.

Klausimą dėl Garbės piliečio vardo suteikimo į Savivaldybės tarybos posėdžio darbotvarkę meras įtraukia pritarus visoms savivaldybės tarybos frakcijoms. Savivaldybės taryba sprendimą dėl miesto garbės piliečio vardo suteikimo priima ne mažiau kaip 1/2 visų savivaldybės tarybos narių balsų dauguma pritarimu. Garbės piliečio vardas per metus suteikiamas ne daugiau kaip vienam asmeniui. Antrą kartą tas pats apdovanojimas nesuteikiamas. Garbės piliečio vardas negali būti suteikiamas Savivaldybės tarybos nariams, einantiems šias pareigas.

Garbės piliečiai
----------------

* Heinz Radwill, vokietis, inicijavęs Taravos Anikės paminklo, skirto Simonui Dachui, atstatymą; garbės piliečiu paskelbtas jau po mirties (1991 metų balandžio 12 d.).
* Jeronimas Kačinskas, kompozitorius, dirigentas, pedagogas;
* Vytautas Jakelaitis, kultūrologas, politinis ir visuomenės veikėjas;
* Alfonsas Žalys, politikos bei visuomenės veikėjas, Kovo 11-osios akto signataras;
* Aloyzas Každailis, istorikas, muziejininkas;
* Jonas Tatoris (m. 2004 m. kovo 6 d.), politinis kalinys, tremtinys, architektūros istorikas, menotyrininkas;
* Narsutis Dumbauskas, dviračių sporto treneris;
* Valentinas Greičiūnas, inžinierius, sporto ir politinis veikėjas;
* Martinas Gusiatinas, verslo vadybininkas, Klaipėdos miesto savivaldybės politinis veikėjas;
* Peter Oertling;
* Ona Skaistutė Idzelevičienė, šokėja, trenerė, baletmeisterė.;
* Romaldas Idzelevičius, šokėjas, treneris;
* Alfredas Gytis Tiškus, architektas, docentas;
* Vytautas Paukštė, aktorius, 2008 m.

Išnašos
-------

1. ↑  Klaipėdos miesto savivaldybės apdovanojimų suteikimo projektas Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto. (DOC); Klaipėdos miesto savivaldybės Garbės piliečio vardo suteikimo nuostatai
2. ↑  „Klaipėdos garbės piliečių antkapiai bus paženklinti miesto herbu" „Vakarų ekspresas", 2005 m. rugsėjo 21 d.

* 1991-2008 metų Klaipėdos miesto garbės piliečiai[neveikianti nuoroda]
| Inhulas |
| --- |
| Inhulas Kropivnyckyje Inhulas Kropivnyckyje |
| **Ilgis** | 354 km |
| **Baseino plotas** | 9890 km² |
| **Vidutinis debitas** | 8,8 m³/s |
| **Ištakos** | Padnieprės aukštuma |
| **Žiotys** | Pietinis Bugas |
| **Šalys** | Ukrainos vėliava Ukraina |
|  |
|  **Vikiteka** | Inhulas |

**Inhulas** (ukr. *Інгул*) – upė pietų Ukrainoje, Kirovohrado ir Mykolajivo srityse; Pietinio Bugo kairysis intakas. Prasideda Padnieprės aukštumoje, kurios paviršiumi aukštupyje ir teka (pietų kryptimi). Žemupyje teka Juodosios jūros žemuma, skaidosi į atšakas. Įteka į Pietinį Bugą Mykolajive.

Užšalęs nuo gruodžio pradžios iki vasario pabaigos ar kovo pradžios; ledo danga nepastovi. Žemupyje laivuojamas. Inhulo vanduo naudojamas drėkinimui ir vandens tiekimui.

Prie Inhulo yra Kropivnyckio ir Mykolajivo miestai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 164
|  Choroščo Šv. Jono Krikštytojo ir Šv. Stepono bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Dekanatas** | Balstogės Starosielcės |
| **Savivaldybė** | Choroščo valsčius |
| **Gyvenvietė** | Choroščas |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 1756 m. |
| **Stilius** | rokokas |

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Choroščo Šv. Jono Krikštytojo ir Šv. Stepono bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

**Choroščo Šv. Jono Krikštytojo ir Šv. Stepono bažnyčia** (lenk. *Kościół i klasztor Dominikanów w Choroszczy*) – Romos katalikų bažnyčia šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Balstogės apskrityje, Choroščo valsčiuje, Choroščo mieste. Bažnyčia priklauso Choroščo Šv. Jono Krikštytojo ir Šv. Stepono parapijai.

Istorija
--------

1753 m. pradėta statyti nauja mūrinė rokoko architektūros stiliaus bažnyčia, kuri buvo užbaigta 1756 metais. Bažnyčią fundavo etmonas Jan Klemens Branicki, o architektas Jan Henryk Klemm, kuriam rengiant projektą padėjo orientalistas Juozapas Senkovskis. 1763 m. prie bažnyčios buvo pastatytas vienuolynas. Per II pasaulinį karą bažnyčia buvo stipriai apgriauta. 1945 m. atstatyta. 1956 m. kovo 22 d. bažnyčia buvo įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.

* Paminklas popiežiui Jonui Pauliui IIPaminklas popiežiui Jonui Pauliui II
* 
* 
*

Nuorodos
--------

* Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašas (lenk.)[neveikianti nuoroda].

Koordinatės: 53°08′31″ š. pl. 22°59′19″ r. ilg.﻿ / ﻿53.14194°š. pl. 22.98861°r. ilg.﻿ / 53.14194; 22.98861
Klaipėdos lėlių teatras (Vežėjų g.)
**Klaipėdos lėlių teatras** – Klaipėdoje įsikūręs lėlių teatras, savo veiklą pradėjęs XX a. pab. atkūrus Lietuvos nepriklausomybę. Pradžioje buvo Klaipėdos universiteto Menų fakulteto padalinys, vėliau atsiskyrė ir pradėjo savarankišką veiklą.

Istorija
--------

Klaipėdos lėlių teatro ištakos siekia 1991 m. Įkūrus Klaipėdos universitetą ir čia pradėjus ugdyti menininkus, susibūrė nedidelė iniciatyvių dėstytojų grupelė, troškusių įkurti lėlių teatrą. Jau 1992 m. įkuriamas lėlių teatras „KU-KŪ". Idėjos autorė – režisierė Jūratė Januškevičiūtė. Prie jos prisijungė ir kiti Menų fakulteto dėstytojai: Linas Zubė, Liuda Vismantaitė ir Salomėja Burneikaitė, taip pat studentai, vėliau tapę profesionaliais lėlininkais.

Klaipėdos universiteto lėlių teatras „KU-KŪ" sukūrė apie dvidešimt spektaklių, dalyvavo įvairiuose festivaliuose. 2004 m. prie teatro prisijungė būrelis jaunų, ką tik studijas baigusių lėlininkų. Tais pačiais metais teatras atsiskyrė nuo universiteto. 2006 m. Lietuvos kultūros ministerija Klaipėdos lėlių teatrui suteikė profesionalaus teatro statusą,o 2008 m. persikelta į naujas patalpas Vežėjų gatvėje, Klaipėdos senamiestyje.

Teatro repertuaras
------------------

Teatro kolektyvas kuria spektaklius visų amžiaus grupių žiūrovams, tačiau didžiausią repertuaro dalį sudaro pastatymai vaikams. Taip pat nemažai spektaklių kūdikiams.

Dalį repertuaro sudaro pastatymai pagal literatūros klasikos kūrinius: „Coliukė" (pagal H. K. Anderseną), „Raudonkepuraitė" (pagal Š.Pero), „Nepaprasta Edvardo Tiuleino kelionė" (pagal Kate DiCamillo) ir t. t.

Nuorodos
--------

* Teatro svetainė
* Klaipėdos lėlių teatro misija: lėlės gyvai. *15min.lt*, 2016 m. rugsėjo 2 d.
* Pokalbis su teatro įkūrėja Jūratė Januškevičiūte ir kitais KU-KŪ nariais. *LRT mediateka*, 1999 m. birželio 14 d.
| **Albertas Henris *Albert Henry*** |
| --- |
|  |
| Alberto Henrio biustas prie kapo sostinėje Avarua |
| Gimė | 1907 m. birželio 11 d.Tutakimoa, Rarotonga, Kuko Salos |
| Mirė | 1981 m. sausio 1 d. (73 metai)Rarotonga, Kuko Salos |
|  |
| Veikla | Kuko Salų politikas |
| Pareigos | politikas |
| Partija | Kuko Salų partija (*Cook Islands Party, CIP*) |

**Albertas Henris** (angl. *Albert Henry*, 1907 m. birželio 11 d. – 1981 m. sausio 1 d.) – pirmasis Kuko Salų ministras pirmininkas, pradėjęs vadovauti vietos ministrų kabinetui 1965 m. rugpjūčio 4 d. Kuko Saloms įgijus savivaldos statusą ir laisvąją asociaciją su Naująja Zelandija. A. Henris šiame poste išbuvo iki 1978 m. liepos 25 d. Kuko Salų partijos (*Cook Islands Party, CIP*) įkūrėjas.

Politinė karjera
----------------

Prieš tapdamas ministru pirmininku, A. Henris keletą metų buvo gyvenęs Naujojoje Zelandijoje. Jis daug nuveikė vienydamas Kuko Salų visuomenę ir propaguodamas šalies savivaldos statuso privalumus prieš jos atsiskyrimą nuo Naujosios Zelandijos ir visišką nepriklausomybę. A. Henrio vyriausybė greitai patvirtino naująją konstituciją, kurioje buvo įtvirtinta šalies savivalda ir naujosios Zelandijos pilietybė Salų piliečiams.
Vėliau į šį postą A. Henris buvo renkamas 1968, 1972, 1974 ir 1978 m. kovo mėn. Jis garsėjo kaip charizmatinis maorių oratorius.

1973 m. A. Henris patvirtino naują Kuko Salų vėliavą, kuri vėliau buvo atšaukta po jo atsistatydinimo 1979 m. Jis buvo genčių kilmingųjų Arikių Tarybos prie parlamento įkūrėjas. Daug prisidėjo plečiant Rarotongos tarptautinį oro uostą, statant didžiausios salos Rarotongos kurortą, tampant Saloms tarptautinio turizmo traukos objektu.

1974 m. Karalienė Elžbieta II įšventino A. Henrį į riterius. 1979 m. seras Albertas Henris neteko visų regalijų, kai prieš tai buvo privestas pasitraukti iš premjero posto dėl eilinių rinkimų rezultatų klastojimo skandalo 1978 m. Dėl politinės karjeros ir reputacijos žlugimo pašlijus sveikatai, sulaukęs 73 metų, A. Henris mirė 1981 m. Laidotuvių procesijos metu jo kūnas buvo vežamas ant katafalko aplink visą Rarotongos salą, o gyventojai jam atidavė paskutinę pagarbą gausiai susirinkę abipus kelio. 

| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**-** | **Kuko Salų ministras pirmininkas**1965–1978 | Po to:**Tom Davis** |

Šaltiniai
---------

* Kathleen Hancock, *Sir Albert Henry, His Life and Times*. 1979 (Methuen: Auckland, ISBN 0-456-02520-0)
**Ona Brazauskaitė-Voverienė** (g. 1938 m. birželio 17 d. Raseiniuose) – lietuvių mokslininkė, profesorė, habilituota socialinių mokslų daktarė .

Biografija
----------

1956 m. eksternu baigusi Tytuvėnų vidurinę mokyklą, Vilniaus 31-ojoje technikos mokykloje įgijo pašto-telegrafo operatorės specialybę. 1968 m. Vilniaus universitete baigė anglų kalbos mokytojos specialybę.

Dirbo vertėja Sąjunginio elektros suvirinimo įrenginių mokslinio tyrimo instituto Vilniaus filiale, moksline referente Lietuvos buitinės chemijos Projektavimo-konstravimo biure, dėstytoja valandininke VU Pramonės ekonomikos, Finansų ir kredito, Darbo ekonomikos, Matematikos ir Gamtos fakultetuoe. 1971-1974 m. studijavo Sąjunginio mokslinės techninės informacijos instituto aspirantūroje. 1979 m. Leningrado kultūros institute apgynė pedagogikos mokslų kandidato disertaciją „Bibliografinių nuorodų statistinės analizės metodo taikymas vertinant mokslo darbų informacinio aprūpinimo efektyvumą".

1980 m. O. Voverienė pradėjo dirbti VU Istorijos fakulteto Mokslinės informacijos katedroje vyresniąja dėstytoja. Nuo 1985 m. – docentė, 1995–2000 m. – Komunikacijos fakulteto Informacijos sistemų katedros profesorė.

Daugelio mokslinių straipsnių autorė, išleido 19 atskirų leidinių, tarp jų monografijas – „Informatikos teorinės minties raida Lietuvoje" (1997), „Bibliometrija" (1999) ir kartu su bendraautorėmis – „Lietuvos mokslinės mokyklos" (2002).

Aktyviai dalyvauja visuomeninėje ir politinėje veikloje: yra Lietuvos moterų lygos pirmininkė, Tėvynės sąjungos narė, kandidatavo į Seimą.

Nuorodos
--------

* Gyvenimas man kaip jūros spalvota banga… (Inteviu. XXI amžius)
* O.Voverienė: būti patriotu tapo nebemadinga (kasdien. lt)

Šaltiniai
---------

1. ↑   (VU Komunikacijos fakulteto inf.)
| **Ona Lukoševičienė-Chmieliauskaitė** |
| --- |
| Gimė | 1934 m. rugpjūčio 30 d. (88 metai)Panevėžyje |
| Mirė | 2017 m. lapkričio 27 d. |
|  |
| Veikla | Lietuvos inžinierė mechanikė, automobilių transporto specialistė, habilituota technologijos mokslų daktarė. |

**Ona Lukoševičienė-Chmieliauskaitė** (g. 1934 m. rugpjūčio 30 d. Panevėžyje) – Lietuvos inžinierė mechanikė, automobilių transporto specialistė, habilituota technologijos mokslų daktarė.

Biografija
----------

1958 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1991 m. technikos mokslų daktarė.

1958-1962 m. Vilniaus automobilių inspekcijos valstybės inspektorė, 1962-1971 m. – Teismo ekspertizės mokslinio tyrimo instituto vyresnioji mokslo darbuotoja ir vyr. ekspertė. Nuo 1971 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto (iki 1990 m. VISI) dėstytoja, 1996-2000 m. Automobilių transporto katedros vedėja; nuo 1994 m. profesorė. Nuo 1971 m. dar ir Eismo įvykių tyrimo teismo nepriklausomoji ekspertė.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinio darbo sritis – automobilių teorija: eismo sauga, automobilių techn. ekspertizė tiriant eismo įvykių bylas, ekspertizės metodika. Parašė apie 100 mokslinių straipsnių. Trijų išradimų autorė, vienas patentuotas 1969 m. kiti du su kitais – 1977 m. ir 1978 m.

Sukūrė kino filmą „Automobilių judėjimo parametrų tyrimas avarinėse situacijose", su kitais, 1979 m.; už jį apdovanota 2 laipsnio diplomu.

Bibliografija
-------------

* Automobilių laboratorinių darbų nurodymai ir saugaus eismo organizavimas, su V. Ivanovu, rusų kalba, 1980 m.;
* Autoįvykių analizė ir modeliavimas, 2001 m. 2003 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Ona Lukoševičienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 682 psl.
| **Ona Rainytė-Bodard** |
| --- |
| Gimė | 1955 m. balandžio 28 d.Dusmenėliai, Lietuvos TSR |
| Tėvas | Vytautas Rainys |
| Motina | Ona Rainienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Thierry Bodard (nuo 2009) |
| Vaikai | Rūta, Simona |
|  |
| Veikla | Politikė, ekonomistė |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Ona Rainytė-Bodard**, anksčiau **Juknevičienė** (g. 1955 m. balandžio 28 d. Dusmenėliuose, Trakų rajonas) – Lietuvos politikė, ekonomistė, buvusi Europos Parlamento narė 2004-2009 metais.

Biografija
----------

Gimė 1955 m. balandžio 28 d. Dusmenėlių kaime, Trakų rajone. 1958 m. su šeima persikėlė gyventi į Vilnių. 1973 m. baigė 22-ąją vidurinę mokyklą ir įstojo į Vilniaus universiteto Pramonės ekonomikos fakultetą. Baigusi studijas universitete, pradėjo akademinę karjerą: nuo 1986 m. sausio mėnesio iki 1989 m. dirbo Vadybos akademijos vyresniąja dėstytoja, vėliau tapo Darbo ir socialinių tyrimų instituto mokslo darbuotoja. Ekonomikos ir privatizacijos žinias gilino studijuodama užsienyje – JAV, Lenkijoje. 1992 m. apgynė disertaciją "Akcijų nuosavybė ir jos formavimas Lietuvoje" ir gavo ekonomikos daktaro diplomą. 1996 m. - Ernst & Young padalinyje Danijoje dalyvavo vadybos metodikos, žmogiškųjų išteklių bei kokybės valdymo kursuose.

Nuo 2000 m. rudens dirbo Ministro Pirmininko patarėja įmonių privatizavimo, reorganizavimo ir bankroto klausimais, po metų grįžo į Pasaulio banką ir trejus metus ėjo vyriausiosios reziduojančios patarėjos pareigas įgyvendinant techninės paramos projektą Serbijos Respublikoje. Dirbdama tęsė mokslinę veiklą – skaitė paskaitas, paskelbė straipsnių Lietuvos, JAV ir Danijos leidiniuose. 

2004-2009 m. – Europos Parlamento narė, ES ir Centrinės Azijos bei Mongolijos Respublikų bendradarbiavimo komitetų pirmininkė, Delegacijų pirmininkų sueigos narė, iki 2007 m. – Biudžeto kontrolės, Užimtumo ir socialinių reikalų, Ekonomikos ir pinigų politikos komitetų narė, vėliau Piliečių laisvių, teisingumo ir vidaus reikalų komiteto, delegacijos tarpparlamentiniams ryšiams su Afganistanu narė, Užimtumo ir socialinių reikalų komiteto narė. Dalyvavo politinėje Liberalų ir demokratų aljanso už Europą frakcijos (ALDE), Europos demokratų partijos (EDP) veikloje. 2008 m. vasario 4 d. dėl to, kad Darbo partija balsavo už Atominės elektrinės įstatymą, narystę šioje partijoje nutraukė. 2009 m. kaip Centro partijos atstovė dalyvavo Europos Parlamento rinkimuose, bet nebuvo išrinkta.

Šeima
-----

2009 m. susituokė su kelių infrastruktūros specialistu prancūzu Thierry Bodard.

Turi dvi suaugusias dukras iš pirmosios santuokos Rūtą ir Simoną.

Šaltiniai
---------

1. ↑  15min.lt
Ona Juknevičienė: savo žmogų sutikau danguje

Nuorodos
--------

* Ona Juknevičienė. Biografija (*vrk.lt*)
* Ona Juknevičienė. Biografija (*centropartija.lt*) Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto.
Iš Žemės paleistų objektų skriejimo aukščių palyginimas.
**Žemoji Žemės orbita** (ang. *Low Earth orbit*, **LEO**) – orbita aplink Žemę 160–2000 km aukštyje arba atliekant mažiausiai 11,25 periodų per dieną. Dauguma iš Žemės paleistų kosminių objektų skrieja ŽŽO.

Tarptautinė kosminė stotis skrieja ŽŽO ribose, tarp 406 ir 411 km aukštyje. Visos iki šiol naudotos kosminės stotys, taip pat kaip ir palydovai veikia ŽŽO ribose. Aukščiausią tašką ŽŽO buvo pasiekęs Gemini projekto 1966 m. erdvėlaivis Gemini 11, aukščiausią pasiektą tašką užfiksavęs 1374,1 km aukštyje. 1968 m. misija Apollo 8 buvo pirmasis kartas, kai žmonės įveikė ŽŽO ribas. Iki 1972 m. 24 žmonės nuskrido toliau už ŽŽO ribą. Nuo to laiko nei vienas žmogus šios ribos nepasiekė.

Norint išlaikyti stabilią orbitą ŽŽO ribose objektas turi pasiekti 7,8 km/s (28000 km/val) greitį, kuris mažėja didesniame aukštyje. 1500 km aukštyje šis greitis mažėja iki 7,12 km/s (25600 km/val). Žemoji Žemės orbita patogi naudoti įvairiems palydovams ir kosminėms stotims dėl mažų sąnaudų greičio ir orbitos palaikymui, taip pat dėl nesudėtingo šių objektų aptarnavimo.

Virš Žemosios Žemės orbitos ribų yra Vidutinė Žemės orbita (nuo 2000 iki 35786 km virš jūros lygio), o dar aukščiau – Geostacionarios orbitos ribos. Vidutinėje Žemės orbitoje veikia tokie palydovai kaip GPS, GLONASS ir Galileo (navigacinė sistema).

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Current Catalog Files". Nuoroda tikrinta 2018 m. liepos 13 d. „LEO: Mean Motion > 11.25 & Eccentricity < 0.25"
2. ↑  Sampaio, Jarbas; Wnuk, Edwin; Vilhena de Moraes, Rodolpho; Fernandes, Sandro (2014-01-01). „Resonant Orbital Dynamics in ŽŽO Region: Space Debris in Focus". *Mathematical Problems in Engineering* **2014**: Figure 1: Histogram of the mean motion of the cataloged objects. doi:10.1155/2014/929810.  Nežinomas parametras `|doi-access=` ignored (pagalba)
3. ↑  LOW EARTH CIRCULAR ORBITS
**Ona Razutienė** (1908 m. gegužės 18 d. Jakaičių k. Šilalės valsč. Tauragės apskr. – 1987 m. vasario 28 d. Los Angeles, CA – JAV), muzikos ir šokių mokytoja, chorvedė.

Biografija
----------

1926 baigusi Tauragės mokytojų seminariją, 1936–1944 mokytojavo Tauragėje. Pasitraukusi į Vokietiją, dalyvavo lietuvių kultūrinėje veikloje, o 1949 atvyko į JAV – Los Angeles. Čia daug metų dirbo mokytoja ir chorų vadove Šv. Kazimiero lituanistinėje mokykloje, o nuo 1958 ir parapijinės mokyklos lietuviškose klasėse. Ypač išpopuliarėjo jos vadovaujamas moksleivių dainų ir šokių ansamblis, kuris 1957 įsijungė į Lietuvių bendruomenę ir pasivadino „Spindulio" vardu. Ansamblis, minėdamas savo kūrybinės veiklos 10-metį, jau turėjo 80 dalyvių, švenčiant 20-metį, jame dalyvavo 150, o vėliau iki 200 mergaičių ir berniukų. Veikė trys ansambliečių grupės: vaikų, jaunių ir vyresniųjų, apie 30 dalyvių šokėjų grupė. Ansamblis kasmet surengdavo po 10-12 koncertų, o 1979 m. birželio 24 d. dideliu koncertu pažymėjo savo kūrybinės veiklos 30-metį. Be koncertų, dalyvavo tautinių šokių šventėse, 1971 ir 1978 JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėse Čikagoje ir Toronte (chorus padėjo parengti A. Polikaitis), taip pat dalyvavo 1964 Pasaulinės parodos Lietuvių dienoje Niujorke ir Expo-74 parodoje Spokane Vašingtone. 1975 pastatė dainų ir šokių pynę „Lietuviškos vestuvės", o 1976 surengė Pabaltiečių dainų ir šokių šventę Hollyvoode. 1977 gastroliavo Europoje (Anglijoje, Vokietijoje, Italijoje, Šveicarijoje, Prancūzijoje), 1982 koncertavo Australijoje, 1986 Pietų Amerikoje. Jaunimo ansamblis savo repertuare turėjo apie 50 dainų ir šokių. 1980 išleido plokštelę „Spindulys", sukurtas ir filmas.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
*Kitos reikšmės – Panemunės koplyčia (reikšmės).*
Koordinatės: 55°02′49″š. pl. 23°28′15″r. ilg.﻿ / ﻿55.046937°š. pl. 23.470695°r. ilg.﻿ / 55.046937; 23.470695

|  Žemosios Panemunės šventoriaus koplyčia |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Šakių rajonas |
| **Gyvenvietė** | Žemoji Panemunė |
| **Adresas** | Bažnyčios g. 3. |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | XX a. I p. |

**Žemosios Panemunės šventoriaus koplyčia** – koplyčia, stovinti prie Žemosios Panemunės Šv. Vincento Pauliečio bažnyčios, Kriūkų seniūnijoje, Žemosios Panemunės miestelyje. Koplyčia pastatyta Nemuno kairiojo kranto viršutinėje upės terasoje, šventoriaus šiaurės vakariniame kampe, priešais bažnyčią. Tarnauja kaip bažnytinio inventoriaus saugojimo vieta.

Šventoriaus koplyčia yra regioninės reikšmės kultūros objektas, nuo 2004 m. įrašytas į Kultūros vertybių registrą. Priklauso Šv. Vincento Pauliečio bažnyčios pastatų kompleksui.

Architektūra
------------

Koplyčios statinys kompaktinis, stačiakampio plano, medinio karkaso sienomis, vienos patalpos, su dvišlaičiu stogu. Fasadai apdailinti
vertikalių lentų stilizuotu apkalimu, pastogė ir frontonai apkalti horizontaliai. Frontonuose įtaisyti profiliuoti pagegnių skydeliai. Langai ir durys įrėminti profiliuotais mediniais apvadais. Koplyčioje stovi dviejų tarpsnių medinis altorius.

* Galinis fasadas su stilizuotu lentų apkalimuGalinis fasadas su stilizuotu lentų apkalimu
* Koplyčios vieta šventoriujeKoplyčios vieta šventoriuje

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Žemosios Panemunės šventoriaus koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Žemosios Panemunės Šv. Vincento Pauliečio parapija
2. 1 2  „Koplyčia". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
| ***Paslaptis*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Le Secret |
| Kilmės šalis |  Prancūzija Italija |
| Režisierius | Robert Enrico |
| Scenaristas (-ai) | Robert Enrico Pascal Jardin |
| Metai | 1974 |
| Žanras | trileris |
| Trukmė | 102 min. |
| Kalba | prancūzų |
| **IMDb įrašas** |

**Paslaptis** (pranc. *Le Secret*) – 1974 m. sukurtas psichologinis trileris.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Jean-Louis Trintignant – Deividas
* Marlene Jobert – Džulija
* Philippe Noiret – Tomas

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Deividas atsibunda surištas neaiškioje patalpoje, iš kurios jam pavyksta pabėgti nužudžius sargybinį. Besislapstydamas nuo persekiotojų, jis atsiduria atokiame sename name, kuriame gyvena menininkai Tomas ir Džulija, pabėgę ten nuo Paryžiaus triukšmo. Deividas jiems pasisako esąs persekiojamas dėl turimos slaptos informacijos ir pora juo patiki, tačiau kuo toliau, tuo labiau jo elgesys ima kelti abejonių, ypač kuomet laikraštyje pasirodo skelbimas apie iš psichiatrinės ligoninės pabėgusį ligonį. Kelyje sutinkamos policijos užkardos, netoliese nuolat skraidantis sraigtasparnis tarsi patvirtina Deivido žodžius, kad jis pavojingas ir žmonėms, kurie jam padeda, taip pat gresia pavojus, tačiau kažkas jo elgesyje Džuliją verčia abejoti pasakojama istorija. Matydama, kad Tomas vis daugiau leidžia laiko su naujuoju pažįstamu ir juo visiškai pasitiki, ji nusprendžia pati priimti sprendimą ir pranešti apie bėglį policijai. Apie tai sužinojęs, Deividas įniršta ir ją puola, tačiau Džulija spėja iššauti iš jo pistoleto. 

Paskutiniuose filmo kadruose Džulija ir Tomas stovi apsikabinę, ji klausia vyro ar gerai pasielgė, tuo tarpu iš už kalvos pasirodo ginkluoti vyrai, kurie priartėję atidengia į juos ugnį...
| ***Komisaras Pepe*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Il commissario Pepe |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Ettore Scola |
| Scenaristas (-ai) | Ruggero MaccariEttore Scola |
| Metai | 1969 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 107 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Komisaras Pepe** (it. *Il commissario Pepe*) – 1969 m. Italijoje sukurtas filmas.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Filmo veiksmas vyksta Italijos provincijos miestelyje, kuriame jau daug metų nieko įdomaus nevyksta. Komisaras Pepe gauna iš savo vadovybės užduotį – ištirti skundą apie miestelyje veikiantį prostitucijos tinklą, kuriam galimai vadovauja du pensininkai, turintys miestelyje gerą vardą ir nepriekaištingą reputaciją. Vis labiau gilinantis į bylą, aiškėja, kad į šią istoriją įsipainioję visi aukšti miestelio pareigūnai bei jo paties mergina Matilda. Komisaras nusprendžia visą istoriją paviešinti, tačiau jo paties vadovybė pradeda spausti, kad šis to nedarytų. Po ilgų dvejonių Pepe nusileidžia ir sunaikina surinktus įrodymus...

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Ugo Tognazzi – komisaras Antonio Pepe
* Silvia Dionisio – Silvija
* Tano Cimarosa – agentas Karidis
* Giuseppe Maffioli – Paridžis
* Marianne Comtell – Matilda
* Dana Ghia – sesuo Klementina
* Rita Calderoni – Analiza
* Veronique Vendell
**Žemutiniai laipsniai** (rus. *нижние чины*) – Rusijoje nuo XVIII a. taip vadinti žemutinio lygio kariniai laipsniai.

Šį lygį sudarė dvi karinių laipsnių grupės:

* eiliniai (rus. *рядовые*). Jiems priskirti ir jefreitoriai.
* puskarininkiai (rus. *унтер-офицеры*) (artilerijoje fejerverkeriai, kazokų kariuomenėje uriadnikai). Jiems priskirti ir feldfebeliai.

Kariuomenės nerikiuotės žemutiniai laipsniai buvo skirstyti į jaunesniuosius ir vyresniuosius. Feldjėgerių korpuso žemutiniai laipsniai buvo skirstomi į vyresniuosius feldjėgerius ir jaunesniuosius feldjėgerius.

Žemutinių laipsnių kareiviai, tenkinantys pakėlimo į karininkus ar į klasinius laipsnius reikalavimus, gaudavo papraporščikio laipsnį (arba pachorunžio kazokų kariuomenėje, estandartjunkerio sunkiojoje kavalerijoje…) arba kandidato į klasines pareigas laipsnį..

Žemesnieji kariniai laipsniai, neįėję į rangų lentelę
-----------------------------------------------------

1. Papraporščikis, pachorunžis; portupėj-praporščikas (pėstininkai), portupėjjunkeris (karininko pareigas ėję junkeriai), fanenjunkeris (dragūnai), estandartjunkeris (sunkioji kavalerija).
2. Feldfebelis, vachmistras, konduktorius.
3. Vyresnysis puskarininkis (iki 1798 m. seržantas, bocmanas).
4. Jaunesnysis puskarininkis (iki 1798 m. jaunesnysis seržantas, kapralas, bocmanmatas).

Nuorodos
--------

1. ↑  См. Свод воен. пост. кн. VII.
| Rėkenasvok. *Röcken* |
| --- |
| *Kaimo vaizdai* |
|  |
| 

RėkenasRėkenas

51°14′27″ š. pl. 12°06′58″ r. ilg.﻿ / ﻿51.24083°š. pl. 12.11611°r. ilg.﻿ / 51.24083; 12.11611﻿ (Rėkenas)Koordinatės: 51°14′27″ š. pl. 12°06′58″ r. ilg.﻿ / ﻿51.24083°š. pl. 12.11611°r. ilg.﻿ / 51.24083; 12.11611﻿ (Rėkenas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Vokietijos vėliava Vokietija |
| **Žemė** | Saksonija-Anhaltas Saksonija-Anhaltas |
|  |
| **Gyventojų** (2006) | 610  |
| **Altitudė** | 122 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Rėkenas |

**Rėkenas** (vok. *Röcken*) – kaimas vidurio rytų Vokietijoje, Saksonijos-Anhalto žemėje, šalia Liuceno miesto (2009 m. prie jo prijungtas). Žinomas dėl to, jog čia gimė filosofas Frydrichas Nyčė.

Istorija
--------

Vietovė pirmą kartą paminėta šaltiniuose 1232 m. tačiau apgyvendinta buvo daug anksčiau (ankstesni gyventojai buvo sorbai). Viduramžiais gyvenvietė buvo susieta su Vidurio Vokietijos istorijos įvykiais, nes ji yra netoli dviejų kilometrų atstumu esančio Liuceno miesto.

1632 m. lapkričio 15 d. Švedijos karaliaus Gustavo Adolfo kariuomenė netoliese kovėsi Liuceno mūšyje.

Galerija
--------

* 
* 
* 
*

Žinomi žmonės
-------------

Žinomiausias gyventojas buvo filosofas Frydrichas Nyčė, gimęs 1844 m. spalio 15 d. Jis įgijo pasaulinį šlovę savo kūriniais ir buvo palaidotas 1900 m. rugpjūčio 28 d.

Nuorodos
--------

* Die Gedenkstätte auf der offiziellen Seite der Stadt Lützen
| Sacharozė |
| --- |
|   |
| Sisteminis (IUPAC) pavadinimas |
| Sacharozė |
| CAS numeris | [57-50-1] |
| RTECS numeris | WN6500000 |
| Cheminė formulė | C12H22O11 |
| Molinė masė | 342,29648 g/mol |
| SMILES | OC1C(OC(CO)C(O)C1O)OC2(CO)OC(CO)C(O)C2O |
|
| Rūgštingumas (p*Ka*) |  |
| Bazingumas (p*Kb*) |  |
| Valentingumas |  |
| Fizinė informacija |
| Tankis |  |
| Išvaizda | balti kristalai |
| Lydymosi t° | 186 °C |
| Virimo t° |  |
| Lūžio rodiklis (*n*D) |  |
| Klampumas |  |
| Tirpumas H2O | 211,5 g/100 ml (20 °C) |
| Šiluminis laidumas |  |
| log P |  |
| Garavimo slėgis |  |
| kH |  |
| Kritinis santykinis drėgnumas |  |
| Farmakokinetinė informacija |
| Biotinkamumas |  |
| Metabolizmas |  |
| Pusamžis |  |
| Pavojus |
| MSDS |  |
| ES klasifikacija |  |
| NFPA 704 | 

1
1
0
 
 |
| Žybsnio t° | - |
| Užsiliepsnojimo t° |  |
| R-frazės |  |
| S-frazės |  |
| LD50 |  |
| Struktūra |
| Kristalinė struktūra |  |
| Molekulinė forma |  |
| Dipolio momentas |  |
| Simetrijos grupė |  |
| Termochemija |
| Δf*H*~~o~~298 |  |
| Giminingi junginiai |
| Giminingi grupė |  |
| Giminingi junginiai |  |
| Giminingos grupės |  |

**Sacharozė**, *cukrus* – disacharidas natūralus saldiklis, kurio molekulinė formulė C12H22O11.
Jį sudaro α gliukozės ir β fruktozės likučiai.

Sacharozė vandenyje tirpsta gerai, yra saldaus skonio. Tirpimo greitis tiesiogiai proporcingas temperatūrai. Sacharozės molekulė susidaro reaguojant dviem glikozidiniams hidroksilams, todėl gliukozės ir fruktozės likučiai sacharozės molekulėje yra acetalių formos. Pusacetalių grupių joje nėra, taigi pusiausvyra su aldehidine forma negalima. Vadinasi, sacharozė yra neredukuojantis disacharidas – ji nerodo kokybinės aldehidinės grupės reakcijos (pavyzdžiui, sidabrinio veidrodžio reakcijos).

Kaitinant sacharozę su rūgšties tirpalu, acetalinės grupės hidrolizuojasi ir susidaro D-gliukozė bei D-fruktozė:

{\displaystyle \mathrm {\ C\_{12}H\_{22}O\_{11}+H\_{2}O\ \longrightarrow \ C\_{6}H\_{12}O\_{6}+C\_{6}H\_{12}O\_{6}} }
Gautas tirpalas, neutralizavus rūgštį, rodo sidabro veidrodžio reakciją. Tai rodo, kad jame yra gliukozės.

Sacharozė, reaguodama su kalcio hidroksidu, sudaro vandenyje tirpius kalcio sacharatus. Jie yra molekulių kompleksų, o ne druskų tipo. Paveikus juos anglies (IV) oksidu, iškrenta kalcio karbonato nuosėdos ir išsiskiria laisva sacharozė. Šia reakcija pagrįsta pramoninė sacharozės gavyba iš cukrinių runkelių arba cukrašvendrių: veikiami kalcio hidroksido, rūgštiniai junginiai ir baltymai nusėda, o sacharozė lieka tirpale kalcio sacharato forma.

Paplitimas
----------

Sacharozė yra randama cukriniuose runkeliuose (16-20 %) ir cukranendrėse (14-26 %).

Šaltiniai
---------

1. ↑  ŠULČIUS, Algirdas. *Organinė chemija.* Vilnius: Alma littera, 2009, 182 p. ISBN 978-9955-38-341-3.
Koordinatės: 55°50′47″ š. pl. 23°16′29″ r. ilg.﻿ / ﻿55.84639°š. pl. 23.27472°r. ilg.﻿ / 55.84639; 23.27472
**Rėkyvos durpynas** – durpynas Lietuvoje, Šiaulių rajone, prie pietinių Šiaulių pakraščių, aplink Rėkyvos ežerą. Plotas – 26,08 km². Durpynas slūgso Dubysos ir Nevėžio vandenskyroje, pakraštinių moreninių darinių tarpgūbryje. Didžiąją dalį durpyno sudarė plynraistinė aukštapelkė, mažesnę – plyninė žemapelkė.

Iki pradedant durpių gavybą didžiausias nenusausinto durpių klodo storis buvo 9,3 m, vidutinis – 4,3 m. Pelkėje būta ~89,2 mln. m³ durpių. 68 % durpių aukštapelkinės (kimininės), 18 % žemapelkinės, 12 % mišrios, 2 % tarpinės. Jų vidutinis susiskaidymas 24 %, peleningumas 6,4 %, drėgnumas 89 %. Dugne slūgso smėlis, molis, o tarp dugno ir durpių – iki 0,7 m storio sapropelio sluoksnis.

Rėkyvos durpyne durpių gavyba pradėta 1967 m. iš jų gamintas trupininių durpių kraikas. Gavybą vykdė Šiaulių durpių įmonė (1985 m. pagamino 64 000 t kraiko). Dabar durpės kasamos durpyno pietrytinėje pusėje (kasa AB „Rėkyva"), šiaurinėje dalyje iškastos, o vakarinė pelkės pusė neliesta, paskelbta Rėkyvos botaniniu-zoologiniu draustiniu. Aplink plyti Rėkyvos miškai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Rėkyvos durpynas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 527
*Kitos reikšmės – Šv. Juozapo bažnyčia.*
Koordinatės: 55°51′32″š. pl. 23°20′00″r. ilg.﻿ / ﻿55.8589°š. pl. 23.3334°r. ilg.﻿ / 55.8589; 23.3334

|  Rėkyvos šv. Juozapo Darbininko bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Šiaulių |
| **Dekanatas** | Šiaulių |
| **Savivaldybė** | Šiaulių miestas |
| **Gyvenvietė** | Šiauliai |
| **Adresas** | Poilsio g. 1a |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | 1936 m. |
| **Stilius** | modernizmas |

**Rėkyvos šv. Juozapo Darbininko bažnyčia** – katalikų bažnyčia Šiauliuose, Rėkyvos mikrorajone, Poilsio g. 1a, rytinėje Rėkyvos ežero pakrantėje. Bažnyčia veikia buvusioje Rėkyvos dvaro sodybos koplyčioje. Statinys yra vietinės reikšmės architektūros paminklas (unik. kodas 31209).

Istorija
--------

Dvaras priklausė Karpių giminei. Dvaro laikotarpiu šis pastatas buvo kalvė.

1935 m. statinys rekonstruotas į koplyčią.

1991 m. atliktas pastato kompleksinis remontas.

Šiaulių vyskupijoje Rėkyvos šv. Juozapo darbininko parapija įkurta 2009 m.

Architektūra
------------

Bažnyčia uždengta dvišlaičiu stogu, dengtu skarda. Statinio tūris – kryžminis vienanavis, su trisiene apside ir bokštu virš šiaurinio fasado. Fasadų architektūra turi modernizmo stiliaus bruožų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Koplyčia". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2017-03-12.
2. ↑  Naktinė Rėkyva. Karpių giminės paslaptys

Nuorodos
--------

* Šiaulių dekanatas. Rėkyvos šv. Juozapo Darbininko parapija
Ben Hinomo slėnis 1854 m.
**Gehena**, **Ben Hinomas** (hebr. ‏גֵּיא בֶן־הִנֹּם‎‏‎) – slėnis netoliese Jeruzalės (į vakarus ir pietus), minimas Biblijoje.

Anot Jozuės knygos 15, 8, Gehena buvusi tarsi siena, skirianti Judo ir Benjamino gentis. Kitur Senajame Testamente minima, kad čia žydai aukodavę amonitų dievui Molochui vaikus. Aukoti pradėta karaliaus Saliamono laikais ir nesiliauta iki pat Babilonijos nelaisvės. Judėjos karalius Jošija, siekdamas tokią praktiką išgyvendinti, šią vietą pavertęs šiukšlynu, miesto atliekos degintos visą parą. Minimi pranašų prakeiksmai Gehenos slėniui.

Gehena virto siaubingos, prakeiktos vietos simboliu. Naujajame Testamente, islamiškuose tekstuose – nusidėjėlių bausmės vieta, Talmude – apsivalymo vieta, po kurios išsivaduojama iš kančių.

Išnašos
-------

1. 1 2  Danel Dikevič. *Gehena*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-09-25.
2. 1 2 3 4  *Gehenna*. Britannica Online Encyclopedia. Nuoroda tikrinta 2022-09-25.
3. 1 2 3 4  Religijotyros žodynas. – Vilnius: Mintis, 1991, 132 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 *Šis straipsnis apie prietaisą. Apie žvaigždyną skaitykite straipsnyje Mikroskopas (žvaigždynas).*
Įprastinis optinis mikroskopas  
 ir jo pagrindinės dalys.
Stereomikroskopas
**Mikroskopas** (iš graikų *mikrós*: mažas; *skopein*: stebėti) – optinis prietaisas skirtas stipriai padidinti, plika akim neįžiūrimų objektų (arba jų struktūros detalių), vaizdui gauti. Mažų objektų tyrimo mokslas vadinamas mikroskopija.

Žmogaus akis sudaro tam tikrą optinę sistemą, kuri turi atitinkamą skiriamąją gebą, t. y. mažiausią atstumą tarp stebimo objekto elementų, kur tie elementai dar gali būti atskiriami vienas nuo kito. Normali akis per optimaliausią atstumą atitraukta nuo objekto turi apie 0,025 mm skiriamąją gebą (o daugelio žmonių – apie 0,20 mm). Mikroorganizmų, daugelio augalų ir gyvūnų ląstelių, smulkių kristalų, metalų ir lydinių mikrostruktūros detalės ir kt. yra žymiai mažesnio dydžio. Tokių objektų stebėjimui ir tyrimui pritaikyti įvairių tipų mikroskopai. Mikroskopu nustatoma forma, dydis, sandara ir daugelis kitų mikroobjektų charakteristikų. Mikroskopas leidžia skirti struktūras su atstumais tarp jų elementų iki 0,98 µ m.

Mikroskopai skirstomi į tokias grupes:

* optiniai nešiojamieji mikroskopai
* stereoskopiniai mikroskopai
* lazeriniai (lazeriu apšviečiami) mikroskopai
* elektroniniai mikroskopai (apšviečiami elektronų srautu)
* plazminiai mikroskopai (apšviečiami protonų srautu)

Istorija
--------

Pirmojo mikroskopo išradimas paprastai priskiriamas Zacharijui Jansenui, kuris pirmąjį mikroskopą sukonstravo apie 1595 metus Nyderlanduose. Kadangi Zacharijus tuo metu buvo labai jaunas, manoma, kad pirmąjį mikroskopą galėjo sukurti jo tėvas Hansas. Šis pirmasis Jansenų sukurtas sudėtinis mikroskopas buvo paprastas vamzdelis su lęšiais abiejuose galuose. Prie pirmųjų mikroskopų tobulinimo prisidėjo ir anglų išradėjas Robertas Hukas (*Robert Hooke*, 1635–1703). Tokie pirmieji mikroskopai didino nuo 3 iki 9 kartų. Šiuolaikiniai tokio tipo mikroskopai didina virš 400 kartų. Optinio mikroskopo didinimo galimybes riboja difrakcijos fenomenas.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Sadas |
| --- |
| Upė Alkaser do Salyje Upė Alkaser do Salyje |
| **Ilgis** | 180 km |
| **Baseino plotas** | 7640 km² |
| **Vidutinis debitas** | 40 m³/s |
| **Ištakos** | Kaldeirano aukštumos |
| **Žiotys** | Atlanto vandenynas |
| **Šalys** | Portugalija |
|  |
|  **Vikiteka** | Sadas |

**Sadas** (port. *Rio Sado*) – upė pietų Portugalijoje. Prasideda Kaldeirano aukštumose. Teka į šiaurę, žemupyje – į šiaurės vakarus per aukštumas. Įteka į Atlanto vandenyną ties Setubalu, sudaro plačią estuariją, nuo vandenyno atskirtą ilga nerija.

Pagrindiniai intakai: Kampiljašas (kairysis), Rošas, Figeira, Šarama, Alsasovešas, San Martinijas (dešinieji). Minimalus upės debitas 1 m³/s (vasarą), didžiausias – 150 m³/s (žiemą). Setubalo estuarija yra viena iš nedaugelio pakrančių vietų, kur dar gyvena delfinai (afalinos). Miestai prie Sado: Alvaladė, Alkaser do Salis, Setubalas.

Manoma, kad upės pavadinimas atsirado dar ikiromėniškais laikais. Viduramžiais upė vadinta Sadaunu (*Sádão*).
| **Ditylenchus dipsaci** |
| --- |
|  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Apvaliosios kirmėlės  *( Nematoda)* |
| Klasė: | *Secernentea*  *( Secernentea)* |
| Būrys: | *Tylenchida*  *( Tylenchida)* |
| Šeima: | *Anguinidae*  *( Anguinidae)* |
| Gentis: | *Ditylenchus*  *( Ditylenchus)* |
| Rūšis: | Žemuoginis stiebinis nematodas  *( Ditylenchus dipsaci)* |

 |

**Žemuoginis stiebinis nematodas** (*Ditylenchus dipsaci*) – *Anguinidae* šeimos kirmėlė.

Antro ir trečio ūgio lervos žiemoja žemuogių kelmeliuose tarp lapų. Dauginasi ir vystosi augalų audiniuose. Dažnai randama ant pupelių, pomidorų, agurkų ir daugelio piktžolių.

Apkrėsti augalai nuskursta. Ant stiebų, lapkočių ir lapų gyslų pastebima sustorėjimų. Lapkočiai ir žiedkočiai trumpi, iškrypę. Lapai smulkūs, raukšlėti, epidermis sutrūkinėjęs. Ant lapų ir stiebų žydėjimo metu ir uogoms nokstant atsiranda rusvų dėmių. Augalai dera blogai, uogos smulkios, deformuotos, kietos. Kenkėjas plinta su sodinamais daigais. Esant labai drėgniems orams, stiebiniai nematodai pereina į dirvą, kur diapauzuoja.

Kovos priemonės
---------------

Augalus, apsikrėtusius nematodais, reikia išrauti su šaknimis ir sunaikinti.

Sodinti tik sveikų augalų daigus.

Naikinti piktžoles. Reguliariai palaikant drėgmę, tinkamai tręšiant augalus, sudaromos nepalankios sąlygos kenkėjams vystytis.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Sodininko žinynas 1987. Vilnius, Lietuvos KP CK leidykla, 1987, 101 psl.
Koordinatės: 55°50′15″ š. pl. 23°14′5″ r. ilg.﻿ / ﻿55.83750°š. pl. 23.23472°r. ilg.﻿ / 55.83750; 23.23472

 *Šis straipsnis apie miškus į pietus nuo Rėkyvos ežero. Apie miškus į rytus nuo Rėkyvos ežero skaitykite straipsnyje Rėkyvos-Dūkto miškai.*
Ginočių miškas prie Visgirdų
**Rėkyvos miškai** – miškų masyvas Lietuvoje, Šiaulių rajone, į pietvakarius nuo Šiaulių, į pietus nuo Rėkyvos ežero. Priklauso Šiaulių miškų urėdijai (Bubių ir Pakapės girininkijoms). Apima 3,37 km² plotą.

Masyvą sudaro Rėkyvos, Juškaičių, Dzidų, Barsukynės, Giriočių miškai. Paviršius lygus, pelkėtas. Dirvožemiai – velėniniai glėjiški sujaurėję priemoliai ir priesmėliai, aukštapelkiniai ir žemapelkiniai durpžemiai. Šiaurėje plyti Rėkyvos durpynas, pietuose – Skurvių pelkė. Miškais teka Dubysos intakai Šiaušė ir Tilžė.

Medynai:

* beržynai: 44 %
* eglynai: 26 %
* pušynai: 14 %
* juodalksnynai: 5 %
* drebulynai: 4 %
* uosynai: 4 %
* baltalksnynai: 3 %

Jaunuolynai sudaro 14 % medynų, pusamžiai medžiai 56 %, pribręstantys 21 %, brandūs 9 %.

Miškuose gyvena stirnos, šernai, bebrai, ondatros, jerubės, slankos, juodieji gandrai, tetervinai, vandens paukščiai, pelkių paukščiai. Šiaurinė dalis paskelbta Rėkyvos botaniniu-zoologiniu draustiniu. Šalia miško auga Visgirdų ąžuolas.

Šalia Rėkyvos miškų įsikūrę Aukštelkė, Visgirdai, Vaikšnėgala, Gastyniškiai, Rimeikiai, Jankaičiai, Skurviai, Vilkuriai, Trociškė, Dzidai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Rėkyvos miškai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 527
**Donatas Navikas**| Asmeniniai duomenys |
| --- |
| Gimimo data | 1983 m. birželio 30 d. (39 metai) |
| Gimimo vieta | Ukmergė, Lietuva |
| Ūgis | 1,82 m |
| Klubai |
| Dabar žaidžia | - |
| **Pozicija** | saugas |
| Profesionalūs klubai\* |
| 2000 2001-20022003-2008 20082009 20092009-201220122013-201520152015-20172018–2019 | Vienybė Ukmergė  Inkaras KaunasFK AtlantasFC Salyut-Energia BelgorodFK Atlantas→FK Šilutė *(skol.)* FC MinskFK Slaviâ MozyrʹFK AtlantasFK Kruoja PakruojisFK PalangaFK Minija (2017) | ? (4)35 (2)181 (21)14 (0)10 (1)14 (0)28 (1)14 (1)48 (6)5 (0)62 (16)28 (9) |
|  Treniruotos komandos |
| 20192020 | FK Atlantas FK Neptūnas |
| \* Skaičiuojama tik pasirodymai ir įvarčiai vietinėje lygoje Duomenys 2020. |

**Donatas Navikas** (g. 1983 m. birželio 30 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas, saugas. Nuo 2019 m. pradėjo trenerio karjerą.

Žaidėjo karjera
---------------

Karjerą pradėjo Vienybė Ukmergė (2000) komandoje. 

Daugiausia pasiekė žaisdamas Atlantas Klaipėda klube (2003–2008).

2015 metų sezoną D. Navikas pradėjo Klaipėdos "Atlanto" gretose, vėliau persikėlė į Pakruojo "Kruoja", o sezoną užbaigė Palangoje.

2015 metų LFF I-os lygos sezono pabaigoje prisijungė prie FK Palanga ekipos. 2016 metų kovo mėnesį Donatas Navikas pasirašė naują sutartį su FK "Palanga". Žaidė pagrindinėje komandoje, bei dirbo vaikų treneriu.

Trenerio karjera
----------------

2019 m. spalio 30 d. Klaipėdos FK Atlantas pralaimėjo FK Sūduvai rezultatu 1-9, o lapkričio pradžioje pranešta, kad vyr. treneris Viktors Dobrecovs abipusiu susitarimu palieka komandą. Jo vietą iki sezono pabaigos užėmė Donatas Navikas. 2019 m. lapkričio 4 d. Donatas debiutavo vyr. trenerio poste, o klaipėdiečiai Vilniuje 2-5 pralaimėjo FK Riteriai.

2020 m. balandžio mėn. naujai suformuota futbolo komanda FK Neptūnas pranešė kad treneriu paskirtas Donatas Navikas.

2021 m. įgijo UEFA A trenerio licenciją.

Pasiekimai
----------

* Lietuvos futbolo čempionato bronzos medalininkas 2004 bei 2014 m.
* Lietuvos futbolo čempionato sidabro medalininkas 2013 m.
* Lietuvos futbolo taurės nugalėtojas 2002/2003 m.
* Baltarusijos futbolo čempionato bronzos medalininkas 2010 m.

Nuorodos
--------

* Futbolinis.lt
* transfermarkt.com

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Навикас Донатас" (rusų). Sportbox.ru. Nuoroda tikrinta 2009-06-27. [neveikianti nuoroda]
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑
7. ↑   Archyvuota kopija 2022-05-30 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 56°23′43″ š. pl. 22°15′38″ r. ilg.﻿ / ﻿56.39528°š. pl. 22.26056°r. ilg.﻿ / 56.39528; 22.26056


| Leckavos tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Mažeikių rajonas) |
| Plotas | 0,156 km² |
| Kranto linijos ilgis | 4,18 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 2,5 m |
| Didžiausias gylis | 3 m |
| Įteka | Ašva, Kūlupis, 3 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Ašva |

**Leckavos tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Mažeikių rajone, 9 km į šiaurės vakarus nuo Mažeikių, į rytus nuo Leckavos miestelio. Sudarytas užtvenkus Vadaksties upę (Vadaksties intakas) 0,7 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus – 1,84 km, plotis – iki 0,16 km. Altitudė 50 m. Krantai aukštoki, šlaitai plačiai apaugę medžiais ir krūmynais. Aplinkui plyti dirbami laukai. Kiek atokiau į rytus įsikūrusios kelios Tulnikių kaimo sodybos.

Tvenkinys įrengtas 1986 m. 2003 m. pastatyta 125 kW galios mažoji hidroelektrinė.

Šaltiniai
---------

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998

### Išnašos

1. ↑
2. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Sachin Tendulkar** |
| --- |
|  |
| Visas vardas | Sacin Rameś Tendulkar |
| Gimė | 1973 m. balandžio 24 d. (50 metų)Bombėjus, Maharaštra, Indija |
| Pilietybė | Indijos vėliava Indija |
| Tėvai | Rameš, Rajini |
|  |
| Veikla | kriketininkas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| „Bharat Ratni", „Arjuna" |

**Sačinas Tendulkaras** (hind. सचिन रमेश तेंदुलकर, IAST: *Sacin Rameś Tendulkar*; g. 1973 m. balandžio 24 d.) – Indijos kriketininkas, gerbėjų vadinas „Kriketo dievu".

S. Tendulkaro tėvas – Ramešas Tendulkaras, o motina – Radžini. Jis turi du brolius, Nitiną ir Adžitą, ir vieną seserį, Savitą. Nuo 1984 m. su broliu Adžitu pradėjo mokytis kriketos. 1988 m. gruodžio 11 d. Tendulkaras debiutavo Mumbajaus klube. Jis turėjo savo testinį debiutą prieš Pakistaną 1989 m, kai jam buvo 16 metų.

S. Tendulkaras laikomas antru geriausiu testinio kriketo atmušėju visoje šio žaidimo istorijoje (po australo Don Bradman) ir antras geriausias vienos dienos („one-day international") atmušėjas kriketo istorijoje po Vest Indijos žaidėjo Viv Richards. Jis laimėjo kriketo pasaulio čempionatą su Indijos rinktine 2011 m. Tendulkaras 1994 m. apdovanotas „Ardžunos" apdovanojimu už pasiekimus sporte, 1997 m. gavo „Rajiv Gandhi Khel Ratna" apdovanojimą ir daug kitų apdovanojimų. Po savo paskutinių rungtynių 2013 m. lapkričio 16 d. jam buvo įteiktas aukščiausias Indijos ordinas – *Bharat Ratna* („Indijos brangakmenis").
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Gegužės revoliucija** (isp. *La Revolución de Mayo*) buvo pirmasis La Platos vicekaralystės, kuri užėmė dalį dabartinių Argentinos, Urugvajaus, Bolivijos ir Paragvajaus teritorijų, bandymas pasiekti nepriklausomybę.

1810 m. gegužės 13 d. britų fregata, atvykusi į Montevidėjo uostą, patvirtino Buenos Airėse sklandžiusius gandus: Napoleonas Bonapartas įsiveržė į Ispaniją, nuvertė karalių Ferdinandą VII ir vietoje jo į sostą pastatė savo vyresnįjį brolį Juozapą Bonapartą. Tai reiškė, kad Ispanija atsidūrė prancūzų rankose ir iškilo puiki galimybė atsiskirti nuo savo metropolijos.

1810 m. gegužės 25 d. Buenos Airėse sudaryta pirmoji karinė chunta (*Primera Junta*), vadovaujama Cornelio Saavedra, nuvertė iš sosto vicekaralių Baltasar Hidalgo de Cisneros, o 1816 m. liepos 9 d. Argentina paskelbė nepriklausomybę nuo Ispanijos Karalystės.

Gegužės 25-oji – Gegužės Revoliucijos diena (*el Día de la Revolución de Mayo*) – yra nacionalinė šventė ir ne darbo diena Argentinoje. Būtent ši diena pradeda Argentinos, kaip savarankiškos šalies istoriją.
Saulės elementas, pagamintas iš silicio monokristalų.
**Saulės baterija**, **saulės elementas**, **saulės modulis**, **fotovoltinė** baterija/elementas – energijos rūšies keitimo įtaisas, verčiantis saulės energiją ar kito šaltinio šviesą
į elektros energiją. Procesą įgalina *fotovoltinis efektas*. Saulės baterijų ir saulės energijos technologijų sritis vadinama fotovoltika.

Saulės elementų sistemos vadinamos saulės moduliais, kurie savo ruožtu gali būti sujungiami į fotovoltinę sistemą.

Saulės elementų pritaikymas labai platus. Pavieniai elementai naudojami kaip energijos šaltiniai mažiems elektroniniams prietaisams, pvz. skaičiavimo mašinėlėms. Fotovoltinės sistemos priskiriamos atsinaujinantiems energijos šaltiniams ir yra ypač naudingos regionuose, kur energijos perdavimas elektros tinklais neįmanomas, pvz. dirbtiniuose Žemės palydovuose, kosminėse stotyse, atokiuose radiotelefonuose ar vandens pumpavimo įrengimuose.

Nuorodos
--------

* Howstuffworks.com: How Solar Cells Work
* Saulės elementų gamyba
* Saulės energijos laboratorija  Sautamptono universitete (Southampton University)
* Apie saulės energiją ir baterijas [neveikianti nuoroda] Apie saulės energiją ir baterijas