recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Kitos reikšmės – Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia.*
Koordinatės: 54°57′9.39″ š. pl. 25°14′8.37″ r. ilg.﻿ / ﻿54.9526083°š. pl. 25.2356583°r. ilg.﻿ / 54.9526083; 25.2356583

|  Paberžės Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilniaus |
| **Dekanatas** | Kalvarijų |
| **Savivaldybė** | Vilniaus rajonas |
| **Gyvenvietė** | Paberžė |
| **Statybinė medžiaga** | plytų mūras |
| **Pastatyta** | 1932 m. |
| **Stilius** | neogotika |

**Paberžės Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Paberžės kaime, prie senojo Vilniaus-Molėtų kelio. Pamaldos vyksta lietuvių ir lenkų kalbomis.

Istorija
--------

Priekinis fasadas
Šoninis fasadas
Manoma, jog pirmoji medinė bažnyčia pastatyta apie 1484 m. Maišiagalos klebono Jurgio Paulavičiaus rūpesčiu. 1503 m. įsteigta parapija. Žygimantas Senasis 1507 m. leido Paberžėje įsteigti smuklę ir jos pajamas skirti bažnyčios išlaikymui. 1650–1700 m. Paberžėje gyveno vienuoliai – reguliarieji atgailos kanauninkai. Prie bažnyčios veikė parapinė mokykla. Iki 1676 m. pastatyta nauja bažnyčia. 1759 m. atstatyta medinė, 1793 m. perstatyta.

1859 m. patvirtintas naujos medinės bažnyčios projektas. Pastatyta 1860 m. Kunigas Jonas Stšeleckis 1866 m. balandžio 1 d. laikė paskutines katalikų pamaldas. Per pamokslą pareiškė priimąs stačiatikybę ir paragino parapijiečius pasekti jo pavyzdžiu. Bažnyčia 1866 m. perduota stačiatikiams. Stačiatikių dvasininkas ekskunigas A. Petkevičius pasakė ir lietuvišką pamokslą (J. Stšeleckis lietuviškai nemokėjo).

Eduardas Volteris (1856–1941), 1886–1887 m. redaguodamas stačiatikiams skirtą į lietuvių kalbą verstą Jono Auksaburnio liturgiją, pritaikė ją Paberžės lietuvių tarmei. 1900 m. pastatyta mūrinė cerkvė. Vidaus reikalų ministras 1904 m. leido Paberžėje statyti filinę bažnyčią.

1905 m. paskirtas finalistas kunigas V. Taškūnas. Pamaldos laikytos Glitiškių koplyčioje. Paberžėje 1906 m. pastatyta laikina lentų bažnyčia, kukli klebonija. Dvarininkai sutiko statyti bažnyčią, jeigu joje nebus lietuviškų pamaldų. Kadangi V. Taškūnas su šiais reikalavimais nesutiko, buvo iškeltas. Analogiškai pasielgta ir su kunigu Adomu Zaremba 1907 m. Taip Paberžėje lietuviškų pamaldų neliko.

1907 m. patvirtintas mūrinės bažnyčios projektas (inžinierius Vladislovas Stipulkovskis), išmūryti pamatai. 1908 m. projektas pakeistas. Statyba tęsta nuo 1920 m. Inžinieriai Paprockis ir Sestšencevičius suprojektavo bokštus. Bažnyčia pastatyta 1932 m.

Architektūra
------------

Bažnyčia neogotikinė, lotyniško kryžiaus plano, dvibokštė. Šventoriaus tvora akmenų mūro ir medinių statinių.

Galerija
--------

* 
* 
* KlebonijaKlebonija

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Paberžės Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Paberžės Švč. Jėzaus Širdies parapija Archyvuota kopija 2016-05-31 iš Wayback Machine projekto.
* Parapijos *Facebook* puslapis
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 11°47′ š. pl. 66°10′ v. ilg.﻿ / ﻿11.783°š. pl. 66.167°r. ilg.﻿ / 11.783; 66.167

La Orčilos pakrantė
**La Orčila** (isp. *Isla La Orchila*) – sala Karibų jūroje, Pietų Antilų salose, tarp Los Rokeso salyno vakaruose ir Blankilijos rytuose, 160 km į šiaurę nuo Karakaso. Priklauso Venesuelai (Venesuelos federalinės valdos). Plotas – 40 km². Paviršius kalvotas, iškyla iki 139 m. Apaugusi krūmokšniais, mangrovėmis. Aplink La Očilos salą dar yra 10 salelių ir rifų.

Sala negyvenama. Čia įsikūrusi karinė aviacijos ir jūrų bazė, todėl į salą be leidimo patekti draudžiama. La Orčiloje taip pat sezoniškai lankosi žvejai.

La Orčila europiečiams žinoma nuo XVI a. Ji 1589 m. priskirta Venesuelos provincijai. 1870 m. saloje įsikūrė amerikiečių guano kasybos įmonė. 1938 m. oficialiai tapo Venesuelos dalimi.
**Johanas Filipas Holchauseris** (vok. *Johann Philip Holzhaeusser*, 1731 m. Saksonija – 1792 m. rugpjūčio 17 d. Varšuva) – žymiausias Abiejų Tautų Respublikos XVIII a. medalininkas.

Biografija
----------

Manoma, dirbo Brandenburgo monetų kalykloje. Į Varšuvą atvyko 1765 m. Stanislovo Augusto Poniatovskio kvietimu. Nuo 1766 m. dirbo monetų spaudų raižytoju ir medalininku. Sukūrė apie 100 medalių ir žetonų, monetų, kanceliarinių Abiejų Tautų Respublikos valdovo ir dignitorių spaudų. Daugelyje medalių – Stanislovo Augusto Poniatovskio portretas. Sukūrė 11 iš 23 medalių Lenkijos karalių serijoje. Sukūrė medalių privatiems asmenims, LDK veikėjams. Suprojektavo monetų – 1766 m. – karūnavimo dukatą, 1766 m. ir 1771 m. bandomuosius talerius. Savo darbus žymėjo pavarde ar inicialais. Jo kūrybai būdingas vėlyvojo baroko ir neoklasicizmo stilius.

Medaliai
--------

* Stanislovo Augusto karūnavimas, 1766 m.
* Pinigų reforma, 1766 m. 1788 m.
* Edukacinė komisija, 1774 m. 1777 m.
* Gegužės 3 d. Konstitucija, 1791 m.
* Apdovanojimas už ištarnautus 18 metų viename korpuse
* Aleksandras, 1791 m.
* Kazimieras Jogailaitis, 1792 m.
* Stanislovas Liubomirskis, 1771 m.
* Stanislovas Malachovskis, 1790 m.
* Vilniaus universiteto astronomas Martynas Počobutas, 1775 m.
* Poetas ir istorikas Adomas Naruševičius, 1771 m.
* LDK didysis etmonas Mykolas Kleopas Oginskis, vienpusis, apie 1786 m.
* Frydrichas Vilhelmas II, 1786 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vincas Ruzas. *Johanas Filipas Holchauseris*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 629 psl.
**Žolių vainikas**, *žolės karūna* (lot. *corona graminea*), *blokados vainikas* (lot. *corona obsidionalis*, iš lot. *obsidio* 'apgultis, apsiaustis', iš {{la|obsidēre|| 'apgulti') – vienas aukščiausių ir rečiausių karinių apdovanojimų Romos respublikoje ir ankstyvojoje Romos imperijoje. Juo apdovanodavo tik generolus ir karininkus, kurie savo veiksmais išgelbėdavo priešo apsuptą Romos legioną ar visą armiją.

Vainiką įteikdavo išgelbėta kariuomenė, o pats vainikas supintas iš apsupties vietoje augančių žolių – varpinių ir kitokių žolių stiebų bei žiedų (Plin. H. N. xxii. 7). Pagal žoles vainikas ir buvo vadinamas *corona graminea* (Plin. H. N. xxii. 4) ar *graminea obsidionalis* (Liv. vii. 37). Paprotys primena ankstyvesniųjų laikų paprotį, kai stiprumo ar vikrumo varžybose pralaimėjusi komanda pievoje, kur vyko varžybos, išpešdavo kuokštą žolės ir įteikdavo laimėjusiems priešininkams kaip pergalės ženklą.

Istorija
--------

Plinijus apie žolių vainiką rašė savo „*Naturalis Historia*":

*„Bet žolių vainiką įteikdavo vienu vieninteliu atveju, pasibaigus visiškai beviltiškai krizei, ją paskirdavo ne balsavimu, bet vieningais visos armijos šūksniais, ir tik tam, kas ją buvo išgelbėjęs. Kitus vainikus įteikdavo generolai kareiviams, o šį vienintelį – kareiviai generolui. Šis vainikas taip pat žinomas kaip* obsidionalis*, nes jį įteikdavo už apsuptos kariuomenės išgelbėjimą ir apsaugojimą nuo baisios katastrofos. Jeigu jau mes laikome puikiu ir garbingu apdovanojimu piliečio vainiką, kuris suteikiamas už pavienio piliečio, nors jis gali būti paties žemiausio rango, išgelbėjimą, tai ką reikia galvoti apie visos armijos išgelbėjimą ir buvimą skolingu už tai vieno individo karžygiškumui?"*
Plinijaus sąrašas žmonių, kurie už savo žygius buvo apdovanoti žolių vaikinais:

* Lucius Siccius Dentatus
* Publius Decius Mus (buvo gavęs du žolių vainikus – vieną nuo savo dalinio, kitą nuo kariuomenės, kuriai apsiginti padėjo)
* Fabius Maximus (po to, kai Hanibalas buvo išvytas iš Italijos)
* Marcus Calpurnius Flamma
* Scipio Aemilianus Africanus
* Gnaeus Petreius Atinas (vyriausiasis legiono centurionas (*prīmus pīlus*) Kimbrų karo metu)
* Lucijus Kornelijus Sula (Socialinio karo metu (91–88 m. pr. m. e.) ties Nola)
* Quintus Sertorius
* Augustas (vainiką įteikė Romos senatas, bet tai buvo daugiau politinis paklusnumo ženklas negu karinis apdovanojimas)

Nuorodos
--------

1. ↑  Pliny the Elder, The Natural History
**Johanas Gotlybas Gerlachas** (vok. *Johann Gottlieb Gerlach*; 1796 m. balandžio 14 d. Ragainėje, Vokietijos imperija – 1865 m. gruodžio 20 d. Klaipėdoje, Vokietijos imperija) – vokiečių medienos pirklys Klaipėdoje.

Biografija
----------

Gimė ir augo kaip vyriausias sūnus Ragainės pirklio Gotlybo Gerlacho ir Eleonoros Dorotejos (mergaut. Dytc) šeimoje. Jaunystėje J.G.Gerlachas persikėlė į Klaipėdą ir ten mokėsi verslininkauti. 1822 m. kovo 25 d. oficialiai tapo Klaipėdos miestiečiu ir tą pačią dieną įkūrė savo vardo įmonę, kuri turėjo užsiimti medienos apdirbimu ir eksportu. 

Jau per pirmus dvylika veiklos metų J.G.Gerlacho firma, supirkdama Nemunu atplukdytus rąstus iš Lietuvos ir, juos supjovusi lentjūvėse, per Baltijos jūrą išgabendama laivais į užsienį, pasiekė įspūdingų ekonominių rezultatų. Tai buvo pavojų kupinas verslas: rąstų sieliai pavasarį pasiekdavo Nemuno žemupį ir tenai deltos upėse buvo sandėliuojami; vėliau, buksiruojant garlaiviais, juos transportuodavo į uostamiesčio lentpjūves. Laivavedžiams ypač daug rūpesčių sukeldavo toli į Kuršių marias išsikišęs aštrus Ventės ragas ir mariose žvejojančios kuršvaltės bei prekybiniai laivai; taip pat povandeninės srovės ir vėjai. J.G.Erlacho įmonė sielius į Klaipėdą partraukdavo nuosavu garlaiviu „Einigkeit".

XIX a. antroje pusėje veiklūs klaipėdiečiai medienos pirkliai nusprendė iškasti Vilhelmo kanalą – saugų vandens kelią rąstams gabenti. Prie kanalo vėliau buvo įrengta geležinkelio stotelė ir apvali mediena Klaipėdos uostą pasiekdavo bėgiais. Medžius iš Rusijos imperijos gabeno ir sausuma, todėl pirklių rūpesčiu buvo nutiesti vieškeliai Palangos link bei Pėžaičių kryptimi (pastarajame kaime veikė muitinė) su geležiniu tiltu per Mingę. Negana to, medienos verslo atstovų iniciatyva buvo pastatytas Nidos švyturys, o uostamiestį su Rusne sujungė telegrafo linija. Prie visų šių projektų jau pirminiame etape betarpiškai prisidėjo ir J.G.Gerlacho įmonė. 1834 m. jos vadovas Johanas Gotlybas Gerlachas buvo išrinktas į miesto pirklių organizacijos valdybą, o 1860 m. jam suteiktas karališkojo komercijos patarėjo titulas.

Pirmojoje santuokoje su Ana Šarlote Dorotėja Rauš palikuonių nesusilaukė. 1829 m. Verdainėje jis vedė Šarlotę Vilhelminą Funk. Santuokoje gimė vienuolika vaikų, iš jų septyni pragyveno savo tėvą. Sūnus Eduardas Gotlybas, kuris turėjo ateityje perimti firmos vadovavimą, 1860 m. netikėtai mirė. Sutinkamai su testamentu, J.G.Gerlacho įmonei ėmė vadovauti kiti du sūnūs: Heinrichas Augustas ir nuo 1870 m. Vilhelmas Hermanas, o 1885 m. į valdymą įsijungė ir Eduardo sūnus Eduardas Frydrichas. 

Įmonė sėkmingai veikė iki Antrojo pasaulinio karo, kai 1942 m. nacistinės Vokietijos karinis jūrų laivynas nusavino jos teritoriją Smeltėje ir įkurė tenai povandeninių laivų jūreivių mokyklą.

Išnašos
-------

1. ↑  Johann Gottlieb Gerlach (biografiniai duomenys)

Šaltiniai
---------

* J.G.Gerlach Memel (1822-1922) // Memeler Dampfboot, 1997 Mai, Nr.5, S. 72 Archyvuota kopija 2018-09-08 iš Wayback Machine projekto.
| **Jurgis Ignotas Liubomirskis** |
| --- |
|  |
| Liubomirskiai |
| Herbas „Družina" |
| Herbas „Družina" |
|  |
| Gimė | 1687 m. kovo 15 d. |
| Mirė | 1753 m. liepos 19 d. (66 metai) |
| Tėvas | Jeronimas Augustinas Liubomirskis |
| Motina | Konstancija Bokum |
| Sutuoktinis (-ė) | Mariana Belinskaitė,Johana von Štein |
| Vaikai | Teodoras Jeronimas,Maijana,Adolfas,Jurgis,Pranciškus Grigalius,Juzefa,Barbora |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Baltojo erelio ordinasBaltojo erelio ordinas |

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Kunigaikštis **Jurgis Ignotas Liubomirskis** (1687 m. kovo 15 d. – 1753 m. liepos 19 d.) – ATR valstybinis ir karinis veikėjas, Karūnos lauko etmonas (1726–1732), Karūnos gvardijos pulkininkas (1744), Karūnos didysis vėliavininkas (1746–1753), lenkų ir saksų armijos generolas. Pretendentas į Transilvanijos ir Lenkijos sostus po Augusto Stipriojo mirties.

Biografija
----------

Jurgio Ignoto Liubomirskio pirmoji žmona Mariana Belinskaitė
Jurgio Ignoto Liubomirskio antroji žmona Johana von Štein
Lenkijos žymios magnatų Liubomirskių giminės atstovas, herbo „Družina" savininkas. Karūnos didžiojo etmono ir Krokuvos kašteliono Jeronimo Augustino Liubomirskio (1647–1706) ir Konstancijos Bokum (m. 1704) vyresnysis sūnus. Jaunesnieji broliai – Bolemovo seniūnas Jonas Kazimieras (m. 1736/1737) ir Karūnos didysis ginklininkas Aleksandras Jokūbas (1695–1772).

Šeima ir vaikai
---------------

Buvo vedęs du kartus. 1719 metais pirma santuoka buvo su Mariana Belinskaite (apie 1685–1730), Karūnos didžiojo maršalkos Kazimiero Liudviko Belinskio (m. 1713) ir Liudvikos Marijos Morštyn (m. 1730), Lenkijos karaliaus Augusto Stipriojo meilužės, dukterimi. Vaikai:

* Teodoras Jeronimas (1720–1761), Karūnos gvardijos pulkininkas (1749), generolas-leitenantas (1753), Karūnos didysis taurininkas (1759–1761), Boguslavo seniūnas
* Maijana, Voinickio kašteliono Adomo Jordano žmona.

1737 metais vedė antrą kartą baronesę Johaną von Štein (1723–1783), nuo santuokos su kuria turėjo trys sūnus ir dvi dukteris:

* Adolfas (m. iki 1775)
* Jurgis (1751–1797), Karūnos armijos generolas-majoras
* Pranciškus Grigalius (1752–1812), Austrijos kamergeris, Karūnos didysis pakamaris Galicijos ir Lodomerijos karalystės.
* Juzefa, kunigaikščio Adomo Poninskio (1732–1798) žmona
* Barbora, 1-mas vyras Chmelnicko seniūnas, kunigaikštis Kasperas Liubomirskis (1724–1780), 2-ras vyras generolas kunigaikštis Kalikstas Poninskis (1753–1817), 3-čias vyras Aleksandras Vinickis

Nuorodos
--------
| **Johanas Gunaras Andersonasšved. *Johan Gunnar Andersson*** |
| --- |
|  |
| Johanas Gunaras Andersonas |
| Gimė | 1874 m. liepos 3 d.Knista |
| Mirė | 1960 m. spalio 29 d. (86 metai)Stokholmas |
|  |
| Veikla | Švedijos archeologas ir geologas |
|  |
| Žinomas (-a) už | Kinijos archeologijos pradininkas. |

**Johanas Gunaras Andersonas** (šved. *Johan Gunnar Andersson*, 1874 m. liepos 3 d. Knista – 1960 m. spalio 29 d. Stokholmas) – Švedijos archeologas ir geologas. Kinijos archeologijos pradininkas.

Biografija
----------

1914 m. atvykęs į Kiniją tirti naftos ir anglies resursų susidomėjo archeologija. 1921 m. oloje šalia Džoukoudiano (Pekino apylinkė) ištyręs kalkakmenio klodų kvarco gabaliukus numatė, kad bus atrastas antropologinis Pekino žmogus (rastas po 6 metų). Jangšao (Chunano provincija) ir Hvanghės slėnyje Šiaurės Kinijoje surado tapytosios keramikos – vieni pirmųjų Kinijos neolito radinių. Pagal radinius 1923 m. nustatė Jangšao kultūrą, ją datavo 3000–1500 m. pr. m. e. ir priskyrė Pietvakarių Azijos archeologinėms kultūroms. Savo patirtį aprašė knygoje „Geltonosios žemės vaikai".

Bibliografija
-------------

* Antarctic, Stockholm, 1946 m.
* Children of the Yellow Earth: Studies in Prehistoric China, 1934 m.

Literatūra
----------

* Fiskesjö, Magnus and Chen Xingcan. China before China: Johan Gunnar Andersson, Ding Wenjiang, and the Discovery of China’s Prehistory. Stockholm: Östasiatiska museet, 2004. ISBN 91-970616-3-8.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Johanas Gunaras Andersonas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 486 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Moldavijos tarptautiniai santykiai** pradėjo plėstis po šalies nepriklausomybės paskelbimo nuo Tarybų Sąjungos. Oficialiai šalis stengiasi būti neutrali ir siekia tapti ES nare.

1995 m. Moldavija tapo pirmąja NVS valstybe, kurią pripažino Europos Taryba. Nuo 1992 m. šalis dalyvauja įvairiose NATO taikos palaikymo misijose, priklauso Jungtinėms Tautoms ir kitoms svarbioms pasaulio organizacijoms. 

2005 m. Moldavija ir ES pradėjo veiksmų planą siekiant glaudesnio bendradarbiavimo. 

Ypač sudėtingi santykiai Moldaviją sieja su vakarine jos kaimyne Rumunija. Tarp 1918-1940 m. didelė Moldavijos dalis priklausė Rumunijai, o kalbininkai sutaria, kad šių abiejų šalių kalbos yra identiškos. Rumunija nuolat kelia klausimus dėl Moldavijos Padniestrės dalies, kurios didelė gyventojų dauguma norėtų prisijungti prie kaimynės. Nuo 1994 m. abejose šalyse veikė bevizis režimas, tačiau jis pasibaigė 2007 m. sausio 1 d. kai Rumunija tapo ES nare. Šis faktas pastūmėjo kai kuriuose Moldavijos žmones pasirinkti Rumunijos pilietybę. 

Didelių sukilimų kyla Moldavijos dalyje Padniestrėje. Joje gyvena daugiau nei 60 proc. ne Moldavijos piliečių. Ši dalis atsiskyrė Moldavijai paskelbus nepriklausomybę nuo Tarybų Sąjungos. Šis regionas turi savo *de facto* vyriausybę.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 17°03′16″ p. pl. 42°43′30″ r. ilg.﻿ / ﻿17.05444°š. pl. 42.72500°r. ilg.﻿ / 17.05444; 42.72500

Sala iš Tarptautinės kosminės stoties.
„SS Tottenham" laivo liekanos pietinėje salos pusėje.
**Žuan de Novos sala** (pranc. *Île Juan da Nova*, taip pat vadinama **Šv. Kristoforo sala**) – 4,4 km² ploto tropinė sala tarp Mozambiko ir Madagaskaro, priklausanti Prancūzijos užjūrio valdoms. Tai yra Prancūzijos Pietų Srites dalis.

Į salą galima patekti naudojantis 1,3 km ilgio pakilimo-tūpimo taku.

Saloje budi Prancūzijos kariai iš Reunjono, taip pat yra įrengta oro stebėjimo stotis.

Gamtiniu požiūriu Žuan de Novos sala yra draustinis, ją supa rifai ir sudaro uždarą 40 km² teritoriją. Beveik pusę salos dengia kazuariniai miškai. Saloje gausiai gyvena jūriniai vėžliai.

Organizacija BirdLife International salą paskelbė svarbia paukščių teritorija, nes čia peri apie 100 000 tamsiųjų žuvėdrų.

Sala yra kelyje tarp Pietų Afrikos ir šiaurinio Madagaskaro, dėl to seniau ant seklumos užplaukdavo daug laivų. Kai kurių laivų liekanos vis dar matomos aplink salą. Geriausiai išlikusios britų laivo „SS Tottenham", užplaukusio ant pietinių rifų 1911 m. liekanos.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Žuan de Novos sala** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Jurgis Frydrichasvok. *Georg Friedrich der Ältere*** |
| --- |
|  |
| Hohencolernai |
| Gimė | 1539 m. balandžio 5 d.Ansbachas |
| Mirė | 1603 m. balandžio 25 d. (64 metai)Ansbachas |
| Tėvas | Jurgis Pamaldusis |
| Motina | Emilija Saksė |
| Sutuoktinis (-ė) | Elžbieta Brandenburg-Kiustrinietė (1559–1578)Sofija Braunšveig-Liuneburgietė (1579–1603) |
|  |
| Veikla | kelių Vokietijos valstybėlių markgrafas, kunigaikštis, Prūsijos regentas |
|  |
|  **Vikiteka** | Jurgis Frydrichas (Brandenburgo-Ansbacho markgrafas) |

**Brandenburgo-Ansbacho markgrafas Jurgis Frydrichas** (vok. *Georg Friedrich der Ältere*; 1539 m. balandžio 5 d. – 1603 m. balandžio 25 d.) – Hohencolernų giminės atstovas, Ansbacho markgrafas, Bairoito markgrafas, Prūsijos hercogystės regentas.

Biografija
----------

Jurgis Frydrichas buvo Ansbacho markgrafo Jurgio Pamaldžiojo ir jo žmonos Emilijos Saksės (Saksonijos hercogo Henriko IV duktės) sūnus.
Pirmoji jo žmona buvo Elžbieta Brandenburg-Kiustrinietė (g.1540 m. rugpjūčio 29 d. – m. 1578 m. kovo 8 d.), kurią vedė 1559 m. Ji buvo
Antroji žmona buvo Sofija Braunšveig-Liuneburgietė (g. 1563 m. – m. 1639 m.), kurią vedė 1579 m. Ji buvo Braunšveigo-Liuneburgo hercogo ir Liuneburgo kunigaikščio Vilhelmo Jaunesniojo bei jo žmonos Dorotėjos Danės duktė.

Jurgis Frydrichas valdė savo gimtą Ansbacho markgrafystę, Frankoniją ir Jėgerndorfo hercogystę (kitaip dar Krnovo kunigaikštystė). 1556 m. ėmė valdyti Aukštutinę Sileziją, o po jo pusbrolio Albrechto Alsibiado mirties 1557 m. – Kulmbachą (Bairoito markgrafystė). 1577 m. kai Prūsijos hercogas Albertas Frydrichas sunkiai susirgo, tapo Prūsijos hercogystės regentu.

Jis buvo Hohencolernų giminės senosios Frankonijos linijos paskutinis atstovas, tad po jo mirties Ansbacho ir Bairoito markgrafystes paveldėjo giminaičiai iš Brandenburgo linijos (pagal 1598 m. Hohencolernų giminės Geros sutartį).

Jurgis Frydrichas atstatė Plasenburgo pilį ir rūmus Kulmbache, kurie buvo sunaikinti Antrojo markgrafų karo (1552–1554 m.) metu. Tai vieni įspūdingiausių Renesanso laikų rezidencinių rūmų Vokietijoje. Jis taip pat pastatė Viulcburgo (*Wülzburg*) tvirtovę ir senuosius Bairoito rūmus.

Jam valdant 1557–1603 m. Hohencolernų Frankonijos teritorijose (Brandenburge-Ansbache ir Brandenburge-Kulmbache) jis išlaikė taiką, atstatinėjo miestus ir pilis, įkūrė kelias mokyklas ir universitetą.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 4°01′ p. pl. 154°56′ v. ilg.﻿ / ﻿4.017°š. pl. 154.933°r. ilg.﻿ / 4.017; 154.933

Salos palydovinė nuotrauka
**Moldeno sala** (angl. *Malden Island*) – negyvenama koralinė sala Ramiajame vandenyne, Polinezijoje, Linijinių salų spiečiuje, priklauso Kiribačio valstybei, nutolusi 676 km nuo Kiritimati salos. Plotas – 39 km².

Sala trikampio pavidalo, ~8 km ilgio. Aukštis siekia iki 8 m. Salos centre yra uždara, sekli, užpelkėjusi lagūna. Jos vanduo druskingas dėl požeminių protakų iš vandenyno. Gėlo vandens telkinių nėra. Auga daugiausia krūmynai ir žolės. Svarbi paukščių perimvietė.

Negyvenamą salą 1825 m. atrado britų kapitonas Džordžas Baironas. Tiesa, saloje rasta akmeninių aikščių (*marae*) liekanų, namų vietų, kapų, šulinių, kas rodo, kad saloje kažkada gyveno polineziečiai. 1860–1927 m. Moldeno saloje australai kasė guaną. Tuo metu buvo pastatytas savotiškas tramvajus. 1956–1979 m. Moldeno salą britai naudojo branduoliniams bandymams, buvo pastatytas pakilimo takas. 1972 m. sala tapo Gilberto ir Eliso kolonijos dalimi, o 1979 m. – Kiribačio dalimi. 1975 m. sala paskelbta gamtos draustiniu.

* Polineziečių statinių liekanosPolineziečių statinių liekanos
* Žuvėdrų būrysŽuvėdrų būrys
* Laivų švartavimosi vietaLaivų švartavimosi vieta

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Moldeno sala** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Epicrates cenchria** |
| --- |
| Vaivorykštinis smauglys (Epicrates cenchria)Vaivorykštinis smauglys (*Epicrates cenchria*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Ropliai  *( Reptilia)* |
| Būrys: | Žvynaropliai  *( Squamata)* |
| Pobūris: | Gyvatės  *( Serpentes)* |
| Šeima: | Smaugliniai  *( Boidae)* |
| Gentis: | Lygiažandžiai smaugliai  *( Epicrates)* |
| Rūšis: | Vaivorykštinis smauglys  *( Epicrates cenchria)* |

 |
| Binomas |
| ***Epicrates cenchria***Linnaeus, 1758 |

**Vaivorykštinis smauglys** (*Epicrates cenchria*) – smauglinių (*Boidae*) šeimos naktinis roplys, gyvavedys. Tinkamai prižiūrint, šios gyvatės gyvenimo trukmė gali siekti 20 metų ar net kiek daugiau. Užauga maždaug nuo 1,5 iki 2,1 m ilgio ir sveria apie 4 kg. Patinai dažniausiai pasiekia nuo 1,7 iki 1,8 m, o patelės nuo 1,8 iki 2,1 m. ilgį. Suaugę šie smaugliai yra laikomi vidutinio dydžio gyvatėmis, gimę jaunikliai jau siekia 20-30 cm. Vaivorykštiniai smaugliai dažniausiai yra tamsiai raudonos - ryškios oranžinės spalvos, bet gali turėti ir rudą arba geltoną atspalvį. Per nugarą driekiasi stambių juodų žiedų grandinė. Žvynai žvilgantys, kai gyvūnas apšviestas saulės, kūnas blizga visomis vaivorykštinėmis spalvomis. Yra keletas porūšių.

Paplitęs Pietų ir Centrinėje Amerikoje, nuo Kosta Rikos iki Argentinos. 

Vaivorykštinio smauglio galva

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vaivorykštinis smauglys** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Paganisit. *Pagani* |
| --- |
| *Paganio panorama* |
|  |
| 

PaganisPaganis

40°44′00″ š. pl. 14°37′00″ r. ilg.﻿ / ﻿40.73333°š. pl. 14.61667°r. ilg.﻿ / 40.73333; 14.61667﻿ (Paganis)Koordinatės: 40°44′00″ š. pl. 14°37′00″ r. ilg.﻿ / ﻿40.73333°š. pl. 14.61667°r. ilg.﻿ / 40.73333; 14.61667﻿ (Paganis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Italijos vėliava Italija |
| **Regionas** | Kampanija Kampanija |
| **Provincija** | Salerno provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 35 962  |
| **Plotas** | 12,86 km² |
| **Tankumas** (2010) | 2 796 žm./km² |
| **Altitudė** | 35 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 84016 |
| **Tel. kodas** | 081 |
| **Tinklalapis** | www.comune.pagani.sa.gov.it |
| **Miesto globėjas (-ai)** | Šv. Alfonsas |

**Paganis** (it. *Pagani*) – Italijos miestas Kampanijoje, Salerno provincijoje.

Istorija
--------

Prieš romėnams įsiviešpataujant Pietų Italijoje *Taurania* buvo svarbiausias miestas Sarno upės slėnyje. Herkulaniumas, Pompėja, Stabijos ir Sorentas buvo ne tokie svarbūs. Miestas buvo Romos sąjungininku iki 309 m. pr. m. e. kai prisidėjo prie sukilusių samnitų. 308 m. pr. m. e. Tauranija atmušė romėnus, kurie norėjo išsilaipinti Sarno žiotyse, bet 307 m. pr. m. e. miestas buvo apgultas ir pasidavė. Romėnų laikais miestas buvo vadinamas *Barbatianus*, su juo buvo elgiamasi gerai, tad jis išliko ištikimas net po Kanų mūšio.

Hanibalas sugriovė miestą 216 m. pr. m. e. Gyventojai sugrįžo atėjus taikai. Barbacianas buvo ištikimas per Sąjungininkų karą. 73 m. pr. m. e. jį nusiaubė Spartakas.

IX a. mieste gyveno maža saracėnų kolonija.

Miestas buvo sujungtas su Nočera Inferiore ir pavadintas *Nuceria Paganorum* pagal Paganių šeimą, kuri gyveno *Curtis in Plano* pilyje Paganyje.
| La Kiaka*La Quiaca* |
| --- |
| *La Kiaka* |
|  |
| 

La KiakaLa Kiaka

22°06′0″ p. pl. 65°03′0″ v. ilg.﻿ / ﻿22.10000°š. pl. 65.05000°r. ilg.﻿ / 22.10000; 65.05000﻿ (La Kiaka)Koordinatės: 22°06′0″ p. pl. 65°03′0″ v. ilg.﻿ / ﻿22.10000°š. pl. 65.05000°r. ilg.﻿ / 22.10000; 65.05000﻿ (La Kiaka) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Argentinos vėliava Argentina |
| **Provincija** | Chuchujaus provincija Chuchujaus provincija |
| **Departamentas** | Javio departamentas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1907 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 16 874  |
| **Altitudė** | 3 442 m |
|  |
|  **Vikiteka** | La Kiaka |

**La Kiaka** (isp. *La Quiaca*) – miestas Argentinoje, Chuchujaus provincijoje, Sokočos upės krante, Bolivijos pasienyje, priešais Viljasono miestą. Javi departamento centras. 16,8 tūkst. gyventojų.

Miestas išsidėstęs aukštai Altiplano plokščiakalnyje, 3442 m aukštyje, prie Chuchujaus-Potosi kelio ir geležinkelio. Laikomas vienu atokiausių ir labiausiai į šiaurę nutolusių šalies miestų. Yra nedidelis oro uostas. Dažnai norint apibrėžti visą šalį sakoma: „nuo La Kiakos iki Ušuajos". Kompozitorius León Gieco išleido folkloro albumą šiuo pavadinimu.

La Kiaka – svarbus Šiaurės Vakarų Argentinos turistinis centras. Turistus vilioja įspūdingi apylinkių kraštovaizdžiai, statinių iš plaušplyčių architektūra, karnavalai, turintys ryškių indėniškų bruožų, vietinė kultūra, išsaugojusi savo tradicijas, archeologinės radimvietės.

Šaltiniai
---------

1. ARGENTINA: Jujuy, *citypopulation.de*
2. ↑  ARGENTINA: Jujuy, *citypopulation.de*

Nuorodos
--------

* Turistinė svetainė
* Enjoy-Argentina svetainės skiltis Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto.
Moldavijos karinių oro pajėgų brigados emblema
Moldavijos karinių oro pajėgų rondelis
**Moldavijos karinės oro pajėgos**, *Moldavijos KOP* – Moldavijos ginkluotųjų pajėgų dalis, suformuota 1991 m. rugpjūčio mėn. Moldavijai tapus nepriklausoma valstybe.

Struktūra
---------

1994 m. Moldavijos KOP tarnavo 1300 žmonių. KOP sudarė naikintuvų pulkas (31 MiG-29), sraigtasparnių eskadrilė (8 Mi-8) ir priešlėktuvinių raketų brigada (25 SA-3 ir SA-5 Gammon zenitinių raketų leidimo įrenginiai). KOP turėjo ir 5 transportinius lėktuvus (jų tarpe – Antonov An-72).

2002 m. KOP tarnavo 1400 žmonių.

2007 m. Moldavijos KOP buvo sumažintos iki 1040 žmonių. KOP sudarė sraigtasparnių eskadrilė ir raketų batalionas. Ginkluotėje buvo 6 MiG-29 naikintuvai (patobulinti Ukrainoje, besibazuojantys *Mărculeşti* karinėje oro bazėje), 8 Mi-8 sraigtasparniai, 5 transportiniai lėktuvai, 12 SA-3 priešlėktuvinių raketų leistuvų.

KOP ginkluotė
-------------

Moldavijos Mi-8PS

| Lėktuvas | Kilmė | Tipas | Versija | Kiekis | Pastabos |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| **Naikintuvai** |
| MiG-29 | Tarybų Sąjunga | fronto naikintuvas |  | 6 | naudojami |
| **Transportiniai ir ryšių lėktuvai** |
| Antonov An-2 | Ukraina | transportinis | An-2 | 2 | naudojami |
| Antonov An-26 | Ukraina | transportinis | An-26 | 1 | naudojamas |
| Antonov An-72 | Ukraina | transportinis | An-72 | 2 | naudojami |
| PZL-104 Wilga | Lenkija | ryšių | PZL-104 | 6 |  |
| **Sraigtasparniai** |
| Mil Mi-8 | Tarybų Sąjunga | transportinis sraigtasparnis | Mi-8MTV-1

---

Mi-8PS | 5

---

1 | naudojami |
| Raketų žemė-oras leidimo įrenginiai | Kilmė | Tipas | Versijos | Kiekis | Pastabos |
| SA-3 Goa (S-125 Neva/Pechora) | Tarybų Sąjunga | raketų žemė–oras leistuvas | SA-3 | 12 | naudojami |

### Moldavijos Mig-29 likimas

Moldavijos naikintuvas MiG-29B, paruoštas perduoti JAV (1997 m. spalis)
1997 m. spalio mėn. JAV iš Moldavijos nupirko:

* 14 MiG-29, kurie buvo aprūpinti aktyviais trikdžių įrenginiais ir galėjo naudoti branduolinius ginklus,
* 6 MiG-29A,
* 1 MiG-29B.
* visas Moldavijos KOP turėtas Mig-29 lėktuvų dalis.
* 500 MiG-29 skirtų raketų oras-oras.

Visi MiG-29 per dvi savaitės transportiniais lėktuvais C-17 Globemaster III buvo pervežti iš Moldavijos į Nacionalinį Aviacijos žvalgybos centrą (angl. *National Air Intelligence Center; NAIC*) *Wright-Patterson* karinėje oro bazėje (angl. *Wright-Patterson Air Force Base*) netoli Deitono Ohajo valstijoje.

1998 m. pabaigoje Moldavija Eritrėjai pardavė 10 MiG-29. Spaudoje buvo spėliojama, kad parduoti lėktuvai skraidymui nebetiko.

Nuorodos
--------

1. ↑  Moldova – The Armed Forces
2. ↑  Show Indicator Information Archyvuota kopija 2006-09-01 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Arms Control Association: Arms Control Today: U.S. Buys Moldovan Aircraft to Prevent Acquisition by Iran Archyvuota kopija 2008-01-10 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑  DefenseLink News Transcript: DoD News Briefing: Cooperative Threat Reduction Initiative
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| La Gvairaisp. *La Guaira* |
| --- |
|        |
|  |
|  |
| 

La GvairaLa Gvaira

10°36′0″ š. pl. 66°55′59″ v. ilg.﻿ / ﻿10.60000°š. pl. 66.93306°r. ilg.﻿ / 10.60000; 66.93306﻿ (La Gvaira)Koordinatės: 10°36′0″ š. pl. 66°55′59″ v. ilg.﻿ / ﻿10.60000°š. pl. 66.93306°r. ilg.﻿ / 10.60000; 66.93306﻿ (La Gvaira) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-4:30) |
|  |
| **Valstybė** | Venesuelos vėliava Venesuela |
| **Valstija** | Vargasas Vargasas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1577 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2009) | 275 000  |
|  |
|  **Vikiteka** | La Gvaira |

**La Gvaira** (isp. *La Guaira*) – miestas šiaurės Venesueloje, Vargaso valstijos administracinis centras ir svarbiausias jos miestas. Išsidėstęs Karibų jūros pakrantėje. Gyvena apie 275 000 gyventojų.

Miestas buvo ypač paveiktas 1999 m. įvykusios tragedijos, kai dėl milžiniškų liūčių ir nuošliaužų vyriausybė patyrė didžiulių nuostolių, tūkstančiai žmonių žuvo arba liko be namų, regiono infrastruktūra buvo iš esmės sunaikinta.

La Gvairos jūrų uostas yra antras pagal užimtumą uostas Venesueloje bei labai svarbus transporto taškas, tiekiantis krovinius šalies didžiausiam miestui Karakasui ir aplink esančioms valstijoms. Uostas eksportuoja tabaką, kavą, kakavos pupeles.

Istorija
--------

Seni pastatai mieste
Po to, kai ispanai įkūrė valstybės sostinę Karakasą 1567 m. netrukus, XVI a. pabaigoje, ant Karibų jūros kranto iškilo ir La Gvairos jūrų uostas ir nuo to laiko tapo pagrindiniu uostu, teikiančiu krovinius sostinei.

Šis pakrantės miestas, skalaujamas Karibų jūros ir beveik neturintis žemės plėtojimuisi, nuo XVII a. tapo labai svarbiu šalies uostu. Nuolat puldinėjamas piratų bei olandų, prancūzų ir anglų armadų, miestas tapo stipriu ir tvirtu uostu. Dženkinso ausies karo, vykusio 1739–1748 m. metu netoli uosto vyko labai svarbus ir reikšmingas mūšis.

Vėliau miestas buvo labai svarbus prekybinis uostas, tiekiantis didelio masto krovinius, ypač kakavą, kitiems regiono pakrančių uostams. Šiuo metu La Gvairos miestas yra antras pagal dydį Venesuelos uostas po Puerto Cabello.

Galerija
--------

* San Carlos fortas*San Carlos* fortas
* El Vigia fortas*El Vigia* fortas
* Miestas 1902 m.Miestas 1902 m.
* Miesto vaizdasMiesto vaizdas
**Vilniaus baletas** – baleto, choreografinių projektų teatras. Teatro įkūrėjas ir meno vadovas – choreografas Jurijus Smoriginas.

Istorija
--------

Teatro ištakos – 1980 metai, kuomet prasidėjo pirmieji Jurijaus Smorigino choreografiniai eksperimentai. Pirmoji jo scenos partnerė Rūta Railaitė padėjo suburti kitus šokėjus. Į veiklą įsitraukė Vijolė Parutytė, Aušra Gineitytė, Vytautas Budra, Jūratė Sodytė bei Raimundas Maskoliūnas, Loreta Bartusevičiūtė, Jolanta Valeikaitė. Kartu su jais choreografas sukūrė modernųjį šokį Lietuvos nacionalinis operos ir baleto teatro (LNOBT) scenoje. LNOBT nemokamai suteikdavo sceną, pasiūdavo kostiumus.
Vėliau į teatrą atėjo Eglė Špokaitė, Rūta Jezerskytė, Mindaugas Baužys, Aurelijus Daraškevičius, Rūta Kudžmaitė, Živilė Baikštytė, Igoris Zaripovas, iki šiol tęsiantys moderniojo šokio tradiciją.

1998 metais oficialiai įkurtas choreografinių projektų teatras „Vilniaus baletas".

2001 metais pasirodė pirmasis naujojo teatro darbas – „Choreografo laiškai M.K.Č."

2002 metais buvo sukurtas dramos ir šokio sintezės spektaklis „Barboros Radvilaitės testamentas„, bendras „Vilniaus Baleto" ir Valstybinio Jaunimo teatro projektas.

2003 metais pagal Oscar Wilde knygą „Kalėjimo išpažintis" (*De Profundis*) buvo pastatytas šokio spektaklis „boHema". Tais pačiais metais sukurtas šokio spektaklis „Mano gyvenimas" dedikuotas Lietuvos baleto pradininkei Olgai Malėjinaitei.

2005 metais pastatytas spektaklis „Sulamita" pagal biblinė poemą apie karalių Saliamoną.

2006 metais sekė pagal lietuvių kompozitoriaus Osvaldo Balakausko to paties pavadinimą sukurta kompozicija „Spengla Ūla". 2007 metais sukurtas spektaklis „Idiotas" pagal to paties pavadinimo Fiodoro Dostojevskio romaną.

2009 metų pradžioje sukurtas spektaklis „Jausmai" skirtas bendramintei Vijolei Parutytei atminti ir atliekamas Vilniaus baleto studijoje užaugintų artistų. 2009 metų rudenį pasirodė spektaklis „Fedra", paremtas antikine istorija, o 2010 metų pavasarį – „Geiša" operos Madam Burterfly motyvais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Istorija („Vilniaus baletas" informacija)

Nuorodos
--------

* Vilniaus baletas
Vaizduojamojo meno muziejus naktį iš paukščio skrydžio
Koordinatės: 47°30′58″ š. pl. 19°04′35″ r. ilg.﻿ / ﻿47.51611°š. pl. 19.07639°r. ilg.﻿ / 47.51611; 19.07639

**Vaizduojamojo meno muziejus** (veng. ***Szépművészeti Múzeum***) yra pagrindinis Vengrijos meno muziejus, kuriame sukaupta užsienio meno kolekcija. Įsikūręs Budapešte, Herojų aikštės 41 (Dózsa György út 41).

Apie muziejų
------------

Muziejus įkurtas 1896 m. Pastatas pastatytas pagal architektų Albert Schickedanz ir Fülöp Herzogir projektus, atidarytas 1906 m. Muziejuje sukauptos Vengrijoje buvusios meno kolekcijos. Tarp kurių papuolė Budos pilies meno kūriniai, Zičių giminės ir kitų dovanotojų kolekcijos. Apie 700 darbų pateko iš Esterhazių kolekcijos. Didelę savo darbų kolekciją muziejuj padovanojo Viktoras Vazarelis. Muziejuje yra šie skyriai:

* Egipto meno (4000 pavyzdžių)
* Klasikinės antikos (5000 pavyzdžių)
* Senųjų meistrų paveikslų (3000 darbų)
* Skulptūrų (600 kūrinių)
* Piešinių ir spaudinių (10 000 piešinių ir 100 000 spaudinių)
* Meno po 1800 m. departamentas (1000 darbų)

Interjeras
----------

* Eksponatai iš arti Eksponatai iš arti
* Vidinė salė Vidinė salė
* Viena salių Viena salių
* Viena salių Viena salių

Paveikslų galerija
------------------

Muziejuje yra plati Europos dailės kolekcija, kurioje apžvelgiami dailės periodai nuo pat XIII a. italų protorenesanso, pradedant Duccio. Keletas žymiausių galerijos eksponatų:

* Domenikas Girlandajas. „Šv. Jonas Evangelistas Patmo saloje" Domenikas Girlandajas. *„Šv. Jonas Evangelistas Patmo saloje"*
* Rafaelis. „Esterhazių Madona" Rafaelis. *„Esterhazių Madona"*
* Koredžas. „Madona ir Kūdikis su angelu" („Madonna del Latte") Koredžas. *„Madona ir Kūdikis su angelu" („Madonna del Latte")*
* El Grekas. „Atgailaujanti Marija Magdalietė" El Grekas. *„Atgailaujanti Marija Magdalietė"*
* Piteris Breigelis Vyresnysis. „Šv. Jono Krikštytojo pamokslas" Piteris Breigelis Vyresnysis. *„Šv. Jono Krikštytojo pamokslas"*

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vaizduojamojo meno muziejus (Budapeštas)** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė
Koordinatės: 54°41′21″š. pl. 25°16′06″r. ilg.﻿ / ﻿54.6892°š. pl. 25.2684°r. ilg.﻿ / 54.6892; 25.2684

| Prekybos ir pramonės rūmai |
| --- |
| 2023 m. |
| Vieta | Gedimino pr. Vilnius |
| Statusas | Pastatytas |
| Statybų pradžia | 1912 m. |
| Statybų pabaiga | 1913 m. |
| Aukštų sk. | 6 |

2014 m.
**Prekybos ir pramonės rūmai** – pastatas Vilniaus Naujamiestyje. Projekto autorius – Michailas Prozorovas.

Istorija
--------

Pastatyti 1912–1913 m.

1925 m. pastatą perėmė Vilniaus Prekybos ir pramonės draugija. 1933 m. statinys parduotas Lietuvių valstybinei pagalbos draugijai, 1936 m. rekonstruotas pritaikant ligoninei. 1937 m. pastatas perrašytas Lietuvių sanitarinės pagalbos draugijai.

1947 m. atlikta rekonstrukcija (projekto autorius – Vladislovas Mikučianis), rūmuose įsikūrė Vilniaus miesto vykdomasis komitetas. 1979 m. pastatas atnaujintas. 1984 m. Vilniaus miesto vykdomajam komitetui persikėlus į Gedimino pr. 9, čia liko Vilniaus miesto vykdomojo komiteto Urbanistikos ir plėtros skyrius.

2003 m. Vilniaus miesto savivaldybei išsikėlus į Šnipiškes, rūmai parduoti. 2009–2012 m. atnaujinti, pastatytas priestatas (projekto autorius – Alfredas Trimonis).

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  „Pirklių klubo pastatas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2014-12-02.
3. ↑
|  |
| --- |
| Baltijos šalių elektros tinklų sinchronizacija |
| Vieta |
| **Šalys** | Lietuvos vėliava Lietuva, Latvijos vėliava Latvija, Estijos vėliava Estija, Lenkijos vėliava Lenkija, Europos vėliava Europa |
| Savininkai |
| **Partneriai** | Litgrid, PSE-Operator, ENTSO-E, AST, Elering |
| Gamyba |
| **Statybų vertė** | ~ 1 mlrd. € |
| **Atidarymas** | 2025 m. (planuojama) |
| Techninė informacija |
| **Jungties tipas** | Antžeminė jungtisPovandeninis kabelis |
| **Srovės tipas** | Aukštos įtampos tiesioginė |
| **Kintamoji srovė** | 330 kV (LT), 400 kV (PL) |
| **Grandžių skaičius** | 2 jungtys Lietuva-Lenkija:LitPol LinkHarmony Link |
| Infolentelė: žiūrėti • aptarti • redaguoti |

**Baltijos šalių elektros tinklų sinchronizacija** – tarpvalstybinis energetikos projektas, kuriuo siekiama atskirti Baltijos šalių (Lietuvos, Latvijos ir Estijos) elektros tinklus nuo BRELL žiedo ir sinchronizuoti su Kontinentiniu Europos tinklu.

Istorija
--------

2007 m. Baltijos šalių premjerai patvirtino Baltijos šalių ir Kontinentinio Europos tinklo sinchronizaciją kaip strateginį projektą regione. Tais pačiais metais Baltijos šalių perdavimo sistemų operatoriai tuometinei tarptautinei organizacijai UCTE pateikė paraišką jungtis prie kontinentinės Europos tinklų.

2018 m. birželio 26 d. Europos Komisijos pirmininkas Jean-Claude Juncker, Lietuvos prezidentė Dalia Grybauskaitė, Estijos ministras pirmininkas Juris Ratasas, Latvijos ministras pirmininkas Maris Kučinskis ir Lenkijos ministras pirmininkas Mateušas Moravieckis pasirašė Baltijos valstybių elektros energijos tinklų ir kontinentinės Europos tinklo sinchronizavimo veiksmų gaires.

2018 m. rugpjūtį atlikta studija parodė, kad šalių elektros energijos sistemos dažnio stabilumas bei tiekimo saugumas gali būti užtikrintas sinchronizacijos su Europa per jau veikusią „LitPol Link" jungtį ir papildomą jūrinę jungtį, įgyvendinus kitus būtinus techninius sprendimus.

2023 m. balandžio 22 d. Lietuva įvykdė izoliuotos sistemos darbo bandymą, kurio metu šalis buvo laikinai atjungta nuo BRELL žiedo Po sėkmingo izoliuotos sistemos darbo bandymo Lietuvos vyriausybė nesėkmingai bandė įtikinti Latvijos ir Estijos atstovus dėl paspartintos sinchronizacijos, bet tam nepritarė Latvijos ir Estijos vyriausybės.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kainų komisija spręs dėl „Litgrid" investicijų į sinchronizavimą
2. ↑  Baltic energy systems: synchronisation by 2025
3. ↑  Pasirašytos politinės Baltijos šalių ir kontinentinės Europos elektros tinklų sinchronizavimo gairės Archyvuota kopija 2018-09-05 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑  Elektros tinklų sinchronizavimas su Europa – svarbiausi įvykiai Archyvuota kopija 2018-09-05 iš Wayback Machine projekto.
5. ↑  Baigta sinchronizacijai svarbi studija
6. ↑  Lietuvoje vyksta šalies elektros sistemos izoliuoto darbo bandymas
7. ↑  „Seimo pirmininkė: norėtume elektros tinklų sinchronizaciją su Vakarais atlikti 2024 m.". *lrt.lt*. Lietuvos nacionalinis radijas ir televizija. 2023 m. liepos 19 d. Nuoroda tikrinta 2023 m. liepos 21 d..

Nuorodos
--------

* Litgrid oficiali svetainė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Pavyzdinis vandens (žalia linija) ir deimantų (mėlyna linija) ribinio naudingumo grafikas
**Vandens ir deimantų paradoksas** – Aristotelio suformuluotas paradoksas: „Kodėl vanduo, kuris yra būtinas gyvybei, yra pigus, tuo tarpu deimantai yra labai brangūs, nors galima apsieiti ir be jų?".

Po Aristotelio panašius klausimus buvo iškėlę daug filosofų ir ekonomistų. Šis paradoksas nebuvo išpręstas per du tūkstančius metų. Jo neįmanoma išspręsti klasikinės ekonomikos rėmuose, nes prekės naudingumas ir jos įsigijimo kaina nėra tobulai įvertinama. XIX a. pabaigoje austriška mokykla atliko apskaičiavimus, kaip keistųsi deimantų ir vandens kainos, didėjant deimantų ir mažėjant vandens pasiūlai.

### Sprendimas

Pagal austrišką mokyklą kaina ne visada atspindi produkto būtinumą. Sekantis vartojimo eilėje naudojamas produktas yra vis mažiau vertingas. Pagal austrų mokyklą, produkto kaina yra nustatoma pagal paskutinio eilėje produkto kainą. Bet vartotojas gauna naudą ne tik iš paskutinio, bet iš visų produktų, todėl bendra nauda yra didesnė, negu paskutinio produkto nauda.

Skaičiuojant vandens naudą, aišku, kad bendra vandens nauda yra daug didesnė, negu paskutinio sunaudoto vandens lašo. Pirmo deimanto duodama nauda bus daug didesnė, negu paskutinio vandens lašo duodama nauda, bet mažesnė, negu viso vandens duodama nauda.

#### Pavyzdys

Sekantis eilėje vandens ir deimantų vienetas duoda vis mažesnę naudą:

| Daikto vienetas | Vanduo | Deimantas |
| --- | --- | --- |
| 1 | 100 | 30 |
| 2 | 40 | 18 |
| 3 | 20 | 12 |
| 4 | 12 | 8 |
| 5 | 7 | 5 |
| 6 | 4 | 3 |
| 7 | 2 | 2 |
| 8 | 1 | 1 |

Pirmas vandens vienetas yra daug vertingesnis už pirmą deimanto vienetą, nes žmogus, neturėdamas nei vandens, nei deimantų, visada pasirinks vandenį, patenkinantį vieną pagrindinių poreikių.

Jei vartotojas gyvena sąlygose, kai aplinkui daug vandens, vanduo bus naudojamas dideliais kiekiais. Tarkime, bus sunaudoti 7 vienetai. Pagal rinkos mechanizmą paskutinio vandens vieneto kaina bus 2.

Jei deimantai yra reti, jų bus naudojama labai mažai ar net visai nenaudojama. Pirmo deimantų vieneto vertė bus 30 ir tokiame lygyje liks.

7 vandens vienetai sudarys naudą:

100 + 40 + 20 + 12 + 7 + 4 + 2 = 185

Tuo metu visų deimantų bendra nauda bus 30.

Vandens naudojama daug daugiau, jo kaina daug mažesnė negu deimantų, kadangi jo yra labai daug. Deimantai nėra būtini, bet labai brangūs, nes jų yra labai mažai.
Tad galima tvirtinti, kad vanduo duoda didesnę naudą, nors deimantai kainuoja daugiau.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**San Cristóbal**| **Plotas** | 2,1 km² |
| **Gyventojų sk.** | 49 986 |
| **Gyventojų tankumas** | 23 802 žm./km² |
| ***Komuna*** | C3 |
|  |
|  |  |
| **Svarbiausi objektai** |  |
| 

---

 |

**San Kristobalis** (isp. *San Cristóbal*) – kvartalas rytinėje Argentinos sostinės Buenos Airių dalyje. 

Kvartalas apribotas *Independencia, Entre Ríos, Juan de Garay, Sánchez de Loria* gatvių. Sudarytas 1919 m.

XIX a. pastatas

Flag of Buenos AiresFlag of Buenos AiresBuenos Airių kvartalai

Agronomija | Almagras | Balvanera | Barakas | Belgranas | Boedas | Kabaljitas | Čakarita | Koglanas | Kolechjalesas | Konstitusjonas | Floresas | Floresta | La Boka | La Paternalis | Linjersas | Mataderosas | Monte Kastras | Montseratas | Nueva Pompėja | Nunjesas | Palermas | Parke Aveljaneda | Parke Čakabukas | Parke Časas | Parke Patrisjos | Puerto Maderas | Rekoleta | Retiras | Savedra | San Kristobalis | San Nikolasas | San Telmas | Veles Sarsfildas | Versaljesas | Vilja Krespas | Vilja del Parkė | Vilja Devotas | Vilja Luganas | Vilja Luras | Vilja Mitrė | Vilja Ortusaras | Vilja Puejredonas | Vilja Realis | Vilja Riačuelas | Vilja Santa Rita | Vilja Soldatis | Vilja Urkisa
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Oenothera rubricaulis** |
| --- |
| Raudonstiebė nakviša (*Oenothera rubricaulis*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Erškėčiažiedžiai  *( Rosidae)* |
| Šeima: | Nakvišiniai  *( Onagraceae)* |
| Gentis: | Nakviša  *( Oenothera)* |
| Rūšis: | Raudonstiebė nakviša  *( Oenothera rubricaulis)* |

 |

**Raudonstiebė nakviša** (*Oenothera rubricaulis*) – nakvišinių genties dvimetis žolinis augalas.

Stiebo plaukelių pamatinėje dalyje esama ryškių raudonų gūbrelių. Žiedyno ašies viršutinė dalis raudona. Vainiklapiai 1,5–2 cm ilgio, platesni už ilgį, beveik tokio paties ilgio kaip kuokeliai arba šiek tiek už juos ilgesni. Lapai pailgai elipsiški ar plačiai lancetiški, kraštai dažniausiai vilnėti, žali, su raudonomis gyslomis.

Raudonstiebė nakviša žydi liepos–rugpjūčio mėnesiais.

Auga smėlynuose, krantuose, pamiškėse, pakelėse. Lietuvoje apyretė.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Moločna |
| --- |
| Moločna prie Kamiana Mohylos archeologinio paminklo Moločna prie Kamiana Mohylos archeologinio paminklo |
| **Ilgis** | 197 km |
| **Baseino plotas** | 3450 km² |
| **Ištakos** | Zaporožės sritis |
| **Žiotys** | Moločnos limanas |
| **Šalys** | Ukraina |
|  |
|  **Vikiteka** | Moločna |

**Moločna** (ukr. *Молочна*) – upė pietų Ukrainoje, Zaporožės srityje, Paazovėje. Prasideda į rytus nu Černihovkos, kristalinėse aukštumose, 307 m aukštyje. Pradžioje teka į vakarus, vidurupyje pasuka į pietus. Įteka į Azovo jūrą (Moločnos limaną).

Intakai:

* dešinieji – Čynhulas;
* kairieji – Tokmakas, Krulmanas, Jušanly, Aratas, Arabka.

Aukštupio krantai aukšti ir statūs, vagoje yra krioklių bei slenksčių. Žiemą ledai vidutiniškai laikosi 80-90 dienų. Miestai prie Moločnos: Tokmakas, Moločianskas, Melitopolis.

XVIII–XIX a. upė vadinta tiurkiškai – ***Siuteniu*** („pieniniais vandenimis").
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |



| Adrijos-Jonijos automagistralė |
| --- |
| **Adrijos-Jonijos automagistralė** |
|  |
| Valstybės | Italijos vėliava Italija, Slovėnijos vėliava Slovėnija, Kroatijos vėliava Kroatija,  Bosnija ir Hercegovina, Juodkalnijos vėliava Juodkalnija, Albanijos vėliava Albanija, Graikijos vėliava Graikija |
| Ilgis | apie 1600 km |
| Pradžia | Trieste, Italija |
| Pabaiga | Kalamata, Graikija |
|  |
| Adrijos-Jonijos automagistralė |

**Adrijos-Jonijos automagistralė** (kroat. *Jadransko–jonska autocesta*; juod. *Jadransko–jonski autoput*; alb. *Autostrada Adriatiko-Joniane*) arba **Mėlynasis koridorius** – planuojamas kelias palei Adrijos ir Jonijos jūras, jungsiantis vakarinę Balkanų krantinę.

Automagistralė prasidės Italijos Triesto mieste ir baigsis Graikijoje, Kalamatoje. Po Italijos kelias kirs Slovėnijos, Kroatijos, Bosnijos ir Hercegovinos, Juodkalnijos, Albanijos teritorijas.

Kelias atitiks visus automagistralių standartus ir padės greitai įveikti šią atkarpą.

Kelios pastatymas ypač svarbus Kroatijai, Juodkalnijai ir Albanijai, jos yra pateikusios paraiškas gauti ES finansavimą statyboms.