recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Kitos reikšmės – Švč. Mergelės Marijos bažnyčia.*
Koordinatės: 54°48′08″š. pl. 25°31′04″r. ilg.﻿ / ﻿54.8021013°š. pl. 25.5177897°r. ilg.﻿ / 54.8021013; 25.5177897

|  Bezdonių Švč. Mergelės Marijos, Aušros Vartų Gailestingumo Motinos, bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilniaus |
| **Dekanatas** | Naujosios Vilnios |
| **Savivaldybė** | Vilniaus rajonas |
| **Gyvenvietė** | Bezdonys |
| **Adresas** | Geležinkelio g. 38 |
| **Statybinė medžiaga** | Medis |
| **Pastatyta** | 1937 m. |

**Bezdonių Švč. Mergelės Marijos, Aušros Vartų Gailestingumo Motinos bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Bezdonių miestelyje, 6 km į pietryčius nuo Nemenčinės. Pamaldos Aušros Vartų Gailestingumo Motinos bažnyčioje laikomos lietuvių ir lenkų kalbomis.

Istorija
--------

Bezdonys 1609–1773 m. priklausė Vilniaus jėzuitams. 1937 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia. 1947 m. uždaryta, 1988 m. grąžinta tikintiesiems ir suremontuota. Bažnyčia yra Nemenčinės parapijos filija.

Architektūra
------------

Bažnyčia stačiakampio plano, su bokšteliu.

Galerija
--------

* 2016 m.2016 m.
* 
* 2015 m.2015 m.
* 2008 m.2008 m.
* Smailės kryžiusSmailės kryžius

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Bezdonių Švč. Mergelės Marijos, Aušros Vartų Gailestingumo Motinos, bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Parapijos puslapis Archyvuota kopija 2016-03-11 iš Wayback Machine projekto.
* Bezdonių bažnyčia – pati gražiausia
XIX a. Hipokratą vaizduojantis raižinys
**Hipokratas** (gr. Ἱπποκράτης („arklių tramdytojas"), lot. *Hippocrates***,** 460 m. pr. m. e. Koso sala – 377 m. pr. m. e.) – garsiausias Antikinės Graikijos ir 18 kartos gydytojas savo šeimoje, atsisakęs religiško požiūrio į ligas, daugiausiai dėmesio skyręs profilaktikai ir diagnostikai. Medikų duodama Hipokrato priesaika išliko iki šių dienų, tačiau tikėtina, kad ši priesaika nėra sukurta Hipokrato.

Jis buvo humoralinės patologijos pradininkas, teigė, jog žmogaus organizmas sudarytas iš 4 pagrindinių skysčių:

1. Kraujo
2. Gleivių
3. Geltonosios tulžies
4. Juodosios tulžies

Šia teorija Hipokratas sukūrė keturis temperamentų tipus: Cholerikas, Flegmatikas, Sangvinikas, Melancholikas. Hipokrato gydymo metodai:

* Pirmiausia nepakenkti (lot. *primum non nocere*)
* Išnaudoti visas gamtos galimybes (lot. *Natura sanat, medicus curat*)
* Priešingas priešingą gydo (lot. *Contraria contraris curantur*).

Pradėjo naudoti auskultaciją.

Iš jo darbų išliko „Hipokrato rinkinys" (*Corpus hippocraticum*), kuris klaidingai priskiriamas vien Hipokratui, nors yra kelių autorių rašytų kūrinių rinkinys, rašytas nuo 430 m. pr. m. e. iki 200 m. kur surinkta kelių Hipokratu pasivadinusių rašytojų darbai.

Hipokratas buvo kilęs iš Asklepiadų giminės, kurie save kildino iš gydymo dievo Asklepijo; tėvų vardai – Heraklidas ir Fenaretė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Psichiatrija.* Vilnius: Vaistų žinios, 2003, 14 p. ISBN 9955-511-21-4.

Vikicitatos 

Wikiquote logoWikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***Hipokratas***

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Hipokratas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Bezantas** – aukso moneta ankstyvaisiais viduramžiais. Tuo metu Vakarų Europoje aukso monetų nekaldino, tik sidabrines ir bronzines. O Europoje cirkuliuojančios negausios monetos būdavo iš Viduržemio jūros regiono. Labai vertino musulmonų ir Bizantijos auksines monetas, kurias paprastai ir vadino *bezantais*.

Žodis *bezant* kilęs iš lot. *Byzantium*, šis – iš gr. Βυζάντιον,Byzántion 'Konstantinopolis'), o daugelis Bizantijos aukso monetų buvo kaldinama Konstantinopolyje.

Pirmieji bezantai buvo Bizantijos solidai. Vėliau šis žodis ėmė reikšti ir musulmonų kalifatuose kaldintus auksinius dinarus, kuriuos arabai ėmė kaldinti pagal solidus.

Venecijiečiai bezantais vadino Egipto auksinius dinarus. Markas Polas savo pasakojimuose apie keliones į Rytų Aziją bezantais vadino Juan dinastijos monetas. Jo ataskaitose 1 bezantas buvo lygus 20 groutų arba 133⅓ torneselių.

Aukso monetų gamyba Vakarų Europoje vėl pradėta XIII a.:

* apie 1231 m. Sicilijoje ėmė kaldinti augustalius
* 1252 m. Florencija ėmė kaldinti florinus.

X–XI a. Anglijoje bezantas buvo lygus dviem sterlingo šilingams. Aukso ir sidabro kursų santykis buvo 1:9.

Aukso monetas naudodavo, kai pinigų mokėjimas turėjo ypatingą, ritualinę reikšmę ar kai reikėjo išreikšti pagarbą.

Bezantai heraldikoje
--------------------

Kornvalio hercogystės vėliava, kurioje pavaizduota 15 bezantų
Heraldikoje *bezantais* vadina auksinius skritulius, kurie simbolizuoja aukso monetas. Auksinis heraldinis bezantas yra vienas iš roundelių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Henry Yule. *The Travels of Marco Polo: The Complete Yule-Cordier Edition*. Third edition (1903), revised and updated by Henri Cordier. Plain Label Books. p. 1226-27. (ISBN 1-60303-615-6)
2. ↑  Henry Yule. *The Travels of Marco Polo: The Complete Yule-Cordier Edition*. Third edition (1903), revised and updated by Henri Cordier. Plain Label Books. p. 1229-30. (Note) (ISBN 1-60303-615-6)
*Kitos reikšmės – Bevardis (reikšmės).*
Koordinatės: 54°38′23″š. pl. 24°58′53″r. ilg.﻿ / ﻿54.6397°š. pl. 24.9814°r. ilg.﻿ / 54.6397; 24.9814



| Bevardis |
| --- |
| Bevardis iš vakarų pusės |
| Vieta | Trakų raj. Lietuva |
| Plotas | 0,008 km² |
| Kranto linijos ilgis | 0,7 km |
| Kilmė | ledyninis |
| Didžiausias gylis | 1,2 m |
| Įteka | bevardis upelis |

**Bevardis** – ežeras Trakų rajone, telkšantis Ilgelio pelkėje, Varnikų botaniniame zoologiniame draustinyje, 3 km į rytus nuo Trakų. Jo ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius 190 metrų, plotis – iki 120 metrų. Altitudė 150,1 m. Kadaise su Piliškių ežeru sudarė vieną ežerą, dabar jie yra atskirti kimininio liūno ir pamažu pelkėja. Kadangi Bevardis metru aukščiau nei Piliškių ežeras, į pastarąjį nuteka vandens perteklius. Ežeras matomas nuo į vakarus nuo ežero esančio Varnikų pažintinio tako. Ežeras gausiai užžėlęs vandens augalija, užankantis, priklauso Galvės ežero baseinui.

Šaltiniai
---------

1. ↑  maps.lt duomenys
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Hippomane mancinella** |
| --- |
| *Hippomane mancinella* |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Dilenijažiedžiai  *( Dilleniidae)* |
| Šeima: | Karpažoliniai  *( Euphorbiaceae)* |
| Gentis: | *Hippomane*  *( Hippomane)* |
| Rūšis: | *Hippomane mancinella*  *( Hippomane mancinella)* |

 |

***Hippomane mancinella*** – karpažolinių (*Euphorbiaceae*) šeimos medžių rūšis. Paplitusi tropinėse Amerikos srityse: Floridoje, Bahamuose, Karibų salose, Centrinėje Amerikoje, Pietų Amerikos šiaurėje. Augalas žymus tuo, jog tai vienas nuodingiausių medžių pasaulyje.

Medis užauga iki 15 m aukščio. Žievė pilka, lapai blizgūs, žiedai smulkūs, žalsvi, susitelkę ant 7 cm ilgio varpų. Vaisius žalias ar žalsvai geltonas, primena obuolį.

*Hippomane mancinella* auga jūros pakrantėse, gerai sulaiko vėją ir stabdo eroziją.

Augalas ispaniškai vadinamas *manzanilla de la muerte* arba *árbol de la muerte* („mirties obuolėlis" arba „mirties medis"), angliškai *manchineel*. Visos augalo dalys turi stiprių toksinų. Pieniškai baltuose augalo syvuose yra odą itin erzinančių cheminių medžiagų, sukeliančių pūsles. Stovėjimas po šiuo medžiu per lietų gali labai pažeisti odą, o deginant *Hippomane mancinella* galima apakti nuo dūmų. Nors paprastai teigiama, kad augalo vaisius yra mirtinai nuodingas, šiuolaikinių patvirtinimų nėra. Dalyje Karibų salų šie nuodingi medžiai žymimi įrašais ar juostomis. Senovės karibai augalo syvais nuodydavo strėles, prie medžio pririšdavo savo aukas.

* PožymiaiPožymiai
* Lapai ir žiedynasLapai ir žiedynas
* VaisiusVaisius
* AugavietėAugavietė
Koordinatės: 55°30′20″ š. pl. 21°47′47″ r. ilg.﻿ / ﻿55.50556°š. pl. 21.79639°r. ilg.﻿ / 55.50556; 21.79639

|  Stemplių šv. Aloyzo bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Telšių |
| **Dekanatas** | Šilutės |
| **Savivaldybė** | Šilutės rajonas |
| **Gyvenvietė** | Stemplės |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1943 m. |

 *Kitos reikšmės – Šv. Aloyzo bažnyčia.*
**Stemplių šv. Aloyzo bažnyčia** – katalikų bažnyčia, stovinti Šilutės rajono savivaldybėje, Stemplių kaime, prie kelio  **193**  Kvėdarna–Švėkšna–Saugos , Ašvos (Veiviržo kairiojo intako) kairiajame krante.

Istorija
--------

Stemplių dvaro salėje įrengus altorių 1934 m. pirmąkart laikytos šv. Mišios. Kunigas atvažiuodavo kas trečią sekmadienį. 1937 m. Stemplių kaimo gyventojai Bronislava Žiogaitė ir jos sesuo Amelija ir Antanas Žąsyčiai dovanojo kelis hektarus žemės bažnyčiai, klebonijai pastatyti ir kapinėms įrengti Stemplių kaime. Gavęs vyskupo sutikimą, kun. A. Baltinis pradėjo statyti šv. Aloyzo bažnyčią, tą darbą tęsė kun. Memgaudas ir užbaigė kun. Feliksas Valaitis. Bažnyčią 1943 m. konsekravo Telšių vyskupas Vincentas Borisevičius.

Stemplėse pradėjus eksploatuoti naftos telkinį, su naftininkų parama buvo suremontuota bažnyčia: perdengtas stogas, sutvarkytas bokštas.

Architektūra
------------

Bažnyčia stačiakampio plano, medinė, vienabokštė. Įrengti 3 altoriai. Šventoriaus tvora medinių statinių. Priešais šventorių pastatytas koplytstulpis, pažymintis Lietuvos valstybingumo šimtmečio jubiliejų.

Galerija
--------

* Remontuojama bažnyčia, 2013 m.Remontuojama bažnyčia, 2013 m.
* Bažnyčia po remonto, 2022 m.Bažnyčia po remonto, 2022 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Stemplių kaime - naujos naftininkų investicijos *sveksnosnaujienos.lt*
2. ↑  Stemplėse atidengtas koplytstulpis *pamarys.eu*

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Stemplių šv. Aloyzo bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Stemplių šv. Aloyzo parapija (dekanato inf.)
* Stemplių šv. Aloyzo bažnyčia (panoraminės nuotraukos)
| Guntino senosios kapinės |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Guntino senosios kapinėsGuntino senosios kapinės

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°16′25″š. pl. 21°37′15″r. ilg.﻿ / ﻿56.273749°š. pl. 21.620708°r. ilg.﻿ / 56.273749; 21.620708Koordinatės: 56°16′25″š. pl. 21°37′15″r. ilg.﻿ / ﻿56.273749°š. pl. 21.620708°r. ilg.﻿ / 56.273749; 21.620708 |

 |
| Vieta | Skuodo rajonas |
| Seniūnija | Skuodo seniūnija |
| Plotas | 33×22 m |
| Naudotas | XVI–XIX a. |
| Žvalgytas | 1976 m. |

**Guntino (Kuinelių) senosios kapinės**, vadinamos *Marų kapeliais, Pilale* – neveikiančios kapinės šiaurinėje Skuodo rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Guntino kaime (Skuodo seniūnija), Guntino upelio dešiniajame krante.

Kapinės
-------

Įrengtos kaimo pietvakariniame pakraštyje, miške, 60 m į vakarus nuo Guntino upelio, lygioje vietoje. Ovalo plano, 33 m ilgio šiaurės rytų - pietvakarių kryptimi, 22 m pločio, apjuostos žemių pylimo, kurio išorinėje pusėje yra baigiąs užslinkti griovys. 

Kapinės neveikiančios, apaugusios medžiais ir krūmais. Laidojimo žymių nesimato. Centrinėje dalyje yra dvi koplytėlės: viena pastatyta ant žemės, kita, mažesnė – įkelta į šalia augančią pušį. 

Teritorijos plotas – 0,10 ha.

0,7 km į šiaurės rytus yra Guntino (Kuinelių) II senosios kapinės.

Istorija
--------

Veikė XVI–XIX a. laidoti Kuinelių (Guntino) kaimo gyventojai. Vadinamos *Marų kapeliais, Pilale*. Kapinėse nuo seno stovėjo keli aukšti kryžiai ir koplytėlė su šventųjų skulptūrėlėmis. XX a. II pusėje padaryta ir į pušį įkelta nauja koplytėlė.

Pasakojama, kad prie kapinių vaidenasi, klaidžioja ugnies liepsnelės. 

1976 m. kapines žvalgė Ignas Jablonskis. 

Saugotinas kultūros paveldo objektas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ignas Jablonskis. Kai kurie žvalgyti archeologiniai paminklai Kretingos ir gretimuose rajonuose. - Lietuvos istorijos instituto rankraštynas. - F. 1, b. 1254. - L. 23
| **Einaras Repšė  latv. *Einars Repše*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1961 m. gruodžio 9 d. (61 metai)Jelgava, Latvija |
|  |
| Veikla | Latvijos politikas. |
| Partija | Naujasis laikas |
|  |
|  **Vikiteka** | Einars Repše |

**Einaras Repšė** (latv. *Einars Repše*, g. 1961 m. gruodžio 9 d. Jelgavoje) – Latvijos politikas.

Į politiką atėjo 1988 m. kaip vienas iš Latvijos Nacionalinės Nepriklausomybės Sąjūdžio įkūrėjų. 1990 m. išrinktas į Aukščiausiąją Tarybą.

Nuo 1991 iki 2001 m. Repšė buvo Latvijos Banko prezidentas. Tuo metu buvo įvesta Latvijos nacionalinė valiuta – latas. Repšės vadovaujamas Latvijos Bankas laikėsi tvirtos monetarinės politikos, dėl ko lato kursas buvo stabilus nuo 10-to dešimtmečio pradžios. Lato sėkmė padarė jį populiarų Latvijoje.

2001 m. Repšė paliko Latvijos Banko prezidento postą ir grįžo į politiką. Jis įkūrė konservatyvią antikorupcinę partiją Naujasis laikas. Po 2002 m. Saeimos rinkimų Repšė tapo Latvijos Ministru pirmininku. Jis vadovavo Naujojo laiko, Latvijos Pirmosios partijos, Žaliųjų ir valstiečių sąjungos ir Tėvynei ir Laisvei/LNNK koalicijai. Repšės vyriausybė tapo garsi savo kova prieš korupciją ir mokesčių nemokėjimą. Keli aukšti valstybės pareigūnai buvo atleisti iš užimamų pareigų. Pradėti antikorupcijos darbai buvo sėkmingi, pavyzdžiui, akcizo mokesčio įplaukos padidėjo 30 %. Tačiau įplaukos iš kitų mokesčių praktiškai nepasikeitė, lyginant su kitomis vyriausybėmis. Repšės vyriausybė taip pat įvedė griežtą biudžeto išlaidų kontrolę, sumažindama biudžeto deficitą nuo 3 % nuo BVP 2002 m. iki 1,8 % 2003 m.

2003 m. rugsėjį iškilo konfliktas tarp Repšės ir vieno iš koalicijos partnerių – Latvijos Pirmosios partijos. 2004 m. sausį Latvijos Pirmoji partija paliko vyriausybę ir ji prarado daugumą Saeimoje. 2004 m. vasarį Repšės vyriausybė atsistatydino.

Indulio Emsio vyriausybės metu Naujasis laikas buvo opozicijoje, tačiau po šios vyriausybės griūties prisijungė prie Aigaro Kalvyčio vyriausybės ir Repšė tapo gynybos ministru. 2005 m. gruodį, po to, kai Ministras pirmininkas Kalvytis pranešė spaudai, kad prieš Repšę pradėtas tyrimas dėl jo finansinių sandėrių, jis atsistatydino iš Gynybos ministro posto, o jo vietą užėmė kita Naujojo laiko narė Linda Mūrniecė.

Nuorodos
--------

* Apie Einarą Repšę Naujojo laiko svetainėje Archyvuota kopija 2007-09-28 iš Wayback Machine projekto. (latvių k.).

| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Pāvils Sakss** | **Latvijos banko prezidentas**1991 m. rugsėjo 3 d. – 2001 m. gruodžio 20 d. | Po to:**Ilmārs Rimšēvičs** |
| Prieš tai:**Andris Bērziņš** | **Latvijos ministras pirmininkas**2002 m. lapkričio 7 d. – 2004 m. kovo 9 d. | Po to:**Indulis Emsis** |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Puerto Kabesasas*Puerto Cabezas* |
| --- |
| *Miesto gatvė* |
|  |
| 

Puerto KabesasasPuerto Kabesasas

14°02′0″ š. pl. 83°23′0″ v. ilg.﻿ / ﻿14.03333°š. pl. 83.38333°r. ilg.﻿ / 14.03333; 83.38333﻿ (Puerto Kabesasas)Koordinatės: 14°02′0″ š. pl. 83°23′0″ v. ilg.﻿ / ﻿14.03333°š. pl. 83.38333°r. ilg.﻿ / 14.03333; 83.38333﻿ (Puerto Kabesasas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5) |
|  |
| **Valstybė** | Nikaragvos vėliava Nikaragva |
| **Regionas** | Šiaurės Atlantiko autonominis regionas |
|  |
| **Gyventojų** (2005) | 39 428  |
| **Altitudė** | 7 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Puerto Kabesasas |

**Puerto Kabesasas** (angl. *Puerto Cabezas*, misk. *Bilwi*) – miestas šiaurės rytų Nikaragvoje, Moskitų krante, Karibų jūros pakrantėje, į šiaurę nuo Vavos upės žiočių. Šiaurės Atlantiko regiono administracinis centras. Yra oro uostas, jūrų uostas, keliai į Matagalpą ir Puerto Lempirą. Verčiamasi žvejyba ir žuvies apdirbimu, medienos kirtimu. Veikia universiteto filialas, ligoninė, kelios bažnyčios. Miestas yra svarbus miskitų kultūros centras.

Istorija
--------

Gyvenvietė įkurta XIX a. protestantų misionierių ir pavadinta *Herrnhut*. Netrukus ji pradėjo augti, nes tapo svarbiu medienos, bananų eksporto centru. XX a. pr. gyvenvietė oficialiai prijungta prie Nikaragvos ir pavadinta Puerto Kabesasu. Pilietinio karo metais, per šį uostą sandinistams buvo tiekiama Kubos ir TSRS parama. 2007 m. Puerto Kabesasą nuniokojo uraganas „Feliksas".
|  |
| --- |
| Guoda Perminaitė |
| Pilnas vardas | Guoda Perminaitė |
| Šalis | Lietuvos vėliava Lietuva |
| Gimė | 2001 m. (~22 metai)Lietuva Kaunas |
| FIDE reitingas | 1806 (2018 m.) |
| Aukščiausias reitingas | 1867 (2017 m. liepa) |

**Guoda Perminaitė** (g. 2001 m. Kaune) – Lietuvos šachmatininkė, Lietuvos jaunių (merginų iki 20 metų) šachmatų čempionė (2018 m.), Lietuvos jaunių (merginų iki 18 metų) šachmatų vicečempionė (2018 m.), Lietuvos moterų šachmatų čempionato prizininkė (2018 m.).

Biografija
----------

Kauno sporto mokyklos „Gaja" auklėtinė. Treneris – Laimutis Šolys. Nuo 2015 metų nuolatinė Lietuvos moterų šachmatų čempionatų dalyvė, 3 vietos laimėtoja (2018 m.). Europos moterų šachmatų klubų taurėje (EWCCC) atstovavo Kauno šachmatų klubui „Margiris" (2016 m.).

Pasiekimai
----------

* 2011, 2014 m. Europos Sąjungos jaunių šachmatų čempionatas
* 2012 m. Europos jaunių šachmatų čempionatas, 67 vieta (100 dalyvių)
* 2015 m. Pasaulio jaunių šachmatų čempionatas, 31 vieta (125 dalyvės)
* 2015 m. Lietuvos moterų šachmatų čempionatas, 23 vieta
* 2016 m. Lietuvos moterų šachmatų čempionatas, 18 vieta
* 2018 m. Lietuvos moterų šachmatų čempionatas, 3 vieta

Šaltiniai
---------

1. ↑  Guoda Perminaitė (FIDE inf.)
Kauno VII forto goržos kareivinės, kurių fasadas nukreiptas link teritorijos išvažiavimo vartų
**Gorža** (pranc. *gorge - kaklas, gerklė*) – tai fortifikacinio objekto užnugario zona, kur gali būti įrengtos goržos kareivinės, kiti statiniai. Šioje teritorijoje gali stovėti ir goržos kaponierius, kuris esant reikalui užtikrintų užnugario prieigų saugumą. Esant bastioninei tvirtovei, iš pagrindinio statinio susisiekiama per goržas su jos bastionais, kurių viena pusė, nukreipta į tvirtovės vidų, yra atvira ir turi palyginti neplatų praėjimą.

Etimologija
-----------

Prancūziško termino, prigijusio tvirtovių, pilių, fortų, kitų panašių objektų įrengimo srityje, aiškinimas susijęs su tuo, kad atskiri įtvirtinimai, išdėstyti į priekį už glasio (priedangos pylimo, juosiančio gynybinį griovį), buvo sujungti su pridengtu, dažnai siauru, praėjimu per tranšėją, ir tuo ši gynybinė schema statinio plane priminė galvą ir kaklą.

Goržos zona
-----------

Gorža – liunetės atviroji pusė
Gorža apibūdina atvirą išėjimą iš įtvirtinto objekto į užnugario pusę. Saugiam įgulos susisiekimui su užnugariu užtikrinti paprastai yra išnaudojamos palankios vietinio reljefo formos arba įrengiamos tranšėjos, be to, gali būti papildomai suformuojami natūralaus grunto pylimai. Vienu iš jų akivaizdžių pavyzdžių fortifikacijoje yra liunetės. Tai atskiri ir palyginti nedideli pusmėnulio formos gynybiniai įtvirtinimai, talpinantys gynėjų kovines pozicijas, įrengti priešais tvirtovę ir neturintys pridengimo iš savo užnugario pusės. Ši pusė vadinama goržos zona. Nesant goržos, toks įtvirtinimas vadinamas liunete su pridengtu užnugariu, t. y. redutu, skirtu žiedinei gynybai nuo priešo atakų iš bet kurios pusės. Čia reduto gorža paprastai pridengta panašiu arba kiek menkesniu pylimu, kaip ir kitos šio statinio dalys.

Nuorodos
--------

* Fortifikacijos terminai[neveikianti nuoroda]
* Sąvokos apibrėžimas enciklopediniame žodyne (rusų k.)
**Sanhedrinas** (hebr. ‏סנהדרין‏‎; gr. συνέδριον, synedrion 'sėdintys kartu', 'susirinkimas, taryba') – iki V a. veikusi žydų politinė institucija, tuo pačiu aukščiausioji teisinė institucija.

Pagal Biblijos reikalavimus kiekvieno miesto sanhedriną sudarė 23 teisėjai. Didysis (Auksčiausias) Sanhedrinas susidėjo iš 71-jo didžiausiojo Izraelio teisėjo ir kitų, kurie atsakė už viso Izraelio tvarką ir teisingumą. Didžiajam Sanhedrinui vadovavo teisingumo vadas (*Nasi*), o jam padėdavo teisingumo pavaduotojas (*Av Beit Din*), aplink juos pusiau ratu sėdėjo 69 padedantys teisėjai. Jie visi rinkdavosi į Jeruzalės šventykloje paskirtas patalpas (*Liškat ha-Gazith*) bei dirbdavo visas dienas išskyrus Šabą bei visas žydų religines šventes. Kristaus laikais Didžiojo Sanhedrino teisėjais buvo išrinkti sadukėjai ir farizėjai, tačiau jie Naujajame Testamente aprašyti kaip korumpuoti savanaudžiai, klausantys Romos imperijos diktato. Judaizme Sanhedrinas simbolizavo paskutinę Izraelio teisingumo valdžią, blogai vykdžiusią Mozės reikalavimus.

Nuorodos
--------

* Žydų teismas – Sanhedrinas Archyvuota kopija 2006-10-17 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Tibeto regionasབྱང་ཐང་། Changthang |
| --- |
|  |
| Šalis | KLR (Tibetas) |
| Tautos | čangpai |
| **Kalba** | Čangtango |
|  |
| Tibeto ist. regionai ir provincijos:U-cangas, Amdo, Khamas, Čangtangas, Ladakas, Ngaris, A. Himalajai, Sikimas, Butanas, Monjulas |

**Čangtangas** (tibet. བྱང་ཐང་།  = *Byang thang*, liet. „šiaurės slėnis") – šiaurės vakarų Tibeto regionas, kurios dalis dabar apima Kinijos Tibeto autonominio regiono šiaurinę dalį, taip pat dalį Qinghai provincijos bei Ladako rajono Indijoje.

Geografija
----------

Čangtangas driekiasi iš rytų į vakarus apie 1600 km ir užima dalį Tibeto plynaukštės. Aplink jį išsidėstę kiti Tibeto kultūriniai regionai: Amdo rytuose, Khamas pietryčiuose, U-cangas pietuose, Ladakas vakaruose. Šiaurėje jį uždaro Kunlunas, kuris skiria nuo Rytų Turkestano.

Regionas yra didžiuliame aukštyje, o atokumas nuo jūros daro jį vienu atšiauriausių pasaulio regionų. Jis laikomas atšiauriausiu po Antarktidos ir Grenlandijos. Vasarą čia yra šilta, bet žiemą sąlygos panašios į arktines ir svyruoja tarp -5° ir -35°. Kritulių iškrenta ypač mažai.

Čangtangas yra vienas mažiausiai žmogaus įtakotų pasaulio regionų, čia auga ypač reti augalai. Indijos kontroliuojamoje Čangtango dalyje įkurtas Čangtango draustinis, čia yra du garsūs pasaulyje aukštikalnių ežerai: Moriris ir Pangongas. Prie Moririo yra aukščiausiai esanti pasaulio gyvenvietė – Karzoko kaimas.

Gyventojai
----------

Atšiauriausios Čangtango vietos yra negyvenamos, tačiau laikoma, kad regione gyvena apie 0,5 mln. klajoklių, identifikuojančių save su tibetiečiais, bet kalbančių atskira Čangtango kalba. Centriniai tibetiečiai juos įvardina kaip *čangpa* (t. y. „šiaurės žmonės") arba *drukpa* („klajokliai"). Dabartinėje KLR jie įskaičiuojami į oficialią tibetiečių etninę grupę. Jie išpažįsta tibeto budizmą.

Čangpai praktiškai nedirba žemės, o visas jų ūkis paremtas gyvulininkyste: jakų, jų mišrūnų, Tibeto ponių (kjangų), avių bei Čangtango ožkų auginimu. Jie priversti migruoti dėl to, kad reikia keltis į vis naujas ganymo vietas, tačiau jų migracijos keliai yra aiškiai nustatyti, ir jie nuolat sugrįžta į tas pačias vietas. Migracijų laiku čangpai gyvena jako vilnos palapinėse, bet yra ir pastovesnių, žieminių gyvenviečių.

Čangpų mityba paremta mėsos ir pieno produktais. Jie yra išradę daugybę maisto konservavimo metodų, leidžiančių išsaugoti produktus ilgu žiemos laikotarpiu. Jų gyvenime labai svarbi prekyba, kadangi daugybės gyvenimui reikalingų produktų jie nepasigamina patys. Jie keičia druską, vilną, mėsą į grūdus, įrankius, indus.

Tibetą prijungus prie KLR, apie 3500 čangpų pabėgo iš gimtųjų vietų į Indijos kontroliuojamą Čangtango pusę. 1977 m. jie buvo apgyvendinti 9 gyvenvietėse.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Gabelsbergerio stenografija užrašytas eilėraštis vok. *Wandrers Nachtlied* (apie 1905 m.)
**Stenografija**, **tachigrafija** (gr. στενός, *stenos* 'siauras' + *γράφειν, graphein* 'rašyti') – greitraštis; rašymo būdas, trumpinant žodžius ir garsus, naudojant specialius simbolius, ženklus vietoje žodžių. Tikslas – greitai užfiksuoti, užrašyti norimą informaciją. Užrašytas tekstas vadinamas stenograma. Stenografija naudoja tam tikras savitas kiekvienai kalbai taisykles (pvz. viename iš metodų, jei angliškas žodis baigiasi **ing**, **ing** nerašoma ir vietoj to pabraukiama paskutinė raidė), tad metodai, taikomi vienoms kalboms, dažnai negali būti taikomi kitoms.

Stenografai gali užrašyti tokiu pačiu greičiu, kokiu kalbama. Buvo paplitusi iki kompiuterių ir skaitmeninių diktofonų atsiradimo. Stenografiją iki šiol naudoja žurnalistai, (konferencijų, vertimo žodžiu) vertėjai, (parlamento, teismo ir kt.) posėdžių sekretoriai, referentai, raštininkai.

Egzistuoja nemažai skirtingų stenografijos metodų. Jie yra sukurti įvairiomis kalbomis.

Lietuvišką sistemą 1926 m. Rygoje pagal latvišką Janio Ruozės sistemą sudarė Jurgis Stabinis, A. Dagienė ir Teodoras Ruozė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  J. Jackūnienė, J. Stabinis „Stenografija", 1962, p. 11.

Nuorodos
--------

* Parlamento ir derybų stenografų sąjunga Vokietijoje (*Verband der Parlaments – und Verhandlungsstenografen*)
* Jadvyga Jackūnienė, Jurgis Stabinis „Stenografija", Kaunas, Valstybinė pedagoginės literatūros leidykla, 1962, 124 psl.
Reljefas, vaizduojantis orų dievą, Hatušilį III, deivę Hebatę ir Puduhepą
**Puduhepa** – hetitų karalienė, Hatušilio III sutuoktinė. Puduhepos tėvas buvo huritų žynys Pentipsaris. Prieš ištekėdama už Hatušilio III, Puduhepa Kumanyje (Kizuvatna) buvo deivės Hebatės žynė. Įvardijama viena įtakingiausių senovės Artimųjų Rytų moterų.

Apie Puduhepą liudija įvairūs to meto laiškai ir dokumentai (jai priskiriami arba adresuoti). Manoma, kad Puduhepa aktyviai įsitraukė į diplomatinius ir religinius reikalus, propaguodama religinį sinkretizmą, įvedė kai kuriuos huritų maginius ritualus. Savo dieviškąja globėja Puduhepa pasirinko Arinitę (išlikęs ją ir deivę vaizduojantis antspaudas).

Sūnus – Tudhalijas IV (valdė drauge su juo).

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4 5   Gwendolyn Leick (2002). A Dictionary of Ancient Near Eastern Mythology, p. 132. ISBN 9781134641024.
2. ↑  Journal of the American Oriental Society
3. ↑  Darga, Muhibbe. *Women in the Historical Ages*. In *Women in Anatolia, 9000 Years of the History of the Anatolian Woman*, Turkish Republic Ministry of Culture, Istanbul, 1993, p. 30.
4. 1 2  *Puduhepa*. Britannica Online Encyclopedia. Nuoroda tikrinta 2023-03-03.
| ***Il vigile*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Eismo reguliuotojas |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Luigi Zampa |
| Vaidina | Alberto Sordi  Vittorio De Sica  Marisa Merlini  Sylva Koscina |
| Metai | 1960 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 104 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Eismo reguliuotojas** (it. *Il vigile*) – 1960 m. sukurta komedija.

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Bedarbis Otelo Čeletis gyvena kartu su senu tėvu, sūnumi, žmona ir jos broliu šiam priklausančiame bute. Otelo niekur nedirba, žmonos uždarbio neužtenka, todėl sūnus dažnai eina ne į mokyklą, o uždarbiauja mechaninėse dirbtuvėse. Vieną dieną šis išgelbėja mero sūnų ir vietoje padėkos paprašo rasti jo tėvui darbą. Meras parūpina jam kroviko vietą turguje, tačiau Otelo jis netenkina, todėl galiausiai gauna vietą minicipalinėje policijoje. Jis turi reguliuoti eismą, tačiau vis įsivelia į komiškas situacijas ir dažniausiai lieka kvailio vietoje. Kartą jis sustabdo greitį viršijusį ir darbą jam suteikusį merą, kurį nori bet kokia kaina nubausti. Jų ginčas netrukus tampa viešas ir pasiekia teismą, o monarchistų partija, susižavėjusi Otelo sąžiningumu, nusprendžia jį iškelti kandidatu kituose mero rinkimuose. Kai atrodo, kad Otelo pradėjo sektis, dabartinio mero komanda randa daugybę jo artimuosius kompromituojančių faktų, kuriuos pagrasina paviešinti.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Alberto Sordi – Otelo Čeletis
* Vittorio De Sica – meras
* Marisa Merlini – Amalija Čeleti
* Sylva Koscina – vaidina save
* Mara Berni
* Nando Bruno

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Il vigile". *rottentomatoes.com*. Nuoroda tikrinta 2021-04-28.
SK 48 kaukolė
**SK 48** – pirmykščio hominino kaukolė, aptikta Svartkranse, Pietų Afrikos Respublikoje. Ši kaukolė priskiriama *Paranthropus robustus* rūšiai, jos amžius siekia 1,8–1,5 mln. metų (kitais duomenimis, 2–1,5 mln. metų).

Kaukolę aptiko vietinis darbininkas Fourie. Oloje, naudojant dinamitą, buvo išgaunamas kalcitas ir kaukolė atsidūrė nuolaužų krūvoje (dėl to kiek nukentėjo). Tai viena geriausiai išsilaikiusių *Paranthropus robustus* rūšies kaukolių. Išlikusi didelė kaukolės dalis, tačiau trūksta apatinio žandikaulio, neišlikusi ir didžiuma smegeninės. Be to, ši kaukolė nebuvo žymiai deformuota, vykstant fosilizacijos procesui. Išlikę šie dantys: dešinysis iltinis, pirmasis kaplis, taip pat visi trys krūminiai dantys (kairieji). Būtent iš to sprendžiama, jog individas, kuriam ši kaukolė priklausė, mirė suaugęs.

Būdingas plokščias veidas, palyginus su smegenine, veidas didelis; esama susiaurėjimo už akiduobių. Taip pat būdingi masyvūs dantys (kapliai ir krūminiai), išsišovę skruostikauliai. Šie požymiai rodo individo prisitaikymą daug kramtyti: didesnis dantų kramtomojo paviršiaus plotas, dėl skruostikaulių padėties būta daugiau vietos dideliems kramtymo raumenims.

Pirmasis šią fosiliją apibūdino Robert Broom, dirbęs Transvalio muziejuje. Kadangi kaukolei būdinga labai maža sagitalinė ketera, R. Broom manė, jog kaukolė priklausė moteriškosios lyties individui. Vis dėlto dabar laikoma, kad kaukolė priklausė vyriškosios lyties *Paranthropus robustus* rūšies atstovui.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4 5  SK 48. Smithsonian Institution. Nuoroda tikrinta 2021-04-11.
2. 1 2 3 4  *Paranthropus robustus: SK 48* Archyvuota kopija 2021-04-11 iš Wayback Machine projekto.. eFossils. Nuoroda tikrinta 2021-04-11.
| **Einaras Šiaudvytis** |
| --- |
| Gimė | 1977 m. lapkričio 1 d. (45 metai)Stoniškiuose, Šilutės raj. |
|  |
| Veikla | irkluotojas |
|  |
| Alma mater | Klaipėdos kolegija |
| Žinomas (-a) už | olimpietis |

**Einaras Šiaudvytis** (g. 1977 m. lapkričio 1 d. Stoniškiuose, Šilutės raj.) – Lietuvos olimpietis, irkluotojas. Klaipėdos irklavimo centro auklėtinis.

Nuo 15 metų persikėlė gyventi į Klaipėdą, kur ėmė lankyti irklavimo treniruotes. Kurį laiką irklavo vienvietę valtį, vėliau persėdo į dvivietę. 1999 m. buvo išrinktas geriausiu Klaipėdos sportininku. 2006 m. baigė Klaipėdos kolegiją. 1997-2001 m. Klaipėdos miesto sporto centro, 1999-2007 m. LOSC sportininkas, Lietuvos nacionalinės rinktinės narys. Irklavo porines vienvietę, dvivietę ir keturvietę, pavienes dvivietę ir aštuonvietę. 20 kartų Lietuvos irklavimo čempionas.

E. Šiaudvytis dalyvavo 2004 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Atėnuose. Teisę dalyvauti olimpiadoje iškovojo Milane 2003 m. vykusiame pasaulio irklavimo čempionatate. Tai buvo ir atrankinės varžybos, suteikiančios geriausiai pasirodžiusiems valtims teisę dalyvauti Atėnų olimpiadoje. Lietuvos rinktinės sudėtyje E. Šiaudvytis (tren. Liudvikas Mileška) plaukė porinėje dvivietėje su Kęstučiu Kebliu. 

Atėnuose akademinio irklavimo 2000 m rungtyje dviviečių valčių klasėje pasiekė rezultatą 6:24.56 (užėmė 14 vietą).

Kiti pasiekimai:

Irkluodamas porinę dvivietę tapo Baltijos šalių čempionu (2001 m.), pasaulio čempionatuose užėmė 8 vietą (2001 m. Liucerna, Šveicarija), 10 vietą (2002 m. Sevilija, Italija), 11 vietą (2003 m. Milanas, Italija; visus kartus su K. Kebliu), 18 vietą (2005 m. Gifu, Japonija; su S. Klerausku).

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑

Nuorodos
--------

* Einaras Šiaudvytis (*sports-reference.com*) Archyvuota kopija 2012-12-17 iš Wayback Machine projekto.
* Einaras Šiaudvytis Lietuvos sporto enciklopedijoje
* Lietuvos irkluotojai olimpiečiai
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Čanthaburisจันทบุรี |
| --- |
|  |
|  |
| 

ČanthaburisČanthaburis

12°36′31″ š. pl. 102°16′14″ r. ilg.﻿ / ﻿12.60861°š. pl. 102.27056°r. ilg.﻿ / 12.60861; 102.27056﻿ (Čanthaburis)Koordinatės: 12°36′31″ š. pl. 102°16′14″ r. ilg.﻿ / ﻿12.60861°š. pl. 102.27056°r. ilg.﻿ / 12.60861; 102.27056﻿ (Čanthaburis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+7) |
|  |
| **Valstybė** | Tailando vėliava Tailandas |
| **Provincija** | Čanthaburio provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2005) | 27 602  |

**Čanthaburis** (taj. จันทบุรี) – miestas Tailando rytuose, išsidėstęs prie Čanthaburio upės. Čanthaburio provincijos sostinė ir Mueang Čanthaburio rajono sostinė. Čanthaburyje yra Nekaltojo Prasidėjimo katedra, pagrindinė Romos katalikų vyskupijos bažnyčia šiame regione, kuri yra didžiausia bažnyčia Tailande.

2005 m. šiame mieste gyveno 27 602 gyventojų.

Klimatas
--------

Čanthaburyje vyrauja tropinis musoninis klimatas su mažais temperatūros svyravimas metų bėgyje. Tačiau priklausant nuo metų laiko kritulių kiekis dramatiškai skiriasi. Sausuoju metų laiku (nuo gruodžio iki sausio mėn.) lyja lengvai ir retai, bet lietingo sezono metu (nuo balandžio pabaigos iki spalio mėn.) vyrauja liūtys. Vasaris, kovas ir lapkritis yra pereinamojo laikotarpio mėnesiai, kurių metu gali pasireikšti kai kuriais metais didelis kritulių kiekis, o kitais tik šiek tiek palis.

Transportas
-----------

Maršrutas 3 (Sukhumvit Kelias) eina šalia Čanthaburio ir jungia miestą su Rajongu, Pataja, Čonburiu ir Bankoku šiaurės vakaruose ir su Tratu pietryčiuose. Maršrutas 317 jungia Čanthaburį su Sakaeo.

Nekaltojo Prasidėjimo katedra Čanthaburyje, Tailandas
| **Josifas Kovneris** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1895 m. gruodžio 17 d.Vilnius |
| Mirė | 1959 m. sausio 4 d. (63 metai)Maskva |
| Palaidotas (-a) | Vvedenskio kapinėse Maskvoje |
|  |
| Veikla | kompozitorius |

**Josifas Naumovičius Kovneris** (rus. *Ковнер, Иосиф Наумович*; 1895 m. gruodžio 17 d. (29 d.), Vilnius – 1959 m. sausio 4 d. Maskva) – sovietų kompozitorius ir dirigentas, dainų, operečių ir muzikos dramos spektakliams bei animaciniams filmams autorius.

Biografija
----------

1914 m. Josifas Kovneris baigė Rusijos muzikos draugijos Vilniaus muzikos kolegiją E. I. Stanek-Lovmyanskaya fortepijono klasę. Muzikos teorijos mokėsi pas kompozitorių Konstantiną Galkauską, 1915 m. studijavo Petrogrado konservatorijoje. Kompozicijos mokėsi pas Vasilijų Kalafatį, instrumentuotės – pas Aleksandrą Glazunovą, 1918–1923 m. mokėsi pas to meto žymų kompozitorių ir muzikos veikėją Georgijų Katuarą, o 1923–1942 m. buvo Maskvos jaunųjų žiūrovų teatro vyriausiasis dirigentas ir muzikinio skyriaus vedėjas.

Kūryba
------

Per savo veiklos laikotarpį kompozitorius parašė daug kūrinių vaikams bei muzikos animaciniams filmams. Jo palikimas – simfonija-poema „Pergalių kelias" (1929 m.), siuita „Kaukazo paveikslai" (1934 m.), „Siuita vaikams" (1945 m.) simfoniniam orkestrui.

Antrojo pasaulinio karo metu, būdamas Sverdlovske, Kovneris pasuko į operetės žanrą, kuriam liko ištikimas visą šeštąjį dešimtmetį. Iš viso kompozitorius parašė muziką daugiau nei penkiasdešimčiai spektaklių. Paminėtini tokie kūriniai, kaip „Laisvieji flamandai" (pagal Čarlso de Kosterio „Ulenspiegelio legendą" (1935 m.), „Anderseno pasakos" (pastatė V. Smirnova, 1935 m.), muzika Sergejaus Michalkovo pjesei „Tomas Kenti" (pagal Marko Tveno „Princą ir elgetą" (1938 m.), „Jie čia nesikandžioja" (1930 m.), „Nekviestas svečias" (1937 m.), „Dramblys ir Mopsas" (1940 m.) bei muzikinės komedijos: „Bronzinis biustas" (1944 m.), „Akulina" (1948 m.), „Perlas" (1953 m.-1954 m.), „Nežemiška būtybė" (1955 m.).

Iš visų Josifo Kovnerio operečių labiausiai žinoma „Akulina", kuri buvo sėkmingai atlikta ne tik daugelyje Sovietų sąjungos scenų, bet ir užsienyje – Čekoslovakijoje, Rumunijoje, Vengrijoje.

Pastatymai Lietuvoje
--------------------

Lietuvoje 1956 m. Kauno valstybiniame muzikiniame teatre buvo pastatyta Josifo Kovnerio operetė „Akulina"

Nuorodos
--------

Soviet film soundtracs (1928–1950), vol. 5.

Atmintis
--------

Josifas Kovneris palaidotas Vvedenskio kapinėse Maskvoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  L Micheeva ir A Orelovič, „Joseph Kovner" (rus. *Л. Михеева, А. Орелович*),
.
2. ↑  Josifas Kovneris, Muzikinė enciklopedija:Tarybinė enciklopedija (rus. *Музыкальная энциклопедия / Гл ред. Ю. В. Келдыш. — М.: Советская энциклопедия*), 1982 m. t. 6, p. 791.
3. ↑  Kauno Valstybinio Muzikinio Teatro spektaklių chronologinis sąrašas, ribos 1941–2021, 28 p. sudarytoja Lina Stankevičiūtė. Kauno Muzikinio Teatro Archyvas, 2021 09 01
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Sanikovo žemė** – mitinė sala Arkties vandenyne. Mitas apie Sanikovo žemę paplito XIX a. Rusijoje. Jo pagrindu tapo rusų keliautojo Jakovo Sanikovo, 1809–1810 m. kartografavusio Naujojo Sibiro salas, pasakojimas apie regėtą salą šiauriau Kotelno salos. Jo teigimu, tai buvusi plati žemė su aukštais kalnais. 1886 m. regioną tyrinėjęs Eduardas Tolas taip pat minėjo regėjęs salą į šiaurę nuo Kotelno. Tačiau tais pačiais metais ten plaukęs Fritjofas Nansenas jokių arktinio žemyno kontūrų nepastebėjo. 1901 m. Tolis su laivu „Zaria" surengė ekspediciją su tikslu atrasti Sanikovo žemę, tačiau toliau į šiaurę praplaukti negalėjo dėl pako sangrūdų, pats keliautojas mirė.

1937 m. tarybinis ledlaužis „Sadko" savo dreifo metu praplaukė pro teritorijas, kuriose, kaip manyta turėjusi būti Sanikovo žemė, bet nieko ten nerado. Akademiko Vladimiro Obručevo prašymu į tą patį regioną pasiųsta arktinė aviacija. Buvo patvirtinta, kad Sanikovo žemė tėra mitas.

Tikėtina, kad tai, ką Sanikovas ir Tolas palaikė žeme, buvo nykstanti sala: bent keletas Arkties salų netolimos istorijos bėgyje išnyko ištirpus įšalui.

1926 m. Vladimiras Obručevas parašė fantastinį romaną „Sanikovo žemė". Vaizduojama, kad ten įsikūrę Arkties gyventojai onkilonai, išstumti kitų Sibiro tautų. Ten taip pat gyveną mamutai ir neandertaliečiai. Šilumą salai teikia veikiantis ugnikalnis. 1973 m. pagal knygą pastatytas filmas.
| **Jozefas StiglicasJoseph Stiglitz** |
| --- |
|  |
| Joseph E. Stiglitz |
| Gimė | 1943 m. vasario 9 d. (80 metų) |
|  |
| Veikla | JAV ekonomistas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * 2001 m. Nobelio premiją
 |
|  |
|  **Vikiteka** | Joseph Stiglitz |

**Joseph Stiglitz** (**Jozefas Stiglicas**, g. 1943 m. vasario 9 d.) – JAV ekonomistas, 2001 metais gavęs Nobelio premiją ekonomikos srityje bei turintis kitų mokslininkams skirtų apdovanojimų Amerikoje ir Švedijoje.

Biografija
----------

Jozefas Stiglicas gimė Amerikoje, smulkaus verslininko (draudimo agento) šeimoje. Daktaro disertaciją apgynė iš statistinių pajamų ir gerovės diferenciacijos tyrimų. Dauguma jo mokslo darbų pagrįsti matematine bei statistine turimų duomenų analize. Šiuo metu J. Stiglicas dėsto Kolumbijos universitete.

Viena svarbiausių J. Stiglico darbo krypčių yra nuodugni perėjimo iš socializmo į kapitalizmą analizė, vykusi daugelyje šalių, taip pat ir Lietuvoje. Jis taip pat gilinasi į amerikietiškos svajonės koncepcijos realias galimybes bei kelia abejones jog greita ir radikali privatizacija yra geriausias būdas gerovei posocialistinėje šalyje sukurti. Savo darbuose jis bando suprasti, kaip vyko privatizacijos procesas, kokios alternatyvios galimybės buvo svarstomos bei kokios valstybinės grupės bei socialinės institucijos jame dalyvavo. Jis taip pat nagrinėja nedarbo draudimo bei pensijinio draudimo sąveikas, mokesčių sistemos funkcionavimą posocialistinėse šalyse bei kitus susijusius klausimus.

Nuorodos
--------

* J. Stiglico mokslinių straipsnių tinklalapis. Dauguma straipsnių galima atsisiųsti. Jie parašyti anglų kalba.
„The International 2012"
**The International** – svarbiausias kasmetinis Dota 2 kompiuterinio žaidimo elektroninio sporto turnyras, organizuojamas Dota 2 kūrėjų Valve Corporation. Jame dalyvauja 16 stipriausių komandų iš viso pasaulio. Prizinis fondas surenkamas pardavinėjant virtualų „kompendiumą" su informacija apie renginį, komandas, galimybe balsuoti už mėgstamiausius profesionalius žaidėjus bei komandas ir panašiai. „The International" priziniai fondai dažnai muša elektroninio sporto prizų rekordus. 2015 m. turnyro prizinis fondas viršijo 15 milijonų JAV dolerių ir yra didžiausias elektroninio sporto istorijoje. Ankstesnis rekordas priklausė 2014 m. „The International" su 11 milijonų JAV dolerių priziniu fondu.[1]

Komandos į turnyrą patenka su vardiniais pakvietimais arba per mažesnius atvirus regioninius kvalifikacinius turnyrus, rengiamus atitinkamai Amerikos, Azijos, Pietryčių Azijos ir Europos regionams. Keturios komandos, kurioms regioniniuose turnyruose užima antras vietas, gauna papildomą galimybę varžytis tarpusavyje dėl paskutinių dviejų „The International" dalyvių vietų.

„The International" yra transliuojamas internetu, apžvelgiamas įvairiuose kompiuterinių žaidimų ir elektroninio sporto žurnaluose, o nuo 2014 m. transliuojamas ir ESPN televizijos.[2]

2014 m. Valve Corporation išleido dokumentinį filmą „Free to Play" apie 2011 m. „The International"

Nuorodos ir šaltiniai
---------------------

  


1. ↑
2. ↑
**Laima Kastanauskaitė** (g. 1937 m. sausio 14 d. Žiobiškyje) – Lietuvos sociologė, habilituota socialinių mokslų daktarė.

Biografija
----------

Sesuo Danutė Kastanauskaitė. 1960 m. baigė Vilniaus universitetą. 1968–1971 m. studijavo Leningrado kultūros instituto aspirantūroje, 1989 m. TSRS mokslų akademijos Sociologijos instituto doktorantūroje. 1991 m. sociologijos mokslų daktarė.

1963–1972 m. – Lietuvos respublikinės bibliotekos Metodinio skyriaus vyr. redaktorė. 1972–1976 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Istorijos instituto Filosofijos, teisės ir sociologijos, 1982 m. – Socialinio planavimo skyriuje, 1983–1995 m. – Lietuvos mokytojų tobulinimosi institute. 1992–1995 m. Edukacinių problemų katedros socialinių ir kultūros tyrimų laboratorijos vedėja.

Dalyvavo ir vadovavo daugeliui sociologinių tyrimų Lietuvos įmonėse. Sociologiniu aspektu tyrinėjo Lietuvos kultūros istoriją.

Bibliografija
-------------

* Dvasinės kultūros raidos planavimo teorinės-metodologinės problemos, monografija, 1986 m.
* Dvasinės kultūros raidos tyrimai ir planavimas, monografija, 1989 m.
* Aktualios valdymo mokslinio-informacinio aprūpinimo problemos, monografija, 1989 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Laima Kastanauskaitė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 538 psl.
| Sangėliškių piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Sangėliškių piliakalnisSangėliškių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°22′40.2″ š. pl. 25°26′51.5″ r. ilg.﻿ / ﻿54.377833°š. pl. 25.447639°r. ilg.﻿ / 54.377833; 25.447639Koordinatės: 54°22′40.2″ š. pl. 25°26′51.5″ r. ilg.﻿ / ﻿54.377833°š. pl. 25.447639°r. ilg.﻿ / 54.377833; 25.447639 |

 |
| Vieta | Šalčininkų rajonas |
| Seniūnija | Šalčininkų seniūnija |
| Plotas | 45x50 |
| Naudotas | I tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1968 |

**Sangėliškių piliakalnis**, *Sangolovščyzna* – piliakalnis Šalčininkų rajono savivaldybės teritorijoje, Sangėliškėse, Šalčininkų seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Zavišonys – Mištautonys, Sangėliškių kaime pasukus į kairę šiaurėn 150 m iki Sangėliškių koplyčios, nuo jos palauke į dešinę rytų kryptimi 200 m – yra ant gretimos kalvelės, miško pakraštyje, matyti piliakalnio kraštas.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas Kamenos kairiojo kranto kyšulyje. Aikštelė ovali, kiek pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 45x50 m dydžio. Jos vakarų ir pietų kraštai per 0,3-0,5 m pakilę platesniu ruožu - greičiausiai čia yra išskleisto pylimo liekanos. Pietrytiniame šlaite, 1,5 m žemiau jo yra 3-4 m pločio terasa, už kurios yra 0,5-1 m aukščio šlaitas.

Piliakalnis apardytas arimų, jame kastų duobių. Dabar jis apaugęs tankiu mišriu mišku.

Tyrimai
-------

1968 m. piliakalnį žvalgė Mokslinė metodinė taryba. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pradžia. 

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Senųjų Trakų piliakalnis 37 km | Turgelių piliakalnis 8 km | Paūdronių piliakalnis 12 km |  |
| Tetervinų piliakalnis 25 km |  | Kurmelionių piliakalnis 7 km |
| Eišiškių piliakalnis 35 km |  | Bėčionių piliakalnis 20 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 150 (656)

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Sangėliškės
| **Iolu Johnson Abil** |
| --- |
| Vanuatu prezidentas |
|  |
| Gimė | 1942 m. gruodžio 31 d. (80 metų)Tana, Vanuatu |
| Vanuatu prezidentas |
| Ėjo pareigas | 2009 m. rugsėjo 2 d. (13 metų) – iki dabar |
| Ankstesnis | Maxime Carlot Korman |

**Iolu Johnson Abil** (g. 1942 m. gruodžio 31 d.) – Vanuatu politikas, nuo 2009 m. rugsėjo 2 d. – 16-tasis šalies prezidentas.

Biografija
----------

Abil gimė 1942 m. gruodžio 31 d. Tanos saloje Tafea provincijoje. Jis mokėsi Lenakelio miestelio pagrindinėje mokykloje.

Vėliau jis ketverius metus mokėsi kooperacinėje kolegijoje Jungtinėje Karalystėje.

Abil pradėjo savo politiko karjerą pirmojoje šalies vyriausybėje po nepriklausomybės paskelbimo – premjeru būnant Walter Lini. Tuomet jis tapo pirmuoju žemės ūkio ministerijos sekretoriumi.

Politikas taip pat užsiėmė verslu privačiose kompanijose, pavyzdžiui, kurį laiką buvo oro bendrovės Air Vanuatu vadovas.

Prezidentavimas
---------------

Iolu Johnson Abil į prezidento postą išrinko nacionalinė rinkiminė kolegija. Šalies prezidentui išrinkti prireikė trijų turų. Pirmojo metu Abil gavo 16 Balsų, antrojo – 26, o reikiamus 39 jis viršijo trečiame ture, surinkęs 41 balsą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rulers, September 2009


| Politinis postas
 |
| --- |
| Prieš tai:**Maxime Carlot Korman** | **Vanuatu prezidentas**2009–iki dabar | **Užimantis postą** |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Joshua Lewinsohn** |
| --- |
| Gimė | 1833 m.Viešučiai, Rusijos imperija |
|  |
| Veikla | Mokytojas, rašytojas. |

**Jošua Levinsonas** (1833 m. Viešučiuose, Rusijos imperija – ?) – mokytojas, rašytojas.

Biografija
----------

Gimė 1833 m. Viešučiuose. Mokėsi Talmudo Žagarės ješivoje pas savo dėdę Simon Hurvitz. 1865 m. baigė Mintaujos gimnaziją. Nuo 1857 m. rašė įvairius straipsnius į laikraščius *Ha-Maggid*, *Ha-Melitz* ir *Ha-Shachar*. Taip pat rašė straipsnius į vokišką Rygos laikraštį *Rigasche Zeitung*. 1868 m. Vilniuje išleido Rusijos imperijos geografijos ir topografijos knygą *Eretz Russia u-Melo'ah*, 50 žydų biografijos knygą *Toledot Anshe Shem be-Yisrael* bei žydų verslo istoriją *Toledot Sechar ha-Yehudim*. 1874 m. paskirtas Tukumo žydų mokyklos direktoriumi.

Literatūra
----------

* Sokolov, Sefer Zikkaron, p. 64.
*Kitos reikšmės – Sąrašas:Šv. Jono Krikštytojo bažnyčios.*
Koordinatės: 56°08′57″š. pl. 25°08′20″r. ilg.﻿ / ﻿56.1493°š. pl. 25.1388°r. ilg.﻿ / 56.1493; 25.1388

|  Kvetkų šv. Jono Krikštytojo bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Panevėžio |
| **Dekanatas** | Biržų |
| **Savivaldybė** | Biržų rajonas |
| **Gyvenvietė** | Kvetkai |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1875 m. |

**Kvetkų šv. Jono Krikštytojo bažnyčia** Archyvuota kopija 2015-01-23 iš Wayback Machine projekto. stovi Kvetkų kaime, 3 km nuo Lietuvos ir Latvijos valstybių sienos, 9 km į šiaurės rytus nuo Papilio, Nemunėlio kairiajame krante. Liaudies architektūros formų, turi ir baroko bruožų.

Istorija
--------

Kvetkų filija minima 1744 m. Dvarininkai Kamarauskai Kvetkuose 1770 m. įkūrė reguliariųjų atgailos kanauninkų vienuolyną. 1769 m. įsteigta parapija. Pranciškus Kamarauskas 1772 m. pastatė bažnyčią. Ją 1777 m. konsekravo vyskupas Feliksas Jonas Tovianskis. 1848 m. pastatyta klebonija, 1884 m. – kitas parapijos gyvenamasis namas.

1875 m. bažnyčia padidinta. 1880 m. pastatyta nauja mūrinė varpinė Archyvuota kopija 2015-01-23 iš Wayback Machine projekto.. Per Pirmąjį pasaulinį karą trys varpai išvežti į Vokietiją. 1919 m. įsteigta pavasarininkų kuopa. Klebono Povilo Šalučkos rūpesčiu 1932 m. įsigyti du nauji varpai.

Architektūra
------------

Bažnyčia liaudies architektūros formų, turi ir baroko bruožų, lotyniško kryžiaus plano, neobazilikinė, su trisiene apside, 2 zakristijomis, dvibokštė. Vidus 3 navų. Centrinę navą dengia cilindrinis skliautas. Yra 6 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame stovi neorenesansinė triaukštė mūrinė varpinė su rūsiu (pastatyta 1880 m.).

Galerija
--------

* Iš priekioIš priekio
* Galinis fasadasGalinis fasadas
* ŠventoriusŠventorius
* Bokštelio kryžiusBokštelio kryžius

Nuorodos
--------

* Parapijos puslapis Archyvuota kopija 2008-03-20 iš Wayback Machine projekto.