recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Vitolis Laumakys** |
| --- |
| Gimė | 1929 m. spalio 22 d.Kaunas |
| Mirė | 2024 m. sausio 15 d. (94 metai) |
| Palaidotas (-a) | Kėdainių Dotnuvos gatvės kapinėse |
|  |
| Veikla | rašytojas, poetas, visuomenininkas |
|  |
| Alma mater | 1961 m. Kauno medicinos institutas |

**Vitolis Laumakys** (1929 m. spalio 22 d. Kaune – 2024 m. sausio 15 d.) – Lietuvos rašytojas, poetas, visuomenininkas.

Biografija
----------

1948 m. baigė gimnaziją sidabro medaliu. Mokėsi Kauno politechnikos institute. 1948 m. spalio 15 d. buvo suimtas ir ištremtas į Vorkutą. Iš jos grįžo 1955 m. 1956–1961 m. mokėsi Kauno medicinos institute, kur įgijo gydytojo stomatologo specialybę. Atvyko dirbti į Kėdainių ligoninę, kurioje išdirbo iki 1996 m. 

V. Laumakys buvo 1990–1995 m. 1-ojo šaukimo Kėdainių rajono tarybos narys.

1962 m. Kėdainiuose su bendraminčiais įkūrė mėgėjišką liaudies kino studiją „Mėgėjas", kur buvo sukurti turintys išliekamosios vertės 35 filmai: vaidybiniai – „Te visad šviečia saulė", „Bičiulis, brolis", dokumentiniai - „Gervės skrenda šiaurėn", „Berlincheno trikampis", „10 mėnesių ir 10 dienų", „Pro memoria", „Aristavos raguotis", „Kėdainių kronikos" ir kiti. Dalyvavo daugybėje mėgėjiško kino festivalių. Laisvai bendraujantis keturiomis kalbomis, dirbo tarptautinėse vertinimo komisijose Austrijoje, Vokietijoje, Čekijoje, Latvijoje, Kroatijoje. Nuo 1964 m. buvo Lietuvos kino mėgėjų sąjungos narys.

V. Laumakys taip pat užsiėmė rašymu. Jo straipsnius ir eilėraščius spausdino laikraščiai „Mugė", „Kėdainių garsas", „Rinkos aikštė", „Kauno žinios", „Lietuvos aidas".

Nuo 1998 m. buvo Lietuvos kaimo rašytojų sąjungos narys, 1998 m. Kėdainių literatų klubo „Varsna" vienas iš įkūrėjų, iki 2000 m. buvo jo pirmininkas, nuo 1999 m. buvo Kėdainių Rotary klubo sekretorius.

Bibliografija
-------------

* *Apie gyvenimą ir save*, monografija, 1987 m.
* *Dalgis sėjantis rugius*, eilėraščiai, 1996 m.
* *Trys knygos*, trijų eilėraščių knygų rinktinė, 1999 m.
* *Tokioms čia vietos nėra* (mamos dramatiškų atsiminimų motyvais), 2003 m.
* *Kėdainių motyvas*, eilėraščiai, 2004 m.
* *Toptelėjimai*, parapublicistika, 2005 m.
* *Pusnies degimas*, eilėraščiai, 2009 m.
* *Kėdainių kino studija „MĖGĖJAS"*, albumas, 2012 m.
* *Smėlio laikas*, eilėraščiai, 2013 m.
* *Beveik viskas*, 2021 m.
* *Toptelėjimai*, įžvalgos, 2022 m.

Apdovanojimai
-------------

* 1996 m. Kėdainių krašto kultūros premija
* 2010 m. Kėdainių krašto garbės pilietis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vitolis Laumakys. cemety. Nuoroda tikrinta 2024-01-16.
2. ↑  Mirė rašytojas, kino entuziastas Vitolis Laumakys. Delfi. 2024-01-15. Nuoroda tikrinta 2024-01-16.
3. ↑  In memoriam Vitolis Laumakys. kedainiai.lt. 2024-01-15. Nuoroda tikrinta 2024-01-16.
4. ↑  Mirė Kėdainių krašto garbės pilietis Vitolis Laumakys. etaplius. 2024-01-15. Nuoroda tikrinta 2024-01-16.
5. ↑  Kėdainių krašto garbės piliečiai. kedainiai.rvb.lt. Nuoroda tikrinta 2024-01-16.
| Garmišas-Partenkirchenasvok. *Garmisch-Partenkirchen* |
| --- |
|        |
| *Miesto panorama* |
|  |
| 

Garmišas-PartenkirchenasGarmišas-Partenkirchenas

47°30′00″ š. pl. 11°05′00″ r. ilg.﻿ / ﻿47.50000°š. pl. 11.08333°r. ilg.﻿ / 47.50000; 11.08333﻿ (Garmišas-Partenkirchenas)Koordinatės: 47°30′00″ š. pl. 11°05′00″ r. ilg.﻿ / ﻿47.50000°š. pl. 11.08333°r. ilg.﻿ / 47.50000; 11.08333﻿ (Garmišas-Partenkirchenas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Vokietijos vėliava Vokietija |
| **Žemė** | Bavarija Bavarija |
|  |
| **Gyventojų** (2018) | 27 194  |
| **Plotas** | 205,66 km² |
| **Tankumas** (2018) | 132 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Garmišas-Partenkirchenas |

**Gármišas-Partenkìrchenas** (vok. *Garmisch-Partenkirchen*) – miestas Bavarijoje, pietų Vokietijoje, netoli sienos su Austrija. 26,2 tūkst. gyventojų (2005 m.). Gerai išvystytas turizmas – veikia kalnų klimato kurortas. Išplėtotas žiemos sportas, slidinėjimas, alpinizmas. Per miestą eina Miuncheną ir Insbruką jungiantys geležinkelis ir plentas. Mieste veikia 1993 m. įkurtas Dž. Maršalo Europos saugumo tyrimų centras. Netoli miesto stūkso Alpės ir aukščiausia Vokietijos viršukalnė Cūgšpicė.

Istorija
--------

Pirmą kartą Garmišas paminėtas 802 m. XIII a. pastatyta šv. Martyno bažnyčia. Nuo 1305 m. vyko turgūs. Palaipsniui tapo svarbiu prekybos centru. XVII a. – XVIII a. medžio raižymo centras. 1935 m. A. Hitlerio iniciatyva Garmišo ir Partenkircheno miesteliai sujungti į vieną. Po Antrojo pasaulinio karo mieste buvo įkurta lietuvių pabėgėlių stovykla, kurioje veikė vaikų darželis, pradinė mokykla, progimnazija, įvairios lietuvių kultūrinės ir politinės organizacijos.

Sportas
-------

Mieste ir jo apylinkėse įrengta daug slidinėjimo, snieglenčių ir kalnų laipiojimo trasų, reguliariai rengiamos šuolių su slidėmis varžybos. 1936 m. Garmiše-Partenkirchene įvyko IV žiemos olimpinės žaidynės.

Žymūs žmonės
------------

Čia gimė vokiečių rašytojas Michael Ende, išgarsėjęs pasaka „Begalinė istorija". Ilgą laiką Garmiše-Partenkirchene gyveno žymus vokiečių kompozitorius Richardas Štrausas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Garmisch-Partenkirchen (Garmišas-Partenkirchenas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 431 psl.

Nuorodos
--------

* Oficialus miesto puslapis (anglų k.)[neveikianti nuoroda]

Garmišas apie 1900 metus
**Juozas Žemgulys** (1890 m. gruodžio 17 d. Rusinuose, Veiviržėnų valsčius – 1941 m. birželio 26 d. Panevėžyje, palaidotas Panemunės kapinėse) – gydytojas, chirurgas, Lietuvos kariuomenės sanitarijos pulkininkas.

Biografija
----------

Atminimo lenta Kaune, K. Donelaičio g. 14
Mokėsi Palangos progimnazijoje, 1910 m. aukso medaliu baigė  Liepojos gimnaziją, įstojo į Petrapilio karo medicinos akademiją.

1914 m. mobilizuotas į Rusijos kariuomenę jaunesniuoju gydytoju. Pirmojo pasaulinio karo metu fronte buvo sužeistas. 1918 m. išlaikė valstybinius gydytojo egzaminus Charkovo universiteto Medicinos fakultete. Tais pat metais grįžo į Lietuvą, dirbo Jurbarko ligoninės vedėju.

Nuo 1919 m. rugpjūčio pradėjo dirbti Kauno valstybinės ligoninės Chirurgijos skyriaus vedėju. 1919 m. išrinktas pirmuoju žurnalo „Medicina" redaktoriumi. 1920 m. jis daug prisidėjo organizuodamas Aukštuosius kursus Kaune. Kursų Medicinos skyriuje dėstė chirurgiją. Nuo 1922 m. iki 1935 m. rugsėjo 1 d. dirbo Kauno karo ligoninės Chirurgijos skyriaus vedėju. Nuo 1935 m. rugsėjo iki 1939 m. balandžio dirbo Klaipėdos Raudonojo Kryžiaus ligoninės Chirurginio skyriaus vedėju. 1939 m. balandžio 27 d. vėl mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę, grįžo dirbti į Kauno karo ligoninę chirurgijos skyriaus konsultantu.

Nuo 1941 m. dirbo Panevėžio apskrities ligoninės vedėju ir chirurginio skyriaus vedėju. 1941 m. birželio 26 d. besitraukiančių sovietinių okupantų apkaltintas ir su kitais dviem Panevėžio apskrities ligoninės gydytojais nužudytas NKVD Panevėžyje, Vasario 16-sios g. NKVD būstinės rūsyje. Nužudytų gydytojų kūnai rasti Vokietijos kariuomenei 1941 m. birželio 27 d. užėmus Panevėžį. Gydytojų palaikai buvo 1941 m. birželio 27 d. pašarvoti Panevėžio Katedroje, o 1941 m. birželio 29 d. iškilmingai palaidoti Panevėžio Ramygalos g. kapinėse. 1943 m. rugsėjo 19 d. atidengtas skulptoriaus B. Bučo paminklas nužudytiems gydytojams. Palaikai buvo ekshumuoti 1941 m. spalio mėn. tyrimams, kuriuos atliko Vytauto Didžiojo universiteto klinikų direktorius profesorius K. Oželis ir asistentas daktaras Minelga. Po tyrimų palaikai buvo palaidoti Kauno Panemunės kapinėse.

Juozas Žemgulys parašė medicinos knygas: „Trumpas karo lauko chirurgijos vadovėlis" (1932 m.), „Karo sanitarijos tarnyba divizijos skaidinyje" (1929 m.), skelbė straipsnius chirurgijos tematika. Aktyviai dalyvavo Lietuvos šaulių sąjungos veikloje.

Įvertinimas
-----------

Buvo apdovanotas Lietuvos Didžiojo Kunigaikščio Gedimino ordinu, 1928 m. Lietuvos nepriklausomybės 10-mečio medaliu. 1931 m. apdovanotas Lietuvos šaulių sąjungos ordinu – Šaulių žvaigžde.

Nuorodos
--------

* Tragiško likimo gydytojas Juozas Žemgulys Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto.
* Juozas Žemgulys Archyvuota kopija 2010-06-19 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Puelo ežeras |
| --- |
| Puelo panorama nuo Lago PueloPuelo panorama nuo Lago PueloPuelo panorama nuo Lago Puelo |
| Vieta | Argentina, Čiubuto provincija |
| Plotas | 44 km² |
| Kranto linijos ilgis | 57 km |
| Kilmė | Ledyninė, upinė |
| Didžiausias gylis | 180 m |
| Įteka | Asulis, Epujenas, Turbijas |
| Išteka | Puelas |

**Puelo ežeras** (isp. *Lago Puelo*) – ežeras Argentinoje, Patagonijoje, Čiubuto provincijos šiaurės vakaruose, Čilės pasienyje. Telkšo 150 m aukštyje virš jūros lygio, Lago Puelo nacionaliniame parke. Ežeras fliuvioglacialinės kilmės, 180 m gylio. Ežerą supa Andų kalnai, pakrantės apaugosios drėgnaisiais Valdivijos miškais. Kranto linija smarkiai raižyta. Įteka keletas nedidelių upių, tarp jų Epujeno upė iš Epujeno ežero. Išteka Puelo upė (Ramiojo vandenyno baseinas), tekanti per Čilę. Šiauriniame Puelo ežero krante įsikūręs Lago Puelo miestelis.
**Ptialinas** (angl. *ptyalin*) – gyvūnų seilių amilazė (alfa amilazė). Skaldo stambias krakmolo molekules į maltozę ir dekstriną. 

Alfa amilazės veikiamas krakmolas skyla į tirpius oligosacharidus (amilodekstrinas, eritrodekstrinas, achrodekstrinas), kurie vėliau skaldomi iki maltozės. Ptialinas skaldo linijiškus α(1,4) glikozidinius ryšius, bet visiškai krakmolo hidrolizei reikia fermento, kuris skaldo šakotąsias krakmolo molekulių dalis. 

Skrandyje seilių amilazę inaktyvuoja skrandžio išskiriama skrandžio rūgštis. Skrandžio sultyse, kurių rūgštingumas yra pH 3,3, o temperatūra 37 °C, ptialinas visiškai inaktyvuojamas per 20 min. Tuo tarpu skrandžio sultyse, kur pH 4,3, 50 % amilazės aktyvumo lieka ir po 150 min.

Tiek krakmolas (ptialino substratas), tiek ptialino katalizės produktai (trumpos iš gliukozės sudarytos grandinės) iš dalies saugo ptialiną nuo skrandžio rūgščių sukeliamos inaktyvacijos. Ptialinas tirpale su pH 3,0 visiškai inaktyvuojamas per 120 min. Pridėjus 0,1 % krakmolo tokiomis pat sąlygomis ptialinas išlaiko 10 % aktyvumo, pridėjus 1,0 % krakmolo po 120 min. lieka 40 % aktyvumo.

Nuorodos
--------

1. ↑  Fried, M, Abramson, S, Meyer, JH. Passage of salivary amylase through the stomach in humans. Digestive Diseases and Sciences 32:1097-1103 (1987).
2. ↑  Rosenblum, JL, Irwin, CI, Alpers, DH. Starch and glucose oligosaccharides protect salivary-type amylase activity at acid pH. American Journal of Physiology 254 (Gastrointestinal and Liver Physiology 17):G775-780 (1988).
| **Gavrilas Principasserb. *Гаврило Принцип*** |
| --- |
|  |
| Gavrilas Principas savo kalėjimo kameroje Terezino tvirtovėje |
| Gimė | 1894 m. liepos 25 d.Obljaj, Austrija-Vengrija |
| Mirė | 1918 m. balandžio 28 d.Terezinas, Bohemija, Austrija-Vengrija |
| Pilietybė | Austrijos-Vengrijos |

**Gavrilas Principas** (serb. *Гаврило Принцип*, 1894 m. liepos 25 d. – 1918 m. balandžio 28 d.) – serbų nacionalistas, 1914 m. birželio 28 d. Sarajeve nušovęs Austrijos-Vengrijos Erchercogą Pranciškų Ferdinandą ir jo žmoną Sofi.

Biografija
----------

Gimė dabartinėje Bosnijos teritorijoje, valstiečio šeimoje. Priklausė Jaunosios Bosnijos organizacijai. G. Principas su bendrais iš karto po pasikėsinimo buvo suimtas Serbijos milicijos. Tuo pačiu Austrija-Vengrija paskelbė ultimatumą Serbijos karalystei, vadinamą Liepos krize. Praėjus mėnesiui, nuo tada, kai buvo nušautas Pranciškus Ferdinandas, Austrija-Vengrija paskelbė karą Serbijai, taip pradėdama Pirmąjį pasaulinį karą.

Gavrilas Principas buvo Jugoslavijos nacionalistas, Jaunosios Bosnijos judėjimo narys. Šiame judėjime taip pat dalyvavo bosniai ir kroatai.

> 
> *„Politinė jugoslavų sąjunga <…> buvo mano pagrindinė idėja <…> aš esu jugoslavų nacionalistas, siekiantis suvienyti visus jugoslavus, ir man nerūpi kokia bus šios valstybės valdymo forma, svarbiausia, kad ji būtų išlaisvinta nuo Austrijos"*  
> – Gavrilas Principas teismo proceso metu.
> 
> 
> 

Nusikaltimo metu G. Principui buvo 19 metų, tad jam negalėjo būti skirta mirties bausmė. Teismas nuteisė G. Principą kalėti 20 metų. Jis buvo laikomas prastomis sąlygomis, kurios karo metu buvo tik bloginamos. Kalėjime jis užsikrėtė tuberkulioze, nuo jos ir mirė 1918 m. balandžio 28 d. – praėjus beveik 4 metams po įvykdyto nužudymo.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Princip Gavrilo (Gavrila Principas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIX (Pre-Reu). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011. 96 psl.
2. ↑  The man who started the First World War Archyvuota kopija 2014-10-07 iš Wayback Machine projekto.
| Antaraisčių piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Antaraisčių piliakalnisAntaraisčių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°21′09.3″ š. pl. 25°38′44.5″ r. ilg.﻿ / ﻿55.352583°š. pl. 25.645694°r. ilg.﻿ / 55.352583; 25.645694Koordinatės: 55°21′09.3″ š. pl. 25°38′44.5″ r. ilg.﻿ / ﻿55.352583°š. pl. 25.645694°r. ilg.﻿ / 55.352583; 25.645694 |

 |
| Vieta | Molėtų rajonas |
| Seniūnija | Suginčių seniūnija |
| Aukštis | 5,5 m |
| Plotas | skersmuo 21 m |
| Naudotas | I tūkstantmetis |
| Registro Nr. | M108 / 5366 / AR671 |

**Antaraisčių piliakalnis**, *Ratakalnis, Rateliakalnis* (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. M108, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR671) – kalnas, galimas piliakalnis Molėtų rajono savivaldybės teritorijoje, prie Mintaučių ir Sidabrinės kaimų ribos, Suginčių seniūnija.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis pasiekiamas Vorėnų-Sidabrinės keliu, Juodasalėse pasukus į kairę šiaurės kryptimi, pavažiavus ir paėjus užaugančiu miško keliuku 900 m laikantis dešinės, 50 m į šiaurę nuo kalvelės su duobe viršuje, keliuką kertančioje kvartalinėje pasukus į dešinę rytų kryptimi, paėjus per eglyną, paskui apie 300 m per pelkę - iš viso 430 m, kvartalinės susikirtime su šiaurės-vakarų – pietryčių kryptimi einančia prakirsta linija pasukus pastarąja į dešinę pietryčių kryptimi ir paėjus 50 m. Piliakalnis sunkiai surandamas, nes jo aplinkoje nėra aiškesnių keliukų, ir dar sunkiau pasiekiamas, nes yra šlapioje pelkėje, kurioje veisiasi gyvatės. Aikštelė apvali, 21 m skersmens, per 1 m iškiliu viduriu. Šlaitai statūs, 5,5 m aukščio.

Piliakalnis apaugęs retomis pušimis su nedideliu kadagių pomiškiu, uogienojais. Pietvakarinėje pašlaitėje yra gilesnė pelkės vieta - tarsi pusmėnulio formos tvenkinėlis. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu. Įtvirtinimų nėra, kultūrinio sluoksnio nepastebėta.

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Andreikėnų piliakalnis 6 km  Gaižiūnų piliakalnis 7 km | Pelenių piliakalnis 3 km  Kuktiškių piliakalnis 5 km | Kamšos piliakalnis 13 km |  |
| Vorėnų piliakalnis 2 km  Suginčių piliakalnis 9 km |  | Dryžių piliakalnis 10 km |
| Želvų piliakalnis 6 km Kulionių piliakalnis 7 km | Kertuojos piliakalnis 12 km  Bendžiukų piliakalnis 31 km | Budrių piliakalnis 18 km |

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Objekto Nr. 5366 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. ↑   Lietuvos TSR archeologijos atlasas, Vilnius, Mintis, 1975 m. t.2 p. 29 (23)

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.148

Nuorodos
--------

* Lietuvos piliakalniai
| **Žeraras Debrepranc. *Gérard Debreu*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1921 m. liepos 4 d.Kalė, Prancūzijoje |
| Mirė | 2004 m. gruodžio 31 d. (83 metai)Paryžius |
| Tautybė | prancūzas |
|  |
| Veikla | prancūzų kilmės JAV ekonomistas ir matematikas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| 1976 m. Prancūzijos Garbės legiono ordinas1983 m. Nobelio ekonomikos premijos laureatas. |
|  |
|  **Vikiteka** | Gerard Debreu |

**Žeraras Debrė** (pranc. *Gérard Debreu* g. 1921 m. liepos 4 d. Kalė, Prancūzijoje – 2004 m. gruodžio 31 d. Paryžius), prancūzų kilmės JAV ekonomistas ir matematikas, Nobelio ekonomikos premijos laureatas.

Biografija
----------

Žeraro Debre tėvas ir senelis buvo žymūs Kalė verslininkai. 1944 m. Žeraras Debre baigė Paryžiaus aukštąją normalinę mokyklą (*École Normale Supérieure*), 1946 m. Paryžiaus universitetą.

1946–1948 m. Nacionalinio mokslinių tyrimų centro asistentas. 1949–1950 m. su Rokfelerio stipendija stažavosi Upsaloje ir Osle. Nuo 1950–1955 m. Čikagos universiteto, 1955–1961 m. ir 1976 m. Jeilio universiteto, 1962–1971 m. Kalifornijos universiteto, 1971–1972 m. ir 1980 m. Luvaino, 1973 m. Kanterberio universiteto, 1998–2000 m. Paryžiaus universiteto dėstytojas, nuo 1962 m. profesorius.

1969–1971 m. Prancūzijos ekonometrijos draugijos viceprezidentas ir prezidentas. Nuo 1984 m. Amerikos filosofų draugijos narys. Nuo 1990 m. Amerikos ekonomikos asociacijos prezidentas.

Gerard Debreu palaidotas Paryžiaus Per Lašezo kapinėse.

Veikla
------

1954 m. veikale, parašytame kartu su Kenetu Arou „Pusiausvyros egzistavimas konkurencinėje ekonomikoje" (*Existence of an Equilibrium for a Competitive Economy*), įrodė, kad egzistuoja rinkos pusiausvyrą sukuriančios kainos. Nustatė, kokiomis sąlygomis garantuojamas alokacinis efektyvumas arba paskirstymo efektyvumas. Įrodė, kad rinkos pusiausvyra gali būti stabili ir didelėje ekonomikos sistemoje su daugybe rinkos dalyvių.

1959 m. knygoje „Vertės teorija. Ekonominės pusiausvyros aksiominė analizė" (*Theory of Value. An Axiomatic Analysis of Economic Equilibrium*) į vieną bendrosios pusiausvyros modelį sujungė gamybos išdėstymo, kapitalo bei elgsenos neapibrėžtomis sąlygomis teorijas.

Bibliografija
-------------

* Matematinė ekonomika: 20 Žeraro Debre pranešimų (*Mathematical Economics: Twenty Papers of Gérard Debreu*) 1983 m.
* Ekonominės teorijos matematizavimas (*The Mathematization of Economie Theory*) 1991 m.

Įvertinimas
-----------

1976 m. jam įteiktas Prancūzijos Garbės legiono ordinas. 1983 m. jo veikla įvertinta Nobelio ekonomikos premija.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Debreu Gerard (Žeraras Debrė)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 556 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Antigonė priešais mirusį brolį Polineiką (1865), dail. Nikiphoros Lytras.
**Antigonė** – Sofoklio tragedija, parašyta remiantis Tėbų mitų ciklu. (Aš kuminuuuu) antigone buvo visad laimingas zmogus.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Antigonės broliai Polineikas ir Eteoklis susiginčijo dėl valdžios. Eteoklis išvijo Polineiką ir užėmė sostą. Tada Polineikas su savo armija puolė miestą, ir broliai dvikovoje žūsta, karaliaus valdžią perima dėdė Kreontas. Jis įsako Eteoklį palaidoti, o Polineiką palikti nelaidotą. Žuvusiųjų sesuo Antigonė nepaklūsta įsakymui ir ryžtasi palaidoti brolį. Labiausiai tragedijoje žavi Antigonės paveikslas. Ji narsi, ryžtinga. Antigonė nebijo žmogaus-karaliaus rūstybės. Ji myli abu brolius ir negali sutikti, jog Polineiko palaikai būtų išniekinti. Ji gimusi mylėti ir kitus to moko, Antigonė vadovaujasi ne rašytais įstatymais, o žmogiškaisiais, saugo protėvių moralės nuostatus – draudimas palaidoti brolį prieštarauja žmogiškumo normoms. Kreontas įsako Antigonę užmūryti oloje. Antigonę pražudė meilė savo mirusiam broliui. Tačiau ji nesigaili to, ką padarė, neatsižada savo įsitikinimų, nes ji nenusižengė žmogiškumui. Antigonė stipri, drąsi, ryžtinga, o kartu jautri, mylinti. Ji saugo tas vertybes, kurias ne žmogus, o dievai davė. Antigonės paveiksle įprasminta ir kalokagatijos idėja – žmogus turi būti gražus, didingas savo siela, tada žavi mus ir jo kūno grožis. Tad Antigonė ir yra gražiausias žmogus tragedijoje, nes laikėsi amžinų, dievų nustatytų papročių ir įstatymų.

Ismenė, Antigonės sesuo, yra savotiška jos priešingybė. Ji paklusni, baili ir nedrąsi mergina. Ji mano, kad nė viena moteris negali prieštarauti vyrams.
Kreontas yra išdidus Tėbų karalius, kuris pamiršo, kad yra tik žmogus, kuris turi paklusti dievams. Pasakojimo gale lieka gyvas, bet kenčia dėl savo puikybės.
Haimonas yra protingas Kreonto sūnus, kuris susižadėjo su Antigone. Pasakojimo gale jis bando išgelbėti Antigonę, bet nespėja, todėl nusižudo. Pamačiusi savo sūnaus Haimono mirtį Euridikė, Kreonto žmona, taip pat nusižudo. Tik po jos mirties Kreontas suprato savo klaidą.
| Apšė |
| --- |
| Apšės tiltas ties Narvydžiais Apšės tiltas ties Narvydžiais |
| **Ilgis** | 40 km |
| **Baseino plotas** | 357 km² |
| **Vidutinis debitas** | 4,1 m³/s |
| **Ištakos** | Skuodo raj. |
| **Žiotys** | Bartuva |
| **Šalys** | Lietuva, Latvija |
|  |
|  **Vikiteka** | Apšė |

**Apšė** (liet. *Apša*, aukštupyje ***Vereta***; latv. *Apše*) – upė Žemaitijoje, Skuodo rajono savivaldybės teritorijoje, Lietuvos ir Latvijos pasienyje, Bartuvos dešinysis intakas.

Geografija
----------

Prasideda į šiaurės rytus nuo Ylakių, teka į vakarus Vakarų Kuršo aukštuma ir Pajūrio žemuma. Įteka į Bartuvą šiaurės vakaruose nuo Skuodo. Apšės aukštupys vadinamas **Vereta**. Vidurupiu ir žemupiu eina Lietuvos valstybinė siena.

Ilgis 40 km, iš jų 20 km Lietuvoje, baseino plotas 357 km², iš jų 122 km² Lietuvoje. Žemupio slėnio šlaitai statūs, iki 7 m aukščio. 9 km nuo ištakos vaga reguliuota. Didžiausias plotis 5–10 m, gylis 0,5–2 m. Srovės greitis 0,3–0,4 m/s. Vidutinis nuolydis 2,4 m/km. Vidutinis debitas 4,1 m³/s.

Intakai
-------

* **Kairieji:** Gypelkis, Spiginas, Dabrupis, Lendimas
* **Dešinieji:** Kaltis, Sartis, Vidvidė, Runa

Gyvenvietės
-----------

Prie Apšės išsidėstę:

* Girdeniai
* Gėsalai
* Didieji Rūšupiai
* Narvydžiai (Lietuvoje), Plūduoniai (Latvijoje)

Etimologija
-----------

Upėvardis, viena vertus, kildinamas nuo medžio pavadinimo *epušė*, latv. *apse* („drebulė"), kita vertus, gali būti labai senas ir kilęs nuo ide. *\*āp-* („tekantis vanduo, upė"); plg. skr. अप् = IAST: *ap-* („vandenys, upė"), av. *āfš* („vanduo"), prūs. *ape* („upė"), tarm. šved. *afṣe* („upelis") ir kt.

* Apšė prie KivyliųApšė prie Kivylių
* Vereta prie GėsalųVereta prie Gėsalų
* Veretos ženklas (ties Gėsalais)Veretos ženklas (ties Gėsalais)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Rainys. *Apšė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 679 psl.
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 45
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  Arapahai |
| --- |
| Arapahų stovykla 1868 m.Arapahų stovykla 1868 m. |
| Gyventojų skaičius | 5000 |
| Populiacija šalyse | JAV (Vajomingas, Koloradas, Oklahoma) |
| Kalba (-os) | Anglų, arapahų |
| Religijos | krikščionybė |
| Giminingos etninės grupės | šajenai ir kt. algonkinai |

**Arapahai** – Šiaurės Amerikos algonkinų grupės indėnų gentis. Gyvena Vajomingo, Kolorado ir Oklahomos rezervacijose. Populiacija ~5000. 

Nuo seno gyveno prie Didžiųjų ežerų, vertėsi žemdirbyste. XVIII- XIX a. persikėlė į prerijas tarp Pleito bei Arkanzaso upių ir pamažu traukėsi į vakarus. Tapo klajokliais, vertėsi bizonų medžiokle, arklininkyste, prekyba; gyveno tipiuose. Turėjo karių bendrijas (pagal amžiaus grupes), vyrų šamanizmo grupes. Menui ir religijai buvo būdingi prerijų genčių kultūros bruožai. Arapahai kariavo su šošonais, jutais ir kitomis gentimis, bet ilgokai bendrdarbiavo su baltaisiais kolonistais. Po 1830 m. suskilo į šiaurinę ir pietinę grupes. Vėliau pietiečiai sudarė sąjungą su šajenais. XIX a. antroje pusėje JAV kariuomenės sumušti, 1867 m. perkelti į rezervacijas.

Arapahų vėliava
| **Giedrė Milkevičiūtė** |
| --- |
| Gimė | 1950 m. gegužės 30 d. (73 metai)Kaunas |
|  |
| Veikla | žurnalistė |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Giedrė Milkevičiūtė** (g. 1950 m. gegužės 30 d. Kaune) – Lietuvos žurnalistė.

Biografija
----------

1967 m. baigė Kauno 1-ąją vidurinę mokyklą, 1972 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete – žurnalistikos specialybę.

Nuo 1972 m. laikraščio „Vakarinės naujienos", nuo 1999 m. „Lietuvos žinios" korespondentė, nuo 2001 iki 2005 m. dirbo žurnale „Vyras ir moteris", nuo 2005 m. dirbo dienraštyje „Respublika", nuo 2014 m. birželio mėn. – žurnale „Savaitė". Rašo kultūros, sveikatos, turizmo, politikos temomis. Rašinių taip pat išspausdino leidiniuose „Jaunimo gretos", „Švyturys", „Darbas ir poilsis", „Politika", „Pasaulis", „Kinas", „Gairės", „Literatūra ir menas" ir kt. 

Lietuvos žurnalistų sąjungos narė. Apdovanota Lietuvos Kultūros ministerijos premija už rašinių ciklą apie Jaunimo teatro D.Tamulevičiūtės kurso aktorių dešimtuką (2001 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 330 psl.
Įvairių temperatūrų absoliučiai juodo kūno spinduliavimo priklausomybė nuo bangos ilgio
**Absoliučiai juodas kūnas** – fizikinė abstrakcija, reiškianti kūną, kuris sugeria visas į jį krentančias elektromagnetines bangas bei bangų neatspindi. Nepaisant to, absoliučiai juodas kūnas gali spinduliuoti elektromagnetines bangas ir turėti savo spalvą. Jo spinduliavimo spektrą apsprendžia vienintelis parametras – temperatūra. Dėl to kartais jį siūloma vadinti **idealiuoju spinduoliu**.

Terminą „absoliučiai juodas kūnas" 1860 m. pirmą kartą panaudojo Gustavas Kirchhofas.

Juodojo kūno spinduliavimo dėsniai
----------------------------------

### Planko spinduliuotės dėsnis

1900 m. remdamasis hipoteze, kad elektromagnetinės bangos spinduliuojamos porcijomis (kvantais), kurių energija susieta su dažniu (Planko hipotezė):

{\displaystyle E=h\nu \,},
Maksas Plankas išvedė juodojo kūno spinduliuotės dėsnį:

{\displaystyle I(\nu )={\frac {2h\nu ^{3}}{c^{2}}}{\frac {1}{e^{\frac {h\nu }{kT}}-1}}}
Čia

* {\displaystyle I(\nu )d\nu \,} yra energijos kiekis iš ploto vieneto per laiko vienetą į erdvinio kampo vienetą, spinduliuojamas dažnių intervale tarp ν ir ν+dν;
* {\displaystyle T\,} yra absoliučiai juodo kūno temperatūra;
* {\displaystyle h\,} yra Planko konstanta;
* {\displaystyle c\,} yra šviesos greitis;
* {\displaystyle k\,} yra Bolcmano konstanta.

Terminas **Planko dėsnis** kartais naudojamas Planko hipotezei apie energijos kvantavimą nusakyti ({\displaystyle E=h\nu }), o kartais kaip **Planko spinduliuotės dėsnis** – juodojo kūno spinduliavimo dėsnio sinonimas, todėl skaitant literatūrą reikia įsigilinti, ką autorius turi omenyje.

### Vyno poslinkio dėsnis

Tai yra sąryšis tarp absoliučiai juodo kūno temperatūros ir bangos ilgio, ties kuriuo yra spinduliavimo maksimumas:

{\displaystyle T\lambda \_{\mathrm {max} }=2,898...\times 10^{6}\ \mathrm {nm\ K} .\,}
Nanometras yra patogus dydis nusakant optinio (šviesos) diapazono bangos ilgius.

### Stefano ir Bolcmano spinduliuotės dėsnis

Pilna energija {\displaystyle j^{\star }}, spinduliuojama iš absoliučiai juodo kūno paviršiaus vieneto yra proporcinga temperatūros ketvirtajam laipsniui:

{\displaystyle j^{\star }=\sigma T^{4}.\,}
Proporcingumo koeficientas yra vadinamas Stefano ir Bolcmano konstanta.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Plancko dėsnis (Planko dėsnis)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVIII (Perk-Pra). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2010. 357-358 psl.
|  Ačehai |
| --- |
| Ačehų mergaitėsAčehų mergaitės |
| Gyventojų skaičius | 4 200 000 |
| Populiacija šalyse | Indonezijos vėliava Indonezija: 3 484 000 (2015)
Malaizijos vėliava Malaizija: 82 000– 500 000 |
| Kalba (-os) | ačehų |
| Religijos | islamas (sunitai) |
| Giminingos etninės grupės | malajai, minangkabau |

**Ačehai** – Azijos tauta, gyvenanti Indonezijoje, Sumatros salos šiaurinėje dalyje, daugiausia Ačeho autonominėje provincijoje, emigrantų diaspora gyvena Malaizijoje, Skandinavijoje, Singapūre. Populiacija – ~3 mln. žmonių (1995 m.). Kalba malajų-polineziečių kalbų grupei priklausančia ačehų kalba.

Dauguma tikinčiųjų – musulmonai sunitai (nuo XIII a.). Išliko matriarchato liekanų, ikiislaminės gyvenimo sanklodos bruožų: giminystę veda pagal tėvo ir motinos giminę, paplitusi matrilokacija (po vestuvių pora keliasi į jaunosios namus), moterys nedėvi čadrų. Tradiciškai gyvena mediniuose namuose ant polių, sudarytuose iš 3 kambarių. Vakarų įtaka žymi visuomeniniams ir pasiturinčiųjų statiniams.

Istorija
--------

*Pagrindinis straipsnis – Ačehas*.
Ačehai nuo V a. turėjo sukūrę savarankišką valstybę, tačiau po 1873–1904 m. karo juos užvaldė olandai. Vėliau ačehai buvo prijungti prie Indonezijos. Separatistinės grupuotės kovoja už regiono nepriklausomybę.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Acehnese*. Encyclopædia Britannica. ©2016 Encyclopædia Britannica, Inc. Tikrinta 2018-05-18.
2. ↑  *Acehnese in Indonesia*. ©2016 Joshua Project. Tikrinta 2018-05-18
3. ↑  *Acehnese in Malaysia*. ©2016 Joshua Project. Tikrinta 2018-05-18
4. ↑  Ukhuwah, rahsia masyarakat Aceh berjaya Tikrinta 2018-05-18
5. ↑  *Ačehai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
| **Albinas Klizas** |
| --- |
| Gimė | 1939 m. gegužės 30 d.Paliepiuose, Alytaus rajonas |
| Mirė | 2023 m. vasario 8 d. (83 metai)Gargždai |
| Sutuoktinis (-ė) | Elena |
| Vaikai | Jūratė, Živilė |
|  |
| Veikla | pedagogas, lituanistas, rašytojas, Lietuvos ir Klaipėdos rajono politinis bei visuomenės veikėjas |
| Pareigos | Pedagogas, lituanistas, rašytojas |
| Partija | 
* 1990 m. Lietuvos demokratinė darbo partija,
* 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partija

 |
|  |
| Alma mater | Vilniaus pedagoginis institutas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Gargždų miesto „Garbės pilietis" 2014 m. balandžio 24 d. |

**Albinas Klizas** (1939 m. gegužės 30 d. Paliepiuose, Alytaus rajonas – 2023 m. vasario 8 d.) – pedagogas, lituanistas, rašytojas, Lietuvos ir Klaipėdos rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1963 m. Vilniaus valstybinį pedagoginiame institute baigė lietuvių kalbą ir logopediją.

1999 m. Klaipėdos apskrities viršininko administracijos Socialinių reikalų ir švietimo departamento Švietimo skyriaus vedėjas, Lietuvos švietimo tarybos narys, nuo 2001 m. Gargždų Kranto vidurinės mokyklos mokytojas ekspertas. Laikraščio „Klaipėda" redakcijos bendradarbis.

Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Klaipėdos rajono skyriaus narys, skyriaus prezidiumo narys.

2003–2007 m. 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Klaipėdos rajono savivaldybės tarybos narys. Švietimo, kultūros ir sporto komiteto pirmininkas.

Lietuvos kaimo rašytojų sąjungos narys. Sutuoktinė Elena, duktė Jūratė ir Živilė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Mirė Gargždų miesto garbės pilietis Albinas Klizas. Mano Gargždai. Nuoroda tikrinta 2023-02-13.
2. ↑  *Albinas Klizas*. Klaipėdos rajono savivaldybės J. Lankučio viešoji biblioteka. Nuoroda tikrinta 2023-02-13.
3. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai[neveikianti nuoroda]
4. ↑  2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai – Lietuvos socialdemokratų partija – Iškelti kandidatai Archyvuota kopija 2013-11-03 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 54°30′38.75″ š. pl. 23°1′46.66″ r. ilg.﻿ / ﻿54.5107639°š. pl. 23.0296278°r. ilg.﻿ / 54.5107639; 23.0296278

| Bartninkų dvaras |
| --- |
| Dvaro rūmai Dvaro rūmai |
| Vieta | Bartninkai, Vilkaviškio rajonas |
| Įkurtas | XVIII a. |
| Rūmų stilius | Mūrinis |
| Bajorų giminės | Antanas Tyzenhauzas |
| Parkas | Pavieniai želdynai |
| Pastatų būklė | Apnykę dvaro rūmai |

**Bartninkų dvaras** – dvaras, esantis Bartninkuose, Vilkaviškio rajone. Dvaro rūmai apnykę, yra išlikę parko želdinių. Buvusio dvaro sodybos vietoje pastatyta Bartninkų Jono Basanavičiaus mokykla-daugiafunkcis centras.

Istorija
--------

XVIII a. Bartninkai pri­klausė Alytaus ekonomijai, čia buvo Karalkrėslio valsčius. Ekono­mas Antanas Tyzenhauzas steigė manu­faktūras, dvarus – taip buvo įkurtas ir Bartninkų dvaras. Jame veikė audimo cechelis, geležies liejykla. Tačiau 1780 m. nušalinus A.Tyzenhauzą nuo vadovavimo ekonomijoms, jos sunyko, o 1795 m. po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo, Užnemunė atiteko Prūsijai.

1923–1977 m. viename iš dvaro pastatų buvo įrengta mokykla. Ją iškėlus, 1977–1982 m. pastate buvo įrengti butai.

2006 m. buvusį mokyklos pastatą įsigijo Rolandas Bilotas.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑

Nuorodos
--------

* Apie Bartninkų dvarą Lietuvos dvarų duomenų bazėje Archyvuota kopija 2015-06-10 iš Wayback Machine projekto.
* Bartninkų dvaro nuotraukos *miestai.net* svetainėje
* Apie Bartninkų dvarą *suduvosgidas.lt*
| Bahijos salosisp. *Islas de la Bahía* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Hondūro vėliava Hondūras |
| **Administracinis centras** | Koksen Holas |
| **Savivaldybių skaičius** | 4 |
|  |
| **Gyventojų** (2023) | 80 498 |
| **Plotas** | 236 km² |
| **Tankumas** (2023) | 341 žm./km² |

**Bahijos salos** arba **Įlankos salos** (isp. *Islas de la Bahía*) – salų grupė ir vienas iš 18 Hondūro departamentų. Yra šalies šiaurinėje dalyje, Karibų jūros Hondūro įlankoje. Administracinis centras – Koksen Holas.

Geografija
----------

Bahijos salas sudaro 3, netoli nuo Centrinės Amerikos krantų nutolusios koralinės salos – Roatanas, Guanacha ir Utila. Taip pat priklauso keletas nedidelių salelių ir rifų. Pasižymi smėlio paplūdimiais, skaidriomis pakrančių lagūnomis, todėl itin lankomos turistų.

Savivaldybės
------------

Departamentas padalintas į 4 savivaldybes:

1. Roatanas
2. Chosė Santos Guardiola
3. Utila
4. Guanacha

Šaltiniai
---------

1. ↑  HONDURAS: Administrative Division


|  |  |
| --- | --- |
|  **Hondūro departamentai** |  |
| Atlantida | Bahijos salos | Čoluteka | El Paraisas | Fransisko Morasanas | Grasjas a Diosas | Intibuka | Joras | Kolonas | Komajagva | Kopanas | Kortesas | La Pasas | Lempira | Okotepekė | Olančas | Santa Barbara | Valjė |
| **Adomas Zavadskis** |
| --- |
| Gimė | 1814 m. rugpjūčio 30 d.Vilnius |
| Mirė | 1875 m. sausio 5 d. (60 metų)Vilnius |
| Tėvai | Juozapas Zavadskis |
| Sutuoktinis (-ė) | Elena Zavadskienė |
| Vaikai | Emanuelis (žuvo jaunas) |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius |

**Adomas Zavadskis** (1814 m. rugpjūčio 30 d. Vilniuje – 1875 m. sausio 5 d. ten pat) – Lietuvos spaustuvininkas ir leidėjas.

Biografija
----------

Nors uždarius Vilniaus universitetą, studijų ir nebaigė, turėjo puikų išsilavinimą, buvo susipažinęs su moderniausiais Vakarų Europos knygynais bei spaustuvėmis. Kaip vyriausias sūnus, mirus tėvui, perėmė Zavadskio Vilniaus spaustuvę, knygynus ir leidyklą. Leido M. Valančiaus *„Žemaičių vyskupystę"* (1848 m. 2 t.), L. Ivinskio „Metskaitlius" (1846–1851 m.) ir daugelį Žemaičių vyskupijos kunigų parengtų knygų. Susitaręs su vyskupu M. Valančiumi, apie 1853 m. Varniuose įsteigė knygyną, jame iki spaudos uždraudimo platino lietuviškas knygas. Daug leido lenkiškų knygų, tačiau 1852–1862 m. išspausdino ir apie 65 proc. visų lietuviškų spaudos darbų. Lietuvos bibliografijai reikšmingas jo leidyklos 1854–1856 m. katalogas. 1854 m. išleido Varniuose parduodamų knygų katalogą. Jame 17 knygų lietuvių kalba. 1858 m. išleido ir atskirą katalogą lietuviškai: *„Knigas žemajtiszkas iszduotas kasztu ir spaustuwi Jozapa Zawadskia Vilniuje, o kurias gal kiekwienas pirkti Warniusi Knigiczio to paties Jozapa Zawadzkia"*. Tai per 25 metus išleistų lietuviškų knygų katalogas. Paskutinis lietuviškų knygų katalogas buvo išleistas 1863 m. 

Adomo Zavadskio įmonę perėmė jo jaunesnysis brolis Feliksas Zavadskis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 573 psl.
**Gintaras Aleknonis** (iki 1992 m. *Aleknavičius*, g. 1961 m. kovo 31 d. Kačerginėje) – Lietuvos teatrologas, žurnalistas, humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

1979 m. baigė Klaipėdos K. Donelaičio vidurinę mokyklą. 1984 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistiką, 1992 m. Menotyros mokslinio tyrimo institute Maskvoje (Rusija) apgynė menotyros mokslų kandidato disertaciją „Režisieriaus Andriaus Olekos-Žilinsko teatro pedagogika ir lietuvių teatro kultūros raida", menotyros kandidatas, 1993 m. humanitarinių mokslų daktaras.

1984–1993 m. Vilniaus universiteto Žurnalistikos instituto bendradarbis, dėstytojas. 1992–1993 m. dienraščio „Respublika" kultūros skyriaus redaktorius. 1993 m. stažavo Danijos aukštojoje žurnalistikos mokykloje. 1993–2003 m. Laisvosios Europos radijo Miunchene, nuo 1995 m. – Prahoje bendradarbis. 2004–2005 m. Vilniaus universiteto Žurnalistikos instituto lektorius, 2004–2005 m. Kultūros, filosofijos ir meno instituto vyresnysis mokslo darbuotojas, nuo 2005 m. Mykolo Romerio universiteto Strateginio valdymo ir politikos fakulteto Valdymo teorijos katedros docentas, 2006–2008 m. universiteto sekretorius, nuo 2008 m. Strateginio valdymo ir politikos fakulteto dekanas.

Spaudai parengė A. Olekos-Žilinsko laiškus (Andrius Oleka-Žilinskas. Vaidybos džiaugsmas, 1995 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gintaras Aleknonis. Asmeninė svetainė
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 17 psl.
3. ↑  *Gintaras Aleknonis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 304 psl.
| Bijautonių piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Bijautonių piliakalnisBijautonių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°49′31″ š. pl. 24°19′34.3″ r. ilg.﻿ / ﻿54.82528°š. pl. 24.326194°r. ilg.﻿ / 54.82528; 24.326194Koordinatės: 54°49′31″ š. pl. 24°19′34.3″ r. ilg.﻿ / ﻿54.82528°š. pl. 24.326194°r. ilg.﻿ / 54.82528; 24.326194 |

 |
| Vieta | Kaišiadorių rajonas |
| Seniūnija | Rumšiškių seniūnija |
| Aukštis | 17 m |
| Plotas | 7,5 x 5 |
| Priešpilis | 9 x 8 |
| Naudotas | I tūkstantmetis - II tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1971 |
| Registro Nr. | / 5012 /A289 |

**Bijautonių piliakalnis** – piliakalnis ir gyvenvietė Kaišiadorių rajono savivaldybės teritorijoje, į pietus nuo Bijautonių, Rumšiškių seniūnija. Pasiekiamas plentu Antkalnis – Kruonis prieš Strėvą pasukus į dešinę šiaurės vakarų kryptimi, pavažiavus keliu 800 m – yra į pietvakarius už sodybos, esančios 100 m į kairę nuo kelio.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas Strėvos dešiniajame krante, į upės slėnį įsiterpusio kyšulio žemesnėje dalyje. Aikštelė keturkampė, užapvalintais galais, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 7,5 m ilgio, 5 m pločio. Jos šiaurės vakarų krašte supiltas 2 m aukščio, 10 m pločio pylimas, kuris iš išorės yra tik 1 m aukščio. Už jo į šiaurės vakarus yra 9 m ilgio, 8 m pločio priešpilis 1,5 m žemesne rytine dalimi. Priešpilio aikštelės šiaurės vakarų krašte supiltas 2 m aukščio, 17 m pločio pylimas, už kurio iškastas 13 m pločio, 1 m gylio puslankio formos griovys. Už griovio aukštuma pamažu kyla į šiaurės vakarus. Šlaitai statūs, 17 m aukščio.

Piliakalnio aikštelės kraštai nuslinkę, priešpilio pylime iškasta duobė. Piliakalnis apaugęs lapuočiais medžiais ir krūmais.

Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 14000 m².

Tyrimai
-------

1971 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas.

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Rumšiškių piliakalnis 9 km | Ruklos piliakalnis 25 km  Tartoko piliakalnis 23 km | Mančiūnų piliakalnis 18 km  Žaslių piliakalnis 17 km |  |
| Dovainonių piliakalnis 6 km |  | Bielazariškių piliakalnis 36 km  Paalkių piliakalnis 34 km |
| Lašinių piliakalnis (Kaišiadorys) 6 km  Maisiejūnų piliakalnis 5,5 km | Pridotkų piliakalnis 7 km  Burčiakų piliakalnis 7 km | Balceriškių piliakalnis 13 km  Mūro Strėvininkų piliakalnis 12 km |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 40-41 (Nr. 86).

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.118.
* Valstybės archeologijos komisijos medžiaga. - KPC A. - F.1. - Ap.1. - B.25. - P.350-357.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Bijautonys
| Bijutiškio dvaras |
| --- |
| Vieta | Bijutiškis, Molėtų rajonas |
| Įkurtas | XV a. |

**Bijutiškio dvaras** – dvaras Molėtų rajone, Dubingių seniūnijoje, Bijutiškyje. Stirnos ežero šiauriniame krante išlikę dvaro sodybos fragmentai: rūmai, gyvenamasis namas, kluonas (kultūros paveldo objektai).

Istorija
--------

Bijutiškio dvaro istorija siekia LDK laikus: dvaro būta jau XV a. Nekrašo Eirudavičiaus našlė Ona Eirudavičienė 1478 m. čia pastatė pirmąją bažnyčią, o 1494 m. jai užrašė savo smuklę. Išliko Bijutiškio dvare (*in curia Byuczyszky*) rašyta 1478 m. Bijutiškio parapijos bažnyčios fundacija.

1789 m. tuometinis dvaro savininkas Juozas Valentinavičius, mėgindamas įkurti Bijutiškio miestą, nutiesė gatvę, įrengė parką, statė pastatus, tačiau jo sumanymas nepavyko. Manoma, kad J. Valentinavičiaus rūpesčiu XVIII a. pabaigoje galėjo būti pastatytas Bijutiškio dvaro kompleksas ir mūriniai rūmai, kuriems būdingi klasicizmo bruožai.

1810 m. eksdivizinis teismas dvarą už skolas perdavė Rygos pirkliui Hiklaveinui, o iš šio dvarą įsigijo Jonušas Giedraitis. XIX a. pirmoje pusėje Bijutiškio dvaras buvo Giedraičių nuosavybė. Už dalyvavimą 1863 m. sukilime caro valdžia dvarą nusavino. 1868 m. dvarą nusipirko Jegoras Steblinas-Kamenskis. Dvarui priklausė Kazokų, Krasnogurkos, Grybiškių kaimai.

Dvaro pastate veikė 1910 m. įkurta Bijutiškio pradžios mokykla, o 1922 m. jame įkurta pirmoji lietuviška mokykla. 1928 m. dvarą nuomojo broliai Juozas ir Vincentas Pipirai. Apytikriai 1930 m. dvaro centrą įsigijo Amerikos lietuvis Tomas Ivanauskas su žmona Irena Lukoševičiūte.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4  „Lietuvos dvarai". Enciklopedinis žinynas. Sudarytoja Ingrida Semaškaitė. // Vilnius, „Algimantas", 2010. 63 psl.
2. 1 2 3 4 5 6  *Bijutiškio dvaro sodybos fragmentai*. Kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2023-04-02.
3. 1 2 3 4 5 6 7  *Tūkstantis Molėtų krašto istorijos faktų*. Molėtų krašto muziejus. Suarchyvuota 2013-04-14.
| **Birutė Ambrasaitė - Jakštienė** |
| --- |
| Gimė | 1959 m. spalio 15 d. (63 metai)Pentiškiuose |
| Tėvas | Vytautas |
| Motina | Ona |
| Vaikai | Vytautas |
|  |
| Veikla | Tapytoja, tautodailininkė, restauratorė. |

**Birutė Jakštienė** (g. 1959 m. spalio 15 d. Pentiškiuose) – Tapytoja, tautodailininkė, restauratorė.

1977 m. Maskvoje vykusiame tapybos darbų konkurse „Šlovė darbui" apdovano­ta II laipsnio diplomu. 1998 m. – respublikinio tapybos konkurso, skirto Česlovo Ku­dabos atminimui, nugalėtoja. 1999 m. – respublikinio tapybos konkurso A. Varno premijai laimeti laureatė. Dalyvavo respublikinėse ir tarptautinėse parodose (Lenkijoje, Vokietijoje).

1984 m. tapybos kūrinį „Žydinti obelis" įsigijo Nacionalinis M.K. Čiurlionio dai­lės muziejus.

Organizacijos
-------------

Nuo 1981 m. – Lietuvos tautodailininkų sajungos narė.
Nuo 2006 m. – Lietuvos tautodailininkų sajungos kūrėjų asociacijos narė.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4 5
2. ↑
3. ↑   Archyvuota kopija 2014-03-07 iš Wayback Machine projekto.
| Butvilonių piliakalnis |
| --- |
|  |
| 

Butvilonių piliakalnisButvilonių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°5′50.6″ š. pl. 23°29′17.6″ r. ilg.﻿ / ﻿55.097389°š. pl. 23.488222°r. ilg.﻿ / 55.097389; 23.488222Koordinatės: 55°5′50.6″ š. pl. 23°29′17.6″ r. ilg.﻿ / ﻿55.097389°š. pl. 23.488222°r. ilg.﻿ / 55.097389; 23.488222 |

 |
| Vieta | Kauno rajonas |
| Seniūnija | Vilkijos seniūnija |
| Aukštis | 14 m |
| Plotas | 32x34 |
| Naudotas | II tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1972 |
| Registro Nr. | AR350 / 5049 /A342 |

**Butvilonių piliakalnis** – piliakalnis Kauno rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurę nuo Juodžių, Vilkijos seniūnija. Pasiekiamas keliu Seredžius – Čekiškė Bernatonyse pasukus į kairę šiaurės vakarų kryptimi link Juodžių, nuvažiavus 950 m – į dešinę šiaurės rytų kryptimi 300 m link ūkininko sodybos, nuo jos paėjus į šiaurę 400 m medžiais apaugusio kyšulio dešiniuoju šonu – yra kitapus tvenkinio, kurį reikia apeiti pro rytinę pusę.

Piliakalnis
-----------

Butvilonių piliakalnis.
Piliakalnis įrengtas Trydupio dešiniojo kranto (dabar čia tvenkinys) kyšulyje. Iš šiaurės vakarų, pietvakarių ir pietryčių piliakalnį juosia upelių slėniai, iš šiaurės rytų prieina gretima aukštuma. Aikštelė keturkampė, orientuota šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 32 m ilgio ir 34 m pločio. Jos ŠR krašte supiltas 4,5 m aukščio, 17 m pločio lanko formos pylimas, kurio išorinis 6,5 m aukščio šlaitas leidžiasi į 30 m ilgio, 15 m pločio, 2 m gylio griovį. Rytiniame šlaite, pylimo-aikštelės sandūroje yra senojo kelio vieta - 3 m pločio, 0,3 m gylio įdubimas. Šlaitai statūs, 14 m aukščio. Piliakalnis apaugęs lapuočiais.

Piliakalnis datuojamas II tūkstantmečio pradžia.
Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 18 000 m².

Tyrimai
-------

1972 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas.

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  |  | Daugėliškių piliakalnis 15 km  Pašilių piliakalnis 5 km | Vikūnų piliakalnis 21 km |  |
| Antkalnės piliakalnis 14 km |  | Piepalių piliakalnis 19 km |
| Seredžiaus II piliakalnis 5 km  Seredžiaus I piliakalnis 5 km | Žemosios Panemunės piliakalnis 5 km | Jaučakių piliakalnis 10 km  Ringovės piliakalnis 6 km |

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Objekto Nr. 5049 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 47 (Nr. 120).

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.123.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Butviloniai
| **Gitana Bukauskienė** |
| --- |
| Gimė | 1970 m. rugsėjo 28 d. (52 metai)Panevėžys |
| Sutuoktinis (-ė) | Rimantas |
| Vaikai | Grėtė (g. 1995 m.), Mikas (g. 2001 m.) |
|  |
| Veikla | žurnalistė, redaktorė |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Gitana Bukauskienė** (g. 1970 m. rugsėjo 28 d. Panevėžyje) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė.

Biografija
----------

1978–1979 m. mokėsi Panevėžio 8-ojoje vidurinėje mokykloje, 1979–1986 m. – Panevėžio 15-ojoje vidurinėje mokykloje, 1989 m. baigė Panevėžio 2-ąją vidurinę mokyklą, 1994 m. baigė žurnalistiką Vilniaus universiteto Komunikacijos fakultete.

1997–1999 m. Viliaus Užtupo leidybinės įmonės „Vingis" žurnalo „Laima" žurnalistė, 1999 m. žurnalo „Savaitgalis" redaktorė, 1999–2003 m. žurnalo „Laima" vyr. redaktorė, 2003–2006 m. „Žurnalų leidybinės grupės" žurnalo „Laima" vyr. redaktorė, nuo 2005 m. – žurnalo „Laimos stilius" vyr. redaktorė.

Lietuvos žurnalistų autoklubo narė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 259 psl.