recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Altynas (1711 m.)
**Altynas** (rus. *алты́н, алты́нник*) – istorinė Rusijos moneta, pradžioje sidabrinė, vėliau – varinė 3 kapeikų moneta.

Etimologija
-----------

Pavadinimas primena tot. *алтын* 'auksas'. Tačiau altynai niekada nebuvo kaldinami iš aukso, tad monetos pavadinimas negalėtų būti kilęs iš šio žodžio.

Rusų monetų kolekcininkas Igoris Spaskis pasiūlė hipotezę, kad žodis *altyn* kilęs iš tot. *алты* 'šeši', nes 1 altynas lygus 6 dengoms.

Aukso Ordos pinigų sistemoje altynas irgi reiškė 6 dengų vertės monetą. Žodžių junginys tot. *алты тиен* 'šešios dengos' pagal tiurkų kalboms būdingą sinharmonizmo dėsnį susiliejo į vieną žodį ir susidarė naujas žodis tot. *алтын*.

Istorija
--------

XIV a. pabaigoje rusų kunigaikštystėse imta kaldinti dengas, o altyną naudoti kaip pinigų skaičiavimo vienetą. Altynas buvo lygus 6 dengoms. Po didžiosios kunigaikštienės Elenos Glinskajos (valdė 1533–1538 m.) reformos altynas buvo lygus 6 Maskvos dengoms su kardais arba 3 Novgorodo dengoms su ietimis (kapeikoms, nuo rus. *копье, kopjo* 'ietis').

Skaičiuojant pinigus altynus galėjo naudoti kaip tarpinį piniginį vienetą perskaičiuojant rusiškus dešimtainius pinigus į dvyliktainius totorių pinigus arba atvirkščiai. To meto rublį sudarė 200 dengų (arba kitaip 33 altynai ir 2 dengos), bet 3 rublius sudarydavo šimtas altynų. Manoma, kad tai leisdavo altynus naudoti kaip pinigų skaičiavimo priemonę.

Kaip realią monetą altynus ėmė kaldinti iš vario 1654 m. valdant Aleksejui Michailovičiui.

1704 m. valdant Petrui I, imta altynus kaldinti iš sidabro. Sidabrinius altynus kaldino iki 1718 m.

1839 m. valdant Nikolajui I, ėmė vėl kaldinti altynus, Tada tai buvo variniai trikapeikiai, kurie tapo tradicine smulkia rusiška moneta.

Tarybų Sąjungoje smulkias varines kapeikas, jų tarpe ir 3 kapeikų, ėmė kaldinti 1924 m. Nuo 1926 m. iki 1991 m. trijų kapeikų monetas kaldino iš geltono vario-aliuminio lydinio. Tokias 3 kapeikų monetas rusiškai irgi neretai vadino *altynais*. Po 1991 m. 3 kapeikų monetų nekaldina.

15 kapeikų monetas, pradėtas kaldinti 1766 m. liaudis vadino rus. *пятиалтынный* 'penkiaaltyninis'.

Galerija
--------

* 3 kapeikos (1913 m.)3 kapeikos (1913 m.)
* 3 kapeikos (TSRS, 1924 m.).3 kapeikos (TSRS, 1924 m.).
* 3 kapeikos (TSRS, 1930 m.).3 kapeikos (TSRS, 1930 m.).
* 3 kapeikos (TSRS, 1956 m.).3 kapeikos (TSRS, 1956 m.).
* 3 kapeikos (TSRS, 1981 m.).3 kapeikos (TSRS, 1981 m.).

Nuorodos
--------

1. ↑  Спасский, И. Г. Алтын в русской денежной системе. / В кн.: Краткие сообщения Института истории материальной культуры АН СССР, вып. 66. – 1956.
2. ↑  Спасский, И. Г. Русская монетная система. – Л.: Аврора, 1970. – с. 105.

* Узденников В. Монеты России (1700–1917): Издание третье. – М.: Collector’s Books; IP Media Inc. 2004.
| Akatenangas |
| --- |
|  |
|  |
| Šalis | Gvatemala Gvatemala |
|  |
| Aukštis | 3976 m |
|  |
| Tipas | Stratovulkanas |
|  |
| Amžius | 20 000 m. |
|  |
| Aktyvumas | aktyvus |
|  |
| Paskutinisišsiveržimas | 1972 m. |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.

  |
| **Koordinatės:** | 14°30′0″ š. pl. 90°52′0″ v. ilg.﻿ / ﻿14.50000°š. pl. 90.86667°r. ilg.﻿ / 14.50000; 90.86667Koordinatės: 14°30′0″ š. pl. 90°52′0″ v. ilg.﻿ / ﻿14.50000°š. pl. 90.86667°r. ilg.﻿ / 14.50000; 90.86667 |

**Akatenangas** (isp. *Acatenango*) – ugnikalnis vakarinėje Gvatemaloje, Sakatepekeso ir Čimaltenango departamentuose, į pietvakarius nuo Antigvos. Tuoj į pietus nuo jo stūkso Fuegas (drauge šių ugnikalnių kompleksas vadinamas La Horketa), kiek toliau į rytus – Agva. Akatenangas turi dvi viršūnes – Piko Majorą (3976 m) ir Jepokapą (3880 m). Ugnikalnio santykinis aukštis – 1835 m.

Ugnikalnis iškilęs Centrinės Amerikos vulkaninėje ašyje. Senasis Akatenango kūgis susmego maždaug prieš 43 tūkst. metų. Jepokapos viršūnė susidarė prieš 20 tūkst. metų, po jos ėmė formuotis Piko Majoras.

Apie Akatenengo išsiveržimus iki XX a. nėra žinoma, nors Fransiskas Vaskesas mini, kad 1661 m. greta Fuego esantis ugnikalnis skleidė dūmus. 1924 ir 1927 m. veikė Piko Majoras, o 1972 m. veikė abi viršūnės. Ugnikalnis svaidė vulkanines bombas, o vulkaniniai pelenai krito 25 km spinduliu.

Nuorodos
--------

* Smithsonian Institution informacija
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Branduolinė žiema** – hipotetinės pasaulio klimato sąlygos, kurios susiformuotų po didelio masto branduolinio karo. Manoma, kad didelio kiekio branduolinių užtaisų susprogdinimas, ypač ant degių objektų (tokių kaip miestai), sukurtų didžiulį dūmų ir pelenų sluoksnį stratosferoje, neleidžiantį Saulės spinduliams pasiekti žemės paviršiaus. Tai radikaliai atvėsintų orą planetoje.

Panašios klimato sąlygos susidarytų nukritus ypač dideliam meteoritui ar įvykus labai galingam ugnikalnio išsiveržimui.

Mechanizmas
-----------

Dalelių sluoksnis atmosferoje ženkliai sumažintų Saulės šviesos kiekį, kuris pasiekia Žemės paviršių, o tokios sąlygos gali išlikti stratosferoje kelias savaites ar net kelerius metus (dūmai ir pelenai susidarę degant naftai ir plastmasėms sugeria žymiai daugiau Saulės šviesos nei dūmai susidarę degant medienai). Pelenai atmosferoje judėtų vidutiniame aukštyje nešami vakarų – rytų vėjų ir suformuotų tolygią dalelių juostą aplink šiaurės pusrutulį tarp 30° ir 60° platumos (nes pagrindiniai taikiniai pagal daugelį branduolinio karo scenarijų būtų būtent šiose platumose). Stori juodi debesys neleistų iki žemės prasimušti Saulei mažiausiai keletą savaičių, dėl to paviršinė temperatūra nukristų apie 30 °C.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Branduolinė vasara
Koordinatės: 55°41′2″ š. pl. 21°22′13″ r. ilg.﻿ / ﻿55.68389°š. pl. 21.37028°r. ilg.﻿ / 55.68389; 21.37028

| Dovilų I karjeras |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Klaipėdos rajonas) |
| Plotas | 0,334 km² |
| Kranto linijos ilgis | 3,96 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Įteka | bevardis kanalas |

**Dovilų I karjeras** – karjero tvenkinys Lietuvoje, Klaipėdos rajone, 3 km į pietvakarius nuo Gargždų miesto centro, Dovilų miestelio šiaurrytiniame pakraštyje. Sudarytas išeksploatavus žvyro išteklius ir prisipildžius vandens. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus – 1 km, plotis – iki 0,67 km. Altitudė 24,3 m. Krantai neaukšti, šiaurinis ir šiaurrytinis užpelkėję, apaugę krūmynais. Pietiniame krante įrengti 2 paplūdimiai. Į šiaurę už 25 m telkšo Gargždų karjeras, į šiaurės rytus – 1,1 ha karjero tvenkinys ir Dovilų II karjeras. Rytinėje pakrantėje įsikūrusi sodininkų bendrijų gyvenvietė Kuliai. Vakaruose telkšo 1,5 ha karjero tvenkinys ir nutiestas kelias  **227**  Jakai–Dovilai–Laugaliai . Karjeras nenutekantis, priklauso Minijos upės baseinui.

Šaltiniai
---------

1. ↑  maps.lt duomenys
Brandon Boyd (2012 m.).
**Brandon Charles Boyd** (g. 1976 m. vasario 15 d.) – alternatyvaus roko JAV grupės Incubus vokalistas.

Biografija
----------

Brandon Boyd užaugo Kalabase, Kalifornijoje. Jo tėvai Dolly ir Charles, jau nuo mažų dienų rėmė jo kūrybinę pusę. Pirmą kartą Brandon’as sutiko Jose Pasillas 1980 m. pradinėje mokykloje, bet tik besimokydamas vidurinėje mokykloje Brandon’as buvo pakviestas prisijungti prie grupės, kurioje jau buvo Jose, Mike Einziger ir Alex Katunich. Brandon’o vokaliniai sugebėjimai, kuriuos jis išlavino daugiausia pats (jis lankė dainavimo pamokas iki tol, kol baigėsi pinigai, bet jis tvirtina, kad išmoko visko, ko reikėjo), įrodė, kad jis yra tas elementas, kurio reikia grupei. Jiems bekuriant grupė tapo žinoma artimiausioje kaimynystėje.

Boyd stiprus balsas buvo vienas iš veiksnių, dėl kurių grupe susidomėjo *Sony's Epic/Immortal Records* ir 1996 m. grupė su jais pasirašė kontraktą. Ankstyvoji jo kūryba neabejotinai buvo įtakota jo marichuanos vartojimo. Pasak Boyd’o, pirmą kartą pabandžius marichuanos su vyresniuoju broliu Darren’u, jo smegenyse atsivėrė poetiniai vartai. O visas pirmasis grupės albumas *Fungus Amongus* yra apie "magiškuosius grybus".

Brandon Boyd yra parašęs dvi knygas. Pirmoji, išleista 2003 m. buvo *White Fluffy Clouds*. Ji daugiausia susideda iš jo meno kūrinių, fotografijų, dainų žodžių, minčių. Jo naujausias leidinys, *From the Murks of the Sultry Abyss*, išėjo 2006 m.

Nuorodos
--------

* Brandon Boyd Books Archyvuota kopija 2015-08-01 iš Wayback Machine projekto.
| Dovilų herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 2009-03-23* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Dovilų herbas** – vienas iš Dovilų miestelio ir seniūnijos (Klaipėdos rajonas) heraldikos atributų.

Aprašas
-------

Herbo žaliame lauke auksinis krikštas.

### Simbolika

Žalia spalva simbolizuoja gamtą, laisvę, viltį, auksinė – žmonių dorumą, jų dvasios turtingumą, krikštas – pagarbą senosioms krašto tradicijoms.

Istorija
--------

Dovilų apylinkėse gyventa nuo senų laikų. Tai liudija ir Dovilų piliakalnis, vadinamas *Pelutės kalnu*. XIII a. Dovilų apylinkes priklausė Livonijos, vėliau kryžiuočių ordinui, Prūsijai. Lietuvai Baltijos pajūrio žemes atgavo tik 1923 m. Tačiau visą laiką šis kraštas išlaikė savo tradicijas, tėvų kalbą, senuosius lietuvininkų papročius. Kraštas garsėja dar ir tuo, kad čia ilgus šimtmečius išsilaikė paprotys ant kapų statyti krikštus. Krikštai - tai mažosios architektūros paminklai. Jie buvo statomi kapo kojūgalyje. Pagonybės laikais krikštai buvo Atgimimo deivės simboliai.

Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis. Lietuvos Respublikos Prezidentas herbą 2009 m. kovo 23 d. patvirtino dekretu Nr. 1K-1750.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Dovilų seniūnija.[neveikianti nuoroda] Klaipedos-r.lt (tikrinta 2022-05-29).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Brandenburgo-Ansbacho markgrafystė** (vok. *Markgrafschaft Brandenburg-Ansbach*), kitaip *Ansbacho markgrafystė* ar *Ansbacho kunigaikštystė* (vok. *Fürstentum Ansbach*) – imperatorinio pavaldumo markgrafystė Šventosios Romos imperijoje, kurios centras buvo Bavarijos miestas Ansbachas. Markgrafystę valdė Hohencolernų giminės atstovai. Ši markgrafystė nebuvo marka.

Istorija
--------

Markgrafystė buvo įkurta 1398 m. kai mirė Niurnbergo burggrafas Frydrichas V. Jo valdos buvo padalintos dviem jo sūnums – jaunesnysis sūnus Frydrichas VI gavo Ansbacho žemes, o vyresnysis Jonas III – Bairoito žemes. 1420 m. birželio 11 d. Jonui III mirus šias dvi valdas kartu ėmė valdyti Frydrichas VI, kuris 1415 m. buvo tapęs Brandenburgo kurfiurstu Frydrichu I.

1440 m. rugsėjo 21 d. kurfiurstas Frydrichas I mirė, ir jo valdytos žemės buvo padalintos jo sūnums – Jonas ėmė valdyti Bairoito markgrafystę (kitaip Brandenburgas-Kulmbachas), Frydrichas – Brandenburgo markgrafystę, o Albertas – Ansbacho markgrafystę. Ansbachą valdė jaunesniosios Hohencolernų šakos atstovai, o pati šaka buvo vadinama *Brandenburgo-Ansbacho Hohencolernais*.

1791 m. gruodžio 2 d. Brandenburgo-Ansbacho markgrafas Christianas Frydrichas Karolis Aleksandras, kuris valdė ir Bairoito markgrafystę, pardavė abi šias valdas Prūsijos karaliui Frydrichui Vilhelmui II. Markgrafas tuo metu buvo vidutinio amžiaus ir bevaikis, o karalius Frydrichas Vilhelmas II buvo jo giminaitis ir Hohencolernų giminės galva. Markgrafas su antrąja žmona angle persikraustė į Angliją.
  
1792 m. sausio 28 d. Brandenburgo-Ansbacho markgrafystė buvo oficialiai prijungta prie Prūsijos karalystės ir nustojo egzistuoti.

Brandenburgo-Ansbacho markgrafai
--------------------------------

* 1398: Frydrichas VI (taip pat buvo Niurnbergo burggrafas ir nuo 1415 m. – Brandenburgo kurfiurstas)
* 1440: Albertas II Achilas (nuo 1470 – Brandenburgo kurfiurstas)
* 1486: Frydrichas I
* 1515: Jurgis Pamaldusis
* 1543: Jurgis Frydrichas I Senasis
* 1603: Joachimas Ernstas
* 1625: Frydrichas II
* 1634: Albertas II
* 1667: Jonas Frydrichas
* 1686: Christianas Albrechtas
* 1692: Jurgis Frydrichas II Jaunesnysis
* 1703: Vilhelmas Frydrichas
* 1723: Karolis Vilhelmas Frydrichas
* 1757–1791: Christianas Frydrichas Karolis Aleksandras
| Dovydas |
| --- |
|  |
| Menininkas | Dž. L. Berninis |
| Metai | 1623−1624 |
| Meno kryptis | barokas |
| Medžiagos, technika | marmuras |
| Matmenys | 170 cm |
| Miestas (vieta) | Roma, Italijos vėliava Italija |
| Muziejus | Borgezių galerija |

**Dovydas** – italų baroko skulptoriaus Džian Lorenco Berninio skulptūra, sukurta 1623−1624 m. ir esanti Borgezių galerijoje Romoje.

Apie skulptūrą
--------------

Ties skulptūra „Dovydas" Džian Lorencas Berninis pradėjo dirbti 1623 m. kovą. Ji buvo skirta kardinolo Alesandro Perečio Montalto vilai Romoje. Mirus kardinolui užsakymą perėmė kardinolas Scipionė Borgezė. Skulptūra pristatyta į Borgezės vilą 1624 m. gegužę. Statuloje pavaizduotas Senojo Testamento biblijinis herojus Dovydas, kuris dvikovoje įveikė milžiną Galijotą. Berninis neabejotinai turėjo būti susipažinęs su ankstesnėmis renesanso laikotarpio Dovydo statulomis, sukurtomis Donatelo, A. del Verokjo ir Mikelandželo. Skirtingai nuo renesanso meistrų, kurių Dovydas vaizduojamas statiškoje pozoje, Berninis pasirinko pavaizduoti Dovydą dinamiškoje, akmens išmetimo iš laidynės, kuriuo buvo nukautas Galijotas, momento pozoje. 

Dž. L. Berninis siekė pavaizduoti pačią akmens išmetimo akimirką, Dovydo kūno įsitempimą ir valios susikaupimą. Dovydo veidas, tikima, yra paties Berninio autoportretas. Jo sūnus Domenikas, parašęs tėvo biografiją, tvirtino, kad kardinolas Mafejas Barberinis dažnai laikė veidrodį prieš Berninio akis, kad jis galėtų savo veido bruožus perkelti į Dovydo skulptūrinę galvą. Dovydo kojos tvirtai įsirėžusios, lūpos kietai sučiauptos ir išduoda įtemptą jėgą. Prie kojų pavaizduota lyra, vienas ikonografinių Dovydo simbolių, ir numesti šarvai. Biblijoje pasakojama, kad karalius Saulius prieš Dovydo dvikovą su Galijotu davė jam savo šarvus, šalmą ir kardą. Dovydas juos apsimovė, bet pajutęs, kad jie varžo judesius, nusimetė. Taip pat šis veiksmas yra simbolinis, jis parodo, kad Dovydas įveikė Galijotą pasikliaudamas Dievu. Šalia Dovydo kojų pavaizduotas maišas akmenų, iš ko galima spręsti, kad herojus numatė ilgą kovą su Galijotu.

Vienas skiriamųjų baroko skulptūros bruožų yra praplėstos skulptūros erdvės pajautimas. Dovydo akys nukreiptos į nematomą Galijotą ir jo figūra pavaizduota tarsi kitą akimirką pajudėtų į aplinkinę erdvę.

Šaltiniai
---------

* Pinton, Daniele. *Bernini: sculptor and architect*. ATS Italia Editrice, 2009, p. 16
* Kleiner, Fred S. *Gardner's Art Through the Ages: A Global History*, 2009, p. 706
| **Alun Ffred Jones** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1949 m. spalio 29 d. (73 metai)Brinamanas, Velsas Velsas |
|  |
| Veikla | politikas, prodiuseris, režisierius, rašytojas |
|  |
| Alma mater | Bangoro universitetas |

**Alinas Fredas Džonsas** (val. *Alun Ffred Jones*, g. 1949 m. spalio 29 d. Brinamanas, Karmartenšyras, Velsas) – valų politikas, Velso partijos (val. *Plaid Cymru*) narys, buvęs televizijos prodiuseris, rašytojas ir režisierius.

A. F. Džonsas 2003–2007 m. buvo Velso parlamento narys nuo Kernarvono ir po 2007 m. vykusių rinkimų į Velso parlamentą – nuo naujai sudarytos Arvono apygardos. 2008 m. A. F. Džonsas įėjo į istoriją kaip pirmasis Jungtinės Karalystės atstovas, Europos Sąjungos susitikime prabilęs valų kalba. Nuo 2019 m. spalio A. F. Džonsas buvo Velso partijos pirmininkas.

Išnašos
-------

1. ↑  David Williamson. „Breakthrough as minister uses Welsh at EU council". *WalesOnline*. Nuoroda tikrinta 12 March 2021.
2. ↑  Ruth Mosalski (5 October 2019). „New chair of Plaid Cymru is announced". *WalesOnline*. Nuoroda tikrinta 12 March 2021.
| ***Senmergė*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | La Vieille Fille |
| Kilmės šalis |  Prancūzija  Italija |
| Režisierius | Jean-Pierre Blanc |
| Scenaristas (-ai) | Jean-Pierre Blanc |
| Metai | 1972 |
| Žanras | komedija |
| Kalba | prancūzų |
| **IMDb įrašas** |

**Senmergė** (pranc.  *La Vieille Fille*) – 1972 m. Prancūzijoje sukurta komedija.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Annie Girardot – Miurielė
* Philippe Noiret – Gabrielis
* Marthe Keller – Vika
* Edith Scob – Edita
* Catherine Samie – Klotilda
* Maria Schneider – Momė

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Pajūrio viešbutyje susitinka du vidutinio amžiaus žmonės: atostogaujanti Miurielė ir Gabrielis, kurio automobilis sugenda ir jis priverstas kelias dienas likti mieste. Miurielė netrokšta naujų pažinčių, tačiau priverstinai atsisėdę prie vieno pietų stalo ilgainiui jiedu pradeda bendrauti ir kartu stebėti kitus viešbučio gyventojus. Jie susipažįsta su keista pora, kurioje vyras nuolat valgo, o žmona pasninkauja, bei viešbučio patarnautoją Viką, atvirai demonstruojančią dėmesį Gabrieliui. Po nedidelio nesusipratimo mergina atleidžiama, atostogos baigiasi ir Gabrielis išlydi Miurielę į traukinių stotį, o ši palieka jam savo namų adresą...

Pagrindiniai apdovanojimai
--------------------------

| Apdovanojimas | Apdovanojimų kategorija | Asmuo | Rezultatas |
| --- | --- | --- | --- |
| Berlyno kino festivalis | Auksinis lokys | Jean-Pierre Blanc | Nominacija |
| C.I.D.A.L.C. apdovanojimas | Philippe Noiret | Laimėjo |
| Sidabrinis lokys | Jean-Pierre Blanc | Laimėjo |
| UNICRIT apdovanojimas | Philippe NoiretAnnie Girardot | Nominacija |
| Čikagos filmų festivalis | geriausias režisierius | Jean-Pierre Blanc | Nominacija |
|
Andų muzikos grupė *Tribu del Sol*. Birmingamo Lotynų Amerikos muzikos festivalis, 2008 m.
Tradicinis Andų muzikos instrumentas – *siku*
**Andų muzika** – terminas, apimantis tradicinės indėnų muzikos, atliekamos Andų kalnuose, buvusios Inkų imperijos srityje (Peru, Bolivija, Ekvadoras, Čilė, Argentina, Kolumbija) įvairovę.

Nuo pat inkų laikų pagrindiniai Andų muzikos instrumentai yra pučiamieji ir mušamieji. XVI a. į regioną atvykus ispanams pradėti naudoti ir styginiai (į liutnią panašus *charango*). Nuo senųjų indėnų civilizacijų į Andų muzika neįsivaizduojama be vietinės Pano fleitos, vadinamos *siku* arba *zampoña*. Taip pat dažnas tradicinis instrumentas – kena (fleita), gaminama iš bambuko stiebo. Pritarimui naudojami būgnai.

XX a. vid. prasidėjus indėnų tautiniams judėjimams, tradicinė Andų muzika pradėta transliuoti per radiją, pradėjo kurtis nauji kolektyvai. 1965 m. susikūrė grupė Las Jairas, kuri tradicinę indėnų muziką maišė su ispaniška muzika. Vėliau Čilėje susibūrė kolektyvai Inti-Illimani, Los Curacas – tradicinė Andų muzika pradėjo plisti po pasaulį, jos melodijomis pradėtos kurti vakarietiškos dainos (Simon and Garfunkel, If I could).

Žymios Andų muzikos grupės
--------------------------

* Alborada
* Illapu
* Quilapayún
* Inti-Illimani
* Bolivia Manta
* Inkuyo
* Los Incas
* Savia Andina
* Los Kjarkas
* Sukay
* Tupay
* Kalamarca
* Llajtaymanta
* Rumillajta
* Pucaramanta
* Chimizapagua
* Génesis de Colombia

Populiarios Andų muzikos melodijos
----------------------------------

* *El cóndor pasa* („Kondoras skrenda") Klausyti
* *Mama luna* („Motina mėnulis")
* *Sicuriadas*
* *Danza de Sicuri*
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 16°55′ p. pl. 177°20′ r. ilg.﻿ / ﻿16.917°š. pl. 177.333°r. ilg.﻿ / 16.917; 177.333

Jasavos salos. Jalobio įlanka Vajos saloje
**Jasavos salos** (angl. *Yasawa Islands*) – salų grandinė Fidžio salyne, į šiaurės vakarus nuo Viti Levu salos. Salyną sudaro apie 20 vulkaninių salų, išsidriekusių šiaurės rytų kryptimi 80 km ilgio linija. Plotas 135 km². Salos kalnuotos, 250–600 m aukščio. Salas skiria labai siauri sąsiauriai, kai kurias jungia nerijos. Didžiausia sala – Jasava (32 km²), kitos didesnės salos – Nakula, Matakava Levu, Nanuja Levu, Jangeta, Navitis, Vaja, Vajaseva.

Jasavos salos įeina į Vakarinį Fidžio padalinį. Jasavos saloje yra lėktuvų pakilimo takas. Administracinis salyno centras – Jasavairara (Jasavos saloje). Verčiamasi turizmu, žemės ūkiu.

1789 m. salas pasiekė britų jūrininkas William Bligh. XIX a. Jasavos salos kentėjo nuo Tongos piratų antpuolių.
| ADAC Formula 4 |
| --- |
| **Kategorija** | Atvirų ratų automobiliai |
| **Šalys/regionas** | Vokietija, Austrija, Nyderlandai |
| **Pirmas sezonas** | 2015 m. |
| **Komandų sk.** | 18 |
| **Lenktynininkų sk.** | 42 |
| **Varikliai** | Abarth |
| **Oficiali svetainė** | adac-motorsport.de |

**ADAC Formula 4** (vok. *ADAC Formel 4*) – lenktyninių formulių čempionatas, sukurtas pagal FIA Formulės 4 taisykles. 2015 m. balandžio 24 d. prasidės pirmasis čempionato sezonas.

Istorija
--------

Gerhard Berger kartu su FIA komisija sukūrė Formulės 4 čempionatą 2014 m. kovą. Tai buvo atlikta siekiant kelią iki Formulės 1 padaryti kuo įvairesnį. Be to, šiuo čempionatu siekiama automobilių sportą padaryti kuo taupesnį. Lenktyninio automobilio šiam čempionatui kaina negali viršyti 30 000 eurų, o dalyvavimas visame sezone negali viršyti 100 000 € biudžeto.

Debiutinį 2014 m. sezono F-4 čempionatą sudarė Pietų Amerikos ir Italijos F-4 čempionatai.

2015 m. prie šio čempionato prisijungė Japonija, JK, Kinija, Rusija, Suomija, Estija, Australija.

ADAC Formulė 4 vadinsis Vokietijoje, Austrijoje ir Nyderlanduose vyksiančios lenktynės. Šiam čempionatui automobilius gamins Tatuus įmonė, padangas tieks Pirelli, o variklius – Abarth.

Nuorodos
--------

* Oficiali čempionato svetainė Archyvuota kopija 2016-07-04 iš Wayback Machine projekto.

Šaltiniai
---------

1. ↑  42 young talents entered for 2015 debut season
2. ↑  Oschersleben Archyvuota kopija 2015-05-06 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  FIA reveals Formula 4 plan
4. ↑  ADAC High Speed Academy Archyvuota kopija 2015-03-06 iš Wayback Machine projekto.
Fransas Sneidersas su žmona (aut. Antonis van Deikas, apie 1621)
**Fransas Sneidersas** (ol. **Frans Snyders**, 1579 lapkričio 11(?) – 1657 m. rugpjūčio 19 d.) – Nyderlandų baroko flamandų dailininkas. Specializavosi gyvūnų ir natiurmortų tapyboje.

Biografija
----------

Fransas Sneidersas gimė 1579 m. Antverpene. Pakrikštytas lapkričio 11 d. Jo tėvai buvo pasiturintys užeigos namų savininkai. Jaunystėje jo mokytoju buvo Piteris Breigelis Jaunesnysis, po to Sneidersas mokėsi pas Hendrik van Balen. Kūrybinio kelio pradžioje Sneidersas buvo paveiktas Jano Breigelio Vyresniojo dailės. Atsidėjo gėlių, vaisių, natiurmortų tapybai. Kiek vėliau pradėjo tapyti gyvūnus. 1602 m. įstojo į Antverpeno Šv. Luko dailininkų gildiją. 1608-09 m. jis lankėsi Italijoje, Romoje ir Milane. Buvo patronuotas Milano kardinolo Federico Borromeo. 1611 m. jis vedė Margaretha de Vos, dailininkų Cornelis ir Paul de Vos seserį. 

Sneidersas tapo to meto garsiausiu Flandrijos natiurmortų ir gyvūnų tapytoju. Kaip ir daugelį kitų to meto Antverpeno dailininkų jį savo dirbtuvių užsakymų atlikimui kvietėsi Rubensas. Rubenso drobėse Sneidersas atlikdavo gyvūnų, vaisių ir gėlių tapybos fragmentus. Vėliau panašiai bendradarbiavo su Jakobu Jordansu. Tapo vienu mėgstamiausių Ispanijos Nyderlandų valdytojo Alberto VII tapytojų. Sneidersas atliko keletą paveikslų Ispanijos karaliui Pilypui III medžioklės tema. Savo metu Sneidersas buvo laikomas nepralenkiamu žuvusio gyvūno vaizdavime. Fransas Sneidersas mirė 1657 m. rugpjūčio 19 d. Antverpene. Paliko apie 300 paveikslų (didelė dalis priskiriama) ir 100 piešinių.

Darbų galerija
--------------

* „Natiurmortas su vyno šaldikliu" (1610-20, Santandero banko fondas, Santanderas)
* „Vaisių parduotuvė" (1619-21, Ermitažas, Sankt Peterburgas)
* „Šerno medžioklė" (1620-25, Rockox namas, Antverpenas)
* „Vazonas su vaisiais" (1633, Prado muziejus, Madridas)
* „Natiurmortas" (1635-39, privati kolekcija)
* „Natiurmortas su gulbe" (po 1640, Puškino muziejus, Maskva)

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Frans Snyders** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Frans Snyders Olga's Gallery tinklalapyje
* Frans Snyders WGA tinklalapyje
* Frans Snyders J. Paul Getty muziejaus tinklalapyje
* Frans Snyders Encyclopaedia Britannica tinklalapyje
Moonsorrow koncerte 2006 m.
**Moonsorrow** – Suomijos epinio/pagoniško metalo grupė, susikūrusi Helsinkyje 1995m.

Pirminė grupės sudėtis buvo pusbroliai Ville Sorvali (vokalas/bosinė gitara) bei Henri Sorvali (gitara/klavišiniai), išleidę įvairių melodinio black metal krypčiai priskiriamų demo versijų.

Grupės biografija
-----------------

Debiutinis Moonsorrow albumas – *Suden Uni* (įrašytas 2000 m.), išleistas 2001 m.) kartu su *Tämä Ikuinen Talvi* („Šita amžina žiema"), 1999 m. demo perleidimu. *Suden Uni* (reiškia „Vilko sapnas") buvo šiltai priimtas publikos dėl suomiškos pagonybės ir etnografinių elementų.

Kai prie grupės prisijungė Mitja Harvilahti ir Markus Eurén, grupė pradėjo savo pirmus pasirodymus, 2001m. pabaigoje išleisdami albumą *Voimasta Ja Kunniasta* (reiškia panašiai: „Stiprus ir garbingas"). Tikrąją sėkmės pradžią žymėjo 2003m. išleistas albumas *Kivenkantaja* („Akmens nešėjas"). 2005m. grupė išleido savo ketvirtąjį albumą *Verisäkeet* („Kraujo eilės").

2006 m. sausį Moonsorrow pirmąkart pasirodė JAV publikai.

2007 m. sausio 10 d. buvo išleistas penktasis grupės albumas *Viides Luku – Hävitetty* (pan. „Trečiasis Skyrius – Nuniokotas")

Dabartinė grupės sudėtis
------------------------

* Ville Sorvali – vokalas/bosinė gitara
* Henri Sorvali – gitara (taip pat groja klavišiniais grupėje Finntroll)
* Markus Eurén – klavišiniai
* Mitja Harvilahti
* Marko Tarvonen

Diskografija
------------

### Albumai

* Suden Uni – 2001
* Voimasta Ja Kunniasta – 2001
* Kivenkantaja – 2003
* Suden Uni – 2003 (2001 albumo redakcija su bonus track ir DVD)
* Verisäkeet – 2005
* Viides Luku – Hävitetty – 2007
* Tulimyrsky - 2008
* Varjoina kuljemme kuolleiden maassa - 2011
* Jumalten aika - 2016

### Demo

* Metsä – 1997
* Tämä Ikuinen Talvi – 1999 (taip pat išleistas CD 2001 m.)

### Kiti įrašai

* Thorns of Ice – 1995 (pirmasis grupės įrašytas demo, kuris nebuvo išleistas)
* Promo (Moonsorrow) – 1997 (nebuvo išleistas dėl įrašymo problemų)

Nuorodos
--------

* Moonsorrow svetainėje Last.fm


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Moonsorrow** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Frans Floris
**Fransas Florisas** (ol. *Frans Floris*, apie 1516−1520 m. Antverpenas – 1570 m. spalio 1 d. ten pat) – XVI a. flamandų renesanso tapytojas, piešėjas, grafikas.

Biografija
----------

Fransas Florisas, dar vadinamas „vyresniuoju", gimė Antverpene, menininkų šeimoje. Spėjami gimimo metai yra apie 1516−1520 m. Jo vyresnis brolis Kornelis Florisas tapo garsiu skulptoriumi. Fransas Florisas 1539−40 m. buvo registruotas Antverpeno Šv. Luko gildijoje. Apie 1541−42 m. jis keliavo į Italiją, lankėsi Romoje. Italijoje piešė antikinių architektūros liekanų eskizus, buvo paveiktas Mikelandželo freskų Siksto koplyčioje ir Rafaelio Vatikano lodžijos dekoro. Fransas Florisas grįžo į Antverpeną 1547 m. pabaigoje ir įkūrė savo dirbtuves. Ankstyviausias žinomas jo darbas datuojamas 1547 m. Fransas Florisas tapo populiariu Antverpeno dailininku. Jis kūrė religinius, mitologinius, alegorinius paveikslus, ženkliai paveiktus itališko stiliaus. Nuo maždaug 1560 m. jo kūryba tapo labiau manieristine. Franso Floriso dirbtuvėje mokėsi daug būsimų Flandrijos dailininkų. Pasak Karel van Mander, jų buvo iki 120. Fransas Florisas su mokiniais daug prisidėjo išpopuliarinant italų renesanso stilių Flandrijoje. Fransas Florisas mirė 1570 m. spalio 1 d. Antverpene. Daug jo religinių darbų pražuvo 1566 m. protestantų suorganizuotose religinių kūrinių naikinimo akcijose. Franso Floriso žymesniais mokiniais buvo Marten de Vos, Lucas de Heere, Frans Pourbus.

Darbų galerija
--------------

* „Maištaujančių angelų nuopuolis" (1554, Karališkasis vaizduojamojo meno muziejus, Antverpenas) „Maištaujančių angelų nuopuolis" (1554, Karališkasis vaizduojamojo meno muziejus, Antverpenas)
* „48-erių metų vyro portretas" (1555, Prado muziejus, Madridas) „48-erių metų vyro portretas" (1555, Prado muziejus, Madridas)
* „Senos moters portretas" (1558, Kano vaizduojanojo meno muziejus) „Senos moters portretas" (1558, Kano vaizduojanojo meno muziejus)
* „Pomona" (Hallwyl muziejus, Stokholmas) „Pomona" (Hallwyl muziejus, Stokholmas)
* „Venera ir Marsas" (Rubenso namas, Antverpenas) „Venera ir Marsas" (Rubenso namas, Antverpenas)

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Frans Floris** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Encyclopaedia Britannica
* rlfeigen.com Archyvuota kopija 2015-02-17 iš Wayback Machine projekto.
* wga.hu
| Jasairumun. *Iași* |
| --- |
|              |
| *Kultūros rūmai* |
|  |
| 

JasaiJasai

47°09′30″ š. pl. 27°35′30″ r. ilg.﻿ / ﻿47.15833°š. pl. 27.59167°r. ilg.﻿ / 47.15833; 27.59167﻿ (Jasai (Rumunija))Koordinatės: 47°09′30″ š. pl. 27°35′30″ r. ilg.﻿ / ﻿47.15833°š. pl. 27.59167°r. ilg.﻿ / 47.15833; 27.59167﻿ (Jasai (Rumunija)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Rumunijos vėliava Rumunija |
| **Apskritis** | Jasų apskritis |
|  |
| **Gyventojų** (2009) | 315 649  |
|  |
|  **Vikiteka** | Jasai |
|  |
| **Kirčiavimas** | Jãsai |

**Jasai** arba **Jašis** (rumun. *Iași*) – miestas šiaurės rytų Rumunijoje esančiame Vakarų Moldavijos istoriniame regione; apskrities centras.

Vystoma juodoji metalurgija, sunkioji mašinų, chemijos, tekstilės, medienos ir maisto pramonė. Veikia universitetas. Išliko XV–XVII a. statytų cerkvių ir vienuolynų.

Istorija
--------

*Šv. Trijų Hierarchų cerkvė*. Joje 1646 m. liepos 5 d. susituokė Moldavijos kunigaikštytė Marija Lupu ir Lietuvos didysis etmonas Jonušas Radvila. Jaunavedžiai išvyko gyventi į Kėdainius.
Jašo miesto pavadinimas kilo nuo nuo iranėnų kilmės jasų genties, XIII a. apsigyvenusios Vengrijos karalystėje.

Pirmą kartą dokumentuose paminėtas 1408 m. laiške, skirtame Lvovo miesto lenkų kilmės pirkliams. 1564–1859 m. buvo Moldavijos kunigaikštystės sostinė. Jasuose veikė tokios iškilios asmenybės kaip Miron Costin (1633–1691) bei Dimitrie Cantemir (1673–1723), įnešę svarų indėlį į rumunų kultūrą ir politiką. 1641 m. gospodaris Bazilijus Lupu mieste įsteigė Valstybės mokyklą, o Šventųjų Trijų Hierarchų vienuolyne įsikūrė spaustuvė, kuri leido rumuniškas knygas. 1686 m. prie Jasų ATR kariuomenė susikovė su turkais (per 1683–1699 m. Lenkijos-Turkijos karą). 1859–1862 m. kartu su Bukareštu buvo jungtinės Moldavijos kunigaikštystės ir Valakijos sostinėmis, o 1916–1918 m. Jasai tapo Rumunijos karalystės sostine. 1941 m. mieste įvyko pogromas. Antrojo pasaulinio karo metu Jasai ir apylinkės tapo įnirtingų mūšių tarp Raudonosios armijos ir rumunų–vokiečių kariuomenių vietomis; 1944 m. vykstant *Jasų–Kišiniovo operacijai*, miestas dalinai buvo sugriautas.

Sportas
-------

### Futbolas

* FC Politehnica Iași (1945–)
* CS Armata Iași (1948–1951)

Šaltiniai
---------

* Rumänien – Iaşi (Iasi)
* Jassy
Juozas Kačergius
**Juozas Kačergius** (1862 m. sausio 29 d. Tursučiuose, Marijampolės raj. – 1943 m. vasario 16 d. Marijampolėje, palaidotas Antupiuose) – knygnešys, lietuvių visuomenės ir politinis veikėjas.

Biografija
----------

Mokėsi Marijampolės gimnazijoje ir Seinų kunigų seminarijoje. 1885 m. už lietuvybės žadinimą pašalintas iš seminarijos trečiojo kurso, įsijungė į visuomeninę veiklą, platino draudžiamą spaudą lietuviškais rašmenimis. 1894 m. – vienas iš slaptos „Sietyno" draugijos steigėjų.

Slaptai knygnešių veiklai pridengti suorganizavo valstiečių bendrovę, į kurią įstojo 17 narių. Pilviškiuose organizavo pirmąją lietuvišką kolonijinių prekių krautuvę. Prie parduotuvės prikalė iškabą lietuvių ir rusų kalbomis, už tai buvo teisiamas, bet išteisintas.

1897 m. rugpjūčio 3 d. policijai išsiaiškinus „Sietyno" organizaciją, suimtas. Per kratą žandarai rado užrašų knygutę su įrašais apie lietuviškos spaudos platinimą, taip pat korespondenciją, parengtą išsiųsti lietuviškam laikraščiui. Kalintas Suvalkų Kalvarijos kalėjime ir 1899 m. gegužės mėn. kartu su Pranu Matulaičiu, Jonu Čėsna ir Antanu Daniliausku ištremtas į Viatkos ir Oleneco gubernijas.

Į Pilviškius grįžo 1902 m. ir su Stasiu Matulaičiu, Juozu Rimša bei kitais įsteigė Lietuvos socialdemokratų partijos Suvalkijos skyrių. Net ir nutraukus lietuviškos spaudos draudimą, tęsė knygnešio veiklą, gabeno ir platino socialdemokratinę literatūrą. 1905–1907 m. revoliucinių įvykių Užnemunėje organizatorius ir dalyvis. Su veterinarijos gydytoju A. Brunza surašė carui peticiją, reikalaujančią Lietuvai autonomijos su seimu Vilniuje.

1905 m. lapkričio 25 d. žandarų apkaltintas caro paveikslų draskymu, žiauriai sumuštas ir įmestas į Marijampolės kalėjimą, bet gruodžio 28 d. pervežtas į Kalvarijos kalėjimą ir už užstatą paleistas.

1906 m. išvyko į JAV, bet greit vėl grįžo. 1909 m. už veiklą slaptoje „Šviesos" draugijoje vėl suimtas, bet po kelių mėnesių paleistas. 1918–1922 m. dirbo teisme. Nuo 1922 m. – pensininkas, nuo 1936 m. gavo 175 Lt knygnešio pensiją.

Bendradarbiavo laikraščiuose „Ūkininkas", „Varpas", „Lietuvos Ūkininkas", „Lietuvos žinios", „Vilniaus žinios", JAV lietuvių laikraščiuose. 1915–1916 m. „Jaunoji Lietuva" išspausdino jo straipsnį apie 1905 m. revoliucijos įvykius.

1928 m. apdovanotas Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Gedimino IV laipsnio ordinu.

Nuorodos
--------

* Benjaminas Mašalaitis. Knygnešys Juozas Kačergius. „Sūduva", 1992 m. sausio 29 d.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

D. Britanijos tankas *A39 Tortoise* ant 80 tonų pajėgumo platformos, velkamas vilkikų Diamond-T (1948)
Tankų transporteris *Volot MZKT-742952* buksyruoja priekabą *MZKT-93783* su pėstininkų kovos mašina BMP-2 (Baltarusija)
**Tankų transporteris** – specializuota kelių transporto priemonė, skirta gabenti tankams ir kitokioms vikšrinėms kovos mašinoms (vikšrinės savaeigės, pėstininkų kovos mašinos). Tankų transporterį sudaro vilkikas (paprastai automobilis) ir priekaba platforma, ant kurios gabenamas tankas. Tankai gabenami transporteriais į būsimą karo teatrą, manevrų vietas ir pan.

Tankų transporteriai reikalingi tam, kad pervežti tankus dideliais atstumais. Paprastai tankai savo eiga dideliais nuotoliais nevažinėja, nes:

* vikšrai gadina kelius
* važinėjant dideliais nuotoliais dėvisi vikšrai, ir susidėvėjusius vikšrus tenka keisti. Dažniausiai ekonomiškiau yra tankus gabenti tankų transporteriais.
* dėvisi tanko variklis (išnaudojamas tanko variklio resursas). Tai buvo aktualu Antrojo pasaulinio karo metais ir po jo. Dabartiniai tankų varikliai paprastai patvaresni
* tankų varikliai naudoja daug degalų. Transporteris yra ekonomiškesnis.
* tanko greitis mažesnis negu transporterio. Šis punktas buvo aktualus anksčiau, kai tankų greičiai buvo maži.

Dar ekonomiškesnis variantas – tankus gabenti geležinkeliais, tačiau ne visur yra geležinkelio linijos.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| **2001 Mars Odyssey** |
|  |
| **Organizacija:** | NASA |
| **Šalis:** |  |
| **Misijos tikslas:** | Marsas |
| **Misijos tipas:** | dirbtinis palydovas |
| **Paleidimo data:** | 2001 m. balandžio 7 d. |
| **Paleidimo vieta:** | Kanaveralo kyšulys, JAV |
| **Paleidimo įrenginys:** | raketa-nešėjaDelta II |
| **Masė:** | 725 kg |
| **Misijos rezultatas:** | sėkminga |

**2001 Mars Odyssey** – bepilotis erdvėlaivis, iki šiol sėkmingai skriejantis aplink Marsą. Pagrindinis misijos tikslas – spektrometrų ir kamerų pagalba ieškoti vandens pėdsakų ir stebėti vulkaninius procesus Marse. Buvo tikimasi, kad „2001 Mars Odyssey" duomenys leis išsiaiškinti, ar kada nors Marse egzistavo gyvybė. Taip pat „2001 Mars Odyssey" padeda į Žemę perduoti „Spirit" ir „Opportunity" teikiamą informaciją.

„2001 Mars Odyssey" buvo paleistas 2001 m. balandžio 7 d. raketa „Delta II" iš Kanaveralo kyšulio Floridoje, o misiją pradėjo 2002 m. vasario 19 d.
| **Tantamanis** |
| --- |
| Kušo karaliusEgipto faraonas |
| Dvidešimt penktoji Egipto dinastija |
| Tautybė | Kušitas |
| Kušo karaliusEgipto faraonas |
| Valdė | apie 664–653 m. pr. m. e. |
| Pirmtakas | Taharka |
| Įpėdinis | Atlanersa |
|  |
|  **Vikiteka** | Tantamanis |

**Tantamanis** (Tanvetamanis, Tanutamonas, valdė 664–653 m. pr. m. e.) – senovės Nubijos ir Egipto valdovas, dvidešimt penktosios (kušitų) dinastijos atstovas.

Tanvetamanis (Tantamanis pagal asirus, Tanutamonas pagal egiptiečius) įžengė į Kušo karalystės sostą 664 m. pr. m. e. po dėdės Taharkos mirties. Pirmasis jo tikslas buvo susigrąžinti Žemutinio Egipto kontrolę, kurią buvo paveržę asirai ir įtvirtinę savo vasalo Necho I valdžią. Karo žygio metu Tantamanio kariuomenė nužygiavo iki Memfio, nugalėjo egiptiečių, Nilo deltos valdovų, sąjungą, Nechas I žuvo. Sužinojęs apie kušitų invaziją asirų karalius Ašurbanipalas organizavo atsakomąjį asirų žygį. Kušitai visiškai pralaimėjo daug stipresniam priešui. Asirai pasiekė Tėbus ir 663 m. pr. m. e. užėmė miestą, Tantamanis pabėgo į Nubiją. Po asirų pasitraukimo jis, regis, buvo pripažįstamas Aukštutinio Egipto valdovu iki 656 m. pr. m. e. kada Žemutinio Egipto faraonas Psamtikas I užėmė Tėbus ir galutinai panaikino Kušo valdovų įtaką Egipte. Tantamanis mirė 653 m. pr. m. e. ir buvo palaidotas El Kuru kapinyne Nubijoje.

Šaltiniai
---------

* *Dictionary of African Biography*. OUP USA, 2012, p. 281
* touregypt.net

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • REgipto faraonai |
| --- |
|  |
| 
 **Trečiasis tarpuvaldis**
**Dvidešimt penktoji dinastija**
Pijė →
Šabaka → 
Šebitku →
Taharka →
Tantamanis |

 |
| Senkų senovės žemdirbystės vieta |
| --- |
| Senųjų laukų vaizdas iš šiaurės vakarų pusės |
| 

Senkų senovės žemdirbystės vietaSenkų senovės žemdirbystės vieta

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°56′35″š. pl. 21°13′03″r. ilg.﻿ / ﻿55.94303°š. pl. 21.217407°r. ilg.﻿ / 55.94303; 21.217407Koordinatės: 55°56′35″š. pl. 21°13′03″r. ilg.﻿ / ﻿55.94303°š. pl. 21.217407°r. ilg.﻿ / 55.94303; 21.217407 |

 |
| Vieta | Kretingos rajonas |
| Seniūnija | Kretingos seniūnija |
| Naudotas | II tūkstantmečio I pusė |
| Žvalgytas | 1986, 2002, 2003 m. |
| Registro Nr. | 28712 /A1824/ |

**Senkų senovės žemdirbystės vieta** (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas – 28712; senas registro numeris – A1824) – senovės žemdirbystės laukai Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje, Senkų kaime (Kretingos seniūnija), 2,4 km į šiaurės rytus nuo Rūdaičių, Tenžės kairiajame krante, miške.

Pasiekiama iš kelio Ankštakiai – Tarvydai neprivažiavus  Senkų palei griovį pasukus į kairę iki miško.

Vieta
-----

Kairiajame Tenžės krante, abipus jo santakos su bevardžiu upeliu išliko senovės žemdirbystės vietą ženklinantys akmenų aptvarai ir krūsnys.

Kairiajame bevardžio upelio krante yra Senkus nuo Ankštakių skyręs tiesus akmenų pylimas ir 1986 m. aptikta akmenų krūsnis. Dešiniajame krante išliko senovės laukus juosiantys aptvarai, kuriuos sudaro 8 pylimai. Pagrindinis pylimas eina šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi palei upelio dešiniojo kranto aukštumos pakraštį. Jo aukštis 0,5 m, plotis 2-3 m. Vietomis jis apardytas, suplokštėjęs. Nuo šio pylimo atsišakoja beveik rytų – vakarų kryptimi link Tenžės einantys 7 pylimai. Jie apie 0,2 m aukščio ir 2-3 m pločio. Ant pylimų užritinti pavieniai stambūs, daugiau kaip 1 x 1 m dydžio akmenys. Atstumas tarp pylimų iki 30 m.

Teritorijos plotas 8,47 ha, apaugęs mišku.

Pietvakariniame senovės žemdirbystės vietos pakraštyje yra Senkų piliakalnis. Į pietus nuo jos yra Ankštakių-Senkų kapinynas, o į šiaurę – Senkų apeiginis akmuo su dubeniu.

Tyrimai
-------

1986 m. akmenų krūsnį aptiko ir žvalgė Ignas Jablonskis. 2002 m. aptvarus aptiko ir žvalgė Vilniaus universiteto ir Kretingos muziejaus archeologinė žvalgomoji ekspedicija (Algimantas Merkevičius, Rėda Nemickienė, Julius Kanarskas). 2003 m. žvalgė ir kartografavo Kultūros paveldo centras (Linas Tamulynas, Renaldas Augustinavičius).

Senovės žemdirbystės vieta datuojama II tūkstantmečio pirmąja puse.

2004 m. įrašyta į kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąrašą (A1824), 2005 m. pripažinta valstybės saugoma kultūros vertybe..

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ignas Jablonskis. Ankštakių-Senkų kapinynas. – Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1986–1987 metais. – Vilnius, 1988. – P. 72-74
2. ↑  Julius Kanarskas, Algimantas Merkevičius, Rėda Nemickienė. Senųjų žemdirbystės laukų Kretingos ir Skuodo rajonuose archeologiniai žvalgymai. – Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 2002 metais. – Vilnius, 2003. – P. 278–279
3. ↑  Kultūros vertybių registras: Senkų senovės žemdirbystės vieta, Kretingos r. sav. (Kretingos sen.).
**Stasys Budrys** (1916 m. liepos 14 d. Vilkija – 1984 m. balandžio 10 d. Sarasota, Floridos valstija) – lietuvių gydytojas, istorikas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas. M. Budrienės vyras.

Biografija
----------

1940 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, dirbo gydytoju lietuvių karo pabėgėlių stovyklose. 1947 m. persikėlė į JAV. Nuo 1950 m. įgijęs praktikos teise Ilinojaus valstijoje, dirbo Čikagoje.

1937–1940 m. Lietuvoje ir nuo 1950 m. JAV gydytojų korporacijos „Fraternitas Lithuanica" valdybos narys, pirmininkas. 1956–1957 m. Ilinojaus lietuvių gydytojų draugijos pirmininkas, vėliau vicepirmininkas. 1965–1967 m. Pasaulio lietuvių gydytojų sąjungos pirmininkas. 1960–1965 m. redagavo „Lietuvių gydytojų biuletenį". Buvo Lietuvių fotoarchyvo, 1985 m. pavadinto jo vardu, tarybos pirmininkas.

Žmona Milda Budrienė.

Bibliografija
-------------

* Dr Aleksandras Kuršius-Kurtius (Dr. Alexander Carolus Cursius-Curtius), Amerikos Lietuvių Gydytojų Sąjunga, 1967 m. redaktorius ir vienas autorių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Stasys Budrys (1916)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 563 psl.
Koordinatės: 54°40′11″š. pl. 25°18′09″r. ilg.﻿ / ﻿54.669631°š. pl. 25.302382°r. ilg.﻿ / 54.669631; 25.302382

|  Mončinskių šeimos koplyčia |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Vilniaus miestas |
| **Gyvenvietė** | Rasos (Vilnius) |
| **Adresas** | Rasų g. |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | XIX a. pab. |
| **Stilius** | neorenesansas |

**Rasų kapinių komplekso Mončinskių šeimos kapo koplyčia** - Vilniuje, Rasose stovinti koplyčia su laidojimo rūsiu. Ji stūkso Rasų kapinėse, apie 50 m į pietryčius nuo pagrindinių kapinių vartų, prie administracinio pastato. Šalia stovi Gimbutų šeimos koplyčia.

Mončinskių (lenk. *Mączyńskie*) koplyčia yra regioninės reikšmės paminklas, 2012 m. liepos 26 d. įrašytas į Kultūros vertybių registrą (unik. kodas 34924). Koplyčios vertingųjų savybių pobūdis, lemiantis reikšmingumą – architektūrinis (svarbus) ir memorialinis (svarbus). Jos eilės nr. kapinių paminklų komplekse – 221.

Koplyčia buvo įtraukta į 2017 m. Vilniaus istorinių Rasų kapinių objektų tvarkymo programą.

Architektūra
------------

Neorenesanso stilistikos statinys tinkuoto plytų mūro sienomis, stačiakampio plano, su laidojimo rūsiu. Skliautinis stogas uždengtas skardos lakštais „žvyneliais", ant jo įtaisytas metalinis lotyniškas kryžius. Rytų (priekinio) fasado frontonas dekoruotas piliastrais, voliutomis, kriaukle, užbaigtas pusapskrite viršūne su profiliuotu karnizu. Priekiniame fasade, virš įėjimo durų, pritvirtinta juodo marmuro juosta, fasado nišose abipus durų – memorialinės plokštės su lenkiškais įgilintų raidžių įrašais: 

* viršuje virš durų: *GRÓB MICHAŁÓW MĄCZYŃSKICH*,
* šoninėse plokštėse: *S. P./ MICHAŁ / MĄCZYŃSKI / Dowódca 43 pułku dragonów / Twerskich. / Syn Walerjana i Zofii / z Woyniłowiczów / ur 29 Maja 1854 r. w Nieświežu / gub. Mińskiej / powiatu Słuckiego / zm. 30 Lipca 1906 r. / w Piatigorsku. / Zwłoki przywieziono z Kaukazu / i złožono w rodzinnej ziemi / 8 Sierpnia 1906 r. / Spokoj cieniom Twojm / S. P. / KAROLINA / Z WOYNIŁOWICZÓW / MĄCHYŃSKA / córka Józefa / byłego Marszalka / powiatu Słuckiego / i Heleny z Wańkowiczów / ur. 24 Czerwca 1864 r. / w Mokranach / gubernii Mińskiej / powiatu Słuckiego / zm.*

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Mončinskių šeimos koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  „Koplyčia". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2019-01-05.
2. ↑  Rasų kapinių objektų tvarkybos projekto schema Archyvuota kopija 2019-01-06 iš Wayback Machine projekto.
| **Stasys Audėjus** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1888 m. gruodžio 29 d.Rusija Vilnius |
| Mirė | 1958 m. spalio 15 d. (69 metai)Lietuva Vilnius |
|  |
| Veikla | lietuvių dainininkas (bosas) |

Stasys Audėjus Mefisto vaidmenyje Šarlio Guno operoje "Faustas"
**Stasys Audėjus** (1888 m. gruodžio 29 d. Vilniuje – 1958 m. spalio 15 d. ten pat) – lietuvių dainininkas (bosas).

Biografija
----------

1909–1913 m. studijavo Sankt Peterburgo konservatorijoje (S. Gabelo klasėje). 1906 m. debiutavo M. Petrausko operoje „Birutė", atliko Birutės brolio partiją. 1921–1927 m. Valstybės teatro solistas. Nuo 1927 m. gyveno Vilniuje. Nuo 1936 m. dalyvavo „Vaidilos teatro" spektakliuose. 1942–1944 m. dainavo Vilniaus operoje. Nuo 1945 m. Lietuvos filharmonijos solistas.

Vaidmenys
---------

* Mefistofelis, Šarlis Guno. Faustas
* Greminas, Piotras Čaikovskis. Eugenijus Oneginas
* Don Bazilijas, Džoakinas Rosinis. Sevilijos kirpėjas

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Stasys Audėjus** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Vaclovas Juodpusis. *Stasys Audėjus*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 181 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Rūras |
| --- |
| Rūras Nyderlanduose Rūras Nyderlanduose |
| **Ilgis** | 164,5 km |
| **Baseino plotas** | 2361 km² |
| **Ištakos** | Aukštieji Fenai |
| **Žiotys** | Masas |
| **Šalys** | Belgijos vėliava BelgijaVokietijos vėliava VokietijaNyderlandų vėliava Nyderlandai |
|  |
|  **Vikiteka** | Rūras |

**Rūras** (vok. *Rur*, ol. *Roer*) – upė Belgijoje, Vokietijoje ir Nyderlanduose; Maso dešinysis intakas. Prasideda Belgijoje, Aukštųjų Fenų aukštumoje, netoli Botranžo signalo. Toliau teka į šiaurės rytus per Vokietiją (Šiaurės Reinas-Vestfalija) Aifelio aukštumomis. Vėliau pasuka į šiaurės vakarus, teka lygumomis. Įteka į Masą Nyderlanduose, ties Rūrmondu.

Svarbiausi intakai: Indė, Mercbachas, Vurmas (visi kairieji).

Vokietijoje upės slėnyje įrengtas Rūrštrauzi tvenkinys. Miestai prie Rūro: Monšau, Diurenas, Julichas, Linichas, Hiukelhofenas, Hainsbergas (Vokietija), Rūrmondas (Nyderlandai).
**Stasys Abramauskas** (1927 m. spalio 16 d. Nevaišiai, Gardino sritis – 1996 m. spalio 28 d. Vilnius) – inžinierius architektas, architektūros istorikas, humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

1950 m. baigė Kauno universitetą. 1962 m. baigė Maskvos centrinį architektūros teorijos ir istorijos institutą. 1965 m. architektūros mokslų kandidatas. 1974 m. stažavo Vokietijoje, Veimaro architektūros mokykloje ir Greifsvaldo universiteto Menotyros institute.

1950–1970 m. dėstė architektūros istoriją Kauno politechnikos institute, nuo 1970 m. Vilniaus inžineriniame statybos institute (nuo 1989 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas), taip pat Vilniaus universitete ir Vilniaus pedagoginiame universitete, nuo 1966 m. docentas. 1952 m. sudaręs Lietuvos architektūros istorijos programos prospektus šią discipliną būsimiesiems architektams dėstė visą savo gyvenimą.

Vienas pirmųjų pradėjo Lietuvos XIII- XV a. architektūros tyrimus. Jo tyrinėta Medininkų pilis, Trakų pilis, kitos pilys ir statiniai. Parašė apie 300 moksl. straipsnių iš Lietuvos architektūros istorijos, apie mūrinės statybos atsiradimą Lietuvoje, Trakų miesto raidą ir paminklosaugos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Stasys Abramauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001