recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Petras Kuizinas** |
| --- |
| Gimė | 1960 m. gegužės 25 d. (63 metai)Užventis, Kelmės rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Virginija |
| Vaikai | Laura, Mantas |
| Telšių rajono savivaldybės meras |
| Ėjo pareigas | 2015 – 2019 |
| Ankstesnis | Vytautas Kleiva |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Telšių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 2003 m. Darbo partija |
|  |
| Alma mater | 1982 m. Šiaulių pedagoginis institutas |

**Petras Kuizinas** (g. 1960 m. gegužės 25 d. Užventyje, Kelmės rajonas) – Lietuvos ir Telšių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1982 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą, įgijo pradinių klasių ir kūno kultūros mokytojo specialybę.

1992–2007 m. Telšių rajono Upynos pagrindinės mokyklos direktorius, 2007–2011 m. draudimo kompanijos „PZU Lietuva" Telšių skyriaus direktorius.

Nuo 2007 m. Telšių rajono savivaldybės tarybos narys. 2007–2011 m. Kontrolės komiteto pirmininkas.

2011–2015 m. Telšių rajono savivaldybės mero pavaduotojas, nuo 2015 m. iki 2019 m. balandžio 18 d. – Telšių rajono savivaldybės meras. Nuo 2015 m. liepos pareigas ėjo laikinai, o tų pačių metų lapkritį buvo išrinktas meru tiesioginiuose rinkimuose.

Nuo 2003 m. Darbo partijos Telšių rajono skyriaus narys, Telšių filialo pirmininko pavaduotojas. 2018 m. pranešė paliekantis Darbo partiją, tačiau po savaitės sprendimą pakeitė.

Upynos bendruomenės tarybos narys, Upynos seniūnijos visuomeninės tarybos pirmininkas, Lietuvos mokyklų vadovų asociacijos Telšių skyriaus pirmininkas. Sutuoktinė Virginija, vaikai Laura, Mantas.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4 5 6  *Petras Kuizinas* Archyvuota kopija 2021-05-10 iš Wayback Machine projekto.. Kas yra kas Lietuvoje 2018. Nuoroda tikrinta 2021-05-09.
2. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-02-23 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  „Karalius mirė. Tegyvuoja karalius! Laikinasis meras – Petras Kuizinas". Kalvotoji Žemaitija. Nuoroda tikrinta 2021-05-09.
4. ↑  Telšių meru išrinktas laikinai rajonui vadovavęs „darbietis" Archyvuota kopija 2021-05-09 iš Wayback Machine projekto.. Verslo žinios. Nuoroda tikrinta 2021-05-09.
5. ↑  „Meras Petras Kuizinas traukiasi iš Darbo partijos narių", tzinios.lt. Nuoroda tikrinta 2021-05-09.
6. ↑  „Telšių meras Kuizinas grįžta į Darbo partiją". Delfi. Nuoroda tikrinta 2021-05-09.
| ***Pirmoji eskadrilė*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Flyboys |
| Kilmės šalis |  JAV Jungtinė Karalystė Jungtinė Karalystė |
| Režisierius | Tony Bill |
| Scenaristas (-ai) | Phil Sears  Blake T. Evans  David S. Ward |
| Vaidina | James Franco  Jean Reno |
| Metai | 2006 |
| Žanras | karinė drama |
| Trukmė | 140 min. |
| Kalba | anglų |
| Biudžetas | 60 mln. JAV dolerių |
| Pajamos | 17,8 mln. JAV dolerių |
| **IMDb įrašas** |

**Pirmoji eskadrilė** (angl.  *Flyboys*) – 2006 m. sukurtas filmas apie amerikiečius lakūnus, kurie kaip savanoriai kovėsi Pirmajame pasauliniame kare Prancūzijos pusėje, Lafajeto eskadrilėje. Juosta paremta tikras įvykiais ir sukurta pagal Blake T. Evanso knygą, tačiau veikėjų vardai skiriasi nuo realių asmenų (pavyzdžiui, Francas Volfertas yra garsaus vokiečių lakūno Manfredo fon Richthofeno, žinomo kaip Raudonasis baronas prototipas).

Juosta buvo kritikuojama dėl didelių istorinių neatitikimų, o žurnalas „Variety" jį įtraukė tarp didžiausių metų kino nesėkmių.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* James Franco – Bleinas Rolingsas
* Jean Reno – kapitonas Treno
* Martin Henderson – Rydas Kesidis
* Jennifer Decker – Liusjena
* Ruth Bradley – Laura
* Abdul Salis – Judžinas Skineris
* Ian Rose – Francas Volfertas

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Nors JAV dar nedalyvauja karo veiksmuose Europoje, vis daugiau šios šalies jaunuolių, vedamų įvairių paskatų, keliauja į Prancūziją, kur stoja savanoriais į Prancūzijos kariuomenę. Bleinas Rolingsas, turintis bėdų su policija, taip pat nutaria tapti savanoriu lakūnu ir patenka į vadinamą „Lafajeto eskadrilę", kurios pagrindą sudaro savanoriai iš kitų šalių. Vadovaujami kapitono Treno, jie mokosi skraidyti ir pamažu suvokia, kad mirtis jų tyko kiekviename žingsnyje.

Per treniruotę patyręs avariją Rolingsas susipažįsta su vietine mergina Liusjena, tačiau ši stengiasi neatsakyti į jo rodomą dėmesį, sakydama, kad lakūnai ilgai negyvena.

Eskadrilė pradeda vykdyti įvairias užduotis (lydėti bombonešius, sunaikinti dirižablį) ir jaunųjų amerikiečių gretos pradeda retėti, negana to, jie ore nuolat susiduria su asu vokiečių lakūnu, vadinamu Juoduoju Sakalu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Laporte, Nicole. "2006: Hollywood diagnosis. "*Variety,* December 24, 2006. Nuoroda tikrinta: 15 August 15, 2011.
| **Almantas Petkus** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1976 m. birželio 5 d. (47 metai)Lietuva Telšiai |
| Sutuoktinis (-ė) | Lina Plieniūtė |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Vilniaus miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Tvarka ir teisingumas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus Gedimino technikos universitetas |

**Almantas Petkus** (g. 1976 m. birželio 5 d. Telšiuose) – Lietuvos, Telšių rajono savivaldybės ir Vilniaus miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1994 m. baigė Telšių Kranto vidurinę mokyklą. 2005 m. baigė Vilniaus Gedimino technikos universitetą, transporto inžinerinės ekonomikos ir vadybos specialybę.

1995–1996 m. UAB „Vėtrūna" vairuotojas. 1996–1999 m. – mechanikas, 2000 m. individualios A. Petkaus įmonės savininkas. 2002–2004 m. UAB „Transefektas" direktorius. 2004–2007 m. ėjo AB „Elektros viešbutis" valdybos pirmininko pareigas.

2003–2008 m. Telšių rajono savivaldybės tarybos narys. 2011 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys, mandato atsisakė. 2007–2008 m. Telšių rajono savivaldybės meras. 2008–2012 m. Seimo narys. 2012–2016 m. aplinkos viceministras.

2017–2018 m. Seimo nario Rimo Andrikio, o nuo 2018 m. – Seimo narės Onos Valiukevičiūtės padėjėjas, tuo pačiu metu – ir Remigijaus Žemaitaičio padėjėjas.

2002 m. Liberalų demokratų partijos, 2006 m. partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) narys, nuo 2016 m. partijos atsakingasis sekretorius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai – Partija Tvarka ir teisingumas – Iškelti kandidatai Archyvuota kopija 2014-02-08 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2013-12-20 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Vyriausioji rinkimų komisija Archyvuota kopija 2013-11-05 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑
5. ↑
6. ↑
**Alešas Štegeris** (slovėn. *Aleš Šteger*, 1973 m. gegužės 31 d. Ptujus, Slovėnija) – slovėnų poetas, rašytojas, vertėjas, kritikas.

Biografija
----------

Liublianos universiteto Filosofijos fakultete studijavo lyginamąją literatūrą bei vokiečių filologiją. Poetas yra Studentų leidyklos Beletrina redakcijos narys bei vienas iš Medanoje vykstančio festivalio „Poezijos ir vyno dienos" įkūrėjų. 1996 – 2004 metais jis vadovavo festivalio programai. 2000 metais Berlyne tapo Literarishen Colloquiums stipendininku. Po metų Štegeriui buvo paskirta amerikiečių fondo Abraham Woursell stipendija bei vokiečių Akademie Schloss Solitude stipendija Štutgarte 2002 metams. O dar po dvejų metų jam buvo paskirta dar viena stipendija – šįsyk DAAD– Kuenstlerprogramm. 2008 metais Štegeriui buvo įteiktas Rožanco apdovanojimas, teikiamas už geriausią slovėnų kalba parašytą esė. Poetas gyvena ir dirba Liublianoje.

Pirmasis Štegerio poezijos rinkinys „Šachmatų valandos" („Šahovnice ur") pasirodė 1995 metais. Iš karto po knygos išleidimo, poetas buvo pastebėtas ir apdovanotas Slovėnijos knygų mugėje. Po jo buvo išleistos dar trys poezijos knygos: „Kašmyras" („Kašmir", 1997), po metų nuskynusi Slovėnijoje svarbų Veronikos apdovanojimą, „Protuberantai" („Protuberance", 2002) bei „Posakių knyga" („Knjiga reči"), pasirodžiusi 2005 metais. Tuo pat metu pasirodė ir pirmoji Štegerio kompaktinė audiopoezijos plokštelė, įrašyta kartu su Peteriu N. Gruberiu ir išleista kartu su rinkiniu „Akmuo" („Kamen"). Prozos knyga „Kartais sausis būna vidurvasary" („Včasih je januar sredi poletja", 1999) simbolizuoja bandymą sujungti prozą, poeziją ir dokumentiką. Po šios knygos pasirodymo rašytojui buvo įteiktas Petrarkos apdovanojimas, skirtas jauniems Europos autoriams. 2007 metais pasirodė dar vienas Štegerio prozinis kūrinys – „Berlynas" („Berlin"), paties poeto teigimu, ši knyga nėra kelionių apybraiža, nors ir parašyta remiantis kelionės į Berlyną įspūdžiais.

Štegeris verčia grožinę literatūrą bei eseistiką, daugiausia iš vokiečių kalbos. Yra išvertęs nemažai Gottfiedo Benno, Michaelo Donhauserio, Peterio Huchelio bei Pablo Nerudos kūrybos.

Poeto kūryba buvo išversta į daugelį kalbų bei publikuota daugiau nei 200 tarptautinių literatūrinių laikraščių bei žurnalų. Iki šiol Štegerio knygos išverstos į slovakų, čekų, kroatų, bulgarų, katalonų, prancūzų, anglų, vokiečių ir lietuvių kalbas.

Nuorodos
--------

* Poeto asmeninė svetainė
* Poeto eilėraščio vertimas į lietuvių kalbą Archyvuota kopija 2007-06-10 iš Wayback Machine projekto.
* Poeto straipsnis lietuvių kalba
Kuveito olimpinis komitetas|  
Logotipas |
| Nacionalinis olimpinis komitetas |
| Šalis/Regionas | Kuveito vėliava Kuveitas |
| Kodas | KUW |
| Įkurtas | 1957 |
| Pripažintas | 1966 |
| Žemynoasociacija | OCA |
| Būstinė | Safatas, Kuveitas |
| Prezidentas | Sheikh Ahmad Al-Fahad Al-Sabah |
| Generalinis sekretorius | Mr Obaid Zaid Al-Anzi |
| Tinklalapis |  |
| Infolentelė: žiūrėti • aptarti • redaguoti |

**Kuveito olimpinis komitetas** (**KUW**) – nevyriausybinė sporto organizacija, prižiūrinti Kuveito sportinę veiklą ir atstovaujanti šaliai tarptautiniame olimpiniame komitete.

2010 m. sausio 1 d. tarptautinis olimpinis komitetas suspendavo Kuveito nacionalinio olimpinio komiteto veiklą, dėl tariamo vyriausybės kišimosi. Organizacija negavo jokio olimpinio finansavimo, bei šalies sportininkai ir teisėjai oficialiai negalėjo dalyvauti žaidynėse.

2010 m. vasaros jaunimo olimpinių žaidynių metu Singapūre šalies atstovai privalėjo dalyvauti kaip nepriklausomi sportininkai, todėl varžėsi ne su Kuveito nacionaline vėliava, o su olimpine vėliava.

2010 m. vasaros jaunimo olimpinių žaidynėse Kuveito sportininkas atsiima bronzos medalį su olimpine vėliava.
2012 m. liepos 14 d. suspendavimas panaikintas ir šalis galėjo dalyvauti 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.

2015 m. spalį Tarptautinis olimpinis komitetas antrąsyk suspendavo Kuveito olimpinį komitetą. Šalies sportininkams ir teisėjams neleista dalyvauti žaidynėse, o šalyje neleista rengti olimpinių atrankos varžybų. 2015 m. Azijos sportinio šaudymo čempionato, kuris turėjo būti Azijos kvalifikacinis turnyras, iškovoti olimpiniai kelialapiai buvo neįskaityti nes čempionatas vyko Kuveite.

Išnašos
-------

1. ↑  www.morethanthegames.co.uk Archyvuota kopija 2012-09-06 iš Archive.is projekto
2. ↑  Kuwait suspended by IOC over sports legislation; Rio 2016 now in doubt

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2014-02-28 iš Wayback Machine projekto.
* OCA: Kuveitas
| Poenari pilis |
| --- |
| Poenari pilis Poenari pilis |
| Vieta | Ardžešo apskritis, Rumunija, |
| Įkurtas | XIII a. |
| Bajorų giminės | Vladas Drakula |
| Savininkas | Ardžešo apskrities muziejus |

**Poenari pilis** (rumun. *Cetatea Poenari*) – pilies griuvėsiai Rumunijoje, Ardžešo apskrityje, Transilvanijos Alpių pietuose, likę ant kalno viršūnės. Tai viena iš pilių, kuri priklausė Vladui Drakulai.

Pilies išsidėstymas
-------------------

Poeneri pilies planas
Poenari pilis iškilusi virš Ardžešo upės, kas leisdavo senovėje kontroliuoti kelią, sujungiantį Transilvaniją ir Valachiją. Šiuo metu išlikusios vieno aukšto mūrinės sienos ir bokštai.

Pilis yra Cetatea kalno plokščiakalnyje, nukreiptoje į vakarinę vienos pavojingiausių ir aukščiausių Rumunijoje asfaltuotos Transfegerešano magistralės pusę, Ardžešo upės suformuotame kanjone, netoli Fegerašo kalnų.

Istorija
--------

Poenari pilį XIII a. pastatė valachai, XIV a. pilis priklausė Basarabų dinastijai. XV a. ji buvo perstatyta ir sutvirtinta Vlado Drakulos, kuris pavertė Poenari pilį viena savo pagrindinių rezidencijų.

Apačioje yra 1480 betoninių laiptelių tiesiai į viršų, kuriais lipant, patenkama į pilį.

Nors pilis buvo naudojama daugelį metų po Vlado Drakulos mirties 1476 m. XVI amžiaus pirmoje pusėje ji liko apleista ir XVII amžiuje virto griuvėsiais. Pilies vieta apsunkino jos užkariavimą. 1913 m. sausio 13 d. žemės drebėjimo sukeltos nuošliaužos nusinešė žemyn pilies dalis, kurios nugrimzdo į upę. Dar du žemės drebėjimai, įvykę 1940 m. ir 1976 m. taip pat pridarė nuostolių. Pilis buvo šiek tiek suremontuota: tebestovi jos sienos ir bokštai.
Nuo 2009 m. pilis administruojama Ardžešo apskrities muziejaus.

Galerija
--------

* Poenari pilisPoenari pilis
* Poenari pilisPoenari pilis
* Poenari pilisPoenari pilis
* Poenari pilisPoenari pilis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Cooper, Aaron (Oct 30, 2010). „Staking out Dracula’s castle in Romania". CNN. Nuoroda tikrinta 10 May 2016. „STORY HIGHLIGHTS – 15th-century leader Vlad Dracula lived here, and tourists are sparse" Archived.
2. ↑   In Search of Dracula, Florescu, R & McNally, T. 1994 Houghton Mifflin Company, New York, p.68
3. ↑  Poenari Fortress: The Eagles' Nest of Vlad the Impaler". Uncover Romania.
4. ↑   In Search of Dracula, Florescu, R & McNally, T. 1994 Houghton Mifflin Company, New York, p.68.
5. ↑  Cooper, Aaron (Oct 30, 2010). „Staking out Dracula’s castle in Romania". CNN. Nuoroda tikrinta 10 May 2016. „STORY HIGHLIGHTS – 15th-century leader Vlad Dracula lived here, and tourists are sparse" Archived.
6. ↑  In Search of Dracula, Florescu, R & McNally, T. 1994 Houghton Mifflin Company, New York, p.75.
7. ↑  Enciclopedia Argeșului și Muscelului – M, at the University of Pitești Enciclopedia Argeșului și Muscelului site, p. 123 (in Romanian).

Literatūra
----------

* Maria Ciobanu, Nicolae Moisescu, Ștefan Radu Ciobanu: Cetatea Poienari. Editura Sport-Tursm, Bukarest (Bucureşti) 1984.
* Robert Reid, Leif Pettersen, Romania e Moldova, EDT, 2007, p. 116, ISBN 978-8860401489.
| **Alfreda Tamoševičienė** |
| --- |
| Gimė | 1949 m. balandžio 28 d.Lietuva Telšiai |
| Vaikai | Rokas, Eglė |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Telšių rajono savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja |
| Partija | Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai |
|  |
| Alma mater | Lietuvos konservatorija |

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Yra kilę abejonių dėl šio straipsnio objekto reikšmingumo ir tinkamumo enciklopedijai.**Galima paieškoti straipsnio objekto aprašymų nepriklausomuose nuo jo patikimuose antriniuose šaltiniuose ir pasiremti jais straipsnyje. |

**Alfreda Tamoševičienė** (g. 1949 m. balandžio 28 d. Telšiuose) – Lietuvos ir Telšių rajono savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja.

Biografija
----------

1971 m. baigė Vilniaus konservatorijos smuiko specialybę, 1976 m. baigė Lietuvos valstybinę konservatoriją, muzikos mokytoja, 2005 m. baigė Žemaitijos kolegijos Muzikos pedagogikos fakulteto neakivaizdines intensyvias studijas, muzikos mokytoja.

1972–1973 m. Telšių vaikų muzikos mokyklos smuiko mokytoja, 1973–1992 m. muzikos mokyklos direktoriaus pavaduotoja, 1992–1995 m. muzikos mokyklos smuiko mokytoja, 1995–1997 m. Telšių rajono savivaldybės mero pavaduotoja, 1997 m. merė, 1997–2000 m. Telšių rajono savivaldybės mero patarėja kultūrai, nuo 2000 m. Telšių muzikos mokyklos smuiko specialybės vyr. mokytoja.

1993 m. Tėvynės sąjungos Telšių rajono skyriaus narė, 1994–1997 m. skyriaus pirmininkė, 1997–2000 m. pirmininko pavaduotoja, 2000–2004 m. skyriaus sekretorė, 2004–2008 m. skyriaus pirmininkė.

1995–1997 m. 1997–2000 m. 2000–2003 m. 2003–2007 m. 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Telšių rajono savivaldybės tarybos narė.

Sausio 13-osios brolijos, Tremtinių, politinių kalinių bendrijos, „Caritas" organizacijos, mokyklos profsąjungos ir mokyklos tarybos, Telšių kultūros centro tarybos narė. Našlė, vaikai Rokas, Eglė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-02-23 iš Wayback Machine projekto.
**Dvareliškių dvaras** – buvęs dvaras Dvareliškėse (Kauno rajonas), kairiajame Nemuno krante.

Istorija
--------

Dvareliškių dvaras buvo vienas didžiausių apylinkėse. Jam priklausė daug žemės, apie 600 margų miško, buvo dideli mūriniai pastatai, degtinės bravoras. Dvarą valdė dvarponiai iš Varšuvos. Ilgą laiką dvaras priklausė Horoševičiams, kuriuos vietiniai gyventojai vadino Jaruševičiais. 1877-1915 ir 1919-1923 metasi dvare veikė vandens matavimo stotis, kuri po to, kai ritami sielių rastai sulaužė jos reperį, buvo perkelta į kitame Nemuno krante buvusius Gastilionis. Prieš I pasaulinį karą dvarą įsigijo Lietuvoje gimęs rusų pulkininkas (nuo 1917 metų generolas-majoras) Piotras Vrangelis, kuris vokiečių fronto spaudžiamas paliko Lietuvą ir kovų su Rusijos bolševikais metu 1920 metais tapo paskutiniuoju baltųjų judėjimo vadovu - Rusijos pietų ginklutojų pajėgų vyriausiuoju vadu ir valdytoju. Vykdant žemės reformą dvaras buvo išparceliuotas, jo tuometinei savininkei Entai-Nomai Ladau paliekant 80 ha su dvaro centru. Vėliau Dvareliškes įsigijo Šližiai.

1959 m. pastačius Kauno hidroakumiliacinę elektrinę Dvareliškių dvaro liekanos buvo užtvindytos Kauno marių.

Legendos
--------

Apie Dvareliškių dvarą buvo pasakojamos legendos, neva ten gyvenusi nepaprasto grožio bajoro dukra. Šią legendą pasakoja Stanislovas Abromavičius dokumentinėje apysakoje apie A. Baranausko gyvenimą Rumšiškėse (skyriuje „Sveikutis"). 

Buvo pasakojama, kad pas šią gražuole turėjo vesti per Nemuną pastatytas "Velnio tiltas" (pavojingai akmenuota Nemuno rėva).

Apie dvare buvusį bravorą sklido kalbos, kad jo nuomuotojas pradingo 1921 metais ir tik po poros metų buvo rastas paskendęs didelėje spirito statinėje. Girtuokliai buvo nemaloniai nustebinti sužinoję, kokią degtinę gėrė, kai kurie net prisiminė šio bravoro degtinės savotišką svogūnų kvapą.

Šaltiniai
---------

1. ↑
*Kitos reikšmės – Vytautas Petkevičius (reikšmės).*

| **Vytautas Petkevičius (1968)** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1968 m. vasario 7 d. (55 metai)Lietuva Trakai |
| Sutuoktinis (-ė) | Vilma |
| Vaikai | Žygimantas, Vytautė |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Trakų rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Naujoji sąjunga (socialliberalai) |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Vytautas Petkevičius** (g. 1968 m. vasario 7 d. Trakuose) – Lietuvos ir Trakų rajono ūkio, politinis veikėjas.

Biografija
----------

1975–1986 m. mokėsi Trakų 2-ojoje vidurinėje mokykloje. 1993 m. baigė Vilniaus universitetą, ekonomistas. 1999–2001 m. studijavo Vilniaus universiteto Tarptautinėje verslo mokykloje ir įgijo administravimo ir tarptautinio verslo magistro laipsnį.

1987–1989 m. tarnavo TSRS kariuomenėje. 1993 m. įkūrė savo įmonę – UAB „Prekybos namai Galvė". 1999–2003 m. K. Petkevičiaus individualios įmonės vadybininkas. 2003–2004 m. Trakų rajono savivaldybės mero pirmasis pavaduotojas, verslo, investicijų ir aplinkosaugos komiteto pirmininkas. 2004–2008 m. Trakų rajono savivaldybės meras, atsistatydino savivaldybėje išaiškėjus korupcijos atvejams.

2000–2015 m. Trakų rajono savivaldybės tarybos narys.

1999 m. Naujosios sąjungos (socialliberalai) narys.

Žmona Vilma (išsiskyręs), vaikai Žygimantas, Vytautė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-04-04 iš Wayback Machine projekto.
| „Pjovėja" |
| --- |
|  |
| Menininkas | Kanutas Ruseckas |
| Metai | 1844 m. |
| Meno kryptis | buitinis žanras |
| Medžiagos, technika | drobė, aliejus |
| Matmenys | 171 x 210 cm |
| Miestas (vieta) | Vilnius, Telšiai |
| Muziejus | Lietuvos dailės muziejus, Telšių kraštotyros muziejus |

**Pjovėja** – 1844 m. sukurtas lietuvių dailininko Kanuto Rusecko vienas žinomiausių paveikslų, vaizduojantis moterį, pasipuošusią lietuvių tautiniais drabužiais javapjūtės lauke.

Istorija
--------

Paveikslą „Pjovėja" dailininkas nutapė brolio Felikso užsakymu. Ši aplinkybė žinoma iš Kanuto Rusecko laiškų sūnui. Paveikslą Kanutas Ruseckas išsiuntė broliui į Aukštadvarį, kurį šis pasikabino ant sienos. Vėliau Ruseckas rašė, jog šio paveikslo kitą variantą pardavęs maršalo sūnui Hornui.

Nutapyti paveikslą „Pjovėja" Kanutą Rusecką įkvėpė matyta rugiapjūtė Slucko apylinkėse. Šio paveikslo buvo nutapyti trys variantai. Vienas jų saugomas Telšių kraštotyros muziejuje, kiti du variantai saugomi Lietuvos dailės muziejuje.

Aprašymas
---------

Paveiksle vaizduojama jauna moteris lietuviškais tautiniais rūbais, iškeltomis rankomis. Kaip matyti apsirėdžiusi baltais marškiniais, raudonu kikliku, mėlynu sijonu ir ilga prijuoste. Jos pakeltose rankose kviečių sauja ir pjautuvas. Už jos matyti kviečių laukas saulėtą dieną. Merginos plaukai surišti, galvą dengia balta skepeta.

Merginos kaklą puošia pakabukas – škaplierius su nutapyta Švenčiausios Mergelės Marijos monograma.

Kviečių lauke matyti taip pat apsirengusios dirbančios moterys. Tolumoje namai ir kalva su medžiais. Už kviečių lauko pavaizduota miško juosta. Dangų Kanutas Ruseckas nutapė debesuotą, besimainantį spalvomis.

Drobėje ryški K. Rusecko mokslų Italijoje, paremtų klasikinio meno studijomis, įtaka su romantizmo idėjomis.

„Pjovėja" tapo chrestomatiniu paveikslu Lietuvos tapybos istorijoje, net įgijo „lietuviškosios Monos Lizos" statusą.

Nuorodos
--------

1. 1 2  Vladas Drėma. Kanutas Ruseckas. Vilnius: Dailės akademijos leidykla, 1996, p. 158. ISBN 9986-571-18-9.
2. ↑  Svetainėje „Lietuvosmenas.lt" pateikta informacija apie paveikslą.
3. ↑  Vaida Ragėnaitė. Ką slepia lietuviškosios Džokondos šypsena, 2015. Skelbta svetainėje „Septynios meno dienos"
4. ↑  Vaida Ragėnaitė. Pilietinio pasipriešinimo motyvai Kanuto Rusecko kūryboje. Vilniaus dailės akademija, 2017.
5. ↑  Lietuvos dailės muziejaus svetainėje pateikta informacija apie paveikslą.  Archyvuota kopija 2020-02-27 iš Wayback Machine projekto.
6. ↑  Kviečia sukurti savo pjovėją", 2016. Svetainėje „Bernardinai.lt" skelbtas straipsnis.
Koordinatės: 53°40′20″ š. pl. 23°49′34″ r. ilg.﻿ / ﻿53.67222°š. pl. 23.82611°r. ilg.﻿ / 53.67222; 23.82611

| Gardino Senasis tiltasСтары мост, Гродна |
| --- |
|  |
| **Vieta** | Gardinas, Baltarusija Baltarusija |
| **Kerta** | Nemunas |
| **Ilgis** | 195 m |
| **Plotis** | 14 m |
| **Pastatytas** | 1949 m. |

**Gardino Senasis tiltas** (blrs. *Стары мост, Гродна*) – seniausias tiltas Gardine per Nemuną, Baltarusijoje, skirtas automobilių eismui ir pėstiesiems. Atidarytas eksploatacijai 1949 m.

Istorija
--------

Pirmas didelis medinis tiltas per Nemuną Gardine buvo pastatytas dar XVI a. antrojoje pusėje, valdant Lenkijos karaliui ir Ldk Steponui Batorui. Tuomet tiltas buvo pavaizduotas vokiečių dailininko Matiso Ciundto (*Matthias Zündt*) graviūroje pagal amžininko Hanso Adelhauzerio 1568 m. piešinius. Vėliau per vieną iš viduramžių karų tiltas buvo sugriautas. Daugiau kaip tris šimtmečius nepavyko Gardine pastatyti didesnio tilto. 1875 m. pradėta ruoštis statyti metalinį tiltą per Nemuną: parengtas statinio projektas, pradėtos gaminti kai kurių tilto elementų konstrukcijos. 1908 m. tiltas buvo pastatytas. Tai buvo metalinis, 3 tarpsnių, 194,6 m ilgio, 22 m pločio, vadintas *Aleksejaus* bei *Petro-Nikolajaus* tiltu. Ant vienos iš atramų yra išlikęs statybos metų įrašas „1907".

Per I pasaulinį karą, 1915 m. tiltą susprogdino atsitraukianti Rusijos kariuomenė, nors vokiečiai bandė sutrukdyti. Vokiečių okupuotame Gardine šalia sugriauto tilto buvo įrengta pontonų perkėla. Vėliau, miestui tapus Lenkijos dalimi, vėl iškilo naujo tilto statybos klausimas. 1922 m. vietoje sugriautojo pagal nežinomo karo inžinieriaus projektą pastatytas naujas pastovus tiltas, bet jis neatlaikė ledonešio.

Tarpukaryje, 1935 m. Senasis tiltas, vadovaujant inžinieriui B. Perockiui, buvo atstatytas. 1944 m. fašistinė Vokietijos kariuomenė, spaudžiama Raudonosios Armijos, tiltą taip pat susprogdino. Tiltas Gardine, sujungęs šiandienines Mostovaja ir Gornovych gatves, atstatytas 1949 m. spalio 30 d. Iki 1971 m. šiuo tiltu vyko pagrindinis transporto srautas, kol nebuvo pastatytas kitas miesto tiltas tarp Popovičiaus ir Vesenniaja gatvių.

2008 m. tiltas buvo uždarytas rekonstrukcijai. Atnaujintas tiltas gali praleisti 3000 transporto priemonių per val. srautą.

Nuorodos
--------

* Senojo tilto istorija Archyvuota kopija 2015-04-13 iš Wayback Machine projekto.
* Senojo tilto rekontrukcijos nuotraukos Archyvuota kopija 2014-02-25 iš Wayback Machine projekto.

| Artimiausi tiltai per Nemuną |
| --- |
| prieš srovę: | **Gardino Senasis tiltas** | pasroviui: |
| Tiltas Baltarusijoje | Parko tiltas |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Kostas Zaleckas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1948 m. gruodžio 3 d. (75 metai)Zarasuose |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Zarasų rajono visuomenės ir politinis veikėjas |
| Partija | 
* 1990 m. Lietuvos demokratinė darbo partija;
* 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partija.

 |
|  |
| Alma mater | 1971 m. Vilniaus pedagoginis institutas |

**Kostas Zaleckas** (g. 1948 m. gruodžio 3 d. Zarasuose) – Lietuvos ir Zarasų rajono visuomenės ir politinis veikėjas.

Biografija
----------

1956–1959 m. ir 1960–1964 m. mokėsi Zarasų M. Melnikaitės vidurinėje mokykloje, 1959–1960 m. Čerepovo (Rusija) vidurinėje mokykloje, 1964–1967 m. Zarasų vakarinėje jaunimo mokykloje. 1967–1971 m. studijavo rusų kalbą Vilniaus pedagoginiame institute, 1990–1994 m. istoriją Vilniaus pedagoginiame universitete.

1995 m. Zarasų pašto viršininkas. 2000–2003 m. Zarasų rajono savivaldybės meras.

Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Zarasų rajono skyriaus narys, pirmininko pavaduotojas.

2000–2003 m. ir nuo 2003 m. Zarasų rajono savivaldybės tarybos narys.
| **Mindaugas Puodžiukas** |
| --- |
| Gimė | 1957 m. lapkričio 29 d. (65 metai)Naujieji Elmininkai |
| Tėvai | Antanas Puodžiukas |
|  |
| Veikla | pedagogas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus pedagoginis universitetas |

**Mindaugas Puodžiukas** (g. 1957 m. lapkričio 29 d. Naujuosiuose Elmininkuose) – Lietuvos pedagogas.

Biografija
----------

1964–1975 m. mokėsi Anykščių Jono Biliūno vidurinėje mokykloje, 1979 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 1994 m. suteikta darbų vyresniojo mokytojo kvalifikacinė kategorija, 1995 m. – I vadybos kategorija.

1979–1990 m. Troškūnų vidurinės mokyklos mokytojas, 1990–1997 m. šios mokyklos direktorius. 1997–2000 m. Anykščių rajono savivaldybės Švietimo reikalų tarnybos vadovas.

1997 m. Anykščių rajono savivaldybės tarybos narys, buvęs Tėvynės Sąjungos (Lietuvos konservatorių) sąraše, atsistatydino pradėjęs dirbti savivaldybėje.

2000–2007 m. Vilniaus Mykolo Biržiškos gimnazijos direktoriaus pavaduotojas ugdymui, fizikos vyresnysis mokytojas. 2007–2022 m. Vilniaus Radvilų gimnazijos direktorius.

Brolis Virgaudas Puodžiukas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Mindaugas Puodžiukas. Anykštėnai.lt
| **Petras Karla (1937)** |
| --- |
|  |
| Antras iš kairės 1964 m. |
| Gimė | 1937 m. balandžio 9 d.Didžiasalis, Antroji Lenkijos Respublika |
| Mirė | 1969 m. spalio 14 d. (32 metai)Vilnius, Lietuvos TSR |
|  |
| Veikla | irkluotojas, fizikas |
|  |
|  **Vikiteka** | Petras Karla (1937) |

**Petras Karla** (1937 m. balandžio 9 d. Didžiasalyje - 1969 m. spalio 14 d. Vilniuje) – Lietuvos irkluotojas, mokslininkas, olimpietis, specializavosi aštuonviečių valčių irklavime. Lietuvos (1957, 1960, 1961, 1964) ir TSRS (1961, 1962, 1963, 1964) aštuonvietės irklavimo čempionas.

Biografija
----------

Pirmasis treneris R. Vaitkevičius. 1962 m. baigė VU ir įgijo fiziko specialybę. 1962 m. su TSRS rinktine pasaulio irklavimo čempionate Liucernoje užėmė 2 vietą. 1963 m. TSRS tautų spartakiados irklavimo varžybų nugalėtojas. 1963 m. Kopenhagoje ir 1964 m. Amsterdame vykusiuose Europos čempionatuose užėmė 2 vietą. 1964 m. Tokijo olimpiadoje užėmė 5 vietą. 1965 m. tapo TSRS sporto meistru. Baigęs sportininko karjerą įsidarbino Vilniaus universiteto Fizikos fakulteto Molekulinės akustikos laboratorijoje. P. Karla lazeriu tyrinėjo akustines bangas.

Nuorodos
--------

* Biografija
* Profilis www.sportsreference.com Archyvuota kopija 2012-12-16 iš Wayback Machine projekto.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rimantas Kraujalis: „Lazerių klasteris Lietuvoje sėkmingai gyvuos ir ateityje"
**Senis ir jūra**| 
1960 m. lietuviško leidimo viršelis |
| **Autorius** | Ernest Hemingway |
| **Šalis** | Kuba |
| **Žanras** | apysaka |
| **UDK:** | 821.111(73)-31 |
| **Originalus leidimas** |
| **Pavadinimas** | The old man and the sea |
| **Šalis** | JAV |
| **Kalba** | anglų |
| **Leidykla** | Charles Scribner's Sons |
| **Išleista** | 1952 m. |
| **Formatas** | kietais viršeliais |
| **Puslapių** | 140 |
| **ISBN:** | 0023529903 |
| **ISBN-13:** | 9780023529900 |
| **Pirmasis lietuviškas leidimas** |
| **Pavadinimas** | Senis ir jūra |
| **Leidykla** | Valstybinė grožinės literatūros leidykla |
| **Išleista** | 1960 m. |
| **Vertėjas** | Romualdas Lankauskas |
| **Formatas** | minkštais viršeliais |
| **Puslapių** | 135 |

**Senis ir jūra** (angl. *The Old Man and the Sea*) – kiek daugiau nei 100 puslapių Ernesto Hemingvėjaus apysaka, parašyta Kuboje 1951 m. Knyga buvo išspausdinta 1952 m. Tai vienas paskutinių meninių Hemingvėjaus kūrinių. Šis kūrinys lėmė, kad 1954 m. E. Hemingvėjui buvo įteikta Nobelio literatūros premija.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Knyga pasakoja apie seną žvejį Santjagą. Jis jau 84 dienas nepagavo žuvų, tačiau nepraranda vilties tai padaryti kitą dieną. Jam ištikimai padeda Berniukas, bet pastarojo tėvai uždraudė plaukti žvejoti su Seniu. Senis nuplaukia toli į jūrą ir jam užkimba milžiniška žuvis. Prasideda Senio ir Žuvies kova. Didžioji žuvis jį nutempia toli į jūrą. Taip plaukiant Senis mąsto apie daugelį dalykų, o žuvis jam pasidaro tarsi draugė. Vis dėlto jis priverstas progai pasitaikius ją nugalabyti. Jam grįžtant namo jį ir jo laivelį vienas po kito užpuola rykliai. Nors senis ir stengiasi iš visų likusių jėgų nuo jų atsiginti, tačiau rykliai suėda beveik visą jo milžinišką laimikį ir į krantą senis grįžta tuščiomis. Vis dėlto jis yra laimingas, o tai jam svarbiausia.

Palikimas
---------

Knyga *Senis ir jūra* buvo adaptuota kino ekranui tris kartus: 1958 m. 1990 m. (mini-serialas) ir 1999 m. (animacinis filmas).

2003 m. knyga BBC sudarytoje mėgstamiausių apsakymų apklausoje užėmė 173 vietą iš 200 galimų. Knyga yra paminėta 2007 m. serialo *Pietų parkas* serijoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  "BBC – The Big Read". BBC. April 2003, Retrieved August 23, 2017
| Jelenia Guralenk. *Jelenia Góra* |
| --- |
|              |
| *Miesto panorama* |
|  |
| 

Jelenia GuraJelenia Gura

50°54′12″ š. pl. 15°44′04″ r. ilg.﻿ / ﻿50.90333°š. pl. 15.73444°r. ilg.﻿ / 50.90333; 15.73444﻿ (Jelenia Gura)Koordinatės: 50°54′12″ š. pl. 15°44′04″ r. ilg.﻿ / ﻿50.90333°š. pl. 15.73444°r. ilg.﻿ / 50.90333; 15.73444﻿ (Jelenia Gura) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Lenkijos vėliava Lenkija |
| **Vaivadija** | {{{alias}}} Žemutinės Silezijos vaivadija |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1288 (miesto teisės) |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 84 306  |
| **Plotas** | 109,2 km² |
| **Tankumas** (2010) | 772 žm./km² |
| **Altitudė** | 347 m |
|  |
| **Pašto kodas** | nuo 58-500 iki 58-588 |
| **Tinklalapis** | um.jeleniagora.pl |
|  **Vikiteka** | Jelenia Gura |

 *Kitos reikšmės – Jelenia Gura (reikšmės).*
**Jelenia Gura** (lenk. *Jelenia Góra*, vok. *Hirschberg*, abiem kalbomis reiškia „Elnio kalną", lot. *Cervimontium, Mons Cervi*, ček. *Jelení Hora, anksčiau Hiršberk, Hornšperk*) – miestas-apskritis pietvakarių Lenkijoje, Žemutinės Silezijos vaivadijoje, 1975–1998 m. priklausė Jelenia Guros vaivadijai. Gyvena 84,3 tūkst. žmonių (2010 m.).

Istorija
--------

Rotušės aikštė
Senamiestis
Miestą 1108 m. įkūrė Boleslovas III Kreivaburnis. 2008 m. miestas šventė 900 m. jubiliejų. 1288 m. suteiktos miesto teisės. Silezijos Piastams praradus miesto kontrolę, jis 1392 m. atiteko Bohemijai, kurią valdė Liuksemburgiečių dinastija. 1526 m. atiteko Habsburgų monarchijai. Prieš tai jau buvo mieste įsigalėjęs protestantizmas. Mieste vystėsi audimo pramonė. Imperatorius Ferdinandas II suteikė 1630 m. miestui privilegiją lengvųjų audinių gamybai. Stipriai nukentėjo per Trisdešimtmečio karo antpuolius. 1871 m. atiteko Vokietijos imperijai. Po I Pasaulinio karo buvo Prūsijos provincijos sudėtyje. Po II Pasaulinio karo perduotas Lenkijai.

### Miestai partneriai

* Vokietija Baucenas, Vokietija
* Italija Červija, Italija
* Vokietija Erftštadtas, Vokietija
* Danija Randersas, Danija
* Meksika Tekila, Chaliskas, Meksika
* Jungtinės Amerikos Valstijos Taileras, JAV
* Suomija Valkeakoskis, Suomija
* Rusija Vladimiras, Rusija
* Čekija Jablonecas prie Nisos, Čekija

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lenkijos miestai
* Miesto oficiali svetainė (lenkų k.)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Rietavo bažnyčia
**Neoromaninė architektūra** – XIX a. antrosios pusės istorizmo architektūros kryptis, kurios kūrėjai įkvėpimo sėmėsi iš XI - XII amžių romaninės architektūros formų. Abiem šiem stiliam būdinga masyvūs kontraforsai, pusapskritės arkos ir langai, neorimanikoje įgyjantys labiau supaprastintas architektūrines formas. Nors tuo pačiu laiku Europos architektūroje dominavo neogotika, buvo vertinamas neoromaninio stiliaus masyvumas, formų atšiaurumas. Šiuo stiliumi statyti universitetų ansambliai JAV, bažnyčios, visuomeniniai pastatai. Vienas žymiausių šio stiliaus meistrų buvo amerikietis Henry Hobson Richardson.

Lietuvoje neoromanika buvo kur kas mažiau populiari, nei kiti istorizmo stiliai. Vos keletą Lietuvos bažnyčių galima neginčijamai priskirti grynajam neoromaniniam stiliui. Tačiau daugelyje neogotikinių ir istoristinių kulto pastatų ryškūs būdingieji neoromanikos bruožai: romaninės formos dažniausiai kūrybiškai derinamos su būdingomis gotikai. Įspūdingiausi ir bene gryniausi šio stiliaus pavyzdžiai – Lentvario ir Rietavo bažnyčios. Jos turi charakteringas itališko stiliaus varpines – kampaniles – ir yra bazilikinio plano. Neoromanika labiausiai reiškėsi Mažosios Lietuvos plytų stiliaus evangelikų bažnyčių architektūroje, Vyžiuose, Vilkyškiuose, Saugose.

Neoromaninio stiliaus bažnyčios Lietuvoje
-----------------------------------------

Lentvario bažnyčia
* Plungės Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia
* Rietavo Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia
* Žemosios Panemunės Šv. Vincento Pauliečio bažnyčia
* Pamūšio Šv. Antano Paduviečio bažnyčia
* Salako Švč. Mergelės Marijos Sopulingosios bažnyčia
* Lentvario Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai bažnyčia
* Dusetų Švč. Trejybės bažnyčia
* Papilio Nekaltosios Švč. Mergelės Marijos bažnyčia
* Lukštų Šv. apaštalo evangelisto Jono bažnyčia

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Neoromaninė architektūra** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Juozapas Rugys** |
| --- |
| Gimė | 1858 m. gegužės 23 d.Rūgiai, Sintautų vlsč. |
| Mirė | 1919 m. rugsėjo 16 d. (61 metai)Švėkšna, Švėkšnos vlsč. |
| Palaidotas (-a) | Švėkšnos kapinėse |
| Vaikai | Alicija Rūgytė, Jonas Rugis |
|  |
| Veikla | knygnešys, gydytojas |
|  |
| Alma mater | Maskvos universitetas |
| Žinomas (-a) už | draudžiamos lietuvių spaudos platinimą |

Atminimo paminklas Rūgiuose
**Juozapas Rugys** (taip pat *Rūgys, Rūgis*; 1858 m. gegužės 23 d. Rūgiuose, Sintautų vlsč. – 1919 m. rugsėjo 16 d. Švėkšnoje, Švėkšnos vlsč.) – lietuvių visuomenės veikėjas, knygnešys, gydytojas.

Biografija
----------

Marijampolėje baigė gimnaziją. 1880–1985 m. studijavo Maskvos universiteto Medicinos fakultete. Nuo 1886 m. Švėkšnoje vertėsi privačia gydytojo praktika.

Studijų laikais buvo slaptos lietuvių studentų draugijos narys, bendradarbiavo „Aušros" mėnraštyje, leistame Mažojoje Lietuvoje. Atvykęs į Švėkšną, palaikė ryšius su vietos knygnešiais, organizavo ir pats gabeno draudžiamą lietuvių spaudą iš Mažosios Lietuvos. Savo namuose ir pas patikimus ūkininkus buvo įsirengęs knygų slėptuves. Nors buvo sekamas ir tardomas, bet tremties išvengė.

Bendradarbiavo su J. Šliūpu, M. Jankumi, V. Kudirka ir kitais visuomenės veikėjais. Finansais rėmė „Varpo" žurnalą. 1894 m. dalyvavo varpininkų suvažiavime Jelgavoje. Buvo aktyvus „Varpo", „Ūkininko", vėliau – „Lietuvių laikraščio", „Vilniaus žinių" bendradarbis.

1904 m. panaikinus lietuvių spaudos draudimą, įsitraukė į visuomeninę veiklą, užsiėmė švietėjiška ir pažangia ūkine veikla. Per I pasaulinį karą pašauktas į kariuomenę gydytoju. Dirbo karo ligoninėje Mogiliave (dab. Baltarusija), buvo įsteigęs ambulatoriją lietuvių karo pabėgėliams. 1918 m. po Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo grįžo į Švėkšną.

Palaidotas Švėkšnos kapinėse, Šilutės raj.

Rūgių kaime, pamiškėje prie Novos upės, pastatytas medinis paminklas – stilizuotas koplytstulpis J. Rūgiui atminti. Drožinėto stulpo vidurinėje dalyje įdėta išskaptuota atversta knyga su įrašu: *VARPININKUI AUŠRININKUI KNYGNEŠIUI DAKTARUI J. RŪGIUI*. Viršutinėje koplytstulpio dalyje įkomponuotas drožinėtas varpas ir kryžių imituojantis metalo strypas su lapais.

Literatūra
----------

* Petras Čeliauskas. *Švėkšnos daktaras Juozapas Rugys*. Kaunas: Naujasis lankas, 2019

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  Švėkšnos daktaras Juozapas Rugys *ve.lt*
2. 1 2 3  *Juozapas Rugys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XX (Rėv-Sal). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011
3. ↑  Marija Rupeikienė. Sintautų valsčiaus sakralinių pastatų ir parapijos trobesių architektūra  
KTU Architektūros ir statybos institutas, psl. 19, 23 Archyvuota kopija 2018-08-08 iš Wayback Machine projekto.
| **Kirilas Žandarovas** |
| --- |
| Gimimo vardas | Kirill Žandarov |
| Visas vardas | Kirilas Žandarovas |
| Gimė | 1983 m. kovo 23 d. (40 metų)Lomonosovas, Leningrado sritis, RTFSR |
| Gyven. vieta | Maskva |
| Tautybė | Rusas |
| Pilietybė |  Rusija |
|  |
| Sritis | kinas, TV |
| Pareigos | Aktorius |

**Kirilas Žandarovas** (g. 1983 m. kovo 13 d. Lomonosove, Leningrado srityje) – Rusijos aktorius.

Biografija
----------

Debiutinis filmas – „Trys meilės spalvos" (2003 m.). Pagrindinį vaidmenį atliko Anna Semochina, o Žandarovo herojus buvo vienas iš trijų jos gerbėjų.

2006 m. vaidino komedijoje „Vagišiai" pagal V. Merežko pjesę „Du iš didelio kelio". Jo filmografijoje yra tokie aukšto lygio projektai kaip „Melžėja iš Chatsapetovkos", „Ir vis dėlto aš myliu ...", „Vėjavaikiška moteris", „Iššūkis", „Provincijos moteris", „Gražus gyvenimas", „Kaimo romantika". Dažniausiai atitekdavo herojų-mėgėjų vaidmuo.

Ukrainiečių režisierės Annos Gres miuzikle „Paskutinis traukinys", tapo vienos iš dainų aranžuotės autoriumi.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑

Nuorodos
--------

* Oficiali Žandarovo svetainė
* IMDB profilis
* kino-teatr.ru
* kinopoisk.ru
Teherano konferencija|  
„Didysis trejetas" (J. Stalinas, F. Ruzveltas ir V. Čerčilis) Teherano konferencijoje |
| Data | 1943 m. lapkričio 28–gruodžio 1 d. |
| Vieta | Teheranas, Iranas |
| Šalys | Sovietų Sąjungos vėliava Sovietų SąjungaJungtinės Karalystės vėliava Jungtinė KaralystėJungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos |
| Dalyviai | * Josifas Stalinas (SSRS)
* Vinstonas Čerčilis (JK)
* Franklinas Ruzveltas (JAV)
 |
| Rezultatas | Susitarta ne vėliau kaip 1944 m. gegužės 1 d. atidaryti antrąjį frontą prieš nacistinę Vokietiją. |

**Teherano konferencija** (kodinis pavadinimas ***Eureka***) – Antrojo pasaulinio karo sąjunginių valstybių – Sovietų Sąjungos, Didžiosios Britanijos ir Jungtinių Amerikos Valstijų – vadovų konferencija. Vyko 1943 m. lapkričio 28 – gruodžio 1 d. Irano sostinėje Teherane. Konferencijoje dalyvavo SSRS valstybės vadovas Josifas Stalinas, D. Britanijos ministras pirmininkas Vinstonas Čerčilis ir JAV prezidentas Franklinas Ruzveltas. Tai buvo pirmasis „Didžiojo trejeto" (SSRS, JK ir JAV) vadovų susitikimas karo metais.

Konferencija vyko 1943 m. lapkričio 28 – gruodžio 1 dienomis Teherane. Joje priimtos deklaracijos dėl bendrų veiksmų prieš Vokietiją bei dėl pokarinio „Didžiojo trejeto" bendradarbiavimo, susitarta ne vėliau 1944 m. gegužės 1 d. atidaryti „Antrąjį frontą" Europoje, apsispręsta dėl pokarinių Lenkijos sienų bei susitarta dėl TSRS dalyvavimo kare prieš Japoniją.

Taip pat svarstytas klausimas dėl Irano nepriklausomybės ir *de facto* nustatyta TSRS teisė po Vokietijos sutriuškinimo prisijungti dalį Rytų Prūsijos.

Taip pat skaityti
-----------------

* Jaltos konferencija
* Potsdamo konferencija

Nuorodos
--------

* , ,
| **Vytautas Kaušpėdas** |
| --- |
| Gimė | 1927 m. spalio 1 d.Paandrioniškis |
| Mirė | 2008 m. lapkričio 10 d. (81 metai)Vilnius |
| Palaidotas (-a) | Andrioniškio kapinėse |
| Tautybė | lietuvis |
| Tėvas | Juozas Kaušpėdas |
| Motina | Liudvika Lekavičiūtė-Kaušpėdienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Ona Gražytė-Kaušpėdienė |
| Vaikai | Algirdas Kaušpėdas,Jolanta Kaušpėdaitė-Rimkevičienė |
|  |
| Veikla | inžinierius architektas, statybininkas |
|  |
| Alma mater | Kauno politechnikos institutas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * LTSR nusipelnęs statybininkas (1967)
 |

**Vytautas Kaušpėdas** (1927 m. spalio 1 d. dab. Anykščių raj. Paandrioniškio k. – 2008 m. lapkričio 10 d. Vilniuje) – Lietuvos inžinierius architektas, statybininkas, ryšių statybos įmonių vadovas.

Biografija
----------

Mokėsi Andrioniškio pradinėje mokykloje ir Anykščių progimnazijoje. 1946 m. baigė Anykščių gimnaziją (III laida). 1946–1952 m. studijavo Kauno Vytauto Didžiojo universitete ir Kauno politechnikos institute. Įgijęs inžinieriaus architekto išsilavinimą, Lietuvos ryšių ministerijos tarnyboje pradėjo dirbti projektuotoju.

1955–1958 m. jis buvo Lietuvos TV centro statybos direkcijos vyriausiasis inžinierius, statė telecentro antenų bokštą Vilniuje, S. Konarskio gatvėje. 1958–1961 m. dirbo Ryšių statybos-remonto kontoros viršininku, 1961–1968 m. – Ryšių statybos-remonto valdybos viršininku. Jo vadovaujama įmonė statė ir montavo televizijos ir ryšių įrenginius, paštų ir telefonų stočių pastatus, tarp kitų – Anykščių radijo televizijos stoties bokštą ir pastatų kompleksą Viešintose.

Išėjęs į pensiją, 1992–1994  m. buvo Arklio muziejaus (Anykščių raj.) vedėju. Jo rūpesčiu čia perkelta ir įrengta pirmoji etnografinė aukštaičių sodyba. 1999–2002 m. buvo skulp. V. Vildžiūno kuriamo Laisvės paminklo Anykščiams statybos komiteto pirmininkas.

V. Kaušpėdas užtarnautą poilsį leido persikėlęs į sodybą Paandrioniškyje. 2007 m. švęsdamas 80-metį, sodyboje užveisė 80-ties liepų alėją.

Įvertinimas
-----------

* V. Kaušpėdui 1967 m. buvo suteiktas Lietuvos nusipelniusio statybininko garbės vardas.

Išnašos
-------

1. 1 2  Vytautas Kaušpėdas *anykstenai.lt*
2. ↑  In memoriam *anyksta.lt*, 2008-11-11
| **Juozas Aleknavičius** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1906 m. rugsėjo 23 d.Ryga, Latvija |
| Mirė | 1987 m. gruodžio 28 d. (81 metai)Kaunas |
| Palaidotas (-a) |  Karmėlavos kapinėse |
| Tėvas | Juozas Aleknavičius |
| Motina | Marija Rabačinskaitė-Aleknavičienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Anelė Jukonytė-Aleknavičienė |
| Vaikai | Aušrinė, Kastytis, Jūratė, Gražina |
|  |
| Veikla | dailininkas, tapytojas |

**Juozas Aleknavičius** (1906 m. rugsėjo 23 d. Rygoje, Latvija – 1987 m. gruodžio 28 d. Kaune) – Lietuvos dailininkas, tapytojas.

Biografija
----------

Pirmojo pasaulinio karo metais išmirus gausiai šeimai liko našlaičiu. Likimas atbloškė į Lietuvą, kur piemenavo Vadžgirio kaime (dab. Jurbarko rajonas). 1926 m. baigė Kauno meno mokyklą, įgydamas teatro dailininko specialybę. Dėstytojai: Mstislavas Dobužinskis, Vladas Didžiokas, Adomas Varnas, Kajetonas Sklėrius.

1930 m. buvo komandiruotas į Dresdeną dekoruoti lietuviškąjį paviljoną. 1937 m. pusmetį gyveno Paryžiuje, lankė muziejus, susipažino su Prancūzijos sostinės meniniu gyvenimu. 1940–1945 m. dirbo Vilniuje, Dramos teatro dekoracijų cecho vedėju. Antrojo pasaulinio karo metu kilus gaisrui studijoje, neteko daugelio savo paveikslų ir meno knygų bibliotekos. 1946 m. grįžo į Kauną, įsidarbino Dailės mokykloje direktoriaus pavaduotoju. Ten dirbo iki 1950 m.

Sovietiniais metais buvo aktyvus dailininkų sąjungos narys, tačiau į parodas priimdavo tik realistinius jo darbus – lietas akvareles, tapytus peizažus. Kai kuriuos paveikslus panaudodavo knygų iliustracijai. 1976 m. atostogaudamas Palangoje sužinojo, kad kilus gaisrui studijoje, vėl neteko daugelio savo darbų. Palaidotas Karmėlavos kapinėse.

Kūryba
------

Parodose dalyvavo nuo 1935 m. Be teatro ir parduotuvių vitrinų dekoracijų dar mėgo lieti akvareles. Įkvėpimo sėmėsi būdamas prie jūros. Daug kartų bandė tradicinėmis technikomis iliustruoti „Jūratę ir Kastytį", bet vis likdavo nepatenkintas rezultatais, kol apie 1958 m. gimė pirmieji paveikslai-vizijos.

Lietuvos dailės muziejuje saugomi trys darbai: „Kauno tilto statyba" (drobė, 1947 m.), „Žvejų uostas Šventojoje" (popierius, akvarelė, 1970 m.), „Jūra prieš audrą" (popierius, akvarelė, 1971 m.). Kiti išlikę darbai yra saugomi jo artimųjų. 1999 m. sūnaus Kastyčio iniciatyva Palangoje, kartu su miesto savivaldybės viešąja biblioteka, suorganizuota paroda, skirta dailininko atminimui. Parašytas straipsnis ir išleistas parodos lankstinukas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvių liaudies architektūra. D.1 Kaimo gyvenvietės ir gyvenamieji namai / Kauno politechnikos institutas. – Vilnius: Mintis, 1965. – 286 p.
2. ↑   Archyvuota kopija 2012-05-28 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Lukauskaitė A. Juozas Aleknavičius: Savo darbuose siekiu išgauti spalvų ir tonų harmoniją: paroda Palangos viešojoje bibliotekoje. – Iliustr. // Vakarinė Palanga, 1999 m. vasario 24-27 d. Nr. 14, p. 6

Nuorodos
--------

* J. Aleknavičiaus paveikslai, fotografuoti R. Budrio
Koordinatės: 54°18′48″š. pl. 25°22′25″r. ilg.﻿ / ﻿54.31335°š. pl. 25.373746°r. ilg.﻿ / 54.31335; 25.373746

|  |
| --- |
| **Šalčininkų Lietuvos tūkstantmečio gimnazija** |
| Šalčininkų Lietuvos tūkstantmečio gimnazija herbasŠalčininkų Lietuvos tūkstantmečio gimnazija herbas |
| Šalčininkų Lietuvos tūkstantmečio gimnazija |
| **Adresas** | Šv. Jono Pauliaus II g. 3, Šalčininkai |
| **Direktorius(-ė)** | Vidmantas Žilius |
| **Mokinių skaičius** | 866 |
| **Įkūrimo data** | 1997 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 75 |

**Šalčininkų Lietuvos tūkstantmečio gimnazija** – valstybinė dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Šalčininkuose, Šv. Jono Pauliaus II g. 3, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Valstybės biudžetinė įstaiga. Įstaigos kodas 111961115.

Istorija
--------

1997 m. atvėrė duris nauja Šalčininkų vidurinė mokykla. 1991 m. mokyklos projektą pasirašė tuometinis švietimo ministras Darius Kuolys, vardą pasiūlė Lietuvos Respublikos Seimo pirmininkas Vytautas Landsbergis, patvirtino Lietuvos Respublikos Prezidentas Algirdas Brazauskas. 1997 m. rugpjūčio 29 d. mokykla buvo įregistruota.

1997–1998 m. mokykloje mokėsi 564 mokiniai, dirbo 75 žmonės, iš jų 34 mokytojai. 2004 m. gruodžio 29 d. pasirašytas LR švietimo ir mokslo ministro įsakymas Nr. 2083 „Dėl Šalčininkų Lietuvos tūkstantmečio vidurinės mokyklos vidurinio ugdymo programos akreditacijos". 2005 m. gegužės 23 d. mokyklai suteiktas gimnazijos statusas. 2020 m. prijungta Butrimonių pagrindinė mokykla.

Direktoriai
-----------

* 1997 m. Vidmantas Žilius

Nuorodos
--------

* Gimnazijos svetainė Archyvuota kopija 2007-09-28 iš Wayback Machine projekto.