recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjunga**, **VNDS** – Lietuvos politinė partija, veikusi 2001–2006 m. Ją sudarė Lietuvos valstiečių partija ir Naujoji demokratija - Moterų partija.

Istorija
--------

2001 m. gruodžio 15 d. bendrame Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų suvažiavime buvo pasirašyta jungimosi sutartis. Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijos pirmininke išrinkta prof. Kazimiera Prunskienė, pirmininkės pirmuoju pavaduotoju – Lietuvos valstiečių partijos lyderis Ramūnas Karbauskis.

Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų susivienijimas buvo pradėtas po Lietuvos valstiečių partijai skaudžių 2000 m. Seimo rinkimų rezultatų. Nors 2000 m. kovo 19 d. vykusiuose savivaldybių tarybų rinkimuose Lietuvos valstiečių partija iš viso gavo net 209 mandatus (daugiau gavo tik Naujoji sąjunga – 270), Seimo rinkimuose Lietuvos valstiečių partija nesugebėjo susitarti su krikščionimis demokratais ir nepateko į Seimą pagal partijų sąrašus.

Susijungiant Naujosios demokratijos ir Lietuvos valstiečių partijoms buvo siekta užsitikrinti daugiau galimybių būsimuosiuose rinkimuose ir tapti parlamentine partija. Kitaip Valstiečių partija būtų rizikavusi likti regionine partija, turinčia įtakos tik rajonų savivaldybių tarybose. Susijungimas pasiteisino.

2004 m. Europarlamento rinkimuose VNDS gavo 7,14 proc. balsų ir vieną mandatą – Europos Parlamento nariu tapo Gintaras Didžiokas. 2004 m. Seimo rinkimuose Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjunga laimėjo 10 mandatų ir kartu su Lietuvos lenkų rinkimų akcija sudarė 12 narių frakciją.

2005 m. VNDS suvažiavimo delegatai priėmė sprendimą pasivadinti Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjunga (LVLS), tuo pabrėžiant 1922 m. įkurtos partijos darbų tęstinumą.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Parque Chas**| **Plotas** | ? km² |
| **Gyventojų sk.** | ? |
| **Gyventojų tankumas** | ? žm./km² |
| ***Komuna*** | C15 |
|  |
|  |  |
| **Svarbiausi objektai** |  |
| 

---

 |

**Parke Časas** (isp. *Parque Chas*) – kvartalas šiaurinėje Argentinos sostinės Buenos Airių dalyje. 

Kvartalą riboja šios gatvės: *La Pampa, Triunvirato, Combatientes de Malvinas, Chorroarín, Avenida de los Constituyentes*. Kvartalas 1976 m. panaikintas ir prijungtas prie Agronomijos, bet 2005 m. vėl atskirtas. Būdingas europietiškas gatvių išplanavimas.

Sankryža Parke Čase

Flag of Buenos AiresFlag of Buenos AiresBuenos Airių kvartalai

Agronomija | Almagras | Balvanera | Barakas | Belgranas | Boedas | Kabaljitas | Čakarita | Koglanas | Kolechjalesas | Konstitusjonas | Floresas | Floresta | La Boka | La Paternalis | Linjersas | Mataderosas | Monte Kastras | Montseratas | Nueva Pompėja | Nunjesas | Palermas | Parke Aveljaneda | Parke Čakabukas | Parke Časas | Parke Patrisjos | Puerto Maderas | Rekoleta | Retiras | Savedra | San Kristobalis | San Nikolasas | San Telmas | Veles Sarsfildas | Versaljesas | Vilja Krespas | Vilja del Parkė | Vilja Devotas | Vilja Luganas | Vilja Luras | Vilja Mitrė | Vilja Ortusaras | Vilja Puejredonas | Vilja Realis | Vilja Riačuelas | Vilja Santa Rita | Vilja Soldatis | Vilja Urkisa
**Valstybės (Valstybinis) himnas** – patriotinis muzikinis kūrinys, tam tikroje valstybėje įstatymais ar kitais teisiniais aktais paskelbtas oficialiu.

Himnas naudojamas įvairiuose oficialiuose renginiuose:

* Prezidento inauguracijoje;
* Žymių datų oficialiuose minėjimuose;
* tarptautiniuose sporto turnyruose (olimpiadose, čempionatuose) pagerbti laimėjusiųjų ar dalyvaujančių šalių sportininkus.

Daugelyje šalių valstybiniai himnai atsirado XIX a. Dažniausiai valstybiniai himnai turi melodiją ir tekstą, tačiau kartais grojami be teksto.

Grojant himnui daugelyje šalių priimta atsistoti, o tam tikrais atvejais ir giedoti kartu.

Valstybinis himnas keičiasi labai retai, tik esant esminiams pertvarkymams valstybėje, pvz. keičiantis visuomeninei sistemai.

Kai kuriose šalyse šalia oficialaus valstybinio himno yra dar keletas nacionalinių (tautinių) himnų, kurie turi tokią pačią simbolinę reikšmę ir kartais atliekami oficialiomis progomis. Pavyzdžiui, Jungtinėje Karalystėje šalia oficialaus „God Save the Queen" egzistuoja himnai „Rule Britannia" ir „Land of Hope and Glory". Lietuvoje panašų į nacionalinio himno statusą turi „Lietuvninkais mes esam gimę".

Literatūra
----------

* Europos tautų nacionaliniai himnai (sud. Mindaugas Černiauskas). – Vilnius: Versus aureus, 2006. – 216 p.: iliustr. nat. – ISBN 9955-699-41-8

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Valstybinis himnas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Himnai.lt: himnų tekstai ir lietuviški vertimai, melodijos, informacija – lietuviškas tinklalapis apie valstybių himnus
* Himnų tekstai – apie ką gieda pasaulio tautos? – straipsnis iš tinklalapio Himnai.lt
* Himnų muzika ir melodijos – straipsnis iš tinklalapio Himnai.lt
**Astaras** (dar **Aštaras**, **Ataras**, **Istaras**) – dievybė, garbinta senovės semitų tautų, vyriškasis deivių Astartės ir Ištarės atitikmuo. Tai planetos Veneros personifikacija. Vakarų semitų tautose Astaras buvo garbinamas drauge su deive Astarte. Pastaroji greičiausiai laikyta jo sutuoktine. Astaro kultas buvo paplitęs ir pietinėje Arabijoje, kur ši dievybė įkūnijo abu Veneros aspektus – laikytas tiek ryto, tiek vakaro žvaigžde.

Apie Astarą pasakojama ugaritų mituose, tačiau jo kultas Ugarite nėra paliudytas. Pasak mitų, Astaro motina – Ašera. Astaras buvęs viena iš dievybių, siekiančių užvaldyti pasaulį. Elas, aukščiausioji dievybė ugaritų panteone, mirus Baalui, valdžią suteikia būtent Astarui, tačiau jam užimti sosto nepavyksta. Anot mito apie Baalą ir Jamą, deivė Šapaš pasakiusi Astarui, kad šis, kitaip nei kiti dievai, negalįs turėti rūmų, nes neturįs žmonos ir nėra susižadėjęs. Astaro epitetas – siaubingasis. Kaip Baalo priešininkas, šis dievas įkūnijo blogio pradą.

Ilgainiui Astaro kultas prarado turėtą reikšmę, jį pakeitė įvairios vietinės dievybės. Astaro bruožų įgavo moabitų dievas Kemošas. Manoma, jog II tūkst. pr. m. e. Astaras tapatintas su egiptiečių Horu, o helenizmo laikais – su graikų Arėju.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4  Мифы народов мира. *Астар* , И. Ш. Шифман – 2-е изд. 1992. Москва: Советская Энциклопедия.
2. 1 2 3  Gwendolyn Leick (2002). A Dictionary of Ancient Near Eastern Mythology, p. 15–16. ISBN 9781134641024.
| Akmenskinės gyvenvietė |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Akmenskinės gyvenvietėAkmenskinės gyvenvietė

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°49′53″ š. pl. 22°06′17″ r. ilg.﻿ / ﻿55.83139°š. pl. 22.10472°r. ilg.﻿ / 55.83139; 22.10472Koordinatės: 55°49′53″ š. pl. 22°06′17″ r. ilg.﻿ / ﻿55.83139°š. pl. 22.10472°r. ilg.﻿ / 55.83139; 22.10472 |

 |
| Vieta | Rietavo savivaldybė |
| Seniūnija | Medingėnų seniūnija |
| Plotas | 680 m² |
| Naudotas | X a.-XIII a. |
| Žvalgytas | 1967 |
| Tirtas | 1967 m. |

**Akmenskinės gyvenvietė ir kapinynas** – archeologinė gyvenvietė ir kapinynas Rietavo savivaldybės teritorijoje, Medingėnų seniūnijoje, Akmenskinės kaime, nedidelėje kalvoje.

Tyrimai
-------

Kapinynas suardytas ariant ir kasant žvyrą. 1967 m. Telšių Žemaičių muziejus Alka (vadovas Vitas Valatka) ištyrė 680 m² Akmenskinės gyvenvietės ir kapinyno plotą. Rasta pirmojo tūkstantmečio gyvenvietės liekanų – brūkšniuotosios keramikos, titnago skaldos, akmeninio kirvio išgrąža. Kapinyne rasta žmonių kaulų ir 16 apardytų degiminių X a. – XIII a. kapų su žalvarinių papuošalų liekanomis (pasaginėmis segėmis, apyrankėmis, žiedais), stiklo karoliais, žeberkliniais ietigaliais, skiltuvais. Radiniai saugomi Alkos muziejuje Telšiuose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Adolfas Tautavičius. *Akmenskinės gyvenvietė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 235 psl.
**Parlamentiniai rinkimai Lenkijoje 1989 m.** (vadinami *birželio rinkimais*, *kontaktiniais rinkimais*, *rinkimais į kontaktinį Seimą*) įvyko Lenkijoje 1989 m. birželio 4 ir 18 d. Jų pobūdis bei eiga buvo nustatyta Apskritojo stalo derybose. Rinkimų metu buvo išrinkti 460 LLR Seimo ir 100 Senato narių.

Tai buvo pirmieji iš dalies laisvi rinkimai Lenkijoje po II pasaulinio karo. Nedemokratinės komunistinės Lenkijos Liaudies Respublikos valdžios atstovai užtikrino valdančiajai „koalicijai" (Lenkijos jungtinei darbininkų partijai ir jos satelitams) mažiausiai 299 (65 %) mandatų Seime. Kitos vietos (161, t. y. 31 %) buvo skirti nepartiniams kandidatams. Kova už šias vietas bei už visus senatorių mandatus buvo atvira ir demokratinė. Šias vietas užimti galėjo ir demokratinės opozicijos nariai, ir atvirai arba neformaliai koalicijos remiami asmenys, ir įvairiausių visuomeninių bei profesinių organizacijų atstovai, nepriklausomi kandidatai. Šie rinkimai baigėsi lemtinga Solidarumo opozicijos pergale. Visuomeninio judėjimo „Solidarumas" remiami kandidatai laimėjo visus Seimo mandatus (skirtus nepartiniams kandidatams) bei 99 % Senato mandatų. Tuo tarpu koalicinė pusė patyrė visišką fiasko, o skaudžiausiu laikomas beveik visų kandidatų iš šalies sąrašo, kuriame buvo įrašyta dauguma režimo lyderių, pralaimėjimas. Po šių rinkimų Lenkija tapo pirmąja Rytų bloko valstybe, kurioje demokratinės opozicijos atstovai įgavo realią įtaką valdžios sprendimams. Šie rinkimai – tai politinių permainų Lenkijoje lūžio momentas, ryškiai pagreitinę politinę šalies transformaciją.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  Antoni Dudek. Wybory czerwcowe Archyvuota kopija 2015-09-24 iš Wayback Machine projekto. (lenkų k.) (prieiga 2014-10-15)
2. ↑  Jacek Żakowski. Jak naprawić demokrację (lenkų k.) (prieiga 2014-10-15)
3. ↑  Wybory parlamentarne w 1989 roku (lenkų k.) (prieiga 2014-10-15)
4. ↑  Wojciech Roszkowski. Najnowsza historia Polski 1980–2002. Warszawa: Świat Książki, 2003, 117 psl. (lenkų k.)
5. ↑  Paulina Codogni. Wybory Czerwcowe 1989 roku. Warszawa: Instytut Pamięci Narodowej, 2012 (lenkų k.)
|  |
| --- |
| Ljiljana Petrovič  serb. *Љиљана Петровић* |
| Gimė | 1939 m. (~84 metai)Brodas, Jugoslavijos Socialistinė Federacinė Respublika Jugoslavijos karalystė (dab. Bosnija ir Hercegovina) |
| Žanrai | popmuzika |
| Veikla | dainininkė |
| Aktyvumo metai | 1959–1980 |
| Įrašų kompanija | Jugoton, PGP |

**Ljiljana Petrovič** (serb. *Љиљана Петровић*, g. 1939 m. Brode, dab. Bosnija ir Hercegovina) – Serbijos dainininkė.

Biografija
----------

Užaugo Novi Sade, šiaurės Serbijoje. 1960 m. įrašė EP „Sayonara" Liublianos radijo studijoje, kuris buvo išleistas kitais metais. Tuo metu ji sutiko Slovėnijos kompozitorių Jože Privšek. Jis atlikėjai sukūrė dainą „Neke davne zvezde" (liet. *Keletas tolimų žvaigždžių*) Jugoslavijos nacionalinei „Eurovizijos" atrankai („Jugovizija"). Atranka buvo surengta 1961 m. vasario 16 d. Liublianoje. Nepaisant stiprios konkurencijos (jame dalyvavo žinomi atlikėjai Lola Novakovič ir Ivo Robić), galiausiai laimėjo Petrovič ir taip tapo pirmąja Jugoslavijos atstove „Eurovizijos" dainų konkurse, kuris vyko Prancūzijos mieste Kanuose. Ten ji užėmė aštuntą vietą tarp 16-kos dalyvių. Kitąmet ji vėl dalyvavo „Jugovizija" atrankoje su daina „Ko crne ruže cvijet", tačiau pelnyti pergalės nepavyko.

Nuo 1989 m. kuria prozą Haiku stiliumi. Pirmoji jos eilėraščių knyga „Ljiljana" išleista 1991 metais.

Diskografija
------------

* *Sastanak u 6* (1961)
* *Andrija* (1962)
* *O, slatka baby* (1962)
* *Chicago* (1962)
* *Lutanja* (1962)
* *Brigitte Bardot* (?)
* *Twist ljubavi* (1963)
* *Kad praštamo jedno drugom* (1964)
* *Pogreših samo jedno* (1964)
* *Mladi smo* (1970)
* *Bekime, Bekime* (1971)
* *Ne igraj se, vetre* (1973)
* *Sinulo je sunce* (1974)

Nuorodos
--------

* Daina „Neke davne zvezde"

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**–** |  **Jugoslavijos atstovė Eurovizijoje**1963 | Po to:**Lola Novakovič  *„Ne pali svetlo u sumrak"*** |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Panardinamas siurblys** - įrenginys skirtas skysčiams perkelti iš vienos vietos į kitą. Vandeniui nelaidi konstrukcija yra panardinama į siurbiamą skystį. 

Panardinamas siurblys yra uždara konstrukcija su varikliu, darbo ratais ir vandens įtekėjimo vieta. Gali būti naudojamas gręžiniuose vandens tiekimui, nuotekų siurblinėse bei kitose srityse. Pasaulyje pirmieji nuotekų panardinami siurbliai atsirado apie 1960 m. Pradėti plačiai naudoti apie 1980 m. Lietuvoje pradėti naudoti apie 1992 m.

a) gręžinių (daugiapakopiai) b) nuotekų (vienapakopiai)

Veikimo principas
-----------------

       Darbo ratas yra visada panardintas į vandenį. Sukantis darbo ratui siurblyje skystis yra išstumiamas ir taip sukuriamas dalinis vakuumas, kuris vėl užsipildo vandeniu ir aplink darbo ratą esantis vanduo pradeda judėti. Vanduo yra perkeliamas darbo ratu iš vienos į kitą pakopą, kas yra būdinga daugiapakopiams siurbliams. Pakopų skaičius nurodo siurblio išvystomą slėgį. 

A – vienapakopis siurblys, B – daugiapakopis siurblys, 1 – skysčio tekėjimo kryptis, 2 - darbo ratai, 3 – variklis

Panaudojimas
------------

a) daugiamenčiai b) vienamenčiai c) dviejų menčių
Nuotekų siurbliuose naudojami specialūs darbo ratai, tam kad išvengti siurblio užsikimšimo:

* Vienos mentės;
* Dviejų menčių;
* Daugiamenčių;
* Sukūriniai;
* Kiti .

Debito ir slėgio aukščio ribos skirtingiems darbo ratams
Siurbliai su smulkintuvu naudojami apdoroti didesnių kietųjų dalelių turinčias nuotekas. 

Gręžinių panardinamų siurblių efektyvumas siekia apytiksliai 90%, nuotekų siurblių – apie 60 %, taip pat, priklauso nuo vandens kiekio, slėgio aukščio ir siurblio galingumo. 

Nuotekų siurbliai panardinami horizontaliai arba vertikaliai.
1938 m. spalio 26 d. Atstovų rūmų Neamerikietiškos veiklos tyrimo komiteto pirmininkas Martinas Diesas tikrina savo laišką, kuriuo atsakoma į prezidento Franklino Ruzvelto išpuolį prieš komitetą.
**Neamerikietiškos veiklos tyrimo komitetas** (angl. *House Un-American Activities Committee*) – 1938 m. įsteigtas JAV kongreso Atstovų rūmų komitetas, kuris siekė ištirti galimą privačių asmenų, valstybės tarnautojų ir organizacijų, įtariamų ryšiais su fašistais arba komunistais, nelojalią ir ardomąją veiklą. 1945 m. komitetas tapo nuolatiniu, o nuo 1969 m. jis buvo žinomas kaip Atstovų rūmų vidaus saugumo komitetas. Kai rūmai 1975 m. šį komitetą panaikino, jo funkcijos buvo perduotos Atstovų rūmų teismų komitetui.

Antikomunistiniai komiteto tyrimai dažnai siejami su makartizmu, nors pats Džozefas Makartis, kaip JAV senatorius, tiesioginio ryšio su Atstovų rūmų komitetu neturėjo. Dž. Makartis buvo ne Atstovų rūmų, o Senato Vyriausybės operacijų komiteto ir jo Nuolatinio tyrimų pakomitečio pirmininkas.

Išnašos
-------

1. ↑  Frum, David (2000). *How We Got Here: The '70s*. New York: Basic Books. p. 265. ISBN 978-0-465-04195-4.  Nežinomas parametras `|url-access=` ignored (pagalba)
2. ↑  For example, see Brown, Sarah (February 5, 2002). „Pleading the Fifth". *BBC News*. „McCarthy's House Un-American Activities Committee"
3. ↑  Patrick Doherty, Thomas. *Cold War, Cool Medium: Television, McCarthyism, and American Culture*. 2003, pp. 15–16.
| **Pinus sibirica** |
| --- |
| Sibirinė pušis (*Pinus sibirica*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Pušūnai  *( Pinophyta)* |
| Klasė: | Pušainiai  *( Pinopsida)* |
| Šeima: | Pušiniai  *( Pinaceae)* |
| Gentis: | Pušis  *( Pinus)* |
| Rūšis: | Sibirinė pušis  *( Pinus sibirica)* |

 |

**Sibirinė pušis** (*Pinus sibirica*), dar vadinama **sibiriniu kedru** (nors kedrams negimininga) – pušinių šeimai (*Pinaceae*) priklausanti spygliuočių medžių rūšis. Paplitusi Sibire, Uralo kalnuose, Altajuje, vietomis auga Sichote Alinyje, Mongolijoje, šiaurės Kinijoje. Sutinkama tarp Uralo kalnų ir Timano kalvagūbrio.

Aukštis iki 35–44 m, kamieno skersmuo iki 180 cm. Laja tanki, dažnai daugiaviršūnė. Žievė pilkšvai ruda, senų medžių smarkiai sueižėjusi. Spygliai 6–14 cm ilgio, susitelkę po 5. Moteriški kankorėžiai kiaušiniški, 13 cm ilgio, 5–8 cm pločio, pradžioje purpuriniai, vėliau paruduoja. Subręsta per 14–15 mėnesių. Kiekviename kankorėžyje yra po 30–150 sėklų, vadinamų kedro riešutais. Sėklos skristukų neturi ir išplatinamos gyvūnų, daugiausia riešutinių.. Iš vieno medžio gaunama iki 12 kg riešutų.

Sibirinė pušis gali augti iki 800–850 metų.

Mediena lengva, kvapni, naudojama pieštukų gamybai. Sėklos (kedrų riešutai) valgomos. Jose gausu fosforo, jodo, mangano, vario, cinko, kobalto ir kitų reikalingų organizmui mikroelementų. Angliavandenių sudėtis tokia: krakmolas – 5,8 %, gliukozė – 2,83 %, dekstrinas – 2,26 %. Iš riešutų gaminamas kedrų aliejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Conifers.org Archyvuota kopija 2010-01-10 iš Wayback Machine projekto.

* SėklosSėklos
* Moteriški kankorėžiaiMoteriški kankorėžiai
* Augavietė UraleAugavietė Urale


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Sibirinė pušis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Koordinatės: 55°50′40.3832″ š. pl. 24°58′2.7444″ r. ilg.﻿ / ﻿55.844550889°š. pl. 24.967429000°r. ilg.﻿ / 55.844550889; 24.967429000

Akmenytės šaltinis
**Akmenytės šaltinis** – šaltinis, srūvantis kairiajame Lėvens krante, apie 0,7 km žemiau Kupiškio tvenkinio pylimo, šalia P. Matulionio gatvės. Akmenytės šaltinis yra vietinės reikšmės hidrogeologinis gamtos paveldo objektas Kupiškyje, atspindintis šio krašto gamtinę įvairovę. Objektą žymi informacinis stendas.

1951-1952 m. Kupiškio miesto gelmės buvo tirtos giliais gręžiniais, kurie pasiekė viršutinio devono Šventosios svitos uolienas. Šis šaltinis sruvena iš 88,31 m gylio, tuomet išgręžto gręžinio žiočių. Prieš tai šaltinis tryško iš maždaug 3 m ilgio ir 1,5 m pločio duburio, įsiterpusio į Lėvens upės krantą, ir vos kelių metrų ilgio upeliu įsiliejusio į upės tėkmę.

Akmenytės pavadinimas kilęs dėl gausaus akmenų kiekio šioje vietovėje. Pasak senolių pasakojamos legendos, šiose vietose velnias nešėsi ant kupros akmenis, kuriuos ir išbarstė Akmenytės pievose. 2018 m. įtrauktas į Kupiškio rajono lankytinų vietų sąrašą.

Vandens savybės
---------------

* Vandens pobūdis: hidrokarbonatinis
* Temperatūra: 7°C
* Debitas: 4 l/s
* Bendra mineralizacija: 0,512–0,727 g/l
* Geležies koncentracija: 1,3–2,8 mg/l
* Nitritai ir nitratai: nenustatyta

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kupiškėnų enciklopedija, I t. Vilnius: Vilniaus dailės akademijos leidykla, 2006. T. I: A-J. ISBN 9955-624-62-0.
2. ↑

Nuorodos
--------

* Gamtos paveldo objektai Kupiškio rajone Archyvuota kopija 2013-12-04 iš Wayback Machine projekto.
**Sibiro lietuvių batalionas**, *Sibiro Vytauto Didžiojo vardo lietuvių batalionas* – vienas pirmųjų XX a. lietuvių karinių dalinių, 1919 m. veikęs Sibire.

Istorija
--------

Per Rusijos pilietinį karą 1918 m. vasarą Čeliabinsko lietuvių komitetas nutarė steigti lietuvių karinį dalinį; dėl paramos susitarta su Sibire ir Urale buvusios Antantės kariuomenės lenkų karinių dalinių atstovu. Pagal susitarimą 1918 m. rugpjūčio 19 d. Buguruslane (Orenburgo sritis) pradėta formuoti Pirmojo lenkų šaulių pulko (vadas iš Švėkšnos kilęs karininkas Kazimieras Rumša) 7-oji lietuvių kuopa (vadas Petras Linkevičius-Linkus). Rugpjūčio pab. joje buvo 3 karininkai ir 116 kareivių. 1918 m. rugpjūčio 12 d. pulkas ir kuopa, kaip baltagvardiečių V. Kapelio jungtinio korpuso dalinys ir padalinys, kovojo su bolševikais. Mūšyje žuvo vienas ir sužeista 18 kuopos kareivių.

1918 m. kuopa buvo dislokuota Minjare (Čeliabinsko sritis), vėliau – Novonikolajevske (dab. Novosibirskas). Lietuvių karininkams gavus sutikimą 1919 m. birželio 27 d. prie baltagvardiečių kariuomenės 5-osios lenkų šaulių divizijos (vadas K. Rumša) pradėtas formuoti batalionas. Buvo sudarytos 3 pėstininkų, 1 kulkosvaidžių ir 1 ūkio kuopos, ryšių ir raitųjų žvalgų komandos. 1919 m. lapkričio mėn. pradžioje kovai parengtame batalione buvo apie 460 karių. Sibiro lietuvių batalionas dalyvavo kovose su bolševikų partizanais. A. Kolčiako baltagvardiečių kariuomenei pralaimint 1919 m. lapkričio mėn. prasidėjo Antantės kariuomenės evakuacija.

Blogėjant karinei padėčiai, batalione stiprėjo bolševikinės nuotaikos. Nespėjus pasitraukti 1919 m. lapkričio 24 d. Čerepanovo stotyje įvyko raudonųjų partizanų remiamas bolševikinis perversmas. Vykdydamas pareigą žuvo karininkas P. Černeckas. 1919 m. gruodžio 9 d. raudonieji partizanai be teismo nužudė karininkus J. Eiduką, V. Kasakaitį, J. Maliorį, A. Naviką ir B. Šukevičių ir kareivius K. Norvilaitį, J. Silevičių ir Turskį. Likę kariai gruodžio 19 d. buvo įtraukti į Raudonosios armijos 312-ąjį pėstininkų pulką. Lietuvių kariai stengėsi pabėgti iš bolševikų kariuomenės, dauguma jų grįžo į Lietuvą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jonas Vaičenonis. *Sibiro lietuvių batalionas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 181 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Panamos sąsmauka** – sąsmauka centrinėje Amerikoje, tarp Karibų jūros šiaurėje ir Ramiojo vandenyno pietuose. Susidarė prieš ~3 mln metų, Plioceno epochoje.

Istorija
--------

Nunjeso de Balboa kelionė iki Ramiojo vandenyno.
1513 m. pirmasis europietis – Vasco Núñez de Balboa kirto sąsmauką.

Auksas ir sidabras iš Peru vicekaralystės buvo gabenamas per sąsmauką iki Portobelo uosto iš kurio Ispanijos laivai plukdė lobius į Europą.

Piratas Lionel Wafer ketverius metus nuo 1680 iki 1684 m. praleido tarp Kuna indėnų.

1698–1699 m. Škotija nesėkmingai bandė sąsmaukoje įsteigti koloniją (Darieno planas).

Ferdinand de Lesseps, inžinierius vadovavęs Sueco kanalo statyboms, 1890–1899 m. nesėmingai bandė iškasti Panamos kanalą.

1903 m. Panama paskelbė nepriklausomybę.

1904–1914 m. JAV iškasė Panamos kanalą.

Geologija
---------

Šiaurės ir pietų Amerikos atsiskyrė juros periode, skylant Pangėjos superkontinentui.

Panamos sąsmauka pradėjo formuotis kai dėl plokščių judėjimo Ramiojo vandenyno plokštė susidurė su Karibų plokšte, pradėjo formuotis povandeniniai ugnikalniai. Pirmieji ugnikalniai pasiekė jūros paviršių ir sukūrė salas prieš 15 mln metų.

Laikui bėgant vandenyno srovių sąnašos pildė tarpus tarp naujai susiformavusių salų. Prieš 3 mln metų jos galutinai užpildė tarpus tarp salų ir susiformavo Panamos sąsmauka.

Sąsmaukos susiformavimas laikomas vienu svarbiausių geologinių įvykių per pastaruosius 60 mln metų. Sąsmaukai atskyrus vandenynus pasikeitė vandenynų srovės, susiformavo Golfo srovė, smarkiai atšilo Europos klimatas. Abiejų vandenynų vandenim nebesimaišant, Atlantas tapo sūresnis.

Manoma kad šiltos ir drėgnos oro masės virš šiaurės Europos paskatino Arkties ledynų formavimasi ir vėliau Pleistocene vykusius ledynmečius.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Panamos sąsmauka** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Diagrama vaizduoja išilginę srovę. 1-paplūdimys; 2-jūra; 3-išilginės srovės kryptis; 4-sklindančios bangos; 5-įkrantinis srautas; 6-nuokrantinis srautas
**Jūros priekrantės srovės** – srovės, daugiausia nulemtos gožtančių vėjinių bangų bei išilgai ir skersai kranto susidarančio bangų energijos gradiento. Šios srovės dažniausiai yra skirstomos į sroves, plūstančias išilgai kranto ir skersai kranto. Srovės pasižymi mažu greičiu, bet yra svarbios dėl vykdomos smėlio pernašos, kas nulemia povandeninio kranto šlaito vystymąsi.

Difuzinis grįžtamasis srautas
-----------------------------

**Difuzinis grįžtamasis srautas** susidaro dėl vėjo ir bangų sukeltų vandens judesių, slėgio gradiento, banginės patvankos bei tankio skirtumų, susidarančių dėl temperatūros ir nešmenų kiekio netolygumo. Šios srovės yra nukreiptos jūros link. Difuzinis grįžtamasis srautas yra kompensacinis ir nuneša atgal į jūrą bangų atnešamus vandenis. Srovės yra plačios, todėl skiriasi nuo labiau koncentruotų atotrūkio srovių. Šios srovės aeronuotraukose matomos kaip drumsto vandens frontai, nukreipti jūros link. Greitis siekia apie 0,5 m/s.

Protrūkio srovė
---------------

**Protrūkio srovė** susidaro, kai išilginė srovė sutinka fizinę kliūtį, pavyzdžiui, pusiasalį, iškyšulį, bangolaužį, priekrantės rifą, seklumą, ir nukrypsta jūros link. Tai koncentruotos, siauros jūros link nukreiptos srovės, besitęsiančios per visą gožos zoną. Labiausiai šios srovės išryškėja, kai ilgos ir aukštos bangos paplūdimyje suformuoja banginę patvanką. Šios srovės gali suformuoti „kanalą" bei išlikti stabilios, kol nepasikeis bangavimo sąlygos. Vidutiniškai ši srovė plūsta 1,5 m/s greičiu.

Išilginė srovė
--------------

**Išilginė srovė** susidaro bangai pasiekiant krantą smailiu kampu. Sugožusi ir atsimušusi nuo dugno banga veikiant inercijos jėgai kyla tuo pačiu kampu šlaitu aukštyn, tačiau priešinga kryptimi veikianti sunkio jėga priverčia ją grįžti atgal. Vandens tekėjimas vyksta didžiausio nuolydžio kryptimi. Vanduo teka asimetrinėmis kreivėmis, primenančiomis paraboles. Didelis skaičius tokių bangų lemia priekrantinės srovės susidarymą, kurios kryptis sutampa su bangų kryptimi. Susidarius priekrantinei srovei priedugnėje bei vandens storymėje vyksta ir nešmenų pernaša. Srovės greitis priklauso nuo bangavimo sąlygų bei povandeninio šlaito mofometrijos. Stiprių audrų metu srovės greitis gali pasiekti 2,5 m/s.

Šaltiniai
---------

* 
* 
* Зенкович В. П. Основы учения о развитии морских берегов / Акад. наук СССР. Океанографическая комиссия. – М.: Изд-во АН СССР. 1962. - 710 с.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Dėstymas** – vienas populiariausių mokymo modelių. Tikslai - perteikti žinias, siekti, kad jos būtų įsisavinimos ir išlaikomos. Mokyklos mokymo programos yra sudarytos remiantis gamtos mokslų, matematikos, anglų kalbos, socialinių mokslų žiniomis. Mokymo programos vadovai, vadovėliai bei testai, remiasi atitinkamų sričių didaktika (metodika). Dėstymas mokyklose yra laikomas veiksmingu būdu įgyti daug ir įvairių visuomenei svarbių žinių. Dėstyti ir aiškinti išmokti nėra sudėtinga. Nors vieši pasisakymai ir dėstymas auditorijai, to tikslai skiriasi, tačiau informacijos perteikimo įgūdžiai yra tie patys.

Dėstymo modelis ir jo pedagogika remiasi žinių sandaros samprata, prasmingo verbalinio mokymosi psichologija ir kognityvine psichologija (suvokiant, kaip žinios įgyjamos ir atvaizduojamos).

Žinių struktūra
---------------

Žinios apie pasaulį skirstomos pagal įvairias dalykų sritis, vadinamąsias disciplinas. 1960 m. *Jerome Bruner* („Ugdymo procesas") teigė, kad *kiekviena disciplina turi struktūra, kurią sudaro tą discipliną apibrėžiančios pagrindinės sąvokos*. Egzistuojančios struktūros padeda kaupti informaciją apie įvairius dalykus, skirstyti informaciją į įvairias kategorijas ir parodyti santykius tarp įvairių informacijos kategorijų. Struktūruojant žinias, svarbu mokyti kiekvienos struktūros (pagrindinių) idėjų, o ne daugybės visiškai skirtingų arba pavienių faktų. Pasak Bruner (1962), norint žinoti apie namą *nereiškia žinoti apie vinis, skiedras, sienas ir langus*. Visybiška namo sąvoka – štai kas svarbu ir reikšminga.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Etroplus maculatus** |
| --- |
| (Etroplus maculatus)Dėmėtoji indinė cikla (*Etroplus maculatus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Kaulinės žuvys  *( Osteichthyes)* |
| Klasė: | Stipinpelekės žuvys  *( Actinopterygii)* |
| Būrys: | Ešeržuvės  *( Perciformes)* |
| Šeima: | Daugiaspalvės ešeržuvės  *( Cichlidae)* |
| Gentis: | Indinės ciklos  *( Etroplus)* |
| Rūšis: | Dėmėtoji indinė cikla  *( Etroplus maculatus)* |

 |

**Dėmėtoji indinė cikla, dėmėtasis etroplas** (*Etroplus maculatus*) – daugiaspalvių ešeržuvių (*Cichlidae*) šeimos žuvis.

Kūnas iki 10 cm ilgio, aukso geltonumo, su daug oranžinės spalvos dėmių, išsibarsčiusių po visą kūną. Taiki žuvis. Akvariumas turi būti gerai apsodintas, bet su atviromis vietomis. Tinka vidutinio kietumo, nuo neutralaus iki šarmingo gėlas vanduo, tačiau galima įdėti geros kokybės jūros druskos, kad vystydamiesi ikrai neužsikrėstų grybeliais.

Ikrus gina abu tėvai. Jie taip pat rūpinasi ir mailiumi, pernešdami jauniklius iš vienos grunte išraustos buobutės į kitą.

Paplitusi Indijos vakarinėje dalyje ir Šri Lankoje.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Panamos herbas
**Panamos herbas** – Panamos Respublikos valstybinis simbolis. Sukurtas ir oficialiai patvirtintas 1903 m.

Simbolika
---------

Centrinę herbo dalį užima skydas, padalintas į 5 dalis. Viršutiniame kairiajame kampe vaizduojami surišti ginklai simbolizuoja pilietinių karų ir konfliktų pabaigą, dešiniajame kampe sukryžiuoti įrankiai vaizduoja darbą. Skydo centre – šalies peizažas su džiunglėmis, jūra, saule ir mėnuliu simbolizuoja šalies gamtą. Apatiniame kairiajame kampe pavaizduotas gausybės ragas simbolizuoja šalies gerovę, o dešiniajame kampe vaizduojamas auksinis sparnuotas ratas – progresą.

Už skydo pakabintos keturios Panamos vėliavos. Virš skydo pavaizduotas sparnus išskleidęs erelis (nepriklausomybės simbolis), snape laikantis juostą su šalies motto – *Pro Mundi Beneficio* (iš lotynų k. „už pasaulio gerovę"). Virš erelio arka išdėstytos devynios žvaigždės simbolizuoja šalies provincijas.

Originaliame herbo įstatyme nebuvo nurodyta, koks erelis turi būti vaizduojamas. 2006 m. įstatymu priima, kad vazduojamas erelis turi būti šalies nacionalinis paukštis – harpija.

Istoriniai herbai
-----------------

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  |  |  |  |
| Santa Marija la Antigva del Darjenas | Didžioji Kolumbija | Naujosios Granados respublika | Panamos federacinė valstija | Panamos nepriklausoma valstybė |
| 1510 | 1821 – 1830 | 1830 – 1858 | 1858 – 1863 | 1863 – 1886 |

  


**Šiaurės ir Centrinės Amerikos valstybių herbai**

|  |
| --- |
| Antigva ir Barbuda · Bahamos · Barbadosas · Belizas · Boneras · Dominika · Dominikos Respublika · Grenada · Gvatemala · Haitis · Hondūras · JAV · Jamaika · Kanada · Kosta Rika · Kuba · Meksika · Nikaragva · Panama · Salvadoras · Sent Kitsas ir Nevis · Sent Lusija · Sent Vinsentas ir Grenadinai · Trinidadas ir Tobagas
Angilija · Aruba · Bermudų salos · Britanijos Virdžinijos salos · Gvadalupa · Grenlandija · JAV Virdžinijos salos · Kaimanų salos · Kiurasao · Martinika · Montseratas · Puerto Rikas · Saba · Sen Pjeras ir Mikelonas · Sint Eustatijus · Sint Martenas · Terkso ir Kaikoso salos |
| **Valstybių atributika:** Valstybinių vėliavų galerija · Valstybiniai himnai· Herbai |
| **Polygonum persicaria** |
| --- |
| (Persicaria maculosa)(*Polygonum persicaria*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Gvazdikažiedžiai  *( Caryophyllidae)* |
| Šeima: | Rūgtiniai  *( Polygonaceae)* |
| Gentis: | Rūgtis  *( Persicaria)* |
| Rūšis: | Dėmėtasis rūgtis  *( Polygonum persicaria)* |

 |

**Dėmėtasis rūgtis** (*Polygonum persicaria*, sin. *Persicaria maculosa*) – rūgtinių (*Polygonaceae*) šeimos, rūgčių (*Persicaria*) genties augalas.

Vienmetis, žolinis augalas, užaugantis 20–60 cm aukščio. Stiebas status arba kylantis, bambliuotas. Lapai pailgi, lygiais kraštais, beveik bekočiai. Žiedai rožiniai, rečiau balti, susitelkę į varpas. Vaisius – riešutėlis. Žydi liepos–rugsėjo mėnesiais.

Auga drėgnose pievose, upių, griovių pakrantėse. Lietuvoje dažnas augalas.

Požymiai

Vaistinės augalo savybės
------------------------

Vaistams vartojama viršutinė lapuota dalis su žiedais. Preparatai vartojami užkietėjus viduriams, kraujuojant hemorojui, skatinant šlapimui.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Lekavičius. *Vadovas augalams pažinti*. – Vilnius: Mokslas, 1989. // psl. 67


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Dėmėtasis rūgtis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Sibujano jūros vieta Filipinuose
**Sibujano jūra** (angl. *Sibuyan Sea*) – maža tarpsalinė jūra Filipinų salyne, skirianti Visajų salas nuo šiaurinės Filipinų salos Lusono.

Pietuose jūra ribojasi su Panajo sala, vakaruose – su Mindoru, rytuose su Masbate, šiaurėje – su *Marinduque* ir su Lusono salos Bikolo pusiasaliu.

Sibujano jūra vakaruose Tablaso sąsiauriu jungiasi su Sulu jūra, šiaurės vakaruose per *Isla Verde* sąsiaurį – su Pietų Kinijos jūra, pietryčiuose per *Jintotolo* sąsiaurį – su Visajų jūra.
  
Sibujano jūroje yra Romblono salos.

Jūros gylis iki 1700 m. Centrinėje jūros dalyje yra Sibujano sala. Jūros rajone klimatas tropinis, iškrinta iki 3000 mm kritulių per metus. Dažni taifūnai. Jūros vandens temperatūra 23–28 °C, druskingumas – 32,0–32,5‰. Potvynių aukštis viršija 2 m.

1944 m. spalio 24 d. Sibujano jūroje įvyko mūšis tarp JAV ir Japonijos karinių laivynų, kuris vadinamas Sibujano jūros mūšiu.

*Google Maps* vaizdai
---------------------

* Sibujano jūros vieta Filipinų salyne {reljefinis vaizdas)
* Sibujano jūra (žemėlapis)
| Belizo rajonas*Belize District* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Belizo vėliava Belizas |
| **Administracinis centras** | Belizas |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 131 363 |
| **Plotas** | 4 307 km² |
| **Tankumas** (2021) | 30 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Belizo rajonasVikiteka |

**Belizo rajonas** (angl. *Belize District*) – rajonas vidurio rytų Belize. Tai daugiausiai gyventojų turintis šalies rajonas. Administracinis centras – Belizo miestas.

Geografija
----------

Rytinį rajono krantą skalauja Karibų jūra. Į Belizo rajono sudėtį įeina joje esančios Belizo barjerinio rifo salos (Ambergriso Sala, Kolkerio Sala, Sent Džordžo Sala, Čapelo Sala, Gofo Sala, Inlgiš Sala). Žemyninę rajono dalį sudaro upių išvagota lyguma – ja teka Belizo, Sibuno, Manati, Šiaurinė upės. Greta jūros kranto gausu seklių lagūnų. Įsteigtas Sibuno miško rezervatas bei Kreivojo Medžio gyvosios gamtos draustinis.

Istorija
--------

Belizo rajone yra senovės majų miesto Altun Ha griuvėsiai.

Gyvenvietės
-----------

Svarbesnės gyvenvietės:

* Belizas
* San Pedro Taunas
* Hatjevilis
* Leidivilis
* Gardenija
* Geils Pointas
* La Demokrasija

Šaltiniai
---------

1. ↑  BELIZE, *citypopulation.de*


|  |  |
| --- | --- |
|  **Belizo rajonai** |  |
| Belizas | Kajas | Korosalis | Orendž Volkas | Stan Krykas | Toledas |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Haematopus ostralegus**Apsauga: 3(R) – Reta rūšis |
| --- |
| Jūrinė šarka (Haematopus ostralegus)Jūrinė šarka (*Haematopus ostralegus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Sėjikiniai paukščiai  *( Charadriiformes)* |
| Šeima: | Jūršarkiniai  *( Haematopodidae)* |
| Gentis: | Jūrinės šarkos  *( Haematopus)* |
| Rūšis: | Jūrinė šarka  *( Haematopus ostralegus)* |

 |
| Binomas |
| ***Haematopus ostralegus***Linnaeus, 1758 |
| Paplitimo arealas: geltonai – vasarą, žaliai – ištisus metus, mėlynai – žiemąPaplitimo arealas: geltonai – vasarą,žaliai – ištisus metus, mėlynai – žiemą |

**Jūrinė šarka**, **jūršarkė** (*Haematopus ostralegus*) – jūršarkinių (*Haematopodidae*) šeimos paukštis, nesunkiai atpažįstamas iš kontrastiškų juodos ir baltos spalvų, raudono snapo ir kojų.

Išvaizda
--------

Suaugusių jūrinių šarkų kūnas siekia 40-45 cm. Svoris apie 320-400 g. Galva, kaklas, sparnai ir uodegos galas juodi. Likusi kūno dalis balta. Snapas oranžiškai raudonas, ilgas, tiesus. Kojos raudonos, palyginti neilgos. Jaunikliai rudesni už suaugusius, ant gerklės yra balta dėmė. Patelės nuo patinų skiriasi mažai; patelių snapas vidutiniškai yra ilgesnis už patinų. Snapo ilgis yra geriausias būdas atskirti patinus nuo patelių.

Paplitimas
----------

Daugiausiai paplitusi vatuose ir netoli Šiaurės jūros pakrančių esančiose vietovėse. Lietuvoje reta rūšis, aptinkama traukimo metu. Gyvena pajūryje ir didesnių upių pakrantėse. Mėgsta akmenuotus, smėlėtus pakraščius. Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

Jūrinės šarkos yra migruojantys paukščiai. Tik nedidelė dalis Vakarų Europos jūrinių šarkų pasilieka perėjimo vietose.

  

* Jūrinės šarkos jauniklisJūrinės šarkos jauniklis
* 

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Jūrinė šarka** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Kazokai**Sibiro kazokų kariuomenė** (rus. *Сибирское казачье войско*) – 1760 m. įkurta kazokų kariuomenė.

Apėmė Vakarų Sibirą ir Kazachstaną, centras buvo Omske. Buvo skirta ginti Sibiro pasienio įtvirtinimų liniją. Jos daliniai dalyvavo ne vienuose kariniuose veiksmuose – ekspedicijose į Vidurinę Aziją, Rusijos-Japonijos kare, Pirmajame pasauliniame kare.

XIX a. 3-iame dešimtmetyje kazokams skyrė daug žemių, ir jie virto ypatingu kariniu luomu.

1808 m. Sibiro kazokų kariuomenė turėjo 10 kavalerijos pulkų ir 2 artilerijos kuopas (iš viso apie 6000 kazokų), kurie gynė 124 pasienio įtvirtinimus. 1861 m. – 12 kavalerijos pulkų, 3 pėstininkų pusbatalionius ir raitąją artilerijos brigadą.

1867 m. iš Sibiro kazokų kariuomenės buvo atskirta Semirečjės kazokų kariuomenė.

1916 m. ši kazokų kariuomenė turėjo ~172 tūkst. žmonių. Kariuomenei vadovavo skirtinis kariuomenės atamanas, kuris kartu buvo Stepių generalgubernatorius ir Omsko karinės apygardos kariuomenės vadas.

XX a. pradžioje taikos metu ji turėjo 3 raitelių pulkus ir gvardijos pusšimtinę (virš 3 tūkst. karių). 1916 m. (karo metu) – 9 šešių šimtinių pulkus ir 9,5 atskirųjų šimtinių.

Po Spalio revoliucijos 1918 m. Sibiro kazokų kariuomenė suskilo, dalis kovojo už bolševikus, dalis – už Kolčiaką. 1920 m. Sibiro kazokų kariuomenė buvo panaikinta.

Subyrėjus TSRS Rusijoje Sibiro kazokų kariuomenė atsikūrė kaip visuomeninė organizacija.
| **Voicechas Leonas Opalinskis** |
| --- |
| Opalinskiai |
| Herbas „Łodzia" |
| Herbas „Łodzia" |
|  |
| Gimė | 1708 m. |
| Mirė | 1775 m. lapkričio 24 d. (~67 metai) |
| Tėvas | Pranciškus Antanas Opalinskis |
| Motina | Ana Pronska |
| Sutuoktinis (-ė) | Terezė Potocka |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Baltojo erelio ordinasBaltojo erelio ordinas |

**Voicechas Leonas Opalinskis** (1708–1775 m. lapkričio 24 d. Opalenicoje) – ATR valstybinis veikėjas, Mazovijos vaivada (1765–1770) ir Seradzo vaivada (1770–1775).

Biografija
----------

Lenkijos bajorų Opalinskių giminės atstovas, herbo „Lodzia" savininkas. Boleslavo seniūno Pranciškaus Antano Opalinskio (m. 1713) ir Anos Pronskos (m. 1736) trečiasis sūnus. Broliai – karaliaus pulkininkas Stanislovas (1702–1743) ir Poznanės kanauninkas Adomas (1703–1765).

Mokėsi Krokuvos akademijoje. 1733 m. palaikė Stanislovo Leščinskio išrinkimą į Lenkijos karaliaus sostą. Buvo nuo Veliuno žemės konsuliaru ir delegatu į Dzikovo konfederaciją 1734 m.

Augusto III valdymo metu Voicechas Opalinskis perėjo į Čartoriskių grupuotės pusę. 1764 m. buvo išrinktas pasiuntiniu (deputatu) nuo Čersko žemės į elekcinį seimą, kur palaikė Stanislovo Augusto Poniatovskio kandidatūrą į Lenkijos karaliaus sostą.

Gavo Mazovijos vaivados pareigybę 1765 m. ir Seradzo vaivados 1770 m. Švento Stanislovo ordino kavalierius. Jis buvo vienas iš Baro konfederacijos šalininkų Didžiojoje Lenkijoje, bet slėpė savo ištikimybę. Po jo vaidmens atskleidimo Voicechas Opalinskis pateko į „Stanislovo Augusto ir Rusijos priešų" sąrašą. Bandymas areštuoti buvo nesėkmingas ir jis pabėgo į Sileziją.

Didžiojoje Lenkijoje buvo Grodzicko-Opalenicko rakto valdytojas.

Mirė Opalenice 1775 m. lapkričio 24 d. buvo palaidotas miesto bernardinų vienuolyno, pastatyto jo šeimos, rūsyje.

Šeima
-----

1743 m. vedė Terezę Potocką (m. 1765), Belzo vaivados Stepono Potockio (m. 1726/1727) ir Joanos Seniavskos (m. 1733), Lenčicos vaivados Jurgio Antonijaus Varšickio (m. apie 1734) našlės, dukterį. Santuoka buvo bevaikė.

Santuokos dėka su Tereze Potocka Voicechas Opalinskis įgijo dideles žemės valdas Veliuno žemėje.

Išnašos
-------

1. ↑  Konfederacja Generalna Stanów Koronnych y Wielkiego Xięztwa Litewskiego na walnym zieźdźie w Dźikowie pod Sandomierzem postanowiona dnia V miesiąca Listopada. Roku Pańskiego MDCC.XXXIV, b.n.s.
2. ↑  Akt elekcyi Roku Tysiąć Siedemset Sześćdziesiątego Czwartego, Miesiąca Sierpnia, Dnia dwudziestego siódmego, s. 90.
3. ↑  Historia Polski, Polska 1586–1831 ISBN 978-84-9819-813-3 s. 158
4. 1 2  *«Dzieje Opalenicy», Czesław Łuczak, Poznań 1993, str. 52*

Nuorodos
--------
A. Gotar atlieka dainą *Cvet z juga*
**Alenka Gotar** (g. Liublianoje) – Slovėnijos dainininkė, sopranas.

1996 m. baigė Bazelio muzikos akademiją, 1999 m. pradėjo studijuoti Zalcburgo Mocarto universitete. 2000 m. gavo baigimo diplomą. Atlieka solo arijas įvairiuose operos teatruose. Taip pat su orkestru gastroliavo daugelyje Europos šalių. Atlieka tiek barokinę, tiek moderniąją muziką. Alenka Gotar taip pat dirba muzikos mokytoja.

2007 m. vasario 4 d. Alenka Gotar laimėjo Slovėnijos nacionalinę Eurovizijos atranką ir atstovavo savo šalį Helsinkyje su daina *Cvet z juga* („Gėlė iš pietų"). Surinkusi 66 taškus, Alenka užėmė 15 vietą.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Alenka Gotar** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2007-02-13 iš Wayback Machine projekto.
* Daina Cvet z juga


| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Anžej Dežan  *„Mr Nobody"*** |  **Slovėnijos atstovė Eurovizijoje**2007 | Po to:**Rebeka Dremelj  *„Vrag naj vzame"*** |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Juozas Gavenauskas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1951 m.Kaunas |
|  |
| Veikla | choro dirigentas, pedagogas |
|  |
| Alma mater | 1975 m. LSSR konservatorija |

**Juozas Gavenauskas** (g. 1951 m. Kaune) – choro dirigentas, pedagogas.

Biografija
----------

Mokėsi Kauno IV vidurinėje mokykloje, dalyvavo Kauno berniukų chore nuo pat jo įkūrimo. Iš vidurinės m – los 10-klasės perėjo į J. Gruodžio aukštesniąją muz. mokyklą mokytis chorinio dirigavimo. Ją baigęs 1970 m. įstojo į LSSR konservatorija (dabar Muzikos Akademija).

Po baigimo 1975 m. buvo paskirtas į Šiaulius, dirbo pedagoginį darbą Šiaulių aukštesniojoje muzikos mokykloje, vadovavo miesto Jovaro dainų ir šokių ansambliui(1975–1981; 1988–1999), Šiaulių mokytojų mišriam chorui "Varsa"(1983–1988), miesto mišriam chorui "Žiburys"(1994–1998). Su šiais kolektyvais koncertavo Lietuvoje ir užsienyje (Latvijoje, Estijoje, Ukrainoje, Rusijoje, Lenkijoje, Moldovoje, Vokietijoje, Čekoslovakijoje, Armėnijoje). Buvo daugelio miesto ir respublikinių dainų švenčių vyr. dirigentas, žiuri komisijų narys.
Koordinatės: 54°25′03″š. pl. 23°13′39″r. ilg.﻿ / ﻿54.417525°š. pl. 23.227401°r. ilg.﻿ / 54.417525; 23.227401

|  Kalvarijos evangelikų liuteronų bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Tikėjimo srovė** | liuteronai |
| **Savivaldybė** | Kalvarijos savivaldybė |
| **Gyvenvietė** | Kalvarija |
| **Adresas** | Dariaus ir Girėno g. 43 |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 1838 m. |

**Kalvarijos evangelikų liuteronų bažnyčia** – neveikianti evangelikų liuteronų bažnyčia Kalvarijos mieste, Dariaus ir Girėno g. 43. Šiuo metu parapijos Kalvarijoje nėra. Sovietmečiu uždarytoje bažnyčioje įkurta sporto salė, dirbtuvės.

Istorija
--------

Kalvarijos apylinkėje evangelikai gyvena nuo reformacijos laikų. Gyvendami katalikų tarpe, savos bažnyčios ilgą laiką neturėjo. Yra žinių, kad apie 1750 m. evangelikai, neturėdami savos bažnyčios Kalvarijoje, pamaldoms rinkdavosi pas privačius žmones evangelikus. Vėliau Kalvarijoje evangelikai įsteigė parapinę mokyklą ir maldos namus, kuriuose pamaldas atlaikydavo atvažiuojantis kunigas, o jo nesant, buvo laikomos naminės skaitytinės pamaldos. Metrikacija buvo vedama pas katalikų dvasininką pagal veikiančius įstatymus iki 1835 m.

1828 m. Kalvarijos evangelikai liuteronai išsirūpino iš rusų valdžios žemės sklypą prie trakto Peterburgas–Varšuva, be to, gavo piniginę pašalpą bažnyčios statybai. Kalvarijos evangelikų liuteronų maldos namai pastatyti 1838 m. pagal A. Majerskio projektą šalia arklių pašto pastatų (kitais duomenimis – 1859 m.). Dauguma evangelikų-liuteronų mieste buvo vokiečiai, tai šią bažnyčią dažniausiai vadindavo „Kirche". Neilgą laikotarpį (1795-1807) Kalvarija su kairiakrante Nemuno dalimi priklausė Prūsijai, todėl čia buvo atsikėlę šios tikybos žmonių. 

Evangelikų skaičiui didėjant, bažnyčią reikėjo padidinti, kas buvo padaryta 1890 m. Švenčiant šimtmečio jubiliejų, 1938 m. atliktas bažnyčios kapitalinis remontas. Pamaldos laikytos lietuviškai ir vokiškai. Pokaryje bažnyčia nebeveikė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kalvarijos miesto istorija Archyvuota kopija 2014-11-03 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Pas Suvalkijos liuteronus

Nuorodos
--------

* Marijampolės evangelikų liuteronų parapijos Kalvarijos filija Archyvuota kopija 2014-11-03 iš Wayback Machine projekto.
|  Panamiečiai |
| --- |
| Panamiečių šokėjos tradiciniais rūbaisPanamiečių šokėjos tradiciniais rūbais |
| Gyventojų skaičius | ~4–4,5 mln. |
| Populiacija šalyse | Panamos vėliava Panama: 4,05 mln.Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos: 0,18 mln.Kosta Rikos vėliava Kosta Rika: 0,017 mln. |
| Kalba (-os) | ispanų |
| Vėliava |  |
| Religijos | krikščionybė (pagr. katalikybė, t. p. protestantizmas) |
| Giminingos etninės grupės | kiti lotynoamerikiečiai (ypač kolumbiečiai, hondūriečiai, kostarikiečiai, nikaragviečiai ir kt.), ispanai, italai, karibiečiai (jamaikiečiai, kiti antiliečiai), indėnai (kunai, emberai, gvaimiai) |
|  |
|  **Vikiteka:** | Panamiečiai |

**Panamiečiai** (isp. *Panameños*) – lotynoamerikiečių tauta, susiklosčiusi Panamoje. Taip pat gyvena išeivijoje JAV, Kolumbijoje, Kosta Rikoje, Nikaragvoje. Populiacija – virš 4 mln. žmonių. Vartoja ispanų kalbos atmainą. Tikinčiųjų dauguma – Romos katalikai, yra ženkli (15–25 %) dalis protestantų (sekmininkai, Septintosios dienos adventistai, anglikonai, baptistai ir kt.), palyginti gana daug (~2 %) bahajų.

Pagal kilmę dauguma panamiečių (~65 %) – metisai, 9 % – juodaodžiai, po beveik 7 % – mulatai ir baltieji. Be to, dar 12 % panamiečių yra indėnai, iš kurių dauguma perėmę ispanų kalbą ir kultūrą (vadinamieji „čolo").

Panamiečiai susidarė maišantis čiabuvių indėnų tautoms (čibčams, karibams), atvykėliams iš Europos (daugiausia Ispanijos, nuo XVI a. pr.) ir vergijai atgabentiems afrikiečiams (XVII–XVIII a.). Nuo XIX a. į Panamą ėmė keltis juodaodžiai iš Karibų salų (antilenjosai). Jie išlaikė kultūrinę savimonę, dauguma išpažįsta protestantizmą. Įsikūrė daugiausia Panamos ir Kolono miestuose, dirba bananų plantacijose. Ties Panamos–Kolumbijos sieną išlikę vadinamųjų maronų – juodaodžių, pabėgusių iš vergijos. Jų kultūra išlaikiusi daug afrikietiškų bruožų.

Tautinė savimonė Panamoje pradėjo klostytis XIX a. o 1903 m. pavyko atsiskirti nuo Kolumbijos ir įgauti savarankišką plėtojimąsi.

Daugelių kultūrinių bruožų panamiečiai panašūs į kitas aplinkines tautas – dirba daugiausia žemės ūkyje, plantacijose, dabar plėtojamos paslaugos, verslas.

Tradiciniai rūbai – platūs balti marškiniai (kamisilija), kišami į kelnes. Per šventes dėvimi glaustesni marškiniai (koletas).

Pasižymi turtingu muzikiniu folkloru, kaimuose paplitęs šokis tamborito. Paplitusi pramoga – gaidžių peštynės.

* Tamborito atlikėjaiTamborito atlikėjai
* Vaikų folklorinių šokių grupėVaikų folklorinių šokių grupė
* PanamietėPanamietė
* Panamiečių eisenaPanamiečių eisena
* Reina Congo karnavalo dalyviai*Reina Congo* karnavalo dalyviai

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Панамцы*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.