recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Vytautas Putvinskis-Pūtvis** (1901 m. gruodžio 8 d. Šilo Pavėžupyje, Šiaulėnų valsčius, Šiaulių apskritis, Rusijos imperija – 1942 m. lapkričio 5 d. Kansko lageris, Komija, TSRS) – Lietuvos ūkininkas, visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Gimė žinomo Lietuvos visuomenės, kultūros veikėjo Vlado Putvinskio ir Emilijos Putvinskienės – Moterų šaulių garbės vadės – šeimoje. Kartu augę broliai ir seserys vėliau tapo žinomais šalies žmonėmis: Stasys – agronomu ir valstybės veikėju, Ona – pedagoge ir visuomenės veikėja, Sofija – visuomenės veikėja, Emilija – pedagogė ir visuomenininkė. Dar viena sesuo (Julytė) mirė kūdikystėje.

Vytauto krikšto tėvais buvo visuomenės veikėjas Povilas Višinskis ir tėvo sesuo Marija. Baigęs vietos pradžios mokyklą ir Liepojos gimnaziją, jis 1915–1917 m. toliau mokėsi Maskvos komercinėje mokykloje. Pirmojo pasaulinio karo pabaigoje grįžo į Šilo Pavėžupį. Nuo 1919 m. mokėsi Dotnuvos žemės ūkio technikume, įgijo agronomo profesiją. Gilino iš tėvo perimtas žuvininkystės žinias Strasbūre (Prancūzija), vėliau studijavo Vytauto Didžiojo universitete Kaune. Nepriklausomybės kovų ir Klaipėdos sukilimo dalyvis. Po tėvo mirties perėmė 173 hektarų buvusio Graužikų dvaro ūkį. Pavyzdingai ūkininkavo, be laukininkystės vertėsi ir žuvų auginimu. Pats organizuodavo pažangaus ūkininkavimo kursus ir vadovavo Graužikų jaunųjų ūkininkų rateliui. 

Dar besimokindamas Žemės ūkio technikume įsijungė į visuomeninę veiklą. Kai 1919 m. Dotnuvoje buvo įsteigtas Šaulių sąjungos skyrius, V. Putvinskis-Pūtvis išrinktas šio padalinio iždininku, vėliau – pirmininku. 1927–1934 m. buvo Šaulių sąjungos Kelmės būrio pirmininkas, kartu su bendraminčiais įkūrė Kelmės muziejų.

1940 m. į Lietuvą buvo įvesti Raudonosios armijos daliniai, valdytas dvaras buvo nacionalizuotas, o V. Putvinskis-Pūtvis priimtas dirbti žuvininko pareigose Graužikų tarybiniame ūkyje. 1941 m. birželio 14 d. Pūtvių šeimą suėmė ir ištrėmė į Sibirą. Motina Emilija Putvinskienė („Šaulių močiutė") mirė Syktyvkaro kalėjime prieš pat nuosprendžio paskelbimą. Žmona Elena Urbonavičiūtė-Pūtvienė su keturiais mažamečiais vaikais apgyvendinta Ust Lokčimo gyvenvietėje Komijoje. 1944 m. ji ir du jauniausi vaikai mirė. Našlaičiais likusiems Algiui ir Giedrei 1945 m. leista grįžti į Lietuvos TSR, kur juos priglaudė giminės.

Šeimos galva Vytautas Putvinskis-Pūtvis buvo įkalintas lageryje Kanske, kur po metų sušaudytas.

Šaltiniai
---------

* Regina Musneckienė. *Trys Putvinskių kartos patyrė tremtį* // skrastas.lt, 2014 m. birželio 12 d.
* Dalia Karpavičienė. *Paminėtas Vytauto Putvinskio-Pūtvio gimimo jubiliejus* // skrastas.lt, 2016 m. gruodžio 20 d
Kapo kalnai
**Kapo kalnai** – kalnai pačiuose Afrikos pietuose, Pietų Afrikos Respublikoje, tarp Port Elizabeto rytuose ir Olifantso upės žiočių vakaruose. Ilgis ~800 km, didžiausias plotis ~100 km, didžiausias aukštis 2325 m. Sudaryti iš smiltainio ir kvarcito. Kalnus sudaro keletas lygiagrečių kalnagūbrių: Svartbergas, Langebergas, Sederbergas, Otenika, Kogelbergas ir kt. Vidutinis kalnų aukštis 1500 m, didžiausias – 2326 m (Sevevyksportpykas).

Pavėjiniuose šlaituose auga visžalių krūmų sąžalynai ir mišrieji miškai, priešvėjiniuose šlaituose ir tarpukalnių slėniuose – pusdykumių augmenija. Klimatas subtropinis. Žiemą aukščiausiose kalnų vietose sninga. Kalnų slėniuose auginami kviečiai, citrinmedžiai, vynmedžiai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 195
2. ↑  *Kaapo kalnai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 98 psl.
| **Vytautas Šatas** |
| --- |
| Gimė | 1935 m. rugsėjo 9 d.Motiejūnai, Krinčino valsčius |
| Mirė | 2018 m. lapkričio 3 d. (83 metai)Vilnius |
| Palaidotas (-a) | Utenos senosiose kapinėse |
| Tėvas | Aleksas Šatas |
| Motina | Ona Šataitė |
|  |
| Veikla | dailininkas tapytojas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus valstybinis dailės institutas |

**Antanas Vytautas Šatas** (1935 m. rugsėjo 9 d. Motiejūnuose, Krinčino valsčiuje – 2018 m. lapkričio 3 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkas tapytojas. Palaidotas Utenos senosiose kapinėse prie Kristaus Žengimo į dangų bažnyčios.

Biografija
----------

Mokėsi Gulbinėnų pradžios mokykloje, Vabalninko ir Pasvalio gimnazijose. 1957 m.
išvažiavo mokytis į Kauno vidurinę meno mokyklą. Ją baigęs, 1960–1966 m. studijavo ir baigė Valstybinio dailės instituto Tapybos fakultetą. 

Dailės parodose dalyvavo nuo 1967 m. Surengė per 20 personalinių parodų Lietuvoje, Lenkijoje, Vokietijoje. 
Nuo 1970 m. buvo Lietuvos dailininkų sąjungos narys.

Kūryba
------

Jaunystėje V. Šato kūrybą veikė Jono Šileikos, Petro Kalpoko paveikslai, Česlovo Kontrimo palikimas. Jo prisiminimuose gyvos Antano Gudaičio, Vincento Gečo, Vytauto Mackevičiaus mintys apie meną, kurios padėjo surasti savo požiūrį į tapybą.

Dailininko darbai išsiskiria spalvų ir nuotaikos vientisumu. Nutapė Vilniaus architektūros, senojo kaimo (Gulbinėnų apylinkių peizažai, paveikslas „Tėvo obelis"), jūros vaizdų. Kai kuriuose darbuose tolstama nuo materialios tikrovės, pasiduodama improvizacijai (abstraktus „Veidas", žaismingas ir spalvingas ciklas „Dievukai"). V. Šato darbuose svarbus Vilniaus senamiestis – dažname paveiksle įžiūrimi sostinės bažnyčių bokštai, siauros gatvelės, kiti miesto fragmentai („Šv. Onos bažnyčia", „Vilniaus senamiestis"). Lietuvos dailės muziejuje saugomi „Kaimelis" (1965), „Vilniaus kiemas" (1966).

Be tapybos, sukūrė ekslibrisų, grafikos darbų, monumentaliųjų dekoratyvinių pano, piešinių („Slaptųjų piešėjų draugijos" narys). Dailininką traukė ir satyrinis žanras: karikatūrų, šaržų, iliustracijų išspausdinta leidiniuose „Pergalė", „Švyturys", „Nemunas", „Ekrano naujienos", „Jaunimo gretos", „Gimtasis kraštas", „Literatūra ir menas", „Kauno tiesa" ir kt. Kūrė eiles.

Bibliogafija
------------

* *Kaštonų lietus*: poezijos almanachas. Vilniaus menininkų „Plekšnės" klubas, 2003-2003. - 175, [1] p. ISBN 9986-9176-7-0
* *Parkų užrašai*. E. André klubas Lietuvoje. 2013 - 171, [1] p. ISBN 978-609-95221-5-9
* Vytautas Šatas. *Su naginėmis prie molberto*. „Šiaurietiški atsivėrimai". 2007, Nr. 2 (23), 40 p.

Nuorodos
--------

* Per tapybos dirvonus su dailininku Vytautu Šatu
* Tarp Užupio ir Gulbinėnų
**Zabrodės meteoritas** – meteoritas, nukritęs 1893 m. rugsėjo 22 d. dabartinės Baltarusijos teritorijoje (dabar vietovė priklauso Minsko sričiai, Dzeržinsko rajonui).

Meteorito svoris – 3,8 kg, tai vientisas gabalas, jo pavidalas aptakus (dėl skriejimo atmosferoje), apdegusiame paviršiuje esama regmogliptų (degimo įdubėlių). Zabrodės meteoritas yra hipersteninis chondritas, jo pagrindinę masę sudaro olivinas, hiperstenas ir grynuolė geležis, chondrules – olivinas.

Zabrodės meteoritas buvo saugomas Vilniuje, tačiau per įvairius XX a. neramumus apie jo saugojimo vietą pamiršta. Praėjus 72 metams paaiškėjo, kad šis meteoritas yra Vilniaus universiteto Geologijos muziejuje (čia pagrindinė meteorito dalis tebesaugoma iki šių dienų). Nuo Zabrodės meteorito atpjautų mažesnės masės gabalų turi kiti muziejai: Odesos universiteto mineralogi­jos muziejus (~300 g), Britų (~3 g) ir Vienos (~5 g) gamtos muziejai.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4 5  Gediminas Motuza. Magminių ir metamorfinių uolienų petrologija. Vilniaus universiteto leidykla, 2006, 192 psl.  Archyvuota kopija 2021-07-11 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  *Meteoritas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987.
| **Danguolė Skarbalienė** |
| --- |
| Gimė | 1952 m. vasario 29 d. (71 metai)Šaravai, Kėdainių rajonas |
|  |
| Veikla | žurnalistė, redaktorė, pedagogė |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Danguolė Skarbalienė** (g. 1952 m. vasario 29 d. Šaravuose, Kėdainių rajonas) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė, pedagogė.

Biografija
----------

1980 m. baigė Vilniaus universitetą, įgydama žurnalistės specialybę.

1977–1982 m. leidinio „Universiteto žurnalistas" vyr. redaktorė. 1982–2009 m. – Vilniaus universiteto Komunikacijos fakulteto Žurnalistikos instituto dėstytoja, vyr. lektorė, taip pat laikraščio „Salonas", leisto 1991–1996 m. redaktorė. 1996–2000 m. žurnalo „Mano ūkis" redaktorė, o nuo 2000 m. – vyriausioji redaktorė. Žurnalistikos enciklopedijos straipsnių autorė. 

Buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos pirmininko pavaduotoja (2003-2007 m.).

Spaudos, radijo ir televizijos rėmimo fondo tarybos narė nuo 2015 m. pirmininkė (2015-2018 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 451 psl.
2. ↑
| **Zigmas Skirgaila** |
| --- |
| Gimė | 1882 m. gruodžio 7 d.Kudirkos Naumiestyje |
| Mirė | 1962 m. lapkričio 1 d. (79 metai)Kaune |
|  |
| Veikla | vargonininkas, chorvedys, pedagogas, kompozitorius |

**Zigmas Skirgaila** (1882 m. gruodžio 7 d. Kudirkos Naumiestyje – 1962 m. lapkričio 1 d. Kaune) – vargonininkas, chorvedys, pedagogas, kompozitorius.

Biografija
----------

Baigęs pradžios mokyklą, lankė Veiverių mokytojų seminariją. Iš vietos vargonininko L. Risausko išmoko vargonuoti ir keletą metų vargonininkavo Lietuvos, Baltarusijos ir Lenkijos parapijose.

Nuo 1900 m. studijavo Varšuvos muzikos institute, 1902–1906 m. – Krokuvos konservatorijoje, kur baigė vargonų, fortepijono ir kompozicijos klases.

Studijuodamas giedojo Vavelio katedros chore, vertėsi privačiomis muzikos pamokomis, dalyvavo Krokuvos lietuvių studentų „Rūtos" draugijos veikloje. Per atostogas rengė fortepijono ir vargonų muzikos koncertus didesniuosiuose Lietuvos miestuose. 1907 m. vasarą su Miku Petrausku koncertavo JAV rytinėse lietuvių kolonijose. Paskui tęsė studijas Paryžiaus *Schola Cantorum*, kur pas prof. G. Bretą mokėsi kompozicijos ir fortepijono.

1910–1913 m. mokytojavo privačioje Mintaujos muzikos mokykloje, vargonininkavo bažnyčioje. 1913–1921 m. vargonininkavo Charkove (Ukraina), vadovavo lietuvių chorui ir rengė koncertus. 1921–1928 m. dėstė muziką Panevėžio gimnazijoje, dainavo miesto operetėje, nemažai koncertavo.

1928–1940 m. – Kudirkos Naumiesčio mėgėjų chorų vadovas ir energingas kultūrinio gyvenimo organizatorius. 1929–1940 m. – miesto burmistras. Jo rūpesčiu 1934 m. pastatytas Vinco Kudirkos paminklas (skulpt. Vincas Grybas) – miestas gavo Kudirkos Naumiesčio vardą, pastatyta mokykla.

1938 m. Klaipėdoje vykusiai dainų šventei parengė Šakių ir Naumiesčio Šaulių būrių chorus. Aktyviai dalyvavo Lietuvos muzikų draugijos veikloje. 1940–1941 m. mokytojavo Alytaus gimnazijoje, o 1941–1944 m. – vėl Kudirkos Naumiestyje.

Nuo 1944 m. dirbo Kauno muzikinės komedijos teatre, dėstė vaikų muzikos studijoje (1949–1951 m.), vargonininkavo Kauno Karmelitų bažnyčioje, o nuo 1955 m. iki mirties – Kauno arkikatedroje bazilikoje. Sukūrė dainų chorams, romansų, kūrinių fortepijonui, giesmių, „Requiem" chorui ir vargonams.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. 

Vida Girininkienė. Nuo Vinco Kudirkos namelio iki „Tautos" namų  Archyvuota kopija 2016-02-06 iš Wayback Machine projekto.

Vida Girininkienė. Tarp Medvilionių, Krokuvos ir Paryžiaus: Adomas Varnas ir Zigmantas Skirgaila, Literatūra ir menas, 2016-04-08, nr. 3562 Archyvuota kopija 2016-04-19 iš Wayback Machine projekto.
| Čiulėnų piliakalnis |
| --- |
|  |
| 

Čiulėnų piliakalnisČiulėnų piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°17′29.5″ š. pl. 25°30′59.1″ r. ilg.﻿ / ﻿55.291528°š. pl. 25.516417°r. ilg.﻿ / 55.291528; 25.516417Koordinatės: 55°17′29.5″ š. pl. 25°30′59.1″ r. ilg.﻿ / ﻿55.291528°š. pl. 25.516417°r. ilg.﻿ / 55.291528; 25.516417 |

 |
| Vieta | Molėtų rajonas |
| Seniūnija | Čiulėnų seniūnija |
| Aukštis | 20 m |
| Plotas | 52x23 |
| Naudotas | I tūkstantmečio pr. m. e. antroji pusė – I tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1970, 1978 |
| Registro Nr. | AR637 / A840P / 5355 |

**Čiulėnų piliakalnis**, *Juodasis Kalnas* – piliakalnis Molėtų rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurę nuo Čiulėnų, Čiulėnų seniūnija. Pasiekiamas iš plento A14 Molėtai – Utena pasukus į dešinę šiaurės rytų kryptimi Kulionių link, už 250 m pasukus į dešinę pietų kryptimi, paėjus per laukus aukštumos viršumi 150 m yra priekyje.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas aukštumos krašte, Virintos dešiniajame krante. Aikštelė ovali, pailga rytų – vakarų kryptimi, 52x23 m dydžio, 2 m aukštesniu šiauriniu pakraščiu. Joje ir šiauriniame šlaite rasta brūkšniuotos ir lygios keramikos. Šiauriniame ir rytiniame aikštelės kraštuose buvęs pylimas (sunaikintas). Šlaitai statūs, 20 m aukščio, šiaurinis ir rytinis nuolaidūs, 2-3 m aukščio.

Piliakalnis labai apardytas arimų, dirvonuoja, pietinis šlaitas apaugęs pušimis.

Tyrimai
-------

1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. 1978 m. piliakalnį žvalgė Mokslinė metodinė taryba.Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pr. m. e. antrąja puse – I tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 19300 m². Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 630000 m².

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Karališkių piliakalnis 9 km | Suginčių piliakalnis 6 km | Kulionių piliakalnis 3 km |  |
| Sližiškių piliakalnis 3 km |  | Papravalės piliakalnis 38 km |
| Kampų piliakalnis 7 km | Malkėsto piliakalnis 4 km | Kertuojos piliakalnis 14 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Objekto Nr. 5355 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 48 (Nr. 124).
3. ↑  Kultūros paminklų enciklopedija: Rytų Lietuva. I. V. 1996. P.183.

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.146
* Lietuvos piliakalniai: atlasas. Vilnius, 2005, t. 2, p. 104–105.

* Čiulėnų piliakalnio papėdėje.Čiulėnų piliakalnio papėdėje.
* Čiulėnų piliakalnio informacinis ženklas.Čiulėnų piliakalnio informacinis ženklas.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Čiulėnai
| **Danutė Bindokienė** |
| --- |
| Gimė | 1932 m. gegužės 14 d. (91 metai)Bartninkai, Vilkaviškio apskritis |
|  |
| Veikla | žurnalistė, rašytoja, redaktorė |

**Danutė Bindokienė-Brazytė** (g. 1932 m. gegužės 14 d. Bartninkai, Vilkaviškio apskritis) – lietuvių žurnalistė, rašytoja, redaktorė.

Biografija
----------

1944 m. su tėvais pasitraukė į Vokietiją. Vėliau persikėlė į JAV. Nuo 1950 m. Čikagoje studijavo Pedagoginiame lituanistikos centre, 1959–1987 m. dėstė K. Donelaičio aukštesniojoje lituanistikos mokykloje. Lituanistikos instituto leidyklos rinkėja, maketuotoja, kalbos taisytoja. Redagavo žurnalą „Švietimo gairės", nuo 1989 m. žurnalą „Ateitis", 1992–2007 m. dienraščio „Draugas" redaktorė. Lietuviškosios enciklopedijos bendradarbė.

Parengė mokomųjų knygų lituanistinėms mokykloms. Parašė novelių, apysakų vaikams ir jaunimui.

Kūryba
------

Pirmuosius grožinės literatūros kūrinius išspausdino 1950 m. žurnale „Ateitis". Rašė apysakas vaikams bei jaunimui, eilėraščius, recenzijas, straipsnius literatūros, tautosakos, kraštotyros temomis, sukūrė kūrinių scenai, išvertė lietuvių išeivių prozos kūrinių į anglų kalbą. Išleido mokymo priemonių.

Bibliografija
-------------

* *Keturkojis ugniagesys*, vaikams, 1964 m.
* *Baltosios pelytės kelionė į Mėnulį*, vaikams, 1966 m.
* *Mieste nesaugu*, jaunimui, 1970 m.
* *Parkas anapus gatvės*, jaunimui, 1973 m.
* *Angelų sniegas*, 1981 m. 2 leid. Bonus animus, 2008 m. ISBN 978-9955-754-03-9
* *Viena pasaulyje*, romanas, 1971 m.
* *Lietuvių papročiai ir tradicijos*, 1989 m. lietuvių ir anglų k. 2 leid. Vilnius, 1991 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Domas Šniukas. *Danutė Bindokienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 189 psl.
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 65 psl.
| **Danutė Jokubėnienė** |
| --- |
| Gimė | 1951 m. rugpjūčio 9 d. (72 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | televizijos žurnalistė, redaktorė |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Sausio 13-osios atminimo medalis |

**Danutė Jokubėnienė** (g. 1951 m. rugpjūčio 9 d. Vilniuje) – Lietuvos televizijos žurnalistė, redaktorė.

Biografija
----------

1969 m. baigė Vilniaus 22-ąją vidurinę mokyklą. 1975 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto žurnalistikos specialybę.

1975–1976 m. dirbo Valstybinės televizijos ir radijo komiteto Lietuvos radijo laidų užsieniui kultūros skyriuje. Nuo 1976 m. – Lietuvos televizijos kultūros laidų redakcijos redaktorė. Rengė kultūros laidas, dirbo TV pastatymų skyriuje: rinko repertuarą, dalyvavo kuriant TV videofilmus, TV spektaklius.

1989–1991 m. rengė publicistinę laidą „Veidrodis", už kurią apdovanota Lietuvos žurnalistų sąjungos premija. Taip pat rengė TV žurnalą „Pas Danutę", publicistinę kultūrinę programą „Grįžulo ratai", autorinę laidą „Sekmadienio fotoateljė". 1997 m. atgaivino publicistinę laidą „Veidrodis".  Vėliau Baltijos televizijos žurnalistė.

Vilniaus Žvėryno bendruomenės valdybos pirmininkė, Vilniaus bendruomenių asociacijos pirmininkė.

Įvertinimas
-----------

* Sausio 13-osios atminimo medalis, už aktyvią veiklą Atgimimo laikotarpiu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 191 psl.
1989 m. žurnalo „Katalikų pasaulis" viršelis
**Katalikų pasaulis** – religinis mėnesinis žurnalas, nuo 1989 m. vasario 5 d. iki 2004 m. gruodžio mėn. ėjęs Vilniuje.

Istorija
--------

Įsteigė Lietuvos vyskupų konferencija, leido leidykla „Katalikų pasaulis". 1989–1992 m. buvo dvisavaitis, nuo 1993 m. – mėnesinis. 1997–2002 m. vadinosi „Sandora". Tiražas 1989 m. – 100 000 egz. 1993 m. – 23 000 egz. 1997 m. – 7 500 egz. Lietuvos Vyskupų Konferencijos sprendimu 2004 m. gruodžio mėn. „Katalikų pasaulis" uždarytas. 

Bendradarbiavo Juozas Grikienis, Gediminas Jaunius, Marija Katiliūtė, Česlovas Kavaliauskas, Petras Kimbrys, Donata Linčiuvienė, Zina Rimgailienė, Andrius Vaišnys, Egidijus Vareikis, kunigas Virginijus Veilentas, kunigas Jonas Lauriūnas SJ.

Redaktoriai
-----------

* kunigas Vaclovas Aliulis – 1989–1991 m.
* kunigas Aušvydas Belickas – 1991–1995 m.
* Kastantas Lukėnas – 1995–1996 m.
* Jolanta Varapnickaitė – 1996–1997 m.
* Elvyra Kučinskaitė – 1997–2000 m.
* Rimantas Meškėnas – 2000 m. birželis – 2002 m. kovas.
* Skaidrė Vainikauskaitė – 2002–2004 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 211 psl.
| Katmandu slėnis |
| --- |
| Pasaulio paveldo sąrašas |
| 

---

Pašuptinatho šventykla |
| **Vieta** |  Nepalas |
| **Tipas** | Kultūrinis |
| **Kriterijus** | iii, iv, vi |
| Pasaulio paveldo emblema **Nuoroda** | (angl.) (pranc.): 121 |
| **Regionas**\*\* | Azija ir Ramusis vandenynas |
| **Įrašymo istorija** |
| **Įrašas** | 1979  (3 sesija) |
|  **Vikiteka:** | Katmandu slėnis |
| \* Pavadinimas, koks nurodytas UNESCO sąraše.\*\* Regionas pagal UNESCO skirstymą. |

**Katmandu slėnis** (nep. काठमाडौँ उपत्यका  = *Kāṭhmāṇḍau upanyakā*) – tarpukalnių įduba Nepale, tarp Mažųjų Himalajų Mahabharato kalnų ir Didžiųjų Himalajų.

Slėnis tektoninės kilmės, užpildytas kainozojaus aliuvinių ir ledyninių sąnašų. Paviršiaus aukštis 1300–1500 m. Yra karstinių urvų (Čakra Tirtha). Slėnį drėkina Gango intakas Bagmati. Klimatas kalnų subtropinis, musoninis. Vidutinė temperatūra sausį 9 °C, liepą 24 °C. Per metus iškrenta ~800 mm kritulių. Vietomis yra subtropinių miškų, tačiau dauguma kraštovaizdžių sukultūrinta.

Katmandu slėnis yra svarbiausia, tankiausiai apgyvendinta teritorija Nepale. Čia įsikūrę Katmandu, Patano, Bhadgaono ir kiti miestai. Šis slėnis yra Nepalo kultūros lopšys, žymus savo architektūros paveldu, 1979 m. įtrauktu į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Septyni šventyklų ir kitų pastatų kompleksai: budistų Svajambhunatho (~V a. pr. m. e.), Bodhunatho (~V a. viena didžiausių pasaulyje) stūpos, hinduistų Čangu Narajano (III a.), Pašuptinatho (~V a.) šventyklos, Bhadgaono, Katmandu, Patano miestų centrinių aikščių ansambliai su XII–XVIII a. budistų ir hinduistų šventyklomis, rūmais, vartais, kitais pastatais.

Katmandu slėnį 2015 m. nusiaubė žemės drebėjimas, žuvo šimtai žmonių, buvo sugriauta keletas pastatų ir statinių.

* Svajambhunatho stūpaSvajambhunatho stūpa
* Višnaus šventykla Čangu NarajaneVišnaus šventykla Čangu Narajane
* Taumadhi aikštė BhaktapureTaumadhi aikštė Bhaktapure
* Patano šventyklosPatano šventyklos

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Aira Dubikaltienė. Katmandu slėnis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 577 psl.
2. ↑  „Nepal earthquake: hundreds of people dead - live updates". The Guardian. 2015-04-25. Nuoroda tikrinta 2015-04-25.


|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R Pasaulio paveldo objektai Nepale |
| --- |
|  |
| 
Katmandu slėnis (Durbaro aikštė, Patanas, Bhaktapuras, Svajambhunato ir Boudhanato stupos, Pašupatinatas) (1979) · Sagarmatos nacionalinis parkas (1979) · Čitvano nacionalinis parkas (1984) · Lumbinis – Viešpaties Budos gimimo vieta (1997) | Nepalo vėliavaNepalo vėliava |

 |
| ***Vinetu 3*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Winnetou – 3.Teil |
| Kilmės šalis |  Vokietija Italija Jugoslavija |
| Režisierius | Harald Reinl |
| Scenaristas (-ai) | Joachim BartschHarald G. Petersson |
| Vaidina | Lex BaxterPierre Brice |
| Metai | 1965 |
| Žanras | vesternas |
| Trukmė | 93 min. |
| Kalba | vokiečių |
| **IMDb įrašas** |

**Vinetu 3** (vok.  *Winnetou – 3.Teil*) – 1965 m. pagal to paties pavadinimo Karlo Majaus romaną sukurtas filmas apie indėnų genties apačių vadą Vinetu.

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Kova tarp indėnų ir atvykėlių nesiliauja, nes pastarieji įvairiais būdais stengiasi išprovokuoti indėnų bei kariuomenės konfliktą. Banditas Rolinsas, nusamdytas sukelti tokį konfliktą, kitos indėnų genties pagalba, atlieka keletą išpuolių, stengdamasis kaltę suversti apačiams. Šių vadas Vinetu, nenorėdamas kraujo praliejimo, kreipiasi į savo bičiulį Old Šeterhendą, kad šis padėtų jam susitikti su gubernatoriumi ir viską išsiaiškinti.

Nenorėdamas, kad derybos įvyktų, Rolinsas nužudo kitos genties vado sūnų pasinaudodamas Vinetu peiliu, tokiu būdu sukeldamas konfliktą ir tarp indėnų. Kol Old Šeterhendas, pasinaudodamas savo vardu ir įtaka, įtikina kariuomenės kapitoną surengti pasalą Rolinso vyrams. Įvyksta mūšis, kurio metu Vinetu žūsta.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Lex Baxter – Old Šeterhendas
* Pierre Brice – Vinetu
* Rik Battaglia – Rolinsas
* Ralf Wolter – Semas Haukinsas
* Miha Baloh – Gomesas

Apdovanojimai
-------------

* Bambi Awards – geriausias užsienio aktorius – Pierre Brice (1967 m.)
* Bambi Awards – geriausias užsienio aktorius (2 vieta) – Lex Baxter (1967 m.)
* Golden Screen apdovanojimas (1966 m.)
Koordinatės: 54°52′31.58″ š. pl. 23°53′44.88″ r. ilg.﻿ / ﻿54.8754389°š. pl. 23.8958000°r. ilg.﻿ / 54.8754389; 23.8958000

Stiklo fabrikas
**AB Kauno stiklo fabrikas** – didžiausias butelių ir vienintelis spalvoto stiklo gamintojas Lietuvoje. Veikia Kaune, Aleksote.

Istorija
--------

Stiklo gamykla ,,Aleksotas" buvo įkurta 1927 m. Tarpukario metais gamino įvairius buitinius indus, žibalinių lempų ir žibintų stiklus, vėliau pradėjo gaminti ir butelius. 1937 m. fabrikas rekonstruotas, 1940 m. nacionalizuotas. Sovietmečiu įmonė išplėsta. 1993 m. privatizuota. 1997 m. ir 2008 m. įmonė rekonstruota. Įmonėje šiuo metu gaminami įvairios talpos ir formos buteliai iš stiklo. Joje dirba apie 180 darbuotojų. Veikia suvenyrų ir namų apyvokos reikmenų gamybos cechas.

Eksportas
---------

AB Kauno stiklo fabrikas apie penktadalį produkcijos eksportuoja į Rusiją, Kazachstaną ir kitas valstybes[reikalingas šaltinis]. 

* Administracinis pastatasAdministracinis pastatas
* Gamybiniai pastataiGamybiniai pastatai
* Išlikęs senasis ženklas „SFA"Išlikęs senasis ženklas „SFA"

Šaltiniai
---------

1. ↑  *„Aleksotas"*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 319 psl.

Nuorodos
--------

* AB „Kauno stiklo fabrikas" svetainė Archyvuota kopija 2011-08-21 iš Wayback Machine projekto.
Prūsijos karalius Frydrichas II Didysis
**Ordnung muss sein** arba **Ordnung muß sein** (tradicine rašyba) – vokiškas posakis, kuris verčiamas kaip „Tvarka turi būti". Tvarkos idėja paprastai pripažįstama kaip vienu iš pagrindinių stereotipų apibūdinti vokiečių kultūrai. Pavyzdžiui, politikas ir diplomatas Francas fon Papenas 1932 m. paminėjo, kad šį posakį ypač mėgo Prūsijos karalius Frydrichas II Didysis. Kaip šūkis, kurį naudojo feldmaršalas Paulius fon Hindenburgas, jis išgarsėjo visame pasaulyje 1930 m. rašė The New York Times.

Susijęs vokiečių posakis yra *Ordnung ist das halbe Leben*,, pažodžiui „Tvarka yra pusė gyvenimo", dėl juoko papildytas antiposakiu *und Unordnung die andere Hälfte* („ir netvarka kita pusė").

Dabartinis posakio aiškinimas iškreipia pirminę prasmę. Šį posakį švietėjas Martynas Liuteris įvedė į vokiečių kultūrą panašia formuluote *Ordnung muss sein unter den Leuten* („Įstatymas turi būti tarp žmonių"), Žodį *Ordnung* jis pavartojo išreikšti „Dievo žmogui duotų įstatymų (taisyklių) rinkinį", todėl frazė turėtų būti suprantama kaip „Santykiai tarp žmonių turi būti grindžiami Dievo įstatymais (taisyklėmis)" arba, labiau pažodžiui, „Tarp žmonių turi būti teisėtumas". Tai, kad *Ordnung* yra Dievo duotas, o ne žmogaus nustatytas įstatymas, netiesiogiai patvirtina aforizmas *Orden und Regeln sind nichts*, esantis žemiau, tame pačiame raštų puslapyje („Įsakymai ir taisyklės yra niekas"). M. Liuterio kūriniai išliko populiarūs kelis šimtmečius, o ši frazė tapo sparnuotu posakiu, sutrumpėjusiu iki *Ordnung muss sein* ir įgijusiu šiuolaikinę reikšmę.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Tomalin, Barry (2006). *Germany - Culture Smart!: The Essential Guide to Customs & Culture*. Kuperard. p. 37. ISBN 978-1-85733-306-0.
2. ↑  Dodd, William J. (2007). *Jedes Wort wandelt die Welt: Dolf Sternbergers politische Sprachkritik* (vokiečių). Wallstein. p. 143. ISBN 978-3-8353-0230-3.
3. ↑  Graudenz, John (1930-11-09). „GERMAN PILOTS COURSE IS A LONG, HARD GRIND; Work at Transport School From Which von Gronan Flew Is Arduous--25 in 1,000 Applicants Get In". *The New York Times*. Nuoroda tikrinta 2011-12-07.
4. ↑  Simrock, Karl (1846). *Die deutschen Sprichwörter* (vokiečių). Frankfurt am Main: H. L. Brönner. p. 361f.
5. ↑  Sagittarius, Johann Christfried (1664). *Haupt-Register über Herrn D. Mart. Lutheri Seel. Gesampte Teutsche Schrifften*. Fürstl. Sächsischer Off. p. 936.
6. ↑  Sagittarius, Johann Christfried (1664). *Haupt-Register über Herrn D. Mart. Lutheri Seel. Gesampte Teutsche Schrifften*. Fürstl. Sächsischer Off. p. 915.
| **Kazimežas Levickislenk. *Kazimierz Lewicki*** |
| --- |
| Gimė | 1847 m. kovo 4 d.Borodziluvas, Palenkės vaivadija |
| Mirė | 1902 m. gegužės 27 d. (55 metai)prie Varšuvos |
|  |
| Veikla | lenkų bitininkas |

**Kazimežas Levickis** (lenk. *Kazimierz Lewicki*, 1847 m. kovo 4 d. Borodziluvas, Palenkės vaivadija – 1902 m. gegužės 27 d. prie Varšuvos) – lenkų bitininkas.

Biografija
----------

Brolis lenkų visuomenės veikėjas Stanislavas Levickis. 1880 m. sukonstravo vadinamąjį Levickio avilį. Jo priekis buvo su dvigubomis sienomis ir dviem lakomis. Avilio šone, meduvės dalyje, viena laka. Avilyje telpa 15–18 rėmų (240X432 mm); paplitęs Lenkijoje, Lietuvoje ir Rusijoje. 1882 m. Varšuvoje įkūrė bitininkystės muziejų ir bitininkystės kursus. 1886–1888 m. leido ir redagavo žurnalo „Pszczola".

Bibliografija
-------------

* Bitininkystė / *Pszczelnictwo*, 1882 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kazimežas Levickis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 59 psl.
**Kėdainių rajono taryba** – Kėdainių rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1990 m. kovo 24 d. Pilnas pavadinimas – **Kėdainių rajono Liaudies deputatų taryba**, nuo 1990 m. balandžio mėn. *Kėdainių rajono taryba*.

Teisinis pagrindas
------------------

Vietos savivaldos pagrindų įstatymu, priimtu 1990 m. vasario 12 d. savivaldybės suskirstytos į žemesniosios pakopos savivaldybes – apylinkės, gyvenvietės (valsčiai), rajono (apskrities) miestai ir aukštesniosios pakopos savivaldybes – rajonai, apskritys, respublikos miestai. Kėdainių rajonui priskirtas aukštesniosios pakopos savivaldybės statusas. Savivaldybių teises kiek suvaržė 1993 m. spalio 12 d. Seimo priimtos įstatymo pataisos.

Rinkimai, vadovaujantis Lietuvos TRS Aukščiausiosios Tarybos 1989 m. gruodžio 7 d. priimtu „Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Vietinių liaudies deputatų tarybų rinkimų įstatymu" vyko pagal mažoritarinę sistemą. Kandidatus kelti galėjo renkamos tarybos teritorijoje esančių visuomeninių, politinių organizacijų, visuomeninių judėjimų rajonų ir miestų organai, taip pat ne mažiau, kaip 50 darbo ar gyvenamosios vietos piliečių susirinkimas. Tai buvo pirmieji laisvi ir demokratiški rinkimai po 1925 m. savivaldybių tarybų rinkimų.

Tarybos deputatai
-----------------

* Petras Baguška
* Vytautas Vladas Buivys
* Viktoras Gaižauskas
* Vitolis Laumakys
* Algimantas Salamakinas

Veikla
------

Kėdainių rajono savivaldybės tarybos pirmininku išrinktas Petras Baguška.

Nuorodos
--------

Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2007-04-25 iš Wayback Machine projekto.
**Darbininkų jaunimas** – darbininkų ir kaimo varguomenei skirtas žurnalas, leistas 1923 m. balandžio mėn. – 1933 m. balandžio mėn.

Istorija
--------

1923–1928 m. leistas Smolenske, 1931–1933 m. Berlyne. Nuo 1923 m. (Nr. 1-3) ėjo kaip LKP CK žurnalo „Komunistas" priedas, 1923 m. (Nr. 4) – 1924 m. (Nr. 8-9) LKJS Centro biuro leidinys, o 1924 m. (Nr. 10-33) – LKJS CK leidinys. Išeidavo nereguliariai, o 1929–1930 m. nebuvo leidžiamas. Nuo 1934 m. liepos mėn. vietoj „Darbininkų jaunimo" pradėtas leisti leidinys „Darbininkų ir valstiečių jaunimas". Tiražas 1000 egz.

Bendradarbiavo Zigmas Angarietis, Rapolas Čarnas, Juozas Greifenbergeris, Juozas Jurginis, Karolis Požela, Romas Šarmaitis, Motiejus Šumauskas, Eugenija Tautkaitė, Feliksas Vaišnoras.

Redaktoriai
-----------

* Antanas Sniečkus – 1923–1928 m.
* Aleksandras Gudaitis-Guzevičius – 1931 m.
* redakcinė kolegija:
	+ Antanas Sniečkus ir Feliksas Vaišnoras – 1928 m.
	+ Icikas Meskupas ir Juozas Bulavas – 1932 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 98 psl.
| Švenčionių herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 1992-09-16* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Švenčionių herbas** – vienas iš Švenčionių miesto ir Švenčionių rajono savivaldybės heraldikos atributų.

Aprašas
-------

Herbo mėlyname lauke dvi viena virš kitos sidabrinės seliavos, plaukiančios į priešingas puses.

Istorija
--------

Dvi žuvys atsirado Rusijos valdymo laikais, kai 1845 m. balandžio 6 d. imperatorius Nikolajus I Švenčionių apskričiai patvirtino herbą. Perkirsto skydo viršutiniame raudoname lauke buvo pavaizduotas raitelis – tuomet Vilniaus gubernijos herbas, apatiniame mėlyname lauke – dvi viena į kitą plaukiančios žuvys – seliavos. Raitelis pagal Rusijos heraldikos tradicijas turėjo rodyti Švenčionių administracinę priklausomybę, o dvi seliavos, kad Švenčionių apskrityje, kaip tvirtinama herbo aprašyme, jų buvo gausu. 1920 m. kai Lenkija perėmė Rytų Lietuvą, Švenčionys iki 1939 m. priklausė kitai valstybei. Tuomet miesto herbe pagrįstai atsisakyta raitelio, paliktos tik dvi žuvys, o kad geriau atrodytų, pavaizduotos skyde viena virš kitos. Iš naujo svarstant Švenčionių miesto herbą, Lietuvos heraldikos komisija taip pat nutarė palikti dvi žuvis, nes jos XIX a. atsirado turbūt ne be vietos žmonių iniciatyvos.

Herbo etalono autorius – dailininkas Petras Savukynas. Aukščiausioji Taryba – Atkuriamasis Seimas herbą patvirtino 1992 m. rugsėjo 16 d. nutarimu Nr. I-2884.

Šaltiniai
---------

1. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Opozicijos susitikimas po prezidento rinkimų. Spalio aikštė 2006 m. kovo 21 d.
**Džinsinė revoliucija** (blrs. *Джынсавая рэвалюцыя*, translit. *Džynsavaja revalucyja*, rus. *Джинсовая революция*) – Baltarusijos demokratiškosios opozicijos naudojamas terminas, skirtas apibūdinti įvykusius protestus po 2006 metų Baltarusijos prezidento rinkimų.

Etimologija
-----------

„Džinsinė revoliucija" taip pat gali būti vadinama „Rugiagėlių revoliucija" (rus. *васильковая революция*) dėl sąsajos su mėlyna spalva. Tokį terminą naudoja rusiška spauda ir lygina su kitomis spalvotomis revoliucijomis regione. Tačiau ši, priešingai nei kitos revoliucijos, neatnešė jokių pokyčių Baltarusijos visuomeniniame ar politiniame gyvenime.

Istorija
--------

Terminas buvo sukurtas po 2005 m. rugsėjo 16 d. viešos demonstracijos, nukreiptos prieš prezidento Aleksandro Lukašenkos politiką. Tačiau pasaulio spaudoje terminas pradėtas minėti nuo 2006 m. kovo 16 d. kai apie 40 000 žmonių buvo išėję į sostinės Minsko gatves protestuoti dėl suklastotų rinkimų rezultatų.

Nuo kovo 19 d. protestuotojai daugiausiai buriavosi pagrindinėje Spalio aikštėje, tačiau kovo 24 d. jiems buvo liepta išsiskirstyti. Minią suvaldyti buvo pasitelktos riaušių policijos pajėgos. Aikštė galutinai išvalyta nuo protestų tik kitą vakarą. Kartu su daugiau nei 100 protestuotojų buvo suimtas ir vienas opozicijos lyderių Aleksandras Kozulinas. Vėliau jis buvo įkaltintas penkeriems su puse metų už pasipriešinimą pareigūnams, nesankcionuoto protesto rengimą.

Apie šiuos įvykius buvo sukurtas dokumentinis filmas „Kalinovski Square" (originalus pavadinimas „Плошча", „Plošča", t.y „Aikštė"). Jį 2007 m. parengė baltarusis filmų kūrėjas Juris Chaščavackis.
| Ūdininkų piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Ūdininkų piliakalnisŪdininkų piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°12′9.9″ š. pl. 23°25′20.1″ r. ilg.﻿ / ﻿54.202750°š. pl. 23.422250°r. ilg.﻿ / 54.202750; 23.422250Koordinatės: 54°12′9.9″ š. pl. 23°25′20.1″ r. ilg.﻿ / ﻿54.202750°š. pl. 23.422250°r. ilg.﻿ / 54.202750; 23.422250 |

 |
| Vieta | Lazdijų rajonas |
| Seniūnija | Lazdijų seniūnija |
| Aukštis | 5 m |
| Plotas | 12x10 |
| Naudotas | I tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1965 |
| Registro Nr. | AR582 / 5300 /A1643 |

**Ūdininkų piliakalnis**, *Ūdininkų senovės gyvenvietė* – piliakalnis Lazdijų rajono savivaldybės teritorijoje, Lazdijų seniūnija. Pasiekiamas nuo kelio Salos – Akmeniai Aukštakalniuose pasukus į kairę pietvakarių kryptimi lauko keliuku, pavažiavus 2,5 km vingiuojančiu lauko keliuku laikantis dešinės – yra 100 m į dešinę šiaurės rytuose, priekyje, lauko keliuko gale. Piliakalnis sunkiai surandamas, nes ištuštėjusioje pasienio zonoje nėra aiškesnių orientyrų.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas Uidės slėnyje esančioje atskiroje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga pietų – šiaurės kryptimi, 12x10 m dydžio. Jos didžioji dalis nuardyta kasant karjerą, liko tik 2-3,5 m pločio jos rytinis šonas. Šlaitai vidutinio statumo, 5 m aukščio.

Piliakalnis dirvonuoja.

Tyrimai
-------

1965 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Kultūrinio sluoksnio nepastebėta. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 5200 m². 

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Aglinės piliakalnis 21 km | Buniškių piliakalnis 3,5 km | Giraitės piliakalnis 14 km |  |
|  |  | Papalazdijų piliakalnis 5 km |
|  | Paseinelių piliakalnis 17 km | Šlavantų piliakalnis 15 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 170 (Nr. 759).

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.142

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Ūdininkai
**Kauno gubernijos valdybos spaustuvė** – spaustuvė, veikusi Kaune 1843–1915 m.

Istorija
--------

Spaustuvės pagrindą sudarė į Kauną atvežta Bialystoko srities valdybos spaustuvė. 1852–1858 m. ji buvo išnuomota spaustuvininkui M. Tipografui. 1868 m. turėjo 2 spausdinimo mašinas, 1858–1862 m. joje dirbo 10-13 darbininkų.

Iš pradžių buvo spausdinama daugiausia rusų ir lenkų kalba, nuo 1863 m. – beveik vien rusų kalba. Čia spausdintas pirmasis Kauno gubernijos oficialus laikraštis „Kovenskije gubernskije vedomosti" (1843–1915 m.) tęstinis leidinys „Pamiatnaja knižka Kovenskoj guberniji" (1847–1914 m.) kanceliarinės knygos, blankai, skelbimai. Panaikinus lietuviškosios spaudos draudimą, pradėta ir lietuvių kalba spausdinti valdiniai skelbimai, sanitarinės propagandos leidinėliai. 1915 m. tapo Oberosto spaustuve, 1918 m. reorganizuota į Valstybės spaustuvę.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 213 psl.
2. ↑  *Kauno gubernijos valdybos spaustuvė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 613 psl.
| Žarijų II piliakalnis |
| --- |
| Piliakalnis apaugęs atžėlusiais lapuočiais |
| 

Žarijų II piliakalnisŽarijų II piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°38′40.8″ š. pl. 24°00′43.7″ r. ilg.﻿ / ﻿54.644667°š. pl. 24.012139°r. ilg.﻿ / 54.644667; 24.012139Koordinatės: 54°38′40.8″ š. pl. 24°00′43.7″ r. ilg.﻿ / ﻿54.644667°š. pl. 24.012139°r. ilg.﻿ / 54.644667; 24.012139 |

 |
| Vieta | Prienų rajonas |
| Seniūnija | Ašmintos seniūnija |
| Aukštis | 10­-20 m |
| Plotas | 2x7 |
| Naudotas | I tūkstantmetis - II tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1953 m. ir 1971 |
| Registro Nr. | AR822 / 22965, 22966, 5508 /A216KP |

**Žarijų II piliakalnis su gyvenviete**, žinomas ir Bagrėno pavadinimu – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 22966) Prienų rajono savivaldybės teritorijoje, į pietryčius nuo Žarijų kaimo, Ašmintos seniūnija. Pasiekiamas nuo Prienų pavažiavus keliu link Pociūnų, už miško pasukus į dešinę pietvakarių kryptimi, už sodybos į laukus vedančiu lauko keliuku, už 300 m lauko gale paėjus į dešinę 100 m šiaurės vakarų kryptimi, yra miško pakraštyje.

Reginys nuo piliakalnio viršaus

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis yra 350 m į rytus nuo Žarijų pirmojo piliakalnio. Jis įrengtas Nemuno aukštutinės terasos kyšulyje. Aikštelė ovali, orientuota pietvakarių – šiaurės rytų kryptimi, 2 m ilgio, 7 m pločio, iš rytų, pietų ir vakarų lanku apjuosta 33 m ilgio, 1-­2 m aukščio, 6,5­-13 m pločio pylimu. Vakariniame šlaite, 7 m žemiau aikštelės yra 22 m ilgio, 2,5 m pločio, 0,5 m gylio griovys, už kurio supiltas 25 m ilgio, 0,5 m aukščio, 5 m pločio pylimas, atkertantis kalvos smaigalį. Rytinėje papėdėje yra 13 m pločio, 3 m gylio griovys. Šlaitai statūs, 10­-20 m aukščio.

Upelis nuplovė didžiąją dalį aikštelės iš šiaurės rytų pusės. Piliakalnis apaugęs lapuočiais, pietvakarinis šlaitas ir aikštelė nukirsti. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 26 400 m².

Tyrimai
-------

1953 m. ir 1971 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Šiaurinėje pašlaitėje rasta lipdytos brūkšniuotu ir grublėtu paviršiumi, taip pat žiestos keramikos. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

Gyvenvietė
----------

Pietinėje ir rytinėje papėdėse, 1,5 ha plote yra papėdės gyvenvietė. 

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Žarijų I piliakalnis 0,35 km | Sabalėnų piliakalnis 9 km | Pagaršvio piliakalnis 2 km |  |
| Mačiūnų piliakalnis 4 km |  | Pelekonių I piliakalnis 7 km |
| Šakališkių piliakalnis 22 km | Naravų piliakalnis 6 km | Paverknių piliakalnis 5,5 km |

Pastaba:Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 187 (Nr. 848).

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.160
* Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašas, V.1993, p.61

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Žarijos II
| Miranda |
| --- |
| Mirandos aukštupys Mirandos aukštupys |
| **Ilgis** | 350 km |
| **Baseino plotas** | 44 740 km² |
| **Vidutinis debitas** | 85 m³/s |
| **Ištakos** | Sera de Marakažu |
| **Žiotys** | Paragvajus |
| **Šalys** | Brazilijos vėliava Brazilija |
|  |
|  **Vikiteka** | Miranda |

**Miranda** (port. *Rio Miranda*) – upė pietvakarių Brazilijoje, Pietų Mato Groso valstijoje; Paragvajaus kairysis intakas. Prasideda Marakažu kalnagūbryje (Mato Groso plynaukštė), į pietus nuo Žardino. Aukštupyje teka plynaukšte į šiaurę, nuo vidurupio išsilieja į žemumą, pasuka į šiaurės vakarus ir vinguriuoja Pantanalio pelkynais, skaidosi į protakas. Įteka į Paragvajų priešais Karagvatos salą, į rytus nuo Albukerkės miestelio.

Didžiausi intakai – Nioakė, Akidauana, Negras (dešinieji), Šapena, Salobra (kairieji).

Mirandos žemupys Pantanalyje
Tiltas per Mirandos žemupį ties Paso do Lontros kaimu
Aukštupio vaga slenkstėta. Visus metus laivuojama iki Akidauanos žiočių (120 km), o iki Mirandos miesto (212 km) – liūčių laikotarpiu. Upė vandeningiausia sausį (vidutinis debitas 201 m³/s), sekliausia – rugpjūtį (33,4 m³/s).

Prie upės yra Žardino ir Mirandos miestai. Prie upės yra Lalimos indėnų teritorija (gyvena terenai).

Upė dar vadinama Mondegu, Korjentesu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.
2. ↑  Rios do Pantanal: Bacia Hidrográfica do Rio Miranda, *ecoa.org.br*
3. ↑  Mapa físico do estado de Mato Grosso do Sul, IBGE, 2010.
4. ↑  GRDC – Parana Basin – Station: Miranda
5. ↑  Mapa Multimodal Mato Grosso do Sul, DNIT, 2013.
| **Kazys Bridžius** |
| --- |
| Gimė | 1908 m. sausio 15 d.Šunskai, Marijampolės apskritis |
| Mirė | 1982 m. gruodžio 3 d. (74 metai)Torontas |
|  |
| Veikla | Lietuvos žurnalistas, redaktorius, poetas |

**Kazys Bridžius** (slapyvardis *Alfredas Banga*, 1908 m. sausio 15 d. Šunskai, Marijampolės apskritis – 1982 m. gruodžio 3 d. Torontas, 1983 m. palaikai perkelti į Šiaulius) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, poetas.

Biografija
----------

Baigęs Šunskų pradžios mokyklą, mokėsi Marijampolės ir Šiaulių gimnazijose, studijavo Vytauto Didžiojo universitete.

1922 m. besimokydamas Marijampolės gimnazijoje, rašė ir vertė eilėraščius, kurių dalis 1931 m. paskelbta lyrikos knygoje „Gyvenimo kryžkely". 1925–1927 m. dirbo Marijampolės savaitraščio „Šešupės bangos" redakcijoje, 1927–1928 m. redagavo katalikiškos krypties laikraštį „Šiaulietis", nuo 1924 m. leistą Šiauliuose. 1928 m. suorganizavo ir, prikalbinęs leidėju būti Bronių Buišą, drauge su J. Janulaičiu ėmė redaguoti šiauliečių liberaliosios minties savaitraštį „Momentas", ėjusį dvejus metus. Už publikacijas „Momente" nuvežtas į Piktmiškį, kankintas.  Tuo pačiu metu dirbo ir Kaune leidžiamame meno kritikos žurnale „Meno kultūra", kuriame bendradarbiavo to meto Kauno garsenybės Paulius Galaunė, Liudas Gira, Ignas Šlapelis ir Viktoras Žadeika.

Nuo 1930 m. balandžio mėn. Marijampolės savaitraščio „Suvalkietis" antrasis redaktorius (leidėjas ir vyr. redaktorius Petras Mažūnaitis). 1937–1940 m. redagavo „Dirvos" bendrovės leidžiamo tautinės pakraipos savaitraščio „Suvalkų kraštas" redaktorius.. Pasirašinėjo slapyvardžiais *Kbr*, *Fatamorgana*, *Kabyras*, *K-as*, *Fredas*, *K. Felicitas*.

1940 m. pavasarį kartu su režisieriumi Kaziu Tumkevičiumi vadovavo Marijampolės Darbo teatrui. 1940 m. vasarą sovietams nutraukus „Suvalkų krašto" leidybą, K. Bridžius pusiau slaptai gyveno pas savo giminaičius ir garsius knygnešius Bridžius Degučiuose, 1940 m. pabaigoje pasitraukė į Vokietiją]], Berlyne ir Karaliaučiuje dirbo vokiečių informacijos žinyboje.

1945–1947 m. Hanau lietuvių karo pabėgėlių stovykloje redagavo „Hanau Lietuvių tremtinių bendruomenės komiteto informacijos biuletenį" (iki 1946 kovo m. „Radijo žinios"), dalyvavo 1946 gegužės 11-12 d. Hanau įvykusiame lietuvių žurnalistų suvažiavime.

1948 m. išvyko į Kanadą. Iki 1966 m. dirbo aukso kasyklose Pickl Crow. Joms užsidarius, persikėlė į Torontą, nuo 1973 m. sunkiai sirgo. Mirė 1982 m. buvo palaidotas Toronto lietuvių kapinėse. 1983 m. palaikai pargabenti į Lietuvą ir palaidoti Šiauliuose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 73 psl.
2. ↑  Lietuvių Enciklopedija, 29 t. 242 psl.; Bostonas: 1963.
3. ↑  Juozas Erlickas. Rašytojai. Kazys Bridžius
4. ↑  Kazys Tumkevičius, Gyvenimo vingiuose II d. 19 psl. Šiaulių krašto leidykla „Saulės delta", 2000.
5. ↑  Jonas Pranas Palukaitis. Lietuvių periodika Vakarų Europoje: 1944–1952. – Vilnius: Žurnalistika, 1993
6. ↑  *Kazys Bridžius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 779 psl.

Nuorodos
--------

* K.B. fotografijos
| **Daumantas Čibas** |
| --- |
| Gimė | 1907 m. rugsėjo 20 d.Ančiškiai, Vabalninko valsčius |
| Mirė | 1982 m. gegužės 15 d. (74 metai)Vista, JAV |
|  |
| Veikla | kraštotyrininkas, fotografas, žurnalistas, pedagogas, tautodailininkas |
|  |
| Alma mater | Vytauto Didžiojo universitetas |

**Daumantas Čibas** (1907 m. rugsėjo 20 d. Ančiškiai, Vabalninko valsčius – 1982 m. gegužės 15 d. Vista, JAV) – Lietuvos kraštotyrininkas, fotografas, žurnalistas, pedagogas, tautodailininkas.

Biografija
----------

1930–1935 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo psichologiją ir pedagogiką.

Daug keliavo po Lietuvą, spaudoje skelbė nuotraukas ir straipsnius kraštotyros temomis. Buvo surinkęs įvairių senienų, kurių dalį perdavė Pedagoginiam muziejui Kaune. Priklausė Lietuvos fotomėgėjų sąjungai. 1937–1940 m. redagavo žurnalus „Motina ir vaikas" bei „Vyturys", 1934 m. ir 1939 m. – tęstinį leidinį „Aklųjų dalia", bendradarbiavo žurnale „Žiburėlis".

Po karo gyvendamas JAV, surinko daug fotonuotraukų apie Lietuvą ir lietuvių bendruomenę. Bendradarbiavo žurnale „Lietuvių dienos" ir kt. Savo sodybą Vistoje buvo pavertęs savotišku muziejumi, išpuošęs kryžiais ir kt. drožiniais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 90 psl.
| **Kazys Dausa** |
| --- |
| Gimė | 1907 m. gruodžio 19 d.Kazimieravas, Utenos valsčius |
| Mirė | 1995 m. (~88 metai) |
|  |
| Veikla | pedagogas, žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vytauto Didžiojo universitetas |

**Kazys Dausa** (1907 m. gruodžio 19 d. senuoju stiliumi gruodžio 6 d. Kazimierave, Utenos valsčius – 1995 m. Vilniuje) – Lietuvos pedagogas, žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

Baigęs Utenos progimnaziją, 1925 m. baigė Panevėžio berniukų gimnaziją, mokėsi Marijampolės pedagoginiuose kursuose. Lietuvos universitete studijavo pedagogiką ir filosofiją. Gavęs diplomą, žinias gilino Vienoje ir Berlyne. 1934 m. Vytauto Didžiojo universitete apgynė diplominį darbą „M. Schelerio antropologinės filosofijos bruožai".

1934–1936 m. mokytojavo „Aušros" mergaičių gimnazijoje ir Kūno kultūros kursuose Kaune. 1936–1940 m. Vytauto Didžiojo ir Vilniaus universitetų humanitarinių fakultetų asistentas. 1929–1930 m. redagavo „Jaunąją kartą", 1939–1940 m. – paskutinis reformuoto žurnalo „Vairas" vyriausias redaktorius.

Priklausė Lietuvos žurnalistų sąjungai. 1941 m. išvežtas į Krasnojarsko kraštą, 1957 m. grįžo į Lietuvą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 100-101 psl.