recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Legenda** (lotynų, *legenda*, „tai, kas skaitytina") – ir folkloro, ir literatūros (epikos) žanras.
Legendos turinys apibendrina esmingus, lemtingus reiškinius. |\*(čia buvo liaxzrs)\*|
Viduramžiais legendomis buvo vadinami šventųjų gyvenimo aprašymai, vėliau – religinio pobūdžio pasakojimai.
Legendų vaizduojamajam pasauliui būdingi fantastiniai, antgamtiniai elementai. Legendai būdingas poetiškas stilius, pakilios intonacijos, apibendrinimo mostas. Jai artimos sakmės ir padavimo žanrai.

Nemaža dalis legendų personažų yra tarptautiniai, tik traktuojami savitai, jų vardai pakoreguojami pagal vietos kalbą.

Literatūrinių legendų yra sukūrę: K. Brentanas, L. Tykas (Vokietija), A. Odinecas, S. Vitvickis (Lenkija), M. Gorkis, L. Tolstojus (Rusija).

Etimologija ir kilmė
--------------------

Žodis *„legenda"* atsirado anglų kalboje ties 1340, paimtas iš lotynų kalbos. Pirmoji reikšmė turėjo apibrėžti neistorinį pasakojimą arba mitą 1613. Akcentuojant *ne*realistišką „legendų" šventųjų veikėją, angliškai kalbantys protestantai galėjo pristatyti *„realius"* šventuosius ir Reformacijos kankinius.

Lietuvių legendos
-----------------

Lietuvių tautosakoje daugiausia legendų yra apie dievo, šventųjų keliones po žemę, jų bendravimą su žmonėmis. Populiarūs legendų personažai – angelai ir velniai. Legendose mistika ar religija traktuojama savaip – užjaučiami vargšai, išnaudojami žmonės, smerkiami gobšieji.

Literatūrinių legendų yra parašęs Antanas Vienuolis.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Legenda** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Vikicitatos 

Wikiquote logoWikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***Legenda***
*Kitos reikšmės – Baja (reikšmės).*

| Bahija*Bahia* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Bahijos vėliava | Bahijos herbas |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Brazilijos vėliava Brazilija |
| **Regionas** | Brazilijos Šiaurės rytų regionas |
| **Administracinis centras** | Salvadoras |
| **Mezoregionai** | 7 |
| **Mikroregionai** | 32 |
| **Savivaldybės** | 417 |
| **Gubernatorius** | Jaques Wagner |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 14 985 284 |
| **Plotas** | 564 813 km² |
| **Tankumas** (2021) | 27 žm./km² |
|  |
| **Tinklalapis** |  |
|  **Vikiteka** | BahijaVikiteka |

**Bahija** (port. *Bahia*) – viena iš Brazilijos valstijų šalies šiaurės rytuose. Administracinis centras – Salvadoras.

Geografija
----------

Sera do Espinjako kalnai, kurių aukščiausia viršūnė yra *Pico das Alma*s (1500 m) skiria valstiją į dvi dalis – rytinę drėgno klimato, nuotakią, kalvotą, turinčią derlingas dirvas, ir vakarinę – plokščiakalnį su prastomis dirvomis, tinkančiomis tik gyvulių ganymui, per kurį teka laivybai tinkama San Fransisko upė. Kitos didesnės upės – Kontasas, Pardas, Mukuri, Itapikuru ir Žekitinjonja – laivybai tinka tik netoli žiočių.

Ekonomika
---------

Karštoje ir drėgnoje pajūrio zonoje auginamos cukranendrės, tabakas, kava ir kakava. Sausesnėje vakarinėje dalyje auginama medvilnė ir gyvuliai. Senesniais laikais garsėjo deimantų ir kitų brangakmenių gavyba.

Gyventojai
----------

2007 m. valstijoje gyvento daugiau nei 14 mln. gyventojų. Etninė sudėtis: *pardo* 63,4 %, baltieji 20,3 %, juodaodžiai 15,7 %, indėnai ir azijiečiai 0,6 %.

Didžiausi Bahijos miestai (tūkst. gyventojų):

* Salvadoras – 2892,6
* Feira de Santana – 584,4
* Vitorija da Konkista – 313,8
* Žuazeiras – 237,6
* Kamasaris – 227,9
* Iljeusas – 219,7
* Itabuna – 212,2
* Lauro de Freitasas – 153,0
* Žekijė – 150,3
* Bareirasas – 135,6
* Porto Seguras – 120,4

Šaltiniai
---------

1. ↑  BRAZIL: States and Major Cities, *citypopulation.de*


|  |  |
| --- | --- |
|  **Brazilijos valstijos** |  |
| Akrė | Alagoasas | Amapa | Amazonė | Bahija | Espirito Santas | Gojasas | Maranjanas | Mato Grosas | Minas Žeraisas | Para | Paraiba | Parana | Pernambukas | Piaujis | Pietų Mato Grosas | Pietų Rio Grandė | Rio de Žaneiras | Rondonija | Roraima | Santa Katarina | Seara | Seržipė | San Paulas | Šiaurės Rio Grandė | Tokantinsas |
GN-108036 dailininko įsivaizdavimu
**GN-108036** – galaktika, nutolusi apytikriai 12,9 mlrd. šviesmečių. Galaktika matoma tokia, kokia buvo praėjus tik 750 mln. metų nuo Didžiojo sprogimo. GN-108036 raudonasis poslinkis – 7,2.

Galaktikos, susiformavusios per pirmuosius keletą šimtų milijonų metų nuo Didžiojo sprogimo, buvo gerokai mažesnės, tai būdinga ir GN-108036 galaktikai, tačiau ji išsiskiria tuo, kad yra ypač ryški ir pasižymi itin aktyvia žvaigždėdara. Iki GN-108036 atradimo nebuvo aptikta tokių tolimų ryškių galaktikų, be to, tebuvo patvirtintas tik dviejų už šią galaktiką tolimesnių ir senesnių kosminių objektų egzistavimas.

Atradimas
---------

GN-108036 galaktiką aptiko tarptautinė astronomų komanda. Iš pradžių ši galaktika aptikta Japonijai priklausančiu Subaru teleskopu, esančiu Mauna Kėjos viršūnėje (Havajai). Kad galaktika iš tikro tokia tolima, patvirtinta taip pat Mauna Kėjoje esančioje W. M. Keck observatorijoje. Paskui geresnės kokybės galaktikos vaizdai gauti, pasitelkus Hablo kosminį teleskopą ir infraraudonųjų spindulių Spitzer kosminį teleskopą.

Išnašos
-------

1. 1 2 3  *Rare Galaxy from 'Dawn of Time' Photographed*. Space.com. Nuoroda tikrinta 2022-07-24.
2. ↑  *Distant Galaxy Bursts with Stars*. NASA. Nuoroda tikrinta 2022-07-24.
Hanstantono uolos
Hanstantono uolos
**Hanstantono uolos** – skardinga kranto linija Jungtinėje Karalystėje, Hanstantone, Norfolke, susiformavusi prie Vošo įlankos.

Geologija
---------

Skardis išsiskiria savo margomis spalvomis. Apatinę uolieną sudaro raudonspalvio smiltainio sluoksnis- jame vykdomi moksliniai kasinėjimai tiriant išlikusias fosilijas. Ant raudonspalvio smiltainio sluoksnio viršaus susiformavęs kreidos sluoksnis, kuris išsiskiria dvejomis spalvomis – raudonoji kreida (kreida su didele geležies konsistencija) ir baltoji kreida.

### Fosilijos

Prieš 70 milijonų metų Hanstanono uolos formavosi po jūros vandeniu, dėl to smiltainio sluoksniuose susiklostė didelis kiekis fosilijų. Atrandamos šio tipo iškasenos:

* Kokolitai: mikroskopiniai augalai;
* Dvigeldžiai: keli moliuskų tipai;
* Belemnitai: galvakojai moliuskai;
* Amonitai: galvakojai moliuskai;
* Brakiopodai: geldelių organizmai;
* Jūrų ežiai;
* Ryklių dantys.

Turizmas
--------

Uolos įtrauktos į regioninį lankytinų vietų registrą. Šalia uolų pastatytas Hanstantono molas, pramogų ir restoranų parkas, akvariumas ir viešbučiai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Hunstanton Cliffs
2. 1 2  Hunstanton Cliffs
3. ↑  Hunstanton Cliffs Archyvuota kopija 2022-01-16 iš Wayback Machine projekto.
**Natalija Afanasjeva** (g. 1947 m. rugpjūčio 11 d. Klaipėdoje) – choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija
----------

1964–1968 m. choro dirigavimo mokėsi S. Šimkaus muzikos mokykloje (dėst. S. Juščius), o 1968–1973 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje(vyr. dėst. A. Petrausko klasė).

1973–1988 m. Panevėžio J. Švedo pedagoginės muzikos mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, 1979–1982 m. moksleivių choro studijos vadovė. Choro (32 merginos ir 14 vaikinų) mokomąsias ir koncertines programas papildė klasikų ir šiuolaikinių kompozitorių kūriniais, pagyvino koncertinę veiklą, parengė 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms, dalyvavo radijo muzikinėse laidose, išugdė būrį jaunųjų chorvedžių.

1975–1977 m. Panevėžio rajkoopsąjungos moterų choro vadovė. Choras 1976 m. A. Budriūno konkurso Biržuose prizininkas. 1977–1984 m. Panevėžio kabelių dirbinių gamyklos mišriojo choro vadovė. Šis choras buvo 1979 m. IV ir 1981 m. V S. Šimkaus konkursų Klaipėdoje prizininkas, dalyvavo Panevėžio miesto ir 1980 m. respublikinėje dainų šventėje; 1982 m. chorui suteiktas „Čiūto" vardas. 1984–1986 m. Panevėžio kultūros namų dainų ir šokių liaudies ansamblio vadovė, 1986–1988 m. Panevėžio autokompresorių gamyklos vyrų vokalinio ansamblio „Vyturys" vadovė. 1987 m. respublikiniame konkurse „Ratnyčėlė" Druskininkuose ansamblis laimėjo antrąją vietą.

1988–1993 m. Vilniaus radijo komponentų gamyklos mišriojo choro vadovė. Chorą parengė 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei, dalyvavo chorų festivaliuose Rusijoje ir Estijoje.

Nuo 1988 m. Nemenčinės (Vilniaus r.) vaikų muzikos mokyklos mokytoja ir choro vadovė. Choras gieda bažnyčioje, dalyvauja Vilniaus miesto ir rajono dainų šventėse, dalyvavo 1971 m. tarptautiniame vaikų klasikinės muzikos festivalyje Vilniuje (skirtas Lietuvos mokyklos 600 metų garbei). Ne kartą vaikai dainavo Lenkijoje ir Vokietijoje.

1994 m. Žirmūnų klube suorganizavo vaikų chorą (40-45 dalyviai) „Ciūto", su kuriuo koncertavo Lenkijoje ir Vokietijoje, 1996 m. tarptautiniame chorų festivalyje Maskvoje pelnė diplomą, koncertavo šio miesto filharmonijoje.

1997 m. „Čiūto" dalyvavo chorų festivalyje Kijeve ir 1997 m. XI tarptautiniame Stasio Šimkaus chorų konkurse Klaipėdoje. 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei parengė Nemenčinės vaikų muzikos mokyklos ir Jašiūnų (Šalčininkų r.) vaikų muzikos mokyklos jaunių chorus, o 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje – Nemenčinės muzikos mokyklos, Jašiūnų muzikos mokyklos ir Vilniaus Žirmūnų vidurinės mokyklos jaunių chorus.

N. Afanasjeva – Panevėžio miesto ir rajono dainų švenčių dirigentė, respublikinių dainų švenčių konsultantė.

1987 m. apdovanota Kultūros žymūno ženklu, 1995 m. jai suteikta muzikos mokytojos metodininkės kvalifikacijos kategorija.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
**Bronius Keturakis** (1908 m. rugsėjo 24 d. Jonučiuose, Garliavos valsčius – 2001 m. sausio 24 d. Niu Berline, Viskonsino valstija, JAV) – Lietuvos lengvaatletis, sporto žurnaistas ir organizatorius.

Biografija
----------

1928 m. baigė Kauno „Aušros" gimnaziją, 1930 m. Karo mokyklą. 1922–1932 m. priklausė Lietuvos fizinio lavinimo sąjungai, vėliau – klubams „Grandis" (Kaunas) ir „Sūdavija" (Vilkaviškis). 1930–1937 m. tarnavo būrio vadu Penktajame pėstininkų LDK Kęstučio pulke, 1937–1940 m. Vilkaviškio šaulių rinktinės vado padėjėju, 1940–1941 m. 297-tojo pėstininkų pulko fizinio lavinimo vadovu.

1935–1937 m. buvo Lengvosios atletikos sąjungos komiteto pirmininku. Bėgikas, šalies lengvosios rinktinės narys (800 m, 1500 m ir estafetė). Bendradarbiavo spaudoje, visuomenėje išgarsėjo reportažais apie III Europos krepšinio čempionatą katalikų laikraštyje „XX amžius".

Antrojo pasaulinio karo pabaigoje pasitraukė į Vokietiją. 1952–1956 m. FASK'o įgaliotinis anglų zonoje. 1947 m. Rozenheime pasiekė vienos mylios, taip pat ir 3000 m Lietuvos ėjimo rekordus. Persikėlė į JAV, bendradarbiavo lietuviškuose laikračiuose „Draugas", „Naujienos", „Lietuvių balsas" ir Lietuvių enciklopedijoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos sportinio ėjimo rekordų ir aukščiausių pasiekimų raida  Archyvuota kopija 2011-08-31 iš Wayback Machine projekto.

* Jungtinių Amerikos Valstijų lietuviai. (I t.) – Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, Vilnius, 1998
* Vidas Mačiulis, Vytautas Gudelis. Halė, kurioje žaidė Lubinas ir Sabonis. 1939–1989. – Respublikinis sporto kombinatas, Kaunas, 1989
* Lietuvos kariuomenės karininkai. tom. IV, 2004, - 214-215 psl.
**Hepeningas** (angl. *happening* – įvykis, atsitikimas) – improvizuotas reginys, turintis dailės, muzikos, teatro, kino, choreografijos bruožų.

Istorija
--------

1957 m. terminą pirmąsyk įvardijo amerikiečių tapytojas, poetas Alanas Kaprovas. Pradininkai – Niujorko kompozitorius Džonas Keidžas ir Alanas Kaprovas, XX a. 6 deš. pab. ėmę rengti improvizuotus renginius. Tarp žymiausių hepeningo kūrėjų – 7 deš. pr. Niujorke susibūrusi „Fluxus" grupė (įkūrėjas – dailininkas Jurgis Mačiūnas).

Lietuvoje pirmasis hepeningas „Orakulo darželis" (Arūno Dikčiaus scenarijus) atliktas 1988 m. Ažuožeriuose, Anykščių r.

Savybės
-------

Žanro tikslas – ištrinti ribą tarp meno ir kasdienio gyvenimo, sukurti atsitiktinio, netikėto įvykio įspūdį, į meninį vyksmą įtraukti publiką ir taip panaikinti ribą tarp meno ir gyvenimo.

Kilo dailininkams norint sukurti ne tik baigtus darbus, bet ir situacijas, kuriose žiūrovas dalyvautų savo juslėmis, matytų patį kūrybos procesą.

Hepeningais ir performansais, siekiama stebinti, šokiruoti, kelti logiškai nesusijusiais įvykiais paremtas neįprastas asociacijas.

Scenarijus dažniausiai neapibrėžtas, paliekama erdvės nenumatytai įvykių raidai. Kiekvienas hepeningo dalyvis gali laisvai improvizuoti vartodamas įvairių meno šakų raiškos priemones. Kūrinyje svarbi iš anksto sukurta muzika.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2016-09-18 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑
3. ↑  Lucie-Smith, Edward. Meno kryptys nuo 1945-ųjų. Temos ir koncepcijos. V. 1996.
4. ↑
5. ↑
| Sent Luisasangl. *St. Louis* |
| --- |
|              |
| *Sent Luisas naktį* |
|  |
| 

Sent LuisasSent Luisas

38°38′0″ š. pl. 90°12′0″ v. ilg.﻿ / ﻿38.63333°š. pl. 90.20000°r. ilg.﻿ / 38.63333; 90.20000﻿ (Sent Luisas)Koordinatės: 38°38′0″ š. pl. 90°12′0″ v. ilg.﻿ / ﻿38.63333°š. pl. 90.20000°r. ilg.﻿ / 38.63333; 90.20000﻿ (Sent Luisas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-6)------ vasaros: (UTC-5) |
|  |
| **Valstybė** | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos |
| **Valstija** | Misūris Misūris |
|  |
| **Meras** | Lyda Krewson |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 319 294  |
|  |
| **Tinklalapis** | stlouis.missouri.org/ |
|  **Vikiteka** | Sent Luisas |

**Sent Luisas** (angl. *St. Louis*) – miestas centrinėse JAV, Misūrio valstijoje, netoli Misisipės ir Misūrio upių santakos. 319,2 tūkst. gyventojų (2010 m.). Upių uostas, svarbus prekybinis ir finansinis centras. Aviacijos, elektronikos, chemijos, maisto, automobilių gamybos pramonės centras. Mieste įsikūrusios tokių firmų kaip DaimlerChrysler, General Motors, Monsanto, McDonnell Douglas, Boeing Phantom Works, Energizer Holdings, Emerson Electric gamyklos. Pagrindiniai miesto universitetai: Sent Luiso ir Sent Luiso Vašingtono. Yra Laberto-Sent Luiso tarptautinis oro uostas.

Vienas svarbiausių miesto simbolių – Vartų arka. Yra romaninio stiliaus bazilika.

Istorija
--------

Sent Luisą 1764 m. įkūrė prancūzai ir pavadino Prancūzijos karaliaus Liudviko IX garbei.

Sportas
-------

1904 m. mieste vyko III vasaros olimpinės žaidynės.

NHL lygoje žaidžia Sent Luiso „Blues" ledo ritulio komanda.
**Juozas Lapšys** (1911 m. lapkričio 6 d. Radviliškis – 2001 m. liepos 5 d. Adelaidė) – Lietuvos kariuomenės karininkas, Australijos lietuvių veikėjas.

Biografija
----------

1933 m. baigė Karo mokyklą Kaune, 1939 m. – Klaipėdos prekybos institutą.

1933–1934 m. tarnavo Penktajame pėstininkų pulke. Dėl dalyvavimo voldemarininkų puče 1934 m. priverstas palikti Lietuvos kariuomenę dirbo Lietuvos Baltijos Loydo laivininkystės bendrovėje. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1948 m. atvyko į Australiją. 1952 m. vadovavo Australijos lietuvių bendruomenės Adelaidės lietuvių apylinkės valdybai, vėliau kelerius metus Baltų tarybai, buvo Lietuvių bendruomenės krašto valdybos vicepirmininkas. 1974 m. prisidėjo prie bendro baltų imigrantų reikalavimo atšaukti Australijos ministro pirmininko Dž. Vaitlemo sprendimą pripažinti Lietuvą TSRS sudėtine dalimi, o ne okupuotu kraštu. Nuo 1974 m. Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto atstovas Australijoje. Nuo 1978 m. Australijos lietuvių bendruomenės garbės narys.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Viktoras Baltutis. *Juozas Lapšys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 531 psl.
| **Vitas Lingys** |
| --- |
| Gimė | 1960 m. rugpjūčio 13 d.Mažeikiai |
| Mirė | 1993 m. spalio 12 d. (33 metai)Vilnius |
| Sutuoktinis (-ė) | Laima Lingienė |
| Vaikai | Agnė |
|  |
| Veikla | žurnalistas |
|  |
| Alma mater | 1983 m. Vilniaus universitetas |

**Vitas Lingys** (1960 m. rugpjūčio 13 d. Mažeikiuose – 1993 m. spalio 12 d. Vilniuje) – žurnalistas, vienas iš tiriamosios žurnalistikos pradininkų Lietuvoje.

Biografija
----------

Mokėsi Mažeikių 2-ojoje vidurinėje mokykloje, 1978 m. baigė Plungės 1-ąją vidurinę mokyklą. 1983 m. baigęs žurnalistikos studijas Vilniaus universitete, gavo paskyrimą į laikraštį „Komjaunimo tiesa", dirbo korespondentu laiškų skyriuje. 1988–1989 m. laikraščio „Vakarinės naujienos" žurnalistas. 1988 m. populiariausio Lietuvos žurnalisto konkurse laimėjo 2-ąją vietą.

1989 m. rugsėjo mėn. su Vitu Tomkumi ir Ryčiu Taraila įkūrė pirmą nepriklausomą dienraštį „Respublika", vyr. redaktoriaus V. Tomkaus pavaduotojas. Rašė apie nusikalstamų struktūrų veiklą, bandė su jomis kovoti, viešindamas surinktą informaciją. Nušautas prie savo namų S. Stanevičiaus gatvėje. Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Už V. Lingio nužudymo organizavimą 1994 m. mirties bausme nuteistas nusikalstamo susivienijimo „Vilniaus brigada" vadovas Borisas Dekanidzė. Žurnalisto žudikui Igoriui Achremovui taip pat skirta mirties bausmė, tačiau tuo pačiu nuosprendžiu ji pakeista į laisvės atėmimą iki gyvos galvos, vėliau Lietuvos Aukščiausiasis Teismas bausmę sušvelnino iki 25 metų kalinimo, 2012 m. balandžio mėn. paleistas į laisvę.

Žmona Laima Lingienė, dukra Agnė. Brolis Audrius Lingys.

Atminimo įamžinimas
-------------------

* 1993 m. įsteigta kasmetinė Vito Lingio premija principingiausiam teisėsaugos temomis rašančiam žurnalistui
* 2007 m. ant Žurnalistikos instituto atidengta memorialinė lenta

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vitas Lingys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 409 psl.
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 299 psl.
3. ↑  Kodėl paleistas „Respublikos" žurnalisto V.Lingio žudikas? 2012-04-11
4. ↑  Atidengta atminimo lenta žurnalistui Vitui Lingiui, 2007-06-23

Literatūra
----------

* Nemirtingumas. Rekonstrukcijos bandymas / Ričardas Gavelis. – Kaunas: Kopa, 1994. – 60 p.: iliustr.
| **Antanas Matulaitis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1895 m. gruodžio 29 d.Rusija Netičkampis, Marijampolės apskritis, Rusijos imperija |
| Mirė | 1920 m. spalio 20 d. (24 metai)Lietuva Alytus |
| Palaidotas (-a) | Marijampolės kapinėse |
|  |
| Veikla | Lietuvos kariuomenės karininkas, valstybės veikėjas |
| Partija | Lietuvos darbo federacija |

**Antanas Matulaitis** (1895 m. gruodžio 29 d. Netičkampis, Marijampolės apskritis, Rusijos imperija – 1920 m. spalio 20 d. Alytus; palaidotas Marijampolės kapinėse) – Lietuvos kariuomenės karininkas, valstybės veikėjas.

Biografija
----------

Mokydamasis Marijampolės gimnazijoje buvo slaptų ateitininkų organizacijų narys, 1917 m. Voroneže – Rusijos lietuvių ateitininkų organizacijų pirmininkas. 1918 m. baigė Voronežo berniukų gimnaziją.

Grįžęs į Lietuvą iki 1919 m. birželio mėn. Marijampolės miesto laikinosios tarybos narys. 1919 m. gruodžio 16 d. baigė Karo mokyklą, tarnavo Pirmajame atsargos batalione, 1920 m. vasario mėn. paskirtas Generalinio štabo Literatūros skyriaus kultūros ir švietimo sekcijos vedėju.

Nuo 1920 m. Lietuvos darbo federacijos pirmininkas. 1920 m. gegužės 15 d. – 1920 m. spalio 20 d. Steigiamojo Seimo atstovas, Darbo federacijos frakcijos narys.

1920 m. spalio mėn. Lenkijos kariuomenės L. Želigovskio rinktinės daliniams puolant Vilnių išvyko į frontą. 1920 m. spalio 17 d. Babriškėse (Varėnos valsčius) mirtinai sužeistas.

Literatūra
----------

* Matulaitis Antanas, Trumpos Steigiamojo Seimo narių biografijos su atvaizdais, Klaipėda, 1924, p. 38.
* Matulaitis Antanas, Lietuvių enciklopedija, Boston, 1959, t. 17, p. 515.
* Veilentienė A. Matulaitis Antanas, Lietuvos Steigiamojo Seimo (1920–1922 metų) narių biografinis žodynas, sud. A. Ragauskas, M. Tamošaitis, Vilnius, 2006, p. 241–242.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Antanas Matulaitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 450 psl.
2. ↑  Žydrūnas Mačiukas. Steigiamojo Seimo atstovai. Seimas

Nuorodos
--------

* MATULAITIS Antanas (1895–1920) | lrs.lt
| ***Dešimtoji auka*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | La decima vittima |
| Kilmės šalis |  Italija Prancūzija |
| Režisierius | Elio Petri |
| Vaidina | Marcello Mastroianni  Ursula Andress  Elsa Martinelli |
| Metai | 1965 |
| Žanras | fantastika |
| Trukmė | 92 min. |
| Kalba | italų ir anglų |
| **IMDb įrašas** |

**Dešimtoji auka** (it. *La decima vittima*) – 1965 m. pagal rašytojo Robert Sheckley apsakymą „Seventh Victim" sukurtas fantastinis filmas su komedijos elementais.

Nors filmas nesulaukė didelės finansinės sėkmės, ilgainiui tapo kultiniu žanro pavyzdžiu, o kai kurie epizodai buvo parodijuoti juostose apie šnipą Ostiną Pauersą. Juosta taip pat laikoma kūrinių, kuriuose vaizduojamos televizinės kovos iki mirties (pvz. „Bado žaidynės") pradininku.

Ekranizavus apsakymą, Sheckley 1987 m. ir 1988 m. sukūrė du tęsinius („Victim Prime" ir „Hunter/Victim"). Nors ir buvo skelbiama apie planus naujai nufilmuoti ir patį filmą, šie taip ir nebuvo įgyvendinti.

Interneto svetainė Rotten Tomatoes filmas įvertintas 80 % teigiamų atsiliepimų.

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Pasibaigus Trečiajam pasauliniam karui ir stengiantis išvengti galimo ketvirtojo, smurtinių polinkių turintys asmenys įgavo galimybę žudyti „Didžiojoje medžioklėje" – visame pasaulyje vykstančioje populiarioje pramogų formoje, kur vienas iš dalyvių yra auka, o kitas – medžiotojas. Tam, kuris sugeba nužudyti 10 varžovų, suteikiamas didelis piniginis prizas, jis taip pat tampa žymus ir garsus.

Karolina Meredit ką tik nužudė savo devintąją auką ir dabar ieško dešimtosios. Kad turėti didesnę finansinę naudą, ji susitaria su Mingo arbatos kompanija, kad nužudymą ji organizuos ir atliks prieš televizijos kameras. Jos auka paskiriamas Marčelo Poletis, jau įveikęs šešis priešininkus, tačiau dėl žmonos ir meilužės praradęs savo santaupas.

Karolina atvyksta į Romą, kur, apsimetusi žurnaliste, susipažįsta su Marčelo, tačiau šis įtaria, kas jo naujoji draugė, ir taip pat pradeda regzti jai spąstus.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Marcello Mastroianni – Marčelo Poletis
* Ursula Andress – Karolina Meredit
* Elsa Martinelli – Olga, Marčelo meilužė
* Salvo Randone – profesorius
* Massimo Serato – advokatas
* Milo Quesada – Rudis

Šaltiniai
---------

1. ↑  „The 10th Victim (La Decima vittima) (The Tenth Victim)". *Rotten Tomatoes*. Nuoroda tikrinta August 1, 2019.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Toga buvo charakteringas Romos piliečių drabužis ir pilietybės simbolis. Moterys, kadangi pilietybės neturėjo, jos nešioti negalėjo.
**Romos pilietybė** – senovės Romos laikais buvo tam tikras privilegijuotas statusas. Konkrečios jo teikiamos privilegijos šiek tiek skyrėsi įvairiais Romos istorijos laikotarpiais. Pilnateisiais Romos piliečiais buvo tik paties Romos miesto gyventojai ir tik vyrai, tačiau iš kitur kilę žmonės (*tik vyrai*) turėjo galimybių gauti ribotą ar pilną Romos pilietybę už nuopelnus. Taip pat, Romos provincijų ir valstybių – Romos sąjungininkų gyventojai galėjo gauti ribotą pilietybę.

Moterys Romoje turėjo teisę į nuosavybę, tačiau neturėjo teisės eiti valstybines pareigas ar balsuoti.

Vergai buvo laikomi nuosavybe ir turėjo ypač ribotas teises, jie galėjo būti perkami, parduodami, mušami, kankinami, prievartaujami, užmušami. Svetimo vergo užmušimas traktuotas kaip nuosavybės sugadinimas ir kaltininkas atsakydavo kaip už nuosavybės sugadinimą.

Romos pilietybė už rimtus nusižengimus galėjo būti apribota ar visai prarasta.

Teisės
------

Pilnateisiai Romos piliečiai turėjo šias teises:

* Balsuoti (tik Respublikos laikotarpiu)
* Sudaryti juridines sutartis
* Sudaryti juridinę santuoką
* Eiti valstybines pareigas
* Paduoti į teismą
* Apeliuoti magistratų sprendimus
* Kaltinami gintis teisme
* Nebūti kankinami ar plakami
* Nemokėti kai kurių kitiems privalomų mokesčių

Pilietybės gavimas
------------------

Labiausiai paplitę būdai, kuriais žmonės gaudavo Romos pilietybę, yra šie:

* Kiekvienas vaikas, gimęs teisėtoje Romos piliečio santuokoje, pilietybę gaudavo automatiškai
* Lotynų regionų gyventojai pamažu gaudavo piliečių teises
* Atleistiniai gaudavo ribotą pilietybę, tačiau buvęs šeimininkas (patronas) išlaikydavo jiems tam tikrą valdžią
* Atleistinių palikuonys automatiškai tapdavo pilnateisiais Romos piliečiais
* Romos legionieriams buvo draudžiama tuoktis, todėl jų vaikai automatiškai būdavo laikomi nesantuokiniais ir pilietybės negaudavo. Tačiau atitarnavęs savo laiką ir paleistas iš armijos legionierius galėdavo tuoktis kaip įprasta ir vaikai gaudavo pilietybę.
* Atskiri asmenys gaudavo pilietybę kaip apdovanojimą už išskirtinį pasitarnavimą Romai
* Už ypač didelę kainą pilietybę buvo įmanoma legaliai nusipirkti
* Legionuose savo laiką atitarnavę auksiliarijai gaudavo pilną Romos pilietybę (nuo Marijaus reformų laikų), tuomet jų vaikai taip pat automatiškai tapdavo Romos piliečiais.
* Senatas ar atskiri Romos valdovai kartais suteikdavo Romos piliečių teises ištisiems miestams ar net provincijoms, dažniausiai politiniais sumetimais ar kaip padėką už kažkokią pagalbą.

Po Marsų karo pilietybė buvo suteikta visiems *laisviems* Italijos gyventojams, išskyrus *Gallia Cisalpina* provinciją. 212 m. e. m. imperatorius Karakala suteikė šią teisę visiems *laisviems gimusiems* Romos imperijos gyventojams įsaku *Constitutio Antoniana*. Tuo pačiu įsaku visos *laisvos gimusios* moterys gavo tokias pačias teises, kaip ir Romos moterys.
Kokosų vanduo, patiektas kokoso riešute.
**Kokosų vanduo** – skaidrus skystis jaunų kokosų viduje. Jis atsiranda apie trečią mėnesį nuo vaisiaus užsimezgimo, pasiekia didžiausią kiekį aštuntą mėnesį, o vėliau mažėja virsdamas vaisiaus endospermu. Šviežias kokosų vanduo yra populiarus gėrimas Pietų ir Pietryčių Azijoje, Ramiojo vandenyno salose, Karibuose, jį galima rasti daugelyje pasaulio šalių, parduodamą skardinėse, buteliuose.

Kokosų vanduo turi apie 0,7 % baltymų, 0,2 % riebalų, 3,7 % angliavandenių, yra geras magnio, kalio, mangano šaltinis. 100 g kokosų vandens yra 19 kcal.

Iš kokosų vandens gaminamas kokosų actas, drebučių konsistencijos desertas *nata de coco*.

Galerija
--------

* Prekyba kokosų vandeniu Malaizijoje.
* Prekiautojas kokosų vandeniu Indijoje.
* Kokosų vandens butelis iš Meksikos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Robert E. Paull. *The Encyclopedia of Fruit & Nuts*. CABI, 2008, p. 112
2. ↑  Nuts, coconut water (liquid from coconuts), Nutrition Facts; tikrinta: 2012–07-26

Susiję straipsniai
------------------

* Kokosų pienas
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Optimatai** (lot. *Optimates*, vienaskaita *optimas*, liet. *Geriausi vyrai*) – vėlyvosios Romos Respublikos senato frakcija, lietuviškoje literatūroje dažnai vadinama partija. Jie daugiausiai palaikė kilmingųjų interesus, siekė apriboti Plebėjų tribūnų ir liaudies susirinkimų įtaką bei juridinę galią, padidinti senato valdžią. Taip pat optimatai kovojo prieš atskirus karvedžius, kurie savo įtakai stiprinti naudodavo armiją, liaudies tribūnatą bei viešosios nuomonės formavimą. Vieni žymiausių tokių pavyzdžių buvo Gajus Marijus ir Gajus Julijus Cezaris. Ši frakcija kovojo ir prieš Romos piliečių teisių dalijimą provincijų miestams.

Optimatai į savo gretas daugiausiai priimdavo taip pat tik kilminguosius. Viena iš ryškiausių išimčių buvo Markas Tulijus Ciceronas, kurio giminėje anksčiau nebuvo nei vieno senatoriaus ar politiko. Nepaisant to, Ciceronas buvo optimatų frakcijos narys ir sugebėjo tapti vienu iš įtakingiausių senatorių.

Optimatų įtaka pasiekė viršūnę valdant diktatoriui Lucijui Kornelijui Sulai (81–79 m. pr. m. e). Šiuo laikotarpiu liaudies susirinkimai beveik nebeturėjo įtakos ir teisinės galios. Senato narių skaičius nuo 300 padidintas iki 600. Didžiulis skaičius populiarų – nekilminguosius atstovaujančios senato frakcijos narių – buvo išžudyti ar ištremti proskripcijomis. Tačiau Sulai atsisakius diktatoriaus pareigų ir netrukus mirus, optimatų galia vėl sumažėjo.

Be jau minėtų Cicerono ir Sulos, kiti žymesni optimatai buvo Katonas Jaunesnysis, Titas Anijus Milonas, Markas Kalpurnijus Bibulas, Markas Junijus Brutas. Nors nekilmingas Gnėjus Pompėjus Didysis visu savo karjeros metu oponavo optimatams, jos pabaigoje susivienijo kovoje prieš Cezarį.
| **Justinas Vareikis** |
| --- |
| Gimė | 1870 m. gruodžio mėn.Saleninkai, Rusijos imperija |
| Mirė | 1956 m. (~86 metai)Skaruliai, Lietuvos TSR |
|  |
| Veikla | Karininkas, knygnešys |

**Justinas Vareikis** (1870 m. Saleninkuose, Rusijos imperija – 1956 m. Skaruliuose, Lietuvos TSR) – knygnešys, karininkas.

Biografija
----------

Gimė 1870 m. Saleninkuose. Vos sulaukęs 18 metų, Skarulių klebono Šlėgerio paragintas padėjo gabenti iš Rytų Prūsijos caro uždraustas lietuviškas knygas. Ūgtelėjęs įsidarbino sielininku ir plukdė medieną Šventąja, Nerimi, Nemunu. Iki Tilžės nusigaudavo sieliais, ten pasiimdavo knygas ir pro Smalininkus, Sudargą pėsčiomis grįždavo atgal. Įkliuvęs už šią veiklą, 3 mėnesius sėdėjo Kauno kalėjime. Spaudos reikalais J. Vareikiui teko lankytis ir pas Martyną Jankų Bitėnuose, keliauti į Rygą ir kitur.

Kai bolševikai artėjo prie Kauno, J. Vareikis nuvažiavo į laikinąją sostinę, gavo ginklų, surinko keliolika vyrų ir juos apginklavęs, ėmė saugoti Jonavą. Dalyvavo žygiuose ties Radviliškiu ir Meškuičiais. 1919 m. spalio 27 d. kartu su mokytojais B. Garmumi ir J. Kartanu įkūrė Jonavoje šaulių būrį, jam vadovavo. Jau kitais metais šaulių būrys tapo gan rimta jėga, čia susibūrė nemažai aplinkinių kaimų žmonių. Lenkai šaulių vadą persekiojo, bandė sugauti. Jis slėpdavosi savo sode iškastoje slėptuvėje. Lenkų puldinėjimams vis kartojantis, J. Vareikis paliko Saleninkus ir persikėlė į Jonavą, kur jau stovėjo lietuvių kariuomenė, saugojusi tiltą. Apsimetęs lenkų partizanu, ėjo per lenkų okupuotus kaimus ir platino lietuviškus atsišaukimus. J. Vareikis su kitais šauliais saugojo Jonavos tiltą, gelbėjo jį nuo susprogdinimo. 1920 m. lapkričio mėn. lenkų kavalerijai prasiveržus į Lietuvos gilumą, J. Vareikis su savo šauliais priešą pasitiko jau ties Truskava. Bendromis jėgomis kavalerijai buvo užkirstas kelias.

Vokiečių ir lenkų buvo du kartus sužeistas, kartą lenkų labai smarkiai sumuštas. Ilgą laiką buvo renkamas Jonavos šaulių būrio vadu, vėliau – garbės pirmininku. Pats būdamas mažai raštingas, norėjo, kad žmonės siektų mokslo, todėl savo lėšomis įsteigė pradžios mokyklą Saleninkuose.

Už neeilinius nuopelnus Tėvynei apdovanotas Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino 4 laipsnio ordinu, Nepriklausomybės medaliu, garbingiausiu Šaulių sąjungos apdovanojimu – Šaulių žvaigžde. Pagerbdami knygnešį ir šaulį, Amerikos lietuviai paskyrė 700 dolerių premiją.

Sovietams okupavus Lietuvą, J. Vareikis atsidūrė sąrašuose tų, kurie turi būti pirmiausia ištremti iš Lietuvos. Kurį laiką slapstėsi. 1941 m. birželio 14 d. buvo užtiktas namuose, tačiau jam ir sūnui pavyko pabėgti, o dukterys - Jadvyga ir Salomėja – suimtos ir ištremtos. Mirė 1956 m. Skaruliuose, kur ir palaidotas. 1997 m. jo vardu pavadinta Jonavos Justino Vareikio progimnazija.

Literatūra
----------

* Jonavos krašto žmonės. - Jonava : Linotipas, 2000. - P. 185–187.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Justinas Vareikis[neveikianti nuoroda]
2. ↑  Biografija Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Karo tribūnas** (lot. *tribunus militaris*) – Senovės Romos pareigūnas, kuris buvo karinis valdininkas legione ar civilinėse institucijose.

Profesionaliojoje kariuomenėje karo tribūnai neturėjo konkrečiai apibrėžto pareigų rato, jie būdavo legiono štabo karininkai. Jiems užduotis pagal situaciją skirdavo legatas. Kartais teigiama, kad karo tribūno rangas ekvivalentiškas dabartinių kariuomenių pulkininkui.

Tradiciškai jauni vyriškiai, turėję senatoriaus rangą, būdami maždaug dvidešimties metų, siekdavo karo tribūno pareigų. Atitarnavę karo tribūnu jie pradėdavo „garbės kelią" (*cursus honorum*) – kelionę karjeros laiptais senatorių pareigose.

Ankstyvojoje respublikoje
-------------------------

Respublikos laikais kiekviename legione būdavo šeši paskirti karo tribūnai. Vienu metu vadovaudavo du tribūnai, po tam tikro laikotarpio vyresniais tapdavo kiti du ir t. t. Karo tribūnais tapdavo Senato paskirti senatoriaus rango vyriškiai. Šį postą galėdavo užimti tie, kurie priklausė valdančiam sluoksniui, gabumų niekas netikrindavo.

Ankstyvosios respublikos laikais karo tribūnus kartais išrinkdavo kasmet renkamais konsulais, vadovavusiems Romos valstybei. Tokius konsulus vadindavo *konsuliniais tribūnais*, *Tribuni militum consulari potestate* 'karo tribūnai su konsulo valdžia'. Taip vietoj dviejų įprastinių konsulų metams išrinkdavo 4–6 karo tribūnai. Kam taip būdavo daroma nėra aišku, nors Titas Livijus teigė, kad kalta buvo klasinė kova Romos visuomenėje – patricijai labiau mėgo suteikti valdžią konsulams, o plebsas – karo tribūnams. Konsulinių tribūnų institucija išnyko po 366 m.p.m.e.

Po Marijaus reformos
--------------------

Marijaus reformos sukūrė profesionalios kariuomenės sistemą, legionams ėmė vadovauti legionų legatai. Į legionus ir toliau skirdavo šešis karo tribūnus, bet jų pareigos ir atsakomybė pasikeitė:

* Antras pagal vyresnumą legione būdavo tribūnas *tribunus laticlavius* ('plačiajuostis tribūnas') iš senatorių sluoksnio. Užimdamas šį postą jis mokydavosi stebėdamas legato veiksmus. Jo skiriamasis ženklas buvo plati purpurinė juosta ant togos.
* Kiti penki tribūnai *tribuni angusticlavii* ('siaurajuostis tribūnas') buvo kiek žemesnio rango. Jie būdavo kilę iš raitelių, anksčiau jau dalyvavę karo veiksmuose. Jų skiriamasis ženklas būdavo siaura purpurinė juosta ant togos.
| **Jonas Jurgis Bulota** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1855 m. balandžio 18 d.Rusija Klevinė, Javaravo valsčius, Rusijos imperija |
| Mirė | 1942 m. vasario 6 d. (86 metai)Lietuva Bulotai, Žiežmarių valsčius |
| Palaidotas (-a) | Eigulių kapinės |
|  |
| Veikla | Lietuvos visuomenės ir karinis veikėjas, generolas, veterinarijos gydytojas |
|  |
| Alma mater | Sankt Peterburgo medicinos-chirurgijos akademija |
|  |
|  **Vikiteka** | Jonas Jurgis Bulota |

**Jonas Jurgis Bulota** (1855 m. balandžio 18 d. Klevinė, prie Igliškėlių, Javaravo valsčius, Rusijos imperija – 1942 m. vasario 6 d. Bulotai, Žiežmarių valsčius) – Lietuvos visuomenės ir karinis veikėjas, generolas, veterinarijos gydytojas, Lietuvos fizinio lavinimosi sąjungos narys.

Biografija
----------

Sūnus Kęstutis Bulota (1896–1941 m.). 1882 m. baigė Sankt Peterburgo medicinos – chirurgijos akademiją. 1883–1885 m. veterinarijos gydytojas Prienuose, Vilkaviškyje. 1886–1893 m. Rusijos imperijos kariuomenės karinių junginių veterinarijos gydytojas Vilkaviškyje, 1893–1896 m. Kišiniove, 1896–1918 m. Taline.

Antkapis Eigulių kapinėse
Iki 1893 m. tarnavo pasienio apsaugos brigadoje ir turėjo diplomatinį pasą. Naudodamasis juo slapta gabeno draudžiamąją lietuvių spaudą iš Mažosios Lietuvos. 1890–1893 m. administravo laikraščių „Varpas" ir „Ūkininkas" leidybą. Dalyvavo 1893 m. varpininkų suvažiavime Skardupiuose. 1905 m. Didžiojo Vilniaus Seimo dalyvis.

Dalyvavo Pirmajame pasauliniame kare, pulkininkas. 1917–1918 m. Talino lietuvių draugijos pirmininkas. 1918 m. grįžo į Lietuvą, žemės ūkio ir valstybės turtų ministerijos veterinarijos specialistas. 1919 m. Tarybų Rusijos statytinės Vinco Kapsuko vyriausybės žemės ūkio komisariato veterinarijos skyriaus vedėjas.

1919 m. lapkričio mėn. Lietuvos kariuomenės savanoris, Krašto apsaugos ministerijos veterinarijos dalies viršininkas, 1921–1924 m. ir 1927–1930 m. ypatingų reikalų karininkas. 1930 m. generolas. Nuo 1924 m. dėstė Lietuvos universitete, nuo 1927 m. docentas.

Vienas Lietuvių tautininkų sąjungos organizatorių, centro valdybos narys. Buvo Gyvulių globos draugijos, Lietuvos atgimimo draugijos, Jono Jablonskio fondo pirmininkas. Palaidotas Eigulių kapinėse.

Įvertinimas
-----------

* 1928 m. Gedimino 1 laipsnio ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žymūs kraštiečiai Archyvuota kopija 2019-06-09 iš Wayback Machine projekto. (*Kazlų Rūdos viešoji biblioteka*)
2. ↑  Vidmantas Jankauskas. *Jonas Jurgis Bulota*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 608 psl.
| **Teodoras Balnas** |
| --- |
| Gimė | 1889 m. vasario 17 d.Barnaulas, Tomsko sritis |
| Mirė | 1943 m. vasario 11 d. (53 metai)Kanskas, Krasnojarsko kraštas |
|  |
| Veikla | karininkas |

**Teodoras Balnas** (1889 m. vasario 17 d. Barnaule, Tomsko sritis – po 1943 m. vasario 11 d. Kanske, Krasnojarsko kraštas) – Lietuvos karininkas, kapitonas.

Biografija
----------

Gimė ištremto 1863 m. sukilimo dalyvio šeimoje. 1913 m. baigė praporščikų mokyklą, per Pirmąjį pasaulinį karą 1914–1917 m. Rusijos imperijos kariuomenės kuopos vadas. 1919 m. tarnavo Nikolajus Judeničiaus baltagvardiečių armijoje.

Nuo 1920 m. sausio 15 d. iki 1927 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje. Iš pradžių kuopos, nuo 1920 m. spalio mėn. Septintojo pėstininkų Žemaičių kunigaikščio Butegeidžio pulko bataliono vadas. Pasižymėjo per nepriklausomybės kovas su Lenkijos kariuomenės Liucijaus Želigovskio rinktine. Pagal savo parengtą planą, kuriam pritarė Septintojo pėstininkų pulko karininkų susirinkimas ir divizijos vadas Edvardas Adamkavičius, naktį iš lapkričio 18 į 19 d. su 200 rinktinių karių apėjo lenkų Gardino pulką ir ankstų rytą puolė jį iš flango bei užnugario. Lenkai buvo iš 3 pusių apsupti ir sumušti. Lietuviai paėmė 200 belaisvių, jiems atiteko 2 patrankos, 24 sunkieji kulkosvaidžiai, apie 200 vežimų, 50 arklių, 250 šautuvų, 9 minosvaidžiai, 24 lauko virtuvės. Netrukus batalionas užėmė Širvintas. Nors želigovskininkai Širvintas dar buvo atsiėmę, bet po pakartoto jo vadovaujamų lietuvių karių apeinamojo manevro lapkričio 21 d. vėl buvo išmušti iš miesto. 1921 m. kapitonas.

1924 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus. 1928–1939 m. tarnavo pasienio policijoje, ilgą laiką – Skuodo stoties nuovados viršininkas. 1939–1940 m. mokytojavo. Per sovietinę okupaciją 1941 m. birželio 14 d. NKVD suimtas, įkalintas Krasnojarsko Rešiotų lageryje, šeima ištremta į Sibirą. SSRS NKVD Ypatingojo pasitarimo 1943 m. sausio 2 d. nuteistas sušaudyti, 1943 m. vasario 11 d. išvežtas į Kansko kalėjimą, ten sušaudytas.

Įvertinimas
-----------

* 1920 m. Vyčio Kryžiaus ordino Riterio kryžius

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Spečiūnas. *Teodoras Balnas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. - 509 psl.
| **Karolis Bohdanovičius** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1864 m. lapkričio 29 d.Ludzoje dab. Latvija |
| Mirė | 1947 m. birželio 5 d. (82 metai)Varšuva |
| Palaidotas (-a) | Povonzkų kapinėse |

**Karolis Bohdanovičius** (lenk. *Karol Bohdanowicz*, 1864 m. lapkričio 29 d. Ludzoje dab. Latvija – 1947 m. birželio 5 d. Varšuva, palaidotas Povonzkų kapinėse) – lietuvių kilmės lenkų geologas, geografas ir keliautojas.

Biografija
----------

Kilęs iš Lietuvos bajorų. 1881 m. baigė Peterburgo kasybos institutą. 1902-1919 m. Sankt Peterburgo kasybos instituto, 1914-1917 m. Rusijos geologijos komiteto, 1921-1935 m. Krokuvos kasybos akademijos profesorius. 1938-1939 m. ir 1945-1947 m. Lenkijos geologijos instituto direktorius.

Vadovavo aukso paieškų ekspedicijai Ochotsko jūroje, Kamčiatkoje, Čiukčių pusiasalyje, Aliaskoje, Kalifornijoje. Baku apylinkėse ir Prieškaukazės vakaruose tyrė naftos telkinius, Kaspijos jūroje, Irane, Turkmėnijoje – cinko ir alavo, Portugalijoje, Ispanijoje – aukso, volframo ir cinko rūdų telkinius.

Svarbiausias veikalas: Pasaulio mineralinės žaliavos (*Surowce mineralne świata* 4 t. 1951-1953 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Karolis Bohdanovičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 316 psl.
| **Juozas Papečkys** |
| --- |
| Gimė | 1890 m. sausio 1 d.Puskepuriai, Šunskų valsčius |
| Mirė | 1942 m. lapkričio 4 d. (52 metai)Jakutskas, Rusija |
|  |
| Veikla | teisininkas, valstybės ir karinis veikėjas |
|  |
| Alma mater | 1916 m. Maskvos universitetas |

Grupė lietuvių inteligentų Maskvoje. Iš kairės, sėdi: Kazimieras Pietaris, Ramūnas Bytautas, Petras Klimas, Stasys Šilingas, Agnietė Ambraziejūtė. Iš kairės, stovi: Rapolas Skipitis, Stasys Naginskas, Vladas Bukaveckas, Antanas Vienuolis-Žukauskas, Juozas Papečkys, Marcinkus, Juozas Nemeikša, Bytautas.
**Juozas Papečkys** (1890 m. sausio 1 d. Puskepuriuose, Šunskų valsčius, Marijampolės apskritis – 1942 m. lapkričio 4 d. sušaudytas Sverdlovske, Rusija) – teisininkas, Lietuvos valstybės ir karinis veikėjas, pulkininkas leitenantas.

Biografija
----------

1910 m. baigė Marijampolės gimnaziją, 1916 m. teisės studijas Maskvos universiteto Teisės fakultete. Mobilizuotas į Rusijos kariuomenę, 1917 m. baigė Maskvos Aleksejaus karo mokyklą, tarnavo pėstininkų pulke. 1917 m. Maskvos lietuvių tremtinių komiteto juriskonsultas. Po 1917 m. bolševikų perversmo išvyko į Šiaurės Kaukazą. Nuo 1919 m. mobilizuotas kovojo generolo Antono Denikino Baltojoje armijoje.

1919 m. pabaigoje grįžo į Lietuvą, Lietuvos kariuomenės savanoris. Paskirtas valstybės gynėjo padėjėju kariuomenės teisme. Buvo valstybės kaltintoju lenkų sąmokslininkų (POW) byloje. 1926 m. birželio 15 d. – gruodžio 17 d. Mykolo Sležavičiaus XIII ministrų kabinete Krašto apsaugos ministras. 1927 m. pulkininkas leitenantas. Išleistas į atsargą 1927–1928 m. advokatavo Kaune. Nuo 1929 m. sausio 1 d. Valstybės Tarybos narys, 1938–1940 m. Valstybės Tarybos pirmininko pavaduotojas.

Buvo aktyvus Lietuvos įstatymų kūrėjas ir teisės aktų tvarkytojas. Vienas Šaulių sąjungos steigėjų, Klaipėdos vadavimo akcijos dalyvis. 1925–1926 m. Karo mokslo draugijos pirmininkas. Bendradarbiavo leidiniuose „Draugija", „Vilniaus žinios", „Mokykla", „Aušrinė". 1917 m. JAV išleido savo poezijos rinkinį „Eilės – dainos".

1941 m. birželio 14 d. suimtas ir išvežtas į Sibirą, kalėjo Severouralsko lageryje Nr. 35. Sušaudytas NKVD Sverdlovsko kalėjime 1942 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ališauskas K. Lietuvos kariuomenė (1918–1940). – Lietuvių enciklopedija, t. 15, Boston, 1968.
2. ↑  Algirdas Banevičius. 111 Lietuvos valstybės 1918–1940 politikos veikėjų. – Vilnius, 1991. – 100 p.
3. ↑  Sušaudytoji vyriausybė // Lietuvos žinios, 2012-09-19[neveikianti nuoroda]
4. ↑   Archyvuota kopija 2012-10-20 iš Wayback Machine projekto.
| **Aleksandra Pilsudskalenk. *Aleksandra Piłsudska*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1882 m. gruodžio 12 d.Suvalkai, Rusijos imperija |
| Mirė | 1963 m. kovo 31 d. (80 metų)Londonas, Didžioji Britanija |
| Palaidotas (-a) | Povonzkų kapinėse |
| Tėvas | Piotr Szczerbiński |
| Motina | Julia Zahorska |
| Sutuoktinis (-ė) | Juzefas Pilsudskis |
| Vaikai | Wanda PiłsudskaJadwiga Piłsudska |
|  |
| Veikla | Antroji Juzefo Pilsudskio žmona |

**Aleksandra Ščerbinska-Pilsudska** (lenk. *Aleksandra Piłsudska*; 1882 m. gruodžio 12 d. Suvalkuose, Rusijos imperijoje - 1963 m. kovo 31 d. Londone, Didžiojoje Britanijoje) – antroji Lenkijos diktatoriaus ir Lenkijos maršalo Józef Piłsudski žmona, Lenkijos socialistų partijos ir Lenkų karinės organizacijos narė.

Biografija
----------

Gimė 1882 m. gruodžio 12 d. Suvalkuose *Piotr Paweł Szczerbiński* ir *Julia Jadwiga Zahorska* šeimoje, buvo septintas vaikas. Jos tėvas buvo miestietis, o mama kilusi iš bajorų, bet gyveno neturtingai. Abu tėvai mirė, kai jai buvo 10 metų. Jaunystėje gyveno su močiute *Karolina Truskolaska-Zahorska* ir teta *Wiktoria Maria Zahorska*. 1901 m. baigė Suvalkų gimnaziją. 1904 m. įstojo į Lenkijos socialistų partiją. 1906 m. gegužę susipažino su Juzefu Pilsudskiu. 1907 m. buvo suimta dėl anticarinės veiklos, bet vėliau greitai paleista. 1908 m. kartu su Pilsudskiu dalyvavo Bezdonių traukinio apiplėšime.

Pirmojo pasaulinio karo metu dirbo Lenkų karinėje organizacijoje, buvo suimta vokiečių. Paleista grįžo į Varšuvą, kur dirbo tarnautoja. 1918 m. lapkritį Juzefą paleidus iš Magdeburgo kalėjimo jis nebegrįžo gyventi kartu su pirmąja žmona Maria Piłsudska. Aleksandra de facto tapo jo naująja žmona, bet jie vis dar gyveno atskirai. Nuo Pilsudskio pagimdė dvi nesantuokines dukras – 1918 m. Wanda Piłsudska, o 1920 m. Jadwiga Piłsudska.

1921 m. rugpjūčio 17 d. mirus pirmajai Juzefo žmonai Marijai, po mėnesio 1921 m. spalio 25 d. jie susituokė. Tapusi teisėta Pilsudskio žmona pradėjo aktyviai veikti socialiniame gyvenime. Finansavo ir rūpinosi našlaičiais, darželiais, pradinėmis mokyklomis ir benamiais. Pilsudskio gyvenimo pabaigoje jie kartu beveik nebegyveno, nes jis daug laiko praleisdavo įvairiose savo rezidencijose.

Po vokiečių įsiveržimo į Lenkiją ir TSRS invazijos į Lenkiją 1939 m. rugsėjo pradžioje kartu su dukterimis pabėgo į Vilnių, po to į vis dar nepriklausomą Lietuvą, į Kauną, iš ten į Rygą, iš Rygos į Švediją, o iš Švedijos į Londoną. Mirė 1963 m. kovo 31 d. Londone, palaidota *North Sheen* kapinėse. 1992 m. spalio 28 d. jos palaikai atgabenti į Lenkiją ir palaidoti Varšuvos Povonzkų kapinėse.

* Aleksandros Pilsudskos ir jos dukros Vandos kapas Povonzkų kapinėseAleksandros Pilsudskos ir jos dukros Vandos kapas Povonzkų kapinėse

Išnašos
-------

1. ↑
2. 1 2 3   Archyvuota kopija 2012-07-05 iš Wayback Machine projekto.
3. 1 2
4. ↑
5. ↑   Edward Raczyński, „W sojuszniczym Londynie" Londyn 1974.

Literatūra
----------

* Aleksandra Piłsudska Wspomnienia, Londyn 1985 wyd. Instytut Józefa Piłsudskiego,ISBN 0-948019-01-8, wyd krajowe wyd. LTW Warszawa 2004 ISBN 83-88736-46-9
* Aleksandra Piłsudska, Pilsudski: a Biography by His Wife, Dodd, Mead and Co. New York, 1941.
Apsakymo leidimo viršelis
**„Kliudžiau"** – 1906 m. Jono Biliūno parašytas apsakymas, pasakojantis apie berniuką ir beglobę katytę, kurią berniukas nušovė ir po to jautė kaltę. Pasakojama pirmuoju asmeniu.

Pasakojimas
-----------

Suaugęs apsakymo veikėjas pirmuoju asmeniu pasakoja apie įvykį vaikystėje. Berniukas žaidžia su lanku ir strėlėmis, vaidindamas „Amerikos tyrlaukių gyventoją, Kuperio aprašytą". Tuomet jis pamato badu marintą šlapią katytę ir į ją paleidžia strėlę, mirtinai sužeisdamas gyvūną. Matydamas katytės kančias persimaino - vietoje entuziazmo pajunta gailestį ir kaltės jausmą, todėl metęs lanką parbėga atgal namo. Prie nušauto gyvūno išdrįsta prisiartinti tik praėjus trims dienoms. Sulaužo savo strėles, bet strėlės, kuria kliudė, ištraukti iš katės kūnelio neišdrįsta. Pasakojimas užsibaigia žodžiais „Tai buvo vienatinis mano šūvis. Bet laimingas. Aš jį ir dabar tebenešioju savo krūtinėje."

Šaltiniai
---------

1. ↑  Zalatorius, Albertas. Jonas Biliūnas (VLE)

Literatūra
----------

* Kliudžiau / Jonas Biliūnas. – Kaunas: Valst. grož. lit. l-kla, 1946. – 72 p.
* Kliudžiau: apsakymas/ Jonas Biliūnas (dail. Rūta Lelytė). – Vilnius: Vyturys, 1987. – 13 p.
* Kliudžiau: apsakymas vaikams / Jonas Biliūnas (dail. Sigita Adomavičienė). – Panevėžys: E. Vaičekausko knygyno leidykla, 2003. – 15 p. – ISBN 9986-942-56-X

Nuorodos
--------

WikisourceWikisource
Puslapis Vikišaltiniuose:
***Kliudžiau***

* „I Got It" - apsakymo vertimas į anglų kalbą