| **Deividas Hoknis** |
| --- |
| Gimė | 1937 m. liepos 9 d. (85 metai)Bradfordas, Jorkšyras, Anglija |
| Tautybė | anglas |
|  |
| Veikla | Popmenininkas |
|  |
|  **Vikiteka** | David Hockney |

**Deividas Hoknis** (angl. *David Hockney*, g. 1937 m.) – XX a. − XXI a. pr. Anglijos tapytojas, grafikas, fotografas, scenos dekoratorius. Priskiriamas popmenininkams.

Biografija
----------

Deividas Hoknis gimė 1937 m. liepos 9 d. Bradforde, Anglijos Jorkšyro grafystėje. Jis buvo ketvirtuoju iš penkių darbininkų klasės Kenneth ir Laura Hockney šeimos vaikų. 1948 m. D. Hoknis laimėjo stipendiją mokytis Bradfordo gramatikos mokykloje. Jaunystėje domėjosi teatro pasirodymais, daile ir piešimu. 1953 m. D. Hoknis įstojo į Bradfordo dailės mokyklą, buvo įtakotas mokytojų Frank Johnson ir Derek Stafford tapybos. Mokytojai paskatino D. Hoknį pateiktį paveikslą „Mount gatvė Bradforde" 1957 m. Britanijos karališkosios akademijos parodai. 1957 m. D. Hoknis baigė dizaino mokslus apdovanotas pirmos klasės diplomu su pagyrimu ir gavo pasiūlymus mokytis Karališkajame ir Sleido dailės koledžuose Londone. Jis pasirinko Karališkąjį dailės koledžą 1959 m. po karinės tarnybos. Ieškodamas savo stiliaus D. Hoknis išbandė abstraktųjį ekspresionizmą, jį įtakojo Žanas Diubufė ir Frensis Bekonas. D. Hoknis buvo homoseksualas, kas atsispindėjo to meto jo paveiksluose.

 D. Hoknio dekoruotas BMW 850CSi automobilis
1961 m. D. Hoknis pradėjo grafikos seriją „Švaistūno karjera" apsilankęs Niujorke pagal to paties pavadinimo Viljamo Hogarto (XVIII a.) seriją, tik pasakojančią įvykius Niujorke. 1960 − 1962 m. tris kartus eksponavo kasmetinėje Jaunųjų šiuolaikinių menininkų parodoje Londone, kur reiškėsi jaunas popmeno judėjimas. D. Hoknis asmeniškai niekuomet nesiejo savęs su popmenu, bet paprastai priskiriamas šiai meno srovei. Jis baigė Karališkąjį dailės koledžą aukso medaliu. 1963 m. John Kasmin galerijoje įvyko pirmoji D. Hoknio personalinė paroda, kuri susilaukė sėkmės. 1963 m. jis išvyko į JAV, gyveno Los Andžele, kur 1966 m. susitiko savo meilužį ir dažną paveikslų modelį Peter Schlesinger. JAV D. Hoknis vedė lekcijas Kolorado universitete Boulderyje ir Kalifornijos universitetuose Berklyje ir Los Andžele, 1968 m. grįžo į Angliją. 1970 m. nutrūko jo ryšiai su Peter Schlesinger, kas buvo atspindėta režisieriaus Jack Hazan dokumentiniame filme „*A Bigger Splash*", sukurtame tuo pat metu apie D. Hoknį. 1970 m. įvyko pirmoji didelė dailininko kūrinių retrospektyva Whitechapel galerijoje Londone.

1973 m. D. Hoknis persikėlė į Paryžių, kurį laiką bendradarbiavo su tais metais mirusio P. Pikaso grafikos leidėjais, sukūrė atminimo kūrinių P. Pikasui, kuris buvo vienu D. Hoknio idealų. Dailininkas dirbo su fotografija, 1974 m. kūrė scenos dekoracijas I. Stravinskio operai „Švaistūno karjera", 1978 m. − A. Mocarto „Užburtajai fleitai" Glaidonburgo operos festivalyje. 1977 m. publikuota spalvotų ofortų serija „Mėlyna gitara". 1981 m. menininkas kūrė scenos dekoracijas Metropoliteno operoje Niujorke, 1987 m. − R. Vagnerio „Tristanos ir Izoldos" pastatymui Los Andželo muzikos centre. 1985 m. jis išrinktas Britanijos karališkosios meno akademijos asocijuotu, 1991 m. − tikruoju nariu. D. Hoknis gyvena tarp namų Kalifornijoje ir Anglijos Jorkšyre. Kuria scenos dekoracijas, tapybos kūrinius, fotografiją. 2008 m. sukūrė kūrinių spalvotais printeriais naudodamasis „Photoshop" programa, yra kūręs „iPhone" ir „iPad" mobiliųjų įrenginių programėlėmis.

2006 − 2007 m. įvyko jo grafikos kūrinių parodos Kaune ir Klaipėdoje.

Kūrinių galerijos
-----------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: David Hockney** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* D. Hoknio svetainė Archyvuota kopija 2015-12-04 iš Wayback Machine projekto.
* Teito galerija
* Niujorko šiuolaikinio meno muziejus
* artnet.com
* artsy.net

Šaltiniai
---------

1. ↑  muziejai.lt
2. ↑  Vakarų ekspresas

* Edith Devaney, Bilbao Gugenheimo muziejaus informacija Archyvuota kopija 2016-03-06 iš Wayback Machine projekto.
* Encyclopaedia Britannica
* Edward Lucie-Smith. *Lives of the Great 20th-century Artists*. Thames and Hudson, 1999, p. 331–334