recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Astra 600** |
| --- |
|  |
| **Tipas** | savitaisis pistoletas |
| **Variantai** | Astra 400 |
| **Šalis** | Ispanijos vėliava Ispanija |
| **Sukurtas** | 1930 |
| **Gamintas** | 1942-1945 m.pagaminta ~60 000 vnt. |
| **Naudotas** | 1943-19?? |
| **Naudotojai** | Vokietijos vėliava VokietijaVokietijos vėliava VokietijaPortugalijos vėliava Portugalija |
| **Kalibras, mm** | 9 mm |
| **Šovinys, mm** | 9×19 mm Parabellum |
| **Svoris, kg** | 1080 |
| **Ilgis, mm** | 205 |
| **Vamzdžio ilgis, mm** | 135 |
| **Dėtuvė** | 8 šov. |

**Astra 600** – Ispanijos gamybos 9 mm kalibro savitaisis pistoletas, sutrumpinta Astra 400 versija. Imtas gaminti Antrojo pasaulinio karo metais hitlerinės Vokietijos užsakymu. Iš viso pagaminta apie 60 tūkstančių, iš jų tik 10,5 tūkst. buvo perduoti Vokietijai, nes po to buvo išlaisvinta Prancūzija ir nutrūko tiesioginiai transporto ryšiai tarp Ispanijos ir Vokietijos. Didžiąją dalį likusių pistoletų po karo nupirko Vakarų Vokietija policijos reikmėms. Nedidelę dalį jų taip pat įsigijo Portugalijos karinis jūrų laivynas.

Pistoletas yra tvirtos konstrukcijos, kokybiškai pagamintas, taiklus. Tačiau jame panaudotas laisvos spynos principas, todėl net ir būdamas sunkus, pasižymi staigia ryškia atatranka. Dėl tvirtumo ir masės kai kur šį pistoletą neoficialiai vadino „santechniko veržliarakčiu".

Naudotojai
----------

* Vokietijos vėliava Vokietija: Policija
* Portugalijos vėliava Portugalija: Karinis jūrų laivynas, 800 vnt.
* Čilės vėliava Čilė: 450 vnt.
* Jordanijos vėliava Jordanija: 200 vnt.
* Turkijos vėliava Turkija: 200 vnt.
* Filipinų vėliava Filipinai, Kosta Rikos vėliava Kosta Rika, Egipto vėliava Egiptas: nedideli kiekiai

Nuorodos
--------

* Astra 600 9 mm caliber pistol Archyvuota kopija 2012-05-14 iš Wayback Machine projekto.
|  |
| --- |
| **Tauragės suaugusiųjų mokymo centras** |
| [[Vaizdas:|Tauragės suaugusiųjų mokymo centras herbas|center|100px]] |
| Tauragės suaugusiųjų mokymo centras |
| **Adresas** | Laisvės g. 19, Tauragė |
| **Direktorius(-ė)** | Neringa Orentienė |
| **Mokinių skaičius** | 130 (2020 m.) |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 20 |

**Tauragės suaugusiųjų mokymo centras** – savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Tauragėje, Laisvės g. 19, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas suaugusiems lietuvių kalba. Įstaigos kodas 195474476. Steigėjas Tauragės rajono savivaldybės taryba.

Istorija
--------

Iš pradžių vadinosi Darbo jaunimo vakarinė mokykla, mokykloje veikė stacionarinės ir vakarinės klasės. Stacionarinėse klasėse mokiniai pamokas lankydavo kiekvieną vakarą, išskyrus šeštadienį ir sekmadienį. Neakivaizdinėse klasėse vykdavo konsultacijos – pirmadieniais, trečiadieniais ir penktadieniais. Mokyklos buveinė buvo dabartinė Martyno Mažvydo mokykla. Apie 1977 m. mokykla pavadinta Tauragės vakarine pamainine. Apie 1980 m. mokykloje mokėsi daugiau kaip 1000 mokinių. Sumažėjus mokinių skaičiui, 1998 m. Vakarinė vidurinė mokykla reorganizuota į Suaugusiųjų mokymo centrą prie Žalgirių vidurinės mokyklos. 2003 m. suteiktas Tauragės suaugusiųjų mokymo centro pavadinimas. Šiuo metu Suaugusiųjų mokymo centras įsikūręs Jovarų pagrindinės mokyklos patalpose, turi 5 mokomuosius kabinetus.

Direktoriai
-----------

* Algimantas Urbonavičius
* Birutė Griskienė
* Arimantas Šerlinskis
* nuo 2011 m. Ona Sturonienė

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
| **Juozapas Bergmanas** |
| --- |
|  |
| Juozapas Bergmanas. Sieninis laikrodis, Vilnius, 1796 m. Lietuvos nacionalinio muziejaus eksponatas |
| Gimė | 1749 m. |
| Mirė | 1811 m. gegužės 14 d. (~62 metai)Vilnius, Rusijos imperija |
| Palaidotas (-a) | senosiose Rasų kapinėse |
| Tėvas | Petras Berkmanas |
| Sutuoktinis (-ė) | Ana Hinc |
| Vaikai | Ignacijus Berkmanas, Juozapas Berkmanas, Jonas Karolis Berkmanas, Stanislovas Berkmanas, Kazimieras Berkmanas, Pranciškus Berkmanas |
|  |
| Veikla | XVIII a. pab. – XIX a. pradž. Vilniaus laikrodžių cecho seniūnas, laikrodininkas |

**Juozapas Bergmanas** (lenk. *Józef Berkman, Bergmann, Baerkman, Bärkman*, 1749 m. – 1811 m. gegužės 14 d.Vilnius) – XVIII a. pab. – XIX a. pradžios Vilniaus laikrodžių cecho seniūnas, laikrodininkas.

Biografija
----------

Juozapas Bergmanas gimė 1749 metais. Bergmano protėvis buvo vardu Gžegožas, jis nuo 1638 metų buvo Abiejų Tautų Respublikos karaliaus Jono Kazimiero Vazos sekretorius Varšuvos Seime. Taip pat į įvairius kraštus vyko kaip pasiuntinys. Jam karalius buvo patvirtinęs (suteikęs) indigenatą (svetimšalio bajoro įteisinimas valstybėje). Gžegožo sūnus Petras taip pat ėjo karaliaus sekretoriaus pareigas. Juozapas Bergmanas su žmona Ana susilaukė šešių sūnų: Ignacijaus, Juozapo, kurio sūnus Mykolas Berkmanas buvo 1863 m. sukilimo dalyvis, Jono Karolio, kuris buvo VU medicinos profesorius, Stanislovo, gydytojo Kazimiero, kurio sūnus Juozapas Berkmanas buvo tapytojas, Pranciškaus. Vilniuje Bergmanai turėjo nusipirkę du mūrinius namus, iš jų stovėjusiame tuometinėje Turgaus gatvėje (dab. Margirio gatvė) Nr. 38 gyveno patys su šeima, o kitą namą nuomojo.

1794 m. Jozefas Bergmanas su kalviu J. Kozijelevičiumi pagamino  Šv. Petro ir Povilo bažnyčios bokšto laikrodį. 1798 metais jis Vilniaus rotušės laikrodį perkėlė į Šv. Kazimiero bažnyčios kairįjį bokštą ir ten jį prižiūrėjo. 1803 m. taisė Vilniaus katedros varpinės bokšto laikrodį. Juozapas Bergmanas sukūrė įdomių, savitų laikrodžių, skirtų didelėms patalpoms su dekoratyviniais tapytais ciferblatais. Juozapas Bergmanas mirė 1811 m. gegužės 14 d. Safjaninos g. (dab. Maironio g.) ir buvo palaidotas senosiose Rasų kapinėse.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  Irma Randakevičienė. Apie XIX a. pradžios Vilniaus katedros varpinės laikrodininko Juozapo Bergmano šeimą ir palikuonis, skelbta svetainėje „Voruta.lt", 2023.
2. 1 2  Juozapo Bergmano biografija Visuotinėje lietuvių enciklopedijoje.
3. 1 2  Juozapo Bergmano biografija LIMIS.lt.
4. 1 2 3  S.p. Jozef Berkman. Dziennik Wilenski, 1919 m. rugpjūčio 6 d. Nr. 4.
Džnejno įlankos skardžiai
**Džnejnos įlanka** (angl. *Ġnejna Bay*) – nedidelė įlanka vakarinėje Maltos pakrantėje. Įlankoje yra smėlio paplūdimiai, populiari turistų vieta, maždaug už 1 km nuo Mgaro miestelio. Įlankos ilgis šiaurės pietų kryptimi apie 800 m.

Šiaurinėje įlankos dalyje, po stačiomis uolomis yra populiarus nudistų paplūdimys, nors nudizmas, kurį konservatyvi katalikiška visuomenė smerkia, Maltoje yra nelegalus.

Džnejna išsiskiria vaizdingais molio šlaitais ir kalkakmenių klifais. Iš jų teka vienas iš nedaugelio gėlų Maltos šaltinių, susidaręs upeliukas teka Džnejnos slėniu. Slėnis yra saugoma teritorija, tačiau upelis priskirtas prie galinčių sunykti dėl nelegalaus tvenkimo ir vandens ėmimo.

2007 m. birželio 30 d. ties Džnejnos įlanka Maltos pareigūnai sulaikė laivą su 26 nelegaliais imigrantais.

Įtvirtinimai
------------

Virš įlankos, ant aukštos uolos, 100 m aukštyje, stovi Lipijos bokštas (malt. *Ta’ Lippia*), kitaip dar Džnejnos sargybinis bokštas, kurį 1637 m. didžiojo magistro *Giovanni Paolo Lascaris* nurodymu pastatė karinis architektas *Vincenzo Maculani*. Lipijos bokštas buvo dalis sudėtingo pakrantės gynybos tinklo, kurį pastatė hospitaljerų ordinas.

Lipijos bokšte ir netoliese stovėjusiame *Għajn Tuffieħa* bokšte įsikūrę sargybiniai dieną vėliavomis, o naktį laužais perduodavo žinias giliau saloje stovėjusiam *Binġemma* bokštui. Šis prireikus (kai jūroje pastebėdavo berberų piratus, sukeldavo aliarmą Mdinos mieste.

Džnejnos pakrantėje yra Antrojo pasaulinio karo laikų dotas, užmaskuotas, kad atrodytų kaip fermerio namas.

Nuorodos
--------

1. ↑   Archyvuota kopija 2012-04-02 iš Wayback Machine projekto. – *Malta Today*, 21 July 2002
2. ↑  V. Axiak, E. Mallia, V. Gauci, P.J. Schembri, A. Mallia, A.J. Vella, *State of the Environment Report for Malta, 1998* Archyvuota kopija 2009-07-03 iš Wayback Machine projekto. at pages 153, 182, 232, 235, 236 – Nuoroda tikrinta on 28 July 2007
3. ↑   – *Malta Media* – Nuoroda tikrinta on 26 July 2007
4. ↑  Gneja Tower Christian Formosa, „A Military History of Malta", University of Malta, Faculty of Education – Nuoroda tikrinta on 26 July 2007
5. ↑  Military Malta Christian Formosa, „A Military History of Malta" – University of Malta, Faculty of Education – Nuoroda tikrinta on 28 July 2007
**Dagmar Falk** (šved. *Dagmar Falk*; 1912 m. gruodžio 28 d. Sioderteljėje, Švedija – 2019 m. kovo 23 d. Lunde, Švedija) – švedų mokslininkė-slavistė, jotvingių palikimo tyrinėtoja, viena iš Švedijos Jotvingių ekspedicijos organizatorių.

Biografija
----------

Gimė Larsonų šeimoje, vaikystę ir paauglystę praleido Sundsvalyje. Slavistiką studijavo Upsalos universitete, jį folosofijos bakalauro laipsniu baigė 1936 metais. 1936–1938 m. dirbo *Lenkijos prekybos rūmuose*. Antrojo pasaulinio karo metu, 1945 m. Lunde ištekėjo už žinomo baltisto ir slavisto prof. Knuto Olofo Falko. Pokaryje puoselėjo mokslinius kontaktus su Lenkijos kalbininkais. 1959–1980 m. dalyvavo ilgametėje mokslinėje Švedijos Jotvingių ekspedicijoje, tyrusiai šios baltų genties pėdsakus šiaurės Lenkijoje. Kartu su vyru mokslininkė gilinosi į baltų–slavų tarpkalbinius ryšius, susidomėjusi studijavo Suvalkijos sentikių gyvenimą Vosilkų ir Gabove Grondų kaimuose. Nuo 1981 metų organizavo materialinę ir finansinę paramą Suvalkų krašto gyventojams, jau būdama garbingo amžiaus 2005 m. dalyvavo mokslinėje konferencijoje, skirtoje archeologinių kasinėjimų jotvingių Šveicarijos kaime 50 metų jubiliejui. 2007 metais savo šeimos archyvą padovanojo Suvalkų Krašto muziejui.

Atminimo įamžinimas
-------------------

Dagmaros Falk vardu Suvalkuose pavadinta gatvė, jai suteiktas šio miesto garbės pilietės vardas.

Nuorodos
--------

* Gyvenimo aprašymas **(**lenk.**)**
* Gunilla Lindberg. Dakmar Falk suteiktas Suvalkų miesto garbės pilietės vardas (šved.)
* Zmarła Dagmar Falk **(**lenk.**)**
| **Daina Urbanavičienė** |
| --- |
|  |
| 2014 m. |
| Gimė | 1976 m. balandžio 4 d. (47 metai)Vilnius |
| Gyven. vieta | Vilnius |
| Tautybė | Lietuvė |
| Pilietybė |  Lietuva |
| Sutuoktinis (-ė) | Dainius Urbanavičius |
| Vaikai | Gabija, Aleksandras |
|  |
| Partija | TAIP |
|  |
| Alma mater | VU (B 1998, M 2000)VDA (M 2008)LMTA (D nuo 2019) |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * Šv. Kristoforo statulėlė (2017)
* Nešk savo šviesą ir tikėk (2020)
 |

**Daina Urbanavičienė** (g. 1976 m. balandžio 4 d. Vilniuje) – Lietuvos politikė, kultūros vadybininkė.

Biografija
----------

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šį puslapį ar jo dalį reikia sutvarkyti pagal Vikipedijos standartus** – išorinės nuorodos, dėstymas punktais**Jei galite, sutvarkykite.** |

### Išsilavinimas

1982–1994 m. mokėsi Vilniaus Gabijos vidurinėje mokykloje.

1994–1998 m. Vilniaus universitete studijavo istorijos teoriją ir kultūros istoriją. 2000 m. Vilniaus universitete įgijo Istorijos studijų programos magistro laipsnį. 2008 m. Vilniaus dailės akademijoje baigė Unesco kultūros vadybos ir kultūros politikos magistro studijas.

### Karjera

2007 m. festivalio „Tebūnie naktis!" iniciatorė. 2017 m. „Kultūros naktis" apdovanota kaip „sėkmingiausias kultūros turizmo projektas". 2007–2018 m. Gatvės muzikos dienos vadovė.

2007–2010 m. Vilnius – Europos kultūros sostinė 2009 renginių vadovė (Gatvės muzikos diena, Tebūnie naktis!, Menas netikėtose erdvėse, LUX Šviesos festivalis), nuo 2009 m. programų skyriaus vadovė.

2010–2014 m. Nacionalinės kūrybinių ir kultūrinių industrijų asociacija, Valdybos narė

2010–2014 m. VDA projektų skyriaus vadovė, atsakinga už ES struktūrinių fondų bei tarptautinių ir nacionalinių projektų inicijavimą, valdymą, koordinavimą ir administravimą.

2011–2014 m. Vilniaus m. savivaldybės tarybos narė.

2012 m. „Muziejų metai" programos nacionalinio projekto „Lietuvos muziejų kelias" komunikacijos koordinatorė.

2013–2021 m. Lietuvos kultūros tarybos pirmininkė.

2018 m. Vilniaus kolegijos lektorė.

2019–2021 m. VDA tarybos pirmininkė.

Nuo 2015 m. LMTA lektorė. Nuo 2021 m. Kultūros viceministrė.

### Narystė

2011–2014 m. Les Rencontres, Komiteto narė.

2011–2014 m. Eurocities Culture Forum Komiteto narė.

2015–2018 m. "Dėl UNESCO Kultūrų įvairovės konvencijos įgyvendinimo" Darbo grupės narė.

2015–2018 m. Lietuvos kultūros instituto tarybos narė.

2016–2022 m. Kaunas – Europos kultūros sostinė 2022 ambasadorė.

2019–2021 m. The International Federation of Arts Councils and Culture Agencies valdybos narė.

Nuo 2016 m. Kultūros ministerijos Kolegijos narė.

Nuo 2018 m. Lietuvos nacionalinės UNESCO komisijos tarybos narė.

Nuo 2018 m. Baltic Culture Fund narė.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑
7. ↑
8. ↑
9. ↑
10. ↑
11. ↑
12. ↑
| Šv. Elenos kalnas |
| --- |
|  |
|  |
| Šalis | Jungtinės Amerikos Valstijos JAV |
|  |
| Aukštis | 2550 m |
|  |
| Tipas | Stratovulkanas |
|  |
| Amžius |
|  |
| Aktyvumas | aktyvus |
|  |
| Paskutinisišsiveržimas | 2007 m. |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.

  |
| **Koordinatės:** | 46°20′00″ š. pl. 122°18′0″ v. ilg.﻿ / ﻿46.33333°š. pl. 122.30000°r. ilg.﻿ / 46.33333; 122.30000Koordinatės: 46°20′00″ š. pl. 122°18′0″ v. ilg.﻿ / ﻿46.33333°š. pl. 122.30000°r. ilg.﻿ / 46.33333; 122.30000 |

**Šv. Elenos kalnas** (angl. *Mount St. Helens*) – aktyvus ugnikalnis (stratovulkanas) JAV, Vašingtono valstijoje, Skamanijos apskrityje, 85 km į šiaurės rytus nuo Portlando. Aukštis 2550 m. Šv. Elenos kalnas yra Ramiojo vandenyno Ugnies Žiedo dalis, iškilęs Kaskadiniuose kalnuose. Kalnas pavadintas britų diplomato Šv. Elenos lordo Aleino Ficherberto garbei. Ugnikalnio viršūnę dengia ledynai. Krateris 1,5 km pločio, pasagos formos.

Šv. Elenos kalnas garsėja savo galingais išsiveržimais. Jų metu į orą išmetama daugybę pelenų, pasklinda piroklastinių uolienų srautai. Ugnikalnis labai galingai išsiveržė 1980 m. gegužės 18 d. Žuvo 57 žmonės, sugriauta 250 namų, 47 tiltai, 24 km geležinkelių, 300 km greitkelių. Išsiveržimas sukėlė milžinišką sprogimą ir nuošliaužą, kalno aukštis sumažėjo nuo 2950 iki 2550 m.

1980 m. išsiveržimas

Nuorodos
--------

* Ugnikalnių duomenų bazė Archyvuota kopija 2007-06-10 iš Wayback Machine projekto.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Šv. Elenos kalnas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| ***Vampyros Lesbos*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Vampyros Lesbos |
| Kilmės šalis |  Vokietija Ispanija |
| Režisierius | Jesus Franco |
| Scenaristas (-ai) | Jaime ChávarriJesus Franco |
| Vaidina | Soledad Miranda |
| Metai | 1971 |
| Žanras | siaubo |
| Trukmė | 89 min. |
| Kalba | vokiečių |
| **IMDb įrašas** |

**Vampyros Lesbos** – 1971 m. sukurtas erotinis siaubo filmas, vienas populiauriausių režisieriaus Jesus Franco darbų, prisidėjęs ir prie aktorės Soledad Miranda populiarumo.

Dar kartą susidomėjimas filmu išaugo 1995 m. išleidus albumą „Vampyros Lesbos:Sexadelic Dance Party", kurį sudarė trijų Franco filmų garso takeliai. Kompoziciją „The Lions and the Cucumber" vėliau savo filme „Džekė Braun" panaudojo režisierius Quentin Tarantino.

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Linda, nekilnojamojo turto agentė, kartu su savo draugu Omaru apsilanko Stambulo naktiniame klube, kuriame tampa erotinio dviejų merginų šokio liudininkais. Vis tik labiausiai ją šokiruoja tai, kad vieną iš šių merginų ji nuolatos regi savo sapnuose. Papasakojusi apie tai savo psichiatrui daktarui Siuardui, ji sulaukia paaiškinimo, kad tai tiesiog jos seksualinio nepasitenkinimo išraiška ir dar jai tiesiog reikia kito partnerio.

Po kurio laiko Linda darbo reikalais nuvyksta į atokią salą, kurioje gyvena klientas. Kaip paaiškėja, tai grafienė Nadina, ta pati mergina iš naktinio klubo ir iš Lindos sapnų. Kažkada, išgelbėta grafo Drakulos, Nadina paveldėjo iš jo ir amžiną kraujo troškimą. Tarp merginų užsimezga intymus ryšys, tačiau galiausiai Nadina įkanda Lindai.

Tuo metu daktaras Siuardas, kuris tuo pačiu yra ir tikrasis vampyrų žinovas, mano, kad Agra, viena jo paciančių, išprotėjo, nes pasakoja neįtikėtinas istorijas apie grafienę Nadiną, tačiau kuomet į jį kreipiasi Omaras, papasakojantis, kad jo draugė Lindanuvyko į salą pas grafienę, jis pradeda nerimauti, kad mergina gali tapti vampyro auka. Siuardas vyksta į salą, tačiau čia jį nužudo Nadinos tarnas.

Išvykusi iš salos, Linda po kurio laiko grįžta ir randa Nadiną, mirštančią nuo kraujo trūkumo. Ji maldauja savo buvusios meilužės duoti jai nors kiek kraujo, tačiau ši atsisako, pareikšdama, kad nėra jos tarnaitė ir nužudo grafienę, mataliniu strypu perdurdama šiai akį...

Kita informacija
----------------

Juostoje vengiama įprastų šablonų, susijusių su vampyrais: kad šie bijo saulės šviesos (grafienė mėgsta degintis sulėje) arba nužudomi tik mediniu kuolu perdūrus širdį (ta pati grafienė miršta metalinį strypą įsmeigus jai į smegenis). Juostoje nėra jokių religinių kovos su vampyrais motyvų, o aukos po įkandimo lieka gyvos, tačiau telepatiškai priklausomos nuo „šeimininko". Režisierius tarsi mėgina parodyti vampyrą ne kaip visus iš eilės žudantį monstrą, o kaip mąstančią, jaučiančią ir netgi kenčiančią būtybę.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

Grafienė Nadina
*Aktorius – vaidmuo*
* Ewa Strömberg – Linda
* Susann Korda – grafienė Nadina
* Andrés Monales – Omar
* Dennis Price – daktaras Alvinas Siuardas
* Paul Müller – daktaras Štaineris
* Heidrun Kussin – Agra
Adelaida Paryžietė
**Adelaida Paryžietė** (pranc. *Adélaïde de Paris*; g. apie 850–853 m. – m. 901 m. lapkričio 10 d.) – Vakarų Frankijos karalienė, Liudviko II Mikčiaus žmona. Karolio III Naiviojo motina.

Gyvenimas
---------

Adelaida buvo Paryžiaus grafo palatino Adalardo Paryžiečio duktė. Jos prosenelis buvo Paryžiaus grafas Bego Paryžietis. Jos prosenelė Alpaisa, Bego žmona, buvo karaliaus Liudviko I Pamaldžiojo ir Teodelindos Sensietės dukra pavainikė.

Vakarų Frankijos karalius Karolis II Plikagalvis išrinko Adelaidą kaip būsimą savo sūnaus ir įpėdinio Liudviko žmoną. Tam trukdė Liudviko santuoka, jis slaptomis prieš tėvo valią buvo vedęs Ansgardą Burgundę. Tuo metu Ansgarda ir Liudvikas jau turėjo 2 vaikus (būsimieji Liudvikas III ir Karlomanas II), Karolis suagitavo popiežių Joną VIII panaikinti jo sūnaus Liudviko santuoką. O tada, 875 m. vasarį, Karolis II apvesdino savo sūnų ir Adelaidą Paryžietę.

Tačiau ši santuoka buvo ginčijama dėl poros artimos kraujo giminystės. 878 m. rugsėjo 7 d. popiežius karūnavo Liudviką II, kuris praeitais metais buvo paveldėjęs Vakarų Frankijos sostą po tėvo mirties, bet atsisakė karūnuoti Adelaidą.

879 m. balandžio 10 d. Liudvikas II Mikčius mirė Kompjenėje, ir tada jis ir Adelaida neturėjo įpėdinių. Tačiau Adelaida tuo metu buvo nėščia, ir po vyro mirties, 879 m. rugsėjo 17 d. pagimdė sūnų Karolį, būsimąjį karalių Karolį III Naivųjį. Šio vaiko gimimas sukėlė konfliktą tarp Adelaidos ir ankstesniosios išskirdintos žmonos Ansgardos. Ansgarda ir jos sūnūs kaltino Adelaidą neištikimybe. Adelaida savo ruožtu irgi ginčijo Ansgardos sūnų teises į sostą. Ansgardos sūnūs Liudvikas ir Karlomanas II visgi paveldėjo sostą ir tapo karaliais – valdė abu vienu metu (diarchija), tačiau gana greitai (882 ir 884 m. spalį) mirė nepalikdami palikuonių. Tada dėl Vakarų Frankijos sosto varžėsi Paryžiaus grafas Edas ir Karolis III Storasis.

Karolis Naivusis 898 m. spalį užėmė tėvo sostą, o jo motina padėjo jį karūnuoti.

Adelaida Paryžietė mirė 901 m. lapkričio 10 d. Lane (*Laon*). Palaidota *Saint-Corneille* abatijoje Kompjenėje (Pikardija).

Vaikai
------

1. Ermentruda – g. apie 875/878 m.
2. Karolis III Naivusis – g, 879 m. rugsėjo 17 d. Vakarų Frankijos karalius (valdė 898–923 m.).

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Adelaida Paryžietė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Nuorodos
--------

1. ↑  
McKitterick, Rosamond (2005). *New Cambridge Medieval History*. Cambridge University Press. p. 136. ISBN 0-521-36292-X.
2. ↑  
McKitterick, Rosamond (2005). *New Cambridge Medieval History*. Cambridge University Press. p. 138. ISBN 0-521-36292-X.
3. ↑  My Lines Nuoroda tikrinta on 6 January 2009
Koordinatės: 48°8′58″ š. pl. 17°6′28″ r. ilg.﻿ / ﻿48.14944°š. pl. 17.10778°r. ilg.﻿ / 48.14944; 17.10778

Grasalkovičių rūmuose įsikūrusi Prezidentūra
**Grasalkovičių rūmai** (svk. *Grasalkovičov palác*) – rūmai Slovakijos sostinės Bratislavos Hodžovo aikštėje, vienoje iš pagrindinių mieste. Rūmuose įsikūrusi šalies prezidento rezidencija. 

Viena iš Bratislavoje labiausiai turistų lankomų vietų, lengvai pasiekiama lankantis senamiestyje. Netoli – Arkivyskupo vasaros rūmai. Prezidentūrą saugo sargyba, o priešais pastatą įrengtas fontanas „Žemė – taikos planeta" su į simbolinį gaublį panašiu masyviu rutuliu. Prie šio fontano – viena svarbiausių miestiečių susitikimų ir pasimatymų vietų sostinėje.

Architektūra
------------

Prabanga ir puošnumu stebinantys valstybės pinigus valdžiusio iždininko grafo Antalo Grasalkovičiaus rūmai su prancūziško stiliaus parku pastatyti 1760 m. Jie puikiai atspindi puošnų rokoko – vėlyvojo baroko architektūros stilių. Rūmų architektas – Anton Mayerhofer.

Istorija
--------

Rūmai buvo tapę baroko muzikos kultūros centru. Kadaise kompozitorius J. Haidnas čia pristatinėjo savo simfonijas, virė intensyvus kultūrinis vietos aukštuomenės gyvenimas. 1919 m. rūmuose buvo įsikūrusi teritorinė karo valdyba. Rūmuose II Pasaulinio karo metais buvo Pirmosios Slovakijos respublikos prezidento Jozefo Tiso rezidencija. Pokariu čia įkurdintos įvairios komunistinės Čekoslovakijos institucijos: komisarų taryba, vietos partinės valdžios atstovybė, pionierių namai. Nuo 1996 m. po restauracijos rūmai atiteko Slovakijos prezidento žinion.

* Prezidentūroje D. Bušas ir I. GašparovičiusPrezidentūroje D. Bušas ir I. Gašparovičius
* Grasalkovičių herbasGrasalkovičių herbas
* Rūmų detalėRūmų detalė
* Prezidentūros kiemePrezidentūros kieme
* Rūmų aikštėRūmų aikštė
* Fontanas „Žemė – taikos planeta"Fontanas „Žemė – taikos planeta"

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Grasalkovičių rūmai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Ekskursija po rūmus
* Grasalkovičių rūmai *kelionių manija.lt* portale Archyvuota kopija 2011-09-07 iš Wayback Machine projekto.
| ***Vyras, kuris stebi*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | L'uomo che guarda |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Tinto Brass |
| Scenaristas (-ai) | Tinto Brass |
| Kompozitorius | Riz Ortolani |
| Metai | 1994 |
| Žanras | erotinis |
| Trukmė | 97 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Vyras, kuris stebi** (vok.  *L'uomo che guarda*) – 1994 m. režisieriaus Tinto Brass sukurtas erotinis filmas, laisva rašytojo Alberto Moravia kūrinio interpretacija.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Katarin Vasilissa – Silvija
* Francesco Casale – Dodo
* Cristina Garavaglia – Fausta
* Raffaella Offidani – Paskasė
* Antonio Salines – daktaras
* Eleonora De Grassi

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Eduardas, dar vadinamas Dodo – jaunas literatūros dėstytojas, kurio gyvenimui vis dar didelės įtakos turi jo tėvas, universiteto profesorius Alberto. Vaikystės traumos iki šiol turi įtakos jo santykiams su moterimis ir Dodo pomėgiui jas stebėti. Jis yra vedęs gražuolę Silviją, tačiau ši vieną dieną nieko nesakiusi tiesiog jį paliko. Dodo bando užmegzti ryšiį su savo studente Paskaze, su tėvo, kuris guli namuose sus sulaužyta koja, slauge Fausta, bet nei vienu atveju jam nieko nepavyksta, nes visose jo fantazijose karaliauja žmona Silvija...
| **Albert Fish** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1870 m. gegužės 19 d.Vašingtonas, JAV |
| Mirė | 1936 m. sausio 16 d. (65 metai)Osiningas, Niujorkas, JAV |
|  |
| Veikla | serijinis žudikas, pedofilas, kanibalas |

**Albertas Fišas** (angl. *Albert Hamilton Fish*, 1870 m. gegužės 19 d. – 1936 m. sausio 16 d.), taip pat vadinamas **Bruklino vampyru** – amerikiečių serijinis žudikas, pedofilas, seksualinis iškrypėlis, kanibalas.

Biografija
----------

Albertas Fišas gimė 1870 m. gegužės 19 d. Vašingtone.

Jis buvo jauniausias sūnus Rendelo ir Luizos Fišų šeimoje. Fišas turėjo vyresniąją seserį Anny ir vyresnius brolius Volterį ir Edviną. Jo tėvas buvo 43 metais vyresnis už motiną. Daugelis šeimos narių buvo psichikos ligoniai: vienas iš jo brolių mirė nuo hidrocefalijos, kitas buvo priklausomas nuo alkoholio, jo dėdės mirė psichiatrijos ligoninėje, jo motina patirdavo halucinacijų, o sesuo buvo beprotė.

Iki 1879 metų gyveno vaikų globos namuose, ten gavo pravardę „Kiaušinis su kumpiu". Kai auklė jį mušdavo, patirdavo seksualinį pasitenkinimą. Vėliau jis versdavo savo vaikus mušti jį per nuogą užpakalį.

1902 m. pirmą kartą buvo nuteistas už vagystę. 1910 metais nužudė pirmąjį žmogų – Tomasą Bedeną. 1924 m. liepos 11 dieną pagrobė ir nužudė 8-metę mergaitę. 1928 metais nužudė ir suvalgė dar vieną 9-metę mergaitę. 1934 metais buvo areštuotas už vienuolikmetės nužudymą. Tai buvo antras kartas, kai Fišas buvo teisiamas. Suimtas buvo tik po šešerių metų, kai mergaitės motinai parašė laišką ir prisipažino apie nusikaltimą.

Teisme Fišas buvo apkaltintas 100 vaikų išniekinimu, tačiau pats Fišas pareiškė, kad jų buvo 498. Tikslus aukų skaičius nežinomas. 1936 m. sausio 16 dieną jam buvo įvykdyta mirties bausmė – jis mirė elektros kėdėje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kray, Kate (2007). *The World’s Twenty Worst Crimes – True Stories of 10 Killers and Their 3000 Victims*
2. ↑  Sing Sing Prison’s receiving blotter indicates Fish was 33 when his mother died. Available on Ancestry.com under Albert H. Fish.
3. ↑  *Harold Schechter*. Deranged: The Shocking True Story of America’s Most Fiendish Killer
4. ↑  Žmogžudžių veidai papuošė kalendorių. – tv3.lt
5. ↑  "Albert Fish, 65, Pays Penalty at Sing Sing"l. *The New York Times*. January 17, 1936. Archived from the original on July 4, 2018. Retrieved March 29, 2010. Albert Fish, 65 years old, of 55 East 128th Street, Manhattan, a house painter who murdered Grace Budd, 6, after attacking her in a Westchester farmhouse in 1928, was put to death tonight in the electric chair at Sing Sing prison.
S mina (Vokietija)
**Iššokančioji mina** (vok. *Springmine*; angl. *bounding mine*) – priešpėstinė skeveldrinė mina, kuri sprogsta išsviesta 0,5–1,5 m virš žemės paviršiaus. Tai padidina skeveldrų lėkimo tolį. Sprogstamąją dalį paprastai išsviedžia išmetamasis užtaisas, kartais – spyruoklė.

Pirmoji žinoma iššokančioji mina buvo Antrojo pasaulinio karo metais naudota Vokietijos *S mina*. Kitos valstybės (JAV, TSRS ir kt.) tokias minas ėmė gaminti nusižiūrėję nuo vokiečių. Panašias minas gamino ir Vietnamas, Kinija, Italija. 

Kai kuriose JAV iššokančiose minose sprogstamoji dalis būdavo 60 mm minosvaidžio mina su specialių delstiniu sprogdikliu, kurį sužadina išmetamasis užtaisas. 

Iššokančiosios minos yra sudėtingesnės už tipiškas priešpėstines minas. Jos netinka minavimui išbarstant, nes jų konstrukcija reikalauja jas įkasti į gruntą. Gali būti naudojamos kaip valdomos minos, tačiau dažnai sprogsta užkliuvus atotampą ar ūsus. 

Iššokančių minų konstrukcijoje daug metalo, todėl tokias minas gana lengva aptikti metalo detektoriais. Tačiau minuojant šiomis minomis greta dažnai minuodavo ir mažametalėmis minomis, kad būtų sunkiau išminuoti.

Pavyzdžiai
----------

* S mina (Vokietija) – pirmoji iššokančioji mina.
* M16 APM (JAV) – JAV mina, gaminta pagal trofėjinius S minos brėžinius. Į orą iššauna apie 1,2 m ir ten detonuoja, sviesdamas skeveldras į visus šonus.
* OZM – Rusijos priešpėstinių minų šeima (OZM-3, OZM-4 and OZM-72).
* PROM-1  (Jugoslavija)
* Valmara 59 ir Valmara 69 (Italija)

* M16A2 mina (JAV)
* PROM-1 mina (Jugoslavija)
* Valmara 59 (Italija)
* ПСМ-1 (Bulgarija)

Nuorodos
--------

* Мины-лягушки: как из-под земли Archyvuota kopija 2012-11-18 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Sakmė** – pasakojamosios tautosakos mažos apimties fantastinis kūrinys, kuriame aiškinama pasaulio ir gamtos reiškinių TU ESI KAKA
kilmė, vaizduojamas žmogaus susidūrimas su mitinėmis būtybėmis. Sakmių pasakojimai glausti, fabula lygi siužetui. Grožinėje literatūroje sakmė – gana retas žanras.

Sakmių skirstymas
-----------------

Sakmės būna mitologinės arba etiologinės.

#### Mitologinės sakmės

*Mitologinės sakmės* supažindina klausytojus/skaitytojus su neva egzistuojančiomis mitinėmis būtybėmis ir žmonių išgyvenimais jas sutikus. Tos būtybės – tai laumės, vaiduokliai, velniai, raganos, vėlės, aitvarai, kaukai, miškų dvasios, Perkūnas ir kt. Sakmių pasaulis bauginantis, grėsmingas, svetimas žmogui. Pasitaiko ir žmogui palankių būtybių. Dažniausias sakmių veiksmo laikas – vėluma: vakaras, vidurnaktis, naktis. Gaidžiui užgiedojus, visos šmėklos pranyksta, atitolsta. Mitinių veikėjų sutikimo vietos – žmonių neapgyvendintos: paežerė, paraistė, paupys, kapinės, klojimas, jauja, pirtis ir pan. Sakmių vieta artima kaimo žmogui, ne „už devynių upių", kaip yra pasakose. Kai kada sakmėse minimas koks nors vietovės pavadinimas, atsitikimo liudytojas, kad klausytojas patikėtų pasakojimo tikrumu.

Manoma, kad mitologinės sakmės – seniausi lietuvių epo paminklai. Jų turinys susijęs su pagoniškąja mitine pasaulėžiūra.

#### Etiologinės sakmės

*Etiologinės sakmės* aiškina senovės žmogui nesuprantamus dalykus. Tai žemės, negyvosios gamtos, kosmoso, gyvūnų, augalų, žmogaus atsiradimas, saviti gamtos reiškiniai.

#### Istorinės sakmės

*Istorinės sakmės* (padavimai) vaizduoja tam tikrų konkrečių istorinių arba geografinių objektų atsiradimą, jų pavadinimų kilmę ir pan. Tokios sakmės aiškina, kaip savo pavadinimą gavo ežerai, kaimai, miestai ir pan.

---

Daug senųjų tautosakinių sakmių yra sukaupta Biblijoje.

Sakmėse atsiskleidžia mūsų protėvių mąstymo būdas. Sakmės dirgina vaizduotę, kelia susidomėjimą nepaprastais įvykiais, patraukia dinamiška fabula, gyvais vaizdais suaugusius ir vaikus.

Sakmės nuo pasakų skiriasi tuo, kad jų pagrindas – įvykis, atsitikimas, o pasakų – žmogus, jo likimas. Tačiau yra kūrinių, kuriuose susipina pasakų ir sakmių savybės. Dažnai tokių kūrinių fabula išplėtota. Susidaro sakminių pasakų grupė.
**Būdinys** – iš veiksmažodžio padarytas prieveiksmis, kuris neįeina į bendrą veiksmažodžio formų paradigmą. Būdinys pabrėžia veiksmo vykimo būdą. Visada vartojamas tik su tos pačios šaknies veiksmažodžiu: *bėgte bėgo, nešte nešė, mazgote mazgojo*. Būdinio kamiene priešdėlis neįmanomas, būdinys negali valdyti kitų formų, negali būti sangrąžinis.

Nors būdinys iki šiol tebevartojamas, bet abejojama ar jis gali būti laikomas veiksmažodžio forma. Kad galima būtų jį laikyti veiksmažodžiu, turi būti bent vienas požymis, bendras ir kitoms veiksmažodžio formoms. Tačiau būdinyje jokio gramatinio bendrumo su veiksmažodžiu nematyti. Todėl jį reikėtų laikyti ne veiksmažodžio forma, o iš veiksmažodžio kilusiu specialiu prieveiksmiu, vartojamu su tos pačios šaknies veiksmažodžiais, ir atliekančiu pabrėžiamąją, stiprinamąją funkciją.

Daryba
------

Būdiniai daromi iš bendraties kamieno su priesaga *–te* arba *–tinai*: *bėg - ti – bėg - te, bėg - tinai; neš - ti – neš - te, neš - tinai; prašy - ti – prašy - te, prašy - tinai*.

Būdinys nevaldo nei linksnių, nei prielinksninių konstrukcijų. Būdinio kamiene priešdėlis neįmanomas, būdinys neturi sugebėjimo valdyti kitas formas, negali būti sangrąžinis. Dėl visų minėtų priežasčių būdinys yra nekaitomas.

Abi būdinio formos vartojamos vienodai, bet bendrinėje kalboje labiau paplitę būdiniai su priesaga *–te*. Jie raiškioje kalboje siejami su tos pačios šaknies nepriešdėliniais ir priešdėliniais veiksmažodžiais: *žmonės grūste grūdosi prie geležinkelio kasos*. Kartais jie pabrėžtinai nusako ir veiksmo pobūdį: *tėvas nė girdėte negirdėjo*.

Dažnesnis būdinys tautosakoje, vaizdingoje grožinės literatūros kalboje: *jote išjosiu, grįžte sugrįšiu*.

Būdiniai su priesaga *–tinai* savo forma visai atitinka kitus prieveiksmius, bet skiriasi nuo jų pabrėžiamąją vartosena tik su tos pačios šaknies veiksmažodžiais: *žalią žolelę rautinai išrausi*.

Būdiniai daromi tik iš eigos veikslo veiksmažodžių, neįmanoma forma „parbėgte parbėgo". Būdiniui ne tik svetima prefiksacija, bet jo semantika nesuderinama su prielinksninės kilmės priešdėlių įvykio veikslo reikšme. Teoriškai būdiniai turi būti reguliariai daromi iš visų eigos veikslo veiksmažodžio, tačiau praktiškai vartojamų būdinių ne tiek daug. Kiti kalbininkai aiškina būdinių kilmę iš veiksmažodinių daiktavardžių įnagininkų.

Nuorodos
--------

Vikižodynas 

* Valstybinė lietuvių kalbos komisija Archyvuota kopija 2021-04-20 iš Wayback Machine projekto.
* Lietuvių kalbos institutas
| **Charles Rappoport** |
| --- |
|  |
| 1921 metais |
| Gimė | 1865 m. birželio 14 d.Dūkštas, Rusijos imperija |
| Mirė | 1941 m. lapkričio 17 d. (76 metai)Sen Sirk Lapopi, Prancūzija |
|  |
| Veikla | Rašytojas, visuomenės veikėjas, politikas, žurnalistas. |
|  |
|  **Vikiteka** | Charles Rappoport |

**Čarlzas Rapoportas** (1865 m. birželio 14 d. Dūkšte, Rusijos imperija – 1941 m. lapkričio 17 d. Saint-Cirq-Lapopie, Prancūzija) – Lietuvos žydų kilmės Prancūzijos rašytojas, visuomenės veikėjas, politikas, žurnalistas.

Biografija
----------

Gimė 1865 m. birželio 14 d. Dūkšte, mokėsi Vilniuje. XIX a. pabaigoje paaštrėjus antisemitizmui Rusijos imperijoje išvyko mokytis į Šveicariją, iš kur vėliau persikėlė į Prancūziją, kur dirbo žurnalistu hebrajų kalba leidžiamuose laikraščiuose. 1899 m. tapo Prancūzijos piliečiu. Prancūzijoje iš pradžių priklausė Rusijos žmonių valios partijai, vėliau Rusijos socialdemokratų darbininkų partijai. Buvo Rusijos socialistų revoliucionierių sąjungos narys. 1901 m. Paryžiuje įkūrė mieste gyvenančių žydų kalbančių jidiš kalbą draugiją *Groupe des ouvriers israelites*. Būdamas marksistu dalyvavo Prancūzijos tarptautinių darbininkų sąjungos veikloje. 1920 m. gruodį Tūro mieste dalyvavo Prancūzijos komunistų partijos įkūrime, išrinktas į partijos valdybą. Iš pradžių palaikė Ludovic-Oscar Frossard vykdomą partijos Stalinizacijos politiką, bet vėliau buvo prieš partijos vykdomą Tarybų Sąjungos rėmimo politiką ir 1938 m. pasitraukė iš partijos. Mirė 1941 m. lapkričio 17 d. Saint-Cirq-Lapopie, palaidotas Paryžiaus Montparnaso kapinėse, o ant jo kapo užrašyta: Le socialisme sans la liberté n’est pas le socialisme, la liberté sans le socialisme n’est pas la liberté ("Socializmas be laisvės nėra socializmas, laisvė be socializmo nėra laisvė. ")

Darbai
------

* *La Philosophie de l’histoire comme science de l'évolution* (1903)
* *Un peu d’histoire: origines, doctrines et méthodes socialistes* (1912)
* *La Révolution sociale* (1912)
* *Pourquoi nous sommes socialistes?* (1919)
* *In La Crise socialiste et sa solution, par Charles Rappoport* (1918)
* *Jean Jaurès, Jean Jaurès: l’homme, le penseur, le socialiste* (1915)
* *Une vie révolutionnaire : 1883–1940 : les mémoires de Charles Rappoport* (1991)

* 1921 metais1921 metais
* Komunistų partijos kongrese 1921 m. su Daniel Renoult, Ludovic-Oscar Frossard ir Marcel CachinKomunistų partijos kongrese 1921 m. su Daniel Renoult, Ludovic-Oscar Frossard ir Marcel Cachin
* 1924 m. antras iš dešinės1924 m. antras iš dešinės

Nuorodos
--------

* Literatūra susijusi su Charles Rappoport
* Biografija I (ang.)
* Biografija II (ang.)

Literatūra
----------

* Rappoport, Charles; Lagana, Marc (1 January 1991). Une vie révolutionnaire, 1883–1940: Les mémoires de Charles Rappoport. Editions MSH. ISBN 978-2-7351-0423-9. Nuoroda tikrinta 30 April 2012.
**Jonas Duoba** (1929 m. Vilkeliškiuose, Sintautų valsčius – 2012 m. sausio 25 d.) – Lietuvos matematikas, vertėjas, kultūros veikėjas.

Biografija
----------

Gimė Vilkeliškių kaime, esančio netoli Sintautų miestelio. Tėvai savo nedideliame ūkelyje vertėsi gana sunkiai, tad nuo vaikystės jam teko sunkiai dirbti tiek padedant savo tėvams, tiek tarnaujant pas stambesnius ūkininkus. Vėliau tėvai persikėlė gyventi į Šakius, o Jonas mokėsi Šakių progimnazijoje. Užklupus karui jų namai Šakiuose sudegė kartu su visu turtu ir vėl teko kraustytis – jau į Jurbarką. Ten baigė Jurbarko gimnaziją. Mokytojai gerai vertino jo žinias ir gabumus, todėl dar nebaigęs vidurinio mokslo buvo įdarbintas mokytoju. Nuo devyniolikos metų amžiaus pradėjęs mokytojauti, šį darbą tęsė net 55 metus. Dirbo Jurbarko gimnazijoje, po to Smalininkų vidurinėje mokykloje, kur buvo pirmosios šios mokyklos abiturientų laidos auklėtojas. Neakivaizdiniu būdu baigė Vilniaus pedagoginį institutą.

1958 m. persikėlė gyventi į Vilnių, kur buvo pakviestas dirbti enciklopedijos gamtos mokslų skyriaus redaktoriumi. Ten dirbdamas surasdavo laiko mėgstamam pedagoginiam darbui: dėstė matematiką įvairiuose Vilniaus technikumuose, Vilniaus universitete, o Vilniaus pedagoginiame institute – matematikos mokslo istoriją. Ilgiausiai, daugiau nei 20 metų, išdirbo Vilniaus finansų technikume. Nuolat gilino savo profesines žinias, tobulai mokėjo vokiečių kalbą, laisvai galėjo dėstyti matematiką lenkų ir rusų kalbomis. Jau nepriklausomoje Lietuvoje aktyviai reiškėsi periodinėje spaudoje, daug jo straipsnių išspausdino „Kauno diena", „Vakarinės naujienos", „Vakaro žinios", „Lietuvos aidas", Jurbarko rajoniniai laikraščiai „Mūsų laikas", „Šviesa". Su žmona Leonilija užaugino tris vaikus: Joną, Jolantą ir Vitą, sulaukė dviejų anūkų: Ditės ir Fausto. Palaidotas Sudervės kapinėse.

Šaltiniai
---------

1. ↑
| **Šv. Antanas** |
| --- |
|  |
| XIV a. Šv. Antano graikiška ikona |
| Gimė | 251 m.Koma (dab. Kiman al Arusas), Egiptas, Romos imperija |
| Mirė | 356 m. sausio 17 d. (~105 metai)Kolsimo kalnas, Egiptas, Romos imperija |
| Religija | krikščionybė |
| Šventasis |
| Šventė | sausio 17 d. |
|  |
| Veikla | krikščionių šventasis, stebukladarys, dykumos tėvas |
|  |
|  **Vikiteka** | Šv. Antanas |

**Šventasis Antanas** (gr. Ἀντώνιος, kopt. Ⲁⲃⲃⲁ Ⲁⲛⲧⲱⲛⲓ), kitaip ***Antanas Didysis*** arba ***Antanas Eremitas*** (~251–356 m. sausio 17 d.) – krikščionių vienuolis, šventasis, stebukladarys, dykumos tėvas, vienas pirmųjų krikščionių vienuolių bendruomenių įkūrėjas.

Buvo Šv. Pauliaus Tėbiečio mokinys. Vienuolišką gyvenimą pradėjo dvidešimties, o po 15 metų persikėlė į Pispiro (Deir al Maimūno) kalną prie Nilo, kur gyveno visiškai atsiskyrėliškai (286–305 m.). Ten jis išgyvenęs Šėtono gundymus, kurie vėliau dažnai vaizduoti krikščioniškoje ikonografijoje. 305 m. Antanas pasirodė viešumoje ir pradėjo burti vienuolių bendruomenę iš netoli Pispiro įsikūrusių jo pasekėjų. Po 313 m. Milano ediktų, nutraukusių krikščionių persekiojimą Romos imperijoje, Antano vienuolija pasitraukė į Rytų dykumą ir įsteigė vienuolyną (ligšiol išlikęs Šv. Antano vienuolynas). Iš ten Antanas kartais iškeliaudavo į Pispirą bei dusyk lankėsi Aleksandrijoje, kur pasisakė prieš arijonizmą.

Antanas turėjo apie 6000 mokinių. 360 m. Šv. Atanazas Aleksandrietis apie Antaną parašė hagiografiją „Antano gyvenimas", kuri padėjo platinti askezės ir monasticizmo idėjas. Aleksandrijoje 561 m. rastas jo kapas, palaikai 635 m. perkelti į Konstantinopolį, X–XI a. į Prancūziją.

Ikonografijoje Šv. Antanas vaizduojamas žilabarzdis, su abitu, ant peties – mėlyna ar balta raidė T. Laiko T formos lazdą ar ramentą (vidurinių amžių vienuolių, padedančių luošiams ir ligoniams, simbolis). Būdingi atributai – varpelis, atbaidantis piktąsias dvasias, ir kiaulė, kurios taukais XVI a. gydyta liga, pavadinta šv. Antano liepsna. Tikima, kad šv. Antanas saugo nuo ugnies, maro, kiaulių ligų. Kiauliaganių, mėsininkų, šepetininkų, laidotojų, varpų liejikų globėjas.

Šv. Antano kultas Europoje išpopuliarėjo viduramžiais. XII a. įkurtas Šv. Antano hospitaljerų ordinas. Jo būstinė netoli Grenoblio tapo svarbu piligrimystės centru žmonėms, sirgusiems „Šv. Antano liga" (ergotizmu). Šv. Antano gundymų motyvai gausiai vaizduoti dailėje, literatūroje.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  *St. Anthony of Egypt*. Encyclopædia Britannica Online. – www.britannica.com.
2. 1 2  *Antanas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
*Kitos reikšmės – Sent Džordžas (reikšmės).*

| Sent Džordžas*St. George's* |
| --- |
| *Miesto vaizdas* |
|  |
| 

Sent DžordžasSent Džordžas

12°03′0″ š. pl. 61°45′0″ v. ilg.﻿ / ﻿12.05000°š. pl. 61.75000°r. ilg.﻿ / 12.05000; 61.75000﻿ (Sent Džordžas)Koordinatės: 12°03′0″ š. pl. 61°45′0″ v. ilg.﻿ / ﻿12.05000°š. pl. 61.75000°r. ilg.﻿ / 12.05000; 61.75000﻿ (Sent Džordžas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-4) |
|  |
| **Valstybė** | Grenados vėliava Grenada |
| **Parapija** | Šv. Jurgio parapija (Grenada) |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1650 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2012) | 33 734  |
|  |
|  **Vikiteka** | Sent Džordžas |

**Sent Džordžas** (angl. *Saint George's*) – miestas pietvakarių Grenadoje (Vest Indija), šalies sostinė. Mieste gyvena virš 33 000 gyventojų (2012 m.). Tai jūrų uostas, administracinis, verslo ir turizmo centras. Pagrindinė pramonė – cukraus apdirbimas, kakava, muskato riešutai, prieskoniai ir alkoholiniai gėrimai.

Gatvelės vingiuotos, išsidėsčiuosios ant kalvų ir daubose.

Istorija
--------

Miestą 1650 m. įkūrė prancūzai kaip **Fort Royal**. Uostas buvo jų kolonijinių valdų Prancūzijos Vakarų Indijų pagrindinis miestas. Nuo 1885 iki 1958 m. jis buvo Britanijos Priešvėjinių salų kolonijos administracinis centras. Nuo 1962 m. tapo Grenados (nuo 1974 m. nepriklausomos) sostine.

2004 m. Sent Džordžas, kaip ir visa Grenada, labai nukentėjo nuo 10-to pagal stiprumą istorijoje uragano Ivano. Paskaičiuota, kad apie 90 % miesto namų buvo nugriautų. Po metų tarptautinės finansinės pagalbos (daugiausiai iš Kanados, JAV ir ES) dėka didžioji dalis sugriovimų buvo sutvarkyta.

Šaltiniai
---------

1. ↑  UK Foreign and Commonwealth Office (28 February 2012). „Grenada Today". UK Foreign and Commonwealth Office. Suarchyvuotas originalas 2012-07-08. Nuoroda tikrinta 2012-08-06.  Nežinomas parametras `|url-status=` ignored (pagalba)
2. ↑  Arnold, Guy (2014). *The Resources of the Third World* (anglų). Routledge. p. 343. ISBN 978-1-135-91798-2.
3. ↑  Hurricane Ivan devastates Grenada
Koordinatės: 54°39′59.45″ š. pl. 23°10′52.96″ r. ilg.﻿ / ﻿54.6665139°š. pl. 23.1813778°r. ilg.﻿ / 54.6665139; 23.1813778

|  Paežerių šv. Antano koplyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilkaviškio |
| **Dekanatas** | Vilkaviškio |
| **Savivaldybė** | Vilkaviškio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Paežeriai (Pilviškiai) |
| **Adresas** | Ežero g. 4 |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1828 |
| **Stilius** | liaudies architektūra |

**Paežerių šv. Antano koplyčia** – veikianti koplyčia, stovinti Paežeriuose, Pilviškių sen. šalia kelio  **5109**  Opšrūtai–Paežeriai–Šunskai . Medinę, liaudies architektūros formų koplyčią supa senosios kaimo kapinės. Koplyčioje vyksta įvairios religinės apeigos: aukojamos sekmadieninės mišios, krikštijama, tuokiama, laidojama. Garsėja Šv. Antano atlaidais. Priklauso Gižų šv. Antano Paduviečio parapijai.

Kapinių koplyčia įrašyta į Kultūros vertybių registrą. Priklauso koplyčios, visuomenės veikėjo Antano Petrikos kapo ir Valaičių šeimos antkapinio paminklo kompleksui.

Istorija
--------

1911 m. Kazimieras Kriščiukaitis (rašytojo Antano Kriščiukaičio–Aišbės brolis), turėjęs Vilniuje bažnytinių daiktų dirbtuvę, padovanojo koplyčiai altorių ir sakyklą.

Kraštiečio skulptoriaus Petro Rimšos sukurta paminklinė lenta ant koplyčios sienos liudija jos pastatymo ir 100-ųjų metinių minėjimo datą (1828–1928). Sovietmečiu 1964 m. koplyčia buvo uždaryta, nyko. Vietos religinės bendruomenės narių ir rėmėjų pastangomis 1988 m. maldos namai buvo atstatyti, čia vėl pradėtos vykdyti įvairios religinės apeigos.

Padavimas
---------

Apie koplyčios atsiradimą yra likęs pasakojimas. Kažkada smuklėje susiginčiję girininkas Petrukauskas ir eigulys Rutkauskas. Girininkas teigęs, kad perjosiąs per ežerą raitas, nors ledas tebuvęs plonas – vienos nakties šalimo. Petrukauskui pavyko nujoti ligi ežero vidurio, kur ledas įlūžęs ir raitelis pradėjęs skęsti. Nelaimingasis jį ištikusio pavojaus metu greitai padaręs įžadą pastatyti koplyčią, jei tik pavyktų išsigelbėti. Kažkokiu būdu Petrukauskui pavykę išsigelbėti. Pasiekęs krantą, jis puolęs ant kelių ir patvirtinęs pasižadėjimą pastatyti koplyčią. Rutkauskas patvirtino duosiąs kapinėms bei koplyčiai reikalingą žemės sklypą, kuriame koplyčia ir buvusi pastatyta. 

* Koplyčią supa kapinėsKoplyčią supa kapinės
* Koplyčia 2013 m.Koplyčia 2013 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gižų šv. Antano Paduviečio parapija *vilkaviskiovyskupija.lt*
2. ↑  „Paežerių šv. Antano koplyčia". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Paežerių šv. Antano koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Paežerių šv. Antano koplyčios jubiliejus
* Paežerių šv. Antano koplyčia Archyvuota kopija 2018-04-01 iš Wayback Machine projekto.
| ***Oranžinis kareivis*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Soldaat van Oranje |
| Kilmės šalis |  Nyderlandai Belgija |
| Režisierius | Paul Verhoeven |
| Scenaristas (-ai) | Erik Hazelhoff RoelfzemaKees HolierhoekGerard SoetemanPaul Verhoeven |
| Metai | 1977 |
| Žanras | karinis |
| Trukmė | 155 min. |
| Kalba | olandų, anglųir vokiečių |
| **IMDb įrašas** |

**Soldaat van Oranje** – režisieriaus Paul Verhoeven 1977 m. sukurtas karinis filmas, nominuotas Auksiniam gaubliui geriausio užsienio filmo kategorijoje. Kainavęs 5 milijonus guldenų, jis buvo brangiausias iki tol sukurtas Olandijos filmas.

2010 m. filmo motyvais Olandijoje buvo sukurtas miuziklas.

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Ketvertas studentų – Erikas, Gusas, Janas ir Aleksas, – susipažinę Leideno universitete, prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, atsiduria skirtingose barikadų pusėse. Kartas nuo karto jų keliai susikerta ir jiems tenka susidurti tiesiogiai vienas prieš kitą. Aleksas ir Janas karo pradžioje prisijungia prie Olandijos kariuomenės, o kuomet šalį užpuola Vokietija, tą patį mėgina padaryti ir Erikas su Gusu, tačiau šalis netikėtai greitai kapituliuoja, o karalienė Vilhelmina pabėga į Angliją. Aleksas, kurio motina vokietė, įstoja į SS, o žydas Janas, buvęs universiteto bokso čempionas, prisijungia prie Pasipriešinimo judėjimo judėjimo, tačiau, nepavykus pabėgti į Angliją, sugaunamas ir po kankinimų sušaudomas.

Eriko draugas Robis, taip pat priklausantis Pasipriešinimo judėjimui, sandėliuke slepiamu siųstuvu perduoda žinias į Londoną, tačiau susekamas ir, bijodamas dėl savo sužadėtinės žydaitės Ester, priverstas bendradarbiauti su vokiečiais.

Erikas ir Gusas sugeba nusigauti į Angliją, kur gauna tiesioginį karalienės pavedimą. Gusas grįžta į Olandiją, kur priverstas pasinaudoti Robio paslaugomis. Kol Erikas supranta, kad draugas tapo išdaviku ir bando išgelbėti Gusą, operacija nutrūksta ir šis lieka šalyje, o Erikui pavyksta grįžti į Angliją. Po kurio laiko Gusas gatvėje nušauną Robį, tačiau nespėja pabėgti ir yra suimamas, o vėliau nukirsdinamas.

Anglijoje Erikas tampa bombonešio lakūnu, tuo tarpu Aleksas Rusijoje žūna nuo granatos sprogimo. Karui pasibaigus, karalienė grįžta į šalį lėktuvu, pilotuojamu Eriko. Iš visų buvusių savo draugų jis randa gyvą tik Ester, kuri gyventojų kaltinama kolaboravimu su vokiečiais.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Rutger Hauer – Erikas
* Jeroen Krabbé – Gusas
* Susan Penhaligon – Siuzana
* Edward Fox – pulkininkas Rafelis
* Derek de Lint – Aleksas
* Huib Rooymans – Janas
* Eddy Habbema – Robis
* Belinda Meuldijk – Ester
* Andrea Domburg – karalienė Vilhelmina

Apdovanojimai
-------------

* Auksinis gaublys – geriausio užsienio filmo nominacija
* Los Andželo filmų kritikų asociacijos apdovanojimas – geriausias užsienio filmas
* Niujorko filmų kritikų bendrijos apdovanojimas – geriausio užsienio filmo nominacija