recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Išimties** loginė argumentacijos klaida – kažką *apibendrinančios* taisyklės, naudojamas kaip griežtos ir negalinčios turėti išimčių. Taip pat ši klaida daroma, kai apibendrinimai „kai kurie" ar „keli" supainiojami su kategoriškais teiginiais („visi ir visada").

Lotyniškai ši taisyklė vadinama lot. *a dicto simpliciter ad dictum secundum quid*, bet ši frazė neaprašo klaidos taip, kaip ji dabar suprantama. Pažodinis vertimas būtų „nuo nekvalifikuoto teiginio prie kvalifikuoto". Tai viena iš trylikos Aristotelio aprašytų klaidų, bet gana sunkiai interpretuojama. Aristotelio pateikti pavyzdžiai visi suprantami, bet sunku rasti, kas jiems bendra. Panašiausia, jog jie teigia, kad nėra tokios taisyklės, kuriai negaliotų vienokios ar kitokios išimtys.

Daugiau išimčių turi platūs, gana apytikriai apbrėžimai.

Pavyzdžiai
----------

* Vairuotojams negalima leisti viršyti greičio. Policininkai taip pat vairuotojai, taigi, net vydamiesi nusikaltėlį, jie neturėtų viršyti greičio.
* Pjaustyti žmones peiliu yra nusikaltimas. Chirurgai pjausto žmones peiliu, taigi, jie yra nusikaltėliai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Curtis, Gary N. „The Fallacy of Accident". *Fallacy Files*. Nuoroda tikrinta 2021-01-16.
2. ↑  angl. *No rule is so general, which admits not some exception.* Robert Burton, The Anatomy of Melancholy, Partition 1, Section 2, Member 2, Subsection 3. gutenberg.org

Taip pat skaitykite
-------------------

* Atvirkščia išimtis – *priešinga argumentacijos klaida*
* Klaidingi apibendrinimai
Kesme makaronų lėkštė
Sulankstytos kesme tešlos blyno pjaustymas peiliu
**Kesmė** (turk. *kesme*) arba **erištė** (*erişte*) – populiarus makaronų patiekalas tiurkų virtuvėse, tame tarpe kirgizų ir kazachų virtuvėse. Jis taip pat žinomas ir turkiškoje virtuvėje, šiuolaikinėje turkų kalboje vadinamas *erişte*. Šis žodis reiškia „pjaustymą", arba makaronų juostelių atpjovimą iš suformuotos tešlos. Kesme vadinami tiek patys makaronai, tiek iš jų pagamintas patiekalas. Irane panašūs makaronai vadinami *reshteh* (pers. رشته‎), dedami su ryžiais į plovą.

Gaminimas
---------

Tradiciškai kesme patiekalas ruošiamas namų sąlygomis, todėl nėra dažnas restoranuose ar kavinėse. Turkijoje priimta *erişte* valgyti žiemą. Makaronams paruošti reikalingi miltai, kiaušiniai, vanduo ir druska, iš kurių suminkoma tešla. Iškočiota į ploną plokščią blyną ji paruošiama pjaustymui – pabarstoma miltais, sulankstoma į kelis „armonikos" sluoksnius. Toliau peiliu supjaustoma į juosteles, padedama per dieną išdžiūti saulėje ar ant krosnies. Sukietėję makaronai tinkami ilgesniam laikymui. Patiekalui naudojami išdžiovinti arba švieži makaronai. Jie išverdami sultinyje čiorboje, kurioje dažnai yra įvairių sudedamųjų dalių, pavyzdžiui, bulvių, mėsos, morkų, pipirų ir pomidorų. Kesme dažnai gaminamas tradiciniame puode kazane.

* Naminiai kesme makaronai (Ankara)Naminiai kesme makaronai (Ankara)
* Patiekalas iš kesme makaronųPatiekalas iš kesme makaronų
* Makaronų džiovinimasMakaronų džiovinimas
* Kesme gaminimas su mechanine pjaustykleKesme gaminimas su mechanine pjaustykle

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kesmė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  „Erişte hamuru ve çorbası nasıl yapılır?". Nuoroda tikrinta 2018-07-16.
2. ↑  „Reshteh (Persian Noodle) | رشته". *Noghlemey* (anglų). 2017-01-15. Nuoroda tikrinta 2017-06-12.
3. ↑  Tekinalp, Sevgi (2010-09-23). „Kışlık Erişte Yapımı... (Winter Noodle Making...)". *Sevgiden Esintiler* (turkų). Nuoroda tikrinta 2017-06-12.
| Kretuonų pilkapynas |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Kretuonų pilkapynasKretuonų pilkapynas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°14′00″ š. pl. 26°01′50″ r. ilg.﻿ / ﻿55.23333°š. pl. 26.03056°r. ilg.﻿ / 55.23333; 26.03056Koordinatės: 55°14′00″ š. pl. 26°01′50″ r. ilg.﻿ / ﻿55.23333°š. pl. 26.03056°r. ilg.﻿ / 55.23333; 26.03056 |

 |
| Vieta | Švenčionių rajonas |
| Seniūnija | Švenčionėlių seniūnija |
| Aukštis | 1,5 m |
| Plotas | 8-10 |
| Priešpilis | gyvenvietė |
| Naudotas | VI a. - |
| Žvalgytas | 1955 |
| Tirtas | 1955 m. |

**Kretuonų pilkapynas**, dar vadinamas Guronais (A1080 P) ir (A1081 P) – pilkapynas Švenčionių rajono savivaldybės teritorijoje, 1,4 km į vakarus nuo Kretuonų kaimo, 2 km į pietvakarius nuo Kretuono ir 0,6 km į šiaurę ir šiaurės vakarus nuo Švento ežerų, abipus geležinkelio Vilnius-Turmantas, Šventelės ir Pakretuonės miške, 100-ojo kvartalo šiaurės vakarų ir pietryčių dalyse bei 107-ojo kvartalo rytinėje ir pietrytinėje dalyse.

Pilkapynas
----------

Apie 4 ha plote yra 413 pilkapių, kurie išsidėstę daugiau, kaip 1 km ilgio juosta ir sudaro dvi pilkapių grupes. Vieną grupę nuo kitos skiria 150 m. Daugumos pilkapių sampilai yra 8–10 m skersmens ir 1,5 m aukščio. Sampilus juosia kelios duobės arba griovys, VI a. – VII a. pilkapiai buvo apkrauti įvairaus dydžio akmenų vainikais.

Tyrimai
-------

Pilkapių archeologinius tyrimus 1976–1980 m. atliko Istorijos ir etnografijos muziejus, tyrimų vadovė Eugenija Butėnienė. Archeologai ištyrė 54 pilkapius.

Kai kuriuose pilkapiuose aptikta akmenų vainikų fragmentų. Pilkapiuose rasta VI a. – XI a. kapų; dalis pilkapių buvo tušti. Mirusieji laidoti sudeginti, su įkapėmis (jų nedaug) pailgose duobėse. Pilkapyne rasta įmovinių ietigalių, pentininių kirvių, žalvarinių papuošalų, kurių dauguma sulaužyti, molinių puodelių. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Adolfas Tautavičius. *Kretuonų pilkapynas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 25 psl.

* Lietuvos TSR archeologijos atlasas. V. 1977. t. III, p. 56.
* Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998.
| Naujojo Orleano uostas |
| --- |
| Kraunami kroviniai Naujojo Orleano uoste |
| Vieta |
| Valstybė |  Jungtinės Amerikos Valstijos, Naujasis Orleanas, Misisipės upė |
| Bendra informacija |
| Būklė | Veikiantis |
| Pradėjo veikti | 1718 |
| Savininkas | Luiziana |
| Tipas | Keleivinis/krovininis |
| Statistika |
| Uosto gylis | 13,71 m |
| Metinė krova | 84 mln. t. |
| Konteinerių krova | 840 000 TEU |
| Keleivių skaičius | 700 000 |
| Metinės pajamos | 100 mln. $ |
| Nuoroda | portno.com/ |

**Naujojo Orleano uostas** (**Port NOLA**) – jūrų uostas Misisipės upės krante, Naujajame Orleane, Luizianoje. Kartu su Pietų Luizianos uostu yra administruojamas Board of Commissioners of the Port of New Orleans (priklauso Luizianos valstijai).

Uostas yra beveik Naujojo Orleano centre, apie 160 km nuo Misisipės įtekėjimo į Meksikos įlanką vietos.

Uostas turėjo didelę reikšmę Naujojo Orleano raidai nuo pat miesto įkūrimo XVIII a. Per jį vyko vergų prekyba taip pat buvo išvežamas auksas, deimantai, sidabras ir anglis į Europą.

Šiuo metu tai vienas didžiausių ir moderniausių JAV uostų. Per jį vyksta maisto produktų, javų, anglies ir naftos produktų eksportas į visą pasaulį. Labai neigiamai uosto krovą ir eksportą paveikė uraganas Katrina, krovinių srautas buvo sumažėjęs iki 40 proc. ankstesnio lygio. Po uragano uostas buvo gana sparčiai atstatytas. Šiuo metu per uostą išvežama apie 84 mln. tonų krovinių per metus. Pagal šį rodiklį Naujojo Orleano uostas yra penktas pagal dydį JAV. Per metus čia apsilanko vidutiniškai 1800 jūrų laivų.

Uostas ya labai svarbus plieno eksportui, taip pat jis yra antras pagal kavos importą uostas JAV po Niujorko. Per Naujojo Orleano uostą eksportuojama daugiau prekių į Lotynų Ameriką nei per bet kurį kitą JAV uostą. 

Uostą valdanti bendrovė kasmet generuoja 100 mln. JAV dolerių apyvartą iš keturių paslaugų – krovinių (46%), geležinkelių (31%), kruizinių laivų (16%) ir pramoninių pastatų nuomos (7%).

Naujojo Orleano uostas yra 6-tas pagal dydį kruizinių laivų uostas JAV. 2019 m. uostas aptarnavo 1,2 milijonus keleivių ir priėmė 251 kruizinį laivą. Iš šio uosto įvairios kompanijos siūlo kruizus po Karibus, Bahamus ir Meksiką.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Naujasis Orleanas, vle.lt
2. ↑  About Archyvuota kopija 2016-01-19 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Port of New Orleans sets another cruise ship passenger record, though growth slows

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
| **Vladimiras Andrijauskas** |
| --- |
| Gimė | 1825 m.Kentralių dvare, Telšių apskr. |
| Mirė | 1891 m. (~66 metai)ten pat |
| Tėvas | Pranciškus Andrijauskas |
| Motina | Gertrūda Opulskytė |
|  |
| Veikla | gydytojas, 1863 m. sukilimo rėmėjas, tremtinys. |

**Vladimiras Andrijauskas** (1825 m. Kentralių dvare, Telšių apskr. – 1891 m. ten pat) – gydytojas, 1863 m. sukilimo rėmėjas, tremtinys.

Biografija
----------

Kilęs iš senos žemaičių bajorų Andrijauskių giminės. Mokėsi Kražių gimnazijoje, kurioje tikybos mokytojas buvo Motiejus Valančius. 1850 ar 1849-1854 m. studijavo mediciną Maskvos universitete, buvo veiklus lietuvių kolonijos organizatorius. Palaikė ryšius su S. Daukantu. Nuo 1854 m. Rygos karo ligoninės gydytojas. 1857 m. vasarą išėjo į atsargą, iki 1863 m. Varnių dvasinės seminarijos gydytojas. 1863 m. dėl ryšių su bajorų anticariniu pasipriešinimu ištremtas į Sibirą be teisės verstis gydytojo praktika. Po amnestijos aštuntame dešimtmetyje grįžo į Žemaitiją.

Parašė istorijos mokslui svarbų Maskvos ir Varnių laikotarpio dienoraštį.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Egidijus Aleksandravičius. *Vladimiras Andrijauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 498 psl.
|  Išiliai |
| --- |
| Išiliai Čachulio turgujeIšiliai Čachulio turguje |
| Gyventojų skaičius | 95 315 |
| Populiacija šalyse | Gvatemalos vėliava Gvatemala (Kičės departamentas) |
| Kalba (-os) | išilių, ispanų |
| Religijos | krikščionybė (katalikybė), prigimtinė tikyba |
| Giminingos etninės grupės | čatlčitekai, agvakatekai, mamai |

**Išiliai** (isp. *Ixil*) – indėnų (majų) tauta, gyvenanti vidurio Gvatemaloje, Kučumataneso kalnagūbrio šlaituose ir slėniuose (daugiausia Kičės departamente). Populiacija ~95 tūkst. žmonių (XX a. II pusėje – >72 tūkst.). Išilių kalba priklauso majų kalbų šeimai, mamių pogrupiui; taip pat apie trečdalis kalba ispaniškai. Tikintieji – katalikai.

Tradicinis verslas – rankinė lydiminė žemdirbystė (auginami kukurūzai, pupelės, moliūgai, vaisiai ir daržovės, pardavimui – kava. medvilnė). Po ispanų užkariavimo užsiėmė ariamąja žemdirbyste upių slėniuose. Laiko naminius paukščius, bites. Verčiamasi medžiokle, rankiojimu, žvejyba. Išvystyti amatai: pynimas, audimas, puodininkystė, akmens ir medžio apdirbimas. Tradicinė kultūra geriausiai išlikusi Čachulyje, prasčiausiai – Nebache.

Išilių būstas stačiakampio plano, vienos ar dviejų patalpų, su dvišlaičiu šiaudiniu stogu. Dažnai prieangyje įrengiama veranda. Šalia namo pastogėje įrengiama virtuvė.

Vyrų apranga kreolinė, tebenešioja spalvotas austas juostas, ryškias kaklaskares. Moterys nešioja ilgus klostuotus sijonus, daugiausia raudonais raštais išsiuvinėtus baltus uipilius iki kelių, ryškias skaras ant pečių arba susuktas ant galvos.

Tradicinė šeima didžioji arba mažoji, santuoka patrilokalinė arba neolokalinė, pasitaiko poligamija. Paplitusi nuotakos išpirka, naujavedžių gyvenimas nuotakos šeimoje. Skirstosi į giminines linijas, kurių atstovai sudaro seniūnų tarybą. Dalis gyvenviečių skirstosi 4, kartais egzogaminius, kvartalus. Išlikusi senoji mitologija, tautosaka, gerbiamos protėvių, kalnų, kryžių, lietaus, vaisingumo dvasios. Katalikiškų švenčių metu vyksta eisenos, teatralizuoti šokiai, vaidinimai, keičiamasi dovanomis. Naujųjų metų proga išiliai rengiasi į piligriminius žygius prie Čachulio kalno, kur atlieka atnašavimus, smilkymus. Išlikusios gimininės šventvietės, išiliai geriau nei dauguma majų išlaikę tradicinę astrologiją ir kalendorių. Bendruomenės turi vyriausiąjį žynį, gyduolius, aiškiaregius, šamanus (paprastai paveldimi), apeigines bendruomenes (kofradijas).

Išiliai smarkiai nukentėjo per Gvatemalos pilietinį karą, kai kariuomenė siaubė indėnų kaimus, žudė ir prievartavo jų gyventojus. Daug išilių buvo priversti trauktis į kalnus, dalis pabėgo į Meksiką. 2013 m. tarptautinis Hagos tribunolas teisė Gvatemalos prezidentą Efrainą Riosą Montą už išilių genocidą.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  *Ишили*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
3. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 42°19′09″ š. pl. 3°19′19″ r. ilg.﻿ / ﻿42.31917°š. pl. 3.32194°r. ilg.﻿ / 42.31917; 3.32194

Kyšulys žemėlapyje
**Kreuso kyšulys** (kat. *Cap de Creus*, isp. *Cabo de Creus, Cabo de Cruces* – 'kryžių kyšulys') – kyšulys šiaurės rytų Ispanijoje, Katalonijoje, toliausiai į rytus nutolusi žemyninė Ispanijos vieta bei toliausiai rytuose esanti Pirėnų pusiasalio vieta. Kyšulys yra į šiaurę nuo Roseso įlankos, išsišovęs į Viduržemio jūrą, 25 km nuo Prancūzijos sienos. Užima 190 km² plotą. Paviršius uolingas, iškyla iki 672 m aukščio.

Kreuso kyšulys patenka į Kadakeso savivaldybę, yra netoli Salvadoro Dali gimtinės Figereso. Dailininkas dažnai lankydavosi Port Ljigato pajūrio kaimelyje. Kita didesnė gyvenvietė – El Port de la Selva. Pusiasalyje yra senovinis (IX–XI a.) benediktinų Rodos Šv. Petro vienuolynas. 1998 m. Kreuso kyšulys paskelbtas gamtos parku.

* Kreuso kyšulio krantasKreuso kyšulio krantas
* Kreuso kyšulio švyturysKreuso kyšulio švyturys
* El Port de la SelvaEl Port de la Selva
* Rodos Šv. Petro vienuolynasRodos Šv. Petro vienuolynas
| ***Išlaisvink save nuo televizijos*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Free Rainer |
| Kilmės šalis |  Vokietija Austrija |
| Režisierius | Hans Weingartner |
| Scenaristas (-ai) | Katharina Held  Hans Weingartner |
| Vaidina | Moritz Bleibtreu |
| Metai | 2007 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 130 min. |
| Kalba | vokiečių |
| **IMDb įrašas** |

**Išlaisvink save nuo televizijos** (vok.  *Free Rainer*) – 2007 m. vokiečių-austrų sukurta drama, kurioje pagrindinį vaidmenį atliko Moritz Bleibtreu.

San Sebastiano filmų festivalyje juostos režisierius Hans Weingartner buvo nominuotas geriausiojo kategorijoje.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Moritz Bleibtreu – Raineris
* Elsa Sophie Gambard – Pega
* Milan Peschel – Filipas
* Gregor Bloeb – Mainvaldas
* Tom Jahn – Berndas

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Televizijos kanalo prodiuseris Raineris gyvenime turėjo viską ir rūpinosi tik savimi, tačiau, patyręs automobilio avariją, susipažįsta su ją sukėlusia mergina Pega, kurios senelis nusižudė po to, kai Rainerio prodiusuota laida parodė jį šmeižiantį reportažą.

Atsitokėjęs Raineris ima suprasti, kad televizija savo prastomis laidomis įtakoja žmonių gyvenimą, todėl nusprendžia pamėginti tai pakeisti. Po ginčo su kanalo vadovu Filipu jis meta darbą ir kartu su Pega nusprendžia rasti būdą kaip klastoti TV programų reitingus, kad televizijos atsisakytų menkaverčių laidų rodymo. Prie jų prisideda Berndas, turinti adresus žmonių, kurių namuose sumontuoti TV metrai, pagal kuriuos nustatomi reitingai. Jų tikslas: kad būtų fiksuojami tik rimtų programų reitingai, tarsi žmonės būtų liovęsi žiūrėti pramogines laidas. Raineris nusamdo penketą bedarbių, kurie padėtų perprogramuoti sistemas, tačiau šie pradžioje kelia daugiau keblumų nei naudos. Pinigai baigiasi ir, nors jiems pavyksta pakeisti reitingus, o televizijų kanalai ima keisti programas intelektualesnėmis, buvęs jo viršininkas Filipas išsiaiškina, kad prie pasikeitusių reitingų nagus gali būti prikišęs Raineris.
Keltas Baltija, veikiantis Naujojoje perkėloje
**Naujoji perkėla** (**Antroji perkėla**) – perkėla Lietuvos uostamiestyje Klaipėdoje. Adresas: Nemuno g. 8, Klaipėda. Naujosios perkėlos keltas į Smiltynę kelia pėsčiuosius, dviratininkus, įvairias transporto priemones, ir kt. Tam tikri reisai skirti perkelti tik transportą, vežantį pavojingus krovinius (naftos produktus, dujas, šieną). Jeigu tokio transporto nėra – perkeliamas kitas transportas. Kai kurie reisai vykdomi tik Kuršių nerijos gyventojams, vykstantiems savo transporto priemonėmis, kurios yra AB „Smiltynės perkėla" duomenų bazėje ir informavus bendrovės dispečerinę tarnybą ne vėliau kaip prieš 4 valandas. Keltus valdo AB „Smiltynės perkėla".

Kai buvo statomas Klaipėdos suskystintų gamtinių dujų terminalas (SGDT), dėl jo sėkmingos veiklos buvo siūloma atsisakyti Naujosios perkėlos transporto ir ją pakeisti tiltu. Esą suintensyvėjus laivybai bei plaukiant prie SGD terminalo dujovežiui (dujas gabenančiam laivui), keltai trukdytų laivybai.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Senoji perkėla

Šaltiniai
---------

1. ↑  Tilto į Kuršių neriją baubas grįžo[neveikianti nuoroda] (Lietuvos žinios)

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Naujoji perkėla** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* AB „Smiltynės perkėla" puslapis
|  |
| --- |
| **Kretingos progimnazija** |
| [[Vaizdas:|Kretingos progimnazija herbas|center|100px]] |
|  |
| **Adresas** | Kretinga |
| **Direktorius(-ė)** | Bronius Valiušaitis(1920–1923),Petras Ruškys(1923–1925) |
| **Mokinių skaičius** | 56 |
| **Įkūrimo data** | 1920 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** | 3 (1923–1925) |
| **Pedagogų skaičius** | 7 pedagogai |

**Kretingos progimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla, veikusi tarpukariu Kretingoje, vykdžiusi vidurinio ir papildomo ugdymo programas.

Istorija
--------

1919 m. sudarytas Kretingos gimnazijos komitetas (nariai: Sofija Janušienė, Ona Grudzinskienė, kunigas Petras Ruškys, mokytojai Bronius Valiušaitis, Elena Saulevičiūtė, Sofija Tutlaitė). Po derybų su vyriausybe, 1920 m. sausio 7 d. leista įsteigti apskrities savivaldybės išlaikomą progimnaziją.

Mokyklai savivaldybė miesto centre iš pirklio Olšvango išsinuomavo mūrinį namą, kurio remontu rūpinosi progimnazijos tėvų komitetas. Lėšas mokytojų atlyginimams ir mokymo priemonėms skyrė švietimo ministerija. Suolus, rašomąsias lentas, knygas ir žemėlapius savivaldybė parsivežė iš Palangos. 

1920 m. rudenį mokslo metus dviejose klasėse pradėjo 56 vaikai, o 1922 m. veikė visos 4 klasės. Progimnaziją lankė Kretingos miesto, Darbėnų, Gargždų, Kartenos, Kretingos ir Palangos valsčių vaikai. Jie mokėsi gamtos mokslų, geografijos, istorijos, tikybos, dailyraščio, piešimo, dainavimo, lietuvių, lotynų, prancūzų, rusų ir vokiečių kalbų. Mokslas metams kainavo 50 auksinų. Apie 10–15 % mokinių nuo mokesčio buvo atleista.

Pirmieji mokytojai: Sofija Tutlaitė, Bronė Petrauskaitė, Margarita Gvildaitė, Jonas Būbelis ir pranciškonas Pranciškus Bizauskas. 

Progimnaziją rėmė Kretingos verslininkai, provizorius V. Grudzinskas nemokamai mokinius aprūpindavo vaistais, pranciškonai vienuolyne įrengė keletą kambarių neturtingiems vaikams. 1924 m. įkurta Kretingos neturtingiesiems moksleiviams šelpti draugija.

Prie progimnazijos veikė beraščių ir mažaraščių kursai suaugusiems bei dvimečiai pradžios mokyklų mokytojų kursai.

1925 m. progimnazija pertvarkyta į Kretingos apskrities savivaldybės išlaikomą keturių klasių vidurinę mokyklą.

Direktoriai
-----------

* Bronius Valiušaitis, 1920–1923 m.;
* Petras Ruškys, 1923–1925 m.

Žymūs mokytojai
---------------

* Pranciškus Bizauskas, kunigas pranciškonas;
* Aleksandras Baltikauskas, muzikas, chorvedys, vargonininkas.

Žymūs mokiniai
--------------

* Antanas Dibisteris, pedagogas, visuomenės veikėjas, Rainių kankinys;
* Liūnė Janušytė, rašytoja, vertėja.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Švietimo darbas, 1922, Nr. 1–2
2. ↑  Vyriausybės žinios - 1924, birželio 23. - P. 8
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Ketaangl. *Keta* |
| --- |
| *Paplūdimys prie Ketos* |
|  |
| 

KetaKeta

5°55′19″ š. pl. 0°59′34″ v. ilg.﻿ / ﻿5.92194°š. pl. 0.99278°r. ilg.﻿ / 5.92194; 0.99278﻿ (Keta (Gana))Koordinatės: 5°55′19″ š. pl. 0°59′34″ v. ilg.﻿ / ﻿5.92194°š. pl. 0.99278°r. ilg.﻿ / 5.92194; 0.99278﻿ (Keta (Gana)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+0) |
|  |
| **Valstybė** | Ganos vėliava Gana |
| **Regionas** | Voltos regionas |
|  |
| **Gyventojų** (2012) | 22 739  |
|  |
|  **Vikiteka** | Keta |

**Keta** (angl. *Keta*, senesnis užrašymas *Quitta*) – miestas pietryčių Ganoje, įsikūręs prie Benino įlankos Voltos regione. 22 tūkst. gyventojų (2012 m.).

Keta buvo įkurta XVII a. eve genčių, kurios migravo iš Notsės į pietus. Čia įsikūrė viena iš eve karalysčių – Anlo, kurios tradicinė monarchija išlaikyta iki dabar.

Stiprus Vergų kranto uostas buvo svarbus prekyboje su Europos kolonistais. Ji ypač domino olandus, kurie 1734 m. pasistatė Ketoje *Singelenburgh* fortą, o 1784 m. *Prinzenstein* fortą. 1850 m. olandai pardavė šį fortą kartu su kitomis kolonijomis Afrikoje Britų imperijai, kuri jį įjungė į Aukso kranto koloniją.

Po to, kai Britų Togolandas 1956 m. prijungtas prie Aukso kranto, suformuojant Ganos valstybę, Keta ir buvusios Anlo teritorijos buvo sujungtos su pastaruoju, suformuojant Voltos regioną. Po 1960 m. uostas smarkiai nukentėjo nuo kranto erozijos. Mieste yra išlikę olandų forto likučiai, reziduoja tradicinis Anlos monarchas avoamefia.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Rio Munis
**Rio Munis** (ispanų kalba: *Río Muni*, fangų kalba: *Mbini*) arba **Kontinentinis regionas** – Pusiaujo Gvinėjos administracinis ir geografinis regionas, sudarantis žemyninę valstybės teritoriją (apie 26 000 km²).

Teritorijoje gyvena apie 300 000 gyventojų, kurių dauguma – fangai. Tai – maždaug 80 procentų visų Pusiaujo Gvinėjos gyventojų.

Pavadinimas fangų kalba kilęs iš didžiausios regione Mbinio upės. Ispaniškas pavadinimas kilęs iš kitos upės – Munio, kuri žymi pietinę regiono ribą.

Administravimas
---------------

Teritorija padalinta į 4 provincijas:

1. Centro Pietų provincija (Evinajongas)
2. Ke Ntemo provincija (Ebebijinas)
3. Litoralės provincija (Bata)
4. Vele Nzaso provincija (Mongomas)

Istorija
--------

Teritorija priklauso Drėgnųjų Kongo džiunglių zonai, todėl dėl sunkių gyvenimo sąlygų neišsivystė jokia aukštesnė afrikinė kultūra. Ji buvo apgyvendinta džiunglių genčių fangų, kurie taip pat gyvena ir gretimame Gabone bei Kamerūne.

Pirmieji regionu susidomėjo portugalai, tačiau jie 1778 m. teritoriją perleido Ispanijai mainais už kai kurias kolonijas Amerikoje. Dėl ypač prastų gamtinių sąlygų ir ligų ispanams nepavyko įsitvirtinti teritorijoje. Tai pavyko padaryti tik XIX a. viduryje. Čia pradėtas vystyti kakavos auginimas. XIX a. pačioje pabaigoje, vykstant Afrikos dalyboms, susikirto Ispanijos interesai su Prancūzija, kuri plėtė įtaką dabartinio Gabono teritorijoje. 1900 m. buvo suformuotos Rio Munio žemyninės sienos, kurios nepakitę išliko iki šiol.

1926 m. Rio Munis buvo administraciškai sujungtas su kitomis dviem Ispanijos kolonijomis Afrikoje (Bioku ir Anobonu), suformuojant kolonijinę valstybę Ispanijos Gvinėją. 1968 m. ji iškovojo nepriklausomybę kaip Pusiaujo Gvinėja, ir Rio Munis tapo integralia jos dalimi, dar vadinama Kontinentiniu regionu.

|  |  |
| --- | --- |
|  **Pusiaujo Gvinėjos regionai ir provincijos** |  |
| **Salų regionas:** Anobono provincija • Šiaurės Bioko provincija • Pietų Bioko provincija
**Kontinentinis regionas**: Centro Pietų provincija • Ke Ntemo provincija • Litoralės provincija • Vele Nzaso provincija

 |
**Vladas Šimkus** (1936 m. spalio 15 d. – 2004 m. rugsėjo 6 d.) – Lietuvos poetas, vertėjas.

Biografija
----------

Rašytojas gimė Kelmės rajone, Jucių kaime, baigė Kelmės 1-ąją vidurinę mokyklą ir jau būdamas moksleivis pradėjo publikuoti pirmuosius savo kūrybos bandymus. 1956–1961 m. studijavo Vilniaus universitete lituanistiką.

Baigęs studijas, dirbo Klaipėdos žvejybos bazėje, „Jaunimo gretų", „Literatūros ir meno", „Švyturio", Pergalės", „Metų" (nuo 1991 iki 1997 m.) redakcijose. Šis darbas sudarė sąlygas V. Šimkui tapti poezijos ir poezijos vertimų redaktoriumi, apie kurį telkėsi visi, žinantys šį specifišką jo talentą.

Kūryba
------

1960 m. išėjo pirmoji V. Šimkaus knyga „Gražiausioji sekundė". Kūrybine poeto branda, ryškiu talentu pažymėtos ir kitos jo knygos: „Kranto kontūrai" (1963 m.), „Geležis ir sidabras" (1968 m.), „Bitės pabėgėlės" (1973 m.), rinktinė „Nusileisk, dangau, ant žemės" (1982 m.).

V. Šimkaus vieta lietuvių poezijoje unikali: nors yra išleidęs vos keturis eilėraščių rinkinius, bet jie nagrinėjami, komentuojami solidžiose monografijose, literatūros istorijose ir mokykliniuose vadovėliuose.

Nuo rinkinio „Geležis ir sidabras" V. Šimkus įtvirtino realybės estetiką, suteikdamas stiprių postūmių visai lietuvių literatūrai. Lig šiol jo kūryba suvokiama kaip reiškinys, veikęs ir tebeveikiantis poezijos raidą ne vien poetinio žodžio sugestija. V. Šimkus rinkiniu „Bitės pabėgėlės" nuvainikavo visus socialinius, buitinius, kultūrinius ir net estetinius mitus. Jo leksikos, intonacijos pėdsakas atpažįstamas visur, kur tik pastebima „rupi detalė" ir universali potekstė. Net menkiausi poetikos elementai, pavyzdžiui, rimas, atpažįstami kaip saviti V. Šimkaus stilistiniai ženklai. Šio poeto pasaulėjautos dominantės tapo tarsi apibendrinančiais jo kartos ženklais.

Jis yra išvertęs A. Mickevičiaus, A. Voznesenskio, A. Puškino, B. Brechto, S. Verešo, A. Čako, H. Heine`s, F. Garcia Lorcos, F. Schillerio, J. W. Goethe`s ir kitų poetų kūrybos. V. Šimkaus kūrybos yra išversta į anglų, vokiečių, lenkų, čekų, bulgarų, vengrų, rusų, latvių, moldavų kalbas.

Vladas Šimkus bendradarbiavo beveik su visais Lietuvos teatrais – vertė pjeses, miuziklus, operų ir operečių libretus. Parašė scenarijų televizijos miuziklui „Dičiaus karjera" (Teofilio Tilvyčio poemos „Dičius" motyvais, rež. Balys Bratkauskas, 1980 m.).

Šaltiniai
---------

* Vladas Šmkus, *LRS*

Nuorodos
--------

* Vladas Šimkus. Bitės pabėgėlės. *Tekstai.lt*
| Novodvinskas*Новодвинск* |
| --- |
|        |
| *Archangelsko celiuliozės fabrikas Novodvinske* |
|  |
| 

NovodvinskasNovodvinskas

64°25′0″ š. pl. 40°49′0″ r. ilg.﻿ / ﻿64.41667°š. pl. 40.81667°r. ilg.﻿ / 64.41667; 40.81667﻿ (Novodvinskas)Koordinatės: 64°25′0″ š. pl. 40°49′0″ r. ilg.﻿ / ﻿64.41667°š. pl. 40.81667°r. ilg.﻿ / 64.41667; 40.81667﻿ (Novodvinskas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Archangelsko sritis Archangelsko sritis |
|  |
| **Gyventojų** (2020) | 37 699  |
| **Altitudė** | 20 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Novodvinskas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Novodvi̇̀nskas |

**Novodvinskas** (rus. *Новодвинск*) – miestas Rusijos šiaurės vakaruose, Archangelsko srityje, 20 km į pietryčius nuo Archangelsko, prie Šiaurės Dvinos kairiojo kranto protakos. Netoliese praeina „Cholmogorų" plentas (M-8), už 8,5 km yra geležinkelio stotis.

Plaušienos ir popieriaus, statybinių medžiagų (gelžbetoninių gaminių), baldų pramonė. Veikia kultūros namai, dvi cerkvės.

Istorija
--------

1936 m. šalia statomos celiuliozės gamyklos įkurta Vorošilovo vardo darbininkų gyvenvietė. 1941–1957 m. miesto tipo gyvenvietė vadinta Vorošilovskiu, 1957–1977 m. – Pervomaiskiu. 1977 m. suteiktas Novodvinsko vardas ir miesto statusas.

Šaltiniai
---------

1. 
2. ↑
3. ↑  *Novodvinsk*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVI (Naha-Omuta). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009
| **Aleksandras Rudolfas Drevinislatv. *Aleksandrs Rūdolfs Drēviņš*** |
| --- |
|  |
| Autoportretas 1925 m. |
| Gimė | 1889 m. liepos 15 d. |
| Mirė | 1938 m. vasario 26 d. (48 metai) |
| Sutuoktinis (-ė) | Nadežda Udalcova |
| Vaikai | Andrejus Drevinas |
|  |
| Veikla | latvių tapytojas |
|  |
|  **Vikiteka** | Aleksandras Drevinis |

**Aleksandras Rudolfas Drevinis** (latv. *Aleksandrs Rūdolfs Drēviņš*, rus. *Александр Давыдович Древин*, 1889 m. liepos 15 d. Cėsys – 1938 m. vasario 26 d. Butovo poligonas, Rusija) – latvių tapytojas.

Biografija
----------

1908–1913 m. mokėsi Rygos dailės mokykloje, mokytojai Vilhelmas Purvitis, Janis Rozentalis, J. R. Tilbergas. Nuo 1914 m. gyveno Maskvoje. 1915–1917 m. buvo grupės „Būgnų valetas", 1927–1932 m. – „Maskvos tapytojai", trečiame dešimtmetyje – „Latvių dailininkų komuna Maskvoje" narys. 1938 m. sausio 17 d. suimtas sufabrikuotoje latvių šaulių byloje ir netrukus sušaudytas. Žmona išgelbėjo nuo konfiskacijos jo paveikslus, pasakiusi, kad tai jos darbai. Jų paroda surengta Maskvoje tik 1971 m.

Kūryba
------

Stepė
Kūryboje vyrauja postimpresionistinės tendencijos, būdinga statiška kompozicija, kartais kubistinė stilizacija, rudų tonų koloritas. Svarbesni kūriniai: „Natiurmortas" (1913 m.), ciklas „Bėgliai" (1915–1916 m.), „Kompozicija" (1918 m.), „Autoportretas" (1923 m.), „Miestas" (1926 m.), „Ruduo" (1927 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Aleksandras Drevinis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 142 psl.
**Aleksandras Ferdinandas Bendoraitis** (1919 m. rugsėjo 9 d. Betygaloje – 1998 m. lapkričio 22 d. Guajaramerine, Bolivija) – kunigas, gydytojas epidemiologas, Brazilijos MA narys.

1925 m. apsigyveno Paryžiuje. 1945 m. Sorbonoje baigė medicinos, 1960 m. – teologijos studijas (įšventintas kunigu). 1961 m. pradėjo misionierišką veiklą Brazilijoje, tarp Amazonės valstijos indėnų. Nuo 1963 m. laivais (pavadintais *Lithuania*), kuriuose buvo įrengtos ligoninės, plaukiojo Amazonės baseino upėmis gydydamas vietinius gyventojus. 1964 m. Porto Veljo arkivyskupijoje įsteigė radijo stotį *Radio Educadora*. 1973 m. Guažara Mirine pastatė ligoninę ir jai vadovavo. Nuo 1985 m. gyveno Bolivijoje. Guajaramerine įsteigė polikliniką, motinos ir vaiko ligoninę, neturtingų vaikų mitybos centrą. Aleksandras Ferdinandas Bendoraitis fotografavo, rinko etnografinius ir gamtos eksponatus, dalį jų padovanojo Guažara Mirino džiunglių muziejui. Palaidotas Guažara Mirine, Rondonijoje.

Išnašos
-------

* 

1. ↑  *Aleksandras Ferdinandas Bendoraitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003

Nuorodos
--------

* Armalytė G. *Istorija, perduodama iš lūpų į lūpas: atvažiavo iš Lietuvos ir tapo „baltuoju dievu"*

Vikicitatos 

Wikiquote logoWikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***Aleksandras Ferdinandas Bendoraitis***
Koordinatės: 55°48′20″ š. pl. 23°6′13″ r. ilg.﻿ / ﻿55.80556°š. pl. 23.10361°r. ilg.﻿ / 55.80556; 23.10361



| Šermukšnynas |
| --- |
| Vieta | Šiaulių raj. Lietuva |
| Plotas | 0,035 km² |
| Kranto linijos ilgis | 0,69 km |
| Išteka | bevardis upelis |

**Šermukšnynas** – ežeras šiaurės Lietuvoje, Šiaulių rajone, apie 6 km į pietvakarius nuo Bubių. Ežeras ovalo formos, ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus – 0,24 km, plotis – iki 0,19 km. Altitudė 133,6 m. Krantai žemi, ištisai apaugę medžiais ir krūmais, pietinis krantas pelkėtas. Šiaurėje išteka bevardis upelis (Raudos intakas, Ventos-Dubysos kanalo baseinas). Aplinkui stūkso Pageluvio miškas. Į rytus įsikūręs Čeprečiškės kaimas.

Pavadinimo kilmė
----------------

Dabartinis ežero pavadinimas yra klaidingo perrašymo pasekmė: 1939 m. ežeras minimas kaip **Šerniukšnynas**, t. y. siejamas su *šerniukais*, pagal analogiją su greta esančio ežeru Barsukynas (nuo *barsukų*). Tačiau vėliau jis buvo netiksliai perrašytas ir tapo **Šermukšnynu**, nors ežero aplinka supelkėjusi.

Šaltiniai
---------

1. ↑
| **Aleksandras Boreika Chodzka** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1804 m. rugpjūčio 30 d.Kryvičai, dab. Medilo rajonas |
| Mirė | 1891 m. gruodžio 27 d. (87 metai)prie Paryžiaus |
| Tėvai | Jonas Boreika Chodzka |
|  |
| Veikla | diplomatas, orientalistas, poetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Aleksandras Boreika Chodzka |

**Aleksandras Boreika Chodzka** (lenk. *Aleksander Borejko Chodźko*, 1804 m. rugpjūčio 30 d. Kryvičai, dab. Medilo rajonas – 1891 m. gruodžio 27 d. žuvo prie Paryžiaus) – Rusijos imperijos diplomatas, orientalistas, Lietuvos poetas. Rašė lenkų kalba.

Biografija
----------

Tėvas Jonas Boreika Chodzka. 1820–1823 m. studijavo Vilniaus universitete. Priklausė Filaretų draugijai. 1824–1831 m. Sankt Peterburge studijavo orientalistiką. 1831–1841 m. Rusijos diplomatas Irane. Nuo 1842 m. gyveno Paryžiuje, 1857–1883 m. Prancūzijos kolegijoje dėstė slavų literatūrą. Bendravo su Adomu Mickevičiumi.

Palaidotas Monmoransi kapinėse šalia Paryžiaus.

Kūryba
------

Kūrybai (rinkinys „Eilėraščiai" *Poezje*, 1829 m.) būdingi kaimo ir orientaliniai motyvai, parašė ir lietuviškos tematikos eilėraščių. Tyrinėjo kurdų kalbą, persų literatūrą ir kalbą, 1852 m. parašė persų kalbos gramatiką.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Aleksandras Boreika Chodzka*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 81 psl.
Šv. Juozapas su vaiku
**Juozapinės** – kiekvieną kovo 19 d. vykstanti pavasario sveikinimo šventė, pavadinta Šv. Juozapo garbei. Tai labai populiarus šventasis, jo vardu iki šiol krikštijami vaikai. Šios vardo dienos proga perkamos gėlės nešamos Juozams ir Juzefoms pasveikinti, bažnyčiose vyksta atlaidai, šventinės mugės. Nuo Juozapinių jau rengiamasi pavasario darbams.

Istorija
--------

Kovo 19 d. kaip Šv. Juozapo diena įtraukta į Vakarų kalendorius X amžiuje. Romoje šios šventės paprotys įsigalėjo 1479 m.

Papročiai
---------

Juozapinės šliejasi prie pavasario lygiadienio datos, kada prasideda astronominis pavasaris. Lygiadieniai buvo religiškai įprasminti daugelyje kultūrų. Juozapo kultas paplitęs visame pasaulyje: jis laikomas įvairių bendrijų, lombardų, organizacijų, net atskirų šalių (Kanados, Austrijos, Belgijos, Peru) globėju. Dar švenčiama kaip Tėvo diena (Ispanijoje, Portugalijoje ir Italijoje). Italijoje yra paprotys kviesti pietų Juozapą, Mariją ir Jėzų vaizduojančius tris vargšus, ir jiems patarnauja namų šeimininkas; toks paprotys yra ir Filipinuose. Stačiatikių bažnyčiose ši diena minima pirmąjį sekmadienį po Velykų.

Lietuvoje
---------

Lietuvoje šią diena švenčiama Pempės diena. Vilnijoje ši data laikyta paukščių vestuvių diena. Spėjama, kad dėl šios priežasties vidury Gavėnios (pasninko laikotarpiu) buvo leidžiama jaunuoliams daryti nedideles vestuves dėl susiklosčiusių gyvenimo aplinkybių, t. y. nuotakos buvimo „padėtyje". Kiekvienoje kaimo troboje kabėjusius šio šventojo paveikslus per Juozapines papuošdavo gėlėmis. Šv. Juozapas – šeimos globėjas, ginantis socialinį teisingumą, todėl jam meldėsi vargšai, neturtėliai. Buvo priimta dalyti labdarą. Jis buvo pagerbiamas savo paties profesijos atstovų – stalių, dailidžių, įvairių amatų meistrų.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Juozapinės** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Juozapas, Palaimintosios Mergelės Marijos sužadėtinis Archyvuota kopija 2012-07-25 iš Wayback Machine projekto.
* Juozapinių šventė
* Juozapinių jomarkas Archyvuota kopija 2009-06-16 iš Wayback Machine projekto.

| **Tradicinės Lietuvos krikščionių kalendorinės šventės** |
| --- |
| Adventas **·**  Kūčios **·**  Kalėdos **·**  Trys karaliai **·**  Mėsiedas **·**  Grabnyčios **·**  Užgavėnės **·**  Pelenų diena **·**  Gavėnia **·**  Verbų sekmadienis **·**  Didžioji savaitė **·**  Velykos **·**  Atvelykis **·**  Šeštinės **·**  Sekminės **·**  Devintinės **·**  Žolinė **·**  Vėlinės **Svarbesnės šventųjų dienos**: Kazimierinės (03.04) **·**  Juozapinės (03.19) **·**  Šv. Stanislovas (04.11) **·**  Jurginės (04.23) **·**  Joninės (06.24) **·**  Petrinės ir Povilinės (06.29) **·**  Šv. Rokas (08.16) **·**  Šv. Baltramiejus (08.24) **·**  Mykolinės (09.29) **·**  Visi šventieji (11.01) **·**  Šv. Martynas (11.11) |
| **Tradicinės lietuvių šventės** |
| Žiemos saulėgrįža **·**  Kūčios **·**  Pusiaužiemis **·**  Užgavėnės **·**  Jorė **·**  Rasos **·**  Žolinė **·**  Ilgės  |
**Aleksandras Dundulis** (1910 m. gegužės 5 d. Trilusčiai prie Tverečiaus – 1994 m. rugpjūčio 23 d. Čikaga, palaidotas Trilusčiuose) – lietuvių kalbininkas, pedagogas.

Biografija
----------

1937 m. baigė Slanimo mokytojų seminariją. Mokytojavo Vilniaus krašte, Vilniuje. Nuo 1939 m. Vilniaus universitete studijavo lituanistiką. Už lietuvišką veiklą lenkų valdžios tardytas ir kalintas.

1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Studijas baigė 1949 m. Tiubingeno universitete. 1950 m. persikėlė į JAV. 1958–1980 m. dėstė lietuvių kalbą ir literatūrą Čikagos aukštesniojoje lituanistikos mokykloje, nuo 1959 m. ir Pedagoginiame lituanistikos institute, vienas jo įkūrėjų, 1959–1972 m. Pedagogų tarybos sekretorius, 1972–1980 m. stacionaro skyriaus direktorius.

Dirbo vadovėlių leidimo komisijoje, redagavo lietuviškas knygas. Parengė P. Skardžiaus „Rašybinį lietuvių kalbos žodyną" (neišleistas, rankraštis atiduotas Vilniaus universitetui), „Tverečiaus šnektos" aprašą. Į TSRS okupuotą Lietuvą slaptai siuntė mokslinės literatūros.

Bendradarbiavo laikraščiuose „Jaunimo draugas". „Vilniaus rytojus", „Vilniaus žodis", žurnale „Gimtoji kalba".

Šaltiniai
---------

1. ↑  Zigmas Zinkevičius. *Aleksandras Dundulis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 203 psl.
| ***Riba*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | The Edge |
| Kilmės šalis | JAV |
| Režisierius | David Mamet |
| Prodiuseris (-iai) | Art Linson |
| Vaidina | Anthony Hopkins Alec Baldwin |
| Metai | 1997 |
| Žanras | draminis filmas |
| Kalba | anglų |
| **IMDb įrašas** |

***Riba*** (angl. *The Edge*) – 1997 m. JAV draminis filmas. Režisierius – Lee Tamahori. Filme pasakojama apie du žmones, aršius priešus netikėtai atsidūrusius laukinėse sąlygose. Jie turi veikti drauge, kad išgyventų.

Aktoriai
--------

(personažas-aktorius)

* Charles Morse – Anthony Hopkins
* Robert Green – Alec Baldwin
* Mickey Morse – Elle Macpherson
* Stephen – Harold Perrineau

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Čiarlis – arogantiškas ir arisokratiškas turtuolis, Robertas – ambicingas fotografas, neslepiantis noro užkariauti Čiarlio žmonos, fotomodelio Mickey širdį. Čiarlis, Robertas ir pilotas ir kitas fotografas Stefanas nedideliu sraigtasparniu skrenda virš bekraščių Aliaskos miškų. Netikėtai jie patiria avariją ir priversti nusileisti ant ežero. Pilotas avarijos metu žūva, kiti vyrai išsigelbėja. Nors jie išvengia didelių sužeidimų, tačiau dabar turi priimti gamtos iššūkį. Žmonės neturi maisto, šiltų drabužių, orientavimosi priemonių. Tačiau Čiarlio patirtis ir išmintis gelbėja juos beviltiškoje situacijoje. Negano to, kad žmonės išalkę, išsekę, juos pradeda persekioti grizlis žmogėdra. Viena naktį jis klastingai užpuola ir nužudo Stefaną. Išlikę Čiarlis su Robertu kartu rengia planą kaip nužudyti juos tebepersekiojantį lokį. Vyrai savo krauju privilioja lokį ir pasmegia ant pagalio. Nors lokys žuva, tačiau Čiarlis susižeidžia. Laimei, jie netrukus atranda medžiotojų trobelę, kurioje yra ginklų, maisto, drabužių, kanoja. Čia Robertas sumano atsikratyti savo varžovo ir bando jį nušauti, tačiau įkrenta į lokių spąstus. Čiarlis sunkiai sužeistą Robertą gabena kanoja link civilizacijos. Jie sustoja išgirdę sraigtsparnio garsą, tačiau kol Čiarlis bando atkreipti sraigtasparnio dėmesį, Robertas miršta. Grįžęs į civilizaciją Čiarlis paskelbia, jog kiti žuvo gelbėdami jo gyvybę.
**Centralnaja Točka** – buvusi miško kirtėjų gyvenvietė Rusijoje apie 100 km į šiaurės vakarus nuo Asino, Asino rajonas, Tomsko sritis.

Lietuviai
---------

1948 m. sausio į Centralnaja Točką iš TSRS okupuotos Lietuvos atitremtos 78 šeimos. Iš Asino jie buvo atvaryti pėsti. Tuo metu Centralnaja Točką sudarė keli barakai ir trobelės taigoje. Vėliau gyvenvietė išsiplėtė. Su kitomis gyvenvietėmis buvo susisiekiama upėmis: žiemą – rogėmis, vasarą – valtimis. Tremtiniai kirto ir plukdė mišką, į kirtavietes kasdien eidavo apie 3 km; dirbo pamainomis. Badavo, daug žmonių sirgo, mirė, žuvo ar buvo sužaloti miško darbuose. 1957–1959 m. tremtiniams išvykus į Lietuvą, gyvenvietė sunyko, vėliau sudegė. Centralnaja Točka kapinėse buvo palaidoti 34 lietuvių palaikai, 1990 m. į Lietuvą parvežta 21.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aldona Juodvalkytė. *Centralnaja Točka*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 756 psl.

Koordinatės: 57°41′27″š. pl. 87°28′33″r. ilg.﻿ / ﻿57.6909376°š. pl. 87.4758911°r. ilg.﻿ / 57.6909376; 87.4758911
Yra devyni **popiežiai**, vardu **Steponas**:

* Popiežius Steponas I, (254-257);
* Popiežius Steponas II, (752-757);
* Popiežius Steponas III, (768-772);
* Popiežius Steponas IV, (816-817);
* Popiežius Steponas V, (885-891);
* Popiežius Steponas VI, (896-897);
* Popiežius Steponas VII, (929-931);
* Popiežius Steponas VIII, (939-942);
* Popiežius Steponas IX, (1057-1058);

Vardų numeracijos pasikeitimas
------------------------------

752 m. kovą nauju popiežiumi išrinktas Romos dvasininkas Steponas, tačiau jis mirė po trijų dienų taip ir neįšventintas į vyskupus. Tuo metu popiežius būdavo renkamas tik iš Romos dvasininkų, tuo pačiu metu jis užimdavo ir Romos vyskupo vietą. Steponas nelaikytas popiežiumi, jo įpėdiniai numeravosi II-IX. 

XIII a. pradžioje popiežiaus išrinkimas pradėtas laikyti ir pontifikato pradžios data. Pasitaikė atveju, kai vos išrinkti popiežiai mirdavo. Celestinas IV (1241 m.), Urbonas VII (1585 m.) mirė nespėjus jų įšventinti. Popiežius Adrianas V mirė po išrinkimo praėjus mėnesiui taip ir netapęs net kunigu. XVI a.Tridento susirinkimas pabrėžė, kad išrinktasis popiežius renkamas Šventajai Dvasiai padedant ir tampa popiežiumi iš karto po balsavimo. Tad išrinktasis popiežiumi Steponas įtrauktas į popiežių sąrašus, suteikiant jam Stepono II vardą, visiems sekantiems popiežiams pasivadinusiems Stepono vardu padidintas numerio skaičius. 

Valdant Jonui XXIII 1961 m. Stepono vardas vėl ištrintas iš Vatikano popiežiškojo metraščio, vėlesnių Steponų numeriai sumažinti vienu skaičiumi. Kasmet leidžiamas popiežiškasis metraštis nuo 1961 m. iki 2009 m. nemini išrinktojo popiežiaus Stepono popiežių sąrašuose. 

  



|  |  |
| --- | --- |
|  | *Šis straipsnis yra **nuorodinis**, vardijantis valdovus, turinčius konkretu valdovo vardą **Popiežius Steponas**. Jei čia patekote per konkretaus valdovo nuorodą iš straipsnio, labai prašome, jei galite, pakeisti nuorodą, kad rodytų į konkretų puslapį. Jei šiame sąraše nėra atitinkamo konkretaus valdovo, papildykite šį sąrašą.* |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

*Dell Precision T3500* darbo stotis su Intel Xeon procesoriais.
**Darbo stotis** – XX a. 8-ajame dešimtmetyje atsiradusi ir 9-ajame dešimtmetyje išpopuliarėjusi kompiuterių rūšis, užimanti tarpinę vietą tarp superkompiuterių ir asmeninių kompiuterių, naudojama inžineriniams, grafiniams ir pan. skaičiavimams. Pirmosioms darbo stotims priskiriami Xerox Alto bei Digital VAX kompiuteriai, kai kada – Digital PDP serijų mašinos. Skirtingai nuo *mainframe*, serverių, ir pan. *darbo stotis* yra skirta vienam ar keliems naudotojams, daug kuo panaši į asmeninius kompiuterius, tačiau skirtingai nuo pastarųjų, pasižymi itin dideliais skaičiavimo pajėgumais (ir kaina, kartais siekiančia dešimtis tūkstančių dolerių). Nuo XX a. 10-ojo dešimtmečio vidurio *darbo stotis* ima išstumti galingesni, du ar daugiau procesorių turintys asmeniniai kompiuteriai.

Nuorodos
--------

Vikižodynas
| **Lois Banner** |
| --- |
| Gimė | 1939 m. liepos mėn. (~84 metai) |
|  |
| Veikla | istorikė |
| Organizacijos | Pietų Kalifornijos universitetas |
| Pareigos | profesorė |
|  |
| Alma mater | Kalifornijos universitetas |

**Loisė Vendlanda Baner** (angl. *Lois Wendland Banner*, g. 1939 m. liepą) – amerikiečių istorikė, profesorė emeritė, keleto knygų apie moteris JAV istorijoje autorė. L. Baner nagrinėja lyčių santykius JAV ir yra viena iš pripažintų šios srities autoritetų.

Biografija
----------

Baigė Kalifornijos universitetą, turi Europos istorijos magistro laipsnį, Kolumbijos universitete apgynė Amerikos istorijos daktaro laipsnį.L. Baner Čapel Hile, Šiaurės Karolinos universitete ėjo istorijos profesoriaus pareigas. Pietų Kalifornijos universitete dirbo profesore nuo 1983 m. Yra parašiusi daugybę straipsnių apie lyčių santykius JAV. Ji parašė keletą knygų, tarp jų „Amerikos moterys: Kongreso bibliotekos moterų istorijos ir kultūros studijų vadovas JAV" („American Women: A Library of Congress Guide for the Study of Women’s History and Culture in the United States"), „Elizabeth Cady Stanton: Moterų teisių radikalas" („Elizabeth Cady Stanton: A Radical for Women’s Rights") ir „Marilyn Monroe: Aistra ir paradoksas" („Marilyn Monroe: The Passion and the Paradox").

Jos darbai telkiasi į moteris, kurios Jungtinių Valstijų kultūrai ir istorijai padarė nemažą įtaką, taip pat į lyčių santykius visuomenėje. L. Baner aktyviai tęsia savo mokslinę veiklą ir iki šiol yra pripažįstama kaip lyčių tyrimų srities autoritetas. 1973 m. Rutgerso universitete ji padėjo surengti Berkšyro moterų istorijos konferenciją. Profesorė L. Baner skaitė paskaitas JAV, Europoje ir Azijoje, Australijoje ir Naujojoje Zelandijoje.

Rinktiniai darbai
-----------------

* *Women in Modern America: A Brief History*, 1974. „WorldCat" duomenimis, knyga turima 1715 bibliotekų
* *Elizabeth Cady Stanton: A Radical for Women’s Rights.* Addison-Wesley Publishers, 1979. Anot „WorldCat", knyga turima 1990 bibliotekų
* *American Beauty*, Alfred Knopf, 1983. „WorldCat" duomenimis, knyga turima 1438 bibliotekose
* *Finding Fran: History and Memory in the Lives of Two Women*, Columbia University Press, 1998.
* *In Full Flower: Aging Women, Power, and Sexuality*, Alfred Knopf, 1992.
* *Intertwined Lives: Margaret Mead, Ruth Benedict, and Their Circle*, Alfred Knopf, 2003. Pasak „WorldCat", knyga turima 911 bibliotekų
* *MM-Personal: From the Private Archive of Marilyn Monroe*, Abrams, 2011. „WorldCat" duomenimis, knyga turima 238 bibliotekose
* *Marilyn: The Passion and the Paradox*, Bloomsbury USA, 2012: ISBN 9781608195312. Anot „WorldCat", knyga turima 1308 bibliotekose

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4  „Lois W Banner". University of Southern California. Nuoroda tikrinta 2023-03-09.
2. ↑  Dunn, Mary (1997). „Second Berkshire Conference on the History of Women". *Women's Studies Quarterly* (The Feminist Press at the City University of New York) **25** (1/2): 296–299. JSTOR 40005443.
3. 1 2 3 4 5 6  WorldCat author file
*XV a. Posadniku vadinosi Pastovys*.
Posadnikas prašo palaiminimo iš arkivyskupo, XV–XVI a.
**Posadnikas** (rus. *поса́дник* 'paskirtasis', pažodžiui - 'pasodintasis') - miesto vadovas Rusioje, paskirtas kunigaikščio arba išrinktas večės.

Istorija
--------

Pirmą kartą terminas *posadnikas* paminėtas 977 m. kai kunigaikštis Jaropolkas paskyrė posadnikus Novgorode. Vėliau *posadnikais* vadino aukščiausius išrinktus valstybės pareigūnus Novgorodo žemėje: Novgorode nuo 1136 m. Pskove – nuo 1348 m. ir Chlynove prie Viatkos. Maskvos kunigaikštystei 1478 m. pajungus Novgorodo žemę buvo panaikintos tiek posadniko pareigos, tiek večė. Chlynove tai buvo padaryta 1490 m. Pskove - 1510 m. Večių varpus nukabino ir išvežė į Maskvą.

Posadnikus večėje rinkdavo iš bojarinų šeimų. Novgorode pagal 1354 m. Onciforo Lukiničiaus reformą vietoj vieno posadniko ėmė išrinkinėti 6 posadnikus, užėmusius tą postą iki gyvos galvos. Iš jų kasmet išrinkdavo pagrindinį posadniką (rus. *степенный посадник*). Pagal 1416–1417 m. reformą posadnikų skaičių padidino 3 kartus, o pagrindinį ėmė rinkti pusmečiui.

Pskove nuo 1308 m. iki 1510 m. žinomi 78 posadnikai. Pskovo posadnikus ilgai skirdavo iš Novgorodo. 1348 m. Novgorodas Pskovui suteikė posadnikų išsirinkimo teisę.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Būtųjų laikų pasakojimas. [ «Повесть временных лет» в переводе Д. С. Лихачева. Chat.ru (tikrinta 2023-01-10).
| Logonė |
| --- |
| Logonė XIX a. pab. Logonė XIX a. pab. |
| **Ilgis** | 965 km |
| **Baseino plotas** | 78 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 540 m³/s |
| **Ištakos** | Mberė, Pendė |
| **Žiotys** | Šaris |
| **Šalys** | Čadas, Kamerūnas |

**Logonė** (pranc. *Logone*) – upė Kamerūne ir Čade; didžiausias, kairysis Šario intakas (Čado ežero baseinas). Susidaro susiliejus Mberės ir Pendės upėms, prasidedančioms Mbakanos kalnuose ir Centrinės Afrikos Respublikoje. Teka daugiausia šiaurės kryptimi, sudaro Kamerūno-Čado sieną. Įteka į Šarį šalia Čado sostinės Ndžamenos.

Esant stipriems poplūdžiams Logonės vandenys nuteka į Nigerio baseiną (per Benuė intaką Majo Kebį). Laivuojama lietinguoju sezonu (birželį-rugpjūtį) žemiau Bongoro. Prie Logonės įsikūrę miestai: Mundu, Bongoras, Lajus, Ndžamena.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 257