recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Kyrylas Budanovas** |
| --- |
|  |
| 2020 m. |
| Visas vardas | ukr. *Кирило Олексійович Буданов* |
| Gimė | 1986 m. sausio 4 d. (37 metai)Kyjivas |
| Tautybė | Ukrainietis |
| Pilietybė |  Ukraina |
| Sutuoktinis (-ė) | Marijana Budanova (g. 1993) |
|  |
| Veikla | Karininkas |
| Sritis | Karinė žvalgyba |
| Organizacijos | Ukrainos kariuomenė |
| Pareigos | Generolas leitenantas |
|  |
| Alma mater | Odesos karo akademija |

**Kyrylas Budanovas** (g. 1986 m. sausio 4 d. Kyjive) – Ukrainos karininkas, žvalgybininkas.

Nuo 2020 m. rugpjūčio vadovauja Ukrainos gynybos ministerijos Vyriausiąjai žvalgybos valdybai.

Biografija
----------

Su prezidentu Zelenskiu ir generolu Zalužnu (2022 rugsėjis)
2007 m. baigęs Odesos karo akademiją, tarnavo Ukrainos gynybos ministerijos Vyriausiosios žvalgybos valdybos specialiosiose pajėgose.

2014 m. dalyvavo Rusijos-Ukrainos kare, keliskart sužeistas. 2018–2020 m. dalyvavo slaptose karinėse operacijose..

2019 m. balandžio 4 d. jo automobilį Chevrolet Evanda susprogdino rusas, turėjęs Aleksejaus Lomakos vardu išduotus dokumentus. Jis padėjo miną, kuri sprogo per anksti. Užpuolikas ir diversinė grupė, turėjusi susprogdinti Ukrainos kariuomenės žvalgybininkų vadą, sulaikyti.

2020 m. Ukrainos išorinės žvalgybos tarnyboje tapo departamento direktoriaus pavaduotoju.

2020 m. rugpjūčio 5 d. Ukrainos prezidentas Volodymyras Zelenskis paskyrė Gynybos ministerijos Vyriausiosios žvalgybos valdybos vadu.

2022 m. kovo 11 d. tapo Koordinacinio štabo dėl elgesio su karo belaisviais pirmininku.

2022 m. rugsėjį dalyvavo didžiausioje Ukrainos ir Rusijos belaisvių apsikeitimo operacijoje. Į Ukrainą grįžo 215 Tėvynės gynėjų (tarp jų >100 Azovo pulko kovotojų ir vadų).

2023 m. balandžio 21 d. dėl Krymo tilto sprogdinimo Maskvos teismas nurodė išduoti arešto orderį *in absentia*..

### Laipsniai

* 2007 m. Leitenantas
* 2010 m. Vyresnysis leitenantas
* 2013 m. Kapitonas
* 2016 m. Majoras
* 2018 m. Papulkininkis
* 2020 m. Pulkininkas
* 2021 m. Brigados generolas
* 2022 m. Generolas majoras
* 2023 m. Generolas leitenantas

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  УКАЗ ПРЕЗИДЕНТА УКРАЇНИ №308/2020
3. ↑  ВЗВОД № 1. НВ НАЗИВАЄ 25 HАЙВПЛИВОВІШИХ УКРАЇНСЬКИХ ВІЙСЬКОВИХ
4. ↑  Воєнна розвідка України отримала нового очільника
5. ↑  Intel Chief Says Russian Arrest Threat Is "A Pleasure For Me"[neveikianti nuoroda]
6. ↑  УКАЗ ПРЕЗИДЕНТА УКРАЇНИ №428/2021
7. ↑  УКАЗ ПРЕЗИДЕНТА УКРАЇНИ №207/2022
8. ↑  УКАЗ ПРЕЗИДЕНТА УКРАЇНИ №564/2023
| **Daiva Žebelienė** |
| --- |
| Gimė | 1968 m. rugsėjo 15 d. (55 metai)Šilutė |
| Sutuoktinis (-ė) | Romualdas |
| Vaikai | Lukas, Tomas, Tadas |
| Šilutės rajono savivaldybės meras |
| Ėjo pareigas | 2012 – 2013 |
| Ankstesnis | Virgilijus Pozingis |
| Vėlesnis | Šarūnas Laužikas |
|  |
| Veikla | politinė bei visuomenės veikėja |
| Partija | Tvarka ir teisingumas, 2013 m. LSDP, 2023 m. Nemuno aušra |
|  |
| Alma mater | 1994 m. Šiaulių pedagoginis institutas |

**Daiva Žebelienė** (g. 1968 m. rugsėjo 15 d. Šilutėje) – Lietuvos ir Šilutės rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėja.

Biografija
----------

Mokėsi Šilutės 3-ojoje vidurinėje mokykloje, 1989 m. baigė Klaipėdos S. Nėries pedagoginę mokyklą, 1994 m. Šiaulių pedagoginį institutą, pradinių klasių mokytoja. 1998–2011 m. ir 2014–2021 m. UAB „Toluta" direktorė.

2011–2021 m. Šilutės rajono savivaldybės tarybos narė, 2012–2013 m. rajono merė. Nuo 2021 m. Šilutės rajono savivaldybės administracijos direktoriaus pavaduotoja.

Buvusi partijos Tvarka ir teisingumas, Lietuvos socialdemokratų partijos Šilutės rajono skyriaus narė. Šiuo metu priklauso partijai Nemuno aušra ir yra šios partijos pirmininko pavaduotoja.

Vyras Romualdas. Vaikai Lukas, Tomas, Tadas.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R Argentinos geografiniai regionai |
| --- |
|  |
| 
Šiaurės Vakarų Argentina · Gran Čakas · Pampų kalnagūbriai · Pampos · Argentinos Mesopotamija · Kujo · Patagonija · Argentinos Antarktida |

 |

Kalčiakių slėniai, Saltos prov.
Salta.
**Šiaurės Vakarų Argentina** (isp. *Noroeste de Argentina*) – Argentinos regionas, išsidėstęs Saltos, Chuchujaus, Katamarkos ir Tukumano provincijose.

Geografija
----------

Regionas apima 5 skirtingus biomus:

* drėgnus subandinius rytų kalnagūbrius
* derlingus slėnius
* kanjonus
* Andų aukštikalnes
* Altiplaną (Puną)

Be Jungaso džiunglių rytuose ir teritorijų palei Gran Čaką, vienintelė derlinga vieta regione yra upių slėniai. Senovinės upės sudarė gilius ir įspūdingus kanjonus, tokius kaip Humahuakos ir Kalčakių. Andų kalnų viršūnės siekia 6000 m aukštį, o Altiplano plokščiakalnis iškyla iki 3500 m.

Klimatas
--------

Rytų vėjai atneša drėmę į rytinius Andų kalnagūbrių šlaitus, kur susiformuoja drėgnas subtropinis klimatas ir auga Jungaso džiunglės. Tuo tarpu vakarų vėjai sausi, todėl Punoje ir vakariniuose Andų šlaituose klimatas sausas, dideli temperatūrų skirtumai, vyrauja pusdykumės ir stepės.

Ekonomika
---------

Septynspalvė kalva, Chuchujaus prov.
Strėlių kanjonas
Derlinguose upių slėniuose susitelkę dauguma gyventojų bei regiono ūkis. Svarbiausios auginamos kultūros: cukranendrės, tabakas, citrusai, be to, veisiami galvijai ir ožkos. Kalčakių slėnyje, Kafajatės regione auginamos vynuogės. Svarbiausia pramonės šaka – maisto pramonė. Išgaunamas cinkas, švinas, sidabras, valgomoji druska, hidrokarbonatai. Dėl miškų kirtimo kyla rimtos ekologinės problemos.

Turizmas
--------

Argentinos Šiaurės Vakarai lankomi ne tik vietinių turistų, bet ir lankytojų iš viso pasaulio, ypač Europos. Dauguma turistų siekia išvysti įspūdingus gamtos darinius: Humahuakos Kebradą ir Septynspalvę kalvą, Kalčakių slėnį, Kačį, Tafi del Valję. Taip pat lankomi ir didieji miestai, žymus savo architektūra: San Migel de Tukumanas, San Fernando del Valje de Katamarka, Salta ir San Salvador de Chuchujus. Regione yra ir keletas necionalinių parkų: Baritu nacionalinis parkas, Kalilegvos nacionalinis parkas, El Rėjaus nacionalinis parkas, Los Kardoneso nacionalinis parkas ir Kampo de los Alisoso nacionalinis parkas.

Be geografinio turizmo vystomas ir kultūrinis turizmas. Vietinė kultūra smarkiai paveikta kečujų ir aimarų kultūros ir labai skiriasi nuo europietiškų Buenos Airių. Regionas pasižymi savita muzikos ir aprangos kultūra.

Nuorodos
--------

* Kelionės po Andus Archyvuota kopija 2005-11-07 iš Wayback Machine projekto.
* Argentinos Šiaurės Vakarų kultūra Archyvuota kopija 2005-10-26 iš Wayback Machine projekto.
* Regiono kelių žemėlapis
Tipiškas sausųjų pampų kraštovaizdis
Pampų regionas Pietų Amerikos žemyne

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R Argentinos geografiniai regionai |
| --- |
|  |
| 
Šiaurės Vakarų Argentina · Gran Čakas · Pampų kalnagūbriai · Pampos · Argentinos Mesopotamija · Kujo · Patagonija · Argentinos Antarktida |

 |

**Pampos** (isp. *Las Pampas*, *Llanura Pampeana*) – regionas Pietų Amerikoje, apima visą Urugvajų, vidurio rytų Argentiną (Buenos Airių, La Pampos, Kordobos, Santa Fė provincijas) bei Brazilijos Pietų Rio Grandės valstijos pietus.

Užima apie 750 000 km² teritoriją.

Gamta
-----

Išsidėsčiusios tarp Andų kalnų vakaruose, Atlanto vandenyno – rytuose, Patagonijos – pietuose ir Čiako – šiaurėje. Visas paviršius – plokščia lyguma (*pampa* – kečujų k. reiškia „lyguma"), tik netoli Bahija Blankos iškyla Ventanijos kalnų masyvas. Klimatas subtropinis; švelnus. Metinis kritulių kiekis 600–1200 mm. Žiemos vėsios, sniegas iškrenta retai, tačiau nereti speigai, pavasarį dažnos audros, vasaros karštos, daug kritulių. Vakaruose išskiriamos sausosios pampos, rytuose – drėgnosios. Būdingiausi dirvožemiai – juodžemiai. Vyrauja gausi žolinė augalija su pavieniais medžiais, būdinga prerijoms ir stepėms. Tipiški pampų augalai – pampų žolė (*Cortaderia selloana*) ir adatinės žolės (*Stipa*).

Ekonomika
---------

Pampos – Argentinos ir Urugvajaus žemės ūkio „aruodas". Auginami kviečiai, sojos, linai, soros, saulėgrąžos. Ypač vystoma ganyklinė gyvulininkystė (galvijų auginimas), todėl Argentina pirmauja pasaulyje pagal galvijų sk. viename km².

Taip pat skaitykite
-------------------

* Stepės

Šaltiniai
---------



|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Nuorodos
--------

* Straipsnis apie pampas
* www.worldwildlife.org puslapis apie drėgnasias pampas
* www.worldwildlife.org puslapis apie sausasias pampas
* fao.org statistika apie žemės ūkį
Koordinatės: 50°56′ p. pl. 69°07′ v. ilg.﻿ / ﻿50.933°š. pl. 69.117°r. ilg.﻿ / 50.933; 69.117


Grandės įlankaGrandės įlanka
Grandės įlanka Argentinos pakrantėse

**Grandės įlanka** (isp. *Bahía Grande* 'Didžioji įlanka') – Atlanto vandenyno dalies, vadinamos Argentinos jūra, įlanka, įsiterpusi į pietrytinius Argentinos krantus. Driekiasi Santa Kruso provincijos pakrantėse per 272 km, tarp San Fransisko de Paulos kyšulio šiaurėje ir Mergelių kyšulio pietuose. Plotis iki 87 km.

Į įlanką suteka Santa Kruso–Čiko estuarija, Koigo estuarija ir Galjegoso–Čiko estuarija.

Grandės įlankos krantai skardingi, pakrantės retai gyvenamos – pagrindiniai uostai Puerto Santa Krusas ir Rio Galjegosas yra estuarijose, o prie pačios įlankos tėra keletas smulkių gyvenviečių (Puerto de Punta Kilja, Puerto Koigas, Punta Lojola).

Vaizdas į Grandės įlanką Monte Leono nacionaliniame parke
Grandės įlankos pakrantėse ir priekrantėse gausiai laikosi jūriniai paukščiai, jūrų drambliai, jūrų lokiai, banginiai, delfinai. Šiaurėje įlankos pakrantėje sudarytas Monte Leono nacionalinis parkas.

1520 m. Grandės įlanką pasiekė Fernando Magelano ekspedicija.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Carta Náutica 61 „Bahía Grande" Publicada por el Servicio de Hidrografía Naval.
2. ↑  Sutton, P. Heinonen Fortabat S. Gil G. Bos A. & Chebez J. C. (1988). *Relevamiento de las colonias de nidificación de aves marinas del litoral marítimo de Santa Cruz*, Argentina. Fundación Vida Silvestre Argentina, Buenos Aires.
| **Mikalojus Kopernikas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1473 m. vasario 19 d.Torūnė, Karališkoji Prūsija, Lenkija |
| Mirė | 1543 m. gegužės 24 d. (70 metų)Fromborkas, Karališkoji Prūsija, Lenkija |
|  |
| Veikla | astronomas, matematikas, ekonomistas |
|  |
|  **Vikiteka** | Mikalojus Kopernikas |
| Parašas |
|  |

**Mikalojus Kopernikas** (lenk. *Mikołaj Kopernik*; 1473 m. vasario 19 d. – 1543 m. gegužės 24 d.) – lenkų astronomas, matematikas ir ekonomistas.

Paskelbė heliocentrinę Saulės sistemos teoriją. Ši teorija, teigianti, kad Žemė sukasi aplink Saulę, neigė tuo metu įsigalėjusią geocentrinę teoriją, teigusią, kad Žemė yra Visatos centras. M. Koperniko heliocentrinę teoriją vėliau plėtojo Johanas Kepleris ir G. Galilėjus.

Biografija
----------

Gimė Torūnėje, pirklio šeimoje. Torūnė keletą metų prieš Koperniko gimimą buvo prijungta prie Lenkijos, iki tol buvo Prūsijos dalis ir vadinta *Tornu*. Etniškai Kopernikas buvo vokietis, nors pats greičiausiai laikė save lenku pagal teritorinę-politinę identifikaciją su Lenkija. Po ankstyvos tėvo mirties, kai Kopernikui buvo 9 metai, juo rūpinosi dėdė iš motinos pusės, Vacelrodo kanauninkas.

1491 m. įstojo į Krokuvos universitetą, domėjosi filosofija, teologija, matematika, medicina. Vėliau išrinktas kanauninku. Baigęs mokslus išvyko į Vokietiją ir Italiją, kur klausėsi paskaitų skirtinguose universitetuose, o vienu metu netgi pats profesoriavo Romoje.

1503 m. grįžo į Lenkiją ir pragyveno ten septynerius metus, profesoriavo universitete ir užsiiminėjo astronominiais stebėjimais. M. Kopernikas tuo pačiu metu buvo medikas, diplomatas, geografas, astronomas, pinigų teoretikas ir dėdės privatus patarėjas. Parašė „Traktatą apie pinigus".

Astronomija
-----------

Mikalojus Kopernikas ypač domėjosi astronomija. Po ilgų dangaus kūnų stebėjimų ir skaičiavimų jis padarė išvadą, kad Žemė sukasi aplink savo ašį, Mėnulis sukasi aplink Žemę, o Žemė ir kitos planetos sukasi aplink Saulę. Mikalojus Kopernikas knygoje „Apie dangaus sferų sukimąsi" paneigė buvusią teoriją, kad Žemė yra Visatos centras. Knygoje, dedikuotoje popiežiui, jis detaliai aprašė savo teoriją ir pagrindė ją pavyzdžiais. Šiai knygai buvo pritarta. Ir tik daug vėliau, dėl Džordano Bruno interpretacijų, kurios buvo skirtos jo paties okultiniams teiginiams pagrįsti[reikalingas šaltinis], 1616 m. knyga Bažnyčios buvo uždrausta – įtraukta į Vatikano draudžiamų knygų sąrašą.

Atsisakęs Ptolemėjaus teorijų, sukūrė naują sistemą, kuria pasiūlė atsisakyti iki tol buvusios geocentrinės sistemos (pagal ją Žemė buvo nejudantis Visatos centras) ir ją pakeisti heliocentrine. Saulei suteikiama vieta Visatos centre ir tai buvo visuotinio mokslo perversmo pradžia.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kopernik Mikołaj (lot. Nicolaus Copernicus; Mikalojus Kopernikas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 566 psl.

Nuorodos
--------

* Apie M. Koperniką
**Vingrių šaltiniai** – vieni labiausiai žinomų Vilniaus miesto šaltinių, kurių vanduo XVI a. buvo naudojamas pirmam centralizuotam Vilniaus vandentiekiui.[reikalingas šaltinis] XIX a. – XX a. šaltinių vandenį naudojo greta stovėjusi pirtis. Šis šaltinis gyvas ir dabar, tačiau jis kanalizuotas ir paslėptas nuo žmonių akių betoniniuose rezervuaruose. Jo vanduo naudojamas miesto gatvėms laistyti ir gaisrininkų reikmėms.[reikalingas šaltinis]

Apie Vingrių šaltinius rašė Adomas Honoris Kirkoras. Jų vanduo tekėjęs keturiais vamzdžiais, buvusiais po žeme, o viena iš siurblinių buvusi Šv. Jono bažnyčios papėdėje. Dėl to miestiečiai šiais vamzdžiais tekėjusį vandenį vadinę šv. Jono vandeniu.

1986 m. Vingrių šaltiniai paskelbti hidrologiniu gamtos paminklu, o 2005 m. jų teritorija įtraukta į saugomų kultūros paveldo objektų sąrašą.

2020–2021 m. planuojama atidengti šaltinių prieigas, šaltinių vandens tėkmę nukreipiant atvirais betoniniais latakais. Šalia šaltinio bus suformuota viešoji erdvė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Pirties pastatas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2014-09-19.
2. 1 2  *Vingrių šaltiniai*, VilniusGo. Nuoroda tikrinta 2021-01-25.
3. ↑
**Astenosfera** (gr. asthenes – 'silpnas', *sphaira* – 'rutulys') – elastinga Žemės geosfera, slūgsanti po litosfera. Šis sluoksnis išskiriamas pagal jo fizikines savybes – mažesnį klampumą. Pagal medžiaginę sudėtį, astenosfera apima viršutinės mantijos viršutinę dalį ir pereinamąjį sluoksnį.[reikalingas šaltinis]

Jos viršutinė riba po kontinentais (žemynais kartu su jų šelfais) stipriai varijuoja ir yra apie 100−200 km žemiau jūros lygio (25−30 km po tektoniniais lūžiais, 400-500 km po skydais), po vandenyno dugnu apie 50−100 km, apatinė riba – 660−670 km gylyje.

Astenosferos medžiagos tankis ir klampumas mažesnis negu aukščiau ir žemiau esančių sluoksnių, mažesnis ir skersinių seisminių bangų sklidimo greitis (išilginių bangų greitis 7,8–8,2 km/s). Astenosferoje vyksta relaksacija, lėtas horizontalus medžiagos masių judėjimas sukeliantis tektoninius procesus, glūdi vulkaninės veiklos židiniai. Astenosferos buvimą numatė JAV geologas Dž. Barelis (1914), įrodė B. Gutenbergas (1926).

Išnašos
-------

1. ↑  Encyclopaedia Britannica
**Laukasargis, laukasargiai, laukosargiai, lauksargiai, laukosargas** – Martyno Mažvydo 1547 m. katekizme paminėtos mitologinės būtybės (daugiskaitos galininkas *laukasargus*): *Kaukus Szemepatis ir laukasargus pameskiet || Wisas welnuwas deiwes apleisket.*

Originalioje Mažvydo arba Fridricho Stafilo (Friedrich Staphylus) lotyniškai rašytoje katekizmo pratarmėje yra forma lot. *Laucosargus*: „Sunt qui Percuno uota faciant, quibusdam ob rem frumentariam Laucosargus, et propter pecuariam Semepates colitur". 

Kituose šaltiniuose laukasargiai neminimi.

Manoma, galėjo būti garbinti kaip dirbamą lauką (ar tam tikrą vietą) globojančios dvasios. Kai kurie tyrinėtojai šį M. Mažvydo užrašytą pavadinimą laikė dievo *Lauksargio* vardu, teigė jį buvus garbintą kaip dirbamų laukų globėją.

Tauragės rajono savivaldybėje yra kaimas Lauksargiai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Skardžius Pranas, Rinktiniai raštai 3, 214 psl.
2. ↑  Ignas Narbutas. *Laukasargiai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 611 psl.
| **Kostas Ostrauskas** |
| --- |
| Gimė | 1891 m. gruodžio 21 d.Kliniškės, Gudelių valsčius, Marijampolės apskritis |
| Mirė | 1939 m. gruodžio 2 d. (47 metai)Kaunas |
| Vaikai | Kostas Ostrauskas |
|  |
| Veikla | vargonininkas, chorvedys |
|  |
| Alma mater | Veiverių mokytojų seminarija |

**Kostas Ostrauskas** (1891 m. gruodžio 21 d. Kliniškėse, Gudelių valsčius – 1939 m. gruodžio 2 d. Kaune) – Lietuvos vargonininkas ir chorvedys.

Biografija
----------

Baigęs du kursus Veiverių mokytojų seminarijoje, mokėsi vargonuoti ir apie trejus metus vargonininkavo Zapyškyje. Pirmojo pasaulinio karo metais pasitraukė į Baltarusiją – Babruiską, kur vargonininkavo ir dalyvavo lietuvių pabėgėlių įvairių komitetų veikloje.

1919 m. grįžęs į Lietuvą, savanoriu tarnavo Lietuvos kariuomenėje, vėliau dirbo įvairiose Kauno miesto įstaigose: LR Darbo ir socialinės apsaugos ministerijos kanceliarijos vedėjas, LR Žemės ūkio ministerijos Žemės reformos komisijos sekretorius, užsienių pasų skyriaus sekretorius ir vedėjas. 1924–1926 m. dėstė muziką Veiverių mokytojų seminarijoje ir vargonininkavo bažnyčioje.

1926–1930 m. Vilkaviškio katedros vargonininkas ir choro vadovas. Su choru dalyvavo 1928 ir 1930 m. – visos Lietuvos dainų šventėse Kaune. 1930–1939 m. Kauno miesto savivaldybėje inspektorius ir reikalų tvarkytojas, kurį laiką vadovavo Vilniui vaduoti sąjungos Šančių skyriaus chorui ir vargonininkavo Šančių bažnyčioje.

Gerai mokėjo lenkų ir rusų kalbas, parašė choro ir solo dainų. Sūnus Kostas Ostrauskas – žinomas dramaturgas, filosofijos mokslų daktaras, 1949 m. pasitraukęs į JAV, apsigyveno Filadelfijoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| **Ona Gruzdytė** |
| --- |
| Gimė | 1888 m. sausio 18 d.Suvartuvoje, Kuršėnų apskritis |
| Mirė | 1970 m. sausio 28 d. (82 metai)Vilniuje |
| Tėvai | Stanislovas Gruzdys |
| Sutuoktinis (-ė) | Peliksas Bugailiškis |
|  |
| Veikla | Lietuvos bibliotekininkė, pedagogė |
|  |
| Alma mater | Vilniaus inžinerinis statybos institutas |

**Ona Gruzdytė-Bugailiškienė** (1888 m. sausio 18 d. Suvartuvoje, Kuršėnų apskritis – 1970 m. sausio 28 d. Vilniuje) – Lietuvos bibliotekininkė, pedagogė.

Biografija
----------

Gimė žemaičių bajorų šeimoje, tėvas gydytojas Stanislovas Gruzdys – Vilniaus konferencijos dalyvis, tėvo seserys: Stefanija Gruzdytė-Graurogkienė, Viktorija Gruzdytė-Kadatienė, Emilija Gruzdytė-Putvienė-Putvinskienė.

1899-1906 m. mokėsi Šiaulių mergaičių gimnazijoje, 1903-1904 m. lankė J.Jablonskio vadovaujamus lietuvių kalbos kursus Peterburge, Lesgafto pedagoginiuose kursuose studijavo teisę, vėliau – pedagogiką ir gamtos mokslus.

Grįžusi apsigyveno Šiauliuose, mokytojavo V.Zubovo pradžios mokykloje Gubernijos dvare, vėliau Šilo Pavėžupyje.
Pirmojo pasaulinio karo metais gyveno Rusijoje, dirbo Iždo rūmuose Petrograde. 1918 m. grįžo į Šiaulius, ištekėjo už P.Bugailiškio. 1918 m. „Jėgos" gimnazijos gamtos mokytoja. 1921 m. pradėjo dirbti naujai įsteigtoje bibliotekoje – Valstybinio centrinio knygyno Šiaulių skyriuje, iki 1933 m. vadovavo šiai bibliotekai. Sukūrė gausią (23000 leidinių) ir atvirą, miesto visuomenei reikalingą kultūros įstaigą, kurioje kasdien lankydavosi apie 200 šiauliečių. Švietimo ministerijos atleista dėl vyro veiklos,  nuo 1933 m. dirbo „Lietuvos vaiko" draugijos Šiaulių skyriaus vaikų skaitykloje. Karo metais ši biblioteka buvo evakuota į Lygumus, bet po karo didelę jos dalį pkonfiskavo „Glavlitas". 1945 m. persikėlė į Vilnių, 1947-1951 m. dirbo Lietuvių literatūros ir kalbos instituto bibliotekoje, tvarkė fototeką.

1927-1932 m. „Bibliografijos žiniose" spausdintos jos parengtos Valstybinio centrinio knygyno Šiaulių skyriaus darbų apyskaitos.

Nuo 1931 m. Lietuvos bibliotekininkų draugijos narė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Peliksas Bugailiškis. Gyvenimo vieškeliais, Šiaulių Aušros muziejus, 1994 m. p. 121, 218
2. ↑  Peliksas Bugailiškis. p.261
3. ↑   Ona Gruzdytė-Bugailiškienė. Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka
| **Bernardas Kodatis** |
| --- |
| Gimė | 1879 m. birželio 18 d.Potsdame |
| Mirė | 1957 m. liepos 5 d. (78 metai)Čikagoje |
| Tėvai |  |
| Sutuoktinis (-ė) | Viktorija Gruzdytė-Kadatienė |
|  |
| Veikla | Lietuvos astronomas |

**Bernardas Kodatis** (taip pat galima rasti vartojant: **Kodaitis, Kadatis, Kadata**) (1879 m. birželio 18 d. Potsdame – 1957 m. liepos 5 d. Čikagoje) – Lietuvos astronomas, geodezininkas, pedagogas.

Biografija
----------

Gimė suvokietėjusioje (motina vokietė), lietuviškai nekalbėjusioje šeimoje. Gimnazijoje draugų ne kartą pajuoktas dėl nevokiškai skambančios pavardės, pasiguodė dėdei dailininkui, kuris išaiškino jo lietuvišką kilmę. „Atsivertęs" lietuviu pradėjo domėtis Lietuva, užmezgė ryšius su Berlyno lietuvių draugija, įsikūrusia 1905 m. kurioje nuolat vedė vakarinius kursus, ir su laiškanešiu Pozingeriu, kuris studijavo lietuvių kalbą. Atvykęs 1907 m. į Lietuvą pateko į lietuviškumo centrą Vilniuje, gyveno P. Bugailiškio šeimoje Pohuliankos gatvėje. Vėliau vedė O. Bugailiškienės seserį Viktoriją.

Baigė Berlyno universitetą, 1918 m. jame apgynė daktaro disertaciją. Įsijungė į Mažosios Lietuvos išsilaisvinimo sąjūdį, bet, gelbėdamasis nuo vokiečių policijos, 1919 m. atsisakė Vokietijos pilietybės ir apsigyveno Kaune. 1919–1922 m. Švietimo ministerijos aukštojo mokslo departamento vicedirektorius. 1920–1922 m. Aukštųjų kursų lektorius. 1922–1940 m. Kauno universiteto docentas, profesorius. 1923 m. vienas Klaipėdos krašto vaduotojų, Klaipėdos sukilimo organizatorių.

1929 m. įkūrė Kauno observatoriją Linksmakalnyje ir jai vadovavo. Be to, buvo Pabaltijo geodezinės komisijos, jungusios 10 valstybių, bendradarbis, Lietuvos 1-os eilės trianguliacijos astronomas. Nuo 1941 m. Vilniaus universiteto profesorius ir observatorijos direktorius. 1944 m. pasitraukė į Vakarus; iš pradžių gyveno Vakarų Vokietijoje, 1951 m. persikėlė į JAV. 

Paskelbė straipsnių iš astronomijos ir geodezijos žurnaluose „Kosmos", „Kultūra", laikraštyje „Lietuvos ūkininkas" ir kt.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Peliksas Bugailiškis. Gyvenimo vieškeliais, Šiaulių Aušros muziejus, 1994 m. p. 218

straipsnis iš bernardinai.lt
*Kitos reikšmės – Žuvintas (reikšmės).*

| Žuvintas |
| --- |
| Žuvinto ežeras nuo pažintinio takoŽuvinto ežeras nuo pažintinio takoŽuvinto ežeras nuo pažintinio tako |
| Vieta | Alytaus raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 9,41 km² |
| Kranto linijos ilgis | 20,4 km |
| Kilmė | Ledyninis |
| Vidutinis gylis | 0,67 m |
| Didžiausias gylis | 2,5 m |
| Įteka | Kiaulyčia, Bambena, Rudės upelis, 7 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Dovinė |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Žuvintas

  |
| **Koordinatės** |  54°28′10″ š. pl. 23°37′50″ r. ilg.﻿ / ﻿54.46944°š. pl. 23.63056°r. ilg.﻿ / 54.46944; 23.63056Koordinatės: 54°28′10″ š. pl. 23°37′50″ r. ilg.﻿ / ﻿54.46944°š. pl. 23.63056°r. ilg.﻿ / 54.46944; 23.63056 |

**Žuvintas** – didelis ežeras pietų Lietuvoje, Alytaus rajone, 8 km į šiaurę nuo Simno. Ilgis šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi 5,67 km, plotis iki 3,06 km. Altitudė 86,8 m. Žuvintas labai seklus, užžėlęs, sunku rasti ribą tarp ežero ir pelkės. Pietrytinėje ežero dalyje yra sala, kurios plotas – 0,13 km². Be to, ežere daug nepastovių, plūduriuojančių augalijos sąžalynų, vadinamų kinimis. Dugnas lėkštas, prižėlęs augalų. Mažiau apaugusi tik pietrytinė ežero dalis, kurioje ir giliausia ežero vieta – 2,5 m. Duburys yra tarp 3, įvairios krypties galinių morenų ruožų. Dugnas molingas, vietomis slūgso karbonatingas sapropelis. Jo sluoksnio storis ~2,3 m (didžiausias 3,7 m). Iš vakarų prieina Palių Balos miškas.

Į Žuvintą savo vandenis plukdo Dusios, Giluičio, Simno ežerai. Iš jų suteka Bambenos, Kiaulyčios ir dar 3 upeliai, išteka Dovinė, priklausanti Šešupės baseinui.

Žiemą ežeras kartais įšąla iki dugno. Beveik visas ežeras apaugęs vandens augalija (švendrais, nendrėmis, lūgnėmis, plūdėmis, vandens lelijomis ir kt.). Čia rastos net 138 augalų rūšys, dalis jų – itin retos. Augalijos raizginiai sudaro nepastovias, plūduriuojančias salas. Ežeras gausus ir gyvūnijos įvairove: yra 77 zooplanktono, virš 1000 bestuburių, 18 žuvų rūšių (būdingesnės žuvys – lydeka, karšis, raudė, kuoja, plakis, ešerys, karosas). Ežere ir jo pakrantėse peri daug paukščių rūšių, čia lankosi daug retų, migruojančių paukščių.

Pietrytinėje pakrantėje įsikūrę Aleknonių, Grinkiškių ir Žuvintų kaimai, yra įrengtas ežero gamtinis takas su paukščių stebėjimo bokšteliu.

Ežerėvardis kilęs nuo gyvūno pavadinimo *žuvis*.


| Vandenvardžio kirčiavimas (3b kirčiuotė) |
| --- |
|
| Vardininkas: | Žùvintas |
| Kilmininkas: | Žùvinto |
| Naudininkas: | Žùvintui |
| Galininkas: | Žùvintą |
| Įnagininkas: | Žùvintu |
| Vietininkas: | Žuvintè |
|

Nuo 1928 m. Žuvinto ež. ir jo apylinkėse 1 km atstumu uždrausta medžioti vandens paukščius. 1937 m. ežere ir gretimoje pelkėje įvestas rezervato režimas. Nuo 2002 m. ežeras ir aplinkinės pelkės paskelbtos Žuvinto biosferos rezervatu.

Nuorodos
--------

* Dovinės upės baseino žemėlapis Archyvuota kopija 2009-10-22 iš Wayback Machine projekto.

1. ↑  maps.lt duomenys
2. ↑  *Žuvintas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 691
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 406
**Mažeikių spaustuvė** – spaustuvės, veikusios Mažeikiuose, dab. Laisvės g. 35.

Istorija
--------

1913–1914 m. Mažeikiuose veikė pirmoji Ch. Slonimskio spaustuvė. Spausdino mėgėjų spektaklių programas lietuvių ir rusų kalba, reklaminius skelbimus, etiketes. 1913–1914 m. taip pat veikė spaustuvė ir litografija, kurios priklausė E. Levinui. Spausdino blankus, skelbimus, vizitines korteles. 1923–1937 m. Mažeikiuose išėjo spausdinti ir šapirografuoti 44 pavadinimų laikraščiai. 1930–1935 m. pogrindinė komunistų organizacija nelegaliai spausdino atsišaukimus. Nuo 1934 m. nereguliariai ėjo Mažeikių apskrities komunistų laikraštis „Žemaitijos tiesa", spausdintas Raudonojo fronto ir kt. spaustuvėse.

1944 m. spalio mėn. panaudojus buvusių spaustuvių įrengimus, įkurta „Mažeikių spaustuvė" Laisvės ir Pramonės gatvių kampe. 1945 m. balandžio 10 d. joje pradėtas spausdinti apskrities laikraštis „Mažeikių tiesa". 1946 m. spaustuvė persikėlė į erdvesnes patalpas Laisvės ir Vasario 16-osios gatvių kampe. Spaustuvei vadovavęs Augustinas Sakavičius rūpinosi, kad ji turėtų savo atskiras patalpas. Jo pastangų dėka 1957 m. Laisvės gatvėje pastatyta nauja spaustuvė.

1976 m. Mažeikių spaustuvė tapo Šiaulių „Titnago" spaustuvės skyriumi. Nuo 1989 m. ji vadinosi valstybine Mažeikių spaustuvė, o nuo 1995 m. – UAB „Santarvės" laikraščio spaustuvė, dab. V. Mačernio TŪB „Meškinas". Ji spausdina blankus, etiketes, smulkius spaudinius. 

Be to, Mažeikiuose veikia UAB „Spaudos tinklas" spaustuvė, kuri įsikūrė 2002 m. adresu Ventos g. 49. Paslaugos: reklamos, dizaino, maketavimo darbai, skaitmeninė, ofsetinė, plačiaformatė spauda,
polimeriniai ir ruloniniai lipdukai, antspaudų ir spaudų gamyba, graviravimas bei pjaustymas lazeriu, knygų ir žurnalų įrišimas, restauravimas ir leidyba.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Bernarda Plastinina. Mažeikių Didžioji gatvė atitiko savo pavadinimą // Santarvė. - 2009. - lapkričio 14. - Nr. 129. - P. 4, 13.
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 317 psl.

Nuorodos
--------

* Mažeikių spaustuvė
| **Juozas Gudjurgis** |
| --- |
| Gimė | 1906 m. lapkričio 29 d.Laborai, Linkuvos valsčius |
| Mirė | 1943 m. (~37 metai)Jakutija |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Lietuvos universitetas |

**Juozas Gudjurgis** (1906 m. lapkričio 29 d. senuoju stiliumi lapkričio 16 d. Laborai, Linkuvos valsčius – 1943 m. Jakutija) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

1925 m. baigęs Linkuvos gimnaziją, įstojo į Lietuvos universitetą ir studijavo literatūrą ir pedagogiką. Baigė „Trimito" organizuotus korespondentų reporterių kursus.

Spaudoje bendradarbiavo nuo 1925 m. Rašė į „Rytą", „Ūkininką". 1928–1940 m. „Mūsų laikraščio" reporteris, vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. Buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos narys. 1941 m. buvo ištremtas į Kosichą (Altajaus kraštas), 1942 m. – į Jakutiją, kur ir žuvo.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 159 psl.
2. ↑  Nors mirksnį ties Lietuva miela: žurnalistui Juozui Gudjurgiui atminti / Jonas Voronavičius. - Kaunas: J. Voronavičius, 2008 (Kaunas: Morkūnas ir Ko). - 254 p. [16] iliustr. lap. - Santr. angl. - Tiražas 300 egz. - ISBN 978-9955-726-96-8
Žurnalo viršelis
**Aidai** – katalikiškas kultūros, literatūros ir politikos periodinis leidinys, nuo 1944 m. gruodžio iki 1991 m. leistas užsienyje lietuvių kalba.

Istorija
--------

1944–1945 m. *Lietuvių sąjungos Miuncheno skyriaus informacinis leidinys Bavarijoje gyvenantiems lietuviams*. Išėjo 2 numeriai. Jį leido ir redagavo V. Bieliauskas Miunchene (Vokietija); spausdintas rotatoriumi. Stengėsi tęsti leidinių „Naujoji Romuva" ir „Židinys" tradicijas.

Nuo 1945 m. rugsėjo buvo spausdinamas spaustuvėje ir vadinosi *lietuvių informacinis leidinys*, nuo lapkričio 15 d. (Nr. 8) – *kultūrinis informacinis leidinys*, tapo kultūros žurnalu. Jo vyr. redaktorius buvo V. Bieliauskas, redaktorius – Kazys Bradūnas. 1947–1948 m. leistas Augsburge kaip *mėnesinis kultūros žurnalas*, leidėjas-redaktorius Juozas Sakevičius, leidėjas P. Gaučys. 1949 m. žurnalas perkeltas į Švabiš Gmundą, redagavo Jonas Grinius, vėliau Paulius Jurkus, išleisti penki numeriai. Iš viso Vokietijoje ėjo 48 numeriai, jų komplektas turėjo 1536 puslapius.

Nuo 1949 m. spalio leidimą perėmė Lietuvos pranciškonai. Jie 1950 m. pradžioje žurnalą perkėlė į Brukliną, JAV. Būtent tada žurnale atsirado politinių aktualijų temos, nauji skyriai „Politika" ir „Visuomeninis gyvenimas". Tiesa, 1953 m. politinių aktualijų skyriaus buvo atsisakyta. Žurnale rašė Antanas Vaičiulaitis, Bernardas Brazdžionis, Jonas Aistis, Jurgis Jankus, Mykolas Vaitkus, Faustas Kirša, Stasys Santvaras, Kazys Bradūnas, Alfonsas Nyka-Niliūnas, Henrikas Nagys ir kiti.

Iki 1982 metų žurnalas buvo leidžiamas kas mėnesį, po to kas du mėnesius, nuo 1986 m. kas ketvirtį. Rašė Lietuvos istorijos, kultūros, meno, filosofijos, religijos, teologijos, politikos, spaudos, kalbos klausimais, spausdino grožinės literatūros kūrinius, kritikos straipsnius, dailės darbų reprodukcijas.1952-1965 m. skyrė kasmetines literatūros ir mokslo premijas. Tiražas 1980 m. – 1650 egz.

1991 m. perkeltas į Lietuvą ir susijungė su Lietuvoje leidžiamu „Naujuoju Židiniu", nuo 1992 m. pradėtas leisti nauju pavadinimu „Naujasis židinys-Aidai". 1994 m. įsteigta leidykla „Aidai" perėmė šio mėnraščio leidybą, o žurnalo steigėjo teisės buvo perduotos Ateitininkų federacijai.

Redaktoriai
-----------

* Vytautas Juozas Bieliauskas, Antanas Pauliukonis – 1944–1945 m.;
* Kazys Bradūnas, Jonas Grinius, Paulius Jurkus – 1945–1947 m.;
* Juozas Sakevičius – 1947–1948 m.;
* Antanas Vaičiulaitis – 1950–1963 m.;
* Juozas Girnius – 1965–1980 m.;
* Leonardas Andriekus, Kęstutis Trimakas – 1980–1991 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 12 psl.
2. ↑  Jonas Šlekys. Aidai. Lietuvių literatūros enciklopedija. Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas. – Vilnius, 2001. – ISBN 9986-513-95-2

Nuorodos
--------

* Žurnalas „Naujasis židinys – aidai";
* Žurnalas „AIDAI";
| **Petras Jurgėla** |
| --- |
| Gimė | 1901 m. rugsėjo 30 d.Džersi Sitis |
| Mirė | 1992 m. vasario 19 d. (90 metų)Elensvilis, Niujorko valstija |
|  |
| Veikla | karininkas, visuomenės veikėjas, publicistas |

**Petras Jurgelevičius-Jurgėla** (1901 m. rugsėjo 30 d. Džersi Sitis – 1992 m. vasario 19 d. Elensvilis, Niujorko valstija) – Lietuvos skautų įkūrėjas, karininkas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas, publicistas.

Biografija
----------

Brolis Konstantinas Rudaminas Jurgėla.

1919 m. baigė Vytauto Didžiojo gimnaziją Vilniuje. 1919 m. Lietuvos kariuomenės savanoris. Baigęs Karo mokyklą iki 1930 m. tarnavo kariuomenėje, 1925–1930 m. kariuomenės štabo skyriaus redaktorius, kalbos taisytojas, vertėjas. 1927 m. kapitonas. 1923 m. žurnalo „Skautas" redaktorius.

1931 m. grįžo į JAV. 1931–1932 m. dirbo laikraštyje „Draugas", 1937–1938 m. laikraščio „Vienybė" redakcijoje. 1933–1935 m. lietuvių mokyklos Čikagoje vedėjas. 1933–1937 m. Amerikos lietuvių legiono vado padėjėjas, inspektorius. 1936 m. leido ir redagavo žurnalą „Tauta" (išėjo 4 numeriai). 

Nuo 1915 m. reiškėsi skautų veikloje, kūrė lietuviškus terminus, įstatus, parašė vadovėlių, knygų. 1932–1935 m. Stepono Dariaus ir Stasio Girėno skrydžio per Atlantą komiteto sekretorius ir propaguotojas. 1933–1936 m. Dalyvavo Amerikos lietuvių sąjungos veikloje, Amerikos lietuvių tarybos sekretorius, 1936–1939 m. vicepirmininkas. 1941 m. Tautos fondo sekretorius, laikraščio „Lietuvos aidas" korespondentas JAV. Suredagavo leidinį „Kauno karo komendantūra" (1929 m.) ir J. Bačiūno knygelę apie A. Olšauską (1934 m.).

Lietuvos skautų įkūrimas
------------------------

1918 m. Vytauto gimnazijoje įvyko ateitininkų susirinkimas, kuriame P. Jurgelevičius skaitė paskaitą apie skautus. Po šios paskaitos 2 mergaitės ir 10 berniukų susibūrė į skiltį. Skautiška šeima augo ir 1918 m. lapkričio 1 d. gimnazijos salėje įvyko Vilniaus lietuvių skautų ir skaučių draugovės pirmoji sueiga. Ši data yra laikoma oficialia skautų veiklos Lietuvoje pradžia.

Bibliografija
-------------

* Piliečių auklėjimo mokykla – skautybė, 1920 m.
* Lietuvos ateitis, 1925 m.
* Skautystė, 1927 m.
* Skautų vadovas, d. l, 1929 m.
* Sparnuoti lietuviai Darius ir Girėnas, 1935 m.
* Lietuviškoji skautija, 1975 m.
* Generolas Povilas Plechavičius, d. l, 1978 m. su P. Jurkum

Įvertinimas
-----------

* Šv. Silvestro ordinas (Vatikanas, 1981 m.)

Nuotraukos
----------

* Kauno skautų tuntas švenčia Šv. Jurgio šventę Ąžuolyne 1923 m. kovas (Pirmas iš kairės Petras Jurgėla Jurgelevičius)Kauno skautų tuntas švenčia Šv. Jurgio šventę Ąžuolyne 1923 m. kovas (Pirmas iš kairės Petras Jurgėla Jurgelevičius)
* Petras Jurgelevičius-JurgėlaPetras Jurgelevičius-Jurgėla

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 197 psl.
2. ↑  Remigijus Misiūnas. *Petras Jurgėla*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
| **Petras Mikolainis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1868 m. gegužės 26 d.Čižiškiai, Vilkaviškio apskritis |
| Mirė | 1934 m. sausio 8 d. (65 metai)Bruklinas |
|  |
| Veikla | žurnalistas, leidėjas, kritikas, publicistas, knygnešys |

**Petras Mikolainis** (1868 m. gegužės 26 d. Čižiškiuose, Vilkaviškio apskritis – 1934 m. sausio 8 d. Brukline, palaidotas Niujorko kapinėse Bronkse) – žurnalistas, leidėjas, kritikas, publicistas, knygnešys.

Biografija
----------

Lietuviškai skaityti ir rašyti išmokė tėvas Martynas. Lankė Vištyčio valdinę pradinę mokyklą.

Tėvo paskatintas lietuvišką spaudą savarankiškai pradėjo gabenti 1887 m.
Buvo tvirtas, energingas, daug kartų sugebėjęs pabėgti nuo žandarų ar pasienio apsaugos. Martynas Jankus pasiūlė pernešti per sieną ir nusiųsti į Varšuvą 5 tūkst. "Varpo" prospektų. Vėliau spaudą dažniausiai plukdydavo valtimi per Vištyčio ežerą. Bendravo su Vincu Kudirka, Suvalkijos knygnešiais – Adomu Grinevičiumi, Motiejumi Akeliu, Juozu Kancleriu ir kitais. Kunigas Adomas Grinevičius supažindino su inteligentais ir ūkininkais, kuriems Petras Mikolainis pristatydavo lietuviškos spaudos.

Siuntinėjo lietuvišką spaudą į Peterburgą, Jelgavą, Rygą ir kitus miestus. Turėjo nemažai talkininkų (A. Zigmantaitė, E. Geležiūnienė, A. Šukvietis, J. Barkauskas ir kiti). Buvo pasivadinąs Petru Makalojumi. 1900 m. pasitraukęs į Mažąją Lietuvą, apsigyveno Ragainėje, vėliau persikėlė į Tilžę. 1891 m. pavyko gauti pasą Motiejaus Noveskio pavarde. Įsidarbino pas spaustuvininką J. Šionkę, jam iš Lietuvos parūpindavo rankraščių. 1893 m. Tilžėje įsteigė lietuviškos spaudos sandėlį – parduotuvę. Buvo kartu ir prekybininkas, ir leidėjas. Čia gaudavo spaudos iš Lietuvos atvykstantys knygnešiai. Organizavo lietuviškos spaudos gabenimą į Lietuvą, nuveždavo ir pats, naudodamasis E. Jagomasto, J. Voskos, M. Jankaus pasais. 1894–1895 m. buvo "Varpo" ir kitų varpininkų leidinių atsakingasis leidėjas. 1895 m. pateko vokiečių policijos nemalonėn ir buvo priverstas išvykti iš Prūsijos.

1896 m. apsigyveno JAV. Įsitraukė į lietuvių kultūrinę veiklą, dirbo "Vienybės lietuvninkų" redakcijoje, 1897–1903 m. jį redagavo. Prisidėjo prie Vinco Kudirkos „Raštų" (1909 m.) leidimo, dar jam gyvam esant suspėjo išleisti poezijos rinkinį, pasakėčias, natas. 1901 m. gavęs JAV pilietybę, grįžo į Tilžę. Vėl bandė įsteigti knygų sandėlį ir parduotuvę, tačiau policija nedavė leidimo ir privertė išvykti iš Vokietijos. 1902 m. grįžo į JAV. 1903-1913 m. buvo imigracijos inspektorius ir vertėjas.  Įsitraukė į lietuvių draugijų veiklą, dirbo redakcijose, leidyklose. Rašė vadovėlius, mokslo populiarinimo knygeles, lietuviškų knygų katalogus.

Po spaudos draudimo panaikinimo bendradarbiavo Lietuvoje leidžiamuose laikraščiuose „Žemaičių ir Lietuvos apžvalga", „Lietuvos žinios", „Vilniaus žinios", „Viltis". 1913–1915 m. dirbo „Vienybės lietuvninkų" administratoriumi.

Atmintinos vietos ir paminklai
------------------------------

Pavardė įrašyta Knygnešių sienelėje Kauno Vytauto Didžiojo karo muziejaus sodelyje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 328 psl.
| **Petras Radzevičius** |
| --- |
| Gimė | 1894 m. birželio 28 d.Rusija Degučiai, Šunskų valsčius, Marijampolės apskritis, Rusijos imperija |
| Mirė | 1959 m. liepos 21 d. (65 metai)Lietuva Kaunas |
| Lietuvos Respublikos Seimo atstovas |
|  |
| Veikla | Lietuvos politinis ir visuomenės veikėjas, žurnalistas, redaktorius |
| Partija | Lietuvos darbo federacijaLietuvos krikščionių demokratų partija |

**Petras Radzevičius** (1894 m. birželio 28 d. Degučiai, Šunskų valsčius, Marijampolės apskritis, Rusijos imperija – 1959 m. liepos 21 d. Kaunas) – Lietuvos politinis ir visuomenės veikėjas, žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

Pirmojo pasaulinio karo metais gyveno Rusijoje, dirbo komitete nukentėjusiems nuo karo šelpti. Nuo 1918 m. dirbo Kauno miesto valdyboje. Nuo 1919 m. dalyvavo Lietuvos darbo federacijos (LDF) veikloje, vienas iš LDF steigėjų, kurį laiką jos pirmininkas ir frakcijos seime vadovas.

1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas II (Kauno) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos darbo federacijos frakcijai, įėjusiai į Lietuvos krikščionių demokratų partijos bloką. 1922 m. lapkričio 13 d. – 1923 m. kovo 13 d. Pirmojo Seimo ir 1926 m. birželio 2 d. – 1927 m. balandžio 12 d. Trečiojo Seimo atstovas.

Pasibaigus III seimo kadencijai buvo išvykęs į užsienį, Šveicarijoje ir Prancūzijoje studijavo teisę, ekonomiką.

1919 m. Lietuvos darbo federacijos organo „Darbininkas" faktiškasis redaktorius. Dirbo dienraščio „Rytas" redakcijoje, nuo 1933 m. agentūros ELTA redaktorius, atstovas Klaipėdoje.

Bendradarbiavo periodiniuose leidiniuose „Ateitis", „Ateities spinduliai" ir kt. Pasirašydavo slapyvardžiais *Petras R. P. Reinys, Pranas* ir kt.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žydrūnas Mačiukas. Petras Radzevičius. Steigiamojo Seimo narys (1920 05 15 – 1922 11 13)
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 414 psl.

Literatūra
----------

* *Trumpos Steigiamojo Seimo narių biografijos su atvaizdais*, Klaipėda, 1924, p. 46.
* Radzevičius Petras, *Lietuvių enciklopedija*, Boston, 1961, t. 24, p. 404.
* Veilentienė A. Radzevičius Petras, *Lietuvos Steigiamojo Seimo (1920–1922 metų) narių biografinis žodynas*, sud. A. Ragauskas, M. Tamošaitis, Vilnius, 2006, p. 301–302.
* Veilentienė A. Radzevičius Petras, *Lietuvos Respublikos Seimų I (1922–1923), II (1923–1926), III (1926–1927), IV (1936–1940) narių biografinis žodynas*, sud. Aivas Ragauskas, Mindaugas Tamošaitis, Vilnius, 2007, p. 422–427.
| **Petras Želvys** |
| --- |
| Gimė | 1925 m. spalio 8 d. (97 metai)Šiluva |
|  |
| Veikla | mokytojas, žurnalistas, redaktorius, vertėjas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| 1970 m. Vinco Mickevičiaus-Kapsuko premija |

**Petras Želvys** (g. 1925 m. spalio 8 d. Šiluvoje) – Lietuvos mokytojas, žurnalistas, redaktorius, vertėjas.

Biografija
----------

1946–1949 m. studijavo Kauno universitete. 1956 m. baigė Vilniaus pedagoginio instituto Lietuvių kalbos ir literatūros fakultetą.

1949–1950 m. Šiluvos vidurinės mokyklos, 1950–1951 m. Tytuvėnų vidurinės mokyklos direktorius, iki 1954 m. mokytojas. 1954 m. pradėjo dirbti laikraščio „Tarybinis mokytojas" redakcijoje; 1965–1987 m. šio laikraščio redaktorius. Nuo 1987 m. dirbo Lietuvos kultūros fonde, nuo 1992 m. – žurnalo „Rankas aukštyn!" redakcijoje.

Daugiausia rašė įvairiais pedagogikos klausimais. Parašė apybraižų, kurios išleistos rinkiniais. Išvertė grožinės literatūros kūrinių.

Bibliografija
-------------

* *Pedagoginio darbo meistrai*, 1959 m.
* *Garantuoju asmeniu ir gyvybe*, 1971 m. rusų kalba 1982 m.
* *Esu pasiryžęs*, 1972 m.
* *Netylėsiu!*, Vaga, 1977 m.
* *Pušys pražydo raudonai*, Šviesa, 1986 m.
* *Santykių sūkuriuose*, tikrovės etiudai, Žygimantų spaustuvė, 2004 m. ISBN 9955-509-11-2

**Vertimai:**

* Hermanas Melvilis. *Mobis Dikas*, Alka, 1971 m.

Įvertinimas
-----------

1970 m. – Vinco Mickevičiaus-Kapsuko premija.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 577 psl.
**Poligonas** – sausumos arba jūros ruožas ir oro erdvė virš jų, skirta ginklams ir kovos technikai bandyti, kariuomenei apmokyti, ginklų veikimo moksliniams tyrimams atlikti.

Poligonai skirstomi į šias kategorijas:

* *Pagal paskirtį* – mokomieji, gamykliniai, moksliniai bandomieji.
* *Pagal bandomųjų priemonių rūšis* – artilerijos, aviacijos, raketų, minų, torpedų, automobilių, zenitinis, inžinerijos.
* *Pagal darbo laiką* – laikinieji ir nuolatiniai.

Poligono įranga priklauso nuo bandomos technikos tipo, mokymo tikslų, gaminių tipo. Poligonuose įrengiami imitaciniai taikiniai, stebėjimo bokštai, matavimo ir skaičiavimo įranga. Lietuvoje šiuo metu veikia keturi kariuomenės poligonai – Pabradėje, Gaižiūnuose, Kairiuose, Kazlų Rūdoje. 2021 m. Lietuvos Respublikos Seimas nutarė Lietuvos kariuomenės reikmėms atkurti penktąjį – Rūdininkų poligoną.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Poligonas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVIII (Perk-Pra). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2010. 497 psl.
2. ↑  Naujas karinis poligonas bus steigiamas Šalčininkų rajone, Rūdninkuose, *Verslo žinios*, 2021 m. spalio 18 d.
Popiežiaus Urbono VIII bulė su švininiu atspaudu (1637 m.)
Inocento IV bulė dėl Mindaugo krikšto, karūnavimo bei Šventojo Sosto globos
**Popiežiaus bulė** (lot. *bulla* – burbulas, antspaudas) – popiežiaus kanceliarijoje paruoštas ir antspauduotas, iškilmingos formos dokumentas, kuriuo fiksuojami svarbūs popiežiaus leidžiami teisės aktai.

Oficialus dokumento pavadinimas buvo „apaštališkasis laiškas" (*litterae apostolicae*). Bulėmis šie dokumentai pavadinti pagal reljefinį švininį atspaudą (*bulę*), pritvirtinamą autentiškumui užtikrinti. Tokie antspaudai Viduramžiais ir Naujųjų laikų pradžioje nuolat naudoti popiežiaus dokumentams tvirtinti.

Istorija
--------

Iš pradžių bulės rašytos ant papiruso, XI a. jį pakeičia pergamentas. Bulės naudotos Senovės Romoje, Bizantijoje. Papirusas nepatvarus, todėl senųjų bulių išliko nedaug. Seniausia visiškai išlikusi bulė parašyta 819 m. Seniausi išlikę švininiai atspaudai – iš VI a. XV a. popiežiui Eugenijui IV įvedus paprastesnę laiško formą, bulė pradėta vartoti vis rečiau, dabar naudojama tik iškilmingomis progomis. Bules pakeitė kiti dokumentai, pvz. enciklika (aplinkraštis vyskupams).

Forma
-----

Bulė prasideda eilute, kurioje minimi trys dalykai – popiežiaus vardas, titulas *episcopus servus servorum Dei* (*Vyskupas, dievo tarnų tarnas*), ir frazė, pagal kurią ji pavadinama (incipitas). Baigiamojoje dalyje rašoma išleidimo vieta, diena, mėnuo, popiežiaus pontifikavimo metai ir parašai.

Bulę pasirašo Romos kurijos narys, paprastai Vatikano valstybės sekretorius, bet pačias iškilmingiausias bules popiežius pasirašo pats. Tokiu atveju naudojama formulė *Ego (vardas) Catholicae Ecclesiae Episcopus* (Aš, (vardas), katalikų bažnyčios vyskupas), po jos seka popiežiaus monograma ir liudininkų parašai (jei tokių yra).

Antspaudas
----------

Bulė – apvalus, pakabinamas metalinis dvipusis antspaudas, paprastai gaminamas iš švino, labai iškilmingom progom – iš aukso. Jame buvo pavaizduota monograma **SPSP** žyminti apaštalus Petrą ir Povilą (**S**anctus **PA**ulus, **S**anctus **PE**trus). Reverse – popiežiaus vardas. Atspaudas pritvirtinamas prie laiško kanapine arba raudono ir geltono šilko virvute.

XVIII a. metalinis atspaudas buvo pakeistas raudono rašalo atspaudu, dedamu tiesiai ant laiško, nors, pavyzdžiui, Jono XXIII bulė, sušaukianti II Vatikano susirinkimą, buvo su švinine bule. 1931 m. popiežius Pijus XI standartizavo bulės dydį (skersmuo – 4 cm, storis – 0,5 cm).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Bulė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 589 psl.

Nuorodos
--------

* „Bull" (*Encyclopedia Britannica*).
* Bulls and Briefs
* Papal Encyclicals at Vatican
| **Pranas Dailidė** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1888 m. rugsėjo 29 d.Sintautai |
| Mirė | 1965 m. rugsėjo 1 d. (76 metai)Sirakūzas, Niujorko valstija |
|  |
| Veikla | Lietuvos visuomenės veikėjas, diplomatas, žurnalistas, publicistas |
| Partija | Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjunga |
|  |
| Alma mater | 
* Peterburgo universitetas;
* Vytauto Didžiojo universitetas.

 |

**Pranas Dailidė** (1888 m. rugsėjo 29 d. Sintautai – 1965 m. rugsėjo 1 d. Sirakūzas, Niujorko valstija) – Lietuvos visuomenės veikėjas, diplomatas, žurnalistas, publicistas.

Biografija
----------

Brolis Bronius Edmundas Dailidė. 1911 m. baigė Sankt Peterburgo universiteto Fizikos ir matematikos fakultetą. Studijuodamas aktyviai dalyvavo studentų organizacijos veikloje. 1935 m. baigė Vytauto Didžiojo universiteto Teisių fakultetą.

Žurnalistinėje veikloje dalyvavo nuo 1908 m. 1918–1921 m. Lietuvos Tarybos, vėliau Lietuvos Respublikos atstovas Kaukazo valstybėms, rūpinosi grąžinti i Lietuvą karo pabėgėlius. 1921–1939 m. (su pertraukomis) dirbo Lietuvos užsienio reikalų ministerijoje, 1921 m. vadovavo Ypatingajam skyriui, kuris vykdė sutartį su Rusija. Už brošiūrą „Bažnyčios padėtis valstybėje" (1925 m.) valdančioji LKDP jam pasiūlė pasitraukti iš tarnybos. 1925–1926 m. dirbo Lietuvos banke.

Nuo 1925 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos veikėjas, 1926 m. ir 1930 m. CK narys. 1926–1927 m. Seimo atstovas, pritarė Bažnyčios atskyrimui nuo valstybės. Per 1926 m. valstybės perversmą suimtas, netrukus paleistas. 1926 m. laikraščio „Lietuva", 1927–1928 m. faktinis laikraščio „Lietuvos žinios" redaktorius. 1935–1939 m. Lietuvių tautininkų sąjungos narys, 1934–1939 m. – Eltos direktorius. 1939–1940 m. Lietuvos nepaprastasis pasiuntinys ir įgaliotasis ministras Latvijai. 1940–1941 m. vertėsi advokato praktika.

1944 m. pasitraukė į Švediją, Stokholmo universitete dėstė slavų kalbas. 1947 m. persikėlė į JAV. Nuo 1951 m. Sirakūzo universitete dėstė rusų kalbą.

Lietuvių tremtinių draugijos veikėjas, 1947 m. pirmininkas, BALF veikėjas. Bendradarbiavo JAV lietuvių leidiniuose „Sandara", „Margutis", „Draugas", „Darbininkas", „Vienybė". 1947–1953 m. žurnale „Margutis" paskelbė atsiminimų. Išspausdino daugiau kaip 3000 straipsnių Lietuvos spaudoje ir per 400 straipsnių JAV lietuvių laikraščiuose.  Parašė matematikos vadovėlių, parengė spaudai rinkinį „Lietuvos sutartys su svetimomis valstybėmis", (2 t. 1930–1939 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kazimieras Tamašauskas. *Pranas Dailidė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 405 psl.
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 94 psl.