recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Juris Elgerislatv. *Juris Eļģers*** |
| --- |
| Gimė | 1586 m.Valmiera |
| Mirė | 1672 m. rugsėjo 30 d. (~86 metai)Daugpilis |
|  |
| Veikla | latvių pamokslininkas, vertėjas, leksikografas |

**Juris Elgeris** (latv. *Juris Eļģers*, vok. *Georg Elger*, g. apie 1586 m. Valmiera – 1672 m. rugsėjo 30 d. Daugpilis) – latvių pamokslininkas, vertėjas, leksikografas.

Biografija
----------

Gimė protestantų šeimoje; perėjęs į katalikybę mokėsi Vilniaus (?), Braunsbergo ir Nesvyžiaus jėzuitų kolegijose. Nuo 1607 m. kunigas jėzuitas. Dėstė Braunsbergo ir kitose kolegijose. Nuo 1620 m. gyveno Rygoje; veikė kaip misionierius ir pamokslininkas. 1638–1644 m. Daugpilio jėzuitų misijos vyresnysis, ten 1638 m. įsteigė gramatikos mokyklą (vėliau Daugpilio kolegija).

J. Elgerio Lenkų-lotynų-latvių kalbų žodynas, 1683 m. išleistas Vilniuje, Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje
Atsidėjęs literatūriniam darbui latvių kalba parengė: „Evangeliją visų metų sekmadieniams ir šventadieniams" (*Evangelio toto anno singulis domenicis et festis* 1672 m. 1758 m.; naujas leidimas iš Lundo universiteto rankraščio 1961 m.), P. Kanizijaus „Trumpojo katekizmo" (*Catechismus, seu Brevis institutio doctrinae christianae* 1672 m.) vertimus, iš lotynų, vokiečių ir lenkų kalbų išverstą giesmyną (1621 m.; pertvarkytas leidimas *Cantiones spirituales ex latinis, germanicis et polonicis translatae in idioma Lothavicum* 1673 m.), lenkų-lotynų-latvių kalbų žodyną (*Dictionarium polono-latino-lothavicum* 1683 m.; panaudojo G. Knapijaus ir K. Sirvydo žodynus). Dauguma jo raštų išspausdinta 1672–1758 m. Vilniuje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Juris Elgeris*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 464 psl.
| **Valerijonas Paulauskas** |
| --- |
| Gimė | 1925 m. |
| Mirė | 1952 m. rugsėjo 10 d. (~27 metai)Kernai, Skuodo raj. |
|  |
| Veikla | Lietuvos partizanas |
| Pareigos | Kardo rinktinės Buganto kuopos vado pavaduotojas, būrio vadas. |

**Valerijonas Paulauskas** (slap. *Margis*, 1925 m. – 1952 m. rugsėjo 10 d. Kernų k. Skuodo raj.) – partizanas, Kardo rinktinės Buganto kuopos vado pavaduotojas, būrio vadas.

Paminklas 1952 m. Kernuose žuvusiems Kardo rinktinės partizanams (2010 m.)

Biografija
----------

Nuo 1945 m. partizanas, Lietuvos laisvės armijos Kardo rinktinės Buganto kuopos vado pavaduotojas, nuo 1946 m. lapkričio 10 d. inspektorius ryšininkas Buganto, Daugvaišo, Vydimanto, Nameikos, Kaributo ir Vidūno (Klaipėdos) kuopoms, vėliau – Margio būrio vadas.

Žuvo 1952 m. rugsėjo 10 d. kartu su būrio kovotojais Vaclovu Paulausku, Liudviku Petrulevičiumi-*Seliūnu* ir Juozu Šmita-*Švarcu* patekęs į stribų ir MGB kareivių pasalą Onos Žvinklienės sodyboje, Kernų k. Skuodo raj.

Vardas įamžintas Kernų kaime 2010 m. pastatytame atminimo ženkle.

Šaltiniai
---------

* Kovojanti Lietuva (1944–1954 m.): Rezistencijos laikotarpio foto. – Kaunas, 1990. – Fot. 62
* LLA Žemaičių apygardos Kardo rinktinės vado J. Drulio ir štabo viršininko J. Jablonskio 1946-11-09 įsakymas Nr. 11. – Laisvės kovų archyvas. – Kaunas, 1993. – T. 7. – P. 19–20
* Dalia Markavičienė. Kelionė po tautos atmintį. – Mūsų žodis – 2011, birželio 28.
**Juris Bebris** (latv. *Juris Bebris*, slapyvardžiai *Bebru Juris*, *Bideru Juris*; 1859 m. balandžio 6 d. Ludzės vietovėje, Cesvainės valsčiuje, dab. Latvijoje – 1951 m. vasario 2 d. Asaruose) – Latvijos pedagogas, redaktorius ir žurnalistas.

Biografija
----------

1873 m. baigė Karzdabos pradinę mokyklą. 1876–1881 m. mokėsi Baltijos mokytojų seminare Kuldygoje. Nuo 1881 m. mokytojavo Rucavos, nuo 1888 m. – Palangos, nuo 1903 m. – Liepojos pradinėse mokyklose. Pirmojo pasaulinio karo metais pasitraukė į Tartu. 1918 m. sugrįžo į Latviją, 1919–1920 m. dirbo liaudies mokyklų inspektoriumi Liepojoje, išrinktas šio miesto Latvių bendrijos pirmininku. 1919 m. kartu darbavosi ir laikraščio „Kurzemes Vārds" bei žurnalo „Jaunatnes Domas" redaktorias. 

1920 m. pervažiavo į Rygą, dirbo liaudies mokyklų inspektoriumi Rygos apskričiai. Latvių bendrijos literatūros referentas. Ruošė mokyklinius vadovėlius, redaguodavo straipsnius. Bendradarbiavo laikraščiuose „Liepājas Atbalss", „Latvija", „Kurzemes Vārds", „Latvietis", „Latvijas Vēstnesis", žurnaluose „Austrums", „Izglītības Ministrijas Mēnešraksts" ir kitur. Dar gyvendamas Palangoje išmoko lietuvių kalbą, vertė lietuviškas dainas.

Sūnus Raimonds Bebris (1891–1940) – Latvijos kariuomenės karininkas ir poetas.

Įvertinimas
-----------

* Trijų žvaigždžių ordinas (4 laipsn.), 1926 m.
* Trijų Žvaigždžių ordinas (3 laipsn.), 1933 m.
* Valstybinė premija „Tēvzemes balva", 1939 m.
* Vytauto Didžiojo ordinas, 1939 m.

Šaltinis
--------

* *Pirms 155 gadiem dzimis publicists Juris Bebris* // ir Liepāja (latv.)
| Lelykas |
| --- |
|  Lelykas prie Betygalos |
| **Ilgis** | 9,7 km |
| **Baseino plotas** | 17,8 km² |
| **Ištakos** | Didckaimio apylinkės |
| **Žiotys** | Dubysa į pietvakarius nuo Betygalos |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Lelykas |

**Lelykas** – nedidelė upė Raseinių rajone. Priklauso Dubysos baseinui, kairysis Dubysos intakas. Baseino plotas – 17,8 kv.m, upelio ilgis – 9,7 km, hidrologinis nr. – 14010410.

Lelykas prasideda Dickaimio apylinkėse. Vidurupyje kerta kelią  **3504**  Ariogala–Betygala–Šiluva . Žemupyje giliu slėniu iš vakarų pusės lenkia Betygalą, kur prateka Betygalos kraštovaizdžio draustinį. Upelio vaga raizgyta, krantai miškingi ir kalvoti. Lelyko vandens nuotėkis per metus smarkiai svyruoja: sausmečiu upelis stipriai nusenka, o pavasarinio polaidžio metu ar po didesnių liūčių patvinsta. Potvynio srovei ardant stačius šlaitus ties Betygala susiformavo 25 m aukščio Lelyko atodanga. Šalia telkšo bevardžio intako maitinamas Betygalos tvenkinys. Upelio žiotys yra už 1,5 km į pietvakarius nuo Betygalos.

Žymesnis Lelyko intakas – Vieviršė (kair.), įtekanti vidurupyje.

Gyvenvietės, įsikūrusios prie Lelyko: Dickaimis, Maskvitai, Betygala.

Upėvardis kildinamas nuo žodžių *lėlėti, lelėti* („silpti"), *išlelėti* („menkai užaugti"; plg. *leliušis* „lėtas, tylus žmogus", *lėlyvas* „lėtas, tingus, ramus").

Šaltiniai
---------

1. ↑  LR upių klasifikatorius
2. ↑
3. ↑
4. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.

Nuorodos
--------

* Apie Lelyką Gamtos katalogo portale
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Yra kilę abejonių dėl šio straipsnio objekto reikšmingumo ir tinkamumo enciklopedijai.**Galima paieškoti straipsnio objekto aprašymų nepriklausomuose nuo jo patikimuose antriniuose šaltiniuose ir pasiremti jais straipsnyje. |

| **Valerija Žalienė** |
| --- |
| Gimė | 1958 m. vasario 20 d. (65 metai)Poima, Ingašo rajonas, Krasnojarsko kraštas, Rusija |
| Sutuoktinis (-ė) | Pranas |
| Vaikai | Olivija, Ovidijus |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Kretingos rajono savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja |
| Partija | Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai |
|  |
| Alma mater | Kauno politechnikos institutas |

**Valerija Žalienė** (g. 1958 m. vasario 20 d. Poimoje, Ingašo rajonas, Krasnojarsko kraštas, Rusija) – Lietuvos ir Kretingos rajono savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja.

Biografija
----------

Baigė Kretingos vidurinę mokyklą, 1981 m. baigė Kauno politechnikos institutą, Lengvosios pramonės fakultetą ir įgijo medžio apdirbimo inžinieriaus technologo specialybę.

1981 m. paskirta dirbti į Kretingą, LVGĮ „Akmena" technologė, UAB „Sakuona" vyr. technologė, Seimo nario padėjėja – sekretorė. 2000 m. UAB „Kretingos komunalininkas" daugiabučių namų administratorė, 2006 m. UAB „Kretingos būstas" direktorė.

Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos, Tėvynės sąjungos Kretingos rajono skyriaus narė, skyriaus pirmininko pavaduotoja, partijos Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai narė. 1997–2015 m. Kretingos rajono savivaldybės tarybos narė.

LPKTS Kretingos skyriaus pirmininkė, asociacijos „Tremties dienoraštis" pirmininkė, Karališkosios bajorų sąjungos narė, Kretingos raj. Kaimo plėtros asociacijos steigėja ir valdybos narė.

Sutuoktinis Pranas, vaikai Olivija, Ovidijus.

Už ekspedicijos į Sibirą organizavimą laikraščio „Pajūrio naujienos" skaitytojų išrinkta 2006-ųjų Metų žmogumi.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-02-14 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 55°21′34″š. pl. 23°21′26″r. ilg.﻿ / ﻿55.359462°š. pl. 23.357334°r. ilg.﻿ / 55.359462; 23.357334

Atodanga atsiveria kitame upelio krante, priešais aikštelę lankytojams
**Lelyko atodanga** yra Raseinių rajone, šalia Betygalos, Lelyko upelio dešiniajame krante. Miestelio centre pastatyta rodyklė (šv. Jono šaltinėlis – 0,7 km), vedanti link atodangos pro gyvenvietės vakarinį pakraštį. Objektas pasiekiamas nusileidžiant akmenimis grįstu keliuku į upelio slėnį. Paskelbta valstybės saugomu gamtos paveldo objektu 2012 m. Ji patenka į Dubysos regioninio parko teritoriją. Atodangos aukštis siekia 25 m, plotis – 60 m.

Geologija
---------

Lelyko–Dubysos kairiojo intako vandens nuotėkis per metus smarkiai svyruoja: sausmečiu upelis nusenka, o pavasarinio polaidžio metu ar po didesnių liūčių patvinsta. Dėl to Lelyko srovė ardo stačius upelio krantus, o artėjant prie Dubysos atidengia per amžius susiformavusią kraštovaizdžio vystymosi istoriją. Atodanga liudija sudėtingą Dubysos slėnio šlaitų sandarą ir gamtinės aplinkos raidą vėlyvajame ledynmetyje. Prieš 22–13 tūkst. metų ledyno pakraštyje stumdantis, tirpstant ledo sluoksniams susiklostė priesmėlio ir priemolio morena.

Įspūdingas viršutinis atodangos skardis, į kurį skverbiasi tvirtos liepų, obelų, baltalksnių šaknys. Žemiau yra susiformavęs nuobirinis šlaitas, daug kur apaugęs varnalėšomis, usnimis, šalpusniais, gervuogėmis ir varputiniais augalais. Atodangos žemutinė dalis nusėta molio gabalais, tarp kurių pastebimi įvairių uolienų ir suakmenėjusių priešistorinių organizmų (duobagyvių, galvakojų, pilvakojų moliuskų) fosilijų fragmentai. Papėdė šaltiniuota, vietomis sunkiasi požeminis vanduo.

Netoli atodangos, aukštupio pusėje, telkšo Betygalos tvenkinys, žemupio pusėje trykšta gausiai lankomas šv. Jono šaltinis.

Nuorodos
--------

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras Archyvuota kopija 2021-01-26 iš Wayback Machine projekto.
* Naujai paskelbti valstybės saugomi gamtos paveldo objektai Raseinių rajone Archyvuota kopija 2013-12-13 iš Wayback Machine projekto.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RRaseinių rajono savivaldybės saugomos teritorijos |
| --- |
|  |
| Regioniniai parkai | 
Dubysos regioninis parkas • Tytuvėnų regioninis parkas |
|  |
| Valstybiniai draustiniai | 
Balčios hidrografinis • Dubysos ichtiologinis • Jukainių geomorfologinis • Pašešuvio kraštovaizdžio • Praviršulio tyrelio botaninis-zoologinis |
|  |
| Biosferos poligonai | 
Blinstrubiškio miško |
|  |
| Gamtos paminklai | 
Akmenės akmuo • Rinkšelių akmuo • Skirtino akmuo |
|  |
| Valstybiniai gamtos paveldo objektai | 
Dubenuotas akmuo • Gražusis Plauginių miško ąžuolas • Julinų dvaro liepų alėja • Kengių liepa • Lelyko atodanga • Mikalojaus Daukšos ąžuolas • Molavėnų ąžuolas • Pakalniškių akmuo • Pašešuvio tufų atodanga • Pšemislo Neveravičiaus uosis • ~~Vienišoji Zvėgių miško pušis~~ |

 |
| ***Jonukas ir Grytutė: Raganų Medžiotojai*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Hansel & Gretel: Witch Hunters |
| Kilmės šalis | Jungtinės Amerikos Valstijos Vokietija |
| Režisierius | Tommy Wirkola |
| Prodiuseris (-iai) | Will Ferrell  Adam McKay  Kevin Messick  Beau Flynn  Chris Henchy  Christoph Fisser |
| Scenaristas (-ai) | Tommy Wirkola  Dante Harper |
| Kompozitorius | Atli Örvarsson |
| Vaidina | Gemma Arterton  Jeremy Renner  Famke Janssen Pihla Viitala  Peter Stormare  Thomas Mann |
| Metai | 2013 |
| Žanras | Nuotykių  Fantastika  Siaubo |
| Trukmė | 88 min. |
| Kalba | Anglų |
| Platintojas | Paramount Pictures  Metro-Goldwyn-Mayer  United International Pictures |
| Biudžetas | 50 mln. JAV dol. |
| **IMDb įrašas** |

 **Jonukas ir Grytutė: raganų medžiotojai**  – 2013 m. JAV ir Vokietijoje sukurtas nuotykinis fantastinis filmas, kurio pagrindas yra Brolių Grimų pasakos Jonukas ir Grytutė interpretacija.

Filmas sukurtas ir 3D formatu.

Juostos filmavimas kainavo 50 mln. dolerių, o pajamos viršijo 164 milijonus.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Filme pasakojama brolio ir sesers Jonuko ir Grytutės istorija po to, kai tėvas juos paliko miške, o šie, atklydę į raganos namus, sugebėjo ją įveikti. Vaikai užaugo ir tapo žinomais raganų medžiotojais, kuriuos samdo nuo raganų negalintys apsiginti kaimai. Atsidūrę Augsburgo miestelyje, jie priversti susikauti su galinga ragana Muriele ir jos parankinėmis, planuojančioms visų raganų sueigą, kurios metu jos išsivaduotų nuo naikinančio ugnies poveikio.

Filme taip pat paaiškėja, kad Jonuko ir Grytutės motina buvo baltoji ragana, išsiuntusi juos į mišką norėdama apsaugoti nuo kitų raganų.

Aktoriai
--------

*Aktorius – vaidmuo*
* Jeremy Renner – Jonukas
* Gemma Arterton – Grytutė
* Famke Janssen – Murielė
* Pihla Viitala – Mina
* Derek Mears – trolis Edvardas
* Thomas Mann – Benjaminas Voseris
* Peter Stormare –šerifas Beringeris
* Rainer Bock – meras Englemanas
* Bjørn Sundquist – Džeksonas
* Ingrid Bolsø Berdal – ragana
* Joanna Kulig – ragana
* Zoë Bell – ragana

Grytutės vaidmuo pradžioje buvo kuriamas specialiai aktorei Noomi Rapace. Vėliau su šiuo vaidmeniu buvo siejamos aktorės Eva Green ir Diane Kruger.
**Valerija Gruodytė-Ratkevičienė** (1916 m. kovo 14 d. Sankt Peterburgas – 2004 m. liepos 28 d. Kaunas) – Lietuvos teatro aktorė, režisierė, pedagogė.

Biografija
----------

Vyras - režisierius Stasys Ratkevičius, duktė Janina. Su tėvais grįžusi į Lietuvą, 1948 m. baigė Klaipėdos muzikinio teatro dramos studiją, 1954 m. – Klaipėdos pedagoginę mokyklą. 1945–1962 m. vaidino Klaipėdos, Žemaičių teatre Telšiuose, Kapsuko (dab. Marijampolė), Kauno dramos teatruose. 1958 m. su vyru įkūrė lėlių teatrą Kapsuke, 1960 m. jis perkeltas į Kauną. 1995 m. įkūrė Lėlių muziejų Kauno lėlių teatre. 1963–1991 m. Kauno lėlių teatro aktorė, teatro pedagoginės dalies vedėja. Sukūrė vaidmenų kino filmuose, Kauno lėlių teatre režisavo spektaklių (A. Žekas. „Smailiaragės bičiuliai" 1964 m. su V. Vaičekausku).

Žymesni vaidmenys
-----------------

**Dramos teatruose:**

* Kručinina – Aleksandras Ostrovskis. Be kaltės kaltieji, 1949 m.
* Agafja Tichonovna – Nikolajus Gogolis. Vedybos, 1951 m.
* Fenisa – Lope de Vega. Įsimylėjusi gudragalvė, 1952 m.
* Elmira – Moljeras. Tartiufas, 1955 m.
* Dalia – Balys Sruoga. Apyaušrio dalia, 1956 m.
* Indranų motina – Rudolfas Blaumanis. Indranai, 1957 m.
* Klaudija Savina – Vladimiras Rozovas. Džiaugsmo beieškant, 1958 m.

**Lėlių spektakliuose**

* Vladimiras Majakovskis. Misterija buf, 1967 m.
* Penča Mančevas. Zuikių mokykla, 1968 m.
* Salomėja Nėris. Eglė žalčių karalienė, 1968 m.
* Šarlis Pero. Pelenė, 1969 m.
* G. Vladyčina. Smalsusis drambliukas, 1972 m.
* J. Frišer. Princesė ir kiauliaganys, 1982 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Laura Blynaitė. *Valerija Gruodytė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 212 psl.
| **Panus conchatus** |
| --- |
| *Panus conchatus* |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Šalmabudiniai  *( Mycenaceae)* |
| Gentis: | Skiautenis  *( Panus)* |
| Rūšis: | Rusvasis skiautenis  *( Panus conchatus)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Rusvasis skiautenis** (*Panus conchatus*) – šalmabudinių (*Mycenaceae*) šeimos, skiautenių (*Panus*) genties grybų rūšis.

* **Augimo vieta**

Ant lapuočių medžių stuobrių, išvartų, dažniausiai ant kelmų.

* **Augimo laikas**

Vasara, ruduo.

* **Pagrindiniai požymiai**

Lakštelių pakraštėliai nedantyti, sporos neamiloidinės.

Vaisiakūniai vidutino dydžio ir didesni. Kepurėlė 3–8 (12) cm skersmens, išgaubta, vėliau netaisyklingai, skaiutėtai įdubusi, lygi, glotni, kartais žvyneliuota, pakraščiai banguoti, violetinio atspalvio, vėliau – rausvai ruda, ochriškai ruda. Lakšteliai kepurėlės spalvos, pakraštėliai nedantyti, nuagtiniai. Trama elastinga, plona, balsva, švelnaus skonio, bekvapė. Sporos 5–6 (7)×3–3,5 μm.

**Būdingi požymiai:** jauni vaisiakūniai violetinio atspalvio, vėliau – rausvai rudi, tamprūs.

Auga po kelis vaisiakūnius ant negyvos lapuočių medienos. Nedažnas. **Nevalgomas**, bet jo savybėmis domisi medikai.

Literatūra
----------

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 193 psl.
Koordinatės: 56°24′00″ š. pl. 143°23′00″ r. ilg.﻿ / ﻿56.40000°š. pl. 143.38333°r. ilg.﻿ / 56.40000; 143.38333
**Jonos sala** (rus. *Остров Ионы*) – uolinga sala Ochotsko jūroje, 250 km į šiaurę nuo Sachalino salos, 230 km į pietryčius nuo Enkano kyšulio žemyne. Priklauso Rusijai, Chabarovsko kraštui. Plotas – 1,36 km². Aukštis ~150 m. Salos ilgis 1,6 km, plotis iki 0,85 km. Aplink salą dažnai tvyro rūkas.

Jonos sala Ochotsko jūroje
Jonos saloje yra šiaurinių jūrų liūtų gulyklos, „paukščių turgūs" (šiaurinis fulmaras, alkos, mormonai, laibasnapis narūnėlis, storasnapis narūnėlis, šiaurinis audrašauklis, tripirštis kiras, Tolimųjų Rytų kiras, Beringo kormoranas ir kt.). Sala paskelbta draustiniu.

Salą 1849 m. pasiekė banginių medžiotojai. XIX a. antroje pusėje ji buvo banginių ir ruonių medžiotojų sustojimo taškas. Pavadinta Šv. Jonos Maskviečio garbei. Yra automatinė meteorologinė stotis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Pasaulio vietovardžiai. Azija*. Internetinė duomenų bazė. – Vilnius: MELC, VLKK. Prieiga internete: Jònos salà.
2. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 170
3. ↑  Kondratyev, A. Y. Litvinenko, N. M. Shibaev, Y. V. Vyatkin, P. S. & Kondratyeva, L. F. (2000). „The breeding seabirds of the Russian Far East". *Seabirds of the Russian Far East*, 37-81.
*Kitos reikšmės – Bagdonas (reikšmės).*

| **Juozas Bagdonas** |
| --- |
| Gimė | 1917 m. spalio 3 d.Barvydžiai |
| Mirė | 2011 m. gegužės 22 d. (93 metai)Panevėžys |
| Sutuoktinis (-ė) | Elena Bagdonienė  (1929–2007) |
| Vaikai |  Rimantas Bagdonas (1952),  Edmundas Bagdonas  (1959–2012),  Arūnas Bagdonas  (1961–2005) |

**Juozas Bagdonas** (1917 m. spalio 3 d. Barvydžiuose, Telšių raj. – 2011 m. gegužės 22 d. Panevėžyje) – Lietuvos kompozitorius, choro dirigentas, pedagogas.

Biografija
----------

Pramokęs muzikos pas Luokės vargonininką J. Batorą, kurį laiką vargonininkavo Luokėje, suorganizavo chorą ir surengė koncertų. Kartu lankė Konrado Kavecko vadovaujamus vargonininkų kursus Kaune. 1947–1950 m. choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje (dėst. Klemensas Griauzdė, Juozas Karosas ir Juozas Matutis). Vadovavo mėgėjų chorams. 1955–1960 m. choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. Algimanto Lopo klasė).

1950 m. apsigyvenęs Panevėžyje, kurį laiką dėstė pedagoginėje mokykloje ir vaikų muzikos mokykloje, vadovavo moksleivių chorams. Daug metų choro dirigavimą ir kitas disciplinas dėstė Panevėžio J. Švedo pedagoginėje muzikos mokykloje (konservatorijoje), išugdė būrį jaunųjų chorvedžių. Be pedagoginio darbo, vadovavo daugeliui Panevėžio miesto chorų ir vokalinių ansamblių.

1963–1970 m. buvo Statybos-remonto valdybos vyrų choro vadovas. Kolektyvą parengė 1963 m. I respublikiniam vyrų chorų sąskrydžiui ir 1965 m. respublikinei dainų šventei. 1964–1972 m. vadovavo „Lietkabelio" mišriajam chorui, kurį parengė 1965 m. ir 1970 m. respublikinėms dainų šventėms.

Daug metų vadovavo Panevėžio cukraus fabriko vyrų chorui – parengė 1975, 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms bei chorų sąskrydžiams. Chorus išmokė nemaža klasikinių ir šiuolaikinių kompozitorių sudėtingesnių kūrinių, rengė tradicinius chorų jubiliejinius koncertus, dainavo Lietuvoje ir svetur, chorų apžiūrose ir konkursuose pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų.

1993 m. suorganizavo Lietuvos šaulių sąjungos Panevėžio rinktinės 35 dalyvių mišrųjį chorą, kuris rengia koncertus, gieda bažnyčiose, dalyvauja dainų šventėse ir kituose kultūros renginiuose. Jau giedojo ir dainavo ne tik Panevėžyje, bet ir Kupiškyje, Anykščiuose, Utenoje, Radviliškyje, Troškūnuose, Subačiuje, Ramygaloje ir kitur. Per metus surengiama 25-30 koncertų; pirmąsias vietas pelnė Šaulių sąjungos chorų konkursuose Kaune, dalyvavo 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje. Sulaukęs 90 metų, atsisveikino su aktyvia chorine veikla.

J. Bagdonas harmonizavo ir sukūrė dainų chorams, vokaliniams ansambliams ir solistams. Buvo respublikinių dainų švenčių konsultantas ir Panevėžio miesto dainų švenčių dirigentas. Ne kartą buvo apdovanotas už ilgametį gerą pedagoginį ir kūrybinį darbą, aktyvią visuomeninę veiklą, nuopelnus muzikinei kultūrai. Palaidotas Šilaičių kapinėse.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. – Vilnius, 1999.
2. ↑  Mirė choro dirigentas ir kompozitorius J.Bagdonas
3. ↑  Netekome vieno didžiausių miesto kūrėjų Juozo Bagdono[neveikianti nuoroda]
Koordinatės: 56°05′59″ š. pl. 25°24′59″ r. ilg.﻿ / ﻿56.09972°š. pl. 25.41639°r. ilg.﻿ / 56.09972; 25.41639

 *Kitos reikšmės – Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia.*

|  Čedasų šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Panevėžio |
| **Dekanatas** | Rokiškio |
| **Savivaldybė** | Rokiškio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Čedasai |
| **Statybinė medžiaga** | akmenų mūras |
| **Pastatyta** | 1913 m. |
| **Stilius** | neogotika |

**Čedasų šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Čedasų miestelyje, prie Vyžuonos ir Miniaukos santakos.

Istorija
--------

Priekinis fasadas
Gedeonas Rajeckis iki 1516 m. pastatė bažnyčią. Ji XVI a. pabaigoje atiteko evangelikams reformatams. XVII a. antrojoje pusėje sunyko. Žemaičių kaštelionienės Marijos Rachelės Gorskienės lėšomis 1742 m. pastatyta eglinių rąstų bažnyčia su 2 bokšteliais ir 2 zakristijomis. 1788 m. įkurta parapija, pradėtos rašyti metrikų knygos.

1843 m. bažnyčiai duota 40 dešimtinių žemės. Klebono Juozapo Kuzmicko rūpesčiu 1901–1913 m. pastatyta akmenų mūro bažnyčia. Iš senosios bažnyčios perkelti 8 registrų vargonai. J. Kuzmicko lėšomis pastatyta klebonija, ūkiniai trobesiai. 1915 m. į Rusiją išvežti 2 varpai.

1920 m. įsikūrė pavasarininkų kuopa. Bažnyčią 1922 m konsekravo vyskupas Pranciškus Karevičius. Klebono Pr. Vainausko iniciatyva 1938 m. bažnyčia apdengta skarda. 1944 m. apgriauta. Klebono Kazio Čepulio rūpesčiu 1946 m. suremontuota.

Architektūra
------------

Bažnyčia neogotikinė, stačiakampio plano (35 × 19 m), su dviem 53,2 m aukščio bokštais. Vidus 3 navų. Įrengti 3 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Bažnyčios kriptoje palaidotas klebonas J. Kuzmickas (mirė 1925 m.).

Nuorodos
--------

* Parapijos puslapis Archyvuota kopija 2009-05-29 iš Wayback Machine projekto.
* Archyvuota kopija 2007-08-13 iš Wayback Machine projekto.
* Čedasų šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia
**Laikinas darbas** – trumpalaikis darbas, t. y. trumpą laiko tarpą trunkanti darbinė veikla.

Lietuva
=======

Laikinoji darbo sutartis
------------------------

Laikinoji darbo sutartis yra darbo sutartis, sudaryta ne ilgesniam kaip 2 mėnesių laikui (LR DK 113 str. 1 d.). Laikinosios darbo sutarties sudarymo pagrindus (aplinkybes, kurioms esant gali būti sudaroma laikinoji darbo sutartis), tokios sutarties pakeitimo ir pasibaigimo, taip pat laikinųjų darbuotojų darbo ir poilsio laiko ypatybes nustato Vyriausybė.

Laikinoji darbo sutartis gali būti sudaroma skubiems ar trumpalaikiams darbams atlikti, laikinai nesantiems (dėl ligos, atostogų ir panašiai) darbuotojams pavaduoti. Laikinoji darbo sutartis taip pat gali būti sudaryta su studentais, moksleiviais jų atostogų metu, vadovaujantis LR DK 277 straipsnio ir kitų teisės aktų nuostatomis dėl saugių ir sveikų darbo sąlygų sudarymo asmenims iki 18 metų.

Laikiniesiems darbuotojams išbandymo laikotarpis nenustatomas. Laikinoji darbo sutartis gali būti keičiama Lietuvos Respublikos darbo kodekso nustatyta tvarka ir sąlygomis. Darbuotojams, dirbantiems pagal laikinąsias darbo sutartis, gali būti taikoma suminė darbo laiko apskaita. Laikiniesiems darbuotojams atostogos nesuteikiamos, o nutraukiant laikinąją darbo sutartį išmokama piniginė kompensacija. Jeigu laikinosios darbo sutarties terminas pasibaigė, o darbo santykiai faktiškai tęsiasi ir nė viena iš laikinosios darbo sutarties šalių, iki pasibaigia terminas, nepareikalauja jos nutraukti, laikoma, kad laikinoji darbo sutartis pratęsta neapibrėžtam terminui.

Pasibaigimas
------------

Laikinoji darbo sutartis gali būti nutraukta:

* nepasibaigus sutarties terminui, darbuotojo pareiškimu, apie tai įspėjus darbdavį raštu prieš 5 darbo dienas;
* kai įmonėje, įstaigoje ar organizacijoje darbai buvo sustabdyti ilgiau kaip 2 savaitėms dėl gamybinių priežasčių arba kai sumažinamas darbų mastas;
* kai laikinasis darbuotojas neatvyksta į darbą ilgiau kaip 7 dienas dėl laikinojo nedarbingumo. Kai darbingumas prarandamas dėl nelaimingo atsitikimo darbe arba profesinės ligos, darbuotojui darbo vieta (pareigos) paliekama, kol jis atgauna darbingumą arba jam nustatomas invalidumas, bet ne ilgiau kaip iki laikinosios darbo sutarties termino pabaigos.

Jeigu laikinoji darbo sutartis, pasibaigus jos terminui, nutraukiama, bet nepraėjus 1 mėnesiui nuo jos nutraukimo dienos su atleistu iš darbo darbuotoju vėl sudaroma laikinoji darbo sutartis tam pačiam darbui, darbuotojo reikalavimu tokia sutartis pripažįstama sudaryta neapibrėžtam laikui. Nutraukiant darbo sutartį su darbuotoju, praradusiu darbingumą dėl nelaimingo atsitikimo darbe arba profesinės ligos, jam išmokama vieno mėnesio vidutinio darbo užmokesčio dydžio išeitinė išmoka.

Šaltiniai
---------

1. ↑  LR darbo kodeksas (2009-12-21 redakcija)
2. ↑  LRV nutarimas Dėl atskirų darbo sutarčių ypatumų patvirtinimo (2005-08-05 redakcija)
| **Rhynchospora fusca**Apsauga: 0(Ex) - Išnykusi/tikėtinai išnykusi rūšis |
| --- |
| Rusvoji saidra (*Rhynchospora fusca*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Lelijainiai  *( Liliopsida)* |
| Šeima: | Viksvuoliniai  *( Cyperaceae)* |
| Gentis: | Saidra  *( Rhynchospora)* |
| Rūšis: | Rusvoji saidra  *( Rhynchospora fusca)* |

 |

**Rusvoji saidra** (*Rhynchospora fusca*) – daugiametis žolinis augalas, priklausantis viksvuolinių (*Cyperaceae*) šeimai. Auga pietų Skandinavijoje, šiaurės vakarų Rusijoje, Pabaltijo šalyse, vietomis Pietų ir Vakarų Europoje, Šiaurės Amerikos rytuose.

Stiebas yra laibas, status, 10–30 cm aukščio. Lapai linijiški, 1–1,5 mm pločio. Žiedynas – rusva varpa, susitelkusi stiebo pažastyse. Vaisius – riešutėlis. Žydi liepą–rugpjūtį.

Lietuvoje, kaip ir aplinkinėse šalyse, rusvoji saidra labai reta, galimai išnykusi, įtraukta į Raudonąją knygą. Auga pelkėtose pievose ir supelkėjusiuose smėlynuose.

Žiedynai

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Rusvoji saidra*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 609
| **Juozas Baltuonis** |
| --- |
| Gimė | 1910 m.Baltarusija |
| Mirė | 1947 m. rugpjūčio 9 d. (~37 metai)Voveraičiai |
| Tautybė | lietuvis |
| Tėvas | Juozapas Baltuonis |
|  |
| Veikla | Lietuvos partizanas |
| Pareigos | Žemaičių apygardos Kardo rinktinės Buganto kuopos vado pavaduotojas |

**Juozas Baltuonis**, slap. **Krivaitis** (1910 m. Baltarusija, Rusijos imperija – 1947 m. rugpjūčio 9 d. Voveraičių k. Kretingos vls. Kretingos apskr.) – Lietuvos partizanas, Žemaičių apygardos Kardo rinktinės Buganto kuopos narys, vado pavaduotojas.

Paminklas 1947 m. rugpjūčio 9 d. Voveraičiuose žuvusiems Kardo rinktinės Buganto kuopos partizanams atminti
Gimė Baltarusijoje, grafų Tiškevičių miškų eigulio Juozapo Baltuonio šeimoje. 1918 m. su tėvais persikėlė į Lietuvą, apsigyveno Žutautų Medsėdžiuose. Baigęs gimnaziją, mokėsi Kauno policijos mokykloje, tarnavo policininku, sukūrė šeimą.

Prasidėjus Vokietijos–Rusijos karui, 1941 m. grįžo pas tėvus. 1945 m. rudenį tapo Kartenos valsčiuje veikusios Žemaičių apygardos Kardo rinktinės Kadagio (Buganto) kuopos partizanu, 1946 m. buvo paskirtas jos vado pavaduotoju.

Žuvo per susišaudymą 1947 m. rugpjūčio 9 d. Rubulių miške netoli Voveraičių geležinkelio sustojimo, su kuopos vadu Stasiu Luku–Vytautu ir trimis apsaugos būrio partizanais patekęs į MGB vidaus kariuomenės 273-ojo šaulių pulko kareivių ir Kartenos stribų pasalą. Kūnas parvežtas į MGB Kartenos valsčiaus poskyrio kiemą, vėliau palaidotas Minijos ir Alanto santakoje. Tėvas Juozapas Baltuonis 1948 m. buvo ištremtas į Sibirą.

Vardas įamžintas Kartenos koplyčioje bolševizmo aukoms ir Voveraičių paminkle žuvusiems partizanams atminti.

Kartenos koplyčios bolševizmo aukoms atminti memorialinė lenta su Juozo Baltuonio vardu

Literatūra
----------

* Genė Drungilienė. Kartenoje pagerbti kovotojai, žuvę už Laisvę ir Nepriklausomybę. – Pajūrio naujienos – 1997 m. rugsėjo 9 d. – P. 1
* Julius Kanarskas. Kretingiškiai kovose dėl Lietuvos valstybingumo. – Klaipėda: Eglė, 2016. – P. 89, 109, 230, 231, 242
* Kartenos valsčiaus partizanai (sąrašas). Sudarė Juozapas Antanas Viluckas. – Kartena. Lietuvos valsčiai. – Vilnius: Versmė, 2012. – P. 294
* Juozapas Antanas Viluckas. Jie žuvo už Tėvynę Lietuvą. – Pajūrio naujienos – 1997 m. rugsėjo 2 d.
* Juozapas Antanas Viluckas. Pagerbkime žuvusius už Tėvynę. – Švyturys – 1997 m. rugsėjo 3 d.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vakarų Lietuvos partizanų sritis: Kęstučio, Prisikėlimo, Žemaičių apygardos. Atlasas. – Vilnius: LGGRTC, 2010. – P. 186. – P. 174
2. ↑  Juozapas Antanas Viluckas. Okupacijų metai ir rezistencinis judėjimas. Rezistentų atminties įamžinimas. – Kartena. Lietuvos valsčiai. – Vilnius: Versmė, 2012. – P. 285

* Lietuvos ypatingasis archyvas. – F. K-1, ap. 3, b. 1238. – L. 202. – B. 1239. – L. 113. – Ap. 47, B. 264. – L. 10v-11
* Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo departamento 1997 10 24 archyvinė pažyma. – L. 2
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Čekanas** (**kovos plaktukas**; rus. *чекан*) – istorinis smogiamasis ginklas, primenantis plaktuką ilga rankena, kurio galvos vienas galas smailus ir paprastai kiek lenktas, o kitas – plaktukiškas plokščias. Pagrindinis kaunamasis elementas - kabliškas smaigalys. Kotas tokio paties ilgio, kaip ir buožės. Čekanai buvo tiek pėsčių karių, tiek raitelių ginklas.

Čekano smaigalį naudojo kaip kablį (priešo skydui, rankai ar kojai užkabinti) arba juo galėjo pramušinėti šarvus.

Pavadinimas
-----------

Pavadinimas *čekanas* slavų kilmės. Rusų kalboje metalo kalinėjimas plaktuku vadinamas (rus. *чеканка*). Žodžiai *čekan* slavų kalbose reiškia panašius dalykus slav. *чеканъ* 'kirtiklis, kirvis', bulg. *чекан* 'kūjis', slovėn. *čekàn* 'kovos plaktukas (čekanas?); šerno iltis', ček. *čakan, čekan* 'kuoka; kirtiklis'. Manoma, kad šie žodžiai yra senovinis skolinys iš tiurkų kalbų.

Lietuviškai vadinti kovos kūju netinka, nes kūjai gerokai sunkesni ir neturi smaigalio. Rusiškai *čekanais* kartais vadina *čekaniškus kirvius* (kovos kirvius, kurie vietoj penties turi čekano tipo lenktą smaigalį).

Nuorodos
--------

1. ↑  Чекан. In: Фасмер М. (2003) Этимологический словарь русского языка. Т. 4: (Т–Ящур). 4-е изд.

Iliustracijos:

* Čekanas
* Čekanai[neveikianti nuoroda]
* Čekanas[neveikianti nuoroda]
|  |
| --- |
| Ferrari F50 |
|  |
| Bendra informacija |
| Gamintojas | Ferrari |
| Metai | 1995–1997 |
| Dizaineris (-iai) | Pininfarina |
| Chronologija |
| Prieš tai | Ferrari F40 |
| Po to | Ferrari Enzo |
| Kėbulas ir važiuoklė |
| Klasė | sportinis automobilis |
| Kėbulo tipas (-ai) | Berlinetta/Barchetta |
| Išdėstymas | RMR |
| Variklis ir transmisija |
| Variklis (-iai) | 4.7 L DOHC 65 laipsnių V12 |
| Transmisija (-os) | 6 pavarų mechaninė + atbulinė eiga |
| Išmatavimai |
| Ratų bazė | 2 580 mm |
| Kita informacija |

**Ferrari F50** – sportinis Berlinetta/Barchetta tipo Ferrari automobilis, gamintas 1995–1997 m. Iš viso buvo pagaminti 349 modeliai, iš kurių paskutinis Maranele pagamintas 1997 m. liepą. Šio automobilio idėja gimė iš 1990 m. Formulės 1 sezone naudoto Ferrari 641 automobilio.

Iki 100 km/val F50 įsibėgėdavo per 3,7 s.

Šio modelio variklis buvo naudojamas sportiniame 1994 m. prototipe Ferrari 333 SP.

Iš F50 modelio Ferrari sukūrė lenktynėms skirtą Ferrari F50 GT. Jis buvo perdarytas ne tik išoriškai, bet ir variklis siekė 750 AG, taip pat 1996 m. jis net tapo greitesniu už 333 SP modelį. Tačiau tai netiko Ferrari, kuri atšaukė šį projektą bei sutelkė visą savo dėmesį į Formulės 1 lenktynes. Visus tris F50 GT pagamintus modelius kompanija pardavė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ferrari F50 Archyvuota kopija 2015-04-03 iš Wayback Machine projekto.
| ***Laikas žudyti*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | A Time for Killing |
| Kilmės šalis |  JAV |
| Režisierius | Phil Karlson |
| Vaidina | Inger Stevens  Glenn Ford  George Hamilton  Harrison Ford |
| Metai | 1967 |
| Žanras | vesternas |
| Trukmė | 88 min. |
| Kalba | anglų |
| **IMDb įrašas** |

**Laikas žudyti** (angl. *A Time for Killing*) – 1967 m. sukurtas vesternas. 

Nedidelį vaidmenį jame atliko aktorius Harrison Ford – tai pirmasis jo vaidmuo kine, kuomet pavardė buvo pažymėta titruose.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Baigiantis JAV pilietiniam karui, grupė konfederacijos karių, vadovaujamų kapitono Bentlio, pabėga iš Sąjungininkų kalėjimo ir juda Meksikos sienos link. Pakeliui jie užpuola ir išžudo šiauriečių vilkstinę, su kuria keliauja ir kalėjimui vadovaujančio majoro Volkoto žmona. Kuomet Bentlį pasiekia žinia, kad karas baigėsi, jis tai nuslepia nuo savo vyrų, skatindamas juos toliau ginklu veržtis į priekį. Majoras Volkotas leidžiasi jų persekioti taip pat nekreipdamas dėmesio į įsigaliojusias paliaubas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

* Inger Stevens
* Glenn Ford
* Paul Petersen
* Timothy Carey
* Kenneth Tobey
* Harrison Ford
* George Hamilton

Šaltiniai
---------

1. ↑  Duke, Brad. *Harrison Ford: The Films*. USA: McFarland & Company. ISBN 0-7864-4048-1.
**Bronė Žaranskytė-Mockūnienė** (1918 m. rugpjūčio 2 d. Mosėdžio par. Virbalų k. – 2011 m. sausio 28 d. Kanberoje, Australija) – Australijos lietuvių visuomenės veikėja, rašytoja, dailininkė.

Biografija
----------

Gimė žemaičių ūkininkų Antano ir Onos Žaranskių šeimoje, buvo jauniausia iš septynių vaikų. Mokėsi Skuodo, Panevėžio gimnazijose, 1938 m. baigė Rokiškio Juozo Tumo – Vaižganto gimnaziją. Studijavo prancūzų kalbą ir literatūrą 1938–1940 metais Kauno Vytauto Didžiojo ir 1940–1942 metais Vilniaus universitetuose (pastarajame – ir germanistiką bei meno istoriją).

1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Gyveno Dilingeno pabėgėlių stovykloje. Vokietijoje ištekėjo už Jono Mockūno. 1948 m. su vyru emigravo į Australiją. Nors turėjo pakankamą išsilavinimą, mokėjo šešias kalbas, iš pradžių pagal sutartį su Australijos imigracine tarnyba turėjo dirbti įvairius nekvalifikuotus darbus. Vėliau apsigyveno Adelaidėje, įsidarbino raštinėje, susilaukė sūnaus.

Buvo aktyvi Australijos lietuvių bendruomenės narė, Akademinio skautų sąjūdžio dalyvė, pirmosios tautinių šokių grupės Adelaidėje šokėja, dėstė Adelaidės lituanistiniuose kursuose. 1972 m. ėjo Australijos pabaltijiečių moterų sąjungos pirmininkės pareigas.

Bendradarbiavo lietuviškoje spaudoje („Mūsų pastogėje" ir kt.). Buvo „Australijos lietuvių metraščio" antrosios dalies, išleistos 1983 m. redakcinės komisijos narė. 1985 m. Čikagoje išleista jos prozos knyga „Saulėlydis" pelnė skautų sąjungos premiją.

Dar Panevėžyje buvusi dailininko Jono Vaičio mokine, po vyro mirties 1975 metais giliau studijavo dailiąją keramiką ir tapybą. Tapė peizažus ir portretus, savo darbus eksponavo dailės parodose Australijoje ir Lietuvoje, surengė ne vieną personalinę parodą.

Bibliografija
-------------

* Saulėlydis, romanas, 1985, Chicago, Akademinės skautijos leidykla.
* Lietuviai Australijoje: Kelionė į nežinią, apysaka ir atsiminimai,1996, Vilnius, Spauda.

Nuorodos
--------

* Jonas Mockūnas (1917–1975)
* B Mockūnienės tapyba:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Laiko lygtis (raudona linija) – kreivė virš abscisių (arba x) ašies rodo, kad tikroji Saulė aplenkia vidutinę, po x ašimi – tikroji Saulė atsilieka nuo vidutinės. Kitomis spalvomis parodyti laiko lygties įnašai dėl ekliptikos posvyrio į dangaus pusiaują (purpurinė brūkšninė sinusoidė) ir dėl Žemės orbitos nenulinio ekscentriciteto (tamsiai mėlyna brūkšnelių ir taškų sinusoidė).
**Laiko lygtis** – tikrojo ir vidutinio Saulės laiko skirtumas: η = t (tikr.) – t (vid.). Vidutinis Saulės laikas slenka tolygiai. Tačiau iš tiesų Saulė (kuria remiantis matuojamas tikrasis saulinis laikas) ekliptika juda netolygiai ir ji (ekliptika) yra pasvirusi į dangaus pusiaują tam tikru kampu.

Jei laiko lygtis yra teigiama, tuomet tikrasis vidurdienis įvyksta prieš vidutinį vidurdienį, jei neigiama – po jo. Reikia atkreipti dėmesį, kad kai kuriuose senesniuose vadovėliuose galima rasti kitokį – „apverstą" – laiko lygties apibrėžimą (ten laiko lygtis lygi vidutinio ir tikrojo Saulės laikų skirtumui).

Per 1 metus laiko lygtis tik du kartus įgyja ekstremalias (didžiausias) neigiamas vertes – vasario 12 d. (-14,3 min) ir liepos 27 d. (-6,4 min). Ir taip pat du kartus didžiausias teigiamas vertes – gegužės 15 d. (+3,8 min) ir lapkričio 3 d. (+16,4 min). Keturis kartus – balandžio 16 d. birželio 14 d. rugsėjo 2 d. ir gruodžio 25 d. – yra lygi nuliui.

Laiko lygties komponentės
-------------------------

### Žemės orbitos ekscentricitetas

Jei Žemė skrietų aplink Saulę tuo pat greičiu (apskritimine orbita, statmena Žemės sukimosi ašiai), Saulė kulminuotų kasdieną tuo pat metu (jei neatsižvelgsime į menką Žemės sukimosi apie savo ašį lėtėjimą). Tačiau dėl nenulinio Žemės orbitos ekscentriciteto Saulė slenka žvaigždžių atžvilgiu greičiau perihelyje (apie sausio 3 dieną) ir lėčiau afelyje po pusmečio. Dienos ilgio skirtumas nuo vidutinės dienos ilgio šiuose taškuose siekia apie 7,9 sekundės. Dėl kumuliatyvinio (besisumuojančio) poveikio laiko lygtyje turime sinusinę komponentę, kurios amplitudė 7,66 minutės ir periodas vieneri metai. Nulinius taškus ji kerta perihelyje (sausio pradžioje) ir afelyje (liepos pradžioje).

### Ekliptikos polinkis į dangaus pusiaują

Net jei Žemė skrietų apskritimine orbita aplink Saulę, dėl orbitos (ekliptikos) polinkio į dangaus pusiaują, gaunama dar viena sinusinė laiko lygties komponentė (vidutinis saulinis laikas matuojamas ne tikrosios Saulės padėtimi, o jos projekcija į dangaus pusiaują). Šio judėjimo projekcija yra maksimali saulėgrįžų taškuose ir minimali lygiadienių taškuose.
Tokį efektą iliustruoja Saulės šešėlio slinkimo greitis. Net ties Žemės pusiauju jis yra mažesnis lygiadienių metu ir didesnis saulėgrįžų metu. Vien tik dėl šio reiškinio saulėgrįžų metu paros trukmė būtų 24 valandos ir 20,3 sekundžių, o lygiadienių metu 20,3 sekundžių mažiau nei 24 valandos. Dėl šios komponentės įtakos turėsime pusės metų periodo sinusoidę su 9,87 minutės amplitude. Nulinius taškus ši komponentė kerta saulėgrįžų ir lygiadienių momentais.
| **Lazaris Epšteinas** |
| --- |
|  |
| Lazaris Epšteinas 1925 m. |
| Gimė | 1866 m. kovo 15 d.Lydoje |
| Mirė | 1944 m. (~78 metai)Vilniuje, Paneriuose |
|  |
| Veikla | gydytojas, Lietuvos visuomenės ir politinis veikėjas |
| Partija | 1925 m. Lietuvos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | 
* 1914 m. Bonos ir Strasburgo universitetai;
* 1917 m. Tartu universitetas.

 |

**Lazaris Epšteinas** (g. 1866 m. kovo 15 d. Lydoje – 1944 m. Vilniuje, Paneriuose) – gydytojas, Lietuvos visuomenės ir politinis veikėjas.

Biografija
----------

1886 m. baigė Jekaterinoslavo gimnaziją, iki 1914 m. studijavo mediciną Bonos ir Strasburgo universitetuose. 1917 m. Tartu universitete gavo gydytojo diplomą.

Nuo 1921 m. Lietuvos atstovybės Maskvoje gydytojas, 1921–1923 m. – Lietuvos sveikatos departamento gydytojas ypatingiems reikalams ir sanitarijos skyriaus viršininkas. 1922–1925 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys. 1925–1927 m. Kauno savivaldybės tarybos narys. Nuo 1925 m. Kauno savivaldybės mokyklų gydytojas. 1925 m. įsteigė Mokyklų medicinos centrą, organizavo Ligonių kasas. Nuo 1929 m. dirbo Kauno ligonių kasoje.

### Politinė veikla

1925 m. ir 1931 m. išrinktas Lietuvos socialdemokratų partijos CK nariu. 1926 m. – III Seimo narys. 1926 m. birželio 19 d.–20 d. Rygoje dalyvavo Baltijos socialdemokratų konferencijoje, 1927 m. gruodžio 18 d.–19 d. – Rytų Europos socialdemokratų partijų konferencijoje, 1931 m. liepos 25 d.–30 d. dirbo Socialistų Darbininkų Internacionalo IV Kongreso nusiginklavimo grupėje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Juozas Vilčinskas. Lietuvos socialdemokratija kovoje dėl krašto nepriklausomybės. London, Nida, 1985 m. , psl.: 176, 178, 180, 205, 223, 231, 234, 343, 349, 369
*Panašias reikšmes žr. straipsnyje Frankenšteinas*
Romano „Frankenšteinas, arba Šiuolaikinis Prometėjas" rankraštis, 1816 m.
**Viktoras Frankenšteinas** (angl. *Víctor Frankenstein*) – garsios XIX a. anglų rašytojos Mary Shelley siaubo romano „Frankenšteinas", išleisto 1818 m. pagrindinis personažas.

Būtybės autorius
----------------

Romane Viktoras Frankenšteinas, studentas iš Ženevos sukuria gyvą sutvėrimą iš negyvos materijos, surinkdamas žmogaus kūną iš atskirų numirusiųjų kūnų fragmentų. Jis ieško ir randa metodą, kaip atgaivinti būtybę. Daugelį mėnesių dirbęs laboratorijoje, su entuziazmu Frankenšteinas pasiekia savo tikslą - sutveria gyvą padarą. Deja, atgijęs padaras tampa tikra pabaisa. Frankenšteinas per vėlai suvokia per toli nuėjęs, nors ir įminęs gyvybės paslaptį. Mokslininką kamuoja baimė sutikti savo rankomis sukurtą pabaisą. Kūrėjas jai net nesuteikia vardo, vadina tiesiog „Būtybe" („The Creature"), monstru, demonu ir pan. Monstras keršija išžudęs mokslininko artimuosius, o galutinai palaužęs savo kūrėją, ir jį patį.

Frankenšteino monstro ir jo autoriaus pora simbolizuoja žmogaus nesėkmingas pastangas prisiimti Dievo funkcijas. Žvelgiant iš švietimo amžiaus racionalistinės filosofijos idėjų pozicijų, romane plėtojamas pagrindinių personažų konfliktas perauga į etinę mokslininko atsakomybės už savo atradimus ir jų pasekmes problemą.

Palikimas
---------

Frankenšteinas ir jo sukurta būtybė susilaukė daugybės nevienareikšmiškų interpretacijų literatūroje, mene, televizijoje, teatre ir ypač – kine, kur romano siužetas patyrė eilę adaptacijų, įgijo naujų motyvų. Pats herojus populiariojoje kultūroje transformuojamas į eilę panašių personažų – **Henrį Frankenšteiną, Daktarą Frankenšteiną, Baroną Frankenšteiną** – netgi painiojamas su savo sukurtu bevardžiu monstru.

Frankenšteino prototipu kai kurie šaltiniai laiko vokiečių alchemiką Johaną Dipelį, gimusį vadinamojoje Frankenšteino pilyje (*Burg Frankenstein*).

Nuorodos
--------

* Apie Frankenšteino sindromą
* Frankenšteino tema (rusų k.)
|  |
| --- |
| Ferrari 250 GTO |
|  |
| Bendra informacija |
| Gamintojas | Ferrari |
| Metai | 1962-1964
(36 pagaminti modeliai) |
| Dizaineris (-iai) | Giotto BizzarriniSergio Scaglietti |
| Chronologija |
| Kėbulas ir važiuoklė |
| Klasė | sportinis automobilis |
| Kėbulo tipas (-ai) | Berlineta |
| Išdėstymas | FR |
| Variklis ir transmisija |
| Variklis (-iai) | 3.0 L Tipo 168 Comp/62 V12 300 PS (220 kW; 300 hp) 4.0 L V12 |
| Transmisija (-os) | 5 greičių mechaninė |
| Išmatavimai |
| Ratų bazė | 2 400 mm |
| Ilgis | 4,325 mm |
| Plotis | 1,600 mm |
| Aukštis | 1,210 mm |
| Kita informacija |

**Ferrari 250 GTO** – sportinis Berlineta tipo Ferrari automobilis, gamintas 1962–1964 m. Šie automobiliai kainuodavo apie 18 000 JAV dolerių, o pirkėjus asmeniškai įvertindavo Ferrari įkūrėjas Enzo Ferrari bei jo kolega JAV rinkai Luigi Chinetti.

Iš viso buvo pagaminti 39 tokie modeliai – 33 pirmosios serijos, 3 antrosios ir dar 3 su didesniu varikliu.

JAV autosporto žurnalas Sports Car International Ferrari 250 GTO modelį įrašė 8-tu tarp geriausių septintojo dešimtmečio sportinių modelių ir nominavo vienu geriausiu visų laikų sportinių automobilių. Tuo tarpu žurnalas Motor Trend šį modelį pavadino geriausiu visų laikų Ferrari modeliu.

Automobilis lenktynių trasoje debiutavo 1962 m. 12 val. Sebring lenktynėse. Amerikiečio Phil Hill ir belgo Olivier Gendebien komanda finišavo antra už Ferrari TR.

Ferrari 250 GTO lenktyninė komanda laimėjo FIA Tarptautinį GT gamintojų čempionatą 1962, 1963 ir 1964 m.

Nuo vėlyvojo septinto dešimtmečio klasikinių automobilių kainos pradėjo augti. 1986 m. toks modelis buvo parduotas už 1 milijoną dolerių, 1990 m. – 13 milijonų, o 2013 m. – 52 milijonus dolerių. 2018 m. birželį 1964 m. „250 GTO" parduotas už 70 milijonų dolerių (visų laikų rekordinė pardavimo kaina).

Šaltiniai
---------

1. ↑  A Perfect 10: The Greatest Ferraris Of All Time Archyvuota kopija 2015-11-10 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  1964 Ferrari 250 GTO Sells for Record $52M
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| Laikinasis Pagrindinis įstatymas |
| Informacija |
| Valstybė | Lietuva |
| Priimta | 1990 m. kovo 11 d. |
| Galiojo iki | 1992 m. |
| Ankstesnė | 1978 m. Lietuvos TSR Konstitucija |
| Vėlesnė | Lietuvos Respublikos Konstitucija |
| Turinys |
| Įstatymų leidžiamoji valdžia | Aukščiausioji Taryba – Atkuriamasis Seimas |

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šį puslapį ar jo dalį reikia sutvarkyti pagal Vikipedijos standartus.**Jei galite, sutvarkykite. |

**Laikinasis Pagrindinis įstatymas** – laikinosios konstitucijos funkciją atlikęs teisės aktas, priimtas kartu su 1990 m. kovo 11-osios aktais. Jame buvo įtvirtinti bendri nuostatai apie Lietuvos pilietybę, pagrindinės Lietuvos piliečių teisės, laisvės ir pareigos, ekonominė sistema, teismas, prokuratūra, vyriausybė, rinkimų sistema, socialinis vystymasis ir kultūra, LR Aukščiausioji Taryba, baigiamieji nuostatai.

Laikinajame Pagrindiniame Įstatyme įtvirtinta, jog aukščiausioji valdžia priklauso Aukščiausiajai Tarybai, Lietuvos Respublikos Vyriausybei ir Teismui.

Pagal savo formą Laikinasis Pagrindinis Įstatymas panašus į sovietinio laikotarpio įstatymą, bet jame buvo įtvirtintos atkurtos Lietuvos valstybės nuostatos, užtikrinančios žmonių teises ir laisves.

Per visą šio įstatymo galiojimo laikotarpį buvo pakeista maždaug trečdalis Laikinojo pagrindinio įstatymo straipsnių, kai kurios normos buvo redaguojamos po kelis kartus. Esant didelei demokratijos plėtrai, Laikinojo pagrindinio įstatymo neužteko, nes buvo siekiama, kad Lietuva taptų lygiateise tarptautinės bendrijos nare, šis įstatymas taip pat nesugebėjo įgyvendinti ir valstybės vidaus poreikių.