recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Aukštutinio Pfalco Noimarktasvok. *Neumarkt in der Oberpfalz* |
| --- |
|        |
| *Noimarkto rotušė* |
|  |
| 

Aukštutinio Pfalco NoimarktasAukštutinio Pfalco Noimarktas

49°17′0″ š. pl. 11°28′0″ r. ilg.﻿ / ﻿49.28333°š. pl. 11.46667°r. ilg.﻿ / 49.28333; 11.46667﻿ (Aukštutinio Pfalco Noimarktas)Koordinatės: 49°17′0″ š. pl. 11°28′0″ r. ilg.﻿ / ﻿49.28333°š. pl. 11.46667°r. ilg.﻿ / 49.28333; 11.46667﻿ (Aukštutinio Pfalco Noimarktas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Vokietijos vėliava Vokietija |
| **Žemė** | Bavarija Bavarija |
| **Regionas** | Aukštutinis Pfalcas |
|  |
| **Meras** | Thomas Thumann |
|  |
| **Gyventojų** (2011) | 39 084  |
| **Plotas** | 79,03 km² |
| **Tankumas** (2011) | 495 žm./km² |
|  |
| **Pašto kodas** | 92318 |
| **Tinklalapis** | www.neumarkt.de |
|  **Vikiteka** | Aukštutinio Pfalco Noimarktas |

**Aukštutinio Pfalco Noimarktas** (vok. *Neumarkt in der Oberpfalz*) – miestas Vokietijoje, Bavarijoje, Aukštutiniame Pfalce. Miestas yra Aukštutinio Pfalco kultūrinis ir ekonominis centras.

Istorija
--------

Miesto apylinkės gyvenamos nuo neolito laikų. Čia buvo rasti kapai ir keltų pylimai. Bavarai įkūrė miestą VI ar VII a. Jis iš naujo buvo įkurtas XII a. kaip Noimarktas kelyje iš Niurnbergo į Rėgensburgą. Miestas pirmąkart paminėtas 1135 m. o jo įtvirtinimai 1315 m. XIII a. imperatorius Frydrichas II suteikė Noimarktui imperatoriškojo miesto statusą ir teisę rinkti muitus. Bet miestas nepasinaudojo ta teise, nes 1329 m. atiteko Bavarijai Pavijos sutartimi.

XV–XVI a. mieste buvo Palatinato valdovų rezidencija. Čia buvo įsikūręs grafas Johann von Pfalz-Neumarkt, plėtojęs Noimarktą. Jo įpėdiniai buvo Otas I, Otas II, Frydrichas II, tapęs elektoratu ir persikėlęs Heidelbergą.

Išsikėlus grafams miesto svarba nusmuko, jis nustojo augti. Noimarktas pradėjo augti tik XIX a. vidury. Per Trisdešimtmetį karą švedai buvo užėmę miestą 1633–1635 ir 1646–1649 m. Abu kartus Noimarktas buvo nusiaubtas.

Pirmosios koalicijos laikais Austrija ir Prancūzija kovėsi prie Noimarkto 1796 m. vasarą. Prancūzai užsibarikadavo mieste, tad austrai bandė miestą sugriauti. Noimarkto kalviai atidarė vartus austrams ir sustabdė jo griovimą. Aukštutinio Pfalco Noimarktas tapo Bavarijos imperiniu miestu.

XIX a. Noimarkte išsiplėtė pramonė. Nuo 1830 m. tūkstančiai darbininkų dirbo miesto apylinkėse, kasė *Ludwigskanal*, kurio užbaigimas 1846 m. suteikė miestui uostą. „Express-Werken", įkurtas Noimarkte 1884 m. buvo pirmasis dviračių fabrikas kontinentinėje Europoje.

Pirmasis pasaulinis karas paliko žymių mieste. 300 jo jaunuolių mirė kare.

1923 m. rugsėjo mėn. Noimarkte buvo įkurta viena pirmųjų vietinių NSDAP atstovybių, kuri visuomenei pasirodė rugsėjo 23 d. per *Vokiečių dieną*. Atstovybė skilo ir buvo atkurta tik 1928 m.

Volfšteino pilies griuvėsiai, 2013 m. kovas
**Geritas** (arba Gerardas) **van Honthorstas** (ol. **Gerrit van Honthorst**, **Gerrard van Honthorst**, 1592 m. lapkričio 4 d. – 1656 m. balandžio 27 d.) – olandų XVII a. tapytojas, vienas reikšmingiausių Utrechto karavadžistų.

Biografija
----------

Geritas (arba Gerardas) van Honthorstas gimė 1592 m. lapkričio 4 d. Utrechte. Jo tėvas Herman Gerritsz. van Honthorst buvo piešinių gobelenams kūrėjas. Dailės mokslus Van Honthorstas išėjo pas žymiausią to meto Utrechto dailininką Abraham Bloemaert. Apie 1610 m. Van Honthorstas persikėlė į Italiją, Romos miestą, kuriame buvo paveiktas Karavadžo dailės įtakos. Italijoje Van Honthorstas buvo pramintas *Gherardo delle Notti* (Gerardas, kuris tapo naktines scenas), nes savo paveiksluose vaizdavo labai tamsias scenas, kuriose detalės apšviestos dirbtine šviesa. Jo itališkojo periodo paveikslams būdinga religinė tematika.

1620 m. Van Honthorstas grįžo į Utrechtą ir vedė Sophia Coopmans. 1622 m. įstojo į vietos Šv. Luko dailininkų gildiją. 1625 m. išrinktas jos vyresniuoju. Utrechte dailininkas greit išsikovojo vietos didikų dėmesį ir užsakymų. 1627 m. jo dirbtuvėse lankėsi Rubensas. 1628 m. apie metus laiko Van Honthorstas dirbo Anglijos karaliui Karoliui I. 1628 m. grįžo į Olandiją, apsigyveno Hagoje, kur irgi įstojo į vietos dailininkų gildiją. Hagoje Van Honthorstą rėmė princas Frederikas Hendrikas Oranietis. Olandijoje Van Honthorstas daugiausiai tapė portretus, nors neatsisakydavo užsakymų tapybos ciklams mitologinėmis ir istorinėmis temomis. 1635 m. vieną tokį ciklą atliko Danijos karaliaus Kristijono IV užsakymu. 

Vėlesniaisiais karjeros metais Van Honthorsto autoritetas smuko, jo stilius ženkliai pasikeitė, portretai tapo įtakoti Anthony van Dyck manieros. Turtingų užsakovų, anksčiau uždirbtų pinigų dėka dailininkas gyveno labai pasiturinčiai, beveik prabangiai. 1652 m. Van Honthorstas grįžo į Utrechtą, kuriame mirė 1656 m. balandžio 27 d. Palaidotas Šv. Kotrynos bažnyčioje (*Catharijnekerk*). Van Honthorstas daug prisidėjo prie Karavadžo dailės bruožų įtakos paskleidimo Olandijoje. Jo paveikslai galėjo daryti įtakos Rembrantui ir Žoržui de la Turui. Jo brolis Willem van Honthorst buvo portretistu.

Darbų galerija
--------------

* „Kūdikio pagarbinimas" (1620, Uficių galerija, Florencija)
* „Dantistas" (1622, Senųjų meistrų paveikslų galerija, Dresdenas)
* „Moteris su gitara" (1624, Luvras, Paryžius)
* „Granida ir Daifilas" (1625, Centrinis Utrechto muziejus)
* „Sąvadautoja" (1625, Centrinis Utrechto muziejus)
* „Elžbieta Stiuart, Bohemijos karalienė" (1642, Nacionalinė Londono galerija)
* „Brandenburgo kurfiurstas Vilhelmas I su žmona Luiza Henrieta Nasau" (apie 1647, Mauricheisas, Haga)
* „Princas Frederikas Hendrikas su žmona ir trimis jauniausiomis dukterimis" (apie 1647, Amsterdamo valstybinis muziejus)

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Gerrit van Honthorst** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Gerard van Honthorst Encyclopaedia Britannica tinklalapyje
* Gerard van Honthorst WGA tinklalapyje
* Londono nacionalinės galerijos informacija
* Tinklalapis, skirtas Gerard van Honthorst
| **Yente Serdatzky** |
| --- |
|  |
| Yente Serdatzky |
| Gimė | 1877 m. rugsėjo 15 d.Aleksotas, Rusijos imperija |
| Mirė | 1962 m. gegužės 1 d. (84 metai)Niujorkas, JAV |
|  |
| Veikla | rašytoja |

**Yente Serdatzky** (1877 m. rugsėjo 15 d. Aleksote – 1962 m. gegužės 1 d. Niujorke) – Lietuvos žydų kilmės JAV rašytoja rašiusi jidiš kalba.

Biografija
----------

Gimė 1877 m. rugsėjo 15 d. Aleksote. 1905 m. išvyko gyventi į Varšuvą, kur susipažino su rašytoju Isaac Leib Peretz, kuris jai padėjo debiutuoti su apysaka *Mirl*, kuri buvo išspausdinta jo redaguojamame laikraštyje *Der Veg*. 1907 m. emigravo į JAV, kur apsigyveno Niujorke ir rašė trumpas apysakas, kurie buvo spausdinami įvairiuose Niujorko žydų laikraščiuose. 1913 m. buvo išleista vienintelė rašytojos knyga *Geklibene shriftn*. 1922 m. susipykusi su laikraščio *Forverts* redaktoriumi Abraham Cahan nustojo rašyti, tačiau 1949-1955 m. laikotarpiu vėl parašė apie 30 apysakų Niujorko *Nyu-yorker vokhnblat* laikraštyje. Dažniausiai rašė apie moterų, imigrantų gyvenimą. Mirė 1962 m. gegužės 1 d. Niujorke.

Literatūra
----------

* Zucker, Sheva. "Yente Serdatzky: Lonely Lady of Yiddish Literature." Yiddish 8.2 (1992): 69-79; here: 69.
* Yente Serdatzky (1877-1962)" [author biography]. Found Treasures: Stories by Yiddish Women Writers. Ed. Frieda Forman, Ethel Raicus, Sarah Siblerstein Swartz, and Margie Wolfe. Toronto, Ontario: Second Story Press, 1994. 365-366.

Nuorodos
--------

* Biografija (ang.)
Žaginys su džiovinamu šienu Mažonuose (Tauragės raj.)
Žaginio konstrukcija Nemiruose (Kazlų Rūdos sav.)
**Žaginys (žaiginys)** – lengva, nešiojama konstrukcija iš medinių karčių, skirta šienui ar javams džiovinti. Ji sudaryta iš dviejų rėmų, kurie suremti vienas į kitą sudaro savotišką palapinę. Ant suremtų žaginio pusių kraunamas džiovinamas šienas, javai, dobilai. Greičiau išdžiūti padeda ir saulė, ir vėjo prapučiama konstrukcija. Šienapjūtės metu žaginiai pastatomi laukuose arba kiemuose prie daržinių.

Žaginio vienai pusei pagaminti reikalingi trys–keturi horizontalūs pagaliai, kurie perkalami dviem vertikaliais. Vertikalios kartys maždaug po 1,9 m ilgio, horizontalios – po 2,4 m. Be to, sutvirtinimui dar prikalamas vienas pagalys įstrižai nuo vieno prie kito žaginio kampo. Taigi, vienai žaginio pusei padaryti reikia apie septynių karčių. Kita žaginio pusė sukalama lygiai taip pat. Žaginius gaminant, medienos rūšis nesvarbi. Dažniausiai daromi iš alksnio medžio. Nelabai tinkami spygliuočiai medžiai dėl savo sakuotumo. Žaginių kiekis priklauso nuo ūkio dydžio.

Nenaudojami žaginiai laikomi lauke, pavėsinėje. Jie gali būti sudedami į vieną krūvą ar atremiami į ūkinio pastato sienas.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Žardas

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  Žaginys (žaiginys). Kaišiadorių enciklopedija.

Literatūra
----------

* Baltrušaitis V. Žižliauskaitė L. Kaišiadorių etnografinis žodynėlis. - Kaišiadorys: Kaišiadorių muziejus, 2006. - P. 129-130;
* Jankauskaitė V. Ruošiamės šienapjūtei // Komunistiniu keliu. – 1957 birželio 12, p. 3.

Nuorodos
--------

* Žaginys *zodynas.lt*
* Žaginys. 1937 m. nuotrauka Archyvuota kopija 2022-07-30 iš Wayback Machine projekto. *limis.lt*
| Sobatas |
| --- |
| Sobato meandros Sobato meandros |
| **Ilgis** | 354 km |
| **Baseino plotas** | 225 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 412 m³/s |
| **Ištakos** | Baras ir Piboras |
| **Žiotys** | Baltasis Nilas |
| **Šalys** | Pietų Sudano vėliava Pietų Sudanas |

**Sobatas** arba **Bahr el Asfaras** (arab. نهر السوباط = *Bahr al-Sobāṭ*) – upė Pietų Sudane; Baltojo Nilo dešinysis intakas. Susidaro Etiopijos pasienyje susiliejus Baro ir Piboro upėms, prasidedančioms Etiopijos kalnyne. Teka vakarų, šiaurės vakarų kryptimi lygumomis, sudaro meandras. Įteka į Nilą ties Malakalu. Upės ilgis 354 km, su pagrindine ištaka Baru – 730 km.

Upė neša balzganos spalvos nešmenis, kurie nudažo baltai ir Baltojo Nilo upę, taip suteikdami jai vardą. Žiemą ir pavasarį daugelis Sobato intakų išdžiūsta. Laivuojama birželio-gruodžio mėnesiais nuo Gambelos miesto (prie Baro, Etiopija).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 394
Koordinatės: 55°48′44″š. pl. 23°32′04″r. ilg.﻿ / ﻿55.812217°š. pl. 23.534434°r. ilg.﻿ / 55.812217; 23.534434

|  Radviliškio evangelikų liuteronų bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Tikėjimo srovė** | liuteronai |
| **Savivaldybė** | Radviliškio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Radviliškis |
| **Adresas** | Dariaus ir Girėno g. 58 |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |

**Radviliškio evangelikų liuteronų bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Radviliškyje, Dariaus ir Girėno g. 58.

Istorija
--------

Radviliškio miesto centre stovinčiuose evangelikų liuteronų maldos namuose sovietmečiu veikė baldų krautuvė. Istorinės medžiagos apie vieną iš seniausių Radviliškio akmens mūro pastatų nėra daug. Žinoma, kad caro laikais tai buvo pašto užvažiuojamasis kiemas.

Radviliškio miesto seniūnija nykstančio pastato sutvarkyti negali, nes jis priklauso evangelikams liuteronams. Siūloma šiame pastate įrengti dailės galeriją. Ši idėja patraukli ir miesto valdžiai, ir vietos liuteronų bendruomenei. 2014 m. buvo paruoštas žemės sklypo prie bažnyčios suformavimo ir pertvarkymo projektas.

Liuteronų bendruomenei pamaldos laikinai rengiamos Gražinos pagrindinės mokyklos patalpose, Gražinos g. 8.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2014-12-31 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Radviliškio parapija Archyvuota kopija 2015-10-27 iš Wayback Machine projekto.
* Evangelikų liuteronų bažnyčia nyksta akyse
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  Žagarių šv. Baltramiejaus bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Luko |
| **Dekanatas** | Seinų Šv. Kazimiero Karalaičio  |
| **Savivaldybė** | Palenkės vaivadija |
| **Gyvenvietė** | Žagariai (Seinai) |
| **Adresas** | Seinų valsč. Žagarių kaimas |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | 1987 m. |
| **Stilius** | liaudiškų formų |

**Žagarių Švento Baltramėjaus bažnyčia** - Romos katalikų bažnyčia Lenkijoje, Seinų apskrities Seinų valsčiaus Žagarių kaime, yra Punsko Švč. M. Marijos Dangun Ėmimo bažnyčios filija.

Parapijos istorija
------------------

Pirmąją maumedžio rastų bažnyčią 1793 metais pastatė Krasnagrūdos dvaro valdytojas Motiejus Eismontas, kuris vėliau jos kriptoje ir buvo palaidotas. Tai buvo seniausia medinė šventovė Suvalkijoje. Altoriuje buvo senovinė medinė Nukryžiuotojo skulptūra, kabojo Šv. Motiejaus paveikslas. Bažnyčia ilgą laiką nebebuvo naudojama ir tik 1976 m. joje pradėtos aukoti Šv. Mišios lietuvių ir lenkų kalbomis, vėliau tik lietuviškai. 1984 m. lapkričio penktosios naktį ji sudegė.

Jau 1985 m. pradėta bažnyčią atstatyti ant senosios pamatų. Dirbo savanoriai iš Aradnykų, Dusnyčios, Radžiūčių, Rakelijos ir Žagarių kaimų ir 1987 m. rugpjūčio 24 d. per Šv. Baltramiejaus atlaidus, naujas bažnyčios pastatas buvo pašventintas.
| Kurarajus |
| --- |
| Kurarajus Ekvadore Kurarajus Ekvadore |
| **Ilgis** | ~800 km |
| **Baseino plotas** | ~26 900 km² |
| **Ištakos** | Andų priekalnės |
| **Žiotys** | Napas |
| **Šalys** | Ekvadoro vėliava Ekvadoras, Peru vėliava Peru |
|  |
|  **Vikiteka** | Kurarajus |

**Kurarajus** (isp. *Rio Curaray*) arba **Evengunas** (*Ewenguno*) – upė Ekvadore ir Peru, Amazonijoje; Napo dešinysis intakas (Amazonės baseinas). Prasideda Pastasos provincijoje, Kurarajus ir Kočakingu apylinkėse, Andų priekalnėse. Teka į rytus, pietryčius per Amazonijos džiungles. Žemupyje teka Peru, Loreto departamento teritorija, smarkiai meandruoja. Įteka į Napą ties Kurarajaus kaimu.

Didžiausi intakai: Kononakas, Nušinjas (kairieji), Viljanas (dešinysis).

Vagos plotis nuo 100 m (ties Kononako žiotimis) iki 300 m (ties santaka). Žemupyje laivuojama. Prie Kurarajaus didesnių gyvenviečių nėra, tik džiunglių kečujų ir vaoranių kaimai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.
2. ↑  A. Laraque, J. Ronchail u. a.: Heterogeneous Distribution of Rainfall and Discharge Regimes in the Ecuadorian Amazon Basin. In: *Journal of Hydrometeorology*. 8, 2007, p. 1364.
3. ↑  Principales cuencas a nivel nacional, Perú. Ministerio de Agricultura y Riego.
Kuraga
**Kuraga** (rus. *курага*) - džiovintų vaisių rūšis, džiovinti abrikosai be kauliukų.

Gaminant kuragą iš abrikosų kaulavaisių išima kauliukus ir tada džiovina saulėkaitoje 6-8 dienas. Vienas kilogramas kuragos išeina iš 3-4 kilogramų šviežių abrikosų. 

Kuragoje išlieka didžioji dalis abrikosų vitaminų ir visi mikroelementai. Kuragą vertina už didelį kalio, organinių rūgščių, karotino, fosforo, kalcio, geležies ir vitamino B5 kiekį. Kuraga laikoma priemone, stiprinančia širdies veiklą, didinančia hemoglobino kiekį kraujyje. 

Kuraga valgoma viena arba naudojama kulinarijoje desertams gaminti, kompotams virti. 


|  |
| --- |
| **Kuragos maisto medžiagos\*:** |
| Vanduo | g | 30,89 |
| Kaloringumas | kcal | 241 |
| energinė vertė | kJ | 1009 |
| Baltymai | g | 3,39 |
| Riebalai | g | 0,51 |
| Angliavandeniai | g | 62,64 |
| - celiuliozė | g | 7,3 |
| - cukrūs | g | 53,44 |
| - - sacharozė | g | 7,89 |
| - - gliukozė | g | 33,08 |
| - - fruktozė | g | 12,47 |
| - - laktozė | g | 0,00 |

* Šaltinis - Сухофрукты.ру Archyvuota kopija 2018-01-18 iš Wayback Machine projekto.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kuraga** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Kurarė gaminama iš *Strychnos toxifera* augalo
**Kurarė** – Centrinėje ir Pietų Amerikoje naudojamas strėlių nuodas, gaminamas dažniausiai iš činčibero genties augalo *Strychnos toxifera* žievės. Tradiciškai paruošta kurarė būna tamsi, tiršta, sunki ir labai karti.

Pietų Amerikos indėnai kurarės nuodais ištepdavo strėlių antgalius ir tomis strėlėmis medžiodavo (pučiant pučiamaisiais ginklais). Gyvūnas, kuriam pataiko kurare užnuodyta strėlė tampa vangus ir žūva nuo uždusimo. Kurarėje esantys alkaloidai neveiklūs patekę į virškinamąjį traktą, todėl gyvūno mėsa išlieka tinkama maistui.

Nuo seno kurare užnuodytomis strėlėmis garsėjo Orinoko baseino ir Gvianos indėnai. Pats žodis kildinamas iš karibų makušių žodžio *wurari*. XIX a. kurarę aprašė ir su ja bandymus atlikinėjo Vakarų mokslininkai (Aleksandras fon Humboltas, Bendžaminas Kolinsas Brodis, Čarlzas Votertonas); jie išsiaiškino, kad kurarė iš tiesų gyvūno nenužudo, o tik užgniaužia kvėpavimą – darant dirbtinį kvėpavimą kurarės pažeistas gyvūnas išgyvena.

Pagrindinis veiklusis kurarės elementas yra tubokurarino chloridas, kuris, patekęs į kraują, veikia kaip raumenų relaksantas. Veiksmingumas pasireiškia nuo 1 minutės (pataikius į didesnę veną) iki 15–25 min. (pataikius į raumenis). XX a. pr. kurarė naudota kaip anestetikas, taikyta psichiatrijoje. 1942 m. buvo susintetinta. Dabar naudojami saugesni pakaitalai.

Kurare apsinuodijęs žmogus turi būti kuo skubiau gaivinamas burna į burną, ir po 0,5–8 val. kvėpavimas grįžta. Nors kurarė širdies raumens tiesiogiai nepaveikia, po 4–6 minučių jis nustoja veikti dėl deguonies trūkumo (tokiu atveju reikia ir širdies reanimacijos).

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2012-07-28 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
| **Štefanas Fiulė** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1962 m. gegužės 24 d. (60 metų)Sokolovas, Čekija |
| Tautybė | čekas |
| Sutuoktinis (-ė) | Hana Füleová |
| Vaikai | dukros Elizabeth ir Veronika, sūnus Michaelis |
|  |
| Veikla | Čekijos ir ES politikas, diplomatas |
| Pareigos | EK narys, atsakingas už plėtrą ir geros kaimynystės politiką |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Komandoro kryžius |
|  |
|  **Vikiteka** | Štefan Füle |

**Štefanas Fiulė** (ček. *Štefan Füle*; g. 1962 m. gegužės 24 d. Sokolove, Čekija) – Čekijos ir ES politikas, Europos Komisijos narys, atsakingas už plėtrą ir geros kaimynystės politiką (nuo 2010 m. vasario mėn.).

Biografija
----------

1980–1981 m. mokėsi Karolio universiteto filosofijos fakultete, 1981–1986 m. – Maskvos tarptautinių santykių institute (МГИМО).

Baigęs studijas dirbo Čekoslovakijos URM Jungtinių Tautų (JT) departamente, 1990–1995 m. dirbo Čekoslovakijos (vėliau – Čekijos) atstovybėje JT. 1995–1996 m. vadovavo Čekijos URM JT, o 1996–1998 m. – saugumo politikos departamentams.

1998–2001 m. buvo Čekijos ambasadorius Lietuvoje, 2003–2005 m. – Jungtinėje Karalystėje, 2005–2009 m. – Čekijos nuolatinis atstovas prie NATO.

2001–2002 m. dirbo gynybos viceministru, 2009 m. gegužės–lapkričio mėn. – Europos reikalų ministru.

2010 m. vasario 9 d. kaip Čekijos atstovas paskirtas antrosios J.M.Baroso komisijos nariu, yra atsakingas už plėtrą ir geros kaimynystės politiką.

Laisvai kalba anglų ir rusų kalbomis. 2002 m. apdovanotas Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Komandoro kryžiumi.

Nuorodos
--------

* Asmeninis puslapis EK tinklapyje

| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Aleksandras Vondra** | **Čekijos Europos reikalų ministras**2009 m. gegužės-lapkričio mėn. | Po to:**Jurajus Chmelis** |
| Prieš tai:**Olis Rėnas (plėtra),Benita Ferero-Valdner (gera kaimynystė)** | **Europos plėtros ir geros kaimynystės reikalų komisaras**nuo 2010 m. | Po to:**-** |
| **Copaifera** |
| --- |
| Bolivinis kopalis (*Copaifera langsdorffii*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Eilė: | Pupiečiai  *( Fabales)* |
| Šeima: | Pupiniai  *( Fabaceae)* |
| Pošeimis: | *Caesalpinioideae*  *( Caesalpinioideae)* |
| Gentis: | Kopalis  *( Copaifera)* |

 |

**Kopalis** (*Copaifera*) – pupinių (*Fabaceae*) šeimos augalų gentis, paplitusi Amerikos tropinėse srityse.

Gentį sudaro 15–35 m aukščio visžaliai, gausiai šakoti medžiai. Lapai sudėtiniai, poromis plunksniški. Žiedai balti arba balsvi, ūglių viršūnėse susitelkę į gausiažiedes kekes. Vaisius – ankštis, turinti 2–4 sėklas.

Iš kopalio genties augalų gaunama riebalinga derva kopalis, kuri pradžioje būna skaidri ir skysta, bet. sąlyčio su oru ji kietėja ir tampa gelsva, geltona ar rusva. Ji naudojama medicinoje, maisto pramonėje, kuro gamyboje, religiniuose ritualuose. Augalo mediena gelsva, pilkšva, rusva ar rausva, dažnai vario atspalvio, naudojama baldams gaminti, vidaus apdailai.

Rūšys
-----

Gentį sudaro 35 rūšys. Žinomesnės:

* Bolivinis kopalis (*Copaifera langsdorffii*)
* Amazoninis kopalis (*Copaifera multijuga*)
* Vaistinis kopalis (*Copaifera officinalis*)
* Brazilinis kopalis (*Copaifera reticulata*)
* Paprastasis kopalis (*Copaifera martii*)

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kopalis (augalas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
*Šis straipsnis apie dvarą Radviliškio rajone. Apie dvarą Kėdainių rajone skaitykite straipsnyje Pašušvio dvaras.*
Koordinatės: 55°35′30″š. pl. 23°35′34″r. ilg.﻿ / ﻿55.591752°š. pl. 23.592818°r. ilg.﻿ / 55.591752; 23.592818


| Pašušvio dvaras |
| --- |
|  Sodyba 2019 m. |
| Vieta | Balandiškis, Radviliškio raj. |
| Įkurtas | XVI a. |
| Rūmų stilius | mūras |
| Bajorų giminės | Šimkevičius Pašušvietis,S. Mitkevičiūtė-Vnučkienė,Kazimieras Burba,Antanas Burba,Česlovas Puzinas,J. Daugvilavičius Navickis,A. ir S. Navickiai,Antanas Morkus |
| Parkas | Parkas, medžių alėja |
| Pastatų būklė | Išlikę įvairūs pastatai |

**Pašušvio dvaro sodyba** stovi Balandiškio kaime, šalia Pašušvio, Grinkiškio sen. Radviliškio rajone, dešiniajame Šušvės krante, šalia kelio  **3424**  Liaudiškiai–Mėnaičiai–Pašušvys–Grinkiškis . Išlikę dvaro sodybos pastatai, kitų pastatų fragmentai, parko teritorijos želdiniai, vandens telkiniai ir susisiekimo trasų sistema. Rūmų pastate gyvenama.

Akmenų mūro svirnas (pirmasis)
Medinis svirnas (antrasis)
Nuo 1992 m. sodyba įrašyta į Kultūros vertybių registrą. Tai regioninės reikšmės kultūros paveldo objektas, kurio vertingosioms savybėms priskiriama archeologija (lemia reikšmingumą), architektūra (lemia reikšmingumą, reta), kraštovaizdis, želdynai (lemia reikšmingumą, reti). Dvaro sodybos kompleksui, be rūmų, priklauso du svirnai ir parkas. Teritorija užima 124 703 m² plotą

Istorija
--------

XVI a. viduryje Pašušvio dvarą valdė karaliaus maršalka Mykolas Mitkevičius Šimkevičius Pašušvietis. 1587 m. dvaro savininke minima M. Mitkevičiaus sesuo, Rietavo seniūno Morkaus Vnučkos našlė Sofija Mitkevičiūtė-Vnučkienė. XVIII a. II pusėje dvaras priklausė Kazimierui Burbai. XX a. pradžioje dvarą valdė Antanas Burba. 1923 m. dvaro savininku minimas Česlovas Puzinas, vėliau - Juozas Daugvilavičius Navickis. 1926-1933 m. dvaras priklausė Antanui ir Stanislavai Navickiams. XX a. 4-ajame dešimtmetyje dvaro savininku buvo Antanas Morkus.

Architektūra
------------

Dvaro rūmų pastatas kompaktinis, stačiakampio plano, dviejų aukštų, su valminiu ir pusvalminiu stogu bei pastoge, rūsiu. Išlikę svirnai. Vienas jų stovi ūkiniame kieme, priešais akmenų mūro magaziną. Jis dviejų aukštų, su nedideliu priesvirniu, stogas anksčiau buvo pusiau valminis, dabar – dvišlaitis. 

Sodybos parkas mišrus, su geometrinio ir peizažinio parko kompozicijos bruožais, klevų ir liepų alėja, vedančia nuo centrinės dalies palei Šušvės krantą link terasomis suformuoto upelio šlaito.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Objekto Nr. 495 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pašušvio dvaras (Grinkiškis)** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Sąrašas:Lietuvos dvarai
* Pašušvio dvaro svirnas[neveikianti nuoroda] (*architektūros objektai*)
Namų gamybos limončelas
Limončelas
**Limončelas** (it. *Limoncello*) – skaisčiai geltonas itališkas citrinų likeris, gaminamas daugiausia Pietų Italijoje, rajone apie Neapolio įlanką (Amalfio krante, Sorento pusiasalyje, Pročidos, Iskijos ir Kaprio salose) bei Sicilijoje, Sardinijoje, Gozo saloje (Malta), Mentonoje (Prancūzija).

Limončelas tradiciškai patiekiamas atvėsintas pavalgius. Amalfio krante limončelą paprastai geria iš mažų keraminių stiklinaičių, kurios paprastai irgi būna atvėsintos. Amalfio krantas garsėja tiek limončelu, tiek savo keramika. Tokia limončelo gėrimo tradicija paplito likusioje Italijoje.

Gamyba
------

Šis likeris gaminamas iš citrinų žievelių (tradiciškai – iš Sorento citrinų, bet naudoja ir kitokias citrinas), etanolio, vandens ir cukraus. Likeris yra saldus, citrinos skonio, bet nerūgštus, kadangi jame nėra citrinų sulčių.

Skirtingai nuo kitų likerių limončelas lengvai pagaminamas, reikia tik paprastų jo ingredientų ir laiko subręsti. Naminės gamybos limončelas dažnai yra stipresnis ir labiau išreikšto citrinos gardžio negu pramoninės gamybos limončelai, parduodami parduotuvėse. Stipriam skoniui gauti naudojamas grynas 96 % etanolis (40 % degtinė neekstrahuoja visų eterinių citrinos žievelių eterinių aliejų), o tik po to ekstraktas skiedžiamas ir išlaikomas (mažiausiai 3-5 d.).

Limončelas gaminamas ekstrahuojant, be distiliacijos, todėl jame lieka daug vitamino C.

Skirtingų veislių citrinos (auginamos skirtinguose regionuose), naudojamos limončelo gamyboje, duoda skirtingus gardžius. Skonį keičia ir tai, kad žievelės gali būti ekstrahuojamos ne grynu etanoliu, o stipriu alkoholiniu gėrimu, kuris turi ir savą skonį.

Limončelas už Italijos ribų
---------------------------

Limončelas yra Italijoje įprastas gėrimas, o kitose šalyse plisti jis ėmė neseniai. Daugėja restoranų JAV, D. Britanijoje, Australijoje ir Naujojoje Zelandijoje, į kurių meniu įtrauktas limončelas. Šis likeris yra populiarėjantis kokteilių ingredientas, kadangi suteikia ctrinos skonį, bet nėra rūgštus kaip citrinos sultys.

Panašūs gėrimai
---------------

Italijoje ir už Italijos ribų gaminama daugiau panašių likerių:

* Kai kurie yra limončelo variantai (pvz. į juos dedama citrinų sulčių) – *Limoncino*, *Limonello*, *Limonetta*. *Crema di Limoncello* gaminamas įdedant grietinėlės.
* Kiti likeriai gaminami taip pat, bet iš kitų citrusinių ar kitokių vaisių. Pvz. *Mandarino*gaminamas iš mandarinų, *Peachcello* – iš persikų, *Raspicello* – iš aviečių. *Zenzerino* yra analogiškas imbiero likeris.

Limončelo rūšys
---------------

Populiariausios limončelo rūšys:

* *Limoncello di Sicilia – Russo*
* *Caravella Limoncello*
* *Limoncello di Capri*
* *Villa Massa*
* *Luxardo*
* *Pallini Limoncello*
* *Bella Verde*
* *Lemoncello Toschi*

Nuorodos
--------

* Taste of a thousand lemons
* Limoncello Recipe
* Limoncello
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Kopakabana*Copacabana* |
| --- |
| *Miesto panorama* |
|  |
| 

KopakabanaKopakabana

16°10′0″ p. pl. 69°05′0″ v. ilg.﻿ / ﻿16.16667°š. pl. 69.08333°r. ilg.﻿ / 16.16667; 69.08333﻿ (Kopakabana (Bolivija))Koordinatės: 16°10′0″ p. pl. 69°05′0″ v. ilg.﻿ / ﻿16.16667°š. pl. 69.08333°r. ilg.﻿ / 16.16667; 69.08333﻿ (Kopakabana (Bolivija)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-4) |
|  |
| **Valstybė** | Bolivijos vėliava Bolivija |
| **Departamentas** | La Paso departamentas |
| **Provincija** | Manko Kapako provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2006) | 6 000  |
| **Altitudė** | 3 841 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Kopakabana |

**Kopakabana** (isp. *Copacabana*, keč. *Qupaqhawana*) – miestas šiaurės vakarų Bolivijoje, La Paso departamente, Titikakos ežero pakrantėje. Manko Kapako provincijos centras. Miestas išsidriekęs tarp kalnų, 155 km nuo La Paso. Kopakabana yra svarbus turistinis ir religinis šalies centras.

Miesto įžymybė – Kopakabanos Šv. Mergelės bazilika, pastatyta 1619 m. Po sekmadienio mišių prie jos vyksta neįprastas ritualas – automobilių (kurie ta proga puošiami gėlėmis, vainikais) šventinimas. Taip pat vystomi tradiciniai amatai, vyksta indėnų šventės. Iš Kopakabanos prieplaukos rengiamos ekskursijos į Saulės ir Mėnulio salas.

Istorija
--------

Ilgai manyta, kad miesto pavadinimas kilo nuo aimarų kalbos žodžių *kota kahuana*, reiškiančių „vaizdas į ežerą". Tačiau dabar manoma, kad *Kotakawana* vadinta indėnų vaisingumo deivė.

Iki ispanų užkariavimo, Kopakabana buvo religinis centras. 1538 m. čia pradėjo veikti dominikonai, vėliau augustiniečiai. Pasakojama, kad indėnas Fransiskas Titu Jupankis (Huaina Kapako palikuonis) padaręs Mergelės Marijos paveikslą, kuris pagarsėjęs savo šventomis galiomis. Nuo to meto, Kopakabana tapo svarbiausiu religiniu centru šalyje.

* BazilikaBazilika
* Spalvinga gatvelėSpalvinga gatvelė
* Automobilių šventinimasAutomobilių šventinimas
* Indėnų šventėIndėnų šventė
| Aukštutinis Paragvajus*Alto Paraguay* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-4)------ vasaros: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Paragvajaus vėliava Paragvajus |
| **Administracinis centras** | Fuerte Olimpas |
| **Apygardų** | 4 |
|  |
| **Gyventojų** (2020 m.) | 18 200 |
| **Plotas** | 82 349 km² |
| **Tankumas** (2020 m.) | 0,22 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | PY–16 |
|  |
|  **Vikiteka** | Aukštutinis ParagvajusVikiteka |

**Aukštutinio Paragvajaus departamentas** (isp. *Alto Paraguay*) – departamentas šiaurės vakarų Paragvajuje, ribojasi su Bolivija ir Brazilija. Sudarytas 1992 m. prijungus Čiako departamentą. Administracinis centras – Fuerte Olimpas. Sudarytas iš 3 apygardų.

Geografija
----------

Departamentas išsidėstęs šalies šiaurės vakaruose, Vakarų Paragvajaus regione. Šiaurėje ribojasi su Bolivija, rytuose – su Brazilija, pietuose – su Bokerono ir Presidente Hayes departamentais. Tai antra pagal dydį šalies administracinė teritorija. Vyrauja plynos Gran Čiako lygumos, nesiekiančios 300 m aukščio, padengtos sausais miškais ir krūmynais. Būdingi įvairūs kietmedžiai (*quebracho*), kaktusai. Yra Leono, Olimpo, Koronel Kabreros, Čiovorekos aukštumos. Rytiniu Aukštutinio Paragvajaus pakraščiu teka Paragvajaus upė. Jos pakrantėse gausu pelkių, lagūnų, salų. Likusiame plote eina sausos vadės (*riacho*), pasipildančios po liūčių, bei druskingos lagūnos (*Imacata, General Díaz, Carlos A. López* ir kt.). Vyrauja sausringas klimatas. Vidutinė metinė temperatūra 26 °C, tačiau per metus svyruoja tarp 19-34 °C. Per metus vidutiniškai iškrenta 775 mm, net 60 % šio kiekio iškrenta sausio-vasario laikotarpiu. Aukštutiniame Paragvajuje įkurta daug nacionalinių parkų: Čiako Gynėjų (didžiausias šalyje), Rio Negro, Čiovorekos bei Koronel Kabreros rezervatas.

Gyventojai
----------

Aukštutinis Paragvajus – mažiausiai gyventojų turintis ir rečiausiai gyvenamas šalies departamentas. Čia gyvena tik apie 15 tūkst. gyventojų, kas sudaro tik 0,2 % šalies gyventojų. Aukštutiniame Paragvajuje gyvena mažiausiai indėnų (3200) iš visų Čiako departamentų. Raštingumo lygis 79 % (mažiausias šalyje).

Ekonomika
---------

Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu ir paslaugomis. Iš augalinių kultūrų daugiausia auginama medvilnė (461 t, 2002 m.) ir kukurūzai (60 t). Gyvulininkystė (2002 m. tūkst. vnt.): galvijai (198,9), avys (6,8), kiaulės (5,8), arkliai (3,3), ožkos.

Administracinis skirstymas
--------------------------

Čiako krūmynų brūzgynai Aukštutiniame Paragvajuje
Departamentas padalintas į 4 apygardas:

* Bahija Negra
* Kapitan Karmelo Peralta
* Fuerte Olimpas
* Puerto Kasadas

Šaltiniai
---------

* Surašymo statistika

1. ↑  PARAGUAY: Departments, *citypopulation.de*


|  |  |
| --- | --- |
|  **Paragvajaus departamentai** |  |
| Amambajus | Asunsjonas | Aukštutinis Paragvajus | Aukštutinė Parana | Bokeronas | Centrinis | Gvaira | Itapua | Kaagvasu | Kaasapa | Kanindeju | Konsepsjonas | Kordiljera | Misjonesas | Njeembuku | Paragvari | Presidente Hajesas | San Pedras |
|  |
| ***Kopijuojant Bethoveną*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Copying Beethoven |
| Kilmės šalis |  JAV Vokietija Vengrija |
| Režisierius | Agnieszka Holland |
| Prodiuseris (-iai) | Christopher Wilkinson |
| Scenaristas (-ai) | Stephen J. Rivele |
| Vaidina | Ed HarrisDiane Kruger |
| Metai | 2006 |
| Žanras | Biografinis |
| Trukmė | 104 min. |
| Kalba | anglų |
| Platintojas | Metro-Goldwyn-Mayer |
| Biudžetas | 11 mln. JAV dol. |
| **IMDb įrašas** |

**Kopijuojant Bethoveną** (angl. *Copying Beethoven*) – 2006 m. lenkų režisierės Agneškos Holand biografinė muzikinė drama pasakojanti apie kompozitoriaus Liudviko van Bethoveno paskutiniuosius gyvenimo metus, kuriant ir pristatant visuomenei savo „Devintąją simfoniją" bei styginių kvartetą „Didžioji fuga" (vok. *Große Fuge*).

Filmo premjera įvyko 2006 m. rugsėjo 10 d. Kanadoje, Toronto tarptautiniame kino festivalyje.[reikalingas šaltinis]

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Vienos konservatorijos studentė Ana, tapusi kompozitoriaus Liudviko van Bethoveno asistente, padeda perrašyti jam „Devintosios simfonijos" natas. Perrašydama į penklinę Bethoveno muziką Ana drįsta papildyti kai kurias vietas savo idėjomis ir ištaisyti didžiojo genijaus paliktas klaidas. Taip ji patenka į sudėtingą ir nuostabų kompozitoriaus pasaulį, kuriame įkvėpimą lydi kankinanti kančia.

Ana savo bendradarbiavimą su Bethovenu priima kaip Dievo duotą šansą įsitikinti, kad ji taip pat turi kompozitorės talentą. Kada ji parodo Bethovenui savo parašytą kūrinį, jis išjuokia jį ir Ana palieka genijų. Ana sutinka ištekėti už architekto Martino.

Bet Bethovenas nepalieka Anos ramybėje ir reikalauja pasirinkti: jis arba Martinas. Ana bando pabėgti iš Vienos, bet galu gale supranta, kad jos likimas amžiams surištas su Bethovenu…

Aktoriai
--------

* Ed Harris – Liudvikas van Bethovenas
* Diane Kruger – Ana Holc
* Matthew Goode – architektas Martinas Baueris
* Joe Anderson – Karlas van Bethovenas
* Ralph Riach – Vincentas Šlemeris

ir kt.

Įdomūs faktai
-------------

* San Sebastiano kino festivalio metu režisierė Agneška Holand atskleidė, kad aktorius Edas Haris buvo taip preciziškai išmokęs diriguoti Liudviko van Bethoveno „Devintąją simfoniją", kad net nutraukus filmavimą dar apie 8 min. vadovavo grojančiam Vengrijos orkestrui. Jo muzikantai vėliau prisipažino, kad aktorius savo darbą atliko geriau nei kai kurie profesionalūs dirigentai.

Išnašos
-------

1. ↑   Kino pavasaris, Kopijuojant Bethoveną

Nuorodos
--------

* Oficiali filmo svetainė
* Apdovanojimai ir nominacijos
* Kopijuojant Bethoveną svetainėje Internet Movie Database
* Liudviko van Bethoveno biografija
|  |
| --- |
| **Telšių „Džiugo" gimnazija** |
| [[Vaizdas:|Telšių „Džiugo" gimnazija herbas|center|100px]] |
| [[Vaizdas:|Telšių „Džiugo" gimnazija|250px]] |
| **Adresas** | Telšiai |
| **Direktorius(-ė)** | Mindaugas Sabaliauskas |
| **Mokinių skaičius** | 519 |
| **Įkūrimo data** | 1974 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 55 |

**Telšių „Džiugo" gimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Telšiuose, Sedos g. 29, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 290555270.

Istorija
--------

1284 vietų Telšių 5-oji, nuo 1997 m. vadinama „Džiugo", vidurinė mokykla buvo statoma 1973–1974 m. buvusio turgaus vietoje. Projekte buvo numatyta mokykla su plaukimo baseinu, kuris turėjo užimti tris korpusus ir šaudykla. Pritrūkus pusės milijono rublių, baseino atsisakyta. Prasidėjus rudens liūtims, rūsiai buvo užpilti vandeniu, kai kur vandens lygis siekė net vieną metrą, todėl buvo nuspręsta užpilti po valgykla buvusius rūsius, kitur buvo įrengtos klasės ir šaudykla.

1974 m. mokykloje mokėsi 1470 mokinių. Nuo pirmųjų mokslo metų mokykla turėjo gerą vardą, todėl norinčių joje mokytis netrūko. O ir Sedos mikrorajonas buvo naujai pastatytas, gyveno daug jaunų šeimų, todėl mokinių buvo labai daug, jie mokėsi dviem pamainomis. Mokinių skaičius, sumažėjęs 1990–1997 m. nuo 1998 m. vėl auga. Mokyklai 2012 m. gavus gimnazijos statusą mokinių skaičius ėmė drastiškai mažėti ir mažėja iki šiol. 2014-2015 mokslo metus "Džiuge" pradėjo 519 9-12 klasių moksleivių.

Nuo 1989 m. pradėta dėstyti informatika, nuo 1992 m. antrokams pradėta dėstyti anglų kalba. Nuo 2000 m. mokykla tapo profiline su humanitariniu ir realiniu profiliais. XXI a. pradžioje prijungta Gedrimų pagrindinė mokykla kaip skyrius.

Direktoriai
-----------

* 1974–1996 m. Kazimieras Valančiauskas
* 1996–2003 m. Justina Vitkienė
* nuo 2003 m. Mindaugas Sabaliauskas

Mokyklos himnas
---------------

Virtinėm nubėga metai   

Lyg viena diena.   

Mes mokyklos šviesų vardą   

Glaudžiam širdyse.   

Čia užaugam, čia paskęstam   

Aušros spinduliuos,   

O skambi daina pro „Džiugą"   

Vis tolyn ringuos.   

Mokykla, šventove mūsų –   

Kokia tu sava,   

Kai rašau žodžius išmoktus   

Aukso aš raide.   

Bėga dienos, vejas metai –   

Sunku suskaičiuot,   

Ateitis mus „Džiugo" vardą   

Nepaliaus kartot.   

*(A.Varnelienė)*

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
| Centrinių Andų kultūra:Lima |
| --- |
|  |
| Šalis | Peru (vidurinė Kosta) |
| Tautos |  |
| Laikotarpis | II-VII a. |
|  |
|  |

**Limos kultūra** (isp. *Cultura Lima*) - ikikolumbinė Senovės Peru kultūra, gyvavusi vidurinėje Kostoje, dabartiniame Limos regione. Jos klestėjimas (II-VII a.) sutapo su ankstyvuoju tarpiniu periodu. Svarbiausios Limos kultūros upės buvo Čiljonas, Rimakas ir Lurinas. Jos apytikrė šiaurinė riba buvo Čankajaus upė, o pietinė - Mala upė.

Ši lokali kultūra susiformavo po Čavino kultūros žlugimo, ir jos teritorija buvo toje pat vietoje, kaip gerokai senesnė priešistorinė Norte Čiko civilizacija. Nėra tiksliai žinoma, kiek kultūros atstovai buvo politiškai susivieniję, t. y. ar jie buvo sukūrę valstybę.

VII a. Limos kultūrą nustelbė Vario kultūra, kuri iki IX asuvienijo daugumą Centrinių Andų kultūrų. Vėliau Limos kultūros teritorijose atsirado Čankajaus, Ičmos ir kitos kultūros.

Bruožai
-------

Limos kultūros indėnai vertėsi žvejyba ir žemdirbyste: augino moliūgus, batatus, čirimojas, kukurūzus, pupeles ir kitas kultūras, įrengė sudėtingus irigacinius įrenginius. Pagrindinis kultūros centras sutapo su dabartine Peru sostine - Lima. Šia ir dabar galima rasti išlikusių Limos kultūros piramidžių (huakų), kurių svarbiausios: Pukljana (*Pucllana*), Ualjamarka (*Huallamarca*), Kachamarkilja, Maranga ir kt. Architektūrai būdinga statyba iš molinių plytų (isp. *adobitos*). Jau tuomet kultūros teritorijoje atsirado vienas svarbiausių ikikolumbinės Peru miestų - Pačakamakas.

Limos kultūros atstovai gamino gražius keramikos dirbinius, pagal jų bruožus išskiriamos trys kultūros fazės:

* Ankstyvoji: 150-300 m. Raudoni raštai baltame fone.
* Vidurinė: 300-500 m. Trispalvė keramika: raudona, balta ir juoda spalvos.
* Vėlyvoji arba Marangos: 500-650 m. Keturspalvė keramika: raudona, balta, juoda ir pilka spalvos.

Keramikai būdingi stilizuoti gyvačių ornamentai, ypač dažnai pasitaiko šešiakampės formos veidai, apsupti gyvačių rombai.

Nuorodos
--------

* Limos kultūra (isp.) Archyvuota kopija 2009-02-07 iš Wayback Machine projekto.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Limos kultūra** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RCentrinių Andų kultūros |
| --- |
|  |
| Ankstyvoji tarpinė grandis | 
 Viku **·**  Salinaras **·**  Viru **·**  Močė **·**  Lima **·**  Parakasas **·**  Naska **·**  Kachamarka **·**  Rekuajus **·**  Uarpa |  |
|  |
| Vėlyvoji tarpinė grandis | 
 Sikanas **·**  Čimu **·**  Čankajus **·**  Ičma **·**  Činča **·**  Čačapojasas **·**  Kachamarka **·**  Huankai **·**  Kilkė **·**  Ajarmakai  **·**  Kuskas **·**  Čankai  |
|  |
| Hegemonijos | 
Čavino kultūra (XI-VI a. pr. m. e.) **·**  Varis (VI-X a.) **·**  Inkai (XV-XVI a.) |

 |
| Aukštutinė LužicaOberlausitz |
| --- |
|  |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  | **Laikotarpis nežinomas** |  |

 |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
| **Oficialios kalbos** | vokiečių kalba |
|  |
| **1815–1871** |  Prūsijos karalystė |
| **1871–1918** |  Vokietijos imperija |
| **1918–1933** |  Veimaro respublika |
| **1933–1945** |  Trečiasis reichas |

Žemutinė Lužica pažymėta žalia spalva. Aukštutinė Lužica yra geltona.
**Aukštutinė Lužica** (vok. *Oberlausitz*) – buvęs istorinis Centrinės Europos regionas, rytų Vokietijoje ir pietvakarių Lenkijoje. Aukštutinė Lužica, kaip ir šalia esanti Žemutinė Lužica, yra vakarų slavų sorbų gyvenama teritorija, o nykstanti aukštutinių sorbų kalba yra susijusi su žemutine sorbų ir lenkų kalbomis.

Geografija
----------

Tarp Žemutinės ir Aukštutinės Lužicos yra kalnų regionas, vadinamas *Grenzwall* (pažodžiui „pasienio danga", nors tai iš tikrųjų yra moreninis kraigas), rytinis *Fläming Heath* tęsinys.

Pagrindinis miestas ir regiono sostinė yra Baucenas (Budišinas).

Didžioji dalis regiono šiandien priklauso Vokietijai, o rytinė dalis po 1945 m. atiteko Lenkijai.

Istorija
--------

Ankstyvaisiais viduramžiais Aukštutinės Lužicos buvo apgyvendintos slavų kilmės sorbų. Nuo X a. žinomi saksų žygiai prieš sorbus. 

Lenkijos kunigaikštis Boleslovo I Narsiojo surengė kelis išpuolius į gretimą Žemutinę Lužicą, o štai žygis į Aukštutinę Lužicą baigėsi Narsiojo pralaimėjimu. Tačiau regiono dalybos nesibaigė iki 1018 m. Bauceno sutarties, kurioje didžioji dalis Rytų Lužicos buvo perduota Lenkijai. O Žemutinė Lužica atiteko Meiseno valdovams. Vėliau teritorijos buvo perleistos Bohemijos karalystės valdovams.

Abi Lužicos susiformavo, nes priklausė tai Bohemijos karūnai (Liuksemburgiečių dinastijai), tai Jogailaičiams. O nuo 1526 m. regioną valdė Habsburgų dinastija. 

Po Prahos taika 1635 m. kraštas perleistas Saksonijos elektoriams ir iki 1806 m. priklausė Saksonijos karalystei.

Reformacijos metu didžioji dauguma gyventojų tapo protestantais. 

Kadangi Saksonijos karalystė buvo Napoleono sąjungininkė, tai 1815 m. Vienos kongrese ji turėjo perleisti Aukštutinę bei Žemutinę Lužicas Prūsijos karalystei. Aukštutinė Lužica priskirta Silezijos provincijai, o Žemutinės Lužicos teritorija tapo Brandenburgo provincijos dalimi. 

Po Antrojo pasaulinio karo čia buvo Rytų Vokietija (Vokietijos Demokratinė Respublika).

Šaltiniai
---------


* Joachim Bahlcke (ed.): *Geschichte der Oberlausitz. Herrschaft, Gesellschaft und Kultur vom Mittelalter bis zum Ende des 20. Jahrhunderts*. 2. durchgesehene Auflage, Leipziger Universitätsverlag, Leipzig 2004, ISBN 978-3-935693-46-2.
* Karlheinz Blaschke: *Beiträge zur Geschichte der Oberlausitz*. Oettel, Görlitz 2000, ISBN 3-932693-59-0.
* Frank Nürnberger (ed.): *Oberlausitz. Schöne Heimat*. Oberlausitzer Verlag, Spitzkunnersdorf 2004, ISBN 3-933827-42-6.
* Tino Fröde: *Privilegien und Statuten der Oberlausitzer Sechsstädte – Ein Streifzug durch die Organisation des städtischen Lebens in Zittau, Bautzen, Görlitz, Löbau, Kamenz und Lauban in der frühen Neuzeit*. Spitzkunnersdorf : Oberlausitzer Verlag, 2008. ISBN 978-3-933827-88-3
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Stasys Jonauskas** |
| --- |
|  |
| Kūlupėnų paminklas 1953 m. žuvusiems partizanams atminti |
| Gimė | 1926 m.Prystovai, Kartenos vls. Kretingos aps. |
| Mirė | 1953 m. balandžio 6 d. (~27 metai)Kūlupėnai, Salantų raj. |
| Tėvas | Antanas |
|  |
| Veikla | Lietuvos partizanas, pedagogas, karininkas |

**Stasys Jonauskas** (1926 m. Prystovų k. Kartenos vls. Kretingos aps. – 1953 m. balandžio 6 d. Kūlupėnų miške, Kūlupėnų apyl. Salantų raj.) – Lietuvos partizanas, pedagogas, karininkas.

Memorialinė lenta 1953 m. žuvusiems partizanams atmintiMemorialinė lenta 1953 m. žuvusiems partizanams atminti

Biografija
----------

Gimė vidutinių ūkininkų šeimoje. Baigęs Stropelių (I–IV skyriai) ir Kartenos (V–VI skyriai) pradines mokyklas, 1940 m. įstojo į Kretingos gimnaziją. 1945 m. gegužės 15 d. – rugsėjo 15 d. mokytojavo Stropelių pradinėje mokykloje, buvo paskirtas jos vedėju.

1945 m. rudenį įstojo į Klaipėdos mokytojų institutą. Mokytojaudamas užmezgė ryšius su Lietuvos laisvės armijos Žemaičių apygardos Kardo rinktinės štabu, platino partizanų atsišaukimus, ragino jaunimą stoti į rezistentų gretas.

1946 m. pasitraukė į ginkluotą pogrindį, pasirinko **Simono** slapyvardį, paskirtas Kardo rinktinės štabo žvalgybos skyriaus viršininku, kuopos vadu. Žuvus rinktinės vadui Kazimierui Kontrimui-Montei, nuo 1952 m. pabaigos vadovavo sovietų saugumo struktūrų ir MGB pasienio kariuomenės sunaikintos Kardo rinktinės likučiams.

Žuvo 1953 m. balandžio 6 d. su 4 partizanais Kūlupėnų miške (Salantų raj.), patekęs į Salantų rajono stribų ir MGB pasienio kariuomenės surengtą pasalą.

Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centro Pasipriešinimo dalyvių (rezistentų) teisių komisija suteikė jam po mirties kario savanorio statusą ir vyr. leitenanto laipsnį.
Koordinatės: 39°54′48″š. pl. 116°27′29″r. ilg.﻿ / ﻿39.91347°š. pl. 116.45805°r. ilg.﻿ / 39.91347; 116.45805


| CCTV būstinė |
| --- |
|  |
| Vieta | Pekinas, Kinija |
| Statusas | pastatytas |
| Statybų pradžia | 2004 m. birželio 1 d. |
| Statybų pabaiga | 2012 m. gegužės 16 d. |
| Stogas | 234 m |
| Aukštų sk. | 513 požeminiai |
| Plotas | 389 079 m² |

**CCTV būstinė** – dangoraižis Pekine, Kinijoje. Pastate įsikūrusi Kinijos centrinės televizijos būstinė.

Statybos darbai prasidėjo 2004 m. rugsėjo 22 d. pastatas baigtas statyti 2012 m. gegužės 16 d. Architektai Rem Koolhaas ir Ole Scheeren iš firmos „OMA". Pastato aukštis 234 m, jį sudaro 51 aukštas.

Pastato struktūra neįprasto stiliaus su žiedo formos sprendimu iš penkių horizontalių ir vertikalių sekcijų, sudarančių neteisingos formos grotelę pastato fasade su tuščiu centru. Bendras pastato plotas 389 tūkst. m². Pastato statyba buvo laikoma sunkia užduotimi, ypač atsižvelgiant į jo vietą žemės drebėjimų paveiktoje zonoje.

Galerija
--------

* 2007 m. gegužė
* 2008 m. kovas
* 2008 m. balandis
* 2013 m. gegužė

Išnašos
-------

1. ↑  „CCTV Headquarters". Emporis.com. Suarchyvuotas originalas 2007-02-22. Nuoroda tikrinta 2008-08-07.
**Stasys Lūšys** (1903 m. rugpjūčio 31 d. Vaišnoriai, Šiaulių valsčius – 1980 m. gruodžio 17 d. Bostonas) – Lietuvos ekonomistas, JAV lietuvių politinis ir visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1926–1927 m. Moksleivių ateitininkų sąjungos, 1927–1929 m. Lietuvos universiteto Studentų ateitininkų sąjungos, vėliau Ateitininkų sendraugių įvairių skyrių vadovas. 1930 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą.

1930–1940 m. dirbo Žemės banke. 1941–1944 m. Prekybos, pramonės ir amatų rūmų pirmininkas. 1940–1944 m. dalyvavo antisovietiniame ir antinaciniame pasipriešinime. Per 1941 m. Birželio sukilimą parašė Lietuvos valstybės atkūrimo deklaraciją. 1943 m. prisidėjo prie Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto įkūrimo. 1944–1948 m. gyveno Vokietijoje. 1945–1946 m. Lietuvių sąjungos veikėjas, 1947–1948 m. Lietuvių tremtinių bendruomenės Regensburgo apygardos vadovas. 1948 m. išvyko į JAV. Su kitais 1949 m. įsteigė Bostono lituanistinę mokyklą. 1950–1958 m. JAV lietuvių krikščionių demokratų sąjungos centro valdybos vicepirmininkas. JAV lietuvių bendruomenės, Bendrojo Amerikos lieutuvių fondo veikėjas, 1964–1966 m. VLIK valdybos pirmininko pavaduotojas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Stasys Lūšys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 710 psl.
| **Stasys Janušauskas** |
| --- |
| Gimė | 1902 m. gegužės 13 d.Liepoja |
| Mirė | 1996 m. vasario 16 d. (93 metai)Kaunas |
|  |
| Veikla | futbolininkas |

**Stasys Janušauskas** (*Jonušas*, 1902 m. gegužės 13 d. Liepoja – 1996 m. vasario 16 d. Kaunas) – Lietuvos futbolininkas. Vienas Lietuvos futbolo pradininkų.

Biografija
----------

Pirmojo pasaulinio karo metais su tėvais pasitraukė į Gomelį. 1921 m. grįžo į Lietuvą, dirbo įvairiose Kauno įstaigose buhalteriu, ilgiausiai, iki 1940 m. – Lietuvos vidaus reikalų ministerijos vyr. finansų referentas, po karo dirbo Kauno pieno ir mėsos kombinatuose.

Sportinė veikla
---------------

1921–1931 m. žaidė futbolą. 1923 m. su kitais įsteigė Šančių šaulių sporto klubą „Kovas", 1923–1925 m. jo valdybos narys, klubo komandoje žaidė gynėju ir saugu.

* 1924–1926 m. – 3 kartus Lietuvos čempionas.
* 1924–1926 m. Lietuvos futbolo rinktinės žaidėjas, 1924 m. su rinktine dalyvavo Paryžiaus olimpinėse žaidynėse.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gediminas Kalinauskas.. *Stasys Janušauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 757 psl.