recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Koordinatės: 55°43′50.9″ š. pl. 24°21′24.0″ r. ilg.﻿ / ﻿55.730806°š. pl. 24.356667°r. ilg.﻿ / 55.730806; 24.356667

| Tado Chodakausko namas |
| --- |
|  |
| Tado Chodakausko namas 2009 m. |
| Vieta | Panevėžys, Vasario 16-osios g. 22 |
| Statybų pabaiga | 1928 m. |
| Paskirtis | visuomeninė, gyvenamoji |
| Stilius | Istorizmas |
| Aukštų sk. | 2 su mansarda |
| Kultūros vertybių registras |
| Statusas | Registrinis |
| Reikšmingumo lygmuo | Vietinis |
| Įregistravimo metai | 2011 m. |
| Kodas | 36140 |

**Tado Chodakausko namas** – pastatas Panevėžyje, Vasario 16-osios g. 22, vietinės reikšmės architektūros ir istorijos paminklas, 2011 m. įrašytas į Kultūros vertybių registrą. Pastate veikia Lietuvos Respublikos Specialiųjų tyrimų tarnybos Panevėžio valdyba.

Namą 1928 m. pasistatydino Panevėžio miesto burmistras, Lietuvos prezidento Antano Smetonos svainis, Tadas Chodakauskas. Name ne kartą lankėsi A. Smetona. Po Antrojo pasaulinio karo pastate įsikūrė ir iki 1991 m. veikė sovietų saugumo administracija.

Architektūra
------------

Gyvenamasis namas istorizmo stilistikos („plytų stiliaus"), stačiakampio plano, dviejų aukštų su mansarda ir rūsiu. Stogas dvišlaitis, dengtas molinėmis čerpėmis. Pamatai tašytų lauko akmenų, sienos – gelsvų molio plytų mūro. Pagrindinis (gatvės) fasadas simetriškas su įtrauktu pagrindiniu įėjimu ir dviem balkonais antrame aukšte, papuoštas tarpaukštiniais ir pastogės karnizais. Virš pastogės karnizo įrengta metalinė tvorelė su plytų mūro stulpeliais. Balkonai su baliustrų turėklais. Pagrindinio ir galinių fasadų antrojo aukšto langų sąramos pusapskritimės su spynomis. Kiemo pusėje ant stogo sovietmečiu įrengti du įgilinti balkonai su stogeliais.

Kiemo gilumoje stovi panašios stilistikos dviaukštis geltonų plytų mūro ūkinis pastatas su dvišlaičiu stogu ir priestatu šiaurinėje dalyje. Pastato fasadai paryškinti pastogės ir frontono plytų mūro karnizais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Objekto Nr. 36140 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. 1 2  *Tado Chodakausko pastatų kompleksas*, Panevėžio pastatai (kultūros paveldo objektai), Panevėžio apskrities Gabrielės Petkevičaitės-Bitės viešoji biblioteka. Nuoroda tikrinta 2022-09-07.
3. ↑  „Objekto Nr. 36141 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
4. ↑  „Objekto Nr. 36142 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Epika** (gr. èpos 'žodis, pasakojimas') – viena iš trijų literatūros rūšių (pasakojimo menas). Epiniame kūrinyje autorius pasakoja apie kokį nors žmogų. Epika skirstoma į žanrus:

* *proza* – epas, apsakymas (pasakojamas tik vienas epizodas), romanas, apysaka, novelė, dienoraštis.
* *eiliuoti* – poema, pasakėčia.

Epikos pagrindas – pasakojimas, perimtas iš sakytinės liaudies tradicijos, kuriai rašytinė literatūra suteikė deterministinio rišlumo, psichologinės individualizacijos, žanrinių formų pastovumo. Svarbiausias epikos bruožas – vaizduojamojo pasaulio primatas pasakotojo atžvilgiu. Žmonių veiksmai ir išgyvenimai, išoriniai įvykiai ir aplinkybės iškyla kaip objektyvi struktūra, tarsi visai nepriklausoma nuo ją stebinčio ir suvokiančio subjekto.

Lietuvių kritikoje epikos sąvoka iškilo XIX a. pradžioje, išleidus K. Donelaičio „*Metus*" (1818 m.). Lietuvių nacionalinio judėjimo laikotarpiu eiliuota epika buvo svarbiausia tautos istorinės patirties raiška (Maironio „*Tarp skausmų į garbę*", 1895 m.). Nebuvo daroma skirtumo tarp epikos ir epo. Kaip lietuvių nacionalinį epą kritika interpretavo V. Krėvės „*Šarūną*" (1910 m.), vėliau J. Marcinkevičiaus draminę trilogiją („*Mindaugas*", „*Mažvydas*", „*Katedra*", 1968–1977 m.). Pasirodžius Žemaitės apsakymams, epikos sąvoka buvo susieta su prozinio pasakojimo menu. Į lietuvių prozą įvedama neutrali visažinio autoriaus pozicija, veiksmas rutuliojasi iš nubrėžtų aplinkybių kaip neišvengiama pasekmė, charakteriai plėtojasi pagal savo vidinę logiką (A. Vienuolio apysaka „*Vėžys*", 1925 m.; P. Cvirkos romanas „*Žemė maitintoja*", 1935 m.; I. Simonaitytės „*Vilius Karalius*", 1939, 1956 m.; V. Bubnio „*Po vasaros dangum*", 1973 m.).

Epikos brandumas, susijęs su realizmo įsigalėjimu, charakterizuoja nacionalinės literatūros išsivystymo lygį.
Raudonos linijos ilgis šiame apskritime yra vadinamas diametru (skersmeniu).
**Skersmuo** arba ***diametras*** (sen. gr. διάμετρος – *dia* 'per' + *metro* 'matas') – bet kokia tiesės atkarpa, kuri praeina per apskritimo centrą ir kurios galutiniai taškai yra ant apskritimo. Diametras yra ilgiausia apskritimo styga. Diametras yra du kartus ilgesnis už apskritimo spindulį.

Apskritimo ilgio ir skersmens santykis yra skaičius π (pi), kuris yra apytiksliai lygus 3,14.

Topologijoje aibės skersmuo metrinėje erdvėje yra apibrėžiamas kaip didžiausias atstumas tarp dviejų taškų, priklausančių pačiam poaibiui.

Istorija
--------

Euklidas Aleksandrietis veikale „Pradmenys" skersmenį apibrėžia kaip: „Apskritimo skersmuo yra bet kuri tiesi linija (segmentas), kuri eina per centrą ir baigiasi abiem kryptimis apskritimo perimetru; Ši tiesi linija taip pat padalija apskritimą į dvi lygias dalis".

Vidinis ir išorinis skersmuo
----------------------------

Apskritas žiedas, kurio vidinis diametras yra {\displaystyle d=2r}, išorinis diametras {\displaystyle D=2R} ir žiedo plotis {\displaystyle b=R-r}.
Apvalaus žiedo arba tuščiavidurio cilindro atveju yra išskiriami *vidinis* ir *išorinis skersmuo*.

Atskirti vidinį ir išorinį skersmenį dažnai naudojami simboliai: {\displaystyle d} ir {\displaystyle D}.

Skersmens simbolis
------------------

Skersmens simbolis yra panašus į perbrauktą **o** (ø). Unikode simbolį žymi kodas 8960 (šešioliktainis 2300), HTML tinklalapiuose jis žymimas ⌀ ar ⌀.

Microsoft Windows sistemoje simbolį ø galima įvesti nuspaudus [Alt] klavišą ir įvedus skaičius  0 2 4 8  skaičių klaviatūroje. Skersmens simbolis gali būti supainiotas su tuščios aibės simboliu ∅, kuris panašus į didžiąją Ø.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „diameter - Origin and meaning of diameter by Online Etymology Dictionary". *www.etymonline.com*.
**Ona Danutė Dambrauskaitė** (1928 m. gruodžio 25 d. Vilkaviškyje – 2020 m. vasario 26 d. Vilniuje) – Lietuvos teisininkė, teismo ekspertė, socialinių mokslų daktarė.

Biografija
----------

1956 m. baigė Vilniaus universitetą. 1972 m. teisės mokslų kandidatė.

1956–1958 m. dirbo Rygos mokslinio tyrimo kriminalistikos laboratorijoje dokumentų tyrimo eksperte, tyrimus atlikdavo Baltijos šalims ir Kaliningrado sričiai. 1958 m. tokią laboratoriją įkūrė Vilniuje, pirmoji teismo ekspertė Lietuvoje. Laboratorijos pagrindu 1961 m. įkurtas Teismo ekspertizės mokslinio tyrimo institutas, 1961–1975 m. instituto vyr. ekspertė, 1975–1980 m. Rašysenos ekspertizių laboratorijos vedėja. 1980–1993 m. dėstė teisę Vilniaus inžineriniame statybos institute, nuo 1984 m. docentė.

Nustatė žymių mokslininkų, literatų, rašytojų (pvz. 1975 m. – K. Donelaičio „Metų") veikalų autorystę. Parengė metodinių priemonių.

Bibliografija
-------------

* Lietuvių rašto kalbos identifikacinių požymių klasifikacija, 1968 m.
* Autorystės ekspertizės skyrimas ir medžiagos jai daryti paruošimas, 1985 m.
* Kriminalistikos žinynas, su P. Danisevičiumi, 2006 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Matulevičius. Ona Danutė Dambrauskaitė. Visuotinė lietuvių enciklopedija. 2006-08-31. Nuoroda tikrinta 2023-01-19.
2. ↑  Algirdas Matulevičius. *Ona Danutė Dambrauskaitė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 784 psl.
| **Stanislovas Čepinskis** |
| --- |
| Gimė | 1934 m. kovo 17 d.Dargaičiai, Joniškio valsčius |
| Mirė | 2014 m. rugpjūčio 7 d. (80 metų)Kaunas |
| Palaidotas (-a) | Karmėlavos kapinės |
| Sutuoktinis (-ė) | Kristina Krukauskaitė |
| Vaikai | Vilhelmas Čepinskis |
|  |
| Veikla | smuikininkas, dirigentas |
|  |
| Alma mater | 1960 m. Latvijos konservatorija |

**Stanislovas Čepinskis** (1934 m. kovo 17 d. Dargaičiuose, Joniškio valsčius – 2014 m. rugpjūčio 7 d. Kaune) – Lietuvos smuikininkas, dirigentas.

Biografija
----------

Žmona Kristina Krukauskaitė, sūnus smuikininkas Vilhelmas Čepinskis.

1960 m. baigė Latvijos konservatoriją. 1961 m. Liepojoje debiutavo kaip dirigentas. 1966–1991 m. Kauno muzikinio teatro dirigentas. 1972–1974 m. stažavo Maskvos K. Stanislavskio ir V. Nemirovičiaus-Dančenkos muzikiniame teatre, 1985 m. Didžiajame teatre. Nuo 1989 m. dėstė Lietuvos muzikos ir teatro akademijos Kauno fakultete, nuo 1995 m. vadovavo smuiko ir kamerinio ansamblio, nuo 2001 m. dar ir styginių kvarteto klasei. 1996–1998 m. Operos studijos vadovas, 1998–2002 m. Studentų simfoninio orkestro vadovas.

Kauno muzikiniame teatre pastatė lietuvių ir užsienio autorių kompozitorių operų, baletų, operečių. (tame tarpe Franko Zupė „„Dona Žuanita"

Palaidotas Karmėlavos kapinėse.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Stanislovas Čepinskis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 305 psl.
2. ↑  „Dona Žuanita", Franz von Suppé 3 veiksmų operetė, programa, Kauno valstybinis muzikinis teatras, 1970 m. spalio 4 d.; KMVT archyvas, Segtuvas „Spektakliai: „Dona Žuanita""
3. ↑  Mirė Kauno muzikinio teatro dirigentas Stanislovas Čepinskis, 2014-08-07, www.alfa.lt
| **Nomeda Marčėnaitė** |
| --- |
|  |
| 2015 m. |
| Gimė | 1965 m. vasario 10 d. (58 metai)Vilnius |
| Gyven. vieta | Vilniaus senamiestis |
| Tautybė | Lietuvė |
| Tėvai | Rimantas MarčėnasViktorija Kalnietytė |
| Sutuoktinis (-ė) | Liutauras Serapinas (1989–1996)Marius Jonutis (1996–2011)Vytas Palavinskas (nuo 2013) |
| Vaikai | Dovas, Titas, Ula |
|  |
| Alma mater | 1990 m. Vilniaus dailės akademija |

**Nomeda Marčėnaitė** (g. 1965 m. vasario 10 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkė-keramikė, laidų vedėja.

Kūryba
------

Kuria siužetinius ir ornamentinius pano, indus. Pano derina keramiką ir medį („Vijokliai", „Fragmentai", abu 2000 m.). Kūriniuose vaizduojamos primityvistinės, schematizuotos žmonių, gyvūnų figūros („Šunys" 2000 m.), fone naudojamas stilizuotas rytietiškas augalinis ornamentas. Vyrauja moters ir vyro santykių tematika, siužetas dažnai papildomas poetiniais teksto intarpais. Kūriniai dekoratyvūs, sukomponuoti iš spalvinių plokštumų, padengti ryškių, kontrastingų spalvų glazūra. Nuo 1990 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje; nuo 1991 m. surengė daugiau kaip 50 individualių ir grupinių parodų (Vilnius, Kaunas, Hamburgas, Kopenhaga, Filadelfija, Niujorkas). Kuria ir eksponuoja keraminės skulptūros, grafikos, tapybos, taikomosios dailės kūrinius. Aktyviai reiškiasi kaip meno ir meno terapijos edukatorė. Užsiima švietėjiška kūrybinio ugdymo veikla Lietuvoje bei užsienyje.

Nuo 2011 m. autorinių parodų, meno plenerų, socialinių akcijų autorė ir dalyvė.

Nuo 2014 m. paramos ir labdaros fondo „Maisto bankas" ambasadorė.

### Knygos

„Lėlė" – pirmoji N. Marčėnaitės knyga vaikams. Knyga iliustruota autorės. 2011 m. metų knygos rinkimuose geriausios knygos vaikams ir paaugliams nugalėtoja.

Knygų "Virtuvės užrašai", "Užsimerk" autorė, iliustratorė.

### Televizija

2002–2008 m. TV3 laidų „Nomedos pokalbių šou", „Nomeda", LTV laidos „Tėvai ir vaikai" vedėja, TV3 televizijos labdaros projekto „TV3 išsipildymo akcija", kurios metu padedama našlaičiams, sumanytoja, globėja. 2012 m. BTV kulinarinės pokalbių laidos „Skanus pokalbis" vedėja. 2013 m. Lietuvos ryto TV laidos „Kitaip. Su Nomeda" vedėja.

Nuo 2018 m. LRT Plius laidos „Kultūringai su Nomeda" vedėja. Nuo 2020 m. LRT mediatekos laidos „Kur važiuojam?" sumanytoja ir vedėja. Nuo 2023 m. LRT rodomos televizijos laidos "Svečiuose Nomeda" vedėja. Nuo 2023 m. LRT mediatekoje rodomos laidos "Nomedos Torpedos" sumanytoja ir vedėja.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Justina Augustytė. *Nomeda Marčėnaitė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 256 psl.
3. ↑
4. ↑   Archyvuota kopija 2020-11-30 iš Wayback Machine projekto.
5. ↑   Archyvuota kopija 2019-05-10 iš Wayback Machine projekto.
6. ↑
7. ↑
8. ↑
9. ↑
**Egidijus Laužikas** (g. 1959 m. liepos 6 d. Troškūnuose, Anykščių rajonas) – teisėjas, Vilniaus universiteto (VU) Teisės fakulteto dėstytojas, Teisėjų tarybos pirmininko pavaduotojas.

Biografija
----------

1977 m. baigė Troškūnų vidurinę mokyklą. 1977-1982 m. baigė VU Teisės fakultetą, įgijo teisininko kvalifikaciją. Stažavosi užsienyje: Liono universitete (Prancūzija, 1996 m.), Prancūzijos teisėjų nacionalinėje mokykloje Paryžiuje (1998 m.), Tarptautiniame teisinio bendradarbiavimo centre Leidene (Nyderlandai, 2001, 2004 m.), Prancūzijos antstolių rūmuose (2001 m.).

1984–1988 m. Lietuvos TSR teisingumo ministerijos (vyresnysis) konsultantas, 1988–1995 m. Vilniaus miesto Spalio rajono teismo (Vilniaus 2-osios apylinkės teismo) teisėjas, pirmininko pavaduotojas, 1995–1997 m. Vilniaus apygardos teismo, 1997–1999 m. Lietuvos apeliacinio teismo teisėjas, nuo 1999 m. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo teisėjas.

1982–1984 m. VU TF Baudžiamosios teisės katedros asistentas, nuo 1993 m. VU Teisės fakulteto Civilinės teisės ir proceso, nuo 2009 m. rugsėjo 1 d. – VU TF Privatinės teisės katedros dėstytojas, lektorius. Dėsto kursą „Civilinis procesas", veda seminarus, vadovauja darbams.

LR civilinio proceso kodekso projekto darbo grupės narys. Antstolių įstatymo, kitų LR įstatymų, Teismo sprendimų vykdymo instrukcijos projektų rengimo darbo grupių narys, Civilinio proceso kodekso tobulinimo darbo grupės narys. Jis taip pat yra Studijų kokybės centro egzaminų komisijos narys, Teisėjų mokymo ir veiklos vertinimo koordinavimo komisijos prie Teismų tarybos pirmininkas. Nuo 2008 metų Teisėjų tarybos narys, nuo 2010 m.- pirmininko pavaduotojas.

Paskelbė mokslinių ir teisinės praktikos straipsnių specializuotoje periodikoje, skaitė pranešimus tarptautinėse mokslinėse konferencijose civilinio proceso teisės klausimais Vilniuje (2002 ir 2004 m.), Sočyje (Rusija, 2004 m.), Jekaterinburge (Rusija, 2005 ir 2006 m.).

Jis yra Vilniaus universiteto Teisės fakulteto Alumni draugijos narys ir šios draugijos Tarybos narys (nuo 2003 m.).

2010 m. lapkričio 26 d. išrinktas Teisėjų Tarybos pirmininko pavaduotoju.

2019 m. teisėsaugos sulaikytas kartu su grupe kitų teisėjų. Įtariamas atlikęs korupcines veikas. Kol vyksta tyrimas, teisėjo įgaliojimai sustabdyti.

Išsiskyręs. Dukros – teisininkė Irtautė Laužikaitė (g. 1983 m.) ir Ieva Laužikaitė (g. 1987 m.).

Bibliografija
-------------

* Civilinio proceso teisė (2003–2005 m.), vadovėlis (2 tomai, bendraautoris).
* Lietuvos Respublikos civilinio proceso kodekso komentaras (3 tomai bendraautoris), (2004–2005 m.), Justitia.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Egidijus Laužikas Archyvuota kopija 2019-02-25 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Kuodis apie teisėjų korupcijos skandalą: tai būtų kritinis dalykas bet kuriai demokratijai
3. ↑  Dekretas dėl teisėjo Laužiko įgaliojimų sustabdymo Archyvuota kopija 2019-03-02 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑  Egidijus Laužikas (Anykštėnų biografijų žinynas, 2008-11-23)
**Aleksandras Liberis** (1915 m. lapkričio 18 d. Žvirbliuose, Panevėžio rajone – 2014 m. gruodžio 16 d. Panevėžyje) – Lietuvos vargonininkas, choro dirigentas, pedagogas.

Biografija
----------

Paaugęs dirbo tėvų ūkyje ir padieniu darbininku pas turtinguosius, o žiemomis mokėsi. Nuo 1934 m. pradėjo mokytis muzikos pas Ramygalos progimnazijos muzikos mokytoją R. Dovydaitį. 1936–1938 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje ir gavo puskarininkio laipsnį.

Nuo 1939 m. pradėjo vargonininkauti Ėriškių parapijoje, nuo 1942 m. vargonininkavo Grinkiškyje, nuo 1943 m. Troškūnuose. Visur turėjo subūręs 25-35 dalyvių chorus, kurie atlikdavo religinius ir pasaulietinius kūrinius. 1944 m. įstojo į Vilniaus muzikos mokyklą, kur vargonuoti mokė Zigmas Aleksandravičius, diriguoti – Konradas Kaveckas. 1947–1952 m. choro dirigavimą studijavo Vilniaus ir Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. Vincas Arnastauskas, Jonas Motiekaitis, Konradas Kaveckas ir Antanas Budriūnas). Studijuodamas dainavo Lietuvos valstybinės filharmonijos chore ir Radijo komiteto vokaliniame ansamblyje.

1952–1979 m. Panevėžio muzikos mokyklos (vėliau muzikos technikumo, Jono Švedo pedagoginės muzikos mokyklos) choro dirigavimo dėstytojas. 1952–1969 ir 1977–1979 m. moksleivių choro studijos vadovas, 1953–1979 m. choro dirigavimo metodinės komisijos pirmininkas. Moksleivių mišrųjį chorą išmokė daug sudėtingų klasikinių ir šiuolaikinių autorių kūrinių, 1957 m. I respublikinio jaunimo festivalio konkurse šis choras pelnė laureato vardą, 1960 ir 1965 m. respublikinių dainų švenčių konkursuose – prizines vietas. Mokykloje išugdė 108 jaunuosius chorvedžius.

Be pedagoginio darbo, A. Liberis nuolat vadovavo ir mėgėjų chorams. 1956–1968 m. vadovavo Panevėžio lietkoopsąjungos mišriajam chorui, kurį parengė 1957 m. I respublikiniam jaunimo festivaliui Vilniuje, 1960 ir 1965 m. respublikinėms dainų šventėms, konkursuose pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų, koncertų surengė daugelyje Lietuvos miestų ir miestelių. 1962–1964 ir 1973–1975 m. vadovavo Panevėžio „Lietkabelio" mišriajam chorui (70 dalyvių) – jį parengė 1975 m. respublikinei dainų šventei. 1964–1968 m. vadovavo Panevėžio medicinos darbuotojų mišriajam chorui, nuo 1968 m. keletą metų dirbo su Panevėžio autokompresorių gamyklos mišriuoju choru (60-70 dalyvių), su juo 1970 m. respublikinės dainų šventės konkurse laimėjo trečiąją vietą.

Nuo 1979 m. vadovavo Panevėžio melioracijos statybos valdybos vyrų chorui, miesto dujofikacijos valdybos ir Paežerio kaimo kultūros namų mišriesiems chorams. Pastarąjį parengė 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms. 1986–1991 m. vadovavo Panevėžio baldų fabriko moterų vokaliniam ansambliui.

A. Liberis buvo Panevėžio miesto dainų švenčių organizatorius ir vyr. dirigentas, respublikinių dainų švenčių konsultantas Obelių, Rokiškio, Pakruojo ir Biržų rajonams, 1965 m. respublikinės dainų šventės dirigentas, chorų apžiūrų ir konkursų žiuri pirmininkas bei narys.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Liberis Aleksandras - Panevėžio kraštas virtualiai
2. ↑  Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. - Vilnius, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šį biografinį straipsnį reikėtų sutvarkyti pagal Vikipedijos standartus.**Jei galite, prašome sutvarkyti šį straipsnį. Tik tada bus galima ištrinti šį pranešimą.Priežastys, dėl kurių straipsnis laikomas nesutvarkytu, aiškinamos straipsnyje Nesutvarkyti straipsniai.  |

Matilda Viršilaitė-Šveikauskienė su dukra Marija. Kijevas, apie 1894 m.
**Matilda Viršilaitė-Šveikauskienė** (1868 m. Čenstakave, Lenkija - 1917 m. spalio 15 d. Nemakščiuose, Raseinių apskritis) - lietuvių visuomenės veikėja, nepriklausomybės siekėja, rašytoja.

Biografija
----------

Mokėsi Varšuvoje, Vilniuje. Nuo 1885 m. gyveno Nemakščiuose, vyras Kazimieras dirbo vaistininko padėjėju. 1892 m. įsigijo vaistinę iš darbdavio gyd. V. Michailovskio. Nuo 1901 m. vaistinę išnuomojo ir su šeima gyveno Vilniuje. 1903 m. mirė vyras Kazimieras. 1905 m. dalyvavo  Didžiajame Vilniaus Seime. 1907 m. viena iš Lietuvių katalikių moterų draugijos steigėjų. Mokytojavo, vertė religinio turinio knygeles, globojo Kazį Binkį, 1912 m. atvykusį į Vilnių. Būdama lietuvių moksleivių bendrabučio vedėja, geru žodžiu ir pietumis paremdavo aštuoniolikmetį jaunuolį. Prieš Pirmą pasaulinį karą grįžo į Bartkiškės dvarą ir prižiūrėjo Nemakščių vaistinę.

Rašė *Viršilos* slapyvardžiu: „Mažas lietuviškas elementorius", "Trokštu".

Vaikai: Marija Kindziulienė-Klevinskienė (rašytoja "Pušaitė") , Antanas Kazimieras, Viktoras Pranciškus, Vaclovas.

Bibliografija
-------------

* Mažas lietuviškas elementorius, 1905 m.
* Trokštu, 1906 m.

Išnašos
-------

1. ↑
2. ↑  [neveikianti nuoroda]
3. ↑
4. ↑
Koordinatės: 4°05′00″ p. pl. 63°21′0″ v. ilg.﻿ / ﻿4.08333°š. pl. 63.35000°r. ilg.﻿ / 4.08333; 63.35000

| Koario ežeras |
| --- |
| Koario ežerasKoario ežeras |
| Vieta | Brazilijos vėliava Brazilija |
| Plotas | 624 km² |
| Kranto linijos ilgis | 280 km |
| Įteka | Koaris |
| Išteka | Koaris/Amazonė |
|  |
|  Vikiteka | Koario ežeras |

**Koario ežeras** (port. *Lago Coari*) – ežeras vakarų Brazilijoje, Amazonės valstijoje, šalia Koario miesto. Susidaręs Koario upės žemupyje, šalia jos santakos su Amazone. Ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius 77 km, plotis iki 10 km. Protaka jungiasi su Amazone.

Be Koario, į ežerą dar įteka Uruku ir Araua upės (sudaro įlankas).

Ežero pakrantėje įsikūręs Koario miestas bei Vila Andradės gyvenvietė.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.
2. ↑  Mapa Rodoviário Amazonas. *Ministério dos Transportes*, 2002.
Koordinatės: 54°31′42″š. pl. 22°49′08″r. ilg.﻿ / ﻿54.5282°š. pl. 22.8188°r. ilg.﻿ / 54.5282; 22.8188


|  |
| --- |
| **Pajevonio pagrindinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Pajevonio pagrindinė mokykla herbas|center|100px]] |
|  |
| **Adresas** | Mokyklos g. 5, Pajevonys |
| **Direktorius(-ė)** | Paulius Dausinas |
| **Mokinių skaičius** | 211 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 24 |

**Vilkaviškio rajono Pajevonio pagrindinė mokykla** – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Pajevonyje (Vilkaviškio raj.), vykdžiusi ikimokyklinio ugdymo, pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 290486810. Steigėjas – Vilkaviškio rajono savivaldybė. Dabar tai Virbalio pagrindinės mokyklos skyrius.

Istorija
--------

Sporto aikštelė
1551–1650 m. Pajevonio parapijoje veikė katalikų mokykla prie bažnyčios. 1774–1802 m. Edukacinės komisijos sprendimu mokykla pertvarkyta į valstybinę. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą buvo atidaryta pradinė mokykla, kuri priklausiusi Vilkaviškio apskričiai, Pajevonio valsčiui. Apie 1926 m. mokyklos vedėjo J. Matulaičio iniciatyva pastatyta raudonų plytų mokykla, kurioje mokėsi apie 70 mokinių. 1930 m. pastatytas antras mokyklos aukštas, buvo 6 mokyklos skyriai.

Antrojo pasaulinio karo metais mokykla buvo sugriauta, pokario metais pradinės klasės mokėsi privačiuose namuose. 1949 m. pradinė mokykla išaugo į septynmetę. 1961 m. septynmetė mokykla pertvarkyta į aštuonmetę. 1963 m. prie mokyklos pristatytas priestatas. Nuo 1969 m. rugsėjo 1 d. aštuonmetė mokykla išaugo į vidurinę. 1981 m. pastatytas naujas mokyklos pastatas. 2011 m. mokykla išleido paskutinę – keturiasdešimt trečiąją abiturientų laidą. 2011 m. rugsėjo 1 d. mokykla reorganizuota į pagrindinę.

2021 m. mokykla prijungta prie Virbalio pagrindinės mokyklos kaip skyrius.

Direktoriai
-----------

* Stasė Jakimavičienė
* Edvardas Jakimavičius
* V. Genys
* Paulius Dausinas

Nuorodos
--------

1. ↑  Vilkaviškio rajono Pajevonio pagrindinė mokykla. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-06-19).
2. ↑  Virbalio pagrindinės mokyklos Pajevonio pagrindinio ugdymo skyrius. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-06-19).
3. ↑  Mokyklos istorija. Lm.lt (tikrinta 2022-06-19).

* Mokyklos svetainė
Koordinatės: 9°48′ š. pl. 71°33′ v. ilg.﻿ / ﻿9.800°š. pl. 71.550°r. ilg.﻿ / 9.800; 71.550

| Marakaibas |
| --- |
| Marakaibo ežeras nuo KabimasoMarakaibo ežeras nuo Kabimaso |
| Vieta | Venesuelos vėliava Venesuela |
| Plotas | 13 010 km² |
| Vidutinis gylis | 25 m |
| Didžiausias gylis | 35 m |
| Tūris | 280 km³ |
| Įteka | Katatumbas, Čama, Santa Ana, Eskalantė |
|  |
|  Vikiteka | Marakaibas |

**Marakaibo ežeras** (isp. *Lago de Maracaibo*) – didelis vandens telkinys Venesueloje, Pietų Amerikoje. Ilgis 160 km, plotis iki 120 km, plotas 13010 km². Nors pagal apibrėžimą tai jūros įlanka, tradiciškai Marakaibas laikomas vidaus vandens telkiniu, ir kaip toks yra didžiausias Pietų Amerikoje.

Ežero baseino plotas 89 756 km² (iš jų 76 650 km² Venesueloje). Druskingumas nedidelis. Vidutinė vandens temperatūra 29–31 °C. Ežeras užima dalį tarpukalnių įdubos, susidariusios tarp Siera de Perichos ir Meridos Kordiljeros kalnagūbrių.

Marakaibo ežeras ir jo baseinas
55 km ilgio Marakaibo (Tablaso) sąsiauriu jungiasi su Venesuelos įlanka (Karibų jūra). Sąsiaurio krantus jungia 8678 m ilgio tiltas, pavadintas generolo Rafaelio Urdanetos vardu (baigtas 1962 m.). Didžiausias Marakaibo intakas – Katatumbo (isp. *Catatumbo*) upė. Dėl gausių upių atplukdomų sąnašų ežeras seklėja.

Ežero baseine plyti dideli naftos telkiniai, jo apylinkėse auginamos cukrašvendrės ir kakava, ežere gaudomos žuvys (~112 rūšių), taip pat gaudomos baltosios krevetės. Pagrindiniai miestai prie ežero – Marakaibas, Kabimasas.

Pirmasis europietis, atradęs Marakaibo ežerą 1499 m. rugpjūčio 24 d. – ispanas Alonsas de Ocheda (*Alonso de Ojeda*) sykiu su Amerigu Vespučiu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.
2. ↑  *Maracaibo ežeras*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Stanislovas Čėsna** |
| --- |
| Gimė | 1864 m. gegužės 8 d.Meškučių kaime, Marijampolės apskritis |
| Mirė | 1954 m. rugsėjo 15 d. (90 metų)Sasnavoje |
|  |
| Veikla | Romos katalikų kunigas, Sasnavos klebonas, publicistas, visuomenininkas |

**Stanislovas Čėsna** (1864 m. gegužės 8 d. Meškučių kaime, Marijampolės apskritis – 1954 m. rugsėjo 15 d. Sasnavoje) – Romos katalikų kunigas, Sasnavos klebonas, publicistas, visuomenininkas.

St. Čėsnos kapas prie Sasnavos bažnyčios

Biografija
----------

Gimė žinomoje ūkininkų Čėsnų šeimoje. Jų sodyboje, vadinamoje *Česnyne*, be Stanislovo išaugo: sesuo Marytė (1866–1926) – ištekėjusi už knygnešio Antano Žmuidzino ir išauginusi septynis vaikus; brolis Jonas Čėsna (1870–1912) – žymus lietuvybės veikėjas, knygnešys. Baigė Seinų kunigų seminariją ir 1890–1893 m. vikaravo Balbieriškyje, o 1893–1904 m. – Marijampolėje. Nuo 1904 m. – pirmasis Sasnavos klebonas. Pirmiausiai ten pastatė kleboniją, o 1938 metais – mūrinę Švenčiausios Mergelės Marijos Vardo bažnyčią. Šiame miestelyje Stanislovas Čėsna klebonu ištarnavo net 45 metus.

Aktyviai dalyvavo visuomeninėje veikloje, rėmė knygnešius. Palaikė ryšius su „Sietyno" draugija. Slapyvardžiu *Nemo* bendradarbiavo „Vadove", „Šaltinyje", „Vilnyje" ir kituose lietuviškose leidiniuose. Vienas iš „Žagrės" draugijos steigėjų. 1917 m. dalyvavo Vilniaus konferencijoje, išrinkusioje Lietuvos Tarybą, kuri paskelbė šalies Nepriklausomybę.
| **Janas Capnikas** |
| --- |
| Gimimo vardas | janas Capnikas |
| Visas vardas | Цапник, Ян Юрьевич |
| Gimė | 1968 m. rugpjūčio 15 d. (55 metai)Irkutskas, RTFSR |
| Gyven. vieta | Maskva |
| Tautybė | Rusas |
| Pilietybė |  Rusija |
|  |
| Sritis | kinas, TV |
| Pareigos | Aktorius |

**Janas Capnikas** (rus. *Ян Цапник*, g. 1968 m. rugpjūčio 15 d. Irkutske) – Rusijos aktorius.

Biografija
----------

Jaunystėje įgijo virėjo specialybę. Baigė du Sverdlovsko teatro instituto kursus. Tarnavo GSVG atskiro žvalgybos bataliono desantininkų kuopoje, po tarnybos negrįžo į Sverdlovsko teatro institutą, o perėjo į Leningrado teatro, muzikos ir kinematografijos institutą (LGITMiK). Baigė LGITMiK (V. V. Petrovo kursas).

1992–2005 m. – Akademinio Didžiojo dramos teatro aktorius.

2001 m. buvo TVC kanalo pramoginio ir sporto televizijos žaidimo „Grafo N lobis" vedėjas.

Filmavosi nuo 1987 m. tačiau šlovė ir pripažinimas atėjo vėliau.

2002 m. filmavosi kultiniu tapusiame filme Brigada (rus. *Бригада*).

2014 m. atliko epizodinė vaidmenį seriale Fizrukas (rus. *Физрук*). Šio serialo žvaigžde buvo Dmitrijus Nagijevas, o Janas Caplikas įkūnijo autoritetą, nusikaltėlį pravarde Šlubis (rus. *Хромуля*).

Nuo to laiko dažnai vaidindavo serialuose ir filmuose kartu su Nagijevu, tokiuose kaip „Viena kaire" (rus. *Одной левой*).

Kartais tapdavo serialo kviestine žvaigžde, vienoje serijoje tapdavo pagrindiniu piktadariu, kaip manjakas-taksitas Žora iš serialo „Metdodas" (rus. *Метод*).

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑

Nuorodos
--------

* IMDB profilis
* kino-teatr.ru
* kinopoisk.ru
| **Xanthoria parietina** |
| --- |
| Sieninė geltonkerpė (*Xanthoria parietina*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Aukšliagrybūnai  *( Ascomycota)* |
| Klasė: | Dengtaaukšliai  *( Euascomycetes)* |
| Eilė: | Lekanoriečiai  *( Lecanorales)* |
| Šeima: | Telošistiniai  *( Teloschistaceae)* |
| Gentis: | Geltonkerpė  *( Xanthoria)* |
| Rūšis: | Sieninė geltonkerpė  *( Xanthoria parietina)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Sieninė geltonkerpė** (*Xanthoria parietina*) - telošistinių šeimos kerpių rūšis.

Viena dažniausių ir pastebimiausių Lietuvos kerpių. Ši kerpė skverbiasi visur, kur daug dulkių ir azoto junginių, dažnai išstumdama kitas toje pačioje vietoje augančias savo gentaines. Gali augti ant medžio žievės, medienos, akmenų, betono ir šiferio, nors pušynuose ir pavėsinguose miškuose geltonkerpės beveik neaptinkamos. 

Geltoną spalvą geltonkerpėms suteikia specifinis pigmentas, kuris, ant gniužulo užlašinus kalio šarmo tirpalo, virsta kraujo raudonumo lašu. 

Dauginasi sporomis, kurios auga dubenėlių pavidalo vasiakūniuose gniužulo paviršiuje. Jų sporos gerokai išsiskiria iš kitų kerpių - dvi sporos ląsteles skiria labai stora sienelė, kurią perveria siaurutis vamzdelis.

Literatūra
----------

* Kerpės, Jurga Motiejūnaitė, Kaunas, Lututė, 2002, ISBN 9955-452-85-4, psl. 6
* Išsamus augalų ir gyvūnų žinynas, Wilhelm Eisenreich, Alfred Handel, Ute E. Zimmer, Naujoji Rosma, ISBN 978-9955-06-191-5, psl. 30
| **Vasilijus Danilovičius Sokolovskisrus. *Васи́лий Дани́лович Соколо́вский*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1897 m. liepos 21 d.Kožlikai, Rusijos imperija |
| Mirė | 1968 m. gegužės 10 d. (70 metų)Maskva, Tarybų Sąjunga |
| Palaidotas (-a) | Nekropolis prie Kremliaus sienos |
|  |
| Veikla | Tarybų Sąjungos maršalas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
|  |
|  |
|  **Vikiteka** | Vasilijus Danilovičius Sokolovskis |

**Vasilijus Danilovičius Sokolovskis** (rus. *Васи́лий Дани́лович Соколо́вский*, lenk. *Wasilij Daniłowicz Sokołowski*) (1897 m. liepos 21 d. Kožlikuose, Rusijos imperijoje – 1968 m. gegužės 10 d. Maskvoje, Tarybų Sąjungoje) – Tarybų Sąjungos maršalas, Pirmojo Ukrainos fronto vadas.

Biografija
----------

Gimė 1897 m. liepos 21 d. Kožlikuose valstiečių šeimoje. Jaunystėje dirbo mokytoju vietinėje mokykloje. Būdamas mokytoju dalyvavo įvairiuose mitinguose ir protestuose prieš carinę valdžią. 1918 m. vasarį įstojo į Raudonąją armiją. 1919 m. pradėjo studijuoti karo mokykloje. 1921 m. baigęs karo mokyklą tapo vienos iš Turkmėnijoje įsikūrusių divizijų vadu. Po Rusijos pilietinio karo ėjo įvairias administracines pareigas, tapo Maskvos karinės apygardos vadu, o vėliau ir vienu iš generalinio štabo narių. 

1941 m. gruodžio mėnesį, kai Trečiojo Reicho kariuomenė buvo per 20 km nuo Maskvos, jis buvo paskirtas Vakarų fronto generalinio štabo vadu. Dalyvavo Maskvos mūšyje. Šiose pareigose jis išbuvo iki 1943 m. vasario mėnesio, kai buvo paaukštintas ir tapo Vakarų fronto vadu. Jis vadovavo šiam frontui per Kursko mūšį ir Smolensko operaciją. 1944 m. balandžio mėnesį Vakarų frontą padalinus į Ukrainos ir Baltarusijos frontą, jis tapo Pirmojo Ukrainos fronto vadu. Dalyvavo užimant Berlyną. Antrojo pasaulinio karo metu pasižymėjo kaip labai geras strategas ir karinis lyderis. Juo labai pasitikėjo TSRS kariuomenės maršalas Georgijus Žukovas.

Po karo buvo paskirtas Rytų Vokietijoje įsikūrusios Tarybinės armijos vado pavaduotoju. 1946 m. liepos 3 d. buvo paaukštintas ir tapo šios armijos vadu bei gavo Tarybų Sąjungos maršalo titulą. 1949 m. tapo gynybos ministro pavaduotoju. 1952 m. tapo generalinio štabo viršininku. 1960 m. tapo gynybos ministerijos generaliniu inspektoriumi ir šiose pareigose išbuvo iki savo mirties 1968 m. gegužės 10 dienos. 1962 m. parašė knygą apie atominį karą - *Karinė strategija* dėl kurios išgarsėjo vakaruose. Palaidotas Nekropolyje prie Kremliaus sienos.

Apdovanojimai
-------------

* Tarybų Sąjungos Didvyris - (1945.04.29);
* 8 Lenino ordinai - (1941.02.22; 1942.01.02; 1945.02.21; 1945.05.29; 1947.07.20; 1948.06.24; 1957.07.20, 1967.07.20);
* Spalio revoliucijos ordinas - (1968.02.22)
* 3 Raudonosios Vėliavos ordinai - (1928.02.28; 1944.11.03; 1949.06.20);
* 3 Suvorovo ordinai - (1943.04.09; 1943.08.28; 1945.04.06);
* 3 Kutuzovo ordinai - (1943.08.27; 1944.08.25; 1956.12.18);

Galerija
--------

* Pašto ženklasPašto ženklas
*

Nuorodos
--------

* Biografija I (rus.);
* Biografija II (rus.).
| Miežiškių tiltas |
| --- |
|  |
| Tilto profilis vandeningame Nevėžyje (2013 m.) |
| 

Miežiškių tiltasMiežiškių tiltas

55°40′38″š. pl. 24°32′15″r. ilg.﻿ / ﻿55.677319°š. pl. 24.53748°r. ilg.﻿ / 55.677319; 24.53748﻿ (Miežiškių tiltas)Koordinatės: 55°40′38″š. pl. 24°32′15″r. ilg.﻿ / ﻿55.677319°š. pl. 24.53748°r. ilg.﻿ / 55.677319; 24.53748﻿ (Miežiškių tiltas) |
|  |
| **Vieta** | Miežiškiai, Tilto g. |
| **Kerta** | Nevėžį |
| **Ilgis** | 24 m |
| **Plotis** | 5,7 m |
| **Aukštis** | 3,5 m |
| **Pastatytas** | 1930 m. |
| **Konstrukcija** | rėminis-gembinis tiltas |
| **Kainavo** | 26 480 Lt. |

**Miežiškių tiltas** – automobilių transporto tiltas, nutiestas per Nevėžį  Miežiškiuose, Panevėžio rajone. Tiltas stovi bažnyčios prieigose, 0,7 km atkarpoje, jungiančioje miestelio centrą su keliu  **121**  Anykščiai–Troškūnai–Panevėžys . Originalus tarpukario statinys išlikęs siauras, be šalitilčių pėstiesiems, todėl šalia jo pastatyti priešpriešinio eismo pirmenybės kelio ženklai.

Istorija
--------

Miežiškių tiltas per Nevėžį anksčiau buvo medinis. Gelžbetoninį tiltą 1929 m. suprojektavo pirmasis Panevėžio apskrities inžinierius Kazys Germanas. Jis atliko ir tilto statybos techninę priežiūrą. Tiltas pastatytas 1930 m. Jis buvo dviejų angų, bendro 24 m ilgio, 5,7 m pločio, rėminės–gembinės konstrukcijos. Abi angos virš upės vagos buvo po 9 m ilgio, abi konsolės krantuose – po 3 m. Tilto aukštis 3,5 m. Statybos sąmatinė vertė sudarė 26 480 Lt.

Jau pastačius tiltą paaiškėjo, kad jis ganėtinai siauras ir nepatogus, neužteko vietos ant jo prasilenkti dvikinkiams vežimams. Tilto prieigos buvo prastai parengtos eismui nuo Panevėžio pusės: prieš tiltą posūkis buvo staigus, su įkalne, todėl čia automobiliai dažnai nuslysdavo nuo kelio.

2008 m. tvirtinant naująjį Miežiškių herbą, bendruomenei pasiūlius jame simboliškai pavaizduotas visus miežiškiečius jungiantis miestelio tiltas, išstovėjęs iki šių laikų.

2015 m. statinys buvo atnaujintas. Pakeista važiuojamosios dalies danga, turėklai, apsauginiai barjerai. Tapo saugesnis susisiekimas tiltu su priešingame krante įsikūrusiu Angelų slėniu – bendruomenės renginių, susibūrimų vieta.

2021 m. Panevėžio rajone pradėjus griauti sovietmečiu statytas Nevėžio užtvankas, buvusi vandeninga upė Miežiškiuose neįprastai nuseko. Tilto vidurinės atramos pamatai, anksčiau būdavę po vandeniu, liko stovėti salelėje.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4  Nepriklausomybės kelius jungiantys tiltai: 1918–1940 m. Panevėžio apskrityje statyti tiltai. Panevėžio rajono tiltai *paneveziokrastas.pavb.lt*
2. ↑  Naujai atrastoji Miežiškių pradžia *sekunde.lt*
3. ↑  Nevėžio upei gresia virsti grioviu *sekunde.lt*

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Miežiškių tiltas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Sąrašas:Tiltai per Nevėžį
* Miežiškių praeities vaizdai Vinco Firinausko fotografijose. Tilto per Nevėžį ties Miežiškiais statyba „Lietuvos muziejai", 2003 m. Nr. 4
* Miežiškiai, upė, užtvanka, P. Židonio (3) *sekunde.lt* (nuotrauka)

  


| Artimiausi tiltai per Nevėžį |
| --- |
| prieš srovę: | **Miežiškių tiltas** | pasroviui: |
| Miežiškių tiltas kelyje **121**  Anykščiai–Troškūnai–Panevėžys  | Velžio tiltas |
**Stasys Asevičius** (1895 m. vasario 26 d. Komisarovkos km. Seinų apskr. – 1972 m. rugsėjo 7 d. JAV) – Lietuvos kariuomenės majoras.

Biografija
----------

Kilus Pirmajam pasauliniam karui mobilizuotas į Rusijos armiją. Po metų pasiųstas į Irkutsko karo mokyklą, kurią baigė 1916 m. įgydamas karininko laipsnį. Buvo pasiųstas į frontą prieš austrus Karpatuose.

Kilus revoliucijai grįžo į Lietuvą. 1919 m. sausio 9 d. savanoriu stojo į Lietuvos kariuomenę, paskirtas Seinų komendantūros komendantu. 1919 m. spalio 1 d. perkeltas į 7-ą pėstininkų pulką Kaune, suteikiant kapitono laipsnį. 1919 m. spalio 10 d. – 1920 m. sausio 14 d. dalyvavo kovose su bermontininkais ir iki 1922 m. gegužės 28 d. – kovose su lenkais. 1922 m. balandžio 25 d. perkeltas į 8-ą pėstininkų pulką kulkosvaidininkų kuopos vadu.

1925 m. liepos 15 d. baigė Aukštuosius karininkų kursus. 1926 m. balandžio 19 d. perkeltas į šarvuočių rinktinę kuopos vadu. 1926 m. gruodžio mėn. dalyvavo perversme, vairavo šarvuotį „Karas" ir vedė koloną prie vyriausiojo štabo.

1927 m. vasario 10 d. perkeltas į pirmos karo apygardos štabą suteikiant majoro laipsnį. 1928 m. vasario 23 d. perkeltas į 1-ąjį pėstininkų pulką 3-ojo bataliono vadu. 1931 m. rugpjūčio 17 d. išklausė aukštesniųjų karininkų kursus.

1932 m. liepos 6 d. išėjo į atsargą. 1934 m. Kariuomenės teismas pašalino jį iš atsargos karininkų. 1938 m. kovo 8 d. grąžintas atsargos majoro laipsnis. Mirė 1972 m. rugsėjo 7 d. JAV.

Parašė atsiminimų knyga „Praeitin atsigręžus".

Žmona Dominika (g. 1895 m.), sūnūs Vytautas Aras (g. 1923 m.), Kęstutis Asevičius (g. 1925 m.) ir dukra Danutė Batūra (g. 1920 m.). Jo ir kitų Asevičių protėvis Tomas Asevičius 1764 m. pasirašė LDK Generalinę konfederaciją.

Apdovanojimai
-------------

* 1928 m. Lietuvos nepriklausomybės medalis
* 1928 m. Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių medalis
* 1930 m. Vytauto Didžiojo 5 laipsnio ordinas

Nuorodos
--------

* Enciklopedija „Lietuvos kariuomenės karininkai 1918-1940 m."
| Miežiškių herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 2008-05-19* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Miežiškių herbas** – Miežiškių miestelio ir seniūnijos (Panevėžio rajono savivaldybė) heraldinis simbolis.

Aprašas
-------

Sidabriniame skydo lauke žalias arka išsilenkęs tiltas su trimis atramomis ir turėklais, virš jo - raudonas vertikaliai kylantis mažas paukštis, demonstruojantis pakeltus sparnus.

Simbolika
---------

* Tiltas - tai jungtis per vandenis, skirianti šį ir pomirtinį gyvenimą.
* Paukštis - tarpininkas tarp žemės ir dangaus.
* Sidabrinė skydo spalva - turtas, dora ir skaistumas.

Istorija
--------

Istorinio herbo Miežiškiai neturėjo, nors tai sena gyvenvietė, Upytės pavieto teismų knygose minima nuo 1586 m. Ten buvo dvarininkų Rajeckų, žiauriai išnaudojusių savo valstiečius, dvaras. Svarstant herbo idėjas, buvo atsižvelgta į vietos bendruomenės siūlymą pavaizduoti senąjį Miežiškių tiltą, kuris nuo seno jungia abu Nevėžio krantus ir visus miežiškiečius.

Dabartinis Miežiškių herbas patvirtintas Lietuvos Prezidento dekretu Nr. 1K-1346 2008 m. gegužės 19 d. Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis.

Šaltiniai
---------

1. ↑
Armėniško tarchuno butelis
**Tarchunas** (gruz. ტარხუნა) – saldus nealkoholinis gazuotas gaivusis gėrimas, paprastai žalios spalvos. Gaminamas iš vandens, citrinos rūgšties, cukraus ir vaistinio kiečio ekstrakto.

Sovietmečiu „Tarchuną" dažydavo žaliu dažikliu – malachito žaliuoju. Dabar įtariama, kad šis dažiklis kenkia sveikatai , todėl dabartiniai gamintojai nebenaudoja. Dabar Rusijoje su natūraliais ekstraktais gaminamas „Tarchunas" dažomas geltonai. Kiti „Tarchuno" variantai dažomi šviesiai geltonai (dažiklis E102) ir mėlynai (dažiklis E133).

Istorija
--------

Šį gėrimą 1887 m. sukūrė Kutaisio vaistininkas Mitrofanas Lagidzė, kuris į gazuotą vandenį su sirupu sumanė įpilti savo gamybos Kaukaze augančio vaistinio kiečio (vienas jo pavadinimų – *tarchunas*) ekstrakto. Iki Pirmojo pasaulinio karo Lagidzės „vanduo" tarptautinėse parodose ne sykį gavo aukso medalius.

Sovietų Sąjungos rinkoje „Tarchunas" pasirodė 1981 metais. Bandomoji partija buvo pardavinėjama SSRS mokslų akademijos Pagrindiniame botanikos sode, 0,33 l buteliukuose. Vėliau „Tarchuno" receptūra perduota gaiviųjų gėrimų gamykloms, ir nuo 1983 m. „Tarchunas" buvo pardavinėjamas praktiškai visoje SSRS teritorijoje, taip pat ir Lietuvoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Малахитово зеленый — краситель, очень опасен! Archyvuota kopija 2010-12-10 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  БЕЗАЛКОГОЛЬНЫЙ НАПИТОК «ТАРХУН» — Патент РФ 2098987 Archyvuota kopija 2019-04-07 iš Wayback Machine projekto.
**Adomas Žeimys-Žeimavičius** (1854 m. Kontaučiuose, dab. Telšių rajonas) – 1909 m. gruodžio 30 d. Pelekuose, dab. Baltarusijos Breslaujos rajonas) – Lietuvos kunigas, Katalikų bažnyčios istorikas ir literatas.

Biografija
----------

Dirbo vaistinėje, 1889 m. baigė Kauno kunigų seminariją ir buvo įšventintas kunigu. Tarnavo Varniuose (1890–1893 m.), Ylakiuose (1893–1895 m.), Vosyliškėse (apie 1896–1904 m.), Apse. Apie 1905 m. paskirtas kunigu į Pelekų Šv. apaštalo Jokūbo bažnyčią, pastoracinį darbą joje dirbo iki mirties. Aktyviai dalyvaudavo visuomeniniame darbe: Apse įsteigė „Saulės" draugijos skyrių, Pelekuose savo lėšomis pastatė Liaudies namus ir juose įrengtoje slaptoje lietuviškoje mokykloje pats dėstė. Rašė straipsnius į Žemaičių ir Lietuvos apžvalgą, Tėvynės sargą, Vienybę Lietuvninkų, Viltį ir kt. Tilžėje *A. Judučio iš Daubų* slapyvardžiu išspausdino knygutę Lietuvos bažnyčių istorijos temomis.

Palaidotas Pelekų Šv. apaštalo Jokūbo bažnyčios šventoriuje, išlikęs antkapinis paminklas.

Bibliografija
-------------

* Maskolų nedorybės Kražiūse 1893. Rokytų, arba Kenstaiczių bažnyczia Žemaičiuose. 1886. [Parašė A. Judutis isz Daubų]. Tilžėje: kasztu ir spaustuvėje Otto v. Mauderodės, 1894

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Telšių žemėje: biobibliografinis sąrašas.* (Sudarė Gediminas Petrulis). Pataisytas ir papildytas leidimas. Telšiai, 2012 Archyvuota kopija 2012-02-14 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  *Apsas* // Aušra Nr. 33[73][neveikianti nuoroda]
3. ↑  *Telšių žemėje: biobibliografinis sąrašas.* (Sudarė Gediminas Petrulis). Pataisytas ir papildytas leidimas. Telšiai, 2012 Archyvuota kopija 2012-02-14 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑
| Apsasblrs. *Опса* |
| --- |
| *Centrinė gatvė* |
|  |
| 

ApsasApsas

55°32′20″š. pl. 26°49′37″r. ilg.﻿ / ﻿55.539°š. pl. 26.827°r. ilg.﻿ / 55.539; 26.827﻿ (Apsas)Koordinatės: 55°32′20″š. pl. 26°49′37″r. ilg.﻿ / ﻿55.539°š. pl. 26.827°r. ilg.﻿ / 55.539; 26.827﻿ (Apsas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Baltarusijos vėliava Baltarusija |
| **Sritis** | Vitebsko sritis Vitebsko sritis |
| **Rajonas** | Breslaujos rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2009) | 674  |
|  |
|  **Vikiteka** | Apsas |

**Ãpsas**  (blrs. *Опса*) – agromiestelis Baltarusijoje, Breslaujos rajone, 16 km į rytus nuo Lietuvos sienos, prie kelio Breslauja–Vydžiai. Apylinkės centras. XX a. pradžioje pastatyta Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia, 1903 m. rūmus pasistatė Pliateriai.

Miestelio panorama

Istorija
--------

Apsas minimas 1500 m. Nuo 1569 m. seniūnijos centras, iki 1795 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės miestelis. 1676 m. minima bažnyčia. 1794 m. gegužės 13 d. Apse įvyko didelės Abiejų Tautų Respublikos sukilėlių kautynės su Rusijos imperijos kariuomenės daliniais. XVIII a. įsteigta mokykla.

1795–1843 m. Apsas priklausė Rusijos imperijos Vilniaus gubernijai, 1843–1915 m. Kauno gubernijai. 1920 m. liepos 21 – spalio 9 d. – Lietuvos Respublikai. XIX a. buvo miestelis, Zarasų apskrities Apso valsčiaus centras.

* 
* 
* 
*

Gyventojai
----------

1790 m. buvo 19 sodybų, 1859 m. apie 11 sodybų, 163 gyventojų, 1921 m. – 106 sodybos, 714 gyventojų.

### Lietuviai

Apsas yra išlikusių šiaurės rytų lietuvių etninių žemių (Apso salos) rytų aukštaičių vilniškių tarmės centras. 1908 m. Apso valsčiuje lietuviškai dar kalbėjo 65 % gyventojų. Lenkijos okupacinės valdžios statistikos duomenimis, 1921 m. iš 8187 gyventojų 135 (14 %) buvo lietuviai. 1931 m. oficialiais duomenimis valsčiuje gyveno 3442 lietuviai. 1925–1937 m. Apso valsčiuje veikė Šv. Kazimiero draugija, turėjusi skyrius 17 kaimų, ir Ryto draugija, 9 kaimuose įsteigusi vaikų darželius, mokyklas, skaityklas.

1956 m. 1958 m. 1972 m. 1976 m. 1988 m. ir vėliau Apso lietuvių salą tyrė Lietuvos mokslų akademijos ekspedicijos. Apie 60 kaimų (Adomėniškė, Damošiai, Dvarčiniai, Misos, Pelekai, Petkūniškė, Šalakandžiai, Vainiūnai, Zabarninkai ir kt.) gyventojai mokėjo lietuviškai (1958 m. Šnektą plačiau tyrinėjo Elena Grinaveckienė 1960 m.)

2001 m. Apso apylinkėse (Pelekuose, Vainiūnuose, Ūsionyse) veikė Breslaujos rajono lietuvių draugijos įkurtos lituanistinės mokyklos.

Literatūra
----------

* J. Kudirka. Apso ir Pelekų lietuviškoji kultūra. 1997 m.

Šaltiniai
---------

1. 
2. ↑
3. ↑  Pasaulio vietovardžių žodynas. – Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006–2014. (VLKK versija)
4. ↑  *Opsa*. Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich, T. VII (Netrebka — Perepiat). Warszawa, 1886, 569 psl. **(**lenk.**)**
5. ↑  Apsas. Lietuvos istorija. Enciklopedinis žinynas. I tomas (A–K). – Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011. ISBN 978-5-420-01689-3. // psl. 72
6. ↑  Kazimieras Garšva. *Apsas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 670 psl.
**Juozas Kanopka** (1904 m. spalio 7 d. Bajorai, Širvintų valsčius – 1990 m. balandžio 8 d. Vilnius) – Lietuvos aktorius.

Biografija
----------

Nuo 1923 m. vaidino mėgėjų spektakliuose. 1930 m. su kitais įkūrė Vilniaus lietuvių studentų sąjungos dramos sekciją (1936–1939 m. Vilniaus lietuvių teatras, 1939–1944 m. Vaidilos teatras), su pertrauka jos aktorius, režisierius, dramaturgas, 1939–1944 m. (su 1940–1941 m. pertrauka) ir vadovas. 1937–1939 m. studijavo istoriją Vytauto Didžiojo universitete, 1939 m. baigė Vytauto Didžiojo universiteto Studentų teatro studiją (vadovas Algirdas Jakševičius). 1945–1972 m. Lietuvos dramos teatro (iki 1947 m. Vilniaus dramos teatras) aktorius.

Sukūrė epizodinių vaidmenų kino filmuose. Bajoraičio, Lydinio slapyvardžiais parašė pjeses „Judas Iskarijotas" 1932 m. „Stebuklingas ragas" 1935 m. „Replėse" 1938 m.

Svarbiausi vaidmenys teatre
---------------------------

* Margis – Marcelinas Šikšnys. Pilėnų kunigaikštis, 1934 m.
* Sidabras – Borisas Dauguvietis. Žaldokynė, 1948 m.
* Klebonas – Paskenduolė, pagal A. Vienuolį, 1952 m. 1956 m. 1982 m. 1989 m.
* Anupras – Augustinas Gricius. Buvo buvo – kaip nebuvo, 1963 m.

Filmografija
------------

* 1966 – Naktys be nakvynės, rež. Algirdas Araminas, Gediminas Karka
* 1973 – Velnio nuotaka, rež. Arūnas Žebriūnas
* 1982 – Turtuolis, vargšas…, rež. Arūnas Žebriūnas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Juozas Kanopka*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 337 psl.
Batimetrinis žemėlapis, kuriame matyti povandeninis Nazarė kanjonas Atlanto vandenyne ties Portugalijos krantais
**Povandeninis kanjonas** – siauras, gilus, stačiašlaitis slėnis jūros ar vandenyno dugne, besitęsiantis nuo kranto per visą šelfą iki žemyninio šlaito ir abisalinių lygumų. Savo išvaizda primena sausumoje upių sudarytus kanjonus.

Povandeniniai kanjonai susidarę tektoniniuose lūžiuose, kai kurie iš jų yra povandeninės upių slėnių tąsos (Hadsono, Indo, Kongo; atsidūrę po vandeniu dėl tektonių judesių ir vandens lygio kilimo), kiti su upėmis nesusiję. Povandeninių kanjonų kilmė susijusi su pirminėmis tektoninių lūžių arba grabenų vietomis, susiformuoja dėl gravitacinių procesų (nuošliaužų, nuogriuvų, įvairios kilmės suspensinių srautų ir turbiditų) veiklos.

Povandeninis kanjonas netapus giliavandenėms įduboms, kurios susidariusios tektoninių lūžių vietose. Povandeninių kanjonų yra prie visų žemyninių šlaitų, taip pat prie kai kurių salų ir salynų.

Giliausiu laikomas Didysis Bahamų kanjonas, kurio šlaitų aukštis siekia beveik 5 km. Dauguma povandeninių kanjonų nėra ilgi (~50 km), bet keletas siekia daugiau nei 320 km ilgį. Būdingas plotis siekia kelis kilometrus, tačiau Didysis Bahamų kanjonas savo plačiausioje vietoje yra 37 km pločio.

Per povandeninius kanjonus žemyninės nuosėdos patenka į jūros gelmes. Dalis į Atlanto vandenyną įtekančių upių leidžiasi tiesiai į šiuos kanjonus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Donatas Pupienis. *povandeninis kanjonas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVIII (Perk-Pra). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2010
2. 1 2 3  *Submarine canyon*. Encyclopædia Britannica Online. – www.britannica.com.