recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Akachutla*Acajutla* |
| --- |
| *Miesto gatvė* |
|  |
| 

AkachutlaAkachutla

13°35′20″ š. pl. 89°50′0″ v. ilg.﻿ / ﻿13.58889°š. pl. 89.83333°r. ilg.﻿ / 13.58889; 89.83333﻿ (Akachutla)Koordinatės: 13°35′20″ š. pl. 89°50′0″ v. ilg.﻿ / ﻿13.58889°š. pl. 89.83333°r. ilg.﻿ / 13.58889; 89.83333﻿ (Akachutla) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-6) |
|  |
| **Valstybė** | Salvadoro vėliava Salvadoras |
| **Departamentas** | Sonsonatės departamentas |
|  |
| **Gyventojų** (2007) | 52 359  |

**Akachutla** (isp. *Acajutla*) – miestas pietvakarių Salvadore, Ramiojo vandenyno pakrantėje, Sonsonatės departamente. 62,4 tūkst. gyventojų (2006 m.). Akachutla – pagrindinis Salvadoro prekybos ir žvejybos uostas. Veikia geležinkelis į San Salvadorą. Išvežama kava, cukrus, balzamas. Naftos perdirbimo, chemijos, žuvies pramonė. Žvejyba. Kurortas.

Istorija
--------

1524 m. ispanų konkistadoras Pedro de Alvarado Akachutlos mūšyje įveikė vietos pipilių gentį. Akachutlos miestas tapo svarbiu Naujosios Ispanijos uostu. Nuo 1838 m. uosto reikšmė ėmė augti, pradėjus eksportuoti kavą ir dar labiau padidėjo 1882 m. nutiesus į Akachutlą geležinkelį.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Acajutla (Akachutla)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 53 psl.
| **Mikalojus Katkus** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1852 m. gruodžio 17 d.Ažytėnai, Kėdainių apskritis |
| Mirė | 1944 m. birželio 26 d. (91 metai)Ažytėnai |
|  |
| Veikla | prozininkas, etnografas, draudžiamos spaudos platintojas, agronomas |
|  |
| Alma mater | 1878 m. Petrovsko žemdirbystės ir miškų akademija |

**Mikalojus Katkus** (1852 m. gruodžio 17 d. Ažytėnuose, Kėdainių apskritis – 1944 m. birželio 26 d. ten pat) – prozininkas, etnografas, liaudies švietėjas, draudžiamos spaudos platintojas, visuomenės veikėjas, pirmasis diplomuotas Lietuvos agronomas.

Biografija
----------

Gimė laisvųjų ūkininkų šeimoje. 1864 m. baigė Dotnuvos pradžios mokyklą, įstojo į Raseinių miesto dviklasę mokyklą. 1866–1873 m. mokėsi Šiaulių berniukų gimnazijoje. Jo bendramoksliais buvo Petras Vileišis, Gabrielius Landsbergis-Žemkalnis, Antanas Biržiška. Nuo 1873 m. Maskvos universitete studijavo matematiką. Čia bendravo su Jonu Basanavičiumi, Vincu Pietariu ir kai kuriais kitais lietuviais, tuo metu taip pat studijavusiais Maskvoje. 1874 m. perėjo ir 1878 m. baigė Petrovsko Žemdirbystės ir miškininkystės akademiją (dab. Timiriazevo žemės ūkio akademija).

1879–1885 m. tarnavo dvaruose. Grįžęs į Ažytėnus visą gyvenimą ūkininkavo tėvo ūkyje. Spaudos draudimo metais platino „Aušrą" ir kitą draudžiamąją lietuvių spaudą, buvo įrengęs slaptą sandėlį knygnešiams, rinko tautosaką, mokė apylinkės vaikus. Susirašinėjo su Martynu Jankumi, Jurgiu Bieliniu, Juozu Miliausku-Miglovara ir kitais lietuvybės platintojais. Dalyvavo 1905 m. revoliucijoje, buvo nubaustas 14 metų kalėjimo. 1906 m. Kauno kalėjime sėdėjo kaip politinis kalinys.

1918–1919 m. kūrė lietuviškas savivaldybes apylinkėse, rinko tautosaką, etnografinę medžiagą. 1919–1922 m. Ažytėnų pradžios mokyklos vedėjas ir mokytojas, vėliau trumpai mokytojavo Plungės pranciškonų gimnazijoje, už demokratinių idėjų propagavimą iš šių pareigų atleistas.  1921 m. išrinktas Krakių valsčiaus Tarybos pirmininku. Nepriklausomoje Lietuvoje kovojo su biurokratų ir policijos savivaliavimu, reiškėsi kaip nuoseklus demokratas.

Parašė pasakėčių, apsakymų, atsiminimų apie 1863 m. sukilimą. Svarbiausias M. Katkaus kūrinys – etnografinė apybraiža „Balanos gadynė", išspausdinta 1931 m. Nors šis veikalas parašytas, kai autoriui buvo per septyniasdešimt metų, knygoje iškyla XIX a. vidurio Lietuvos kaimo paveikslai, kadaise įsirėžę į pastabaus vaiko sąmonę, išdėstyti nuostabiai gražia, sodria ir gyva kalba.

Atminimo įamžinimas
-------------------

M. Katkaus namas–muziejus Ažytėnuose
* 1965 m. Ažytėnuose įsteigtas memorialinis muziejus.
* 1974 m. Krakių vidurinei mokyklai suteiktas Mikalojaus Katkaus vardas, dab. Krakių Mikalojaus Katkaus gimnazija.

Bibliografija
-------------

* Mikalojus Katkus. Balanos gadynė, etnografinė apybraiža – 1931 m. 1949 m. 1989 m.
* Raštai, 1965 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 212 psl.

Nuorodos
--------

* M.Katkaus memorialinis muziejus Archyvuota kopija 2009-02-16 iš Wayback Machine projekto.
* Ištrauka iš Mikalojaus Katkaus atsiminimų[neveikianti nuoroda]
* Atsiminimai apie spaudos draudimo laikus
* Knygnešių paminklai
1885 metų Nr. 1
**Tilžės keleivis** – konservatyvios pakraipos Mažosios Lietuvos laikraštis lietuvių kalba tautinei Prūsijos lietuvių mažumai. Iš lietuviškų laikraščių Prūsijoje ėjo ilgiausiai (1883–1924 m.).

Pozicija lietuvių atžvilgiu
---------------------------

„Tilžės keleivį" leido Julius Reilenderis, 1883–1886 m. Adomas Einoras, spausdino Reilenderių spaustuvė. 1885-1894 m. leistos „Tilžės keleivio kalendros", 1886–1910 m. priedas „Keleivio draugas". 

Laikraštis bandė laviruoti tarp lojalumo Prūsijos valdžiai bei tautiškumo. Antai valstybinės vokiečių kalbos įvedimą kaip vienintelės Prūsijoje redakcija aiškino taip: „Vokietijos imperija „rubežiuose suvienijančią" vokiečių kalbą įvedė ne dėl mažlietuvių išnaikinimo, o dėl imperijos stiprybės, dėl kovos prieš katalikus lenkus, prancūzus, čekus, kurie norėdami savo kalba mokyklose mokyti, sustiprintų Katalikų Bažnyčios galią ir susilpnintų imperiją."

Redaktoriai
-----------

* Jurgis Raudonius – 1883–1893 m.
* Jurgis Arnašius – 1893–1897 m. ir 1899–1924 m.
* T. K. Letcas, Ledraitis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 522 psl.
2. ↑  Iš Lietuvos [Pažintina kova]. TK, 1898, kov. 16. Nr. 22. P. 1-2.
„Tochtamyšo invazija į Rusiją". Maskvos apsiaustį vaizduojantis XIX a. V. Smirnovo paveikslas
**Tochtamyšas** (m. 1405 m.) – Baltosios Ordos chanas, laikinai sujungęs ją su Mėlynąja Orda atgal į vieningą Aukso Ordą. Vieno iš Čingischano proanūkių sūnus, tikriausiai chano Ordos.

Biografija
----------

Duomenų apie ankstyvąjį Tochtamyšo gyvenimą beveik nėra. Pirmą sykį jis paminimas, kai bandė nuversti chaną Urusą ir užgrobti valdžią Baltojoje Ordoje. Nepavykus, jis pabėgo pas Timūrą. 1378 m. po Uruso ir jo sūnų mirties Tochtamyšas su Timūro užnugariu tapo Baltosios Ordos chanu.

Tochtamyšas svajojo atkurti Aukso Ordos vienybę ir galybę, todėl 1380 m. jis užpuolė ir įveikė Mėlynąją Ordą.

1382 m. vadovaudamas vieningai Aukso Ordai, jis sėkmingai kariavo prieš Maskvą, nuslopindamas rusų bandymus išsivaduoti iš mongolų valdžios. Per kitus šešerius metus Tochtamyšas suvienijo mongolų žemes nuo Krymo iki Balchašo ežero.

Padrąsintas savo sėkmės, Tochtamyšas nusprendė prie Aukso Ordos žemių prijungti ir Persiją. 1385 m. su penkiasdešimties tūkstančių žmonių armija jis netikėtai užpuolė ir išplėšė Tebrizą. Tačiau Persijos žemes prie savo valdų pamažu jungė ir Timūras. Tarp buvusių sąjungininkų prasidėjo karas. Pirmąjį mūšį prie Kondurčos upės laimėjo Timūras. Tačiau atsigavęs ir surinkęs naują armiją, Tochtamyšas vėl pradėjo žygius į Timūridų žemes. Timūras tuomet savu ruožtu pradėjo puldinėti ir plėšti Aukso Ordos teritoriją. Antrasis didelis mūšis tarp jų įvyko 1395 m. balandžio 15 d. kurį vėlgi įtikinamai laimėjo Timūras. Tais pačiais metais Timūras išplėšė keturis Aukso Ordos miestus, įskaitant Azovą bei Aukso Ordos sostinę Sarajų, ir visiškai sudegino penktąjį – Astrachaną. Tochtamyšas pabėgo, o valdžią Aukso Ordoje perėmė Edigu. Edigu nekentė Tochtamyšo, kadangi šis kadaise nužudė jo tėvą, kilmingą mongolą iš Krymo manhutų genties. Edigu anksčiau buvo Timūro karvedys ir tebeliko jam ištikimas.

Tochtamyšas pagalbos atgaunant sostą pasiprašė iš LDK kunigaikščio Vytauto. Jungtinės Vytauto ir Tochtamyšo kariuomenės Vorsklos mūšyje susikovė su Aukso Ordos ir Timūro armija, vadovaujama Edigu ir Timūro karvedžio Temur Qutlugh. Tochtamyšo pusė patyrė triuškinantį pralaimėjimą, o jis pats vėl pabėgo.

1405 m. Tiumenėje Tochtamyšas buvo nužudytas Edigu žmonių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Tochtamyšas (Tochtamyš)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIII (Šalc–Toli). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2013. 820 psl.
| Talkas |
| --- |
|  |
| Savybės |
| Kategorija | Mineralas, Silikatų klasė, filosilikatų grupė |
| Cheminė formulė | magnio silikato hidroksidas, Mg3Si4O10(OH)2 |
| Identifikacija |
| Spalva | balta, pilka iki žalsvos |
| Brėžis | Baltas |
| Kristalo sistema | Monoklininė |
| Skalumas | tobulas |
| Lūžimai | nelygūs |
| Kietumas pagalMoso skalę | 1 |
| Blizgesys | vaško ar perlo |
| Lūžio rodiklis | nepermatomas |
| Specifinis tankis | 2,5-2,8 |

**Talkas** – silikatų klasės mineralas. Chemiškai tai magnio silikato hidroksidas. Cheminė formulė (Mg3Si4O10(OH)2). Dėl panašumo į muilą vadinamas **muilo akmeniu**.

Talko atmainos:

* Statitas – tankus masyvus talkas
* Minesotaitas – minerale yra geležies priemaiša (iki 50 %)
* Vilemseitas – minerale didelė nikelio priemaiša
* Agalitas – smulkiapluoštinė atmaina
* Taurusis talkas – permatomas šviesus talkas

Savybės
-------

Kietumas pagal Moso skalę yra 1. Talkas gali būti baltos, pilkos, žalsvos ir beveik sidabrinės spalvos. Dažniau skaidrus, tačiau pasitaiko ir neskaidrus. Skalumas tobulas, lūžis nelygus. Riebus, atsparus kaitrai, rūgštims, šarmams. Pasitaiko natrio, aliuminio, kalcio, titano, mangano priemaišų.

Susidarymas
-----------

Talkas – metamorfinis mineralas susidaro metamorfizuojantis magnio mineralams tokiems kaip serpentinas, piroksenas, amfibolas, olivinas ir kitiems kai juos veikia anglies dioksidas ir vanduo.

*Serpentinas + Anglies dioksidas → Talkas + Magnezitas + Vanduo*
{\displaystyle 2Mg\_{3}Si\_{2}O\_{5}(OH)\_{4}+3CO\_{2}\rightarrow Mg\_{3}Si\_{4}O\_{10}(OH)\_{2}+3MgCO\_{3}+3H\_{2}O}

Talkas taip pat formuojasi kai reaguoja dolomitas ir silicio dioksido mineralai (kvarcas, chalcedonas ir t. t.). Ši reakcija yra tipinė skarnifikacijos reakcija.

*Dolomitas + Kvarcas + Vanduo → Talkas + Kalcitas + Anglies dioksidas*
{\displaystyle 3CaMg(CO\_{3})\_{2}+4SiO\_{2}+H\_{2}O\rightarrow Mg\_{3}Si\_{4}O\_{10}(OH)\_{2}+3CaCO\_{3}+3CO\_{2}}

Talkas taip pat susidaro magnio turtingiems chloritams reaguojant su kvarcu

*Chloritas + Kvarcas → Kianitas + Talkas + H2O*

Panaudojimas
------------

Talkas naudojamas sumaltas ir barstomas ant gaminių, kad pastarieji nesuliptų. Taip pat naudojamas popieriaus ir gumos pramonėje, parfumerijai, kosmetikai.

Radimvietės
-----------

Talko telkiniai yra Indijoje, Italijoje, JAV, Kanadoje, Rusijoje, Vokietijoje, Pietų Afrikos Respublikoje.

Pavojai
-------

Dažnai įkvepiant talko dulkes išsivysto liga talkozė. Ją dažniausiai serga žmonės, kasantys talką.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Talkas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIII (Šalc–Toli). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2013. 451 psl.
2. ↑  Giedrius Bičkauskas, Antanas Brazauskas, Arūnas Kleišmantas, Gediminas Motuza. *Bendrosios geologijos pratybos.* Vilnius: Vilniaus universitetas, 2011, 50 p. ISBN 978-609-459-047-4.
16–metis Alanas Tiuringas
**Alanas Tiuringas** (angl. *Alan Mathison Turing*; 1912 m. birželio 23 d. – 1954 m. birželio 7 d.) – žymus britų matematikas, logikas, kriptografas ir karo didvyris. Laikomas informatikos mokslo tėvu. Jis savo aprašytąja Tiuringo mašina ir Tiuringo teze ženkliai prisidėjo prie algoritmo sąvokos formalizavimo.

Biografija
----------

1931 m. Alanas Tiuringas priimtas į Kembridžo universitetą studijuoti matematikos. Po trejų metų sėkmingai baigė studijas.

Antrojo pasaulinio karo metu vadovavo darbo grupei, iššifravusiai „Enigmos" kodą, naudotą vokiečių karo laivyno.

1952 m. apkaltintas tuo metu Jungtinėje Karalystėje neteisėtais homoseksualiais santykiais, suimtas ir priverstas rinktis tarp įkalinimo bausmės arba cheminės kastracijos (tuo metu – taikant estrogeno injekcijas). Pasirinkęs pastarąją pašalintas iš mokslinės veiklos, o po poros metų, 1954 m. birželio 7 d. gyvenimą baigė savižudybe, nusinuodydamas kalio cianidu.

1966 m. buvo įsteigtas Tiuringo apdovanojimas.

2009 m. rugsėjo 10 d. Gordonas Brownas, tuometinis Jungtinės Karalystės vyriausybės vadovas, viešai atsiprašė už mokslininkui pritaikytas sankcijas, pavadindamas jas „nežmoniškomis".

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Alan Turing** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  *Turing Alan Mathison (Alanas Matisonas Tiuringas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 223 psl.
2. ↑   Archyvuota kopija 2009-09-01 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑


|  |  |
| --- | --- |
|  | Šis straipsnis yra tapęs savaitės straipsniu. |
Vaikui atliekama bendroji anestezija
**Anestezija** (sen. gr. ἀναισθησία = *nejautrumas*) – dalinis arba visiškas jutimo netekimas. Ligonis gali nejusti temperatūros, skausmo, kraujospūdžio, skonio, vibracijos. Anestezija atsiranda sergant kai kuriomis nervų sistemos ligomis, kurios pažeidžia odos, raumenų, vidaus organų juntamuosius nervus, o dirbtinė anestezija yra gydytojų anesteziologų atliekamas viso kūno ar jo dalies jutimo sumažinimo procesas. Dirbtinė anestezija yra sukeliama vaistais.

Skiriamos trys pagrindinės anestezijos rūšys:

* Bendroji anestezija (narkozė) – anestezija, kurios metu pacientas visai ar iš dalies netenka sąmonės;
* Sritinė anestezija – skausmas numalšinamas tam tikroje kuno dalyje, pavyzdžiui, rankoje arba kojoje;
* Vietinė anestezija – anestezija, kurios metu yra blokuojami nervai, kurie konkrečią kūno dalį ar sritį jungia su smegenimis;

Vietinė ir ir sritinė anestezija yra sukeliama vaistais anestetikais.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4 5 6  „Anestezija". *www.vle.lt*. Nuoroda tikrinta 2024-01-27.  Nežinomas parametras `|lang=` ignored (pagalba)
*Kitos reikšmės – Milžinai (reikšmės).*
Milžinai ir Frėja, *Arthur Rackham 1910*
**Milžinai** – mitologinės antropomorfinės būtybės panašios į žmones, kurios pasižymi išskirtiniu dydžiu ir nepaprasta jėga. Milžinai yra minimi įvairių tautų mitologijoje. Jie siejami su pirmykšte chaoso ir laukinės gamtos jėgomis, dažnai konfliktuoja su dievais, įvardijami kaip dievų protėviai arba atskira nuo dievų grupė. Milžinų įvaizdis (ūgis, jėga, drąsa) pateko į herojinius epus, sakmes, pasakas, padavimus, liaudies dainas. Pilkapiai ir piliakalniai kartais vadinami milžinkapiais.

Milžinai skirtingų tautų mitologijose:

* Graikų mitologija – kiklopai, hekatonkheirai, gigantai;
* Germanų ir skandinavų mitologija – jotunai, tursai;
* Žydų mitologija – Galijotas;
* Lietuvių mitologijoje milžinai gyvenę tais laikais, kai žmonių nebuvę. Jie keisdavo reljefą. Minima, kad milžinas iškratęs klumpes supildavo visą kalną, o artojas su dviem jaučiais jam telpa į kišenę ar pirštinę. Milžinkapiais vadinti piliakalniai, o randami dideli gyvūnų kaulai laikomi milžinų kaulais.

Grožinėje literatūroje
----------------------

Turi didelį kūną, pasižymi jėga, ilgai gyvena, tačiau neturi moralės ir išvystytos vaizduotės. Pasakose vaizduojami žiauriomis pabaisomis, kurios ėda žmones, ypač vaikus. Tačiau kartais kaip, pavyzdžiui, Oskaras Vaildas juos vaizdavo protingus ir draugiškus.

Literatūra
----------

1. ↑  *Milžinai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 149 psl.
2. ↑  Milžinai. Mitologijos enciklopedija, 2 tomas. Vilnius. Vaga. 1999. 288 p.



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Milžinai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Koordinatės: 40°47′20″ š. pl. 47°1′40″ r. ilg.﻿ / ﻿40.78889°š. pl. 47.02778°r. ilg.﻿ / 40.78889; 47.02778

| Mingečevyro tvenkinys |
| --- |
|  |
| Vieta | Azerbaidžanas |
| Plotas | 605 km² |
| Kilmė | Dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 27 m |
| Didžiausias gylis | 75 m |
| Tūris | 16,1 km³ |
| Įteka | Kura, Alazanis, Joris |
| Išteka | Kura |

**Mingečevyro tvenkinys**, **Mingečiaūro tvenkinys** (azer. *Mingəçevir su anbarı*) – vandens telkinys Azerbaidžane, į vakarus nuo Mingečevyro, vienas didžiausių tvenkinių visame Kaukaze. Upė užtvenkta energetiniais sumetimais, taip pat kaimo ekonomikos plėtros, vandens transporto vystymo tikslais. Be to, taip siekta išvengti kasmetinių potvynių Kuros žemupyje. Iš Mingečevyro tvenkinio išteka ne tik Kuros upė, bet ir du kanalai: Verchnekarabachskis (ilgis 172 km) ir Berchneširvanskis (123 km).

Tvenkinio ilgis 70 km, plotis iki 18 km, vidutinis gylis 27 m, telkšo 71 m aukštyje virš jūros lygio.

Upė užtvenkta statant Mingečevyro hidroelektrinę. Ji pradėta statyti 1948 m. baigta 1954 m. Užtvankos aukštis 80 m. Tvenkinio užpildymas pradėtas 1953 m. baigtas 1959 m. Elektrinės šešių turbinų našumas yra 360 MW.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Mingəçeviro tvenkinys (Mingečevyro tvenkinys, Mingečiaūro tvenkinys)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 168 psl.
| **Albinas Stubra** |
| --- |
| Gimė | 1929 m. birželio 10 d.Lankupiai, Klaipėdos apskritis |
| Mirė | 2007 m. kovo 15 d. (77 metai)Klaipėda |
| Tėvai | Martynas Stubra (1893-1974 m.)Berta Mejerytė (1900-1982 m.) |
|  |
| Veikla | fotožurnalistas, pedagogas, visuomenės veikėjas |
|  |
| Alma mater | Klaipėdos mokytojų institutas |

**Albinas Endrius Stubra** (1929 m. birželio 10 d. Lankupiai, Klaipėdos apskritis – 2007 m. kovo 15 d. Klaipėda) – Lietuvos fotožurnalistas, pedagogas, visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1939 m. hitlerininkams okupavus Klaipėdos kraštą, Stubrų šeima buvo priversta išsikraustyti. Baigė Priekulės progimnaziją, 1945 m. sugrįžo į sugriautą miestą. Baigęs Klaipėdos mokytojų instituto lietuvių kalbos ir literatūros skyrių, dirbo Klaipėdos pirmojoje internatinėje mokykloje mokytoju, auklėtoju, Klaipėdos politechnikumo jungtinio konsultavimo punkto ir neakivaizdinio skyriaus vedėju. Nuo 1964 m. laikraščio „Tarybinė Klaipėda" reporteris ir fotokorespondentas.

Įvertinimas
-----------

* Lietuvos žurnalistų sąjungos premija.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 476 psl.

Nuorodos
--------

* Albino Endriaus Stubros biografija
| Nikajis |
| --- |
| Vieta | Švenčionių raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,935 km² |
| Kranto linijos ilgis | 6,72 km |
| Kilmė | ledyninis |
| Vidutinis gylis | 4,03 m |
| Didžiausias gylis | 7,8 m |
| Įteka | Jutonių upelis, 3 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Nikaja |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Nikajis

  |
| **Koordinatės** |  55°3′34″ š. pl. 25°37′23″ r. ilg.﻿ / ﻿55.05944°š. pl. 25.62306°r. ilg.﻿ / 55.05944; 25.62306Koordinatės: 55°3′34″ š. pl. 25°37′23″ r. ilg.﻿ / ﻿55.05944°š. pl. 25.62306°r. ilg.﻿ / 55.05944; 25.62306 |

**Nikajis** – ežeras rytų Lietuvoje, Švenčionių rajone, apie 11,5 km į šiaurės vakarus nuo Pabradės, 2,5 km į pietvakarius nuo Joniškio. Ilgis pietvakarių–šiaurės rytų kryptimi 1,84 km, plotis iki 1,31 km. Altitudė 141,3 m. Gylis siekia 7,8 m. Ežerą supa Dubingių miškas, tik šiaurvakarinėje pakrantėje plyti pievos ir dirbami laukai. Krantai būdingai žemi, labai vingiuoti, pietuose aukšti, kitur tiek pelkėti, tiek sausi, ardomi. Į pietryčius yra nutįsusi plati įlanka. Iš pietų juosia pušynai. Pietinėje Nikajo dalyje yra miškinga salelė (plotas 0,25 ha).

Ežeran įteka Jutonių upelis (iš Kamanio) ir dar 3 bevardžiai upeliai, rytuose išteka Nikaja (į Ariną, Žeimenos intako Dubingos baseinas). Ežero pratakumas 209 % per metus.

Šalia Nikajo įsikūrę Labaišiškių ir Nikajos kaimai. Pietvakarinėje ir rytinėje pakrantėse įrengtos stovyklavietės. Šiauriniu krantu eina riba su Molėtų rajonu. Patenka į Asvejos regioninį parką.

Vandenvardis sietinas su žodžiu *nykti* („mažėti, gaišti, silpti"), taip pat lyginamas su kitais indoeuropietiškais žodžiais, reiškiančiais žemumą, slėnį.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Nikajis*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 214
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 230
| Sarių ežeras |
| --- |
| Pietinė ežero pakrantėPietinė ežero pakrantėPietinė ežero pakrantė |
| Vieta | Švenčionių raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,829 km² |
| Kranto linijos ilgis | 10,08 km |
| Kilmė | ledyninis |
| Vidutinis gylis | 8,0 m |
| Didžiausias gylis | 22,0 m |
| Įteka | Saria, bevardis upelis |
| Išteka | Saria |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Sarių ežeras

  |
| **Koordinatės** |  55°04′41″ š. pl. 26°02′25″ r. ilg.﻿ / ﻿55.07806°š. pl. 26.04028°r. ilg.﻿ / 55.07806; 26.04028Koordinatės: 55°04′41″ š. pl. 26°02′25″ r. ilg.﻿ / ﻿55.07806°š. pl. 26.04028°r. ilg.﻿ / 55.07806; 26.04028 |

**Sarių ežeras** – ežeras rytų Lietuvoje, Švenčionių rajone, 8 km į pietvakarius nuo Švenčionių. Išsidriekęs šiaurės – pietų kryptimi 3,65 km, plotis iki 0,36 km. Altitudė 170 m. Gylis siekia 22 m. Telkšo rininiame duburyje, krantai su terasomis, daugiausia aukšti. Į pietvakarius yra nutįsusi ~ 0,7 km ilgio įlanka. Pietinė pakrantė pelkėta – plyti Sarių pelkė. Iš šiaurės, vakarų supa miškai (Paulinavo, Peršaukščio, Gurų miškai). Ežeru iš šiaurės rytų į pietus prateka Žeimenos intakas Saria. Ežero pratakumas 77 % per metus. Nuo 1973 m. ežeras patvenktas.

Vaizdas nuo Sarių kaimo
Sugaunama karšių, seliavų. Greta Sarių ežero įsikūrę Sarių ir Petruškų kaimai. Pietinėje pakrantėje ties Sarių kaimu įrengtas paplūdimys. Prie ežero veikia 2 kaimo turizmo sodybos (rytinėje ir pietinėje pakrantėse).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Sarių ežeras*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. 628 psl.
| Šventas |
| --- |
| Vieta | Švenčionių raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,583 km² |
| Kranto linijos ilgis | 4,79 km |
| Kilmė | ledyninis |
| Didžiausias gylis | 6,7 m |
| Įteka | Mažežerio upelis, Gaidupis |
| Išteka | Š-1 |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Šventas

  |
| **Koordinatės** |  55°13′47″ š. pl. 26°13′17″ r. ilg.﻿ / ﻿55.22972°š. pl. 26.22139°r. ilg.﻿ / 55.22972; 26.22139Koordinatės: 55°13′47″ š. pl. 26°13′17″ r. ilg.﻿ / ﻿55.22972°š. pl. 26.22139°r. ilg.﻿ / 55.22972; 26.22139 |

**Šventas** – ežeras rytų Lietuvoje, Švenčionių rajone, Švenčionių seniūnijoje, 3,5 km į pietvakarius nuo Ceikinių, Sirvėtos regioniniame parke. Ežeras apskrito pavidalo, tik šiaurės vakaruose tolyn atsimeta įlanka. Ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus 1,34 km, plotis iki 0,94 km. Altitudė 157,3 m. Giliausia ežero vieta (6,7 m) yra įlankoje.

Ežero dubuo susidaręs ledo luistavietėje. Krantai žemi, pelkėti, pietinėse, rytinėse ir šiaurinėse pakrantėse veši krūmai, įlankos krantai sausi. Pietinėje ir vakarinėje pakrantėse vietomis plyti dirbami laukai ir pievos. Švento dugnas lygus, atabradas smėlingas, giliau slūgso dumblingas sapropelis ir sapropelingas molis.

Į Šventą suteka 2 upeliai – iš Možerio Mažežerio upelis (rytuose) ir iš Ilgio Gaidupis (pietuose). Šiaurėje išteka Šventės upės intakas Š-1 (Kretuono baseinas).

Prie Švento įsikūrę Rakštelių, Aukštosios, Stepurkiškės ir Busilų kaimai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Šventas (Švenčionių r. Švenčionių sen.)*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 236–237
**Tarp knygų** – Lietuvos Respublikos kultūros ministerijos, Lietuvos nacionalinės M. Mažvydo bibliotekos mėnesinis žurnalas, leidžiamas nuo 1949 m.

Istorija
--------

Iki 1991 m. vadinosi „Bibliotekų darbas" ir iki 1990 m. ėjo kaip informacinis biuletenis. 1949–1962 m. leido LTSR valstybinė centrinė biblioteka Kaune, iniciatoriai bibliotekos direktorius Juozas Rimantas, darbuotojai Peisachas Freidheimas, Stasys Elsbergas, Marijona Čilvinaitė. 1963 m. kartu su biblioteka leidinys perkeltas į Vilnių. 1949–1955 m. išėjo 5 numeriai, 1956–1959 m. – 12 numerių. Nuo 1961 m. – mėnesinis leidinys. Tiražas 1949 m. – 190 egz. 1981 m. – 4300 egz. 1989 m. – 3900 egz. 1997 m. – 1900 egz.

Redakcijoje dirbo V. Aputienė, Vladas Dautartas, S. Jakaitienė, L. Judelevičienė, J. Mačiulis, Ignas Pikturna, F. Stasiukaitienė, L. Venckauskas, I. Žaltauskaitė.

Redaktoriai
-----------

* A. Trumpickas – 1949–1950 m.
* Danielius Čepas – 1951 m.
* Peisachas Freidheimas – 1954 m. 1959 m.
* Juozas Urbanavičius – 1956–1957 m.
* Vaclovas Jurgaitis – 1960–1975 m.
* Jonas Baltušis – 1976–1982 m. ir 1983–1990 m.
* Jūratė Bičkauskienė – nuo 1990 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 503 psl.

Nuorodos
--------

* „Tarp knygų" Archyvuota kopija 2015-12-16 iš Wayback Machine projekto.
| Tibeto kalnynas |
| --- |
|  |
|  |
| Šalis | Kinija (Činghajus, Tibetas) |
|  |
| Aukščiausi kalnai | Kailašas |
|  |
| Kalnagūbriai | Tangalo, Kailašo, Ladako, kt. |
|  |
| Upių ištakos | Brahmaputra, Jangdzė, Huanghė, Indas, Salvinas, Mekongas, Satledžas |
|  |
| Ežerai | Namco, Selingas, Dangrajumas, Jamdrokas, Manasarovaras, Pangongas, Rakšastalis |
|  |
| Uolienos | smiltainis, skalūnai, kalkakmenis, gneisai, granitas |
|  |
| **Plotas** | 2,5 mln. km² |

**Tibeto kalnynas** arba **Tibeto plynaukštė**, **Tibeto–Činghajaus kalnynas**, (kin. 青藏高原, pinyin: *Qingzang gaoyuan*) – kalnų sistema Centrinėje Azijoje, Kinijoje (Tibeto AR, Činghajaus prov.), ir Indijoje (dalis Džamu ir Kašmyro provincijos), beveik sutampanti su istoriniu Tibetu. Aukščiausia ir viena didžiausių kalnų sistemų (plynaukščių) pasaulyje, dažnai vadinama „pasaulio stogu".

Plotas ~2 mln. km². Pietuose riboja Himalajai, šiaurėje – Kunlunas, vakaruose – Karakorumas, rytuose – Sino Tibeto kalnai. Vyrauja plokščios ir nedaug kalvotos aukštikalnių lygumos, iškilusios į 4000-5000 m aukštį, su kalnagūbriais, siekiančiais 6000-7000 m aukštį. Lygumas sudaro smiltainis, skalūnai, kalkakmenis, o kalnus – daugiausia gneisai ir granitas. Pietuose, palei Himalajus, Tibeto kalnynas leidžiasi į tektoninį lūžį – Transhimalajus.

Jakų ganyklos Tibeto kalnyne
Klimatas ryškiai kontinentinis, rūstus. Kritulių nuo 500–700 mm per metus pietuose, iki 100–200 mm šiaurėje. Žiemą sniego beveik nebūna. Sniego linija yra 5000-6000 m aukštyje (aukščiausia pasaulyje). Tangalo, Kailašo ir kituose kalnagūbriuose – ledynai. Daug ežerų (Namco, Selingas, Dangrajumas ir kt.). Tibeto kalnyne ištakas gauna daug didžiųjų Azijos upių: Indas, Brahmaputra, Salvinas, Mekongas, Jangdzė, Chvangchė. Vyrauja šaltosios kalnų pusdykumės ir dykumos, slėniuose – skurdūs krūmynai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Aira Dubikaltienė. Tibeto kalnynas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIII (Šalc–Toli). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2013. 738-739 psl.
2. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983.
| Toljatisrus. *Тольятти* |
| --- |
|              |
| *Miesto merijos pastatas* |
|  |
| 

ToljatisToljatis

53°29′00″ š. pl. 49°31′00″ r. ilg.﻿ / ﻿53.48333°š. pl. 49.51667°r. ilg.﻿ / 53.48333; 49.51667﻿ (Toljatis)Koordinatės: 53°29′00″ š. pl. 49°31′00″ r. ilg.﻿ / ﻿53.48333°š. pl. 49.51667°r. ilg.﻿ / 53.48333; 49.51667﻿ (Toljatis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3)------ vasaros: (UTC+4) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Samaros sritis Samaros sritis |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1737 m. |
| **Meras** | Anatolijus Puškovas (Анатолий Пушков) |
|  |
| **Gyventojų** (2009) | 720 346  |
| **Plotas** | 315 km² |
| **Tankumas** (2009) | 2 287 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Toljatis |
|  |
| **Kirčiavimas** | Toljãtis (buv. Stãvropolis) |

**Toljatis** (iki 1964 m. ***Stavropolis***) − miestas Rusijoje, Samaros srityje, Volgos kairiajame krante; 95 km nuo Samaros. Kitam Volgos krante priešais Toljatį yra Žiguliovsko miestas. Toljatyje yra Volgos automobilių gamykla, cemento pramonės mašinų, elektrotechnikos, sintetinio kaučiuko gamyklos. Mieste veikia keli universitetai, kraštotyros, dailės, technikos muziejai, Dramos, lėlių ir kiti teatrai, cirkas. Didelis transporto centras − veikia Toljačio oro uostas, upių miestas, nutiesti geležinkeliai ir automobilių keliai į Samarą, Ufą, Penzą.

Toljatis kartais vadinamas Rusijos „Detroitu ant Volgos". Šiame mieste įsikūrusi Rusijos automobilių gamintoja „AvtoVAZ", kuri yra stambiausias vietos bendruomenės darbdavys ir miestą formuojanti įmonė. Dėl šios priežasties, Toljatis laikomas didžiausiu Rusijoje monomiestu.

Istorija
--------

Miesto pradžia − 1737 m. pastatyti įtvirtinimai. 1780 m. ir 1946 m. Stavropolis gavo miesto teises. Pastačius Volgos hidroelektrinę, vieta, kur stovėjo Stavropolis, buvo užtvindyta, o miestas dabartinėje vietoje pradėtas statyti XX a. viduryje.

Sportas
-------

* FK Lada Tolʹâtti (futbolo klubas)
* „Torpedo" stadionas, kurio talpa 18 tūkst. žiūrovų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Toljattti (Toljatis)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 7 psl.

Nuorodos
--------

* Oficiali miesto internetinė svetainė Archyvuota kopija 2019-06-03 iš Wayback Machine projekto. (rusų k.)
**Trakų spaustuvė** – spaustuvė Trakuose, V. Kudirkos g. 12a.

Istorija
--------

Trakų spaustuvė įkurta 1945 m. kartu su Trakų apskrities laikraščio „Trakiečių šūkis" redakcija. 1951 m. ėmė spausdinti rajono laikraštį „Pergalės vėliava" lietuvių ir lenkų kalba. 1951–1953 m. spausdino ir MTS laikraščius: Lentvario „Kolchoznaja iskra" rusų kalba ir „Iskra kolchozowa" lenkų kalba, Rūdiškių „Kolūkinis darbas" lietuvių ir lenkų kalba. 1960 m. Trakų, Kaišiadorių ir Vievio rajonų spaustuvės sujungtos: Vievio spaustuvė tapo bazine, o Trakų ir Kaišiadorių – jos skyriais. 1976 m. Trakų spaustuvė buvo prijungta prie Kauno Raidės spaustuvės, o Vievio spaustuvė 1984 m. uždaryta. Nuo 1962 m. gegužės mėn. vietoje laikraščio „Pergalės vėliava" pradėjo eiti Trakų rajono laikraštis „Spartuolis" lietuvių, lenkų ir rusų kalba. Jis buvo spausdinamas Trakų spaustuvėje, taip pat ir 1989 m. jį pakeitęs laikraštis „Galvė".

1990 m. Trakų spaustuvė atsiskyrė nuo Kauno „Raidės", o 1995 m. tapo UAB „Trakų spaustuvė", spausdina laikraščius, brošiūras, techninę dokumentaciją, blankus. Turi leidybines teises.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 524 psl.
| Kampuotis |
| --- |
| Vieta | Švenčionių raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,51 km² |
| Kranto linijos ilgis | 6,46 km |
| Kilmė | ledyninis |
| Vidutinis gylis | 3,9 m |
| Didžiausias gylis | 12,3 m |
| Įteka | Sirgėla, bevardis upelis |
| Išteka | Sirgėla |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Kampuotis

  |
| **Koordinatės** |  55°11′11″ š. pl. 25°56′18″ r. ilg.﻿ / ﻿55.18639°š. pl. 25.93833°r. ilg.﻿ / 55.18639; 25.93833Koordinatės: 55°11′11″ š. pl. 25°56′18″ r. ilg.﻿ / ﻿55.18639°š. pl. 25.93833°r. ilg.﻿ / 55.18639; 25.93833 |

**Kampuotis** arba **Kampuolis** – ežeras rytų Lietuvoje, Švenčionių rajone, Švenčionėlių seniūnijoje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Švenčionėlių. Ežeras lanko formos, iš rytų yra įsiterpęs ~ 15 ha dydžio pusiasalis. Ilgis pietų-šiaurės-šiaurės rytų kryptimi 2,2 km, plotis iki 0,67 km. Altitudė 133,3 m. Giliausia vieta (12,3 m) yra šiaurinėje ežero dalyje. Ežeras rininis, dubuo sudarytas iš 5 daubų. Kranto linija labai vingiuota (ilgis 6,46 km). Krantai daugiausia statūs, tik dalies įlankų – žemi ir pelkėti. Kampuočio ežerą supa Labanoro-Pabradės miškai (Baranavos miškas). Ežeras, ypač įlankos, tankiai apaugęs vandens augmenija. Suteka du upeliai (pietuose Sirgėlos upelis), išteka Žeimenos intakas Sirgėla (sujungia su Sirgelio ežeru).

Greta ežero įsikūręs nebegyvenamas Kampuotėlės viensėdis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kampuotis. *Kampuotis (Švenčionių r. Švenčionėlių sen.)*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 198
| Rėdžia |
| --- |
| Vieta | Švenčionių raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,315 km² |
| Kranto linijos ilgis | 5,44 km |
| Kilmė | ledyninis |
| Didžiausias gylis | 3 m |
| Įteka | Dubinga, bevardis upelis |
| Išteka | Dubinga |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Rėdžia

  |
| **Koordinatės** |  55°00′47″ š. pl. 25°39′49″ r. ilg.﻿ / ﻿55.01306°š. pl. 25.66361°r. ilg.﻿ / 55.01306; 25.66361Koordinatės: 55°00′47″ š. pl. 25°39′49″ r. ilg.﻿ / ﻿55.01306°š. pl. 25.66361°r. ilg.﻿ / 55.01306; 25.66361 |

**Rėdžia** (arba ***Rėdzė***) – ežeras rytų Lietuvoje, Švenčionių rajone, 6,5 km į šiaurės vakarus nuo Pabradės, Labanoro girioje (Padubingės miške). Ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus 1,8 km, plotis iki 0,51 km. Altitudė 136,1 m. Ežeras negilus – didžiausias gylis siekia 3 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję. Visas ežeras gausiai užžėlęs vandens augmenija. Yra 2 salos, kurių plotai 2,6 ha ir 0,02 ha. Dugne – karbonatingas dumblas. Ežero pakrantės daugiausia apaugusios mišku.

Rėdžios ežeru iš šiaurės vakarų į šiaurės rytus prateka Žeimenos upės intakas Dubinga, be to, pietvakariuose įsrūva upelis iš Laumeno ežero.

Prie Rėdžios įsikūrę Meleniškių ir Padubingės kaimai.

Vietovardis kildinamas iš žodžio *rėda* ('vaga').

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Rėdžia*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 523
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 275
| Gorodecas*Городец* |
| --- |
|        |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

GorodecasGorodecas

56°39′0″ š. pl. 43°28′0″ r. ilg.﻿ / ﻿56.65000°š. pl. 43.46667°r. ilg.﻿ / 56.65000; 43.46667﻿ (Gorodecas)Koordinatės: 56°39′0″ š. pl. 43°28′0″ r. ilg.﻿ / ﻿56.65000°š. pl. 43.46667°r. ilg.﻿ / 56.65000; 43.46667﻿ (Gorodecas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+4) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Žemutinio Naugardo sritis Žemutinio Naugardo sritis |
| **Rajonas** | Gorodeco rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2017) | 30 493  |
| **Plotas** | 124 km² |
| **Tankumas** (2017) | 246 žm./km² |
| **Altitudė** | 100 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Gorodecas |

**Gorodecas** (rus. *Городец*) – miestas Rusijoje, Žemutinio Naugardo srityje, Volgos (Gorkio tvenkinio) kairiajame krante, 53 km į šiaurės vakarus nuo Žemutinio Naugardo; rajono centras. Yra prieplauka Volgos pakrantėje, laivų remonto dirbtuvės, veikia maisto, medžio apdirbimo, dailiųjų amatų pramonės įmonės. Veikia 3 stačiatikių cerkvės (XVIII–XIX a.), sentikių bei vientikių cerkvės, vyrų vienuolynas. Veikia krašto, virdulių, verpimo, meistrystės, vaikų muziejai. Gorodecas garsėja savo medžio dirbinių puošybos tradicijomis.

Istorija
--------

Miestas ėmė kurtis XII a. vid. kaip tvirtovė Vladimiro Rusios pasienyje su Volgos Bulgarija. Rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1172 m. Miestą 1238 m. sudegino chano Batijaus kariauna. 1263–1282 m. Gorodeco kunigaikštystės sostinė. 1263 m. pakeliui iš Aukso Ordos, Gorodece mirė kunigaikštis Aleksandras Neviškis. XIV a. miestas pateko Žemutinio Naugardo–Suzdalės kunigaikštystę. 1408 m. miestą suniokojo Edigėjaus Aukso ordos kariuomenė.

Nuo XVI a. pradėti plėtoti dalieji amatai, laivų statyba, miestas tapo svarbiu prekybiniu centru. Rusijos imperijos laikais buvo sentikybės centras. XIX–XX a. malimo, odos, verpimo, laivų statybos, medienos apdirbimo pramonės centras.

* Laivų remonto dirbtuvėsLaivų remonto dirbtuvės
* Miesto gatvėMiesto gatvė
* Viena iš cerkviųViena iš cerkvių
* Fiodoro vienuolynasFiodoro vienuolynas
* Gorodeco puošybaGorodeco puošyba

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 120
| **Albinas Gražiūnas** |
| --- |
| Gimė | 1906 m. spalio 23 d.Mankūnai, Miroslavo valsčius, Alytaus apskritis |
| Mirė | 1971 m. liepos 6 d. (64 metai)Niujorkas, JAV |
|  |
| Veikla | pedagogas, žurnalistas, redaktorius |

**Albinas Gražiūnas (Graževičius)** (1906 m. spalio 13 d. Mankūnuose, Miroslavo valsčius, Alytaus apskritis – 1971 m. liepos 6 d. Niujorke, JAV) – Lietuvos pedagogas, žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

Redagavo laikraščius ir žurnalus „Pavasaris", „Ateitis", „Vyrų žygiai", „Žemaičių prietelius". Buvo vienas iš leidinių „Rytas", „Skautų aidas", „Ūkininkas", „Darbininkas", „Tėvynės sargas" redaktorių.

Šalia publicistinių straipsnių ir rašinių kultūros klausimais, nemažai išspausdino humoristinių pasakojimų, pasirašytų pavarde arba *Miko Sidabrėlio* slapyvardžiu. Dalyvavo Lietuvos žurnalistų sąjungos veikloje.

Pasitraukęs į Vokietiją, Augsburgo lietuvių išeivių stovykloje 1945–1949 m. redagavo savaitraščio „Žiburiai" Literatūros ir kultūros skyrių. Nuo 1949 m. gyveno JAV, redagavo laikraštį „Amerika", bendradarbiavo leidiniuose „Aidai", „Kalifornijos lietuvis", „Lietuvių dienos", „Tėviškės žiburiai", „Karys".

Bibliografija
-------------

* Lietuva dviejų okupacijų replėse, 1940–1944, Vilnius, Tėvynės sargas, 1996 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 154 psl.
Keltuvas Italijos kalnuose
**Transportas**, **transportavimas** – žmonių ar krovinių perkėlimas iš vienos vietos į kitą; taip pat ekonomikos šaka, kurioje prekės ir keleiviai gabenami iš vienos vietos į kitą. Žodis kilęs iš lotyniškų žodžių *trans* (per, skersai) ir *portare* (nešti, gabenti).

Transporto rūšys ir reikšmė
---------------------------

Transportas skirstomas į tris kategorijas:

* oro (lėktuvai, dirižabliai, oro balionai, sraigtasparniai ir kt.),
* žemės (automobiliai, traukiniai, motociklai, dviračiai ir kt.)
* ir vandens (laivai, baržos ir kt.).

Taip pat transporto priemones skirstomos į dvi pagrindines grupes: 

* motorinis transportas (automobiliai, motociklai, traukiniai, laivai, lėktuvai)
* bemotoris transportas (dviračiai, buriniai laivai, sklandytuvai).

Esant transporto sutrikimams, sumažėja žmonių komunikacinės galimybės, patiriami ekonominiai nuostoliai pačiose įvairiausiose veiklos sferose. Kai transporto sistemos sutrikimai tampa nuolatiniais (pvz. grūstys miestuose, parkavimo vietų stoka), tai sudaro kliūtis racionaliam išteklių panaudojimui, mažina darbo pasidalinimą, neigiamai veikia aplinką, mažina žmonių ekonominę gerovę bei gyvenimo kokybę. Dalį susisiekimo poreikio, esant nepakankamiems transporto sistemos pajėgumams, gali kompensuoti elektroninės ryšio priemonės, tačiau ta dalis kol kas nedidelė.

Europos Sąjungos politika
-------------------------

ES politika transporto srityje nukreipta dviem pagrindinėmis kryptimis:

1. transporto sektoriaus liberalizavimas bei komercializavimas, t. y. valstybės monopolijų naikinimas, decentralizavimas, infrastruktūros valdymo atskyrimas nuo vežėjo, konkurencijos skatinimas, privatizavimas, kiekybinių apribojimų naikinimas,
2. transporto paslaugų saugumo bei kokybės gerinimas, poveikio gamtai mažinimas.

Šiems tikslams pasiekti pasitelkiamas transporto įmonių licencijavimas ir bendrų standartų nustatymas. Licencijavimas yra priemonė, kuria vykdomas kokybinis transporto verslo ribojimas: tiktai nustatytus kriterijus atitinkančios įmonės gauna leidimą užsiimti šiuo verslu. Šie kriterijai yra kvalifikacija, reputacija ir finansinis pajėgumas. Taip pat transporto priemonės turi atitikti techninius bei gamtosauginius standartus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Transportas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 85-86 psl.

Nuorodos
--------

* Lietuvos transportas
**Miško medelynas** – miškų urėdijos padalinys, žemės sklypas ar specializuotas ūkis, kuriame auginami medžių ir krūmų sodmenys miškams želdinti.

Istorija
--------

Lietuvoje pirmasis miško medelynas buvo įkurtas Alytuje 1928 m. Paplito mišrūs medelynai, kuriuose auginami miško ir dekoratyvinių augalų sodmenys. Visos miško urėdijos turi daigynus ir medelynus. Didžiausi miško medelynai: Jonavos, Vilniaus, Kretingos, Dubravos, Tytuvėnų, Tauragės, Kaišiadorių, Telšių, Panevėžio miškų urėdijų. Didžiausias šalyje miško medelynas, užimantis 81 ha plotą yra Rokiškio miškų urėdijoje.

Veikla
------

Medelynuose dažniausiai auginami pagrindinių medžių rūšių (pušys, eglės, ąžuolai, uosiai, juodalksniai, beržai) 2–3 m. sodinukai ir 1–2 m. (rečiau 3 m.) sėjinukai. Miško medelyno plotas dalijamas į dvi dalis: produkuojančiąja, kurioje yra sėjinukų dauginimo ir sodinukų skyriai, ir pagalbinę.

Kiti straipsniai
----------------

* Sodininkystės medelynas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jonas Račinskas. *Miško medelynas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 551 psl.
| **Aldona Zavistauskienė** |
| --- |
| Gimė | 1939 m. rugpjūčio 20 d. (84 metai)Daugėlaičiai, Vilkaviškio apskritis |
|  |
| Veikla | žurnalistė, redaktorė |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Aldona Konstancija Valaitytė-Zavistauskienė**  (g. 1939 m. rugpjūčio 20 d. Daugėlaičiuose, Vilkaviškio apskritis) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė.

Biografija
----------

Mokėsi Kybartuose, 1963 m. baigė Kapsuko pedagoginės mokyklos ikimokyklinio auklėjimo skyrių, 1971 m. – Vilniaus universitete žurnalistikos specialybę.

Nuo 1966 m. Plungės rajono laikraščio „Kibirkštis" redakcijos mašininkė, literatūrinė darbuotoja, vyresnioji literatūrinė darbuotoja, skyriaus vedėja, laiškų ir masinio darbo skyriaus vedėja. Nuo 1976 m. Šakių rajono laikraščio „Draugas" redaktoriaus pavaduotoja, 1990–2006 m. – redaktorė. Daugiausia rašė kraštotyros, kultūros, žemės ūkio, pedagogikos temomis.

Nuo 1973 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 573 psl.
| **Aleksandras Kezys** |
| --- |
| Gimė | 1930 m. rugsėjo 20 d. |
| Mirė | 2001 m. (~71 metai) |
| Sutuoktinis (-ė) | Teresė Kezienė |
|  |
| Veikla | žurnalistas, publicistas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Aleksandras Kezys** (1930 m. rugsėjo 20 d. Anykščiuose – 2001 m. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, publicistas.

Biografija
----------

1955 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistikos specialybę. 1950–1952 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijoje Lietuviškosios enciklopedijos sekretoriumi, archyvininku, nuo 1952 m. iki 1991 m. laikraščio Tiesa redakcijos literatūrinis bendradarbis, žemės ūkio, mokslo ir ekonomikos skyrių vedėjas. Dvidešimt metų organizavo kaimo aplinkos apžiūrą „Duona ir grožis – iš vienų rankų".

Nuo 1957 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.  Dalyvavo 1991 m. sausio įvykiuose Vilniuje, savo įspūdžius skelbė to meto spaudoje.

Bibliografija
-------------

* *Lietuvos žemės ūkis*, 1973 m. anglų ir vokiečių k.
* *Pamario melioratoriai*, 1980 m.
* *Duona ir grožis – iš vienų rankų*, prisiminimai ir publicistika, sud. Teresė Kezienė, 2003 m.

Įvertinimas
-----------

* 1973 m. – Vinco Mickevičiaus-Kapsuko premija
* 1973 m. – Garbės ženklo ordinas
* 1991 m. – Sausio 13-osios atminimo medalis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 221 psl.
2. ↑  Aleksandras Kezys. anykstenai.lt
| **Aleksandras Laikūnas** |
| --- |
| Gimė | 1912 m. gegužės 24 d.Gelčiai, Žeimelio valsčius, Šiaulių apskritis |
| Mirė | 1986 m. lapkričio 22 d. (74 metai)Klyvlendas |
|  |
| Veikla | mokytojas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas, žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vytauto Didžiojo universitetas |

**Aleksandras (Aleksas) Laikūnas** (1912 m. gegužės 24 d. Gelčiai, Žeimelio valsčius, Šiaulių apskritis – 1986 m. lapkričio 22 d. Klyvlendas) – Lietuvos mokytojas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas, žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

1926 m. baigė Žeimelio vidurinę mokyklą, 1930 m. – Šiaulių mokytojų seminariją. 1930–1938 m. mokytojavo Šiaulių apskritis pradžios mokyklose, 1938–1940 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo ekonomikos mokslus. 1944 m. pasitraukė į Vakarus. 1949 m. atvyko į JAV ir apsigyveno Klyvlende.

Nuo 1928 m. bendradarbiavo Lietuvos spaudoje, daugiausia tautinės pakraipos leidiniuose „Šiaurės Lietuva", „Jaunoji karta", „Lietuvos aidas". 1945–1949 m. Vakarų Vokietijos karo pabėgėlių stovyklose redagavo laikraštį „Mūsų kelias", laikraščio „Lietuvis" leidėjas ir redaktorius. Gyvendamas JAV buvo laikraščio „Dirva" bendradarbis, 1970–1977 m. – žurnalo „Naujoji viltis" redakcinės kolegijos narys, 1977–1978 m. ir 1981–1986 m. – šio žurnalo redaktorius.

Aktyviai dalyvavo visuomeninėje veikloje. Vokietijoje buvo Lietuvių tremtinių bendruomenės tarybos narys, Klyvlende – vietinio kultūros fondo kasininkas, kelerius metus – radijo klubo valdybos bei lituanistinės mokyklos tėvų komiteto narys. 1965–1973 m. buvo draugijos „Viltis" pirmininkas, paskui – jos valdybos vicepirmininkas, 1967–1968 m. – Pasaulio lietuvių bendruomenės valdybos vicepirmininkas informacijos reikalams, nuo 1967 m. – Amerikos lietuvių tautinės sąjungos tarybos narys.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 259 psl.
Trečias frontas, pirmas numeris, 1930 m.
**Trečias frontas** – literatūros žurnalas, leistas 1930–1931 m. Kaune.

Istorija
--------

Redagavo redakcinė kolegija: Bronys Raila, Jonas Šimkus, Antanas Venclova. Išėjo 5 numeriai. Žurnalas atstovavo antifašistinės krypties literatūros grupuotei „Trečiafrontininkai". Spaustuvės surinktą 6-7 numerio tiražą cenzūra 1931 m. lapkritį uždraudė spausdinti ir žurnalą uždarė. 

Bendradarbiavo Kazys Boruta, Butkų Juzė, Petras Cvirka, Kazys Jakubėnas, Kostas Korsakas, Bronys Raila, Jonas Šimkus ir vėliau prisidėję Valys Drazdauskas, Salomėja Nėris.

„Trečiasis frontas" sulaukė plataus visuomeninio dėmesio ir turėjo įtakos tolesnei pažangiosios lietuvių literatūros raidai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 525 psl.

Literatūra
----------

* „Trečio fronto" poezija (sud. Agnė Iešmantaitė). – Vilnius: Žaltvykslė, 2007. – 68 p. – ISBN 9986-06-221-7

Nuorodos
--------

* „Trečias frontas": nuo „kaimo berno" iki marksizmo, 2008-01-31 Archyvuota kopija 2018-03-08 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

PAZ-3205 (2016 m. Antazavė)
Vaizdas iš galo
**PAZ-3205** – tarybinės (vėliau Rusijos) Pavlovo automobilių gamyklos (PAZ) nuo 1989 m. gaminamas autobusų modelis. Tai mažos klasės autobusas, naudojamas priemiesčio, miesto maršrutuose, tarnybinėms reikmėms. Važinėja Rusijos, Ukrainos, kitų buvusių tarybinių šalių keliais. Lietuvoje keletas PAZ-3205 autobusų buvo naudojami Utenos, Molėtų, Zarasų, Ignalinos, Biržų, Širvintų autobusų parkuose.

Standartinis modelis 6,925 m ilgio, 2,53 m pločio, 2,88 m bazinio aukščio. Sveria 5,6 t (pilnoje pakrovoje – 7,6 t). Kėbulas gana kampuotas, turi vienerias ar dvejas pneumatines duris („širmos" tipo, sudarytos iš 2 dalių) bei rankines duris vairuotojui. Jei pneumatinės durys vienerios, tai antrųjų vietoje įrengtos atsarginės rankinės durys. Autobusą varo benzininis variklis ZMZ-5234 (4 cilindrų, 129 AG, 4750 cm³ darbinio tūrio, 100 km sunaudoja 32 l degalų) arba dyzelinis MMZ D-245,7 (8 cilindrų, 130 AG, 4670 cm³ darbinio tūrio, 100 km sunaudoja 25 l degalų). Išvysto maksimalų 90 km/h greitį. Įrengtos 25 sėdimos vietos.

PAZ-3205 bandomieji vienetai pradėti gaminti 1979 m. o masinė gamyba prasidėjo 1989 m. nutraukus PAZ-672 gamybą. 2001 m. jau buvo pagaminta 100 tūkst. PAZ-3205 autobusų. Nuo 2008 m. įvesti salono interjero ir apšildymo pakeitimai, o nuo 2014 m. – pakeistas išorės dizainas. Pagaminta įvairių PAZ-3205 modifikacijų; svarbiausios: PAZ-32051 ir PAZ-32054 – dviduris miesto autobusas, PAZ-3205-70 – mokyklinis autobusas, PAZ-32053 – vienaduris priemiesčio autobusas su ABS sistema, PAZ-3205-60 – šiauriniams kraštams pritaikytas autobusas, PAZ-3798 – furgonas, PAZ-3975 – laboratorija ant ratų. Kaip atskiras modelis gaminamas PAZ-3206 – keturių varomų ratų, padidinto pravažumo autobusas.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: PAZ-3205** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Dviduris PAZ-32054Dviduris PAZ-32054
* Atnaujinto dizaino PAZ-32054 (Tomskas)Atnaujinto dizaino PAZ-32054 (Tomskas)
* PAZ-3205 (Streževojus)PAZ-3205 (Streževojus)
* InterjerasInterjeras