recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Koordinatės: 55°06′06″ š. pl. 24°10′15″ r. ilg.﻿ / ﻿55.10167°š. pl. 24.17083°r. ilg.﻿ / 55.10167; 24.17083

| Žemutinės Kulvos dvaras |
| --- |
| Dvarvietės parke stovi akmuo Abraomui Kulviečiui (2011) Dvarvietės parke stovi akmuo Abraomui Kulviečiui (2011) |
| Vieta | Kulva, Jonavos rajonas |
| Bajorų giminės | Gedgaudai (Ginvilos), Kulviečiai |
| Parkas | 10,5 ha, turtingas dendrologiniu požiūriu parkas su išlikusia liepų alėja |

**Kulvos dvaras** (**Žemutinės Kulvos dvaras**) – buvęs dvaras Vidurio Lietuvoje, dab. Kulvos gyvenvietėje, 9 km nuo Jonavos (Kulvos seniūnija, Jonavos rajonas). Priklausė Lietuvos didikų Gedgaudų (Ginvilų) giminei (minima net jų 12 atstovų, siekia XII a.). Vėliau valdė dvarininkai Kulviečiai, vidutinio turtingumo bajorai. Išlikęs dvaro parkas. Kulvos dvare gimė ir mirė Abraomas Kulvietis (1510?-1545), lietuvių kultūros veikėjas, Karaliaučiaus universiteto profesorius (gimtinėje pastatytas paminklas: obeliskas ir paminklinė lenta).

Senojo dvaro neliko – už dalyvavimą 1831 ir 1863 m. sukilimuose caro valdžia jį konfiskavo ir dvaras sunyko.

Išlikę Aukšutinės Kulvos dvaro, arba Daigučių dvaro sodybos pastatų šalia Daigučių.

Kulvos dvaro parkas
-------------------

*Pagrindinis straipsnis – Kulvos dvaro parkas*.
Kulvos dvare buvo įveistas parkas. Turtingas dendrologiniu požiūriu (išlikusi senų liepų alėja). Tvarkytas ir apsodintas 2008 m..

Šaltiniai
---------

1. ↑  Apie Kulvą ir jos apylinkes[neveikianti nuoroda] (Vytenis Aleksandraitis, doc)
2. ↑  Abraomas Kulvietis Archyvuota kopija 2012-02-08 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Gamtos paminklai ir gamtiniai kraštovaizdžio objektai // Jonavos krašto gamta (sudarytojai Vidmantas Malinauskas ir Jonas Augustauskas). „Piko valanda", Marijampolė, 2001. 49 psl.
4. ↑  Kulvos dvaro parkas
5. ↑  Jonavos raj. sav. administracijos direktoriaus ataskaita (doc)
**De jure** (lot. *de iure*) – formalioji (teisinė, pagal įstatymą), oficialioji, viešoji padėtis, situacija, statusas. Viena valstybės ar vyriausybės pripažinimo formų. Priešingybė – *de facto* (tikroji situacija).

Termino vartojimas
------------------

*De jure* nurodo būklę, kuri turėtų būti, *de facto* – esamą. *De jure* pripažinimas teikiamas nota arba deklaracija. Tarptautinėje teisėje valstybės ar vyriausybės pripažinimas *de jure* yra galutinis, oficialus ir neskundžiamas. Pripažinus *de jure*, pradedami teisėti, juridiškai galiojantys diplomatiniai santykiai. Esant valstybės pripažinimui *de jure* ir perversmo keliu šioje valstybėje pasikeitus vyriausybei, kitos valstybės dažniausiai toliau palaiko diplomatinius santykius su šia valstybe. 

Sąvoka *de jure* naudojama tiek teisiniame, tiek ir politiniame kontekste (pvz. kalbant apie kokio nors sprendimo buvimą ir įgyvendinimą).

Taip pat skaitykite
-------------------

* De facto

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Anzelmas Katkus. de jure*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 576 psl.
| **Kazys Zupka-Kecioris** |
| --- |
| Gimė | 1911 m. sausio 13 d.Zatūniškiai, Vadoklių valsčius, Panevėžio apskritis |
| Mirė | 1999 m. birželio 19 d. (88 metai)Kaunas |
|  |
| Veikla | poetas, pedagogas, žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus pedagoginis institutas |

**Kazys Zupka-Kecioris** (1911 m. sausio 13 d. senu stiliumi – 1910 m. gruodžio 31 d. Zatūniškiuose, Vadoklių valsčius, Panevėžio apskritis – 1999 m. birželio 18 d. Kaunas) – Lietuvos poetas, pedagogas, žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

Baigė Miežiškių mokyklą, mokėsi Kauno kunigų seminarijoje, 1931-1936 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo lituanistiką ir germanistiką. 1956 m. baigė Vilniaus pedagoginio instituto Lietuvių kalbos ir literatūros fakultetą.

1933-1937 m. dirbo žurnalo „Naujoji Romuva" redakcijoje. 1935-1937 m. redagavo žurnalą „Ateitis", 1937-1938 m. – žurnalą „Kariūnas". Nuo 1938 m. mokytojavo specialiosiose vidurinėse mokyklose Kaune.

Kūrybą spausdino leidiniuose „Ateities spinduliai", „Studentų dienos", „Mūsų jūra". Išleido eilėraščių rinkinių.

Bibliografija
-------------

* *Žuvėdros bangose*, 1931 m.
* *Balsas žemei*, 1935 m.
* *Mergaitė su žibuoklėm*, 1938 m.
* *Derliaus varpos – 1946*, 1996 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 575 psl.
| **Denise Levertov** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1923 m. spalio 24 d.Ilfordas, Eseksas |
| Mirė | 1997 m. gruodžio 20 d. (74 metai)Sietlas |
|  |
| Veikla | Didžiosios Britanijos ir JAV poetė |

**Denisa Levertov** (angl. *Denise Levertov*, 1923 m. spalio 24 d. Ilfordas, Esekso grafystė – 1997 m. gruodžio 20 d. Sietlas) – Didžiosios Britanijos ir JAV poetė.

Biografija
----------

Išsilavinimą įgijo tėvų namuose. Per Antrąjį pasaulinį karą dirbo slauge Londone. 1948 m. išvyko gyventi į JAV.

Poezijoje (eilėraščių rinkiniai „Dvigubas įvaizdis" / *The Double Image* 1946 m. „Čia ir dabar" / *Here and Now* 1957 m. „Su akimis pakaušiuose" / *With Eyes at the Back of Our Heads* 1959 m.) gvildenama socialinė teisingumo tematika, pasisakoma prieš rasizmą, seksizmą, aplinkos teršimą. Eilėraščių rinkiniuose „O paragauk ir pamatyk" (*O Taste and See* 1964 m.), „Išlikti gyvam" (*To Stay A live* 1971 m.) vyrauja politinės ir feministinės temos. Denisos Levertov poezija emocinga, parašyta šnekamosios kalbos ritmais, saikingai naudojama metafora ir aliuzija. Knygoje „Poetas pasaulyje" (*The Poet in the World* 1973 m.) paskelbė kritinių esė apie poeziją, literatūros dėstymą, Vietnamo karą. Aktyviai dalyvavo pacifistiniuose ir antibranduoliniuose judėjimuose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Daina Miniotaitė. *Denisa Levertov*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 52 psl.
| **Diana Vipartienė** |
| --- |
| Gimė | 1937 m. spalio 15 d.Kaunas |
| Mirė | 2024 m. sausio 17 d. (86 metai)Vilnius |
| Palaidotas (-a) | Rokantiškių kapinėse |
|  |
| Veikla | filologė, žurnalistė, profsąjungų veikėja |
|  |
| Alma mater | 1960 m. Vilniaus universitetas |

**Diana Vipartienė** (1937 m. spalio 15 d. Kaune – 2024 m. sausio 17 d. Vilniuje) – Lietuvos filologė, žurnalistė, profsąjungų veikėja.

Biografija
----------

1960 m. Vilniaus universitete baigė lietuvių kalbos ir literatūros specialybę.

Nuo 1961 m. Lietuvos radijo ir televizijos komiteto laidų vaikams ir jaunimui jaunesnesnioji redaktorė, nuo 1963 m. – redaktorė, nuo 1974 m. – vyresnioji redaktorė, 1978-1987 m. – skyriaus vedėja. 1988 m. išrinkta etatine Lietuvos radijo ir televizijos kūrybinių darbuotojų profsąjungos pirmininke, nuo 1992 m. – Kūrybinių darbuotojų profesinio susivienijimo tarybos pirmininkė. Buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos narė.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Mirė LŽS narė, žurnalistė, profsąjungų aktyvistė Diana Vipartienė. LŽS. 2024-01-17. Nuoroda tikrinta 2024-01-17.
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 566 psl.
**Kelmės spaustuvė** – spaustuvė, veikusi Kelmėje 1948–1994 m.

Istorija
--------

Kelmės spaustuvė įkurta 1948 m. ir spausdino Kelmės apskrities laikraštį „Bolševikinis žodis". 1951 m. rugsėjo mėn. Kelmės, Tytuvėnų ir Užvenčio spaustuvės buvo sujungtos. Tačiau įkūrus atskirus Kelmės, Tytuvėnų ir Užvenčio rajonus, vėl savarankiškai veikė ir rajonų spaustuvės.

1951–1953 m. Kelmės spaustuvė spausdino Kelmės ir Kražių MTS laikraščius „Kolūkinė garbė" ir „Traktoristas". 1960 m. prie Kelmės spaustuvės prijungtos Užvenčio ir Varnių spaustuvės. 1963 m. pati Kelmės spaustuvė buvo prijungta prie Tauragės spaustuvės. 1976 m. Kelmės spaustuvė tapo Šiaulių „Titnago" spaustuvės skyriumi. Nuo 1978 m. Kelmės rajono laikraštis „Komunistinis žodis" (nuo 1988 m. – „Bičiulis") spausdinamas ofsetu Šiaulių „Titnage".

1993 m. valstybinė Kelmės spaustuvė tapo individualios Eismonto įmonės „Eglė" spaustuvė ir veikė iki 1994 m. Spausdino blankus, bukletus, kvietimus, programas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 219 psl.
Koordinatės: 54°55′35.61″ š. pl. 23°40′5.07″ r. ilg.﻿ / ﻿54.9265583°š. pl. 23.6680750°r. ilg.﻿ / 54.9265583; 23.6680750

| Dievogalos Švento Jono upelis |
| --- |
| Pažymėta buvusi šventvietė Pažymėta buvusi šventvietė |
| **Ištakos** | Dievogalos kaime |
| **Žiotys** | Nemunas |
| **Šalys** | Lietuva |

**Dievogalos Švento Jono upelis** – nedidelis upelis, šventvietė Kauno rajono savivaldybės teritorijoje, Dievogalos kaime, Nemuno slėnio pakraštyje, į pietus nuo kelio  **140**  Kaunas–Zapyškis–Šakiai .

Istorija
--------

Nuo seno upelis per senąsias Zapyškio kapines, pro koplyčią, tekėjo į Nemuną, o supylus kelio pylimą – išsiliejo lankose. Tikėta, kad upelio vanduo turi gydomųjų savybių. 1813 m. Dievogaloje lankęsis Teodoras Narbutas užrašė, kad per šventes, ypač per Jonines, prie Dievogalos Švento Jono upelio susirinkę žmonės melsdavosi, prausdavo nesveiką kūno vietą. XX a. viduryje dar buvo gausiai lankomas.

Būklė
-----

Upelio vaga iš Dievogalos kaimo leidžiasi žemyn krūmais ir medžiais apaugusiu stačiu šlaitu į Zapyškio gyvenvietę, šalia sodybinių namų. Čia ji patenka tarp gyventojų apdirbamų sklypų, vaga ištiesinta, toliau – kanalizuota, sunkiai pastebima.

Buvusioje šventvietėje Zapyškyje 2013 m. pastatytas tiltelis ir informacinis stendas, senosiose kapinėse pažymėta tekėjusio upelio senoji vaga.

Etimologija
-----------

Upėvardis kildinamas nuo Dievogalos miestelio (< *\*Dievogalos upė*). Kad gyvenvietės pavadinimas radosi anksčiau, nei upės rodo gyvenvietėms būdinga priesaga *-gala*.

* Upelis šalia sodybųUpelis šalia sodybų
* Upelis leidžiasi šlaituUpelis leidžiasi šlaitu
* Upelis tekėdavo pro senųjų kapinių koplyčiąUpelis tekėdavo pro senųjų kapinių koplyčią
* Smulkus intakas upelio prieigoseSmulkus intakas upelio prieigose

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vykintas Vaitkevičius. *Dievogalos Švento Jono upelis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 752 psl.
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
Koordinatės: 54°53′57″ š. pl. 23°55′02″ r. ilg.﻿ / ﻿54.89917°š. pl. 23.91722°r. ilg.﻿ / 54.89917; 23.91722

|  |
| --- |
| Aukštieji kursai |
|  |
| Šūkis | Ignis Aeternus |
| Įkurtas | 1920 m. sausio 27 d. |
| Tipas | Valstybinis |
| Darbuotojų | 40 |
| Studentų | 522 |
| Vieta | Kaunas, Lietuva |

**Aukštieji kursai** (**AK**) – pirmoji nepriklausomos Lietuvos aukštojo mokslo įstaiga, 1920–1922 m. veikusi Kaune.

Istorija
--------

Atminimo lenta Kaune, Gimnazijos g. 3
Lietuvos Vyriausybei 1919 m. pradžioje persikėlus į Kauną, susirūpinta aukštosios mokyklos kūrimo reikalais. 1919 m. gegužės 26 d. vykstant kovoms su bolševikais, lenkais, bermontininkais, paskelbta krašto mobilizacija, apimanti ir aukštųjų mokyklų studentus. Mobilizacija ir lėšų trūkumas lėtino pirmojo lietuviško universiteto steigimą, nors būtinybė turėti tokią įstaigą buvo akivaizdi.

Paaiškėjus, jog valstybė nepajėgs greitu laiku atidaryti universiteto, matematikas Zigmas Žemaitis sutelkė organizacinę grupę, kurios nariai – gamtininkas Tadas Ivanauskas, teisininkas ir istorikas Augustinas Janulaitis, psichologas Jonas Vabalas-Gudaitis, botanikas Liudas Vailionis – svarstė visuomeninės aukštosios mokyklos steigimo planus ir galimybes. Spalio mėn. pradžioje sudaryta vykdomoji komisija, į kurią dar įtraukti Jurgis Alekna, Kazimieras Vasiliauskas ir Eduardas Volteris. Ši komisija parengė Aukštųjų kursų statuto projektą, kurį 1920 m. sausio 5 d. patvirtino Švietimo ministerija.

1920 m. sausio 27 d. dabartiniame Kauno Maironio universitetinės gimnazijos pastate (Gimnazijos g. 3) iškilmingai atidaryti Aukštieji kursai su šešiais skyriais: Humanitarinių mokslų, Teisės, Matematikos-fizikos, Gamtos, Medicinos ir Technikos. Į kursus įstojo 522 klausytojai, iš kurių 244 – tikrieji, turintys brandos atestatus. Paskaitas skaitė daugiau kaip 40 dėstytojų.

Rūmai Kaune, Gimnazijos g. 3, 1921 m.

Studijos
--------

Aukštuosiuose kursuose buvo mokomasi pagal universitetų nuostatas ir programas. Jiems išlaikyti įsteigta aukštųjų mokslų draugija, kurios pirmininku išrinktas Povilas Matulionis. Apie pusę lėšų kursų išlaikymui sudarė visuomeninės aukos, kitas davė Lietuvos Vyriausybė. Aukštieji kursai paruošė dirvą 1922 m. įkurtam Lietuvos universitetui – subūrė pirmuosius mokslo kadrus, surinko būsimų studentų kontingentą, parengė universiteto statuto projektą. 1920 m. kursams vadovavo Zigmas Žemaitis, 1921–1922 m. – Jonas Gudaitis-Vabalas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Aukštieji kursai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002
2. ↑  KTU muziejaus vadovė: įkurti Aukštuosius kursus buvo žygdarbis *kauno.diena.lt*
3. ↑  Pirmoji aukštojo mokslo įstaiga – Aukštieji kursai *mab.lt*

Nuorodos
--------

* Aukštieji kursai 1920–1922 m. YouTube svetainėje
**Klaipėdos mokytojų seminarija** – mokytojų seminarija Klaipėdoje, rengusi pradžios mokyklų mokytojus, mokančius lietuvių kalbą, dab. H. Manto g. name, kuriame veikia restoranas „Lūja".

Istorija
--------

Oficialiai įsteigta 1902 m. Karalienės mokytojų seminarijos auklėtinių iniciatyva, pradėjo veikti 1903 m. Iš pradžių į seminariją buvo priimami baigusieji dvimetį Klaipėdos preparandumą (1913 m. jis prijungtas prie seminarijos, 1925 m. jo vietoje įsteigta Klaipėdos spartesnioji mokykla), nuo 1925 m. – baigusieji gimnaziją. Seminarijoje mokslas truko 3 (neilgai – 4) metus, dėstyta pedagogika, psichologija, visi mokyklose mokomi dalykai (lietuvių kalba tik iki 1909 m.) ir jų mokymo metodika, užsienio kalbos (prancūzų, vėliau ir anglų), muzikos teorija, t. p. smuikuoti, vargonuoti. 

Nuo 1923 m. į seminariją buvo priimami tik abi Klaipėdos krašto oficialias kalbas (lietuvių ir vokiečių) mokantieji, lietuvių kalbai skirtos 6–7 m. savaitinės pamokos. 1925 m. Klaipėdos direktorijos nutarimu reikalauta seminarijoje dėstyti Lietuvos Respublikos istoriją, geografiją, pedagoginius kursus. Seminarijos absolventams mokytojo kvalifikacija būdavo suteikiama 1–2 m. išdirbus mokykloje, išlaikius baigiamuosius egzaminus. Seminariją baigė 29 pedagogų laidos, 600–700 mokytojų.

Lietuvos Respublikos vyriausybei nutarus pradinių mokyklų mokytojus rengti pedagoginiuose institutuose, 1936 m. Klaipėdos mokytojų seminarija uždaryta, jos pastate įkurtas Klaipėdos pedagoginis institutas.

Dėstytojai
----------

Seminarijoje dėstė lietuvių kultūros veikėjai Martynas Emilis Nauburas, E. Kairys, Georgas Storosta, J. Stragys, Martynas Mertinaitis.

Auklėtiniai
-----------

Klaipėdos mokytojų seminariją baigė Klaipėdos krašto visuomenės veikėjai Mikas Šlaža, Eduardas Simaitis, E. Bajoras, Jurgis Lampsatis, Martynas Purvinas, Jonas Purvinas, Jonas Užpurvis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Klaipėdos mokytojų seminarija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 217 psl.
Koordinatės: 4°3′45.85″ p. pl. 39°40′46.69″ r. ilg.﻿ / ﻿4.0627361°š. pl. 39.6796361°r. ilg.﻿ / 4.0627361; 39.6796361

| Jėzaus fortas
*Jėzaus fortas, Mombasa, Kenija* \* |
| --- |
| Pasaulio paveldo sąrašas |
| 

---

 |
| **Vieta** |  Kenija |
| **Tipas** | Kultūrinis |
| **Kriterijus** | ii, v |
| Pasaulio paveldo emblema **Nuoroda** | (angl.) (pranc.): 1295 |
| **Regionas**\*\* | Afrika |
| **Įrašymo istorija** |
| **Įrašas** | 2011  (35 sesija) |
| 

Jėzaus fortas šalies/regiono žemėlapyje

 |
|  **Vikiteka:** | Jėzaus fortas |
| \* Pavadinimas, koks nurodytas UNESCO sąraše.\*\* Regionas pagal UNESCO skirstymą. |

**Jėzaus fortas** (port. *Forte Jesus*) – senovinis portugalų fortas, 1593–1596 m. pastatytas Kenijos uostamiestyje prie Indijos vandenyno Mombasoje.

2,36 ha plote italų architektas Džiovanis Batista Kairatis suprojektavo portugalų gynybinį fortą. Ši tvirtovė renesanso architektūrinio stiliaus, iš viršaus primena žmogaus pavidalą, pastatyta iš koralinio kalkakmenio. Fortą sudaro stora gynybinė siena ir 5 bastionai – ši struktūra pastatyta taip, kad atlaikytų patrankų sviedinius. 1698 m. po 3 metų apgulties, Jėzaus fortą užėmė Omano imperija. Arabai paaukštino tvirtovės sienas nuo 15 iki 18 m, vietomis atliko perstatymų (įrengė sultono namus), paliko įrašų iš Korano. XIX a. fortą užėmė britai.

Dabar Jėzaus fortas yra muziejus, kuriame išlikusi senoji portugalų architektūra, arabų puošyba. Išlikusios portugalų, arabų, britų patrankos, šulinys vandeniui kaupti. 2011 m. Jėzaus fortas paskelbtas UNESCO pasaulio paveldo objektu.

* Tvirtovės sienaTvirtovės siena
* Vidinis kiemasVidinis kiemas
* Portugalų laikų statinysPortugalų laikų statinys
* PatrankaPatranka
| **Domas Cesevičius** |
| --- |
| Gimė | 1902 m. lapkričio 12 d.Dapšionys, Smilgių valsčius, Panevėžio apskritis |
| Mirė | 1986 m. kovo 14 d. (83 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | ekonomistas, publicistas, žurnalistas, redaktorius, politinis veikėjas |
|  |
| Alma mater | Lietuvos universitetasKelno universitetas |

**Domas Cesevičius** (1902 m. lapkričio 12 d. Dapšionyse, Smilgių valsčius, Panevėžio apskritis – 1986 m. kovo 14 d. Vilniuje) – Lietuvos ekonomistas, publicistas, žurnalistas, redaktorius, politinis veikėjas.

Biografija
----------

1924–1927 m. studijavo Lietuvos universiteto Humanitarinių mokslų fakultete, 1928–1932 m. – Kelno universitete ekonominius ir socialinius mokslus. 1933 m. ekonomikos mokslų daktaras.

Nuo 1933 m. Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas. 1933–1934 m. dienraščio „Lietuvos aidas" ekonomikos skyriaus redaktorius, nuo 1939 m. lapkričio – vyriausias redaktorius. Bendradarbiavo leidiniuose „Vairas", „Ekonomika", „Lietuvis". 1939 m. žurnalo „Vairas" redakcinės kolegijos pirmininkas. 1939 m. gruodžio 2 d. – 1940 m. birželio 19 d. Lietuvių tautininkų sąjungos centro valdybos pirmininkas. Po karo dėstė Vilniaus universitete, 1950 m. suimtas ir ištremtas į Sibirą. 1954 m. sugrįžęs dirbo ekonomistu.

Bibliografija
-------------

* *Visuomeniškumo argumentas mūsų laikų ūkio santvarkoje*, Kaunas, 1936 m.
* *Lietuvos ekonominė politika 1918–1940 metais*, parašė apie 1965 m. išleista 1995 m. Vilniuje.

Literatūra
----------

* Vincentas Lukoševičius, Mečislovas Treinys. *Domas Cesevičius*, Vilnius, 1998 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 83 psl.
**Klaipėdos rytas** (iki 1995 m. „Rytas") – spaustuvė Klaipėdoje, veikusi 1924–2002 m.

Veikla
------

Pagrindinė veikla: knygų, žurnalų, laikraščių, lankstinukų, afišų, kitų smulkių spaudinių spausdinimas, įrašytų laikmenų atgaminimas.

Istorija
--------

Įkurta kaip spaudos leidimo ir prekybos akcinės bendrovės „Rytas" (veikė 1921–1939 m.) spaustuvė. Spausdino dienraštį „Klaipėdos žinios" (1926 m. prijungtas prie laikraščio „Lietuvos keleivis"), 1936–1939 m. laikraštį „Vakarai" ir jo savaitinį priedą „Vaikų vakarai". 

1933 m. turėjo 8 linotipus, 4 iškilosios spaudos mašinas, taikė cinkografiją. 1939–1945 m. neveikė, dalis įrenginių buvo išvežta į „Spindulio" spaustuvę Kaune. 

1945 m. pabaigoje atkurta. Iš pradžių spausdino laikraščio „Sovetskaja Klajpeda", „Raudonasis švyturys", 1950–1990 m. „Tarybinė Klaipėda" ir kita. 1960 m. įsigijo rotacinę spaudos mašiną. 1972 m. spaustuvė rekonstruota, įsigijo šešiaspalvę rotacine ofsetinę spaudos mašiną. 1976 m. prijungtos Kretingos, Skuodo, Šilutės, Plungės, Tauragės, Telšių, Šilalės spaustuvės. 1977–1982 m. spaustuvė išplėsta, pastatyti nauji korpusai, įrengtas fotorinkimo baras. 

1986 m. spausdino 16 pavadinimų periodinius leidinius, produkcija – 78 mln. spaudos lanko atspaudų, 108 mln. etikečių, 11 mln. piešimo sąsiuvinių. 1990 m. tapo valstybine įmone-spaustuve. 

1992 m. spausdino 24 pavadinimų periodinius leidinius, produkcija – 97,5 mln. spaudos lanko atspaudų, 129 mln. spalvos lanko atspaudų, dirbo 300 darbuotojų. 

1995 m. tapo akcine bendrove „Klaipėdos rytas". 2002 m. (tuo metu dirbo apie 200 darbuotojų) iškėlus bankroto bylą veiklą nutraukė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Klaipėdos rytas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 221 psl.
| Diunkerkaspranc. *Dunkerque* |
| --- |
|              |
| *Diunkerkas* |
|  |
| 

DiunkerkasDiunkerkas

51°02′18″ š. pl. 2°22′39″ r. ilg.﻿ / ﻿51.03833°š. pl. 2.37750°r. ilg.﻿ / 51.03833; 2.37750﻿ (Diunkerkas)Koordinatės: 51°02′18″ š. pl. 2°22′39″ r. ilg.﻿ / ﻿51.03833°š. pl. 2.37750°r. ilg.﻿ / 51.03833; 2.37750﻿ (Diunkerkas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Prancūzijos vėliava Prancūzija |
| **Regionas** | Aukštutinė Prancūzija |
| **Departamentas** | Šiaurė (departamentas) |
|  |
| **Gyventojų** (2007) | 68 219  |
| **Plotas** | 37,34 km² |
| **Tankumas** (2007) | 1 827 žm./km² |
| **Altitudė** | 0–17 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Diunkerkas |

**Diunkerkas** (pranc. *Dunkerque*) – miestas šiaurinėje Prancūzijoje, Aukštutinės Prancūzijos regione, šalia Šiaurės jūros, 10 km atstumu iki Belgijos. Trečias pagal krovinių apyvartą Pancūzijos prekybos uostas, taip pat veikia keleivių ir žvejybos uostai. Geležinkeliai ir automobilių magistralės jungia su kitais Prancūzijos ir Belgijos miestais. Išplėtota juodosios ir spalvotosios metalurgijos, laivų statybos, metalo apdirbimo, tekstilės, maisto pramonės šakos. Veikia universitetas, keli muziejai.

Istorija
--------

Diunkerkas pirmą kartą paminėtas 1067 m. Viduramžiais daugiausia priklausė Flandrijos grafystei. 1388 m. tuomet vykusio Šimtamečio karo metu nuniokotas Anglijos kariuomenės. XVI a. pradžioje atiteko Ispanijai. Miestą per XVI ir XVII a. vykusius karus kelis kartus buvo užėmusi Prancūzija. 1662 m. galutinai atiteko Prancūzijai. Pirmojo pasaulinio karo metais buvo svarbi Prancūzijos karinė jūrų bazė. Antrojo pasaulinio karo metu, Vokietijai puolant Prancūziją, Diunkerko operacijos metu evakuota daugiau nei trečdalis milijono Jungtinės Karalystės, Belgijos ir Prancūzijos karių.

Sportas
-------

* USL Dunkerque futbolo klubas;
* „Stade Marcel-Tribut" stadionas, kurio talpa 4 200 žiūrovaų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Dunkerque (Diunkerkas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 206-207 psl.
2. ↑  Stadiono talpa

Nuorodos
--------

* Oficiali miesto svetainė Archyvuota kopija 2018-08-30 iš Wayback Machine projekto.
| Dolomitas |
| --- |
|  |
| Savybės |
| Kategorija | Mineralas, Karbonatų klasė, Uoliena |
| Cheminė formulė | kalcio, Magnio karbonatas, CaMg(CO3)2 |
| Identifikacija |
| Spalva | Balta - tamsiai pilka |
| Brėžis | baltas |
| Kristalo sistema | Trigonalinė-roboedrinė |
| Skalumas | tobulas {1011} |
| Lūžimai | nelygus, laiptuotas |
| Kietumas pagalMoso skalę | 3,5-4,0 |
| Blizgesys | Stiklinis, perlo |
| Lūžio rodiklis | permatomas – nepermatomas |
| Specifinis tankis | 2,9-3,2 |

**Dolomitas** – karbonatų klasės mineralas, kalcio magnio karbonatas CaMg (CO3)2. Dolomitu taip pat vadinama uoliena, sudaryta iš šio mineralo.

Savybės
-------

Kietumas pagal Moso skalę 3,5–4,0, tankis 2900–3200 kg/m³.

Kristalai yra trikampės–romboedrinės sandaros. Struktūra – nuo lygios smulkiakristalinės iki kaverningos, priklausomai nuo susiformavimo sąlygų ir geležies bei mangano priemaišų kiekio. Spalva – nuo baltos iki tamsiai pilkos.

Dolomitas susidaro lagūnose iš persotintų tirpalų, iškritus dolomito kristalams. Susidarymo būdas iš klinties, kai dalį kalcio pakeičia magnis. Visiškai netirpsta vandenyje, atsparus šaltai rūgščiai, nereaguoja su naftos produktais. Visiškai netoksiškas.

Dolomitas taip pavadintas pagerbiant prancūzų gamtininką ir geologą D. G. T. G. de Dolomieu, kuris ištyrė šiaurinės Italijos kalnus, vėliau pavadintus Dolomitinėmis Alpėmis.

Naudojimas
----------

Kai kuriose valstybėse (JAV, Kanadoje, Vokietijoje, Norvegijoje, Jungtinėje Karalystėje) iš dolomito gaunamas magnis. Dolomitas yra gera termoizoliacinė medžiaga, naudojamas metalurgijoje iškloti metalo lydymo aukštakrosnis, chemijos, statybinių medžiagų, elektrotechnikos, keramikos, dažų, stiklo pramonėje, žemės ūkyje.

Lietuvoje
---------

Lietuvoje dolomito atodangos yra ties Nemunėliu, Apaščia, Švėte, Mūša, Kruoja, Tatula, Lėveniu. Šiaurės Lietuvoje dolomitas slūgso po kvartero nuogulomis. Dolomitas kasamas Skaistgirio, Petrašiūnų, Klovainių telkiniuose. Didžiausia dalis Lietuvoje kasamos dolomito skaldos naudojama kaip skalda kelių tiesimui, blokai – statyboje, kalkėms ir apdailos medžiagoms gaminti. Dolomitinės apdailos plokštės buvo gaminamos Petrašiūnų dolomitinės skaldos gamykloje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Dolomitas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 60 psl.
| **Kleopas Jurgelionis** |
| --- |
|  |
| 1919 metais |
| Gimė | 1886 m. sausio 17 d.Virbališkiai, Kupiškio valsčius |
| Mirė | 1963 m. gruodžio 24 d. (77 metai)Riversaidas |
|  |
| Veikla | poetas, kritikas, vertėjas, žurnalistas |
|  |
| Alma mater | Čikagos universitetas |

**Kleopas Jurgelionis** (1886 m. sausio 17 d. Virbališkiai, Kupiškio valsčius – 1963 m. gruodžio 24 d. Riversaidas, palaidotas Čikagoje) – Lietuvos poetas, kritikas, vertėjas, žurnalistas.

Biografija
----------

Brolis Antanas Jurgelionis. 1896–1907 m. gyveno Sankt Peterburge, kur lankė Šv. Kotrynos progimnaziją, vėliau gimnaziją. Pirmasis Peterburgo lietuvių teatro aktorius ir vedėjas, vaidino lietuvių mėgėjų spektakliuose, bendravo su K. Būga. 1907 m. už revoliucinę veiklą buvo įkalintas Vilkaviškio kalėjime, iš ten pabėgo į Suomiją, vėliau atsidūrė Prancūzijoje, paskui Škotijoje. Ten 1907–1908 m. redagavo lietuvių laikraštį „Rankpelnis". 1908 m. Jogailos universitete Krokuvoje studijavo kalbotyrą.

Nuo 1909 m. gyveno JAV, 1911 m. laikraščio „Lietuva" redakcijos antrasis redaktorius, bendradarbiavo laikraščiuose „Kova" bei „Naujienos", 1914–1915 m. redagavo žurnalą „Jaunoji Lietuva", 1918–1919 m. laikraštį „Darbas". 1919 m. baigė teisę Čikagos universitete, šiek tiek vertėsi advokato praktika. 1919–1923 m. laikraščio „Naujienos", 1938–1941 m. laikraščio „Tėvynė" redaktorius.

Kūryba
------

Eilėraščiuose vitalinį erotizmą ir liūdesį derino su simbolizmo ir ekspresionizmo elementais, siekė išplėsti poezijos motyvų ir žanrų įvairovę (kūrė tercinas, trioletus), paneigti maironinę tradiciją. Parašė veikalą „Panemunėlio tarmės fonetika", recenzavo J. Jablonskio „Lietuvių kalbos sintaksę", parengė pirmąjį lietuviškų mįslių rinkinį, apie 1000 mįslių, jos lyginamos su lenkų, vokiečių mįslėmis. Parašė radijo vaidinimų ciklą „Makalų šeimyna" (1930–1940 m.). Išvertė vieną Mahabharatos giesmę (1911 m.), V. Šekspyro „Makbetą" (1915 m.), A. Mickevičiaus, R. Tagorės, Omaro Chajamo, R. Kiplingo kūrinių.

Bibliografija
-------------

* *Kun. A. Vienožinskis ir jo dainos*, 1911 m.
* *Panemunėlio tarmės fonetika*, lenkų k. lietuvių k. išsp. 1911 m.
* *Mįslių knyga*, 1913 m.
* *Glūdi liūdi*, eilėraščiai, 1916 m.
* *Makalų šeimyna*, radijo vaidinimų ciklas, 1930–1940 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 197-198 psl.
2. ↑  *Kleopas Jurgelionis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006

Nuorodos
--------

* Benys Babrauskas. Kleopas Jurgelionis nepažintas poetas, nesuprastas žmogus
|  Puchlų Rūpestingosios Dievo Motinos cerkvė |
| --- |
|  |
| **Dekanatas** | Narevo stačiatikių dekanatas |
| **Savivaldybė** | Narevo valsčius |
| **Gyvenvietė** | Puchlai |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1918 m. |

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Puchlų Rūpestingosios Dievo Motinos cerkvė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

**Narevo Viešpaties Nukryžiavimo Kryžiaus cerkvė** (lenk. *Cerkiew Opieki Matki Bożej w Puchłach*) – cerkvė, esanti Puchlų kaime. Cerkvė priklauso Puchlų Rūpestingosios Dievo Motinos parapijai. Pirmoji cerkvė šioje vietovėje buvo pastatyta apie 1578 metus. 1756 m. buvo pastatyta nauja cerkvė. Dabartinė cerkvė pastatyta 1913–1918 metais. 2003 m. vasario 27 d. cerkvė įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą. Cerkvėje yra 1771 m. sukurta *Dievo Motinos* ikona.

Nuorodos
--------

* Aprašymas apie bažnyčią (lenk.);
* Aprašymas apie parapiją (lenk.) Archyvuota kopija 2010-12-31 iš Wayback Machine projekto..
| **Domas Jankauskas** |
| --- |
| Gimė | 1928 m. rugpjūčio 3 d.Panevėžys |
| Mirė | 2010 m. (~82 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius, poetas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Domas Jankauskas** (1928 m. rugpjūčio 3 d. Panevėžyje – 2010 m. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, poetas.

Biografija
----------

1952 m. baigė Kijevo karo medicinos institutą, įgijo provizoriaus padėjėjo specialybę. 1963 m. Vilniaus universitete neakivaizdiniu būdu baigė žurnalistiką.

Spaudoje dirbti pradėjo 1946 m.; 1946–1949 m. Kupiškio apskrities laikraščio „Stalino keliu" atsakingasis sekretorius, 1962–1970 m. – Varėnos rajono laikraščio „Raudonoji vėliava" redaktorius, 1970–1990 m. Lietuvos radijo propagandos vyriausiosios redakcijos korespondentas ir vyresnysis redaktorius. Bendradarbiavo laikraščiuose „Diena" bei „Vakarinės naujienos". Rašė ir rengė laidas daugiausia žmonių auklėjimo, dorovės ugdymo, buities temomis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 181 psl.
| **Domininkas Keliauninkas** |
| --- |
| Gimė | 1866 m. rugpjūčio 16 d.Rudauka, Seinų apskritis |
| Mirė | 1947 m. sausio 5 d. (80 metų)Čikaga |
|  |
| Veikla | JAV lietuvių spaudos darbuotojas. |
|  |
| Alma mater | Valparaiso universitetas |

**Domininkas Keliauninkas** (slapyvardis *Juozas Laukis*, 1866 m. rugpjūčio 16 d. Rudauka, Seinų apskritis – 1947 m. sausio 5 d. Čikaga) – JAV lietuvių spaudos darbuotojas.

Biografija
----------

Nuo 1886 m. mokėsi Seinų kunigų seminarijoje, jos nebaigęs 1889 m. išvyko į JAV. XX a. pr. studijavo Valparaiso universitete (Indianos valstija).

Redagavo JAV lietuvių laikraščius 1895 m. „Nauja gadynė", „Kardas" (jį ir leido), „Amerikos lietuvis" (abu 1897 m.), 1900 m. „Kūrėjas", 1900–1901 m. „Ateitis", 1910 m. „Tiesa", 1923–1925 m. „Varpas", 1914–1919 m. žurnalą „Darbininkų balsas", 1923 m. – „Telegrama", 1923–1925 m. – „Varpas".  1919–1920 m. dirbo laikraščių „Lietuva", „Naujienos" redakcijose Čikagoje.

Skelbė laisvamanybę. Parengė ir išleido anglų kalbos mokymosi priemonių, kitų leidinių. Išvertė grožinės, politinės, ateistinės literatūros kūrinių. Publicistiką, vertimus pasirašinėjo slapyvardžiais *J. Laukis*, *Juozas Laukis*, *Laukys*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 218-219 psl.
2. ↑  Bronius Raguotis. *Domininkas Keliauninkas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 708 psl.

Nuorodos
--------

* Biografija[neveikianti nuoroda]
| **Vytautas Klova** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1926 m. sausio 31 d.Tirkšliai, Mažeikių apskritis |
| Mirė | 2009 m. gruodžio 10 d. (83 metai) Vilnius |
| Palaidotas (-a) |  Antakalnio kapinėse |
| Sutuoktinis (-ė) | Jūratė |
| Vaikai | Vaiva, Jūrelė |
|  |
| Veikla | kompozitorius, pedagogas |
|  |
| Alma mater | 1951 m. LSSR konservatorija |

**Vytautas Klova** (1926 m. sausio 31 d. Tirkšliuose, Mažeikių apskritis – 2009 m. gruodžio 10 d.) – Lietuvos kompozitorius ir pedagogas.

Žymiausias jo kūrinys – opera „Pilėnai" iki šiol laikoma populiariausia lietuviška opera.

Biografija
----------

brolis Boleslovas Klova. 1945 m. baigė Mažeikių gimnaziją. 1946–1948 m. mokėsi Kauno konservatorijoje, profesoriaus Juozo Gruodžio kompozicijos klasėje. 1951 m. baigė LSSR konservatorijos (dab. Lietuvos muzikos ir teatro akademija) profesoriaus Antano Račiūno kompozicijos klasę.

1950–1954 m. dėstė Kauno Juozo Gruodžio muzikos mokykloje. 1954–1994 m. LSSR konservatorijoje dėstė muzikos teorijos disciplinas, 1982 m. profesorius. Palaidotas Antakalnio kapinėse. 2011 m. sausio 1 d. Mažeikių muzikos mokyklai suteiktas V. Klovos vardas.

Kūryba
------

Parašė 6 operas („Pilėnai", „Vaiva", „Duktė", „Du kalavijai", „Amerikoniškoji tragedija", „Ave vita"), kuriomis pratęsė ir reikšmingai praturtino tautinės operos raidą. Jau pirmąja opera „Pilėnai" jis parodė ryškų melodisto talentą, kūrybinę brandą, pasiekė didelio populiarumo, buvo įvardytas lietuvių operos klasiku.

Nemažą kūrybos dalį sudaro harmonizuotos bei išplėtotos liaudies dainos, jų yra apie 100.

Dalį kamerinės instrumentinės V. Klovos muzikos sudaro pjesės, rašytos pedagoginiais tikslais, skirtos vaikams ir jaunimui. Nemažai vokalinių bei instrumentinių kūrinėlių kompozitorius sukomponavo liaudies dainų ir šokių ansambliui „Lietuva", liaudies instrumentams bei dainininkams.

Parašė pirmąjį lietuvišką polifonijos vadovėlį (I d. – 1966 m. II d. – 1985 m.).

Operos
------

* Pilėnai, 1955 m. past. 1966 m.
* Vaiva, 1957 m. past. 1958 m.
* Duktė, past. 1960 m.
* Žalgiris (Du kalavijai), 1965 m. past. 1966 m.
* Amerikoniškoji tragedija, 1968 m. past. 1969 m.
* Ave, vita, past. 1974 m.

Įvertinimas
-----------

* 1957 m. LSSR valstybinė premija
* 1960 m. LSSR valstybinė premija
* 1976 m. LSSR liaudies artistas

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Arvydas Karaška. *Vytautas Klova*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. - 344

Literatūra
----------

* Vytautas Klova: pusė amžiaus šalia: prisiminimai / Jūratė Klovienė. – Vilnius: Lietuvos muzikų sąjunga, 2006. – 94 p.: iliustr. – ISBN 9986-429-30-7
**Knygotyra** – žurnalo tipo tęstinis mokslinis leidinys, einantis nuo 1961 m. Vilniuje, Saulėtekio al. 9, I rūmai, 503 kab.

Istorija
--------

1961–1969 m. vadinosi *„Bibliotekininkystės ir bibliografijos klausimai"*. Priklausė Lietuvos Respublikos aukštųjų mokyklų mokslo darbų serijai. Leidžia Vilniaus universiteto leidykla ir Vilniaus universiteto Komunikacijos fakultetas. Tiražas 1000–2200 egz. 1996 m. – 500 egz. 2010 m. išėjo 55 tomas. 

Redaguoja tarptautinis redaktorių kolektyvas, sudarytas iš mokslininkų, atstovaujančių Estijai, Latvijai, Lenkijai, Rusijai, Suomijai, Vokietijai ir Lietuvai, siekiančių leidinį priartinti prie pasaulinio lygio. Leidinys aprėpia knygos istoriografiją, šaltiniotyrą, knygotyros teoriją ir metodologiją, knygos meną, bibliografiją, kai kuriuos tarpdisciplininius dalykus, fiksuoja mokslo ir studijų kroniką, mokslo mokyklų ir mokslininkų ryšius. Jo tyrimo objektas yra ir modernioji skaitmeninė knyga.

Atsakingieji redaktoriai
------------------------

* Genovaitė Raguotienė – 1970–1973 m.
* Levas Vladimirovas – 1974–1989 m.
* Domas Kaunas – nuo 1990 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 232 psl.
2. ↑  Apie „Knygotyrą"

Nuorodos
--------

* „Knygotyra" Išleisti numeriai
* Vilniaus universitetas. „Knygotyra"
| **Džalalas Talabanis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1933 m. lapkričio 12 d.Kelkanas, Irakas |
| Mirė | 2017 m. spalio 3 d. (83 metai)Berlynas, Vokietija |
|  |
| Veikla | teisininkas, Irako Kurdistano politinis veikėjas, Irako prezidentas |
| Partija | Irako Kurdistano patriotinė sąjunga |
|  |
|  **Vikiteka** | Džalalas Talabanis |

**Džalalas Talabanis** (kurd. ﺟﻪﻻﻝ ﺗﺎﻟﻪﺑﺎﻧﻰ = *Celal Talebanî* , arab. جلال طالباني = *Jalâl Tâlabânî*, 1933 m. lapkričio 12 d. – 2017 m. spalio 3 d.) – teisininkas, Irako Kurdistano politinis veikėjas, 2005–2014 m. Irako prezidentas.

Biografija
----------

Pradinį ir vidurinį išsilavinimą gavo Koi Sanjako mokykloje, studijavo Erbilo medicinos ir Kirkuko aukštosiose mokyklose. 1946 m. įsteigė slaptą moksleivių organizaciją, vėliau įstojo į Irano Kurdistano demokratinę partiją (KDP), 1951 m. išrinktas jo CK nariu. Iš medicinos mokyklos buvo pašalintas už aktyvią politinę veiklą. 1953 m. tęsė studijas teisės mokykloje, bet už Kurdistano studentų sąjungos įsteigimą buvo persekiojamas, vengdamas arešto pasitraukė į pogrindį.

1958 m. nuvertus Hašimitų monarchiją tęsė studijas, kartu dirbdamas laikraščių „Khabat" ir „Kurdistan" žurnalistu. 1959 m. baigęs teisės mokslus Bagdado universitete buvo paimtas į Irako kariuomenę, tapo tanko vadu. 1961 m. paskelbus Kurdų sukilimą grįžo į Kirkuką, kovojo fronte, organizavo pasipriešinimo būrius Mavate, Sezane, Karadage. 1962 m. vadovavo Šarbadezo regiono išlaisvinimui nuo Irako valstybinių pajėgų.

Atliko keletą diplomatinių misijų Europa|Europoje ir Vidurio Rytuose. 1963 m. vedė derybas su Irako prezidentu Abd al Salam Arifu. 1964 m. skilus KDP liko Politinio biuro grupėje. Grupei 1966 m. pradėjus ginkluotą kovą su KDP, buvo vienas 1970 m. taikos pasirašymo iniciatorių.

Numalšinus Kurdų sukilimą, 1975 m. įsteigė Irako Kurdistano patriotinę sąjungą (PUK), suteikdamas Kurdistano pasipriešinimui naują kryptį. 1976 m. jo iniciatyva buvo atnaujinta ginkluota kova už krašto išlaisvinimą. 1980–1988 m. vadovavo pasipriešinimui Sadamo Huseino pradėtai kurdų pavergimo kampanijai. 1988 m. Irakui prieš kurdus panaudojus cheminį ginklą, pasitraukė į Iraną.

1991 m. JAV karo prieš Iraką metu vadovavo Kurdistano vyriausybei, inicijavo Nacionalinės asamblėjos rinkimus. Tačiau 1994 m. santykiai su kita didžiausia Kurdistano partija KDP pašlijo. 1998 m. Vašingtone su KDP lyderiu M. Barzaniu pasirašė taikos sutartį ir sutarė kartu siekti krašto nepriklausomybės. 2003 m. JAV sutriuškinus S. Huseino režimą, buvo Irako laikinosios vyriausybės pirmininkas, užsienio reikalų ministras. 2005 m. balandžio 6 d. išrinktas Irako prezidentu. 2010 m. – perrinktas antrai kadencijai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Talabani Džalal (Džalalas Talabanis)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIII (Šalc–Toli). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2013. 443 psl.
| **Džavaharlalis Nehru** |
| --- |
|  |
| Džavaharlalis Nehru |
| Gimimo vardas | जवाहरलाल नेहरू |
| Gimė | 1889 m. lapkričio 14 d.Alahabadas, Britų Indija |
| Mirė | 1964 m. gegužės 27 d. (74 metai)Naujasis Delis, Indija |
| Tėvai | Motilal Nehru, Swaruprani Thussu |
| Sutuoktinis (-ė) | Kamala Nehru |
| Vaikai | Indira Gandhi |
| Religija | jokia |
| Indijos ministras pirmininkas |
| Kelintas | 1 |
| Ėjo pareigas | 1947 m. rugpjūčio 15 d. – 1964 m. gegužės 27 d. |
| Ankstesnis | *postas sukurtas* |
| Vėlesnis | Gulzarilal Nanda |
|  |
| Pareigos | baristeris |
|  |
| Išsilavinimas | teisininkas |
| Alma mater | Inner Temple, Londonas |
|  |
|  **Vikiteka** | Džavaharlalis Nehru |
| Parašas |
|  |

**Džavaharlalis Nehru** (hind. जवाहरलाल नेहरू, IAST: *Javāharlāl Nehru*; 1889 m. lapkričio 14 d. – 1964 m. gegužės 27 d.) – Indijos politikas, pirmasis nepriklausomos Indijos ministras pirmininkas, vienas svarbiausių Indijos išsivadavimo kovos veikėjų.

Biografija
----------

Gimė Alahabade, teisininko, Indijos nepriklausomybės aktyvisto Motilalio Nehru šeimoje. Baigė Triniti koledžą Kembridže, Londone įgijo teisininko išsilavinimą. 1912 m. grįžo į Indiją, tapo Alahabado teisėju. 1916 m. vedė Kamal Kaul, su ja susilaukė dukters, Indiros Gandhi.

Nehru tapo Indijos nacionalinio kongreso nariu, pasisakė už nesmurtinį priešinimąsi britams. Todėl tapo Mahatmos Gandžio, taip pat pasisakiusio už taikų pasipriešinimą, sąjungininku. Nehru aktyviai dalyvavo Gandžio organizuotose boikoto, protesto kampanijose, todėl ne kartą britų buvo įkalintas. 1927 m. Nehru išrinktas Indijos kongreso pirmininku. Nors kongreso narių skaičius sparčiai augo, buvo neišvengta skilimo, kuomet musulmonai sudarė Musulmonų lygą ir reikalavo musulmonų valstybės (Pakistano) įkūrimo.

1946 m. Džavaharlalis Nehru tapo laikinosios Indijos vyriausybės vicepremjeru, o 1947 m. – nepriklausomos Indijos pirmuoju premjeru. Jis nesipriešino Indijos ir Pakistano atskyrimui. Jo valdymo metais kilo aršūs konfliktai dėl teritorijų su Pakistanu (Kašmyro karas), vidiniai etniniai-religiniai konfliktai. Nehru pavyko prijungti Indostane buvusius prancūzų ir portugalų anklavus (Goa, Pondičerį). 1950 m. buvo priimta konstitucija, Indija paskelbta sekuliaria ir demokratine valstybe. Nehru pasisakė už socialistinių principų taikymus, kovojo prieš kastinę, etninę, religinę diskriminaciją. Vykdė nuosaikią, planinę reformų politiką.

Užsienio politikoje Nehru vadovaujama Indija laikėsi gan neutraliai, palaikė santykius tiek su JAV, tiek su Tarybų Sąjunga. Tiesa, su Kinija santykiai buvo blogi – šalis 1960–1962 m. įsivėlė į karą dėl Aksai Čino teritorijos.

Džavaharlalis Nehru mirė nuo širdies smūgio 1964 m. Jo palaikai kremuoti ir palaidoti Jamunos upėje.

Nehru ir Mahatma Gandis 1946 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Nehru Džavaharlal (Jawaharlal Nehru, Džavaharlalas Nehru, Nerus, Neru)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVI (Naha-Omuta). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 194 psl.
2. ↑  *Nehru, Jawaharlal*.0Bruce M. Sullivan. Historical Dictionary of Hinduism. The Scarecrow Press, 1997.0p. 151–152
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai reikia daugiau nuorodų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai įrašydami tinkamas išnašas ar nuorodas į šaltinius. |

| **Viscum album** |
| --- |
| Paprastasis amalas (Viscum album)Paprastasis amalas (*Viscum album*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Erškėčiažiedžiai  *( Rosidae)* |
| Šeima: | Amaliniai  *( Viscaceae)* |
| Gentis: | Amalas  *( Viscum)* |
| Rūšis: | Paprastasis amalas  *( Viscum album)* |

 |

**Paprastasis amalas** (*Viscum album*) – amalinių (*Viscaceae*) šeimos augalas.

Tai pusiau parazitinis visžalis puskrūmis, augantis ant medžių. Lapija iki 1 m skersmens. Savo šakneles įleidęs į beržų, tuopų, obelų, baltažiedžių robinijų šakas amalas siurbia savo maitintojų sultis. Taip gauna mineralines medžiagas. Organines medžiagas pats pasigamina žaliuose lapuose ir stiebuose. Stiebai tariamai dichotomiškai šakoti, žalsvi, nenumetantys storokų šviesiai žalių (netgi gelsvai žalių) lapelių visą žiemą.

Amalo uogos
Žiedai vienalyčiai, smulkūs. Vaisius – balta netikroji uoga. Žydi kovo – balandžio mėnesiais. Nors amalas ir laikomas parazituojančiu augalu, bet jis medžiui žalos nepadaro. Nuodingas.

Lietuvoje dažnas pietinėje ir pietrytinėje šalies dalyje, kitur apyretis arba visai neauga. ar rimtai?

Amalų nustelbtas medis

Farmokologinės savybės
----------------------

Amalas vartojamas liaudies medicinoje nedideliam kraujospūdžio padidėjimui gydyti. Literatūroje aprašytų augalo savybių tyrimai dažnai yra prieštaringi, nes yra duomenų, kad augalas mažina eksperimentinių gyvūnų kraujospūdį, tačiau kitų mokslininkų duomenimis, šio poveikio nebūna.

Amalo žolėje yra iki 0,1 % baltos amorfinės medžiagos viskotoksino, susidedančio iš daugybės aminorūgščių ir cukrų; viscerino, viskolio, oleanolovinės ir ursolio rūgščių, cholino, viskamino. Uogose yra iki 1,2 % alkoholių, riebalų, vitamino C, karotino, glikozido siringinino, kaučiuko dervų, rauginių ir mineralinių medžiagų.

Amalo ekstraktas vartojamas nuo aterosklerozės ir hipertoninės ligos I ir II stadijose, nuo epilepsijos bei nervų ligų. Jis mažina arterinį kraujospūdį, išplečia kraujagysles, stiprina širdies veiklą, sumažina centrinės nervų sistemos jautrumą.

Legendos ir papročiai
---------------------

Angliškai kalbančiose Europos šalyse ir Šiaurės Amerikoje su šiuo augalu susijęs įdomus paprotys: po amalu atsidūrusį patinkantį žmogų – pažįstamą arba ne – galima pabučiuoti. Didžiojoje Britanijoje tai daroma dažniausiai per Kalėdas. Tokie papročiai paremti senomis druidų legendomis: druidai laikė amalą taikos simboliu, žinojo, jog jis turi gydomųjų savybių. Savo galių amalas esą neprarasdavo tik nukirstas auksiniu pjautuvu ir nepalietęs žemės. Kitokių pasakojimų apie amalą turi ir norvegai bei graikai.

Lietuvoje dar vadinamas laumės šluota.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Lekavičius. *Vadovas augalams pažinti*. – Vilnius: Mokslas, 1989. // psl. 60


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Paprastasis amalas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |
| --- |
| Jutta Kleinschmidt |
|  |
| Pilietybė | Vokietija vokietė |
| Gimė | 1962 m. rugpjūčio 29 d. (61 metai)Vokietijos vėliava Vokietija |
| Dakaro ralis |
| Pirmi metai | 1988 m. |
| Vieta | 1 (2001 m.) |

**Jutta Kleinschmidt** (g. 1972 m. rugpjūčio 29 d.) – ralio lenktynininkė iš Vokietijos. 1988 m. ji pirmą kartą sudalyvavo Dakaro ralyje, motociklų įskaitoje. 1994 m. J. Kleinschmidt pradėjo lenktyniauti su automobiliu, o 1997 m. laimėjo etapą. Ji tapo pirmąja moterimi, laimėjusia Dakaro ralio etapą. 2001 m. ji nugalėjo Dakaro ralyje su Mitsubishi automobiliu ir tapo pirmąja moterimi, laimėjusia Dakaro ralį ir pirmąja Vokietijos atstove, nugalėjusia automobilių kategorijoje.

2021 m. vokietė prisijungė prie naujai sukurto elektrinių visureigių Extreme E čempionato „Abt Cupra XE" komandos. Ji dalyvavo ir 2022 m. sezono pirmuose 4 etapuose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kleinschmidt makes rally history
2. ↑  „Extreme E on Twitter". *Twitter*. 28 May 2021. Nuoroda tikrinta 28 May 2021.
3. ↑  „Jutta Kleinschmidt to race for ABT CUPRA XE". *Extreme E*. 24 June 2021. Nuoroda tikrinta 3 July 2021.
4. ↑  „Dakar legends team up for ABT CUPRA XE's Season 2 title challenge". *Extreme E - The Electric Odyssey*. Nuoroda tikrinta 2022-02-03.


| Sporto pozicijos |
| --- |
| Prieš tai:**Jean-Louis Schlesser** | **Dakaro ralio automobilių klasės nugalėtoja**2001 m. | Po to:**Hiroshi Masuoka** |
| Edmontonasangl. *Edmonton* |
| --- |
|  |
|  |
| 

EdmontonasEdmontonas

53°34′0″ š. pl. 113°31′0″ v. ilg.﻿ / ﻿53.56667°š. pl. 113.51667°r. ilg.﻿ / 53.56667; 113.51667﻿ (Edmontonas)Koordinatės: 53°34′0″ š. pl. 113°31′0″ v. ilg.﻿ / ﻿53.56667°š. pl. 113.51667°r. ilg.﻿ / 53.56667; 113.51667﻿ (Edmontonas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5)------ vasaros: (UTC-4) |
|  |
| **Valstybė** | Kanados vėliava Kanada |
| **Provincija** | Alberta Alberta |
|  |
| **Gyventojų** (2004) | 707 270  |
| **Plotas** | 384 km² |
| **Tankumas** (2004) | 1 842 žm./km² |

**Edmontonas** – miestas pietvakarių Kanadoje, Albertos provincijos sostinė. 822,3 tūkst. gyventojų (2007 m.). Išvystytyta naftos pramonė, miesto apylinkėse daugiausia užsiimama žemės ūkiu – javų, bulvių auginimu.

Edmontone yra vienas iš didžiausių pasaulio prekybos centrų – *West Edmonton Mall* – kuriame veikia daugiau nei 800 parduotuvių, viešbutis, dengtas vandens pramogų parkas, ledo arena, kinoteatrai, restoranai, barai ir kt. Edmontonas taip pat žinomas savo festivaliais – Klondaiko dienos, Palikimo dienos, Liaudies festivalis.

Mieste yra Albertos universitetas (įkurtas 1906 m.), Atabaskos universitetas (įkurtas 1972 m.), planetariumas, zoologijos sodas, istorinis parkas.

Gamta
-----

Miestui būdingas tipiškas žemyninis klimatas – žiemą temperatūra dažnai nukrinta žemiau -20 laipsnių, o vasarą pakyla iki 25-30 laipsnių.

Istorija
--------

Miestas pradėtas kurti 1795 m. spalio 5 d. kaip prekybos postas *Fort Edmonton* šalia Šiaurės Saskačevano upės, 32 km nuo dabartinės vietos. XIX a. viduryje jis buvo apleistas, kol 1864 m. čia įsikūrė prekyvietė, vėliau tapusi miestu.

Sportas
-------

* Edmontono „Oilers" (ledo ritulys)

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Edmontonas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 312 psl.
| **Egidijus Knispelis** |
| --- |
|  |
| Palmira Galkontaitė ir Egidijus Knispelis |
| Gimė | 1966 m. birželio 18 d. (57 metai)Tauragė |
| Sutuoktinis (-ė) | Palmira Galkontaitė |
| Vaikai | Kristupas |
|  |
| Veikla | televizijos žurnalistas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * Vito Lingio premija
 |

**Egidijus Knispelis** (g. 1966 m. birželio 18 d. Tauragėje) – Lietuvos televizijos žurnalistas.

Biografija
----------

Baigęs Tauragės vidurinę mokyklą dirbo Tauragės rajono laikraštyje „Leniniečių balsas". 1990 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto žurnalistikos specialybę.

Dar studijuodamas 1989 m. pradėjo dirbti satyros ir humoro žurnale „Šluota" bei reporteriu dienraštyje „Respublika". Nuo 1991 m. Lietuvos televizijos televizijos programų direkcijos adaptacijos skyriaus vyresnysis redaktorius. Rengė publicistinę laidą „Ką žolė užžėlė", vėliau Lietuvos TV vyresnysis redaktorius, programos „Nakviša" vedėjas. Dažniausiai rengė laidas ir siužetus žmogaus teisių apsaugos klausimais, nagrinėjo socialines problemas.  1999–2004 m „LNK" televizijos laidų „Baras", „Atleisk", 2004–2008 m. laidos „Nepriklausoma paieškų tarnyba" vedėjas. Nuo 2008 m. laidos „Kaip gyveni" vedėjas, nuo 2010 m. LNK televizijoje rengia filmų ciklą apie rezonansinius pastarųjų dešimtmečių įvykius Lietuvoje „Įvykiai, sukrėtę Lietuvą". 2013 m. pradėjo vesti laidą „TV Pagalba".

Įvertinimas
-----------

* Vito Lingio premija

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 233 psl.