recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Kitos reikšmės – Velnio akmuo.*

| Auksūdžio Velnio akmuo |
| --- |
|  |
| 

Auksūdžio Velnio akmuoAuksūdžio Velnio akmuo

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°03′57″š. pl. 21°16′09″r. ilg.﻿ / ﻿56.065955°š. pl. 21.269178°r. ilg.﻿ / 56.065955; 21.269178Koordinatės: 56°03′57″š. pl. 21°16′09″r. ilg.﻿ / ﻿56.065955°š. pl. 21.269178°r. ilg.﻿ / 56.065955; 21.269178 |

 |
| Vieta | Kretingos rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Darbėnų seniūnija |
| Aukštis | 0,2–0,6 m |
| Plotas | 11,4 m² |
| Žvalgytas | 1974, 1993, 2011, 2013 m. |

**Auksūdžio akmuo**, vad. **Velnio akmeniu** (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas - 12775; senas vertybės kodas – M136, senas laikinos apskaitos Nr. 304/4) – mitologinis akmuo Kretingos rajono savivaldybės šiaurės vakarinėje dalyje, 0,84 km į šiaurės vakarus nuo kelio Darbėnai-Skuodas, Maloniškių miško pietinėje dalyje.

Akmuo
-----

Pailgas rytų – vakarų kryptimi, 3,7 m ilgio, 3,1 m pločio, 20-60 cm aukščio. Paviršius plokščias, viršutinėje dalyje yra įlinkis, kuriame daug įdubimų, vadinamų žmogaus, arklio, kiaulės ar velnio pėdomis. 

Teritorijos plotas – 11,4 m². Aplinkui akmenį auga ąžuolai.

Istorija
--------

Akmuo nuo seno traukė vietos gyventojų dėmesį. Pasakojama, kad prie jo sekmadieniais per sumą pasirodydavo vokietukas-velniukas, su kuriuo žaisdami piemenys pralošdavo pinigus ir net gyvulius. Neapsikęsdami žmonės kreipėsi į kunigą, kuris patarė vokietukui sudrožti šermukšnio lazda. Piemenukams tai padarius, jis su dideliu triukšmu paniro po akmeniu ir daugiau nebesirodė, tik kartais per sumą apsilankydavo kaime ir šokinėdamas per tvoras gąsdindavo vaikus.

1999 m. įrašytas į kultūros vertybių registro mitologinių vietų sąrašą (M136), 2005 m. pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe.

Tyrimai
-------

1974 m. žvalgė Ignas Jablonskis, 1993 m. – Vykintas Vaitkevičius, 2011 m. – V. Vaitkevičius ir Julius Kanarskas, 2013 m. – Arūnas Strazdas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vykintas Vaitkevičius. Senosios Lietuvos šventvietės: Žemaitija. - Vilnius: Diemedžio leidykla, 1998. - P. 57–58
2. ↑  Kultūros vertybių registras: Akmuo vad. Velnio akmeniu[neveikianti nuoroda]
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Sestrorecko herbas
**Sestroreckas** (rus. *Сестрорецк*, šved. *Systerbäck*) – miestas Rusijoje, dabar Sankt-Peterburgo dalis.

Miestas yra Karelijos sąsmaukos pietuose. Vakarinė miesto riba yra Suomių įlanka, rytinė riba – Razlivo ežero krantas. Per miestą teka kelios upės, jungiančios ežerą su įlanka – upė Sestra, Gagarino upelis ir Ržavaja kanava.

Miestas įkurtas Rusijos caro Petro I įsakymu 1714 m. 1724 m. mieste ėmė veikti Sestrorecko ginklų gamykla. 2003 m. mieste gyveno 40,3 tūkst. gyventojų.

Galerija
--------

* Paminklas Sergejui MosinuiPaminklas Sergejui Mosinui
* Stoties pastatasStoties pastatas
* Atminimo lenta prie Sestrorecko instrumentų gamyklos (buvusios ginklų gamyklos)Atminimo lenta prie Sestrorecko instrumentų gamyklos (buvusios ginklų gamyklos)
* Paminklas miesto įkūrėjui Petrui IPaminklas miesto įkūrėjui Petrui I
* Vaizdas iš Zelenogorsko į Sestrorecko krantąVaizdas iš Zelenogorsko į Sestrorecko krantą
* Sestrorecko pakrantė XX a. pradžiojeSestrorecko pakrantė XX a. pradžioje
Seskaro sala palydovinėje nuotraukoje
**Seskaras** (rus. *Сескар*; suom. *Seiskari*; šved. *Seitskär*) – sala Suomių įlankoje (Baltijos jūra), priklausanti Leningrado sričiai (Rusija).

Geografinė padėtis
------------------

Salos ilgis (šiaurės pietų kryptimi) – 5 km, plotis (rytų vakarų kryptimi) – 1 km, plotas 4,2 km²

Sala yra 20 km į šiaurę nuo pietinės Suomių įlankos pakrantės, 100 km į vakarus nuo Sankt Peterburgo. 

Sala priklauso Leningrado srities Kingisepo rajonui. Norint jachta aplankyti salą, reikia gauti Rusijos pasienio kariuomenės leidimą.

Istorija
--------

Iki 1940 m. sala priklausė Suomijai ir buvo atskiras Seiskario (suom. *Seiskari*) municipalitetas, priklausęs *Viipuri* provincijai ir Pietų Karelijos regionui.

1940 m. po Žiemos karo, pagal Maskvos taikos sutartį Seskaras atiteko TSRS. Po Antrojo pasaulinio karo šis salos perdavimas buvo patvirtintas.

Nuorodos
--------

* Seskaro salos padėtis Suomių įlankoje (ties centriniu kryželiu) (Wikimapia palydovinė nuotrauka)
* Seskaro salos padėtis Baltijos jūroje (ties centriniu kryželiu) (Wikimapia palydovinė nuotrauka)
Koordinatės: 56°1′ š. pl. 21°7′ r. ilg.﻿ / ﻿56.017°š. pl. 21.117°r. ilg.﻿ / 56.017; 21.117
**Laukžemės-Palangos miškai** – miškai Palangos savivaldybės ir Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje į šiaurę nuo Palangos, abipus plento į Liepoją iki Latvijos sienos, pietvakarinė dalis siekia Baltijos pajūrio kopas.

Geografija
----------

Plotas 5720 ha, mišku apaugę 5370 ha. Sudaro Būtingės, Kalgraužių, Laukžemės, Mažučių, Namiškės, Padarbio, Pajūrio kopų, Palangos ir Šventosios miškai. 70 % miškų yra valstybės reikšmės, priklauso Kretingos miškų urėdijai ir Palangos savivaldybei. Per Laukžemės-Palangos miškų šiaurės vakarinę dalį teka Šventoji, į ją įteka Darba su intaku Žiba. Paviršius lygus, pajūryje pereina į kopas.

Medynai
-------

Miško augavietės nederlingos, normalaus drėgnumo ir laikinai įmirkusios. 5 % miškų yra ekosistemų apsaugos II A grupės, 62 % – rekreaciniai II B grupės, 8 % – apsauginiai III grupės, 25 % – ūkiniai IV grupės. Kultūrinės kilmės medynų 26 %. pušynų yra 60 %, beržynų 23 %, Eglynų 10 %, uosynų, juodalksnynų ir baltalksnynų po 2 %, kitų medžių rūšių (kalninių, Bankso, veimutinių pušų ir kėnių) 1 %. Jaunuolynai sudaro 31 %, pusamžiai medynai – 50 %, bręstantys – 15 %, brandūs – 4 %. Medynų vidutinis amžius 59 m. bonitetas 11,6, skalsumas 0,69, tūris 185 m³/ha. Miškai intensyviai naudojami rekreacijai: yra dviračių ir pėsčiųjų takų, stacionarių ir miško poilsiaviečių, 8 gamtos ir kultūros paminklai (Naglio piliakalnis, pilkapiai ir kitų).

Istorija
--------

1944–1952 m. Laukžemės-Palangos miškuose veikė Žemaičių apygardos Kardo rinktinės Lietuvos partizanai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Brukas. *Laukžemės-Palangos miškai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 617 psl.
Koordinatės: 55°16′0.32″ š. pl. 25°56′24.08″ r. ilg.﻿ / ﻿55.2667556°š. pl. 25.9400222°r. ilg.﻿ / 55.2667556; 25.9400222


| Kiauna |
| --- |
|  Kiauna ties Vasiuliške |
| **Ilgis** | 16 km |
| **Baseino plotas** | 301 km² |
| **Vidutinis debitas** | 2,59 m³/s |
| **Ištakos** | Kiaunas |
| **Žiotys** | Žeimena |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Kiauna |

**Kiauna** – IV kategorijos valstybinės reikšmės nedidelė Lietuvos upė Ignalinos ir Švenčionių savivaldybėse, Žeimenos upės dešinysis intakas. Teka Labanoro girios miškais bei visa vaga nuo pat Kiauno ežero iki žiočių Aukštaitijos nacionalinio parko teritorija. Šiek tiek į pietus nuo Pakiaunio kaimo iki pat Kūrinių aplink upės vagą su apylinkėm įsteigtas Kiaunos kraštovaizdžio draustinis, o nuo Kūrinių kaimo ir iki Kuklių, teka per Pagilūtės telmologinį draustinį. Į vakarus nuo upės per kelis šimtus metrų nuo vagos, yra įsteigtas Labanoro regioninis parkas.

Ištakos prasideda Kiauno ežero pietryčių gale (*Ignalinos savivaldybė*). Teka pro Gilūto ir Sekluočio ežerus. Prie Šakališkės kaimo, netoli Kaltanėnų miestelio, įteka į Žeimeną jos aukštupyje (*Švenčionių savivaldybė*). Atstumas iki Žeimenos žiočių 75,6 km. Kai kuriuose šaltiniuose Kiauna traktuojama kaip Vyžintos ir Aisetos upelių tęsinys.

Upė labai vingiuota, gausiai maitinama vandens šaltinių, didelėje vagos dalyje smėlinga, žvyringa ar akmeninga, daug sraunių ir seklių vietų, yra akivarų, o šalia jos nemažai pelkėtų vietų, keletas statesnių šlaitų. Sovietų laikais nuo Kūrinių kaimo buvo iškasta tiesi vaga į Gilūto ežerą. Dėl dirbtinės tiesios vagos ežeras pradeda užželti ties vieta, kur Kiauna į jį įteka. Prieš tai Kiauna tekėjo natūralia vaga pro Sklinkos ir Sekluočio ežerus – į Žeimeną. Sklinkos ežeras buvo numelioruotas ir vietoj jo dabar telkšo Kūrinių pelkė. Senvagė yra išlikusi ir iki šių laikų. Dar XX a. aštuntame dešimtmetyje upė buvo labai žuvinga, klestėjo daug ir įvairių žuvų rūšių, bet dėl intensyvaus brakonieriavimo ir kitų nepalankių žuvims aplinkybių jų labai žymiai sumažėjo. Iš joje gyvenančių žinduolių pasitaiko bebrų.

Prie upės yra įsikurę šie kaimai: Pakiaunys, Stirninė, Naujasodis, Briedinės, Jakutiškis, Vasiuliškė, Žvirbliškė, Kūriniai, Pagilūtė, Kukliai, Šakališkė. Upė yra pamėgta iškylautojų baidarėmis.

Upėvardis kildinamas nuo gyvūno pavadinimo *kiaunė*.

Kiauna ties Kūriniais

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.

Nuorodos
--------

* maps.lt / Kiaunos upė
* baidariu.lt / Baidarių maršrutas Kiaunos upe
* www.anp.lt / Aukštaitijos nacionalinis parkas Archyvuota kopija 2016-08-13 iš Wayback Machine projekto. | www.anp.lt / žemėlapis Archyvuota kopija 2015-09-23 iš Wayback Machine projekto.
* kpd.lt / Švenčionių rajono savivaldybės saugomų teritorijų schema[neveikianti nuoroda]
Žaliasis Ramybės skveras Jonavos miesto centre
**Jonavos rajono gamta** - centrinėje Lietuvoje dalyje esančio Jonavos rajono gyvosios ir negyvosios gamtos visuma.

Jonavos rajono augalija
-----------------------

Jonavos rajone užregistruotos 754 natūraliai augančios induočių augalų rūšys (99 šeimos ir 358 gentys). 725 rūšys (96,1 %) - gaubtasėkliai, 3 - plikasėkliai, 26 - sporiniai induočiai. Pati gausiausia - kaip ir visoje Lietuvoje - astrinių šeima.

Jonavos rajono gyvūnija
-----------------------

Stuburinių gyvūnų - 240 rūšys, vabzdžių - 685. Žinduolių - 44, paukščių - 161, roplių - 5, varliagyvių - 11, žuvų - 36 rūšys.

Jonavos rajono saugomos teritorijos
-----------------------------------

*Pagrindinis straipsnis – Jonavos rajono saugomos teritorijos*.

Jonavos rajono miškai
---------------------

*Pagrindinis straipsnis – Jonavos miškai*.
1966 m. miškingumas siekė 31,8 %, 1983 m. - 34,8 %. 2010 m. - apie 40 %. Valstybinius miškus valdo Jonavos miškų urėdija (urėdas Vytautas Daukševičius). Dauguma miškų susitelkę rajono pietrytinėje dalyje. Čia plyti kone visi didžiausi miškai – Gaižiūnų, Užusalių, Bešių, Barsukynės, Milagainių. Vyrauja nederlinguose smėlynuose ir žvyrynuose augantys pušynai. Yra nemažai ir mišrių miškų, kurie auga derlingesnėse augavietėse. Pamiškėse ir tarpumiškėse išliko natūralių ir pusiau natūralių gamtinių buveinių. Daugelis rajono miškų pasižymi didele biologine įvairove, retų ir saugomų gyvūnų bei augalų rūšių gausa. Mozaikiškose, nuo sausų, nederlingų kimininių pušynų iki drėgnų derlingų uosynų ir ąžuolynų besikaitaliojančiose miškų bendrijose tarpsta nemažai retųjų augalų: vėjalandės šilagėlės, daugiametės blizgės, paprastieji kardeliai, totorinės maludės, miškinės varnalėšos, lininės žarotūnės, mažosios šimtūnės, žalsvažiedės blandys, tuščiaviduriai rūteniai. Kai kuriuose Jonavos rajono miškuose aptinkami lututės, tripirščiai geniai, pilkosios meletos, uldukai, Neries pakrantėse gyvena žalvarniai.

Jonavos rajono saugotinos teritorijos
-------------------------------------

Šveicarijos tvenkinys (Šveicarijos gyvenvietė, Jonavos rajono savivaldybė)
Jonavos rajono gamtą tyrinėjusi biologų ir geografų grupė pasiūlė saugoti ir šias teritorijas (leidinyje „Jonavos krašto gamta", 2001 m.):

* Gaižiūnų miškas (dalis)
* Žeimių miškas (šiaurinė dalis)
* Gaižiūnų poligono atviri smėlynai ir aukštapelkė
* Smėlynai pagal geležinkelio pylimą ties Rizgonių žvyro karjeru
* Pageležių raistas
* Lokio upelis ties Gudžionimis
* Lomenos ir ir Verkstinės santaka
* kt.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Augalai // Jonavos krašto gamta (sudarytojai Vidmantas Malinauskas ir Jonas Augustauskas). „Piko valanda", Marijampolė, 2001. 21 psl.
2. ↑   Gyvūnai // Jonavos krašto gamta (sudarytojai Vidmantas Malinauskas ir Jonas Augustauskas). „Piko valanda", Marijampolė, 2001. 24 psl.
3. ↑  Jonavos rajono augalija ir gyvūnija (doc)
| Sesaras*Cesar* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Kolumbijos vėliava Kolumbija |
| **Administracinis centras** | Valjeduparas |
| **Savivaldybės** | 25 |
|  |
| **Gyventojų** (2020) | 1 295 400 |
| **Plotas** | 22 905 km² |
| **Tankumas** (2020) | 57 žm./km² |

**Sesaras** (isp. *Cesar*) – departamentas Kolumbijos šiaurės rytuose, Venesuelos pasienyje. Administracinis centras – Valjeduparas.

Geografija
----------

Departamento šiaurėje iškilęs Siera Nevada de Santa Martos kalnų masyvas. Rytuose kyla į Perichos aukštumas. Centrinę dalį užima lygumos, išvagotos upių slėnių. Svarbiausia departamento upė – Sesaras. Pakraščiu prateka Magdalena. Klimatas žemumose šiltas ir sausas (<1300 mm per metus). Pavėjiniuose kalnų šlaituose klimatas vėsus ir drėgnas (>2000 mm).

Ekonomika
---------

Svarbiausia ūkio šaka – žemės ūkis. Auginami galvijai. Medvilnės, ryžių, cukranendrių, aliejinių palmių, jukos, bananų plantacijos. Maisto, naftos perdirbimo pramonė. Žvejyba. Kalnakasyba.

Etninė sudėtis
--------------

* Metisai ir baltieji – 82,73 %
* Indėnai – 5,15 %
* Juodaodžiai – 12,12 %

Šaltiniai
---------

1. ↑  COLOMBIA, *citypopulation.de*


|  |  |
| --- | --- |
|  **Kolumbijos departamentai** | Flag of Colombia |
| Amazonė | Antiokija | Arauka | Atlantikas | Bojaka | Bolivaras | Čoko | Gvachira | Gvainija | Gvavjarė | Kaldas | Kaketa | Kasanarė | Kauka | Kindijus | Kordoba | Kundinamarka | Magdalena | Meta | Narinjas | Putumajas | Risaralda | San Andresas ir Providensija | Santanderas | Sesaras | Sukrė | Šiaurės Santanderas | Tolima | Huila | Valje del Kauka | Vaupesas | Vičada |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Auksės Vasaitytės ir jos tėvų, Laimos ir Jurgio Vasaičių kapas Donelaičio kapinėse
**Auksė Vasaitytė** (1947 m. sausio 15 d. Vilniuje – 1988 m. gegužės 31 d. Šiauliuose, palaidota Donelaičio kapinėse) – poetė, vertėja.

Biografija
----------

Vaikystėje tapo neįgali, nevaikščiojo. Nuo 1953 m. gyveno Šiauliuose. 1967 m. savo namuose organizavo studentų ir moksleivių poezijos klubą. 1970 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą, vėliau Maskvoje baigė neakivaizdinius užsienio kalbų kursus. Dirbo vertėja Šiaulių televizorių gamykloje.

Išleido poezijos rinkinius „Laukimo puokštė" (1980 m.), „Stipriau už likimą" (1988). Po mirties, 1999 m. išėjo eilėraščių knyga vaikams „Sunku būti pasaka". Periodikoje paskelbė publicistikos, eseistikos straipsnių. Išvertė kelias knygas iš rusų kalbos. Buvo Šiaulių jaunųjų rašytojų sekcijos narė.

Jos atminimui Šiauliuose išleista knyga „Žiedlapiai byra ir byra: poetės A. Vasaitytės in memoriam" (sudarytoja Dalia Striogaitė, 1995 m.).
*Šis straipsnis apie tiltą Širvintų rajone. Apie S. Dariaus ir S. Girėno tiltą Pasvalio rajone skaitykite straipsnyje Saločių tiltas.*

| Čiobiškio Dariaus ir Girėno tiltas |
| --- |
|  |
| 

Čiobiškio Dariaus ir Girėno tiltasČiobiškio Dariaus ir Girėno tiltas

54°57′15.4″ š. pl. 24°39′36.6″ r. ilg.﻿ / ﻿54.954278°š. pl. 24.660167°r. ilg.﻿ / 54.954278; 24.660167﻿ (Čiobiškio Dariaus ir Girėno tiltas)Koordinatės: 54°57′15.4″ š. pl. 24°39′36.6″ r. ilg.﻿ / ﻿54.954278°š. pl. 24.660167°r. ilg.﻿ / 54.954278; 24.660167﻿ (Čiobiškio Dariaus ir Girėno tiltas) |
|  |
| **Vieta** | Čiobiškis,Širvintų rajonas |
| **Kerta** | Musę |
| **Ilgis** | 28,2 m |
| **Plotis** | 6,6 m |
| **Aukštis** | 5,8 m |
| **Pastatytas** | 1933 m. |
| **Konstrukcija** | arkinis tiltas |

**Čiobiškio S. Dariaus ir S. Girėno tiltas** – automobilių tiltas, kertantis Musės upę kelyje  **4305**  Musninkai–Čiobiškis–Gelvonai–Vytinė , Širvintų ir Kaišiadorių rajonų paribyje, Čiobiškio kaime, įsikūrusiame prie Musės ir Neries upių santakos. 

Tiltas yra arkinis, gelžbetoninis, vienos angos. Tai technikos paminklas, reikšmingas istorijai ir kultūrai, 1993 m. įrašytas į LR nekilnojamųjų kultūros vertybių registrą  (unikalus kodas 16698). Prie tilto pritvirtinta paminklinė lenta su pavadinimu. Prie pat tilto stovi XX a. pradžioje pastatytas vandens malūnas su išlikusia technologine įranga (patiltėje buvo išardyta užtvanka).

Ant tilto

Istorija
--------

Tiltas per Musės upę pradėtas statyti 1933 m. liepos mėn. Darbus vykdė Ukmergės apskrities valdyba, rangovai J. Lujanas ir ir D. Chenkinas. Statyboje buvo užimta apie 50 darbininkų iš Čiobiškio miestelio ir aplinkinių kaimų. Baigtas statyti 1934 m. pavasarį. 1934 m. liepos 22 d. per iškilmingą atidarymą tiltas pavadintas lakūnų Stepono Dariaus ir Stasio Girėno vardu.

Tilto duomenys
--------------

Tilto perdanga kombinuota – gelžbetoninė, arkinė, iškili, su paklotu apačioje. Ją sudaro dvi standžios, tarpusavyje sujungtos arkos, jų aukštis yra 4,9 m. Paklotą laikanti konstrukcija – monolitinė. Jos pagrindiniai elementai – 12 kintamo aukščio skersinių sijų.

* Tilto ilgis yra 28,2 m
* Bendras plotis – 6,6 m
* Važiuojamosios dalies plotis – 5,5 m
* Plotis tarp arkų – 5,9 m
* Aukštis nuo vidutinio vandens horizonto – 5,8 m
* Keliamoji galia – 13 t.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „S. Dariaus ir S. Girėno tiltas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2015-11-29.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Čiobiškio Dariaus ir Girėno tiltas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Čiobiškio seniūnija (*vilnijosvartai.lt*) Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
* Tiltas per Musę Čiobiškyje[neveikianti nuoroda] (Henriko Kebeikio kolekcija, 132-138 nuotraukos)
| Auksūdžio kapinynas |
| --- |
| Kapinyno vaizdas iš pietvakarių pusės |
| 

Auksūdžio kapinynasAuksūdžio kapinynas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°03′08″š. pl. 21°15′30″r. ilg.﻿ / ﻿56.052331°š. pl. 21.258409°r. ilg.﻿ / 56.052331; 21.258409Koordinatės: 56°03′08″š. pl. 21°15′30″r. ilg.﻿ / ﻿56.052331°š. pl. 21.258409°r. ilg.﻿ / 56.052331; 21.258409 |

 |
| Vieta | Kretingos rajonas |
| Seniūnija | Darbėnų seniūnija |
| Plotas | 2,4 ha |
| Naudotas | II - VI a. ir X - XIII a. |
| Žvalgytas | 1940, 1975, 1979, 1992 |

**Auksūdžio kapinynas**, vadinamas *Leišio kalneliu* (valstybės saugomas kultūros paminklas: unikalus kodas - 12068; senas vertybės kodas - A433P; senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1569) – kapinynas Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje, Auksūdžio kaime, 1 km į šiaurės vakarus nuo kelio  **218**  Kretinga–Skuodas , Kulšės upelio kairiajame krante.

Kapinynas
---------

Įrengtas apie 250 m ilgio šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi ir 100 m pločio kalvelėje, kurią iš vakarų ir šiaurės vakarų pusių juosia Kulšės slėnis, o nuo Auksūdžio piliakalnio, vadinamo *Pilale*, *Pilaitės kalnu*, pietryčių pusėje skiria pelkėta žemuma. Kalva dirvonuoja. Jos šiaurės rytinėje dalyje yra Auksūdžio senosios kapinės, vadinamos *Maro kapeliais*, o vakariniame gale – Pelėkių senosios kapinės, vadinamos *Leišių kapeliais*.

1979 m. paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu, 1997 m. – Lietuvos Respublikos kultūros vertybe (A433), 1998 m. – kultūros paminklu, 2005 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paminklu.

Teritorijos plotas – 2,4 ha.

0,3 km į rytus yra piliakalnis ir kapinynas, vadinamas *Pilale*, 1,5 km į šiaurės rytus – Auksūdžio senovės gynybinis įtvirtinimas, vadinamas *Kūlių pilale*.

### Tyrimai

1940 m. Vytauto Didžiojo kultūros muziejaus darbuotojas Pranas Baleniūnas ariamoje kalvoje pastebėjo II–VI a. kapams būdingų akmenų vainikų, anglių ir puodų šukių.

1975 m. Ignas Jablonskis žvalgė melioracijos darbų metu atsidengusį akmenų grindinį. Grindinys buvęs kalno viršutinėje dalyje, sukrautas 3,5–4 m skersmens ratu, akmenys sudėti vienas šalia kito.

1979 ir 1987 m. žvalgė Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos archeologai (vadovas Bronius Dakanis). 1979 m. vakariniame kalvos šlaite jie rado X–XIII a. žalvarinę apyrankę plonėjančiais, labai stilizuotais gyvuliniais galais, ir žalvario apkalėlio fragmentą, o 1987 m. kalvoje aptiko degintinių kaulų.

1992 m. žvalgė, teritorijos ir apsaugos zonų ribas nustatė Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (ekspedicijos vadovas Vilnius Morkūnas).

Kapinynas datuojamas II – VI a. ir X – XIII a.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašas. – Vilnius, 1993. – P. 27
2. ↑  Valstybės žinios. – 1998. – Nr. 14. – P. 10
3. ↑  Valstybės žinios. – 1998. – Nr. 49. – P. 54
4. ↑  Dėl pripažinimo valstybės saugomu
5. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas. – Vilnius, 1977. – T. 3. – P. 23, Nr. 27
6. ↑  Bronius Dakanis. Auksūdžio archeologijos paminklai. – Švyturys (Kretinga). – 1992, spalio 7. – P. 3

Nuorodos
--------

Kultūros vertybių registras: Auksūdžio kapinynas II, vad. Leišio kalneliu[neveikianti nuoroda]
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Seseli** |
| --- |
| Pievinis auksveitis (Seseli annuum)Pievinis auksveitis (*Seseli annuum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Erškėčiažiedžiai  *( Rosidae)* |
| Šeima: | Salieriniai  *( Apiaceae)* |
| Gentis: | Auksveitis  *( Seseli)* |

 |

**Auksveitis** (*Seseli*) – salierinių (*Apiaceae*) šeimos augalų gentis. Pavadinimas kilęs iš gr. *seseli* – Hipokrato ir Dioskūrido raštuose skėtinių šeimos augalo vardo. Genčiai priklauso dvimečiai arba daugiamečiai žoliniai augalai. Lapai plunksniškai suskaldyti. Vainiklapiai dažniausiai balti. Vaisius cilindriškas arba kiaušiniškas. Dabar gentyje priskaičiuojama apie 125–140 rūšių.

Rūšys paplitusios Europoje, Kaukaze, Mažojoje ir Vidurinėje Azijoje, Sibire.

Lietuvoje randama viena rūšis – pievinis auksveitis (*Seseli annuum*), kuris yra įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.
**Činšo teisė** – valstiečio teisė naudotis feodalo žeme už piniginį arba piniginį ir natūrinį mokestį – činšą.

Istorija
--------

Atsirado XII a.-XIV a. buvo paplitusi visoje Europoje, labiausiai Prancūzijoje, kur ji vadinosi *cenzyva*. Pagal činšo teisę naudojimasis žeme yra paveldimas, prievolės – fiksuotos. Valstiečiai, naudojęsi žeme pagal činšo teisę buvo vadinami činšininkais (Čekija, Abiejų Tautų Respublika, Vokietija), cenzitarijais (Prancūzija), cenzuarijais (Anglija).

Činšo teisės plitimas reiškė feodalinių santykių nykimą. Žemę feodalai činšo teisės pagrindu išnuomodavo laisviesiems valstiečiams ir miestiečiams. Rytų Europoje šį procesą pristabdė antroji baudžiavos raida, palivarkinio ūkio kūrimas. Įsigalint kapitalistiniams santykiams ir privačiai žemės nuosavybei činšo teisė pradėjo nykti. Prancūzijoje ji išliko iki 1789–1799 m. Prancūzijos revoliucijos, Vokietijoje buvo panaikinta per 1848–1849 m. revoliuciją.

Lietuvoje činšo teisė įsigalėjo XIV–XVI a. Jos plitimą stabdė baudžiava. Plačiau ji buvo praktikuojama gyvenvietėse, daugiausia miesteliuose, kuriems buvo suteikta Magdeburgo teisė. Užnemunės kaimuose panaikinta 1864 m. miestuose 1866 m. Likusios Lietuvos dalies kaimuose činšo teisė panaikinta 1886 m. miestuose ir miesteliuose – 1926 m. Činšiniai santykiai Lietuvoje galutinai panaikinti 1940 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Regina Jasiulevičienė. *Činšo teisė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 355 psl.
| Pirotas*Пирот* |
| --- |
|        |
| *Įtvirtinimai* |
|  |
| 

PirotasPirotas

43°10′0″ š. pl. 22°36′0″ r. ilg.﻿ / ﻿43.16667°š. pl. 22.60000°r. ilg.﻿ / 43.16667; 22.60000﻿ (Pirotas)Koordinatės: 43°10′0″ š. pl. 22°36′0″ r. ilg.﻿ / ﻿43.16667°š. pl. 22.60000°r. ilg.﻿ / 43.16667; 22.60000﻿ (Pirotas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Serbijos vėliava Serbija |
| **Regionas** | Pietų ir Rytų Serbija |
| **Apygarda** | Piroto apygarda |
|  |
| **Gyventojų** (2011) | 38 785  |

**Pirotas** (serb. *Пирот*) – miestas Serbijos pietryčiuose, netoli Bulgarijos pasienio.

Istorija
--------

Romos imperijos laikais šios teritorijos buvo priskirtos Mezijos diacezijai. Vėliau čia savo valdžią įtvirtino Bizantijos imperija. Žlugus bizantiečių galybei dėl teritorijų kovojo bulgarai ir serbai.

Vėliau šias teritorijas užgrobė turkai osmanai ir išlaikė savo valdžioje iki pat 1877 m. kai miestą užėmė serbai. Būta vaidų su bulgarais dėl pasienio gyvenviečių, bet serbai išlaikė jį savo valdžioje.

2016 m. suteiktos miesto teisės.

Sportas
-------

### Futbolas

* Piroto „Radnički" – futbolo klubas.
* „Dragan Nikolič" stadionas (talpa 13 800 žiūrovų).

Nuorodos
--------

* Oficialus Vranjės miesto puslapis
| Nošakas |
| --- |
| Nošakas nuo alpinistų bazėsNošakas nuo alpinistų bazės |
| **Aukštis** | 7492 m |
| **Žemynas** | Azija |
| **Šalys** | Afganistano vėliava AfganistanasPakistano vėliava Pakistanas |
| **Kalnynas** | Hindukušas |
| **Pirmasis įkopimas** | 1960 m.Tošiaki Sakai, Goro Ivatsubo |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Nošakas

  |
| **Koordinatės:** | 36°25′54″ š. pl. 71°49′42″ r. ilg.﻿ / ﻿36.43167°š. pl. 71.82833°r. ilg.﻿ / 36.43167; 71.82833Koordinatės: 36°25′54″ š. pl. 71°49′42″ r. ilg.﻿ / ﻿36.43167°š. pl. 71.82833°r. ilg.﻿ / 36.43167; 71.82833 |

**Nošakas** (pers. نوشاخ = *Nōšāq*, pušt. نوشک = *Nōšak*) – antra pagal aukštį Hindukušo viršukalnė (po Tirič Miro) ir aukščiausia Afganistano vieta. Aukštis – 7492 m. Kalnas stūkso sunkiai pasiekiamame rajone, Afganistano (Badachšanas) ir Pakistano (Chaiber Pachtunchva) pasienyje, ties Vachano koridoriaus pradžia. Nošakas yra toliausiai į vakarus nutolęs kalnas, viršijąs 7000 m aukštį. Šlaitus dengia ledynai.

Į Nošaką pirmieji 1960 m. įkopė japonų alpinistai Tošiaki Sakai ir Goro Ivatsubo. 1973 m. į kalną pirmą kartą įkopta žiemą (lenkų Andrzej Zawada ir Tadeusz Piotrowski); tai buvo pirmasis kopimas žiemą į didesnį, nei 7000 m aukštį. 2009 m. į Nošaką pirmą kartą įkopė Afganistano alpinistų ekspedicija.

Šaltiniai
---------

1. ↑
| Laukžemės III senosios kapinės |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Laukžemės III senosios kapinėsLaukžemės III senosios kapinės

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°03′27″š. pl. 21°11′44″r. ilg.﻿ / ﻿56.057505°š. pl. 21.195627°r. ilg.﻿ / 56.057505; 21.195627Koordinatės: 56°03′27″š. pl. 21°11′44″r. ilg.﻿ / ﻿56.057505°š. pl. 21.195627°r. ilg.﻿ / 56.057505; 21.195627 |

 |
| Vieta | Kretingos rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Darbėnų seniūnija |
| Plotas | 0,14 ha |
| Naudotas | XVIII–XIX a. |
| Registro Nr. | 24221 /L554/ |

**Laukžemės III senosios kapinės**, vadinamos *Maro kapais, Maro kapeliais* (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas - 24221; senas registro kodas - L554) – neveikiančios kaimo kapinės šiaurės vakariniame Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, Laukžemėje (Darbėnų seniūnija), 1,42 km į pietvakarius nuo Šv. apaštalo Andriejaus bažnyčios, 0,28 km į vakarus nuo Kulšės upelio, kelio Laukžemė–Drumulis dešinėje pusėje.

Vieta
-----

Įrengtos vakarų - rytų kryptimi pailgoje, 50 × 35 m dydžio, iki 3 m aukščio, ties viduriu įsmauktoje kalvelėje, kurios rytinė pusė žemesnė. Ties viduriu stovi ąžuolinis kryžius su metaline Nukryžiuotojo figūrėle, priekiu atsuktas į rytus, link keliuko. Kapinės apaugusios mišku. 

Teritorijos plotas – 0,14 ha, perimetras – 112 m. 

200 m į rytus yra kalva, vadinama *Karyklų kalnu*, o 250 m į šiaurės rytus – Laukžemės žydų senosios kapinės.

Istorija
--------

Kapinės vadinamos *Maro kapais, Maro kapeliais*. Pasakojama, kad jose laidoti nuo didžiojo maro 1709–1711 m. mirę apylinkės gyventojai, o vėliau buvo pakasami savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai ir pan. Nuo seno kapinėse stovėjo pora kryžių (vienas statytas 1814 m.), o tarp jų – koplytėlė su Šv. Elenos ir Marijos skulptūrine grupe (XX a. 8 dešimtmetyje sunyko).

Pasakojama, kad naktimis prie kapinių vaidenasi. Todėl vėlai vakare kapines praeiviai stengdavosi aplenkti. 

1997 m. įrašytos į kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (L554), 2004 m. pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kultūros vertybių registras: Laukžmės k. pirmosios senosios kapinės vad. Maro kapais
Koordinatės: 55°35′0″ š. pl. 24°15′17″ r. ilg.﻿ / ﻿55.58333°š. pl. 24.25472°r. ilg.﻿ / 55.58333; 24.25472


| Ėriškių tvenkinys |
| --- |
| Ėriškių tvenkinys |
| Vieta | Lietuva (Panevėžio rajonas) |
| Plotas | 0,15 km² |
| Kranto linijos ilgis | 4,5 km |
| Kilmė | Dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 1,4 m |
| Didžiausias gylis | 4,4 m |
| Tūris | 0,000228 km³ |
| Įteka | Upytė, bevardis upelis |
| Išteka | Upytė |

**Ėriškių tvenkinys** – tvenkinys Panevėžio rajone, Ėriškių gyvenvietėje. Susidaręs patvenkus Upytės upę (Nevėžio intakas) 16,2 km nuo jos žiočių. Ilgis iš pietų į šiaurę 2,05 km, plotis iki 0,15 km. Yra 5 a salelė. Altitudė 52,5 m. Krantai neaukšti, daugiausia apaugę siaura medžių ir krūmų juosta. Vakarine pakrante eina kelias Nr.3050 (Upytė – Ėriškiai – Juodikoniai), pietinę tvenkinio dalį skersai kerta kelias  **3024**  Barklainiai–Ėriškiai . Rytinėje pakrantėje stovi Ėriškių Švč. Jėzaus Vardo bažnyčia.

Debitas:

* Upės: 0,69 m³/s
* Užtvankos skaičiuotinis: 21,2 m³/s

Užtvanka 190 m ilgio, 8 m pločio. Vandens pralaida – šachtinė. Įrengta 1973 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
| ***Pirmoji ramybės naktis*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | La prima notte di quiete |
| Kilmės šalis |  Italija Prancūzija |
| Režisierius | Valerio Zurlini |
| Scenaristas (-ai) | Enrico MedioliValerio Zurlini |
| Vaidina | Alain Delon |
| Metai | 1972 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 132 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Pirmoji ramybės naktis** (it.  *La prima notte di quiete*) – 1972 m. Italijos ir Prancūzijos drama, kurioje pagrindinį vaidmenį atlieka Alenas Delonas.

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Danielis Dominičis, literatūros profesorius, atvyksta į Riminį, kur įsidarbina koledže, laikinai pakeisdamas kitą dėstytoją. Jo santykiai su gyvenimo drauge Monika gerokai pašliję ir Danielis didelę laiko dalį praleidžia lošdamas kortomis su keletu naujų draugų. Koledže jis susidomi savo studente Vanina, paslaptinga ir liūdna mergina, susitikinėjančia su Džerardu – vienu iš jo kortų žaidimų partnerių. Susidomėjimas virsta įsimylėjimu ir po ilgų pastangų jis sulaukia atsako. Danielis nusprendžia palikti Moniką ir išvykti su Vanina, tačiau paaiškėja, kad mergina turi savo tamsių paslapčių...

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Alain Delon – Danielis Dominičis
* Giancarlo Giannini – Džordžijo „Voras" Moska
* Sonia Petrovna – Vanina Abati
* Renato Salvatori – Marčelo
* Alida Valli – Marcela Abati, Vaninos motina
* Nicoletta Rizzi – Elvira
* Lea Massari – Monika
* Adalberto Mari Merli – Džerardas Favanis
* Carla Mancini

Apdovanojimai
-------------

* Nacionalinis Italijos filmų žurnalistų sindikatas – geriausia antrojo plano aktorė (Lea Massari)
Normanų salos
**Normandijos salos** (norm. *Îles d’la Manche*, pranc. *Îles Anglo-Normandes*, angl. *Channel Islands*) – salų grupė Lamanšo sąsiauryje, netoli Normandijos krantų. Priklauso Jungtinei Karalystei. Užima 196 km² plotą.

Geografija
----------

Salos kalvotos (aukštis iki 136 m, Le Platono k. Džersyje), paviršius sukultūrintas (verčiamasi gėlininkyste, daržininkyste). Išvystyta žvejyba, turizmas.

2012 m. salyne gyveno 163,8 tūkst. gyventojų. Dauguma salos gyventojų yra normanai (kaip ir Normandijos gyventojai), tačiau didelė jų dalis dabar kalba angliškai.

Normandijos salas sudaro dvi Britų Karūnos valdos – Gernsis ir Džersis. Jų administraciniai centrai atitinkamai yra Sent Piter Portas ir Sent Helieras. Salyną sudaro šios salos:

* Gernsio valda:
	+ Gernsis
	+ Sarkas
	+ Oldernis
	+ Hermas
	+ keletas salelių (Breku, Mažasis Sarkas, Džetu, Lihu)
* Džersio valda:
	+ Džersis
	+ Salelių ir uolų grupės (Ekreusas, Minkersas, Pjer de Lekas, Le Dirolis).

Istorija
--------

Normandijos salos apgyvendintos žmonių prieš 25 tūkst. metų, kuomet Europą ir Didžiąją Britaniją jungė sausuma. Priešistoriniais laikais salų gyventojai statė dolmenus ir menhyrus. Vėliau čia lankėsi galų gentys, romėnai, nuo VI a. platinta krikščionybė. Nuo IX a. pr. salas puldinėjo vikingai, o 933 m. jos tapo vikingų valstybės, Normandijos hercogystės, dalimi. 1066 m. Normandijos salos tapo prancūzų vasalinė valda, bet vėliau užimtos anglų ir nuo 1259 m. yra Britų Karūnos valda. Normandijos salas dar buvo užėmę prancūzai, o II pasaulinio karo metais jos buvo vienintelė nacių užkariauta Britų Sandaugos teritorija.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pasaulio vietovardžiai. Europa. 2-as leid. Vilnius, 2006 m. p.303
2. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 310
| **Ntsu Mokhehle** |
| --- |
| Gimė | 1918 m. gruodžio 26 d.Tejatejanengas, Lesotas |
| Mirė | 1999 m. sausio 6 d. (80 metų)Blumfonteinas, Pietų Afrika |
|  |
| Pareigos | Lesoto ministras pirmininkas |
| Partija | Basutų kongresas, Lesoto šalies kongresas už demokratiją |

**Ntsu Mokhehle** (g. 1918 m. gruodžio 26 d. Tejatejanenge – 1999 m. sausio 6 d.) – buvo Lesoto politikas, ministras pirmininkas nuo 1993 balandžio 2 iki 1994 rugpjūčio 17 ir nuo 1994 rugsėjo 14 iki 1998 gegužės 29.

Nuo 1952 m. iki 1997 m. kai sukūrė savo partiją "Lesoto šalies kongresas už demokratiją" buvo Basutų kongreso partijos narys.

Dėl prastos sveikatos jis nedalyvavo LCD konferencijoje 1998 sausį, kur buvo renkamas partijos lyderis, bet partija vis tiek išrinko kitą politiką Pakalita Mosisili, kuris lyderiu tapo vasario 21 d. LCD laimėjo 1998 m. Lesoto parlamento rinkimus ir naujuoju ministru pirmininku tapo Pakalita Mosisili.

Mokhehle mirė 1999 m. sausio 6 d. Blumfonteine, Pietų Afrikoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  "Lesotho Congress for Democracy Vacillates Before Electing New Leader", Summary of Events in Lesotho, Volume 5, Number 1, First Quarter 1998, trc.org.ls.


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Elias Phisoana Ramaema** | **Lesoto ministras pirmininkas**1993–1994 | Po to:**Hae Phoofolo** |
| Prieš tai:**Hae Phoofolo** | **Lesoto ministras pirmininkas**1994–1998 | Po to:**Pakalita Mosisili** |
| **Dama dama mesopotamica** |
| --- |
| Persijos danielius (*Dama dama mesopotamica*) |
| Apsaugos būklė |
| Nykstantys (IUCN 3.1), {{{ref}}} |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Porakanopiai  *( Artiodactyla)* |
| Pobūris: | Atrajotojai  *( Ruminantia)* |
| Šeima: | Elniniai  *( Cervidae)* |
| Gentis: | *Dama*  *( Dama)* |
| Rūšis: | Danielius  *( Dama dama)* |
| Porūšis: | Persijos danielius  *( Dama dama mesopotamica)* |

 |
| Binomas |
| ***Dama dama mesopotamica***Brooke, 1875 |

**Persijos danielius** arba **Mesopotamijos danielius** (*Dama dama mesopotamica*) – elninių (*Cervidae*) šeimos žinduolis. Pagal taksonomiją laikomas danieliaus porūšiu, nors kartais yra įvardijamas kaip atskira rūšis.

Aprašymas
---------

Persijos danielius yra šiek tiek didesnis už europinį, taip pat turi didesnius ir mažiau išsikerojusius ragus. Šiuo metu jie yra nykstantys, gyvena tik mažoje Kazachstano dalyje, pietų Irane, dviejose saugomose teritorijose Mazenderano provincijoje, šiaurės Izraelyje, Urmijos ežero pakrantėje ir kai kuriose Irako dalyse. Vis dėlto, Iranui pavyko stabilizuoti populiacijos skaičių, daugėja saugomų teritorijų ir zoologijos sodų, kuriuose gyvena šie gyvūnai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Environment - Iraq - average, farming, policy". *www.nationsencyclopedia.com*. Nuoroda tikrinta 9 April 2018.
| **Melanitta nigra** |
| --- |
| Juodoji antis (*Melanitta nigra*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Žąsiniai paukščiai  *( Anseriformes)* |
| Šeima: | Antiniai  *( Anatidae)* |
| Gentis: | Juodosios antys  *( Melanitta)* |
| Rūšis: | Juodoji antis  *( Melanitta nigra)* |

 |
| Binomas |
| ***Melanitta nigra***Linnaeus, 1758 |

**Juodoji antis** (*Melanitta nigra*) – žąsinių (*Anseriformes*) būrio paukštis.

Išvaizda
--------

Juodoji antis truputį didesnė už didžiąją. Patinas juodos spalvos, melsvo blizgesio. Snapas pilkai juodas su oranžine dėme tarp šnervių, jo pamatinėje dalyje yra gumbas. Kojos rudos, rainelė ruda. Patelė tamsiai ruda, galvos šonai žemiau akių, kaklas ir gerklė šviesesni. Pilvas šviesiai rudas. Snapas žalsvai juodas, kartais vienspalvis, o kartais – su geltona ar oranžine juostele tarp šnervių. Kojos bronzinės spalvos su juosvomis plėvėmis. Jaunikliai panašūs į patelę, pilvo srityje didelis šviesus plotas.

Paplitimas
----------

Eurazijoje paplitusi nuo Skandinavijos iki Lenos deltos. Šiaurėje arealas siekia arktines Europos pakrantes, Jamalo, Taimyro pusiasalius. Į pietus paplitusi iki Lenos, Obės žemupio, Uralo šiaurinės Dvinos aukštupio. Taip pat gyvena Islandijos, Britų, Špicbergeno, Hijumos, Saremos salose. Žiemoja Ramiojo ir Atlanto vandenyno pakrantėse.

Baltijos jūroje žiemojimo metu negausi. Migruodamos skrenda pro Lietuvą.

Biologija
---------

Peri atviruose tundros arba miškatundrės ežeruose. Taigoje – pelkėtose vietose. Žiemoja jūros neužšąlančiuose pakraščiuose, sekliose įlankose. Gerai nardo ir plaukioja.

Monogamas. Vienoje dėtyje paprastai būna 6–8 kiaušiniai, sveriantys apie 65 gramus. Perėjimo laikas – apie 30 dienų.

Minta moliuskais, vabzdžiais ir jų lervomis, vabalais, kirminais, vėžiagyviais, augalų šakniastiebiais.

Vikižodynas

Šaltiniai
---------

* *Lietuvos fauna: paukščiai, 1 knyga.* Sud. V. Logminas. – Vilnius: Mokslas, 1990.
**Perotinas** (lot. *Perotinus*, pranc. *Pérotin*, ist. šaltiniuose minimas *Perrotinus, Perotinus Magnus, Magister Perotinus*) – viduramžių kompozitorius, dirbęs Paryžiaus Dievo Motinos katedroje XII a. pb. ir, tikriausiai, XIII a. pr.

Istorinės žinios
----------------

Beveik nėra išlikę žinių apie Perotino asmenybę. Jis minimas dirbęs Paryžiaus Dievo Motinos katedroje XII a. pabaigoje ir priklausė katedros aplinkoje susiformavusiai muzikinei mokyklai. Tikima jį buvus prancūzu. Jokių žinių apie jo gimimo vietą ar mokslus neišlikę. Jį „magistru" (*magister artium*) mini savo teoriniuose veikaluose Johannes de Garlandia (apie 1270−1320) ir anglų studentas Paryžiuje Anonymous IV (apie 1280). Pastarasis mini, kad Perotinas peržiūrėjo Leonino leidinį *Magnus liber organi* ir papildė jį savo kūriniais. Tikriausiai tai atsitiko apie 1180 − 1190 m. Be to, Anonymous IV mini, kad Perotinas esą buvęs dar geresniu diskanto kompozitoriumi nei Leoninas ir vadinamas *magnus* (didžiuoju) ilgai po mirties, kas rodo didelį kompozitoriaus autoritetą tuo metu. 

Manoma, kad Perotinas galėjo užimti svarbų postą katedros tarnautojų hierarchijoje, tačiau jokių tikslesnių žinių apie tai nėra. Jo asmenybė gali būti tapatinama su minimais dainininkais Petrus (mirė 1197 m.) ir antrojo balso Petrus (mirė apie 1238 m.). Iš Anonymous IV žinoma, kad Perotinas rašė 3 ir 4 balsų muziką vargonams. Jo 4 balsų vargonų kompozicijos tikriausiai yra pačios ankstyviausios išlikusios Vakarų muzikos istorijoje. Jis yra peržiūrėjęs apie 150 liturginių diskanto kūrinių, daugiausia dviem balsams. Anonymous IV mini 7 Perotino kūrinius, kurie buvo identifikuoti to meto manuskriptuose ir visų pirma *Magnus liber organi*, kuriame reprezentuoti ir Leonino kūriniai. Kiti kūriniai priskiriami pagal stilistinius bruožus. 

Perotino kūriniais įvardijami:

* 2 kūriniai keturiems balsams (vargonai)
* 11 kūrinių trims balsams (vargonai)
* 6 klausulos (vokalas)
* 3 konduktai (vokalas)

Išnašos
-------

1. ↑  Edward H. Roesner, Oxford Music Online

Nuorodos
--------

* Perotinas Encyclopaedia Britannica tinklalapyje
* Allmusic apie Perotiną: biografija, reviu, kūriniai
* Perotino diskografija, discogs.com
* Perotino kūrinių natos Petrucci Music Library projekte
* Perotinas last.fm svetainėje
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Juodmarškinių kolonijinė milicija**, *MVSN kolonijinė milicija* (it. *Milizia Coloniale*) – juodmarškinių (it. *Milizia Volontaria per la Sicurezza Nazionale*) dalis, veikusi Italijos kolonijinėse valdose Šiaurės Afrikoje (Kirenaika ir Tripolitanija) bei Rytų Afrikoje (Italijos Ertitrėja, Etiopija ir Italijos Somalilandas). Šią miliciją sudarė septyni legionai, kuriuose tarnavo pradžioje italai kolonistai, o vėliau – ir vietiniai afrikiečiai. 

* 1-asis legionas – Adis Abeba (Etiopija)
* 2-asis legionas – Asmara (Eritrėja)
* 3-asis legionas – Gonderas (Etiopija)
* 4-asis legionas – Masava (Eritrėja)
* 5-asis legionas – Mogadišas (Somalilandas)
* 6-asis legionas – Džima (Etiopija)
* 7-asis legionas – Desė (Etiopija)

Vėliau iš šių Rytų Afrikos dalinių buvo suformuota Afrikos lengvųjų pėstininkų divizija, Ji ir visi legionai buvo sunaikinta Antrojo pasaulinio karo Šiaurės Afrikos ir Rytų Afrikos kampanijose.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Pero Vašo de Kaminijos laiškas karaliui, aprašantis Brazilijos atradimą
**Peras Vašas de Kaminija** (*Pero Vaz de Caminha*; 1450 m. – 1500 m. gruodžio 15 d.) – portugalų jūrininkas, rašytojas, kuris ypač pasižymėjo kaip Pedro Alvarešo Kabralo laivyno archivaras.

Biografija
----------

Peras Vašas gimė Porte, buvo Vasko Fernandešo de Kaminijos, Bragansos kunigaikščio riterio, sūnus. Jo protėviai, karaliaus Fernando valdymo laikais (1367–1383 m.), buvo pirmieji naujakuriai Neivoje.

Peras Vašas buvo raštingas, buvo riteriu kunigaikščių Alfonso V, Žuano I ir Manuelio I rūmuose. 1475 metais dalyvavo Toro mūšyje. 1476 m. iš tėvo paveldėjo valstybės finansų tvarkytojo pareigas. 1497 m. tapo Porto miesto tarybos nariu.

1500 metais Peras Vašas de Kaminija buvo paskirtas Indijoje, Kalikute statomos gamyklos sekretoriumi. Į savo paskyrimo vietą išplaukė su Pedro Alvarešo Kabralo ekspedicija. Jos metu buvo Brazilijos atradimo liudininkas, ir visiems laikams įsiamžino kaip gegužės 1 d. laiško apie Brazilijos atradimą autorius. Laiške karaliui Manueliui I Vašas de Kaminija aprašė atradimo detales ir įspūdžius iš naujai atrastų žemių. Tai buvo pirmas dokumentas parašytas Brazilijos istorijoje ir, be visa ko, laikomas svarbiu literatūros kūriniu šalyje.

Vėliau Kalikute (Indija) vadovavo prieskonius ruošiančiai gamyklai. Manoma, kad Peras Vašas de Kaminija žuvo Kalikuto gamyklą 1500 m. pabaigoje užpuolus musulmonams.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Dikilio regionas*Région de Dikhil*إقليم دخيل |
| --- |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3)------ vasaros: (UTC) |
|  |
| **Valstybė** | Džibučio vėliava Džibutis |
| **Administracinis centras** | Dikilis |
| **Rajonų** | 3 |
|  |
| **Gyventojų** (2012) | 90 023 |
| **Plotas** | 7 200 km² |
| **Tankumas** (2012) | 13 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | DJ-DI |

**Dikilio regionas** (pranc. *Région de Dikhil*, som. *Gobolka Dikhil*, arab. إقليم دخيل = *Aqlim Dakhīl*, afar. *Dikhil Rakaakay*) – regionas Džibučio pietvakarinėje dalyje. Administracinis centras – Dikilis.

Geografija
----------

Tai didžiausias šalies regionas. Pietuose ir vakaruose ribojasi su Etiopija, – šiaurės rytuose – su Tadžuros regionu, rytuose – su Artos ir Ali Sabiho regionais. Paviršius kalnuotas – stūkso Dakos, Gamari, Amailė, Kotono, Baba Alu, Jagero (aukštis iki 1398 m) masyvai. Pietvakariuose siekia Abės ežero pakrantę. Vyrauja dykumos, iš kurių didžiausia yra Didžioji Bara.

Suskirstymas ir gyvenvietės
---------------------------

Dikilio regioną sudaro 3 rajonai:

* As Eilos rajonas
* Dikilio rajonas
* Jobokio rajonas

Didesnės gyvenvietės:

* Dikilis
* As Ela
* Galafis
* Jobokis
* Bondara
* Muludas
* Sankalas

|  |  |
| --- | --- |
|  **Džibučio regionai** |  |
| Ali Sabihas | Arta | Dikilis | Džibutis | Obokas | Tadžura |
*Potas*, arba *Meilės ilgesys*, rom. kopija, Kapitolijaus muziejai.
**Skopas** (gr. Σκόπας) – 395-350 m. pr. m. e. gyvenęs graikų skulptorius ir architektas. Kartu su Praksiteliu ir Lisipu laikomas vienu iš geriausių klasikinio Graikijos laikotarpio skulptūros atstovų, padariusių įtaką helenizmui. Dirbo Halikarnase, Tegėjoje, Atėnuose. Jo stilių paveikė Polikletas.

Gyvenimas ir kūryba
-------------------

Skopas gimė 395 m. pr. m. e. Paro saloje, esančioje Kikladų salyne, galėjo priklausyti menininkų šeimai. Pasak Plinijaus, dirbdamas Halikarnase Skopas kartu su Praksiteliu prisidėjo prie Halikarnaso mauzoliejaus statybų, sukūrė keletą reljefų bei papuošimų, taip pat prisidėjo prie Artemidės šventyklos Efese. Išliko jo pastatytos ir išpuoštos Atėnės šventyklos Tegėjoje (Arkadija) frontono statulų galvos. Plinijus mini, kad šventykloje Skopas buvo atsakingas už Asklepijaus ir Higėjos statulas. Iš jų matyti, kad jis buvo rimtesnis ir patetiškesnis už Praksitelį. Jo skulptūros pasižymi nedaug atvertomis burnomis ir „giliai nuskendusiomis" akimis, ugninga aistra ir dinamika. Skopas mirė apie 350 m. pr. m. e.

Jam priskiriamos skulptūros: „Meleagras", „Mainadė" (arba „Pašėlusi Mainadė"), „Potas" (arba „Meilės ilgesys"), gali būti, kad „Kitara grojantis Apolonas", „Ludoviso Arėjas" ir „Lansdauno Heraklis", taip pat Niobės dukterų sunaikinimą vaizduojančios statulos irgi yra jo sukurtos skulptūros.

Galerija
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Skopas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* *Mainadė*, kopija, Puškino muziejus.
* Meleagro galva, kopija, Britų muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Antikos žodynas, Alma littera, Vilnius, 1998 m. 461–462 p.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Šiaurės regionas*Région du Nord, North Region* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Kamerūno vėliava Kamerūnas |
| **Administracinis centras** | Garua |
| **Departamentų skaičius** | 4 |
|  |
| **Gyventojų** (2005) | 1 346 623 |
| **Plotas** | 65 576 km² |
| **Tankumas** (2005) | 21 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | CM-NO |

**Šiaurės regionas** (pranc. *Région du Nord*, angl. *North Region*) – administracinė teritorija šiaurės Kamerūne. Ribojasi su Adamavos regionu pietuose, su Nigerija vakaruose, su Tolimosios Šiaurės regionu šiaurėje, su Čadu rytuose, su Centrinės Afrikos Respublika pietryčiuose. Administracinis centras – Garua.

Geografija
----------

Didžiąją dalį teritorijos užima Benuė įduba, tik vietomis teiškylanti virš 200 m aukščio. Pietuose paviršius stačiais skardžiais kyla į Adamavos plokščiakalnį. Šiaurėje driekiasi Kaelės aukštuma bei Mandaros kalnai. Svarbiausia upė yra Benuė su intaku Majo Kebiu. Kita svarbi upė Vina priklauso Logonės baseinui. Benuė slėnyje įrengtas didelis Lagdo tvenkinys. Vyrauja savanų kraštovaizdžiai (nuo miškingų pietuose iki krūmingų šiaurėje). Įsteigti Buba Ndžidos, Benuė, Faro nacionaliniai parkai.

Gyventojai
----------

Regiono tautinė sudėtis labai marga, bet didesnę dalį vietinių gyventojų sudaro Adamavos kalbomis kalbančios tautos (mbumai, dijai, čambai, fanbiai, gimbiai ir kt.). Pakraščiuose gyvena Čado kalbomis kalbančios tautos (ndžanjai, gudiai, gavarai, dabai, zimiai, mundangai ir kt.), bei Vidurio Sudano kalba kalbantys gambajai. Regione taip pat daug fulbių, atsikrausčiusių iš šiaurės. Dėl jų įtakos regione paplitęs islamas. Kitos tautos išpažįsta daugiausia krikščionybę (ypač katalikybę) ir vietinius tikėjimus.

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Regionas padalintas į 4 departamentus (skliaustuose – administracinis centras):

* Benuė departamentas (Garua)
* Faro departamentas (Polis)
* Majo–Lučio departamentas (Gjuderas)
* Majo–Rėjaus departamentas (Čolirė)

|  |  |
| --- | --- |
|  **Kamerūno regionai** |  |
| Adamava | Centrinis | Pakrantė | Pietūs | Pietvakariai | Rytai | Šiaurė | Šiaurės Vakarai | Tolimoji Šiaurė | Vakarai |