recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Kazys Labutis** (1899 m. sausio 22 d. Šakališkiuose, Igliškėlių valsčius – 1975 m. balandžio 8 d. Kanberoje, Australija) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas.

Biografija
----------

1919 m. baigė Kauno karo mokyklą. 1919–1920 m. dalyvavo kovose su Raudonąja armija ir Lenkijos kariuomenės daliniais. 1923 m. sausio mėn. Klaipėdos sukilimo dalyvis. 1923–1925 m. Kauno policijos, raitosios policijos rezervo vadas. 1925–1927 m. kriminalinės policijos rezervo viršininkas.

1928 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus. 1934–1939 m. 1-ojo husarų Lietuvos Didžiojo Etmono Jonušo Radvilos pulko vado padėjėjas. 1939 m. 2-ojo ulonų Lietuvos Kunigaikštienės Birutės pulko vadas. 1940 m. pulkininkas.

SSRS okupavus Lietuvą iš kariuomenės atleistas. 1941–1944 m. savisaugos dalinių Kauno apygardos vadas, 1944 m. Vietinės rinktinės Vilkaviškio apskrities komendantas.

1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1948 m. emigravo į Australiją .

Įvertinimas
-----------

* 1923 m. Vyčio kryžiaus 5 laipsnio ordinas
* 1935 m. Vytauto Didžiojo 4 laipsnio ordinas
* 1939 m. Gedimino 3 laipsnio ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Zabielskas. *Kazys Labutis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 401 psl.
| **Juozas Malinauskas** |
| --- |
| Gimė | 1888 m. vasario 11 d.Paberžinė, dab.Utenos raj. |
| Mirė | 1977 m. birželio 9 d. (89 metai)Paberžinė, Utenos raj. |
| Palaidotas (-a) | Vyžuonų kapinėse |
| Tėvai | Karolis Malinauskas (1841–apie 1917), Zofija Kalinauskaitė-Malinauskienė (1864–1934) |
| Sutuoktinis (-ė) | Ona Gražytė-Malinauskienė (1901–1970) |
|  |
| Veikla | pedagogas, švietėjas |
|  |
| Žinomas (-a) už | Vilniaus konferencijos dalyvis |

**Juozas Malinauskas** (1888 m. vasario 11 d. Paberžinėje, dab.Utenos raj. – 1977 m. birželio 9 d. ten pat) – pedagogas, švietėjas, Vilniaus konferencijos (1917 m.) dalyvis.

Biografija
----------

Gimė miškininko Karolio ir valstietės Zofijos Malinauskų šeimoje, kartu užaugo su dviem seserimis. Tėvas buvo knygnešys, motina vaikystėje mokė skaityti maldaknygę. Tėvas neleido eiti į rusišką mokyklą, todėl mokėsi pas daraktorių. Toliau lavinosi privačiai, ruošėsi gimnazijos egzaminams ir 1906 m. eksternu baigė Utenos gimnaziją. Po to dirbo Utenos kooperatyve, buvo krautuvės vedėjas.

Kaimyniniuose Vyžuonų, Debeikių ir Leliūnų valsčiuose J. Malinauskas propagavo lietuvybę: organizavo švietėjiškas paskaitas, įvairius ratelius, kultūrinius renginius. Apie 1910 m. įkūrė Pirmeivių organizaciją, kurioje subūrė Vyžuonų apylinkių jaunimą, vykdė lietuvišką veiklą, vaikus mokė rašto.

1917 m. Vyžuonų valsčius J. Malinauską išrinko savo atstovu į Vilniaus konferenciją. Dalyvaudamas jos darbe, susipažino ir artimai bendravo su Mykolu Karosu, o Lietuvos Tarybos rinkimuose padėjo krikščionių demokratų bloko atstovams. Vėliau su Lietuvos Tarybos nariu Steponu Kairiu Vyžuonų parapijos susirinkimuose jis pristatė Lietuvos Nepriklausomybės atkūrimo idėją.

1919 m. Kaune baigė švietimo draugijos „Saulės" mokytojų vasaros kursus, vėliau lankė mokytojų kursus Rokiškyje. 1919–1920 m. buvo pradžios mokyklos mokytoju Tirmūnuose (Utenos raj.), 1920–1922 m. – Mickūnuose (Anykščių raj.). 

1922 m. Debeikių bažnyčioje susituokė su Ona Gražyte (su ja užaugino 8 vaikus).

1922–1927 m. mokytojavo Šeimyniškių (Anykščių raj.) pradžios mokykloje, buvo jos vedėjas. Vėliau pedagoginės veiklos nebetęsė ir grįžo į gimtąją Paberžinę, kur vertėsi žemdirbyste šeimos ūkyje. Iki 1940 m. dirbo Vyžuonų ūkininkų sąjungos Smulkaus kredito banke kasininku, papildomai įsidarbino žemės matininku.

1949 m. tapo Tirmūnuose kuriamo kolūkio nariu, dirbo buhalteriu, revizoriumi, sąskaitininku. Apie 1961 m. išėjo į pensiją.

Nuo jaunystės, jau pramokęs rašyti, J. Malinauskas pradėjo eiliuoti. Jis kūrė didaktinio pobūdžio eiles primityvistine eilėdara, eiliavo prisiminimus apie savo gyvenimo patirtis. 1982 m. savilaidos būdu išleistas mašinraščio leidinys, kuriame pristatytas jo 1914–1966 m. sukurtų ir išlikusių eilių rinkinys „Lietuvos amžių praeities bangose".

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4  Juozas Malinauskas *anykštenai.lt*
2. ↑  Algirdas Vyžintas. *Vyžuonos. Kraštas ir žmonės*. 2006, Utena: Utenos Indra
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Funkcija *g* tolydi visame intervale, funkcija *f* – netolydi
Funkcija {\displaystyle f(x)} vadinama **tolydžia** intervale (a; b), jei kiekviename intervalo taške galioja lygybė:

{\displaystyle \lim \_{x\rightarrow x\_{0}}f(x)=f(x\_{0}).}
Be šio, naudojami ir kiti tolydumo apibrėžimai:

* {\displaystyle \lim \_{\Delta x\rightarrow 0}\Delta y=0,}
* Jei {\displaystyle \forall \varepsilon >0\;\exists \delta (\varepsilon )>0:|x-x\_{0}|<\delta \Rightarrow |f(x)-f(x\_{0})|<\varepsilon .}

Visi trys pateikti apibrėžimai savo prasme yra lygiaverčiai.

Paprastesniais terminais, funkcija yra tolydi, jei labai mažus argumento pokyčius atitinka labai maži funkcijos reikšmės pokyčiai. Tokių funkcijų grafikai yra tolygios kreivės, be staigių šuolių bei trūkių.

Beveik visos pagrindinės funkcijos yra tolydžios: trigonometrinės, daugianariai, logaritmai ir t. t.
Pavyzdžiui, įrodysime, kad natūrinis logaritmas yra tolydi funkcija, pasiremdami antru apibrėžimu:

{\displaystyle \lim \_{\Delta x\rightarrow 0}\Delta y=\lim \_{\Delta x\rightarrow 0}\left(\ln(x+\Delta x)-\ln(x)\right)=}
{\displaystyle =\lim \_{\Delta x\rightarrow 0}\ln \left({\frac {x+\Delta x}{x}}\right)=\lim \_{\Delta x\rightarrow 0}\ln \left(1+{\frac {\Delta x}{x}}\right),=\ln \lim \_{\Delta x\rightarrow 0}\left(1+{\frac {\Delta x}{x}}\right)\ }
{\displaystyle \lim \_{\Delta x\rightarrow 0}\Delta y=\ln 1=0.}

Tolydžių funkcijų savybės
-------------------------

* Jei funkcija intervalo galuose įgyja skirtingų ženklų reikšmes, tai egzistuoja taškas šiame intervale, kuriame funkcijos reikšmė lygi nuliui. Grafiškai tai reiškia, kad kreivė, kurios galai yra skirtingose ašies pusėse, kažkuriame taške tą ašį kerta.

* Jei funkcija intervalo galuose įgyja skirtingas reikšmes A ir B, tai tame intervale funkcija įgyja ir visas tarpines vertes tarp A ir B.

* Tolydi funkcija uždarame intervale yra aprėžta, t. y. egzistuoja toks {\displaystyle M>0}, kad {\displaystyle |f(x)|<M}. Grafiškai tai reiškia, kad uždarame intervale funkcijos grafikas turi savo didžiausią ir mažiausią vertes.

Šias savybes galima lengvai įsivaizduoti, turint omeny, kad tolydžios funkcijos grafikas yra tolygi kreivė, nedaranti staigių šuolių.
| **Stanislovas Mačiulis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1893 m. vasario 7 d.Bimbuose, Panemunėlio valsčius |
| Mirė | 1941 m. birželio 26 d. (48 metai)Panevėžyje |
| Tėvas | Antanas Mačiulis |
| Motina | Anelė Janina Šileikaitė |
| Vaikai | Stasė Mačiulytė (1922-1941), Aldona Vaičiulėnas (1924-2012), Irena Halina Daugirdas (1923-2019). |

**Stanislovas (Stasys) Mačiulis** (1893 m. vasario 7 d. Bimbuose, Panemunėlio valsčius – 1941 m. birželio 26 d. Panevėžyje) – gydytojas chirurgas, pirmosios onkologinės ligoninės Lietuvoje steigėjas, kankinys. Brolis - teisės daktaras, diplomatas Petras Mačiulis.

Biografija
----------

1914–1919 m. studijavo Peterburgo karo medicinos akademijoje. Dirbo profesoriaus Fiodorovo chirurginėje klinikoje. 1918 m. siaučiant dėmėtajai šiltinei, suorganizavo dezinfekcinę komandą. 

1922 m. grįžo į Lietuvą. Tarnavo jaunesniuoju gydytoju Lietuvos kariuomenėje - 6-ajame pėstininkų Kunigaikščio Margio pulke, vėliau vyr. gydytoju 9-ajame pėstininkų Kunigaikščio Vytenio pulke. 

Išėjęs į atsargą nuo 1925 m. dirbo gydytoju Smilgiuose, buvo Smilgių valsčiaus tarybos pirmininkas. Nuo 1930 m. vadovavo Panevėžio apskrities ligoninei ir jos Chirurgijos skyriui. Jo pastangomis pastatyta moderni Panevėžio apskrities ligoninė. 1933 m. su kitais Lietuvos gydytojais įsteigė Draugiją kovai su vėžio liga.

1941 m. birželio 26 d. besitraukiančių raudonarmiečių suimtas operuojant ligonį ir kartu su chirurgais Antanu Gudoniu ir Juozu Žemguliu žiauriai nukankintas. Palaidotas Panevėžio Kristaus Karaliaus Katedros kapinėse. 1929 m. apdovanotas LDK Gedimino 4 laipsnio ordinu.

Nuorodos
--------

* Elena Markuckytė, Donatas Pilkauskas, Panevėžys. Gydytojas Stasys Mačiulis Archyvuota kopija 2016-09-17 iš Wayback Machine projekto.;
| **Oenothera** |
| --- |
| Nakviša (*Oenothera* sp.) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Erškėčiažiedžiai  *( Rosidae)* |
| Šeima: | Nakvišiniai  *( Onagraceae)* |
| Gentis: | Nakviša  *( Oenothera)* |

 |

**Nakviša** (*Oenothera*) – nakvišinių (*Onagraceae*) šeimos augalų gentis. Natūraliai paplitusi Šiaurės ir Pietų Amerikoje. Tai vienmečiai, dvimečiai ir daugiamečiai augalai.

Nakvišų dydis įvairuoja nuo 10 cm dydžio *Oenothera acaulis* augančios Čilėje iki 3 m siekiančios *Oenothera stubbei* iš Meksikos. Žiedai išsiskleidžia vakarais (dėl to ir pavadinta nakviša). Žiedai geltonos, baltos, rausvos spalvos, su keturiais širdiškais žiedlapiais. Išskirtinis nakvišų bruožas – keturskiautė purka, primenanti raidę X.

Rūšys
-----

* Smėlinė nakviša (*Oenothera oakesiana*, sin.*Oenothera ammophila*)
* Dvimetė nakviša (*Oenothera biennis*)
* Žiloji nakviša (*Oenothera canovirens*)
* Karpytalapė nakviša (*Oenothera laciniata*)
* Raudonstiebė nakviša (*Oenothera rubricaulis*)

Naudojimas
----------

Lietuvoje nakvišos auginamos kaip dekoratyvinis augalas, tačiau nakviša yra plačiai paplitusi ir naudojama medicinoje. Pagrindinė vaistinė žaliava – dvimetės nakvišos sėklos. Iš sausų sėklų gaunamas auksinio atspalvio aliejus. Omega-6 riebalinės rūgštys, esančios nakvišų aliejuje, labai reikalingos odos barjerinės funkcijos palaikymui – esant laisvųjų radikalų atakoms, perdozavus UVS (ultravioletinių spindulių): pavyzdžiui, ilgai būnant soliariume ar pajūrio saulėje.

Be kitų organizmui naudingų medžiagų, nakvišų aliejuje yra ir vitamino E, kuris daugeliui žinomas kaip „odos ir kraujagyslių elastingumo vitaminas", turintis stiprų antioksidantinį poveikį.
Nakvišų aliejus yra populiari ir gerai žinoma priemonė, padedanti sušvelninti PMS ir menopauzės simptomus. Gydytojai skiria nakvišų aliejų mastopatijos prevencijai.

Nakvišų aliejuje esantis vitaminas E neutralizuoja toksinius fiziologinių procesų organizme metu susidarančius laisvuosius radikalus.

Išnašos
-------

1. ↑  The Plant List Archyvuota kopija 2018-12-22 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑   Archyvuota kopija 2009-07-14 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑   Archyvuota kopija 2009-09-08 iš Wayback Machine projekto.
| **Suillus bovinus** |
| --- |
| Tamprusis kazlėkas (*Suillus bovinus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Baravykiečiai  *( Boletales)* |
| Šeima: | Baravykiniai  *( Boletaceae)* |
| Gentis: | Kazlėkas  *( Suillus)* |
| Rūšis: | Tamprusis kazlėkas  *( Suillus bovinus)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Tamprusis kazlėkas**, *nakcižieda*, *retikas*, *juočbaravykis* (lot. *Suillus bovinus*) – baravykinių (*Boletaceae*) šeimos, kazlėkų (*Suillus*) genties grybų rūšis.

* **Augimo vieta**

Smėlėti pušynai.

* **Augimo laikas**

Rugsėjis - Lapkritis.

* **Pagrindiniai požymiai**

Tamprūs vaisiakūniai, nebijantys šalnų, auga grupėmis.

Vidutinio dydžio grybai. Kepurėlė užauga iki 8 cm, rečiau iki 12 cm skersmens, labai tamsiai geltona, geltonai ruda. Vamzdeliai iki 1 cm ilgio, pilkai gelsvi, seni - žalsvai rusvi. Kotas 2–10×1–2 cm, kepurėlės spalvos, tamprus, pamatinėje dalyje dažnai suaugęs po kelis vaisiakūnius. Trama gelsvai rusva, sena - rožinio atspalvio, labai tampri, švelnaus skonio. Sporos 7–11×3–5 μm.

**Būdingi požymiai:** labai tamprūs vaisiakūniai, dažnai auga po kelis vienoje vietoje, dzūkų dar vadinamas nakcižieda, nes naktimis vaisiakūniai neva švyti.

Auga daugiausia sausuose, smėlėtuose pušynuose, didelėmis grupėmis. Skanus grybas, seni vaisiakūniai labai tamprūs, maistui nereikėtų jų vartoti.

Literatūra
----------

**Lietuvos grybų atlasas**, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 74 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Tamprusis kazlėkas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Koordinatės: 54°55′15″š. pl. 25°23′18″r. ilg.﻿ / ﻿54.9209°š. pl. 25.3884°r. ilg.﻿ / 54.9209; 25.3884

|  |
| --- |
| **Eitminiškių gimnazija** |
| Eitminiškių gimnazija herbasEitminiškių gimnazija herbas |
| Eitminiškių gimnazija |
| **Adresas** | Bažnyčios g. 26, Eitminiškės |
| **Direktorius(-ė)** |  |
| **Mokinių skaičius** | 269 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 39 |

**Vilniaus rajono Eitminiškių gimnazija** – valstybinė dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniaus raj. Eitminiškėse, Bažnyčios g. 26, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 195001473. Steigėjas – Vilniaus apskrities viršininko administracija.

Filialai:

* Eitminiškių gimnazijos Ažulaukės skyrius;
* Eitminiškių gimnazijos Sužionių skyrius;
* Eitminiškių gimnazijos Visalaukės skyrius.

Istorija
--------

Eitminiškių gimnazija, 2016 m.
1937 m. įkurta pradinė mokykla dėstomąja lenkų kalba, vėliau tapusi pagrindine. 1996 m. įkurta pradinė mokykla dėstomąja lietuvių kalba, 1999 m. tapusi gimnazija.

Nuorodos
--------

1. ↑  Eitminiškės. Vilnijosvartai.lt (tikrinta 2023-11-04).
2. ↑  Eitminiškės. Visuotinė lietuvių enciklopedija (tikrinta 2023-11-04).

* Oficiali svetainė
* Buvusi gimnazijos svetainė Archyvuota kopija 2014-04-01 iš Wayback Machine projekto.
**Mykolas Mačiukas** (*Mikas*, 1899 m. kovo 17 d. Gudeliai, Pilviškių valsčius – 1950 m. ? Ryga) – Lietuvos kariuomenės karininkas, generalinio štabo pulkininkas leitenantas, Lietuvos pasipriešinimo sovietinės okupacijos režimui veikėjas.

Biografija
----------

Nuo 1919 m. sausio 2 d. Lietuvos kariuomenės savanoris, tarnavo Antrajame pėstininkų pulke. 1919 m. gruodžio mėn. baigė Karo mokyklą, 1926 m. – Aukštųjų karininkų kursų Bendrąjį, 1937 m. – Generalinio štabo skyrių, 1936 m. – Vytauto Didžiojo universiteto Teisių fakultetą. 1937 m. generalinio štabo pulkininkas leitenantas.

Tarnavo įvairiuose Lietuvos kariuomenės daliniuose, nuo 1937 m. Kariuomenės štabe. 1940 m. birželio mėn. TSRS okupavus Lietuvą, 1940 m. rugsėjo 11 d. paskirtas LTSR respublikinio karinio komisariato šaukiamųjų karinio parengimo vyr. inspektoriumi. Aktyvus 1941 m. Birželio sukilimo dalyvis, vienas jo vadovų, vėliau įsitraukė į antinacinį pasipriešinimą, Lietuvos aktyvistų fronto karinio skyriaus viršininkas. 1941–1943 m. Valstybinio stiklo fabriko direktorius. Okupantų suimtas ir 1943–1945 m. kalintas Štuthofo koncentracijos stovykloje. 1945 m. grįžęs į Lietuvą įsitraukė į antisovietinį pasipriešinimą. Slapstėsi Rygoje, gyveno svetima pavarde, ten jo ieškojo KGB. Manoma, 1950 m. žuvo Rygoje. Jo šeima 1948–1957 m. buvo tremtyje Sibire (Krasnojarsko kraštas).

Įvertinimas
-----------

* 1928 m. Gedimino 4 laipsnio ordinas
* Vyčio kryžiaus 5 laipsnio ordinas (2001 m. po mirties)

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Mykolas Mačiukas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 754 psl.
| **Vincentas Korkutis** |
| --- |
| Gimė | 1931 m. liepos 24 d.Varėna I, Alytaus apskritis |
| Mirė | 2023 m. kovo 16 d. (91 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | geologas |
|  |
| Išsilavinimas | fizinių mokslų daktaras |
| Alma mater | 1955 m. Vilniaus universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * 1980 m. LTSR valstybinė premija
 |

**Vincentas Korkutis** (1931 m. liepos 24 d. Varėnoje I, Alytaus apskrityje – 2023 m. kovo 16 d. Vilniuje) – Lietuvos geologas.

Biografija
----------

1955 m. baigė Vilniaus universitetą. 1967 m. geologijos ir mineralogijos mokslų kandidatas.

1960–1967 m. vadovavo naftos paieškoms Žemaitijoje. 1973–1994 m. Geologijos instituto vyresnysis mokslo darbuotojas. Iš jo ataskaitų gauta daug naujų geologinių stratigrafinių, paleogeografinių, paleontologinių, tektoninių duomenų apie Baltijos regiono gelmių sandarą, pagal gautus duomenis rasta skystos naftos silūro, ordoviko ir kambro sluoksniuose prie Kybartų, Pajevonio ir Gumbinės. Parašė mokslinių ir populiarių straipsnių.

Lietuvos teniso federacijos prezidiumo narys (1959–1967), atsakingasis sekretorius (1963–1970, 1973–1976), Teisėjų kolegijos pirmininkas (1975–1986), viceprezidentas (1983–1985), Drausmės komisijos narys (nuo 1994). 1965–1989 buvo renkamas į SSRS geriausiųjų bokštelio teisėjų dešimtuką. Teisėjavo (bokštelio teisėjas) SSRS čempionatų finaluose, tarptautiniuose teniso turnyruose, tarp jų Daviso ir *Kings* taurės, 1973 pasaulio studentų žaidynėse Maskvoje, 1983 Europos čempionate Jūrmaloje, 1976 Jungtinių Amerikos Valstijų ir SSRS teniso mače Maskvoje, SSRS tautų spartakiadose: III (1963), IV (1967; abi Maskva), VI (1975, Talinas), VII (1979, Ryga), VIII (1980, Taškentas). Lietuvos olimpinės akademijos narys (nuo 1997).

Parengė knygas *Lietuvos tenisui – 75* (1995), *Teniso žvaigždės iš arti* (2016). Paskelbė daugiau kaip 300 straipsnių apie tenisą.

Bibliografija
-------------

* Pietų Pabaltijo kambro nuogulos (stratigrafija, fauna, paleogeografija), 1967 m.
* Pietų Pabaltijo apatinio paleozojaus naftingų nuogulų litologija ir facijos, su P. Lapinsku ir J. Laškovu, 1972 m.
* Mineralų pasaulyje, 1980 m.

Įvertinimas
-----------

* 1980 m. LTSR valstybinė premija

Šaltiniai
---------

1. ↑  Eidamas 92 metus mirė Vincentas Korkutis. tennis.lt. 2023-03-27. Nuoroda tikrinta 2023-11-13.
2. ↑  VINCENTAS KORKUTIS. Lietuvos sporto enciklopedija. 2022-06-21. Nuoroda tikrinta 2023-11-13.
3. ↑  *Vincentas Korkutis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 621 psl.
| **Juozas Galvydis** |
| --- |
| Gimė | 1896 m. lapkričio 16 d.Davainiai, Užpalių valsčius |
| Mirė | 1982 m. sausio 3 d. (85 metai)Vilnius |
| Palaidotas (-a) | Panemunės kapinėse |
| Sutuoktinis (-ė) | Marija Vyšniauskaitė |
| Vaikai | Algimantas, Leonas, Vilius |
|  |
| Veikla | karininkas, istorikas, pedagogas, bibliotekininkas, vertėjas |
|  |
| Alma mater | 1931 m. Vytauto Didžiojo universitetas |

**Juozas Galvydis** (1896 m. lapkričio 16 d. Davainiuose, Užpalių valsčius – 1982 m. sausio 3 d. Vilniuje) – Lietuvos karininkas, istorikas, pedagogas, bibliotekininkas, vertėjas.

Biografija
----------

1915–1918 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje, 1917 m. podporučikas. 1919–1923 m. Lietuvos kariuomenės savanoris, dalyvavo kovose su Lenkijos kariuomenės daliniais, 1923 m. kapitonas. Dėl kairiųjų pažiūrų iš kariuomenės atleistas.

1922–1926 m. studijavo filologiją Lietuvos universitete. 1931 m. baigė istoriją Vytauto Didžiojo universitetą. 1928–1930 m. vadovavo Povilo Višinskio liaudies universitetui. 1930–1944 m. dirbo mokytoju Kauno mokyklose, banke. 1928–1933 m. faktinis žurnalo „Kultūra" redaktorius.

1944–1948 m. Kauno universiteto, 1949–1981 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1946 m. docentas. 1946–1948 m. SSRS ir LSSR istorijos, 1961–1973 m. Visuotinės istorijos katedros vedėjas. 1950–1956 m. dėstė ir Vilniaus pedagoginiame institute. 1945–1976 m. dirbo LSSR mokslų akademijos bibliotekoje. 1970–1976 m. žurnalo „Knygotyra" redakcinės kolegijos narys. Redagavo filosofijos veikalų ir istorijos vadovėlių aukštosioms mokykloms vertimus.

Palaidotas Panemunės kapinėse.

Bibliografija
-------------

* Žmogaus ir pirmykštės visuomenės kilmė bei raida. – Vilnius: Mintis, 1972. – 342 p. (LSSR valstybinė premija, 1974 m.)
* Mokslinės minties raida sprendžiant žmogaus ir visuomenės kilmės problemas, 1973.
* Kodėl ir kaip žmonės pradėjo tikėti. – Vilnius: Mintis, 1978. – 221 p.
* Senųjų tikėjimų formos ir kultai. – Vilnius: Mintis, 1980. – 69 p.

Išvertė rusų ir ukrainiečių rašytojų kūrinių: V. Šiškovo „Rūsčioji upė" (1954 m.), I. Franko „Borislavo apsakymus" (1954 m.), M. Stelmacho „Žmogaus kraujas ne vanduo" (1959 m.), M. Šolochovo „Dono apsakymus" (1958 m.), romanus „Pakelta velėna" (1961 m.), „Jie kovėsi už tėvynę" (1975 m.), I. Gončiarovo, K. Fedino, V. Fomenkos, V. Tendriakovo, M. Gorkio, O. Gončiaro, S. Zalygino ir kt. rašytojų prozos.

Įvertinimas
-----------

* 1961 m. LTSR nusipelnęs mokytojas
* 1974 m. LSSR valstybinė premija

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algis Povilas Kasperavičius. *Juozas Galvydis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 376 psl.
2. ↑  *Juozas Galvydis*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 569
| **Lythrum portula**Apsauga: 5(Rs) – Atkurta rūšis |
| --- |
| Pelkinė šindra (*Lythrum portula*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Šeima: | Raudokliniai  *( Lythraceae)* |
| Gentis: | Raudoklė  *( Lythrum)* |
| Rūšis: | Pelkinė šindra  *( Lythrum portula)* |

 |
| Binomas |
| ***Lythrum portula***(L.) D.A.Webb |

**Pelkinė šindra** (*Lythrum portula, Peplis portula*) – raudoklinių (*Lythraceae*) šeimos augalų rūšis. Paplitusi Europoje, Šiaurės Afrkoje, Amerikoje.

Biologija
---------

*Peplis portula* L. yra rūšies *Lythrum portula* (L.) D.A.Webb sinonimas.

Pelkinė šindra – vienmetis, kartais žiemojantis augalas. Stiebai iki 20 cm ilgio, gulsti, ties bambliais įsišaknijantys. Žiedai lapų pažastyse, neryškūs, žydi birželio–rugsėjo mėnesiais. Dauginasi gausiomis smulkiomis sėklomis. Jas paprastai perneša vandens paukščiai. Pelkinės šindros auga dumblingose užliejamose, periodiškai išdžiūstančiose vietose: ežerų ar tvenkinių pakrantėse, pagrioviuose, miškų ir laukų keliukuose ir jų provėžose, dirbamų laukų lomose (*Isoeto–Nanojuncetea* klasės bendrijose).

Populiacija Lietuvoje
---------------------

Lietuvoje pelkinė šindra nuo 1981 m. įrašyta į Saugomų augalų sąrašus. Tinkamose augavietėse papllitusi visoje Lietuvos teritorijoje, nedidelėse buveinėse. Paplitimą bei gausumą riboja augaviečių stoka ir jų laikinumas, nes neišlaiko daugiamečių augalų konkurencijos.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑  Lietuvos Respublikos saugomų gyvūnų, augalų ir grybų rūšių sąrašas
4. ↑  Lietuvos raudonoji knyga. Red Data Book of Lithuania, Vilnius, Lututė, 2007, 456 p. ISBN 978-9955-692-71-3



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pelkinė šindra** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Koordinatės: 56°03′32″š. pl. 24°09′26″r. ilg.﻿ / ﻿56.0589°š. pl. 24.1571°r. ilg.﻿ / 56.0589; 24.1571

|  Švobiškio evangelikų reformatų bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Tikėjimo srovė** | reformatai |
| **Savivaldybė** | Pasvalio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Švobiškis |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 1789 m. |
| **Stilius** | renesansas |

**Švobiškio evangelikų reformatų bažnyčia** − evangelikų reformatų bažnyčia Švobiškyje, prie Mūšos, Pasvalio rajone.

Istorija
--------

1606 m. liepos 22 d. Švobiškio savininkas Martynas Švoba testamentą savo turtus ir žemę užrašė Švobiškio bažnyčiai. Martyno Švobos testamento, liečiančio Švobiškį, turinys: *„Aš, Martynas Švoba, dovanoju dvarą Švobiškį, stovintį ant upės Mūšos, su miesteliu Švobiškiu, su bažnyčia, visais kaimais, žeme ir valdiniais: su kaimais Žydoniais, Bonžoniais, Pivovarais, Narykoniais, Janiūnais (dabar Joniškėlis), Parobkais, - su visais trobesiais, gyvuliais, arkliais ir kumelėmis, su javais iškultais ir svirnuose sukrautais, su pievomis ir su ariama žeme, su tvenkiniais ir malūnais, su pusčia - giria prie Joniškiu ir miškais, su gojais, su aviliais ir bitėmis, su bajorais, žmonėmis, su bernais ir jų žmonomis ir vaikais - visa tai duodu, dovanoju ir amžiniems laikams užrašau Dievo garbei ir Švobiškio bažnyčios naudai. Švobiškyje turi būti pastatyta nauja bažnyčia, senosios bažnyčios vietoje..."*. 

Tuo metu evangelikų reformatų dvarininkas Bialozoras pralaimėjo teismą Žemaičių katalikų vyskupui Merkeliui Giedraičiui ir Upytės teismo sprendimu turėjo grąžinti Linkuvos bažnyčią katalikams, o evangelikų parapija buvo perkelta į Švobiškį. 

1773 m. Švobiškio bažnyčia buvo sena, medinė, dengta šiaudais, viduje buvo įrengtas naujas vargonų choras. 

1784 m. kunigas Adomas Močiulskis Švobiškyje pastatė naują kleboniją, buvo sutvarkyti kiti apleisti bažnytiniai trobesiai, bet pati bažnyčia buvo medinė ir labai pasenus. Todėl bažnyčios sinodas 1785 m. birželio 24 d. nutarė Švobiškyje statyti naują, mūrinę bažnyčią. Sinodas bažnyčios statybai skyrė 13,9 tūkst. auksinų. Buvo surinkta ir aukų. Bažnyčios statyba ir jos įrengimas kainavo apie 15 tūkst. auksinų.

Apie 1858 m. Švobiškio kunigo Konstantino Jungo (1829-1868 m.) dėka, vietoj medinės tvoros, bažnyčia buvo apmūryta akmens mūro šventoriumi. 

1918 m. Švobiškyje apsigyveno generalinis senjoras kunigas Vilius Meškauskas. Jo rūpesčiu 1919 m. Švobiškyje buvo sušauktas pirmasis valstybingumą atkūrusioje Lietuvoje evangelikų reformatų bažnyčios sinodas.

Išnašos
-------

1. ↑  Irena Andrukaitienė. Evangelikų reformatų parapija istorijos vingiuose. Švobiškis *voruta.lt*
2. ↑  Bronislava Černiauskienė. Švobiškis. Panevėžys: Amalkeros leidyba, 2007 (Kaunas: Taurapolis) ISBN 978-9955-659-20-4
3. ↑  Švobiškio bažnyčios 1773 m. inventorius, f. 93–1617
4. ↑  Švobiškio bažnyčios 1790 ir 1791 m. inventoriai, NMB RS, f. 93–16206, 1621;
5. ↑  Povilas Jašinskas, Švobiškis, Sėjėjas, 1940 m. kovo 1 d. (Nr.5), 3513–3514 psl.

Nuorodos
--------

* Parapijos svetainė Archyvuota kopija 2011-11-11 iš Wayback Machine projekto.
* Reformatų parapija Archyvuota kopija 2009-02-17 iš Wayback Machine projekto.
|  |
| --- |
| Maithilių kalbaमैथिली |
| Kalbama | Nepalas, Indija |
| Kalbančiųjų skaičius | >15 mln. |
| Kilmė | indoeuropiečių
 indoiranėnų
  indoarijų
   rytų indoarijų
    biharų
     **maithilių** |
| Rašto sistemos | mithilakšras (ist.), devanagari |
| Oficialus statusas |
| Oficiali kalba | Nepalo vėliava Nepalas, Indijos vėliava Indija (atskirai – Biharas) |
| Kalbos kodai |
| ISO 639-2 | mai |
| ISO 639-3 | mai |

**Maithilių kalba** (मैथिली = *Maithilī*) – indoeuropiečių kalbų šeimai, indoarijų atšakai priklausanti kalba, vartojama Pietų Azijoje gyvenančių maithilių tautos žmonių. Paplitusi Nepalo lygumų rytinėje pusėje bei Indijos valstijos Biharo šiaurinėje ir rytinėje dalyje (istoriniame Mithilos krašte). Kalbančiųjų skaičius – virš 15 mln. žmonių.

Nuo XIX a. maithilių kalba buvo laikoma viena iš rytinių hindi (hindustani) tarmių (viena iš daugelio Biharų kalbų), nors turi daugiau panašumų su nepalų kalba. Maithilių kalba, kaip ir keletas kitų šio krašto kalbų, susidarė iš Magadhi prakrito. Pati maithilių kalba turi daug tarmių.

Seniausias žinomas maithilių tekstas yra Džjotiryšvaro enciklopedinis veikalas *Varna Ratnākara*, 1507 m. užrašytas mithilakšaro („Mithilos raidės") raštu. Taip pat šia kalba sukurta daug religinių dainų, poezijos. 1881 m. parašyta pirmoji maithilių gramatika. Nuo XX a. pradėta kurti šiuolaikinė maithilių literatūra, 1965 m. ši kalba pripažinta Indijos literatūros akademijos. 2002 m. maithilių kalba paskelbta viena iš valstybinių Indijos kalbų bei viena iš oficialių Biharo valstijos kalbų, o 2016 m. – Nepalo valstybine kalba (drauge su nepalų kalba).

Svarbiausios tarmės: rašomoji maithilių, pietų rašomoji, rytų maithilių, vakarų maithilių, džolaha, vidurio šnekamoji maithilių (sotipura), dehati.

Įprastas maithilių raštas buvo mithilakšaras (iš esmės, bengalų rašto atmaina), bet XX a. pereita prie devanagari.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kazimieras Seibutis. *Maithilių kalba*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008

Nuorodos
--------

* mai Duomenys apie kodu „mai" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*

WikipediaWikipedia
Vikipedija ***Maithilių kalba***
Proporcija: 2:3
**Bonero vėliava** – Bonero salos simbolis, stačiakampė vėliava, kurią sudaro didelis mėlynas trikampis apatiniame dešiniajame kampe ir mažesnis geltonas trikampis viršutiniame kairiajame kampe. Trikampiai atskirti balta įstriža juosta, kurioje yra juodas kompasas ir raudona šešiakampė žvaigždė. Mėlynas ir geltonas trikampiai vaizduoja jūrą ir saulę, o skiriamoji balta juosta – dangų. Spalvos: raudona, balta ir mėlyna, taip pat parodo Bonero ištikimybę Nyderlandų Karalystei. Juodas kompasas vaizduoja Bonero populiaciją, kuri atsirado iš keturių pasaulio kampų. Raudona šešiakampė žvaigždė vaizduoja šešias Nyderlandų Antilų salas: Sint Marteną, Sint Eustatijų, Sabą, Arubą, Kiurasao ir Bonerą.

Vėliavos diena paskelbta rugsėjo 6-oji.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Nyderlandų Antilų vėliava

Šaltiniai
---------

1. ↑  Bonaire flag day. Nationaltoday.com (tikrinta 2023-11-14).


**Šiaurės ir Centrinės Amerikos valstybių vėliavos**

|  |
| --- |
| Antigva ir Barbuda · Bahamos · Barbadosas · Belizas · Dominika · Dominikos Respublika · Grenada · Gvatemala · Haitis · Hondūras · JAV · Jamaika · Kanada · Kosta Rika · Kuba · Meksika · Nikaragva · Panama · Salvadoras · Sent Kitsas ir Nevis · Sent Lusija · Sent Vinsentas ir Grenadinai · Trinidadas ir Tobagas
Angilija · Aruba · Bermudų salos · Boneras · Britų Mergelių Salos · Gvadelupa · Grenlandija · JAV Mergelių Salos · Kaimanų Salos · Kiurasao · Martinika · Montseratas · Puerto Rikas · Sen Pjeras ir Mikelonas · Terkso ir Kaikoso Salos |
| **Valstybių atributika:** Valstybinių vėliavų galerija · Valstybiniai himnai · Herbai |
Pomados indelis plaukų priežiūrai
**Pomada** (pranc. *pommade*, iš lot. *pomum* – medžio vaisius) – kvapus kosmetinis tepalas. Ji yra riebios, vaškinės konsistencijos medžiaga, naudojama šukuosenoms formuoti ir fiksuoti. Pomada suteikia plaukams struktūrą, žvilgesį ir glotnumą, ilgai išsilaiko. Norint ją visiškai pašalinti, tenka plaukus gerai išplauti, naudojant riebių plaukų šampūną. Pomados gaminamos dviejų rūšių – vaško arba vandens pagrindo.

Istorija
--------

Originalią pomadą XVIII ir XIX a. daugiausia sudarė meškos arba kiaulės taukai, praturtinti aromatizuojančiomis medžiagomis. 1873 m. buvo įsteigta britų įmonė „Morgan's Pomade", kuri visame pasaulyje pardavinėjo plaukų priežiūros pomadas. 

Lanolinas, bičių vaškas ir petrolatumas buvo pradėti naudoti gaminant šiuolaikines pomadas. Dėl pomadų stiprinančiųjų savybių buvo sukuriamos skulptūrinės šukuosenos, tokios kaip „Pompadour". Ilgalaikės drėkinamosios savybės pomadą darė populiaria tarp asmenų, turinčių afrikinės tekstūros plaukus. Pomada išpopuliarėjo tiek tarp moterų, tiek tarp vyrų. Rudolfas Valentinas ir kitos nebyliojo kino žvaigždės plaukus tepė briliantinu. Pomadai konkurenciją sudarė plaukų vaškas, tačiau vaškuoti plaukai ne taip blizgėjo ir neatrodė, kad būtų gerai sudrėkinti. Vėliau atsirado plaukų lakai ir geliai. Į plaukų gelį panašiausia vandens pagrindo pomada, tačiau ji tirštesnės konsistencijos, tad leidžia itin gerai suformuoti norimą šukuoseną, atrodo natūraliau, ilgai neišdžiūva.

Populiariojoje kultūroje
------------------------

* 1970–aisiais pomados tapo populiarios pasirodžius kino filmui „Briliantinas" su jame vaidinusiu Džonu Travolta.
* Filme „O broli, kur tu esi? (2000) vienas iš pagrindinių aktorių, kurį vaidina Džordžas Klūnis, didelę reikšmę teikė prekės ženklo „Dapper Dan" pomadoms.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Pomada*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVI (Naha-Omuta). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009
2. ↑  Ar „pomada" vartotinas žodis? Archyvuota kopija 2020-02-01 iš Wayback Machine projekto.. VLKK
3. ↑  Thomas William Cowan (1908). *Wax Craft, All about Beeswax: Its History, Production, Adulteration, and Commercial Value*. S. Low, Marston & co. ltd. p. 148.
**Živilė Antanina Mačionienė** (1933 m. lapkričio 21 d. Utenoje – 2023 m. sausio 11 d. Vilniuje) – Lietuvos architektė.

Biografija
----------

Vyras Zenonas Mačionis. 1958 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1958–1965 m. dirbo Miestų statybos projektavimo institute, 1965–1966 m. Techninės estetikos mokslo tyrimų instituto sektoriaus vadovė, 1966–1973 m. Komunalinio ūkio projektavimo instituto grupės vadovė, 1973–1989 m. dirbo Paminklų konservavimo institute (nuo 1987 m. Paminklų restauravimo institutas), nuo 1994 m. dirbo nuosavoje bendrovėje Vilniuje.

Kūryba
------

Parengė projektų: Klaipėdos senamiesčio, Šuminų, Strazdų, Vaišnoriškių kaimų Aukštaitijos nacionaliniame parke regeneravimo, dvarų ir parkų Rokiškyje, Pandėlyje, Renave, Plungėje, Pikeliškėse, kapinių Plungėje, Nirtaičiuose (Radviliškio rajono savivaldybė), Rasų kapinėse Vilniuje, memorialinių sodybų – M. K. Čiurlionio Druskininkuose, S. Nėries Alvite, J. Basanavičiaus Ožkabaliuose (Vilkaviškio rajono savivaldybė), Vaižganto Kunigiškiuose I (Anykščių raj.) ir kitų restauravimo. 1973–1989 m. parengė skulptūrų architektūrinių dalių, paminklų ir skulptūrų restauravimo konservavimo projektų. 1958–1965 m. suprojektavo parkų, skverų, su kitais parengė Alytaus, Kelmės, Kupiškio bendruosius (buv. generalinius) planus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Živilė Antanina Mačionienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 755 psl.
| **Allium scorodoprasum**Apsauga: 3(R) – Reta rūšis |
| --- |
| Porinis česnakas (Allium scorodoprasum)Porinio česnako (*Allium scorodoprasum*)iliustracija |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Lelijainiai  *( Liliopsida)* |
| Poklasis: | Lelijažiedžiai  *( Liliidae)* |
| Šeima: | Amariliniai  *( Amaryllidaceae)* |
| Gentis: | Česnakas  *( Allium)* |
| Rūšis: | Porinis česnakas  *( Allium scorodoprasum)* |

 |
| Binomas |
| ***Allium scorodoprasum***Carl von Linné |

**Porinis česnakas** (*Allium scorodoprasum*) – amarilinių (*Amaryllidaceae*) šeimos česnako (*Allium*) genties augalas. Paplitęs Vidurio ir Atlantinėje Europoje, Viduržemio jūros pakrantėje, Mažojoje Azijoje, Kryme, Kaukaze. Šiaurinė arealo riba praeina per Estiją ir Pietų Skandinaviją.

Biologija
---------

Daugiametis žolinis, maistinis, 50-80 (100) cm aukščio augalas. Auga pamiškėse, miško aikštelėse, šlaituose, užliejamose pievose, krūmuose. Žydi birželį ir liepą. Žiedyne būna iki 15 žiedų ir iki 50 svogūnėlių. Žiedyno apvalkalas dviskiautis, išliekantis ir subrendus vaisiams. Kaip svogūninis augalas, dauginasi svogūnėliais, išaugančiais žiedyne ir dukteriniais svogūnėliais. 

Augavietėse česnakas pakenčia tiek laikiną užtvindymą, tiek sausrą.

Kai kur auginamas daržuose. Gali būti vartojamas vaistams, kaip daržovė ir prieskonis.

Populiacija Lietuvoje
---------------------

Lietuvoje porinis česnakas nuo 1981 m. įrašytas į Saugomų augalų rūšių sąrašus.

Labiau paplitęs vakarinėje dalyje, auga didesnių upių (Nemuno, Minijos, Ventos) slėnių pievose ir pakrūmėse. Didžiausia populiacija yra Bitėnų apylinkių užliejamose pievose. Čia 1 m² auga iki 40 žydinčių augalų. Nedidelė, tik 16 m² užimanti augavietė nustatyta Šešupės salpoje (Šakių raj.). Grėsmę kelia pievų arimas, jų apaugimas krūmynais, mišku.

* 
*

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2021-02-13 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑   Archyvuota kopija 2015-02-16 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑   Archyvuota kopija 2015-02-16 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑  Lietuvos Respublikos saugomų gyvūnų, augalų ir grybų rūšių sąrašas
5. ↑  Lietuvos raudonoji knyga. Red Data Book of Lithuania, Vilnius, Lututė, 2007, 547 p. ISBN 978-9955-692-71-3


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Porinis česnakas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Gintautas Sereika** (1968 m. vasario 8 d. Klaipėdoje – 1999 m. sausio 25 d. Panevėžyje) – Lietuvos prokuroras.

Biografija
----------

1986 m. baigė Klaipėdos Kristijono Donelaičio vidurinę mokyklą. 1993 m. baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą. 1991–1992 m. dirbo Panevėžio miesto apylinkės prokuratūros tardytoju-stažuotoju. 1992–1993 m. buvo Nusikaltimų tyrimo departamento prie Generalinės prokuratūros Panevėžio miesto tardytoju. 1993–1995 m. – Tardymo skyriaus vyriausiasis tardytojas. 1995–1999 m. dirbo Panevėžio apygardos prokuratūros Organizuotų nusikaltimų ir korupcijos tyrimo skyriaus vyriausiuoju prokuroru.

1996 m. suteiktas pirmasis teisininko rangas.

1999 m. sausio 25 d. vakarą nušautas „Tulpinių" grupuotės. Buvo trisdešimties metų amžiaus, vedęs, turėjo tris vaikus.

Dėl tuo metu dažnai šaudomų šventinių fejerverkų aplinkiniai gyventojai į šūvius dėmesio neatkreipė, tačiau žinia apie nužudytą prokurorą prilygo sprogimui. Teigiama, kad būtent tomis dienomis šalyje įvyko lūžis ir ėme keistis pareigūnų požiūris į tai, kaip turi būti tiriami organizuotų gaujų vykdomi nusikaltimai. 1999 metų sausio 25 d. vakarą prasidėjęs ir kelerius metus trukęs tyrimas galiausiai į teismo suolus susodino vienos žiauriausių Lietuvos nusikalstamų gaujų lyderius.

Tėvas - choro dirigentas ir pedagogas Fabijonas Sereika (1938-2005)

Palaidotas Klaipėdoje, Joniškės kapinėse.

Apdovanojimai
-------------

* 2004 m. atidengta memorialinė lenta
* 2009 m. Vyčio Kryžiaus ordino Komandoro didysis kryžius

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
| **Teucrium scordium**Apsauga: 1(E) – Prie išnykimo ribos |
| --- |
| Raudonžiedis berutis (Teucrium scordium)Raudonžiedis berutis (*Teucrium scordium*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Notreliažiedžiai  *( Lamiidae)* |
| Šeima: | Notreliniai  *( Lamiaceae)* |
| Gentis: | Berutis  *( Teucrium)* |
| Rūšis: | Raudonžiedis berutis  *( Teucrium scordium)* |

 |
| Binomas |
| ***Teucrium scordium***L. |

**Raudonžiedis berutis** (*Teucrium scordium*) – notrelinių  (*Lamiaceae*) šeimos beručio (*Teucrium*) genties augalų rūšis. Liaudyje žinoma kaip **algė česnoka**. Įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.

Biologija
---------

Tai daugiametis žolinis augalas. Šakniastiebis šliaužiantis. Stiebas status, šakotas arba ne, 10–40 cm aukščio, apvalus, apaugęs plaukeliais, su violetiniais ruoželiais. Lapai tankūs, pailgai elipsiški, 15–50 mm ilgio ir 4–20 mm pločio, ploni, bekočiai. Apatiniai lapai su stambiais, bukais danteliais, apaugę plaukeliais, plunksniškai gysloti.

Žiedai 8–10 mm ilgio, trumpakočiai, po 1–4 susitelkę į menturius. Taurelė vamzdiška arba varpiška, žalia arba violetinė, apaugusi gauruotais liaukiniais plaukeliais, su smailiais danteliais. Vainikėlis purpuriškai raudonas, rečiau baltas, dvigubai ilgesnis už taurelę.

Žydi liepos–rugpjūčio mėnesiais. Vaisius – riešutėlis, apie 1 mm ilgio, tinkliškai raukšlėtas. Dauginasi vegetatyviškai ir sėklomis.

Paplitimas ir augavietės
------------------------

Paplitęs Europoje, Vidurinėje Azijoje, Vakarų Sibire. Lietuvoje labai retas.

Auga drėgnose pievose, grioviuose, balose, pakrantėse.

Naudojimas
----------

Vaistinis, turi eterinių aliejų, rauginių medžiagų. Anksčiau buvo vartojamas kaip antiseptinė ir tonizuojanti priemonė askaridėms varyti, taip pat nuo maro ir plaučių ligų.

Sistematika
-----------

Išskiriami trys porūšiai:

* *Teucrium scordium* subsp. *glabrescens* (Murata) Rech.f.
* *Teucrium scordium* subsp. *scordioides* (Schreb.) Arcang.
* *Teucrium scordium* subsp. *serratum* (Benth.) Rech.f.

Apsauga ir nykimo priežastys
----------------------------

Į Lietuvos saugomų augalų sąrašus rūšis įrašyta nuo 1962 m. Prie nykimo prisideda atvirų pakrančių užaugimas nendrėmis ir krūmais, vandens erozija.

Nuorodos
--------

* Raudonžiedžio beručio mokslinis lotynų kalba pavadinimas ir sinonimai Theplantlist.org Archyvuota kopija 2019-05-13 iš Wayback Machine projekto. svetainėje (anglų k.)

Literatūra
----------

* Lietuvos TSR Flora, Lietuvos TSR mokslų akademija (dab. Lietuvos mokslų akademija), Vilnius, Mokslas, 1980, V tomas, 279–280 p.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Raudonžiedis berutis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  The Plant List Archyvuota kopija 2019-05-13 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Lietuvos raudonoji knyga. Red Data Book of Lithuania, Vilnius, Lututė, 2007, 506 p. ISBN 978-9955-692-71-3
| **Antanas Trimakas** |
| --- |
| Gimė | 1902 m. birželio 19 d.Taupriai, Rusijos imperija |
| Mirė | 1964 m. vasario 27 d. (61 metai)Niujorkas, JAV |
|  |
| Veikla | Diplomatas, teisininkas, visuomenės veikėjas. |

**Antanas Trimakas** (1902 m. birželio 19 d. Taupriuose, Rusijos imperija – 1964 m. vasario 27 d. Niujorke, JAV) – diplomatas, teisininkas, visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Gimė 1902 m. birželio 19 d. Taupriuose. 1924 m. baigęs Biržų gimnaziją studijavo teisę Kauno Vytauto Didžiojo universitete vėliau Prancūzijoje Lilio universitete, kur įgijo ekonominių ir politinių mokslų daktaro laipsnį. Nuo 1924 m. spaudoje rašė politiniais, kooperatiniais, socialiniais klausimais. Redagavo kelis periodinius leidinius, išleido eilę studijų prancūzų kalba. 1931–1932 m. studijas gilino Hagoje ir 1936 m. Tarptautinių politinių mokslų mokykloje Ženevoje. Baigęs mokslus pradėjo dirbti Lietuvos diplomatinėje tarnyboje, dirbo sekretoriumi Lietuvos pasiuntinybėje Stokholme. Kaune dirbo užsienio reikalų ministerijos Vidurio Europos reikalų skyriaus vedėju, Lietuvos pasiuntinybės Varšuvoje patarėju. 1939 m. Lietuvos Respublikos generalinio konsulato Vilniuje generalinis konsulas ir pasiuntinybės patarėjas, 1939–1940 m. įgaliotinio Vilniaus kraštui pavaduotojas.

Pasitraukęs į Vokietiją, 1945–1947 m. buvo BALF įgaliotiniu Vokietijoje ir Lietuvos generaliniu konsulu Tiubingene. 1947 m. atvyko į JAV. Nuo pat VLIK įsikūrimo buvo įsijungęs į jo darbą, pradžioje kaip politinės komisijos narys, vėliau kaip narys ir pirmininkas. Savo pirmininkavimo kadencijos metu 1957 m. birželio 1 d. – 1964 m. kovo 27 d. Lietuvos ir vidurio Europos krikščionių demokratų unijos vykdomojo komiteto reikalais lankėsi Brazilijoje, Argentinoje, Čilėje, Peru, Venesueloje ir Panamoje. Taip pat dirbo Niujorke veikusioje patariamojoje lietuvių grupėje prie Europos laisvės komiteto. Nuolatinis pavergtųjų Europos Tautų seimo lietuvių delegacijos narys ir politinės komisijos pirmininkas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Biografija
**Vytautas Pučka** (1930 m. gruodžio 17 d. Veduviškio k. Rokiškio r.), muzikos mokytojas ir chorvedys.

Biografija
----------

Baigęs Rokiškio vidurinę mokyklą, kur pasižymėjo muzikiniais gabumais, 1951–1962 dėstė muziką, vadovavo moksleivių chorams ir vokaliniams ansambliams Kamajų vidurinėje mokykloje. 1957–1961 neakivaizdiniu būdu choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. J. Narvidas). Mokyklą baigė su pagyrimu.

Nuo 1962 Juodupės (Rokiškio r.) vilnonių audinių fabriko „Nemunas" klubo vedėjas, iki 1983 mišriojo choro, moterų ir vyrų vokalinių ansamblių vadovas. Choro vyrų balsų grupę parengė 1963 I respublikiniam vyrų chorų sąskrydžiui Vilniuje, o mišrųjį chorą 1970, 1975 ir 1980 respublikinėms dainų šventėms. Apžiūrose ir įvairiuose konkursuose choras pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų, nemažai koncertavo aplinkiniuose rajonuose, dainavo Latvijoje ir per Lietuvos televiziją. Su vokaliniais ansambliais prizinių vietų pelnė respublikiniuose „Sidabrinių balsų" konkursuose.

1974–1991 Rokiškio vaikų muzikos mokyklos mokytojas (vėliau muzikos instrumentų derintojas), vaikų choro ir vokalinių ansamblių vadovas. Choras dalyvavo Rokiškio rajono ir respublikinėse dainų šventėse, o ansambliai ir solistai – „Dainų dainelės" respublikiniuose konkursuose. Keletas pedagogo mokinių tapo muzikos specialistais. Išėjęs į užtarnautą poilsį, dainuoja Rokiškio kultūros rūmų chore, padeda mokyti vyrų balsus.

V. Pučka buvo Juodupės gyvenvietės muzikinio gyvenimo organizatorius ir Rokiškio dainų švenčių dirigentas. 1980 jis apdovanotas Kultūros žymūno ženklu.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| **Mečislovas Mackevičius** |
| --- |
| Gimė | 1906 m. balandžio 17 d.Savičiūnai, Antalieptės valsčius |
| Mirė | 2003 m. gruodžio 10 d. (97 metai)Albukerkas |
|  |
| Veikla | teisininkas, JAV lietuvių visuomenės ir Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto veikėjas |
| Partija | 1933 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjunga |
|  |
| Alma mater | 1936 m. Vytauto Didžiojo universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * 1994 m. Vyčio Kryžiaus ordino Komandoro kryžius.
 |

Lietuvos laikinosios Vyriausybės posėdis Kaune. Pirmininkauja Juozas Ambrazevičius, iš kairės: Jonas Matulionis, Juozas Senkus, Balys Vitkus, Pranas Vainauskas, Vytautas Landsbergis-Žemkalnis , Ksaveras Vencius, Vytautas Grudzinskas. Iš dešinės: Jonas Šlepetys, Stasys Raštikis, Adolfas Damušis, Juozas Pajaujis, Antanas Novickis, Leonas Prapuolenis, Mečislovas Mackevičius.
*Apie Rusijos imperijos kariuomenės kapitoną ir Lenkijos kariuomenės generolą žr. Mieczysław Mackiewicz*.
**Mečislovas Mackevičius** (1906 m. balandžio 17 d. Savičiūnai, Antalieptės valsčius – 2003 m. gruodžio 10 d. Albukerkas) – teisininkas, JAV lietuvių visuomenės ir Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto veikėjas.

Biografija
----------

1936 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1933 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos generalinis sekretorius, vicepirmininkas, t. p. studentų draugijos „Varpas" pirmininkas, priklausė studentų korporacijai „Žalgiris". 1932–1934 m. – Lietuvos jaunimo sąjungos centro valdybos sekretorius. 1936 m. Freiburge studijavo vokiečių kalbą, 1937–1939 m. Sorbonoje – teisę. 1925–1940 m. bendradarbiavo laikraščiuose „Jaunimas", „Lietuvos ūkininkas", žurnale „Varpas" ir kituose.

1939–1940 m. Kauno apygardos teismo kandidatas. 1941 m. Lietuvos laikinosios vyriausybės teisingumo ministras, teisingumo generalinis tarėjas (1941–1943 m.). 1942–1943 m. Vilniaus universiteto Teisės fakulteto dėstytojas.

1943 m. vasario mėn. vokiečių okupacinei administracijai sumanius sudaryti lietuvių SS legioną, generalinis teisingumo tarėjas Mečislovas Mackevičius ir generalinis švietimo tarėjas Pranas Germantas sumanymui griežtai pasipriešino, visi generaliniai tarėjai atsisakė pasirašyti atitinkamus potvarkius. Dėl to 1943 m. įkalintas Štuthofo koncentracijos stovykloje, išlaisvintas 1945 m.

1946–1948 m. dėstytojavo Pabaltijo universitete Hamburgo priemiestyje Pineberge. 1949 m. persikėlė į JAV, aktyviai dalyvavo lietuvių visuomeninėje veikloje. 1947–1949 m. Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto, JAV lietuvių bendruomenės Čikagos apygardos organizacinio komiteto narys.

Bibliografija
-------------

* Mykolas Sleževičius, monografija, 1954 m.;
* Atsiminimai, 1997 m.

Įvertinimas
-----------

* 1994 m. Vyčio Kryžiaus ordino Komandoro kryžius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Mečislovas Mackevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 744 psl.