recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Kučiumas** |
| --- |
| chanas |
|  |
| Kučiumas bėga nuo Jermako. Kronikos miniatiūra. |
| Šibanidai |
| Visas vardas | Күчүм |
| Gimė |  ?Sibiro chanatas |
| Mirė | ~1605 m.vieta nežinoma |
| Tėvas | Mortaza |
| Sutuoktinis (-ė) | 8 žmonos |
| Vaikai | Ali, Altanajus, Abdul Chairas |
| Sibiro chanas |
| Kelintas | 6 |
| Valdė | 1563-1598 |
| Pirmtakas | Jedegaras |
| Įpėdinis | Ali |

**Kučiumas** (tot. *Küçüm/Күчүм*, m. ~1605 m.) – paskutinis Sibiro chanato chanas (1563–1598 m.). Aktyviai priešinosi rusų invazijai į Sibirą, skleidė islamą tarp totorių.

Kučiumas priklausė Šibanidų dinastijai, jo tėvas buvo Mortaza. 1554 m. Kučiumas paskelbė karą chanatą valdžiusiems broliams Jadegarui ir Bekbulatui, kurie buvo tapę Rusijos vasalais. 1563 m. Kučiumas nugalėjo Jedegarą ir tapo chanu. 1573 m. jis surengė reidą į Permę, taip pat puldinėjo kitus rusų ostrogus ir miestus. Netrukus rusai pasiuntė kazokų armiją į Sibiro chanatą.

1582 m. Jermako vadovaujami kazokai Čiuvašų kyšulio mūšyje įveikė Kučiumą ir užėmė sostinę Kašlyką. Kučiumas pasitraukė į stepes, kur pergrupavo savo pajėgas ir 1584 m. netikėtai užpuolė Jermaką. Kazokai buvo privesti atsitraukti, o Kučiumas grįžo į Kašlyką. Chanas nesėkmingai bandė sujungti kariaujančius klanus, vėliau pats bandė įkurti savo chanatą. 1590 m. Kučiumas atakavo totorius, mokančius duoklę rusams. 1591 m. rusai pagrobė sūnų Abdul Chairą. Vėliau su jo pagalba rusai bandė sudaryti taiką su Kučiumu, tačiau šis atsisakė tapti rusų vasalu. 1598 m. Irmenio mūšyje rusai užpuolė Kučiumo stovyklą, pagrobė 5 jo sūnus, nužudė brolį ir 2 anūkus. Pats Kučiumas pabėgo, bet vėliau mirė (mirties data ir vieta nežinoma).
Koordinatės: 54°07′34″š. pl. 23°31′09″r. ilg.﻿ / ﻿54.1261°š. pl. 23.5191°r. ilg.﻿ / 54.1261; 23.5191

 *Kitos reikšmės – Šv. Kazimiero bažnyčia.*

|  Kučiūnų šv. Kazimiero bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilkaviškio |
| **Dekanatas** | Lazdijų |
| **Savivaldybė** | Lazdijų rajonas |
| **Gyvenvietė** | Kučiūnai |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 1939-1996 m. |

**Kučiūnų šv. Kazimiero bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Kučiūnų kaime, 12 km į pietus nuo Lazdijų, netoli Lietuvos ir Lenkijos valstybės sienos.

Kučiūnų bažnyčia, 2023 m.
Kryžius šventoriuje

Istorija
--------

Kučiūnų kaimas priklausė Beržininkų (dab. Berznykas, lenk. *Berżniki*) parapijai. Kadangi lenkų tikintieji neleisdavo Beržininko bažnyčioje lietuviškai giedoti ir kėlė riaušes, tai 1907 m. lietuviams įsteigta Kučiūnų parapija. Gauti oficialų valdžios leidimą naujai parapijai įkurti būtų prireikę daug laiko, todėl 1907 m. per du mėnesius pastatyta laikina maldykla – daržinė. Kadangi vyskupijos valdytojas leido „daržinėje" laikyti pamaldas, tai ir civilinė valdžia tam neprieštaravo. Parapiją steigė ir bažnyčios statybai vadovavo kunigas Juozas Galeckas. Jis buvo ir 1909 m. įkurtos „Žiburio" draugijos skyriaus pirmininkas, 1910 m. įsteigęs biblioteką – skaityklą. Nuo 1910 m. gegužės 5 d. „Žiburio" draugijos skyrius rengdavo Kučiūnuose viešus lietuviškus vakarus su vaidinimais. 1918 m. kun. J. Galeckas aplinkiniuose kaimuose įsteigė šešias pradines mokyklas. 1919 m. lenkų kariškiai užpuolė Kučiūnus, suėmė ir išvežė Juozą Galecką. Paleistas kunigas buvo perkeltas į Šlavantus, kur 1922 m. mirė.

1939 m. birželio 24 d. pašventinti būsimos mūrinės bažnyčios pamatai, statyba rūpinosi kun. Vincas Jonikaitis. Išmūrijus iki langų prasidėjo Antrasis pasaulinis karas, o vėliau tęsti statybas nebeleista. 1961–1982 m. kunigavo Juozas Kriščiūnas, vėliau – kun. Raimondas Žukauskas. 1991 m. statyba atnaujinta ir 1996 m. rugsėjo 22 d. nauja bažnyčia buvo pašventinta, o jos statytojui R. Žukauskui suteiktas Vilkaviškio vyskupijos garbės kanauninko vardas. Senoji laikina medinė bažnyčia nugriauta, jos vieta pažymėta paminkliniu akmeniu. Nuo 1999 m. Šv. Kazimiero bažnyčioje klebonauja kun. R. Venslova.

Galinė dalis
1907-2007 m. Kučiūnų parapijoje tarnavo 14 klebonų ir 3 atvažiuojantys kunigai.

Architektūra
------------

Buvusios bažnyčios altoriaus vietą žymintis akmuo
Šiuolaikinių formų (architektas Algimantas Mikėnas, konstruktorius J. Jasiūnas). Altoriaus autorius arch. V. Medelis, modernų šviestuvą suprojektavo skulptorius K. Želvys. Vitražus sukūrė J. Lazdanienė, o Šv. Kazimiero skulptūrą virš pagrindinių bažnyčios įėjimo durų – Juozas Šlivinskas.

Nuorodos
--------

* Kučiūnų parapijai 100 metų[neveikianti nuoroda]
* Kučiūnų parapijai 100 metų (tęsinys)
* Benjaminas Žilys. Dzūkijos ašara skaidri
* Vyskupas Juozas Žemaitis MIC: Dievo namai statomi ne tam, kad papuoštų kraštovaizdį
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Hansas Joachimas Morgenthau** |
| --- |
| Gimė | 1904 m. vasario 17 d.Coburg'e, Frankonijoje |
| Mirė | 1980 m. birželio 19 d. (76 metai)Niujorke |
|  |
| Veikla | vienas iš įtakingiausių tarptautinių santykių teoretikų. Kartu su Edward Hallett Carr laikomas pagrindiniu klasikinės realizmo teorijos tarptautiniuose santykiuose autoriumi. |

**Hansas J. Morgenthau** (1904 m. vasario 17 d. Coburg’e, Frankonijoje – 1980 m. birželio 19 d. Niujorke) – vienas iš įtakingiausių tarptautinių santykių teoretikų. Kartu su Edward Hallett Carr laikomas pagrindiniu klasikinės realizmo teorijos tarptautiniuose santykiuose autoriumi.

Studijavo tarptautinę teisę Berlyne, Frankfurte prie Maino ir Miunchene. Po to Frakfurto Darbo teisme dirbo teisėju. Nuo 1932 m. dėstė viešąją teisę Ženevoje. Naciams užėmus valdžią Vokietijoje Morgentau negrįžo į tėvynę, nes buvo žydas, o emigravo į JAV. Ten dėstė daugelyje prestižinių universitetų. Pasisakė prieš Vietnamo karą ir kovojo už TSRS žydų teisę emigruoti į Izraelį.
Hans-Jürgen Papier (2014)
**Hans-Jürgen Papier** ([ˈpaːpiɐ], liet. *Hansas Jurgenas Papyras* (g. 1943 m. liepos 6 d. Berlyne, Vokietija) – vokiečių teisininkas, teisėtyrininkas konstitucionalistas, teisėjas, Miuncheno universiteto (LMU) profesorius, VFR KT pirmininkas nuo 2002 m. balandžio mėn.

Biografija
----------

Po abitūros Eckener gimnazijoje Berlin-Mariendorfe 1962 m. studijavo teisę, 1967 m. išlaikė pirmąjį valstybinį egzaminą. 1970 m. Berlyno laisvajame universitete apgynė teisės disertaciją (*Die Forderungsverletzung im öffentlichen Recht*), 1973 m. – habilitaciją (*Die finanzrechtlichen Gesetzesvorbehalte und das grundgesetzliche Demokratieprinzip: zugleich ein Beitrag zur Lehre von den Rechtsformen der Grundrechtseingriffe*).

Nuo 1974 m. Bielefeldo universiteto profesorius, vienas Aplinkos teisės instituto kūrėjų, pirmasis vadovas.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Hans-Jürgen Papier** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Biografija VFR KT tinklalapyje Archyvuota kopija 2009-07-03 iš Wayback Machine projekto.
* Akademinis Hans-Jürgen Papier tinklalapis, LMU[neveikianti nuoroda]
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 7°21′43″ š. pl. 134°30′15″ r. ilg.﻿ / ﻿7.36194°š. pl. 134.50417°r. ilg.﻿ / 7.36194; 134.50417

| Kororo-Babeltuapo tiltas |
| --- |
|  |
| **Vieta** | Palau |
| **Ilgis** | 413 m |
| **Pastatytas** | 2002 m. |

**Kororo-Babeltuapo tiltas** – tiltas Palau, jungiantis dvi pagrindines šalies salas – Kororą ir Babeltuapą. Tai gelžbetoninis, vantinis, 413 m ilgio tiltas, 2002 m. pastatytas japonų bendrovės „Kajima Corporation".

Pirmasis tiltas, jungiantis salas pastatytas 1985 m. Pietų Korėjos bendrovės „Socio Construction Co". Tiltas buvo 385,6 m, ilgiausias savo tipo tiltas pasaulyje. 1996 m. rugsėjo 26 d. tiltas dėl nežinomų priežasčių sugriuvo, žuvo 2 žmonės, 4 buvo sužeisti, nutrūko visos komunikacijos tarp salų. Japonų pagalba buvo pastatytas laikinas tiltas, o vėliau, naujas tiltas. Jis dar vadinamas Japonijos-Palau draugystės tiltu.
**Korpuso komisaras** (rus. *корпусной комиссар*) – politinių darbuotojų (komisarų) karinis laipsnis Raudonojoje armijoje 1935–1943 m. atitikęs armijos karinį laipsnį komkoras (nuo 1940 m. gegužės 7 d. – generolas leitenantas), laivyne – pirmo rango flagmanas bei nuo 1940 m. gegužės 7 d. – viceadmirolas, valstybės saugumo organuose – trečio rango valstybės saugumo komisaras (nuo 1935 m. spalio 7 d. iki 1945 m. liepos 6 d.).
  
Aukštesnis laipsnis – antro rango armijos komisaras (atitiko laipsnį antro rango komandarmas), žemesnis laipsnis – divizijos komisaras (atitiko laipsnį komdivas).

Laipsnis įvestas kartu su kitais asmeniniais kariniais laipsniais 1935 m. rugsėjo 22 d. TSRS CVK ir TSRS LKT nutarimu.
1942 m. spalio 19 d. VGK nutarimu karinių komisarų institutas buvo panaikintas. Visi korpuso komisarai gavo armijos ar laivyno laipsnius pagal užimamas pareigas.

Skiriamieji ženklai
-------------------

Korpuso komisaro skiriamieji ženklai – apykakliniuose antsiuvuose po tris rombus be kariuomenės rūšies emblemos. Antsiuvų spalva atitinka kariuomenės rūšies spalvą, antsiuvai su juodais apvadais. Ant abiejų rankovių virš rankogalių bendras visų politinių darbuotojų ženklas – prisiūta raudona penkiakampė žvaigždė su pjautuvu ir kūju. 1941 m. rugpjūčio 1 d. buvo nurodyta šiuos žvaigždės pavidalo antsiuvus nebenešioti.

* Korpuso komisaro milinės apykaklės antsiuvasKorpuso komisaro milinės apykaklės antsiuvas
* Korpuso komisaro kitelio apykaklės antsiuvasKorpuso komisaro kitelio apykaklės antsiuvas
* Korpuso komisaro rankovės antsiuvasKorpuso komisaro rankovės antsiuvas

Nuorodos
--------

1. ↑  1935 m. gruodžio 3 d. TSRS gynybos liaudies komisaro įsakas Nr.176
| Koronelis*Coronel* |
| --- |
|        |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

KoronelisKoronelis

37°01′0″ p. pl. 73°08′0″ v. ilg.﻿ / ﻿37.01667°š. pl. 73.13333°r. ilg.﻿ / 37.01667; 73.13333﻿ (Koronelis)Koordinatės: 37°01′0″ p. pl. 73°08′0″ v. ilg.﻿ / ﻿37.01667°š. pl. 73.13333°r. ilg.﻿ / 37.01667; 73.13333﻿ (Koronelis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-4)------ vasaros: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Čilės vėliava Čilė |
| **Regionas** | Bio Bijaus regionas Biobio regionas |
| **Provincija** | Konsepsjono provincija |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1849 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2017) | 116 262  |
| **Altitudė** | 11 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Koronelis |
|  |
| **Kirčiavimas** | Koronèlis |

**Koronelis** (isp. *Coronel*) – miestas vidurio Čilėje, Biobio regione, prie Ramiojo vandenyno Arauko įlankos, į pietus nuo Konsepsjono, jo aglomeracijoje. Prekybinis (išvežamos akmens anglys) ir žvejybos uostas. Žuvies perdirbimo pramonė. Veikia dvi šiluminės jėgainės. Miesto apylinkėse kasamos akmens anglys. Kurortinė, poilsinė gyvenvietė (daugiausia lankoma Konsepsjono ir Talkahuano gyventojų).

Į Koronelio savivaldybę patenka priešais vandenyne esanti Šv. Marijos sala.

Istorija
--------

Vietovė ilgą laiką buvo gyvenama mapučių. XIX a. ispanai juos išstūmė ir atidarė anglių kasyklas. Koronelis įkurtas 1849 m. miesto teisės suteiktos 1875 m.

Per I pasaulinį karą 1914 m. lapkričio 1 d. prie Koronelio įvyko Vokietijos ir Didžiosios Britanijos jūrų eskadrų mūšis.

Šaltiniai
---------

1. 
2. ↑
3. ↑  *Coronel*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
Koordinatės: 7°20′39″ š. pl. 134°28′53″ r. ilg.﻿ / ﻿7.34417°š. pl. 134.48139°r. ilg.﻿ / 7.34417; 134.48139

Kororas. Ivajamos įlanka
**Kororas** (*Koror*) arba **Oreoras** (*Oreor*) – sala Ramiajame vandenyne, Karolinų salose, Palau sudėtyje. Yra į pietus nuo didžiausios Palau salos Babeltuapo. Plotas – 9,3 km². Sala vulkaninės bei koralinės kilmės, aukštis iki 100 m. Vietomis apaugusi tropinėmis džiunglėmis.

Kororo saloje įsikūrusi didžiausia šalies gyvenvietė Kororas. Sala su aplinkinėmis salelėmis sudaro Kororo valstiją.

Palau 2015 m. gyveno 17 661 gyventojas, iš jų 11 444 gyveno Korore. Vidutinis gyventojų amžius siekė 33,5 m. Dvi oficialios salos kalbos yra palaujiečių ir anglų kalbos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Department of State Publication: International organization and conference series* (anglų). U.S. Government Printing Office. 1959.
2. ↑  *The Study for Promotion of Economic Development in the Republic of Palau: Sector report* (anglų). Office of Planning and Statistics. 2000.
3. ↑  „2015 Census of Population, Housing and Agriculture for the Republic of Palau" (PDF). *Palau Government*. Office of Planning and Statistics.
4. ↑  Leonard, Thomas M. (2006). *Encyclopedia of the Developing World* (anglų). Taylor & Francis. ISBN 9780415976640.
Matti Jarvinenas
**Matti Henrikki Järvinen** (1909 m. vasario 18 d. – 1985 m. liepos 22 d.) – suomių ieties metikas, olimpinis bei Europos čempionas.

1932 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Jarvinenas ietį numetė 72 m 71 cm, iškovojo aukso medalį ir pagerino olimpinį rekordą. 1934 m. surengtame pirmajame Europos lengvosios atletikos čempionate sportininkas ietį numetė 76 m 66 cm ir ne tik tapo Europos čempionu, bet ir pagerino pasaulio rekordą. Po ketverių metų Jarvinenas apgynė Europos čempiono vardą ir pagerino Europos čempionato rekordą (76 m 87 cm). 1936 m. vasaros olimpinėse žaidynėse suomis liko penktas. Iš viso nuo 1930 m. iki 1936 m. Jarvinenas 10 kartų gerino ieties metimo pasaulio rekordą. Geriausią asmeninį rezultatą (77 m 23 cm) sportininkas pasiekė 1936 m. birželio 18 d. Helsinkyje.

Matti Jarvineno tėvas Verneris Jarvinenas buvo olimpinis medalininkas disko metimo varžybose, o brolis Akilles Jarvinenas laimėjo du olimpinius sidabro medalius dešimtkovėje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Profile". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2021 m. sausio 16 d..
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Kirasyrų pulkasit. *Reggimento corazzieri* |
| --- |
| Veikimo laikas | 1868–dabar |
| Valstybė | Italijos vėliava Italija |
| Pavaldus | Karabinierių korpusui |
| Rūšis | kavalerija |
| Paskirtis | Italijos prezidento asmens apsauga |
| Būstinė | „Alessandro Negri di Sanfront" kareivinės |
| Šūkis | *Virtus in periculis firmior* |

**Kirasyrų pulkas** (it. *Reggimento corazzieri*, anksčiau it. *Comando Carabinieri Guardie del Presidente della Repubblica*) – Italijos elitinis karinis dalinys (kuopa Karabinierių korpuso sudėtyje), naudojamas kaip Italijos prezidento garbės sargyba.

Kirasyras poste prie Prezidento rūmų
Kirasyrai nuo kitų karabinierių skiriasi uniforma ir ūgiu. Į kirasyrus priimami tik vyrai, kurių ūgis viršija 195 cm.

Dalinio šaknys siekia XIV a. pabaigą, kai Savojos grafas Amadėjus VII kaip asmens sargybinius naudojo arbaletininkų dalinį. XVI a. Savojos hercogas Emanuelis Filibertas perorganizavo Savojos kariuomenę ir joje įsteigė asmens apsaugos raitųjų lankininkų dalinį (it. *Guardia D'Onore*). Ši sargyba 1590 m. Monso apgulties metu išgelbėjo Savojos hercogą Karlą Emanuelį I. Karlas Emanuelis suformavo kirasyrų kuopą (it. *Compagnia Corazzieri del Duca*), kurią jo įpėdiniai dar padidino.
  
1854 m. karaliaus apsauga karo metu tapo karabinieriai. 1868 m. vasario 7 d. princo Umberto ir Margeritos Savojietės (*Margherita di Savoia*) vestuvėms buvo suformuota raitoji garbės sargyba (it. *Squadrone Carabinieri Guardie del Re*), kurią sudarė 80 karabinierių. Šis naujas dalinys 1870 m. sausio 7 d. buvo pervadintas į Karališkąją karabinierių sargybą (it. *Carabinieri Guardie del Re*) ir jai buvo patikėta karaliaus apsauga.

Panaikinus Italijos karalystę ir paskelbus Italijos respubliką 1946 m. kirasyrų dalinys buvo suformuotas iš naujo kaip kavalerijos eskadronas.

2006 m. vasarį *Corazzieri* dalyvavo pakeliant XX Žiemos olimpinių žaidynių vėliavą Turine (Italija).

* Kirasyrai parade (2006 m.)
* Kirasyrai ceremonijoje prie Prezidento rūmųKirasyrai ceremonijoje prie Prezidento rūmų
* Kirasyras poste prie Prezidento rūmųKirasyras poste prie Prezidento rūmų
* Kirasyrų kareivinės RomojeKirasyrų kareivinės Romoje
* Kirasyrai oficialios ceremonijos metu neša vainikąKirasyrai oficialios ceremonijos metu neša vainiką

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kirasyrų pulkas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
1-os rupijos banknotas
**Persijos įlankos rupija** (arab. روبيه arba روبيه خليجيه), kartais vadinama **Įlankos rupija**, buvo valiuta, plačiai naudota Persijos įlankos ir Arabijos pusiasalio šalyse, kurias valdė britai. Pinigai plačiai cirkuliavo nuo 1959 m. iki 1966 m. Valiutą valdė Indijos vyriausybė, leido Indijos centrinis bankas, o vertė buvo tokia pati kaip Indijos rupijos.

Istorija
--------

XX a. viduryje rupija buvo plačiai naudojama aplink Raudonąją jūrą kaip atsiskaitymo priemonė. Toks platus valiutos naudojimas sekino Indijos aukso rezervus, nes pinigai būdavo padengti auksu. Išgabenus pinigus į užsienį, pavyzdžiui arabų kraštus, juos būdavo galima konvertuoti į auksą. Šitai reikėdavo padengti valstybei, o palaikyti valiutos stabilumą, nusipirkti aukso atsargų. Ypač suaktyvėjusi rupijų kontrabandininkų veiklą 1957 m. privertė ieškoti problemos sprendimų būdų.

1959 m. Indijos valdžios iniciatyva buvo sukurtos Įlankos rupijos, ji buvo atskira valiuta, tačiau glaudžiai susieta su indiškąja rupija. Tik skirta atsiskaitymams užsienyje. Taip pat kaip ir įprasta rupija, ji buvo susieta su britų valiuta santykiu 131⁄3 = 1 svaras sterlingas.

1961 m. Kuveitas, 1965 m. Bahreinas paskelbė savo nepriklausomybę nuo Didžiosios Britanijos, taip pirmieji atsisakydami šios valiutos ir pereidami prie savo.

1966 m. birželio 6 d. Indija devalvavo šią valiutą. Toks staigus pinigų nuvertėjimas privertė ir likusias šalis keisti savo monetarinę politiką. Kataras ir beveik visos Tuciano valstijos pradėjo naudoti sukurtus Kataro rialus. Abu Dabis pasirinko Bahreino dinarą. Vienintelis Omanas liko rupijos naudotoju iki 1970 m. kai įsivedė savo valiutą.

Banknotai
---------

Savo dizainu jie priminė indišką rupiją. Indijos vyriausybė leido 1-os rupijos nominalo pinigus, centrinis bankas 5, 10 ir 100 rupijų vertės banknotus. Visų šių pinigų serijinis numeris prasidėjo raide *Z*. Rupijos būdavo išduodamos tik Bombėjaus banko kasose.

Išnašos
-------

1. ↑   Archyvuota kopija 2003-06-30 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑
3. ↑
4. ↑   Archyvuota kopija 2013-10-28 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 31°57′25.58″ p. pl. 115°52′9.42″ r. ilg.﻿ / ﻿31.9571056°š. pl. 115.8692833°r. ilg.﻿ / 31.9571056; 115.8692833

Perto monetų kalykla|  |
| Forma | Valstybinė bendrovė |
| Pramonė | tauriųjų metalų luitų ir monetų gamyba |
| Įkurta | 1899 |
| Centrinė būstinė | Pertas, Australija |
| Produkcija | aukso, sidabro, platinos luitai, kolekcinės monetos, juvelyriniai dirbiniai |

**Perto monetų kalykla** (angl. *Perth Mint*) – valstybinė įmonė Perte, Australijoje, oficiali Australijos aukso luitų gamintoja. Priklauso Vakarų Australijos vyriausybei. Įkurta 1899 m. Vakarų Australijos kasyklose iškastam auksui gryninti ir Britų imperijos auksinių soverenų bei pusės soverenų monetoms kalti. Buvo vienas iš trijų Didžiosios Britanijos karališkosios monetų kalyklos (*Royal Mint*) padalinių Australijoje; kiti du – Sidnėjaus ir Melburno monetų kalyklos, šiuo metu nebeveikiančios. Gamina ir saugo aukso, sidabro ir platinos luitus bei progines, kolekcines monetas ir kitus brangiųjų metalų dirbinius. Iki 1983 m. gamino ir apyvartines Australijos monetas iš netauriųjų metalų. Įsikūrusi Rytų Perte, neoromaninio stiliaus pastate (įtrauktas į Vakarų Australijos kultūros paveldo sąrašą). Lankoma turistų, yra parduotuvė, aukso ekspozicijos, rengiamos ekskursijos.

Perdirba apie 90 % Australijoje iškasto aukso; luitų ir monetų gamybai naudoja ir importuotus metalus. Kasmet pagamina apie 13 % visos pasaulio tauriųjų metalų luitų ir monetų produkcijos. 2018 m. kalykla pagamino ir pardavė aukso, sidabro ir platinos dirbinių už 18,9 mlrd. Australijos dolerių.

Kalykloje saugoma didžiausia ir vertingiausia pasaulio moneta – „Australijos kengūros vienos tonos auksinė moneta" (*Australian Kangaroo One Tonne Gold Coin*). Monetos svoris – viena tona, skersmuo – apie 80 cm, storis – virš 12 cm. Moneta pagaminta 2011 m. iš gryno, 99,99 %, aukso. 2012 m. įrašyta į Gineso rekordų knygą. Monetos vertė – daugiau nei 50 mln. Australijos dolerių.

* Perto monetų kalykloje pagamintas 100 g aukso luitasPerto monetų kalykloje pagamintas 100 g aukso luitas
* Didžiausia pasaulyje auksinė monetaDidžiausia pasaulyje auksinė moneta

Šaltiniai
---------

1. ↑  *What we do*, The Perth Mint. Nuoroda tikrinta 2020-06-11.
2. ↑  *Perth Mint*, Heritage Perth. Nuoroda tikrinta 2020-06-11.
3. ↑  *The Perth Mint Has Recast This Gold Bar More Than 65,000 Times*, Bloomberg, 2019 m. vasario 15 d. Archyvuota 2020-04-24. Nuoroda tikrinta 2020-06-11.
4. ↑  *The one tonne gold coin*, The Perth Mint. Nuoroda tikrinta 2020-06-11.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Perto monetų kalykla** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Persikryžiavimas** arba krosingoveris – tai genetinės medžiagos mainai tarp bivalento neseserinių chromatidžių, kurio metu mejozės pirmoje profazėje apsikeičiama genetine medžiaga (kartu ir genais). Apsikeitimo metu homologines chromosomos yra susijungusios sinapsiniu ryšiu ir susidarius baltiminiams ryšiams homologai apsikeičia savo fragmentais. Bivalentams skiriantis homologai dar būna sukibę į chiazmas – vietas kur vyko mainai. Dėl to lytinių ląstelių dukterinės ląstelės nėra visiškai identiškos motininėms ląstelėms, chromosomu apsikeitimas fragmentais yra kintamumo priežastis, skirtingai nuo mitozės būdu besidauginančių somatinių ląstelių (nelytinių).

  

Persikryžiavime paprastai dalyvauja dvi tą patį genų rinkinį turinčios chromosomos. Jo metu chromosomų grandinės nutraukiamos ir jų galai sukeičiami vietomis. Susidaro dvi naujos chromosomos, kurių kiekviena turi po vieną abiejų persikryžiavime dalyvavusių chromosomų dalį:

Persikryžiavimas su tam tikra tikimybe gali įvykti bet kurioje chromosomų vietoje. Kuo labiau genomo regionai vienas nuo kito chromosomoje nutolę, tuo didesnė tikimybė jog tarpe tarp jų įvyks persikryžiavimas. Kadangi tikimybę galima nustatyti pagal įvykusių persikryžiavimų skaičių, taip galima išmatuoti atstumą tarp genomo regionų bei nustatyti jų išsidėstymo tvarką.

Šiuo metodu taip pat galima aptikti riboto ilgio chromosomos fragmentą, kuriame turėtų būti genas, susijęs su žinoma mutacija. Taip nustatomos įvairių genų funkcijos. Vietoje kaimyninių genų šiuo metu neretai tikrinamos tiesiog tėviniuose organizmuose žinomai skirtingos DNR nukleotidų sekos.

Persikryžiavimo tikimybė konkrečiame genomo regione priklauso nuo jame esančių genų bei kitų sekų. Ji nėra vienoda per visą chromosomos ilgi. Pasitaiko labai retai persikryžiuojančių (rekombinuojančių) sričių, kur taip tirti genų išsidėstymą sunku.

Retais atvejais persikryžiuoja skirtingą genų rinkinį turinčios chromosomos, arba persikryžiavimas įvyksta taip, kad vienoje naujųjų chromosomų genų sekos fragmentas pasikartoja dukart, o kitoje jo apskritai nėra. Paprastai tokias pakitusias chromosomas turintys organizmai neišgyvena, tačiau kai kada tokiu būdu gali atsirasti naujos rūšys.
**Vytauto Didžiojo universiteto Katalikų teologijos fakulteto Bažnytinės teisės katedra** - Vytauto Didžiojo universiteto (VDU) Katalikų teologijos fakulteto struktūrinis padalinys, kanonistikos studijų centras; Teisės katedra. Pagrindinė veikla - kanonų teisės dėstymas.

Pradėjo veikti kaip VDU Bažnytinės teisės centras; Vadovas - kun. prof. habil. dr. Pranas Vaičekonis (1928-2006). Jo pasekėjas (katedros vedėjas) kun. Petras Smilgys (g. 1970 m.). 

Adresas: Gimnazijos g. 7, LT-44260 Kaunas.

Studijos
--------

Katedros personalas dėsto VDU Katalikų teologijos fakulteto studijų programose. Pagrindinių studijų - Katalikų teologija, Krikščioniškoji pedagogika. Magistrantūros - Bažnytinė teisė (suteikiamas laipsnis - teologijos magistras), Krikščioniškasis švietimas, Pastoracinė teologija, Šeimotyra. 

Privalomieji Bažnytinės teisės magistro (BTM) studijų dalykai - Bažnyčios teisminiai procesai, Baudžiamoji kanonų teisė ir bažnytinė advokatūra, Kanonų teisės istorija, Kanonų teisės kodekso bendrosios normos, Administracinė Bažnyčios struktūra, Pakrikštytųjų teisės ir Bažnyčios pareiga mokyti, Santuokinė teisė, Bažnyčios pareiga šventinti, Romėnų teisė. 

Pasirenkamieji BTM studijų dalykai - Kanoniškoji lotynų kalba, Viešoji bažnytinė teisė, Civilinės teisės pagrindai, Teisės filosofija ir teologija, Proceso teisės praktika, Specialūs baudžiamosios teisės klausimai, Rytų Bažnyčių kanonų kodeksas, Pašvęstojo gyvenimo institutai ir apaštališkojo gyvenimo draugijos.

Vadovybė, personalas
--------------------

* Katedros vedėjas prelatas prof. dr. Vytautas Steponas Vaičiūnas.
* Docentas Petras Smilgys, kanonų teisės daktaras.
* Lektorius Robertas Pukenis, dr. iur. can.

Nuorodos
--------

* Oficiali VDU KTF Bažnytinės teisės katedros tinklavietė[neveikianti nuoroda]
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Elzaso-Lotaringijos žemė*Reichsland Elsaẞ-Lothringen* |
| --- |
|  |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| ←  | **1871 – 1918** |  → |

 |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
| *Elzasas-Lotaringija 1871 m.* |
|  |
| **Valstybė** | Vokietijos imperijos vėliava Vokietijos imperija |
| **Administracinis centras** | Strasbūras |
| **Oficialios kalbos** | Vokiečių |
|  |
| **Gyventojų** | 1 874 014 (1910) |
| **Plotas** | 14 496 km² |

**Elzasas-Lotaringija** (vok. *Elsaß-Lothringen*) – istorinė Vokietijos imperijos teritorija, gyvavusi 1871–1918 m. Apėmė visą Elzasą ir dalį Lotaringijos (dab. Aukštutinio Reino, Žemutinio Reino ir Mozelio departamentai). Centras – Strasbūras.

Istorija
--------

Regiono žemėlapis 1905 m.
Regionas Vokietijos imperijoje sudarytas po 1870–1871 m. Prancūzijos–Prūsijos karo kaip vokiečių užkariauta žemė. Vietos gyventojai nemėgo vokiečių valdžios, o po I pasaulinio karo 1918 m. Elzasas-Lotaringija vėl atiteko Prancūzijai. Vokietija regioną vėl buvo laikinai susigrąžinusi II pasaulinio karo metu 1940–1944 m.

Žemėje buvo 3 apygardos:

* Aukštutinis Elzasas
* Žemutinis Elzasas
* Lotaringija

Šaltiniai
---------
**Elvyra Julija Bukevičiūtė** (g. 1946 m. sausio 14 d. Strumbagalvėje, Rudaminos valsčius) – Lietuvos kalbininkė, istorinės – lyginamosios kalbotyros specialistė, humanitarinių mokslų daktarė.

Biografija
----------

1968 m. Vilniaus universitete baigė vokiečių kalbą ir literatūrą, 1974–1977 m. Greifsvaldo universiteto aspirantė. 1977 m. filologijos mokslų kandidatė.

1968–1974 m. dėstė Vilniaus universitete. 1980–1991 m. dirbo Vokietijos Demokratinės respublikos mokslų akademijos Centrinio kalbotyros instituto Baltistikos skyriuje Berlyne. Nuo 1992 m. Berlyno laisvojo universiteto, vėliau – Berlyno Humboldtų universiteto Vokiečių kalbos ir lingvistikos instituto Istorinės – lyginamosios kalbotyros katedros dėstytoja.

Mokslinė veikla
---------------

Tiria vokiečių ir lietuvių kalbų fonetiką, baltų kalbų frazeologizmus.

Bibliografija
-------------

* Baltų kalbos: įvadas (*Die baltischen Sprachen: Eine Einfiihning*), su R. Ekertu ir F. Hince, 1994 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Sabaliauskas. *Elvyra Julija Bukevičiūtė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 582 psl.
Koordinatės: 54°20′17″š. pl. 23°54′23″r. ilg.﻿ / ﻿54.338168°š. pl. 23.906319°r. ilg.﻿ / 54.338168; 23.906319

Olakalnis
Olakalnio koplyčia
**Olakalnis** – buvęs aukų kalnas Alytaus rajone, netoli Miroslavo (šiaurės rytų pusėje), Bendrių kaime, prie pat Miroslavo – Burbiškių vieškelio. Iš toli matyti ant kalno stovinti balta koplyčia, patekusi į Miroslavo herbą. Kalnas apaugęs mišku, nemažai apardytas imant keliams žvyrą. Papėdėje įrengta informacinė lenta. 2001 m. įtrauktas į Kultūros paveldo registrą (u.k. 21472).

Istorija
--------

Miroslavo miestelio istorija siejama su šia kalva. Ji nuo seno žmonių laikoma piliakalniu ir vadinama *Olakalniu* arba *Uolakalniu*. Tas pats kalnas kartais vadinamas ir *Miroslavo piliakalniu*. Tačiau mokslininkai archeologai šio kalno nelaiko piliakalniu, nes jis neturi svarbiausių piliakalnio požymių. Apylinkių žmonės šį kalną gerbia nuo gilios senovės. Ant jo dar tarpukario nepriklausomybės laikais stovėjo koplytėlė. Ant keturių mūrų stulpų, užsibaigiančių mūro skliautais, buvo uždengtas stogas, o viduje stovėjo į žemę įkastas medinis kryžius. Nežinomos koplytėlės pastatymo ir sugriovimo aplinkybės, bet 1943 metų vasarą iš jos buvo likę tik griuvėsiai. Vėliau ji vėl atstatyta.

XIX a. pirmoje pusėje šiomis vietomis keliavęs Aleksandras Polujanskis rašė, kad šalia miestelio yra kalnas, piliakalniu vadinamas, ant kurio stovi nedidelė mūro koplytėlė, o į šį ramų gamtos prieglobstį ateina nusiraminimo ieškoti gyvenimo vargų prispausti žmonės. Pasakojama, kad pagonybės laikais čia buvo aukojamos įvairiausios aukos dievams.

Legendos
--------

Senesni gyventojai prisimena savo tėvų pasakojimus, kad kalne Napoleono armija buvo paslėpusi lobį, ir XIX a. viduryje Bendrių dvaro skerdžius Žvaliauskas 10 dienų kiekvieną rytą rasdavo po vieną sidabrinę monetą.

Bendrių dvare gyveno žiaurus dvarponis Sloboda ir turėjo sūnų, vardu Miroslav; jo vardu ir miestelį pavadino. Supykęs ant baudžiauninko, dvarponis tempdavo nelaimingąjį ant Olakalnio ir ten liepdavo nukirsti galvą, tvirtindamas kad ataugsianti nauja.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Olakalnis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Miroslavas Archyvuota kopija 2014-12-18 iš Wayback Machine projekto.
* Alytaus krašto lankytinos vietos Archyvuota kopija 2014-12-18 iš Wayback Machine projekto.
| ***Daktaras Popolis*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Dr. Popaul |
| Kilmės šalis |  Prancūzija Italija |
| Režisierius | Claude Chabrol |
| Scenaristas (-ai) | Paul Gégauff |
| Vaidina | Jean-Paul BelmondoMia FarrowLaura Antonelli |
| Metai | 1972 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 115 min. |
| Kalba | prancūzų |
| **IMDb įrašas** |

**Daktaras Popolis** (pranc.  *Dr. Popaul*) – 1972 m. režisieriaus Claude Chabrol sukurta juodojo humoro komedija.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Jean-Paul Belmondo – Daktaras Polis Simė
* Mia Farrow – Kristina Diupont
* Laura Antonelli – Martina Diupont
* Marlene Appelt – Kerol
* Dominique Zardi – vyskupas
* Daniel Lecourtois – profesorius Diupontas

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Daktaras Polis Simė turi išskirtinę savybę – jį traukia tik negražios moterys, nes šios, jo nuomone, viskuo patenkintos ir nekelia vyrams jokių reikalavimų. Dar būdamas studentu, jis su draugais susilažino kuris permiegos su negražiausia mergina ir, laimėjęs nemažą sumą pinigų, nusipirko automobilį, kuriuo tęsė tokių merginų „medžioklę". Tunise jis susipažįsta su Kristina Diupont, kuri buvo pakankamai negraži, kad sudomintų Polį, be to, paaiškėjo, kad ji yra profesoriaus Diuponto dukra. Pastarasis pasiūlė Poliui ją vesti su perspektyva paveldėti jo kliniką ir Polis sutiko. Per vestuves pasirodo Martina Diupont – daili Kristinos sesuo, kuri taip pat patraukia Polio dėmesį. Tarsi norėdamas kompensuoti jo padėtį, profesorius keletą kartų primygtinai siūlo šiam ją pagloboti ir Polis sumaniai atsikrato visais, kurie mėgina su ja suartėti. Galiausiai Polis ir Martina tampa meilužiais, o kadangi ši įsikuria greta esančiame name, jis nuolatos girdo žmoną migdomaisiais, kad galėtų naktis leisti svetimoje lovoje. Norėdamas, kad Martina nebesidomėtų kitais vyrais, jis pakeitė šios kontraceptines tabletes kitais vaistais ir mergina pastojo. Gimė duktė ir keletą metų Polio gyvenimas buvo ramus, kol vieną dieną jis pateko į avariją ir su daugybiniais kaulų lūžiais atsidūrė ligoninėje. Čia jo laukia nauji smūgiai: Martina, gavusi anoniminį laišką apie jo santykius su kitomis moterimis, nusprendžia nutraukti santykius; duktė, nukritusi nuo laiptų, miršta; gydytojas dėl patirtų traumų diagnozuoja impotenciją, o Kristina prisipažįsta viską žinanti apie jo meilužes. Praradęs bet kokį norą gyventi, Polis nusprendžia nusižudyti ir kreipiasi pagalbos į žmoną...
| **Šv. Kryžiaus Jonas** |
| --- |
|  |
| Gimimo vardas | Chuanas de Jepes Alvaresasit. *Juan de Yepes Álvarez* |
| Gimė | 1542 m. birželio 24 d.Funtiveros mieste |
| Mirė | 1591 m. gruodžio 14 d. (49 metai)Ubėde |
| Šventasis |
| Kanonizuotas | 1726 m. |
| Kanonizavo | Benediktas XIII |
| Šventė | gruodžio 14 d. |
|  |
| Veikla | katalikų šventasis, rašytojas ir poetas, mistikas, karmelitų ordino reformatorius, bažnyčios mokytojas. |
|  |
|  **Vikiteka** | Šv. Kryžiaus Jonas |

**Šv. Kryžiaus Jonas**  (isp. *Juan de la Cruz*, 1542 m. birželio 24 d. Funtiveros mieste – 1591 m. gruodžio 14 d. Ubedoje, Ispanijoje) – katalikų šventasis, rašytojas ir poetas, mistikas, karmelitų ordino reformatorius, Bažnyčios mokytojas.

Biografija ir kūryba
--------------------

Tikrasis vardas Chuanas de Jepes Alvaresas (*Juan de Yepes Álvarez*).
Gimė Funtiveros mieste aukšto luomo, bet nuskurdusioje dvarininkų šeimoje, gyvenusioje netoliese Avilos. Jaunystėje ligoninėje prižiūrėjo ligonius. Išsimokslinimą gavo jėzuitų mokykloje Medina de Kampo miestelyje, kur persikėlė jo šeima po tėvo mirties, ieškodama pajamų pragyvenimui.

1568 m. įstojo į karmelitų ordiną, religinį išsimokslinimą gavo Salamankoje.

Karmelitų ordine vykstant Teresės Avilietės sukeltoms diskusijoms dėl ordino reformų, Jonas tapo šalininku reformatorių, kurie norėjo grįžti prie senų karmelitų idealų – griežtumo ir asketizmo ir įkūrė pirmąjį reformuotą (arba „basųjų") karmelitų vienuolyną Duruele. 1570–1572 m. buvo Manceros vienuolyno naujokų mokytoju, nuo 1572 m. – Avilos vienuolyno, kuriame gyveno šv. Teresė Avilietė, nuodėmklausiu ir dvasios vadovu.

Tarp reformuotų ir nereformuotų karmelitų kilus ginčui dėl jurisdikcijos, Jonas 1577 m. gruodžio 3 d. naktį nereformuotųjų karmelitų buvo suimtas ir uždarytas į Toledo vienuolyną, iš kur 1578 m. pabėgo. Nelaisvėje pradėjo rašyti eiles, persmelktas ypatingos mistinės dvasios ir religingumo. Jis parašė prozos traktatus – "Kopimas į Karmelio kalną", „Juoda sielos naktis", „Sielos daina", „Gyva meilės liepsna".

Vėliau buvo keleto vienuolynų viršininkas, nuo 1585 m. – Andalūzijos generalinis vikaras. 1591 m. kapitula atleido iš visų pareigų ir perkėlė į Penuelos vienuolyną.

Šv. Kryžiaus Jonas mirė 1591 m. Ubedoje. 1726 m. popiežiaus Benedikto XIII buvo kanonizuotas, 1926 m. popiežius Pijus XI paskelbė jį Bažnyčios mokytoju.

Liturginė Šv. Kryžiaus Jono diena minima gruodžio 14 d.

Fundamentalus Šv. Kryžiaus Jonas tikėjimas grindžiamas tuo, kad Dievas yra viskas, o žmogus – niekas. Reiškia, kad pasiektumei visišką susijungimą su Dievu, taigi ir šventumą, reikia savo apsivalymui skirti visas sielos ir kūno galimybes.

Svarbiausi Šv. Kryžiaus Jono darbai:

* *Kopimas į Karmelio kalną*, 2013 (*Subida del monte Carmelo*) ISBN 978-609-450-023-7
* *Tamsioji naktis*, 1998 (*Noche oscura del alma*) ISBN 9986-461-37-5
* *Dvasinė giesmė* (*Cantico espiritual*)
* *Gyvoji meilės liepsna* (*Llama de amor viva*)

Šaltiniai
---------

* Katalikiška enciklopedija (Anglų kalba)
* Dž. Omenas. Krikščioniškas dvasingumas katalikiškose tradicijose. Leidykla: Šventasis kryžius, Roma-Liublinas, 1994.
Koordinatės: 54°13′33″ š. pl. 4°42′06″ v. ilg.﻿ / ﻿54.22583°š. pl. 4.70167°r. ilg.﻿ / 54.22583; 4.70167

Šv. Patriko sala ir Pylo įlanka, vaizdas nuo Pylo kalvos.
Pylimas, jungiantis Šv. Patriko salą su Pylu.
**Šv. Patriko sala** (angl. *St Patrick's Isle*; men. *Ellan Noo Perick*) – maža sala Airijos jūroje prie Meno salos kranto. Salos krantai statūs ir uolėti, gerai tinka gynybai. Buvo sakoma, kad šv. Patrikas pirmą kartą į Meno salą įžengė būtent čia, dėl ko sala ir pavadinta Šv. Patriko sala.

Šioje saloje stovi Pylo pilis, kurios pastatai smarkiai apgriuvę, bet gerai išsilaikę: tai Šv. Patriko bažnyčia, apvalus airiškas bokštas, Šv. Džermeno katedra, gerokai naujesnė Meno salos lordo rezidencija.
Senovinė katedra XVIII a. buvo palikta be priežiūros ir niekada neatstatyta.

Dabar salos dalis pilies sienų viduje yra turistų zona. Yra takas apie pilies sienas salos pakrantėje. Kita salos dalis yra paukščių draustinis.

Salą su Pylo miestu Meno saloje per Fenelos paplūdimį (*Fenella Beach*) jungia pylimas su keliu. Paplūdimys pavadintas Valterio Skoto romano „Piko Peverilas" (*Peveril of the Peak*) herojės vardu.

Senasis Šv. Patriko salos pavadinimas yra men. *Inis Patraic, Ynnys Patraic*.

Nuorodos
--------


* Manx Place Names 1925 - Parish of Kirk Patrick Archyvuota kopija 2011-05-14 iš Wayback Machine projekto.
* Isle-of-Man.com Peel Castle & St Patrick's Isle with aerial photo Archyvuota kopija 2006-03-18 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 50°27′20″š. pl. 30°31′22″r. ilg.﻿ / ﻿50.455556°š. pl. 30.522778°r. ilg.﻿ / 50.455556; 30.522778

Šv. Mikalojaus Auksinių Kupolų vienuolyno pastatų kompleksas
**Šv. Mikalojaus Auksinių Kupolų vienuolynas** (ukr. *Михайлівський Золотоверхий монастир*) – stačiatikių vienuolynas, esantis Kijeve, atstatytas 1998 m. vietoje 1930-aisiais nugriautos Šv. Mikalojaus katedros. Pagrindinė Ukrainos stačiatikių bažnyčios šventovė, kurioje veikia Kijevo ir visos Ukrainos metropolito rezidencija. Vienuolynas įsikūręs ant Dniepro kranto, į šiaurės rytus nuo Sofijos soboro. Pastatytas viduramžiais Kijevo Rusios didžiojo kunigaikščio Sviatopolko Iziaslavičiaus.

Istorija
--------

Šv. Mikalojaus Auksinių Kupolų vienuolynas yra vienas seniausių vienuolynų Kijeve. Statinių kompleksas apima atkurtą 1990-ųjų viduryje, Kijevo dangiškojo globėjo arkangelo Mykolo garbei pastatytą katedrą ir ukrainietiško baroko stiliaus varpinę. Išlikęs refektoriumas, jungiantis su Šv. Jono evangelisto cerkve (1713 m.). Spėjama, kad 1108-1113 m. pastatyta Šv. Mikalojaus katedra Kijeve buvo pirmoji šventovė su paauksuotomis viršūnėmis, iš kur atkeliavo ši savita tradicija į Rusiją. Vienuolynas garsėjo savo freskomis ir ypač mozaikomis. XII amžiuje jis buvo kunigaikščių laidojimo vieta. 

1934–1935 metais katedra sovietų valdžios buvo nugriauta. Kankinės Šv. Barboros relikvijos buvo perkeltos į Vladimiro katedrą, nuimtos mozaikos išvežtos į Šv. Sofijos katedrą, taip pat į Leningrado muziejus (Ermitažas, Rusų muziejus), Maskvą (Tretjakovo galerija). 1998 m. katedra ir varpinė baigtos restauruoti, o 1999 m. įvyko oficialus atidarymas. 2001 m. Rusijos Federacijos kultūros ministerija pradėjo grąžinti katedrai šios šalies muziejuose saugotas freskas ir mozaikas, o 2008 m. jos buvo paruoštos eksponuoti.

Galerija
--------

* Vienuolynas iki Spalio perversmoVienuolynas iki Spalio perversmo
* Vienuolyno griuvėsiai 1937 m.Vienuolyno griuvėsiai 1937 m.
* Šv. Mikalojaus Auksinių Kupolų katedraŠv. Mikalojaus Auksinių Kupolų katedra
* VarpinėVarpinė
* RefektoriumasRefektoriumas
* Katedroje Borisas Džonsonas ir Volodymyras Zelenskis, 2022 m.Katedroje Borisas Džonsonas ir Volodymyras Zelenskis, 2022 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Михайлівський Золотоверхий собор буде головним храмом ПЦУ". *risu.org.ua*. Nuoroda tikrinta 2018-12-17.
2. 1 2  St. Michael's Monastery. The Mikhailovsky Monastery *prlib.ru/en*

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Šv. Mikalojaus Auksinių Kupolų vienuolynas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė (*archangel.kiev.ua*)
* „Kyiv. Michael's Golden-Domed Monastery". *People's Catalog of Orthodox Architecture*. sobory.ru. Suarchyvuotas originalas 2011-08-07. Nuoroda tikrinta 2011-06-21.
Šaldytuvo kondensatorius.
**Kondensatorius** – aparatas, kuris kondensuoja dujas į skystį.
Paprasčiausias kondensatorius yra tiesus vamzdelis, aušinamas aplinkos oru. Jis tinka kondensuoti labai aukštoje temperatūroje (daug daugiau nei 100°C) verdantiems skysčiams.

Kondensatorius gali būti aušinamas oru, vandeniu (ar kitu skysčiu) arba nuo aušinamo paviršiaus kylančiais garais. Paprasčiausi ir mažiausiai priežiūros reikalaujantys yra oru aušinami kondensatoriai, tačiau kitų tipų kondensatoriai efektyvesni.

Kondensatoriai dažnai naudojami, kur pageidautina sukondensuoti vandens garus į vandenį (lengvesniam pašalinimui ar pakartotiniam panaudojimui). Tokie kondensatoriai gali būti džiovinimo mašinose, indaplovėse, dideli – šiluminėse elektrinėse. Kondensatoriai taip pat yra šaldymo mašinų dalis. Chemijos ir naftos pramonėje jais sukondensuojami įvairių medžiagų garai.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Hindelang, Man jjhat; Palazzolo, Joseph & Robertson, Matthew, "Condensers", *Encyclopedia of CHemical Engineering Equipment*, University of Michigan  Archyvuota kopija 2012-12-24 iš Wayback Machine projekto.

* lybigo kondensatoriuslybigo kondensatorius
* "Graham" kondensatorius"*Graham*" kondensatorius
* "Allihn" kondensatorius"*Allihn*" kondensatorius

* dimroto kondensatoriusdimroto kondensatorius
* "Friedrich" kondensatorius"*Friedrich*" kondensatorius
* Tipinis jėgainės kondensatoriusTipinis jėgainės kondensatorius
**Koncertméisteris** (vok. *Konzertmeister*) – orkestro vienarūšių styginių instrumentų grupės (paprastai smuikų sekcijos) vadovas; pianistas-akomponiatorius (akompanimento atlikėjas), padedantis muzikos atlikėjams (daugiausia dainininkams) arba jų kolektyvams rengti partijas ir akompanuojantis jiems per koncertus.

Kaip grupei vadovaujantis atlikėjas koncertmeisteris ne tik prižiūri kitus muzikantus, bet ir atlieka kūrinio solo partijas. Smuikų sekcijos vadovas dar vadinamas „pirmuoju smuiku". Didesniuose orkestruose antrųjų smuikų vadovas, lyderis taip pat dažnai vadinamas koncertmeisteriu. Didesniuose simfoniniuose orkestruose paprastai yra keletas koncertmeisterių, vadinamieji pirmieji ir antrieji koncertmeisteriai. Antrasis veikia kaip pirmojo pavaduotojas.

Orkestro koncertmeisteris ar „pirmasis smuikininkas" dar gali būti vadinamas primarijumi.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Koncertmeisteris*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
2. ↑
**Privataus kapitalo fondas** (angl. *Private equity fund*) – investicinis fondas, turimas lėšas (privatų kapitalą) investuojanti į nelistinguojamų (nesančių biržoje) įmonių akcijas. Privataus kapitalo fondai yra alternatyvių investicinių produktų sektoriaus segmentas. Privataus kapitalo fondai įsigytas įmones valdo nuo 2 iki 5 m. Vėliau pelningai parduoda arba siekia, kad akcijos būtų kotiruojamos biržoje (žr. IPO). Investicijos į privataus kapitalo fondus yra labai rizikingos, tačiau fondai dažnai siūlo ir aukštas palūkanas. Privataus kapitalo fondai dažniausiai investuoja į įvairius gerus sandorius, nors ir čia yra tam tikrų sričių, į kurias privataus kapitalo fondai itin taikosi – nekilnojamasis turtas, telekomunikacijų bendrovės, IT sektorius. 

Privataus kapitalo investicijos daromos reliatyviai trumpam laikotarpiui – planuojant „išėjimą" iš įmonės po 3–8 metų. Dėl tokio savo pobūdžio privataus kapitalo fondai suaktyvina įmonių įsigijimų ir pardavimų rinką. Dažniausiai bendrovę įsigiję privataus kapitalo fondai ją restruktūrizuoja, pertvarko – parduoda nereikalingą turtą, atskiria nepagrindinius verslus, o gautas lėšas panaudoja įmonei įsigyti pasiskolintoms lėšoms grąžinti. Dažnai privataus kapitalo fondai kartu atsiveda samdytus specialistus, kurie prisideda prie įsigytos įmonės valdymo ir veiklos vystymo.

Viena iš svarbiausių privataus kapitalo fondų veiklos ypatybių ta, kad jie paprastai siekia realizuoti investicijas po kelerių metų. Pagrindiniai tokio bendrovės pardavimo būdai yra:

* akcijų pardavimas esamiems akcininkams;
* akcijų pardavimas strateginiam investuotojui (angl. trade sale);
* akcijų pardavimas kitam privataus kapitalo fondui (angl. secondary sale – antrinis pardavimas, kuris šiuo metu rinkoje pasitaiko vis dažniau);
* viešas bendrovės akcijų siūlymas (angl. Initial public offering).

Anksčiau privataus kapitalo fondai buvo prieinami tik labai turtingiems investuotojams. Tačiau padėtis pradėjo keistis atsiradus privataus kapitalo fondų fondams.

Nuorodos
--------

* Versus: Naujojo kapitalizmo iššūkiai[neveikianti nuoroda]
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Prisko Atalo moneta
**Priskas Atalas** (*Priscus Attalus*, m. po 416 m.) – 409-410 ir 414-415 m. Vakarų Romos imperijos uzurpatorius prieš Honorijų su vestgotų parama.

Priskas Atalas buvo graikas iš Azijos, jo tėvas atvyko valdant Valentinianui I. Jis buvo svarbus senatorius ir 409 m. buvo miesto prefektu.

Imperatoriumi paskelbtas ir vėliau už nepaklusnumą nužemintas vestgotų karaliaus Alariko įsakymu Italijos šiaurėje. Antrą kartą imperatoriumi paskelbtas vestgotų karaliaus Atavilkvos valia Galijoje. Varžėsi dėl valdžios su imperatoriumi Honorijumi.

415 m. Honorijaus karvedys Konstancijus užėmė Priskaus Atalo sostinę Narboną, jis pats buvo paimtas į nelaisvę ir nusiųstas į Romą. Ten jam liaudies akivaizdoje nukirsta dešinė ranka ir po to ištremtas į nedidelę Liparų salą, kur gyveno iki mirties iš paskirtos pašalpos.

Nuorodos, šaltiniai
-------------------

N. A. Maškinas Senovės Romos istorija. Vilnius 1955
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Pirmosios rašytinės žinios apie **miškų nuosavybę** siekia Lietuvos didžiojo kunigaikščio Žygimanto Augusto laikus. 1957 metais išleisto Valakų įstatymo pagrindu buvo išskirti miškai kaip nuosavybės forma.

Iki 1920 m. žemės reformos Lietuvoje dominavo privati miškų nuosavybė. Privačių miškų savininkai valdė apie 65 % visų šalies miškų.

1919–1937 metais, vykstant žemės reformai, iš privačių miškų savininkų į valstybinį miškų fondą buvo perimta miško žemė. 1938 m. privačių miškų liko apie 16 %.

1940 m. dalis privačių miškų buvo nacionalizuota Tarybų valdžios.

Vokiečių okupacijos metais (1941–1944) didesnei daliai ūkininkų buvo grąžinti tarybų valdžios nusavinti miškai. Apie 1950 m. privačių miškų Lietuvoje nebeliko. Visos privačios valdos buvo nusavintos ir apie 80 % miškų priskirta žemės ūkio įmonėms.

Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę, dalis miškų vėl tapo privačiais. Lietuvos Respublikos miškų įstatyme, priimtame 1994 m. miškai pagal nuosavybės forma skirstomi į privačius ir valstybinius.

Privatūs miškai yra nepakankami prižiūrimi lyginant su valstybiniais – privačių miškų savininkai neskiria lėšų rekreacinių objektų įrengimui, priešgaisrinei apsaugai, neskubama miškų atkurti, prižiūrėti, ugdyti, padaugėjo piktnaudžiavimo atvejų miško kirtimo srityje.
| ***Pristatymas*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | The Delivery |
| Kilmės šalis |  Belgija Nyderlandai |
| Režisierius | Roel Reiné |
| Scenaristas (-ai) | David HiltonRoel Reiné |
| Metai | 1999 |
| Žanras | trileris |
| Trukmė | 105 min. |
| Kalba | prancūzų ir ispanų |
| **IMDb įrašas** |

**Pristatymas** (angl.  *The Delivery*) – 1999 m. Belgijoje ir Olandijoje sukurtas trileris.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Fedja van Huêt – Alfredas
* Freddy Douglas – Gajus
* Aurelie Meriel – Lulu
* Esmee de la Bretoniere – Ana
* Jonathan Harvey – Markas

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Du bičiuliai, Alfredas ir Gajus, įklimpsta į skolas. Kad atsiskaitytų, jie sudaro sandėrį su nusikaltėlių autoritetu Spaiku, kad nugabens iš Amsterdamo į Barseloną narkotikų siuntą, vertą 25 milijonų dolerių. Kaip užstatas su Spaiku lieka Alberto žmona, o keliautojai turi griežtai laikytis šio sudaryto maršruto ir periodiškai raportuoti apie kelionę. 

Pradžioje ji vyksta sklandžiai, kol vaikinai nesustoja pagelbėti į avariją patekusiai porai. Šiuos persekioja teroristai, taigi Albertas su Gajumi taip pat tampa jų taikiniu...