recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Dykra** (taip pat **tyrai**; sen. vok. *wildnis*) – XIII–XVII a. rečiau gyvenamų arba visai negyvenamų žemių juosta Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje, Prūsijos ir Livonijos kraštų pasienio su LDK ruožas. Dykra driekėsi Mažojoje Lietuvoje, Suvalkijoje (Užnemunėje), Žemaitijos vakaruose ir šiaurėje, Aukštaitijos šiaurėje. Istorijos šaltiniuose sąvoka vartojama gūdžioms, neįžengiamoms girioms apibūdinti. Tai miškingi, pelkėti, ežeringi, upingi plotai. Juos minėjo per LDK keliavę kitų šalių pasiuntiniai. Būta apstu šventųjų giraičių. Miškų ir medžių garbinimas buvo vienas kertinių baltų tikėjimo elementų. Tą pastebėjo jau pirmieji istorikai ir dvasininkai, aprašinėję baltus. Naikinant senąjį tikėjimą girių ir medžių „garbinimas" išliko dar kelis šimtmečius.

* Kuršių Nerijos koposKuršių Nerijos kopos
* Čepkelių raistasČepkelių raistas
* Dainavos giriaDainavos giria
* Belovežo giriaBelovežo giria

Išnašos
-------

1. ↑  Rimantas Jasas, Algirdas Matulevičius. *Dykra*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 765 psl.
2. ↑  „LDK kraštovaizdis: miškai, pelkės, ežerai". *Orbis Lituaniae*. Nuoroda tikrinta 2021-01-27.
3. ↑  Dabartinės lietuvių kalbos žodynas. Vilnius: Lietuvių kalbos institutas, 2012, ISBN 978-609-411-079-5
| **Dyroderes** |
| --- |
|  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Potipis: | Šešiakojai  *( Hexapoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Poklasis: | Sparnuotieji  *( Pterygota)* |
| Būrys: | Blakės  *( Hemiptera)* |
| Šeima: | Skydblakės  *( Pentatomidae)* |
| Gentis: | *Dyroderes*  *( Dyroderes)* |

 |
| Binomas |
| ***Dyroderes***Spinola, 1837 |

 **Dyroderes** – labai negausi skydblakių (*Pentatomidae*) šeimos blakių gentis.

Rūšys:

* *Dyroderes umbraculatus* (Fabricius, 1775)

##### *Dyroderes umbraculatus*

7 – 9 mm ilgio, plataus ovalo formos blakė. Spalva varijuoja nuo rudai raudonos iki pilkai raudonos, rausvai rudos. Antenos juodos su baltais skersiniais dryžiais. Ant skydelio, abipus galvos, yra baltos dėmės, skydelio galiukas baltas. Pilvelis geltonas su juodu pagrindu. Kojos balsvos, gelsvos su juodais taškeliais.

Dažniausiai dažniausiai randama pamiškėse, parkuose ant įvairių rūšių lipikų (*Galium* sp.), kartais ant tūbės (*Verbascum* sp.), kurių sultimis blakės ir maitinasi.

Paplitusi Europoje, Viduržemio jūros pakrantėje, Kaukaze, Užkaukazėje.

Nuorodos
--------

* *Dyroderes umbraculatus* foto
| **Robinas Džordžas Kolingvudasangl. *Robin George Collingwood*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1889 m. vasario 22 d.Kartmelis, Lankašyro grafystė |
| Mirė | 1943 m. sausio 9 d. (53 metai)Konistonas, Lankašyro grafystė |
|  |
| Veikla | anglų filosofas, istorikas, archeologas |
|  |
| Alma mater | Oksfordo universitetas |
| Žinomas (-a) už | Vienas žymiausių senovės Britanijos tyrinėtojų |
|  |
|  **Vikiteka** | Robin George Collingwood |

**Robinas Džordžas Kolingvudas** (angl. *Robin George Collingwood*, 1889 m. vasario 22 d. Kartmelis, Lankašyro grafystė – 1943 m. sausio 9 d. Konistonas, Lankašyro grafystė) – anglų filosofas, istorikas, archeologas. Vienas žymiausių senovės Britanijos tyrinėtojų.

Biografija
----------

Baigė Oksfordo universitetą. 1912–1919 m. Oksfordo universiteto dėstytojas, nuo 1935 m. profesorius. 1934 m. Britų akademijos narys.

Mokslinė veikla
---------------

Collingwoodo įsitikinimui, kad "visa istorija yra minties istorija" įtaka darė tų laikų Italijos idealistai. Collingwoodas skiria žmogaus veiksmus, kuriuose galima pažinti iš veikiančiojo minčių "vidaus", nuo natūralių įvykių, kurie suprantami tik jų "išorės" arba išorinio pasireiškimo sąvokomis. Žmogaus veiksmai aiškintini individualaus veikėjo motyvais bei intencijomis. Priežastiniai ir į dėsnius panašus aiškinimai tinka tik pasikartojantiems gamtos įvykiams. Kadangi žmonės yra save apibrėžiantys gyvūnai, jų istorijos neįmanoma nustatyti pastovios atskaitos taškų ir prasmių sistemos, analogiškos gamtos mokslų koncepcijoms. Kritikavo empirinę psichologiją ir analizavo religiją kaip pažinimo formą. Veikale „Speculum Mentis" (1924) pabrėžė proto vienybę kultūros filosofijoje, skyrė 5 patyrimo formas – menas, religija, mokslas, istorija ir filosofija. Knygose „Esė apie filosofijos metodą" ir „Esė apie metafiziką" pateiktas civilizacijos prigimties prielaidas siūlė įvertinti metafiziniais tyrinėjimais.

Bibliografija
-------------

* Speculum Mentis, 1924 m.
* The Archeology of Roman Britain (*Romėniškosios Britanijos archeologija*), 1930 m.
* Religion and Philosophy (*Religija ir filosofija*), 1916 m.
* Essay on Philosophical Method (*Esė apie filosofijos metodą*), 1933 m.
* Roman Britain (*Romėniškoji Britanija*), 1936 m.
* Principles of Art (*Meno pagrindai*), 1938 m.
* An Autobiography (*Autobiografija*), 1939 m.
* Essay on Metaphysics (*Esė apie metafiziką*), 1940 m.
* The Idea of History (*Istorijos idėja*), 1946 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Robin George Collingwood*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 181 psl.
**Laimė** – gyvenimo sėkmės tvarkytoja, gyvenimo sėkmės davėja, globojanti gyvenančius žmones. Ji Laimos pagalbininkė. Pirmą kartą deivę 1666 m. mini Danielis Kleinas.

Pirmykštis Laimės pavidalas buvo gulbė arba antis. Likimo lėmėjai Laimai artimos buvo deivės valdytojos. Neabejotinai kildinama iš indoeuropietiškų deivių - likimo lėmėjų.

Įgavusi antropomorfinį moterišką pavidalą, vis dažniau pasirodo viena. Savo žmogišku pavidalu ji priartėja prie Laimos, tačiau atstovauja ne visai, o tik daliai laimės. Žmonės Laimės prašydavo sveikatos, asmeninės laimės, sėkmingos kelionės ir pan.

Patriarchato laikotarpiu Laimos ir Laimės vietą (likimo skyrimas, gyvenimo eigos tvarkymas) užėmė Dievas senelis ir net Mėnulis – į juos žmonės kreipėsi, prašydami laimės, dalios, sveikatos.

### Legendos

Savo dalios ieškantis vaikinas, eidamas per mišką, pamato prie vandens atlėkusias tris gulbes, kurios, pasidėjusios sparnus, virsta mergelėmis ir maudosi. Jam patinka jauniausioji. Vaikinas paima šios gulbės mergelės sparnus, parsiveda ją namo ir veda. Tačiau, nesant jam namie, žmona susiranda savo plunksnas ir išskrenda. Vyras išeina ieškoti savo žmonos, klausinėja kelio paukščių, gyvulių, Saulės, Mėnulio. Kelią parodo Šiaurės Vėjas. Vyras suranda savo pačią, parsiveda namo ir laimingai gyvena.

Literatūra
----------

1. ↑   Laimė. Mitologijos enciklopedija, 2 tomas. Vilnius. Vaga. 1999. 283 p.
**Kazys Brundza** (1903 m. rugsėjo 13 d. Parausiuose, Paežerių valsčiuje, Vilkaviškio apskrityje – 1991 m. spalio 13 d. Vilniuje) – Lietuvos botanikas ir mikrobiologas, biologijos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1933 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1962 m. biologijos mokslų daktaras.

1934–1937 m. Dotnuvos augalų apsaugos stoties Fitopatologijos skyriaus vedėjas. 1939–1967 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos dėstytojas, 1944–1953 m. Botanikos katedros vedėjas. 1949–1969 m. Botanikos instituto Floros ir geobotanikos sektoriaus vedėjas; 1964 m. profesorius. 1968–1985 m. Vilniaus pedagoginio instituto dėstytojas.

Vaikai kompozitorė Konstancija Brundzaitė, architektė Elena Brundzaitė ir automobilininkas Stasys Brundza.

Bibliografija
-------------

* Kamanos. Hidrografija, stratigrafija ir augalija, su kt. ŽŪAM, 1937 m.
* Šepeta, su kt. 1940 m.
* Lietuvos TSR auginamų augalų parazitiniai grybai ir kai kurie parazitinių grybų biologijos klausimai, 1961 m. rusų kalba
* Žemės ūkio mikrobiologija, vadovėlis, 1940 m.
* Bendroji ūkinė botanika, vadovėlis, 1948 m.
* Kultūrinių augalų ligos, vadovėlis, 1950 m.
* Mikrobiologija, vadovėlis, 1969 m.

Įvertinimas
-----------

* 1966 m. LTSR valstybinė premija

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kazys Brundza*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 530 psl.
**Kazymo kunigaikštystė** (rus. *Казымское княжество*) – chantų (ostiakų) genčių sąjunga Vakarų Sibire, gyvavusi nuo XV a. vidurio iki XVI a. pabaigos. Jos teritorija driekėsi už Uralo kalnų, Obės žemupyje (dab. Chantų Mansija, Belojarsko rajonas). Tai buvo smulki valstybėlė, kurios gyventojų skaičius neviršijo 1000.

Iš viso kunigaikštystei priklausė 5 įtvirtintos gyvenvietės Kazymo upės slėnyje. Iš vakarų į rytus jos buvo: sostinė Mazan-voš (Мазан-вош, rusų vadinama *Мозянский городок*); Chulor-voš (Хуллор-вош); Kel-čikar (Кель-чикар); Kazym-voš (Казым-вош); Vangr-voš (Вангр-вош). 

Tai buvo viena atokiausių jugrų kunigaikštysčių, įsiterpusi į retai gyvenamas nencų žemes, kurios ribojo ją iš šiaurės, rytų ir pietų. Šiaurės vakaruose kunigaikštystė ribojosi su Obdoro kunigaikštyste, rytuose – su Kodos kunigaikštyste.

Istorija
--------

Kunigaikštystė ilgai buvo nuošalyje nuo kitų Jugros kunigaikštysčių istorijos, todėl žinoma labai mažai. Greičiausiai Kazymo istorija artimai susijusi su gerokai reikšmingesnės Kodos istorija. Kodos kunigaikštis Moldanas XV a. minimas ir kaip Kazymo kunigaikštis. Kitas minimas Kazymo kunigaikštis yra Peugėjus, kuriam adresuotas 1557 m. laiškas iš Rusijos.

Tik XVI a. pabaigoje, Rusijai nukariavus Sibiro chanatą, Kazymas įtraukiamas į istoriją. 1585 m. vaivadai Ivanui Mansurovui įkūrus Obės miestelį į pietus nuo Kazymo, tuometinis Kazymo kunigaikštis Cyngopas (rus. *Цынгоп*) nuvyko į Maskvą su prašymu neliesti jo žemių, ir pasižadėjo reguliariai mokėti duoklę. 

1593 m. rusai prie pat kunigaikštystės ribos įkūrė naują miestą - Beriozovą ir tais pačiais metais paėmė Kazymą. Tačiau nominaliai kunigaikščiai išlaikė savo dinastiją ir mokėjo duoklę iki pat XVIII a. 1607 m. jie netgi dalyvavo kitų ugrų sukilime prieš rusus ir laikė apgultyje Beriozovą. Tačiau sukilimui nepavykus, kunigaikštis Bogdanas buvo pakartas.

Žinomi kunigaikščiai
--------------------

* Moldanas (?) (apie 1485 m.);
* Peugėjus (apie 1557 m.);
* Cyngopas (iki 1593 m.);
* Bogdanas (iki 1607);
* Juvanas;
* Bygdanas;
* Akša;
* Raidukas;

Šaltiniai
---------

Kazimo kunigaikštystės istorija (ru.) Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šį biografinį straipsnį reikėtų sutvarkyti pagal Vikipedijos standartus.**Jei galite, prašome sutvarkyti šį straipsnį. Tik tada bus galima ištrinti šį pranešimą.Priežastys, dėl kurių straipsnis laikomas nesutvarkytu, aiškinamos straipsnyje Nesutvarkyti straipsniai.  |

**Kazys Algimantas Lisauskas** (1926 m. sausio 7 d. Barevičiai, Kruonio valsčius – 1999 m. sausio 31 d. Vilnius, palaidotas Sudervės kapinėse Vilniuje) – partizanas, politinis kalinys.

Biografija
----------

1938 m. baigė Kruonio pradžios mokyklą, 1944 m. – Kaišiadorių gimnaziją. Mokydamasis gimnazijoje, 1943 m. įsijungė į pasipriešinimo kovą prieš okupantus, buvo Lietuvos laisvės kovotojų sąjungos narys, dalyvavo leidžiant pogrindinį laikraštėlį „Laisvei bundant".

1944 m. baigė gimnaziją ir įstojo į Marijampolės vietinės rinktinės karo mokyklą. Kai vokiečiai ją likvidavo, grįžo į tėviškę. Buvo priimtas į Lietuvos laisvės armiją ir toliau dirbo pogrindyje. 1944 m. rudenį įstojo į Vytauto Didžiojo universiteto Istorijos ir filologijos fakultetą. 1947 m. šantažuojamas KGB, paliko studijas ir darbą, pasitraukė pas Didžiosios Kovos apygardos partizanus. 1948 m. buvo areštuotas ir nuteistas mirties bausme, kurios tuo metu nevykdė ir pakeitė 25 m. lagerio Kolymoje. Į Lietuvą grįžo 1958 m. Gyveno Lentvaryje, Grigiškėse, dirbo Vilniaus gamyklose ekonomistu. 1970 m. baigė Vilniaus finansų ir kredito technikumą. 1976 m. – Vilniaus universiteto Filologijos fakultetą.

Prasidėjus Sąjūdžiui organizavo rėmimo grupę „Plastos" gamykloje (Vilnius), buvo I ir III Sąjūdžio seimo narys, Trakų rajono Sąjūdžio tarybos atsakingasis sekretorius. Paskutiniais metais buvo Nepriklausomybės partijos pirmininko pavaduotojas, laikraščio „Kovo 11" redaktorius. Išrinktas Trakų rajono savivaldybės tarybos nariu. Atkurtos Lietuvos laisvės kovų sąjūdžio Didžiosios Kovos apygardos vadas (1998–1999). Vyčio Kryžiaus ordino kavalierius (suteiktas po mirties, 1999 m.). 2006 m. Vilniuje išleista A. Lisausko knyga „Iš pragaro angos" su jo prisiminimais, paskelbtais straipsniais, kalbų tekstais.

Literatūra
----------

* Abromavičius S. Kasparas K. Trimonienė R. Didžiosios Kovos apygardos partizanai. – Kaunas: Naujasis lankas, 2007. – P. 108–110, 607.
* Algimantas Lisauskas. Iš pragaro angos (sud. L. Lisauskas). – Vilnius: Fridas, 2006. – 167 p.
* Kas yra kas Lietuvoje. Kraštiečiai. Kaišiadorys. – Kaunas: UAB „Neolitas", 2009. – P. 102.
**Kazys Burokas** (1866 m. Drūlėnai, Kupiškio valsčius – 1934 m. kovo 24 d. ten pat, palaidotas Kupiškyje) – Lietuvos knygnešys.

Biografija
----------

Knygnešys Kazys Burokas, gimė 1866 m. Drulėnuose, Kupiškio vlsč, gyveno Kupiškyje. Piemenavo, bernavo, dirbo kalviu. Lietuviškai skaityti išmoko ganydamas gyvulius, gyvendamas pas tetą Pajuodžių kaime Kupiškio r. Apie 1885 m. susipažino su knygnešiais.

Kazio Buroko kapas Kupiškio miesto kapinėse
Savo namuose Drulėnų kaime slėpdavo Kupiškio knygnešių Petronėlės Kirkšnelytės-Braknienės ir Justino bei Jokūbo Kulių (Kulikauskų) atgabentas knygas. Vėliau platino knygnešio Juozo Matuzo jam į namus atneštus spaudinius, paskui veždavo iš J. Matuzo netoli Šiluvos. Vėliau K. Burokas pats važiuodavo į Tilžę parsigabenti spaudinių už 1000–1500 rublių. Per metus parsiveždavo po du tris vežimus. Dažniausiai veždavo maldaknygių, kalendorių, laikraščių – „Ūkininką", „Tėvynės sargą" ir kt. Slėpdavo pas aplinkinių kaimų ūkininkus: Račiupėnuose pas Povilą Krapavicką, Krasnavoje pas Jokūbą Balį, Kupiškio kapinių koplyčioje ir kt. Turėjo nemažai bendradarbių, kurie padėjo spaudą pargabenti, platinti. Platino Kupiškio ir kitų miestelių škaplierininkai: M. Songailienė, Majauskienė, Žalnieriūnas, Petrulis, kt. Siųsdavo knygas Petrapilio lietuviams. Namus ne kartą krėtė policija, žandarai, bet įkalčių nerado – buvo geras konspiratorius. K. Burokas mirė 1934 m. palaidotas Kupiškio kapinėse kartu su žmona Elžbieta Juodakyte-Burokiene (1895–1938)

1997 m. knygnešio Kazio Buroko kapas įtrauktas į Kultūros vertybių registrą (u. k. 23087), 2000 m. paskelbtas kultūros paminklu, 2005 m. pripažinta valstybės saugoma kultūros vertybe.

Miesto kapinėse palaidoti iš viso penki knygnešiai – Jokūbas Balys, Kazys Burokas, Povilas Krapavickas, Juozas Prokurotas, Antanas Augulis.

Šaltiniai
---------

* Kazys Burokas. Visuotinė lietuvių enciklopedija.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Denizlisturk. *Denizli* |
| --- |
| *Fontanas Denizlyje* |
|  |
| 

DenizlisDenizlis

37°46′0″ š. pl. 29°05′0″ r. ilg.﻿ / ﻿37.76667°š. pl. 29.08333°r. ilg.﻿ / 37.76667; 29.08333﻿ (Denizlis)Koordinatės: 37°46′0″ š. pl. 29°05′0″ r. ilg.﻿ / ﻿37.76667°š. pl. 29.08333°r. ilg.﻿ / 37.76667; 29.08333﻿ (Denizlis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Turkijos vėliava Turkija |
| **Provincija** | Denizlio provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2008) | 516 000  |
| **Altitudė** | 354 m |
|  |
| **Kirčiavimas** | Denìzlis |

**Denizlis** – miestas Turkijos pietvakariuose, Emiro upės (Didžiojo Mendereso intakas) slėnyje; provincijos centras. Keliai į Izmirą, Antaliją. Oro uostas. Tekstilės, odos, maisto (vaisių perdirbimo) pramonė. Netoli miesto kasamos rusvosios anglys, chromo rūda, siera. Turizmas. Bizantinio stiliaus citadelės griuvėsiai (XI a.). Netoli Denizlio yra Pamukalės versmės, Hierapolio griuvėsiai, Kolosio, Laodikėjos ir kiti antikiniai miestai.

Istorija
--------

Denizlio apylinkėse gyvenama nuo 2500 m. pr. m. e. Miestas įkurtas 261 m. pr. m. e. XIII a. perkeltas į dabartinę vietą. 1710, 1899 m. nukentėjo nuo žemės drebėjimų.

Sportas
-------

* Denizlispor (futbolas)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| DenkalijaDenkalia |
| --- |
|  |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| ←  | **1890 – 1996** |  →  → |

 |
|  |
| **Valstybė** | Eritrėjos vėliava Eritrėja |
| **Administracinis centras** | Asabas |
|  |
| **Plotas** | 24 300 km² |

**Denkalija** – buvęs Eritrėjos administracinis vienetas, provincija (1962–1993 m. – Eritrėjos provincijos avradža), egzistavusi iki 1996 m. Pavadinimas kilo nuo krašte gyvenančių afarų, dar vadinamų *danakiliais*.

Teritorijoje nuo seno gyveno dykumų klajokliai afarai, kurie XIX a. pakrantėje buvo įkūrę Girifo (šiaurėje) ir Rahaitos (pietuose) sultonatus, pripažįstančius Egipto valdžią. 1869 m. italai nusipirko iš Rahaitos sultono nedidelę teritoriją, kur išaugo Asebo miestas, tapęs italų kolonizacijos Rytų Afrikoje pradžia. Italų įkurta provincija apėmė dykumingas pietines Eritrėjos pakrantes. Ji ribojosi su Akele Guzajumi šiaurės vakaruose.

Ši provincija egzistavo daugiau nei šimtą metų, ir iš pradžių buvo Italijos Eritrėjos, vėliau Eritrėjos autonomijos dalis. 1962–1993 m. pačiai Eritrėjai tapus Etiopijos provincija, Sahelis buvo Eritrėjos provincijos avradža. 1996 m. provincija panaikinta, jos teritorijas padalinant tarp Šiaurinės Raudonosios Jūros ir Pietinės Raudonosios Jūros regionų.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RSenosios Etiopijos provincijos |
| --- |
|  |
| Italijos Rytų Afrika (1936-41 m.) | 
 Afarų provincija **·**  Eritrėjos kolonija **·**  Hararo provincija **·**  Scioa provincija **·**  Gala-Sidamo provincija **·**  Somalio kolonija |  |
|  |
| Eritrėjos federacija (1890-1996 m.) | 
 Akele Guzaj **·**  Asmara (1993-96) **·**  Barka **·**  Denkalija **·**  Gaš Setitas (1993-96) **·**  Hamasienas **·**  Sahelis **·**  Semharas **·**  Senhitas **·**  Serajė  |
|  |
| Etiopijos imperija irEtiopijos LDR (1942-95 m.) | 
 Arsi **·**  Balė **·**  Begemderis **·**  Eritrėja (1962-1993) **·**  Gamu-Gofa **·**  Godžamas **·**  Hararghė **·**  Ilubaboras **·**  Kafa **·**  Ševa **·**  Sidamas **·**  Tigrajus **·**  Velega **·**  Velo |

 |
**Denkira** (*Denkyira*) – istorinė akanų valstybė Vakarų Afrikoje, Aukso krante (dabartinės Ganos teritorijoje). Iki 1720 m. vadinta **Agona**. Tuo pačiu pavadinimu vadinama ir šią valstybę sukūrusi tauta.

Denkiros valstybės pirmtakė buvo Agonos valstybė su to paties pavadinimo sostine. 1620 m. Agonos valdovas Mumunumfis pakeitė valstybės pavadinimą į Denkirą ir pradėjo ekspansiją Aukso krante. Sostinė buvo perkelta į Abankeseso. Svarbiausi Denkiros priešai tuo metu buvo valstybės į vakarus nuo Pra upės.

1690 m. Denkira vykdė ekspansinius karus su valstybėmis pietuose Adanse ir Tvifu dėl viešpatavimo pajūryje. Šie karai baigėsi masinėmis migracijomis į rytus nuo Pra upės, dėl ko atsirado Akvamu ir Akimo valstybės.

XVII a. pabaigoje Denkira klestėjo, tačiau tuo pat metu šiaurėje aplink Kumasio miestą susiformavo Ašanti sąjunga, kuri iš pradžių buvo pavaldi Denkirai, tačiau įgijo vis didesnę jėgą. 1701 m. Ašanti pajėgos sumušė Denkiros kariuomenę. Denkiros valdos stipriai susitraukė, o pati valstybė tapo Ašanti vasale.

Denkiros tradicinių valdovų dinastija nėra nutrūkusi iki šiol.

Nuorodos
--------

* Ganos tautos Archyvuota kopija 2006-09-24 iš Wayback Machine projekto.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RAukso kranto akanų valstybės  |
| --- |
|  |
| Akanai | 
Adansė **·**  Akimas (Abuakva **·**  Bosomė **·**  Kotoku) **·**  Akvamu (Tvifas) **·**  Akvapemas (Anafo **·**  Guanas **·**  Okerė) **·**  Asenas **·**  Ašantis **·**  Brongai (Bonas **·**  Džiamanas **·**  Bono-Tekimanas) **·**  Denkira **·**  Dvabena **·**  Mankesimas **·**  Anji (Indenie **·**  Sanvi **·**  Moronu) **·**  Bauliai |  |
|  |
| Kitos tautos | 
Ga (Akra) **·**  Efutu |

 |
*Kitos reikšmės – Fukuoka (reikšmės).*

| Fukuokajap. 福岡市 |
| --- |
|        |
| *Miesto panorama* |
|  |
| 

FukuokaFukuoka

33°35′00″ š. pl. 130°24′00″ r. ilg.﻿ / ﻿33.58333°š. pl. 130.40000°r. ilg.﻿ / 33.58333; 130.40000﻿ (Fukuoka)Koordinatės: 33°35′00″ š. pl. 130°24′00″ r. ilg.﻿ / ﻿33.58333°š. pl. 130.40000°r. ilg.﻿ / 33.58333; 130.40000﻿ (Fukuoka) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+9) |
|  |
| **Valstybė** | Japonijos vėliava Japonija |
| **Regionas** | Kiūšiū regionas |
| **Prefektūra** | Fukuokos prefektūra |
|  |
| **Gyventojų** (2012) | 1 483 052  |
| **Plotas** | 340,03 km² |
| **Tankumas** (2012) | 4 362 žm./km² |
|  |
| **Tinklalapis** | www.city.fukuoka.lg.jp |
|  **Vikiteka** | Fukuoka |

**Fukuoka** (jap. 福岡市 = *Fukuoka-shi* 'Laimingoji kalva') – miestas Japonijoje, šiaurinėje Kiūšiū salos pakrantėje; Fukuokos prefektūros centras. 1,39 mln. gyventojų (2005 m.). Tai yra didžiausias Kiūšiū salos miestas, šiek tiek didesnis už Kitakiūšiū. Miestas yra viena iš pagrindinių Fukuoka-Kitakiūšiū aglomeracijos vietų.

Mieste yra gera susisiekimo infrastruktūra – jūrų uostas *Hakata* įlankoje, tarptautinis oro uostas. Išvystyta chemijos, mašinų, tekstilės pramonė. Gaminama daug dailės prekių (žaislų, audinių ir kt.) japonų tautiniais motyvais. Yra keli universitetai.

Miesto simboliai
----------------

Oficiali miesto gėlė – kamelija, medis – kampermedis, paukštis – rudagalvis kiras.

Miestai partneriai
------------------

* Jungtinės Amerikos Valstijos Atlanta,JAV
* Naujoji Zelandija Oklando sitis, Naujoji Zelandija
* Prancūzija Bordo, Prancūzija
* Pietų Korėja Busanas, Pietų Korėja
* Kinijos Liaudies Respublika Guangdžou, Kinija
* Malaizija Ipohas, Malaizija
* Jungtinės Amerikos Valstijos Oklandas, JAV
Koordinatės: 5°31′0″ š. pl. 0°19′0″ v. ilg.﻿ / ﻿5.51667°š. pl. 0.31667°r. ilg.﻿ / 5.51667; 0.31667


| Densu |
| --- |
| **Ilgis** | 116 km |
| **Baseino plotas** | 2460 km² |
| **Ištakos** | Atevos kalnagūbris |
| **Žiotys** | Atlanto vandenynas |
| **Šalys** | Gana |

**Densu** (angl. *Densu River*) – upė Ganoje. Ilgis 116 km. Upė prasideda Atevos kalnagūbryje, netoli Kibi miesto. Teka Akanų žemuma, ekonomiškai svarbiu agrikultūriniu regionu, tiekdama pusę geriamojo vandens atsargų šalies sostinei Akrai. Įteka į Atlanto vandenyną, ties ekologiškai svarbiomis šlapynėmis, kurios yra Ramsar saugomas objektas.

Pietuose palei upės krantus plyti savana, galeriniai miškai, šiaurėje augmenija pereina į drėgnuosius atogrąžų miškus.

Upės vanduo taip pat naudojamas pasėliams drėkinti. Dėl į upę išpilamų Akros ir kitų prie upės įsikūrusių miestų nuotėkų kyla jos vandens užterštumo lygis. Ant Densu upės 1978 m. pastatyta Veidža užtvanka (*Weija Dam*). Metinis upės debitas siekia 499 \* 106 m³.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4 5  „Densu Delta Ramsar Site". *Ghana-Net.com* (anglų). Nuoroda tikrinta 2019-05-22.
2. ↑  „River Densu chokes on dumped refuse". *BusinessGhana* (anglų). Nuoroda tikrinta 2019-05-22.
Kūčių stalas Lietuvoje
Kūčių stalas Lenkijoje
**Kūčių stalas** – apeiginis stalas, kasmet dengiamas Kalėdų išvakarėse, Kūčių metu (gruodžio 24 d.). Ant jo dedami Kūčių patiekalai (bent 12 valgių), žvakė(s), papuošimai. Anksčiau būdavo dedamas ir nekultas rugių pėdas, po puodu pavožiamas akmuo. Prie Kūčių stalo atliekamos Kūčių apeigos, meldžiamasi, buriamasi.

Paruošimas
----------

Kūčių stalas apdedamas šienu; dalis jo gali būti dedama ir pastalėn. Ant šieno klojama staltiesė. Ji paprastai būna baltos spalvos. Staltiesės audinys gali būti derinamas prie šventinių indų. Ant plonos medžiagos staltiesės tinka porcelianiniai, ant storesnės – keramikiniai indai. Be to, ant stalo dedamos servetėlės. Jų spalva paprastai derinama prie žvakių spalvos.

Serviravimas
------------

Kūčių stalas Makedonijoje
Kiekvienas patiekalas ant Kūčių stalo turi savo vietą. Pagal barokinę serviravimo schemą indai sustatomi pagal veidrodinį principą. Toks stalo išdėstymas yra sudėtingas. Stalo serviravimas yra šeiminis, skirtas apsitarnauti pačiam. Prancūziško serviravimo (pranc. *Service à la française*) metu visi patiekalai sudedami ant stalo per tris kartus: pradžioje užkandžiai, tuomet karšti ir po to desertai. Toks serviravimas Lietuvoje buvo populiarus dar ir XX amžiaus pradžioje.

Papuošimas
----------

Stalo papuošimai
Kūčių stalas puošiamas įvairiai. Tam tinka žvakės, augalų kompozicijos, baltos gėlės, eglės ar kadagio šakelės, natūralus akmuo, keramikos, medžio dirbiniai, natūralūs audiniai, taip pat gamtos dovanos (kaštonai, kankorėžiai, riešutai, šiaudai ir kita). Į vazas pamerkiamos nedidelės žiemiškos puokštelės, dedami eglių vainikai, kurie gali būti apipurkšti sidabriniais dažais. Didžiausia dekoracija padedama stalo viduryje, smulkesnės išdėliojamos skirtingose jo pusėse.

Literatūra
----------

* Juozas Kudirka. „Kūčių stalas". Vilnius, 1989 m. 64 psl.

Šaltiniai
---------

1. ↑  LIETUVIŠKA KŪČIŲ VAKARIENĖ: stalo serviravimas, tradicijos ir patiekalai
2. ↑  Kūčių stalo dekoravimas Archyvuota kopija 2015-12-25 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Kaip gražiai padengti Kūčių stalą?

Nuorodos
--------

* Kūčių stalo receptai
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Robertjenai** (pranc. *Robertiens*), *Robertinai* – žymi frankų didikų giminė, gyvenusi Vakarų Frankijoje, iš kurios kilo Kapetingai. Ji buvo įtakinga visą Karolingų imperijos laikotarpį (800–888 m.) ir 888–988 m. kai egzistavo paskutinė Karolingų karalystė. Daug giminės narių turėjo vardą *Robert*, pvz. Robertas iš *Hesbaye* (g. 770 m.), Robertas III Vormsietis (g. 800 m.), Robertas Stiprusis (g. 820 m.) ir Robertas I (g. 866 m.). Jie gana ryškiai skyrėsi tarp Karolingų didikų, santuokiniais ryšiais siejosi su šia karališkąja gimine. Iš pačios Robertjenų giminės iškilo trys frankų karaliai, valdę Vakarų Frankijoje – Edas I, Robertas I ir Hugas Kapetas.

Istoriografijoje Hugas Kapetas vadinamas paskutiniuoju frankų karaliumi ir pirmuoju Prancūzijos karaliumi. Jis buvo Kapetingų giminės įkūrėjas, o ši giminė (per savo dukterinę giminę Burbonus) valdė Prancūziją iki Antrosios Prancūzijos respublikos (1848–1852 m.), išskyrus Prancūzijos revoliucijos ir Napoleono karų metus (nuo 1792 iki 1815 m.). Ji iki šiol valdo Ispaniją ir Liuksemburgą, nes Ispanijos karalius Chuanas Karlosas I ir Liuksemburgo didysis hercogas Henris per Burbonus yra kilę iš Robertjenų.

Kilmė
-----

Manoma, kad seniausieji Robertjenai kilę iš *Hesbaye* grafystės žemių (apie Tongereną šiuolaikinėje Belgijoje). Pirmas tikrai žinomas Robertjenų protėvis yra Paryžiaus grafas Robertas Stiprusis, kuris galbūt buvo Roberto III Vormsiečio sūnus ir Roberto iš *Hesbaye* anūkas, bei Ermengardos iš *Hesbaye* sūnėnas. O Ermengarda buvo Ingremo iš *Hesbaye* duktė ir Liudviko I Pamaldžiojo žmona.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Roberto de Nobili** |
| --- |
|  |
| Robertas de Nobilis |
| Gimė | 1577 m.Montepulčanas, Toskana |
| Mirė | 1656 m. sausio 16 d. (~79 metai)Milaporas, Tamilnadas |
| Tautybė | italas |
|  |
| Veikla | jėzuitų misionierius, vertėjas, rašytojas |
|  |
|  **Vikiteka** | Roberto de Nobili |

**Robertas de Nobilis** (*Roberto de Nobili*; 1577–1656 m.) – iš Toskanos kilęs jėzuitų misionierius, veikęs Pietų Indijoje. Jis pirmasis pradėjo naudoti inkultūracijos metodus evangelizacijoje. Taip pat teigė, jog brahmanų papročiai nebuvo priešingi krikščionybei. Jis laikomas pirmuoju sanskrito ir tamilų kalbos specialistu europiečiu.

Biografija
----------

Gimė Montepulčane, tapo jėzuitų ordino nariu. 1605 m. atvyko į Goa koloniją Indijoje, ten greičiausiai susitiko su tėvu Thomas Stephens, kuris vertė Bibliją į konkani kalbą. De Nobilis vėliau gyveno Kočine, bet nuo 1606 m. persikėlė į Madurajų. Ten jis skleidė krikščionybę, bet taikė Indijos kultūrai būdingus mokymo metodus, todėl vietinių imtas laikyti guru. Su Šivadharmos pagalba, Robertas de Nobilis išmoko tamilų, sanskrito, telugų kalbas, naudojosi indų filosofine terminija (guru, mokša, veda, atmanas ir kt.) aiškindamas krikščionybės doktriną. Krikščionybę pristatė kaip „dingusį tikėjimą", paliudytą Vedose. Vienuolis išvertė katekizmą į tamilų kalbą, ženkliai prisidėjo prie tamilų prozos susikūrimo.

Dėl didelio įsitraukimo į indų kultūrą, Robertas de Nobilis to meto katalikų dvasininkų dažnai vertintas nepalankiai. Jo veikalai apie indų tikėjimus ir papročius – *Informatio de quihusdam Morihus Nationis Indicae* (1613 m.) ir *Narratio Fundamentorum quibus Madurensis Missionis Institutum Caeptum Est, et Hucusque Consistit* (1619 m.) – išleisti nebuvo.

Buvo teigiančių, kad Robertas de Nobilis galėjo būti Europoje paplitusios klastotės Jėzurvedos (*Ezourvedam*) autoriumi. Max Mueller šias implikacijas atmetė, vėliau pasiekta išvadą, kad ją greičiausiai parašė prancūzų misionierius.
**Robertas Rimgaila** (1932 m. vasario 12 d. Radviliškyje – 2008 m. spalio 21 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas.

Biografija
----------

1950 m. baigė Radviliškio gimnaziją, 1956 m. – Vilniaus universitetą, įgijo istoriko profesiją.

1950 m. dirbo Radviliškio laikraščio „Raudonoji žvaigždė" literatūriniu bendradarbiu. 1951–1952 m. korektorius, 1953–1958 m. literatūrinis darbuotojas. 1958–1962 m. atsakingasis sekretorius laikraštyje „Lietuvos pionierius". Nuo 1963 m. LSSR radijo ir televizijos komitete ėjo vyr. redaktoriaus pareigas televizijos programų ir išleidimo skyriuje. Nuo 1965 m. vaikų ir jaunimo redakcijos vyr. redaktorius. 1971–1975 m. televizijos informacijos redakcijos vyr. redaktorius, vadovavo „Panoramai".

1975–1998 m. dirbo Lietuvos radijuje. Rengė laidas „Vartotojams - kokybiška produkcija", „Aktualijų studija"  ir kt. siužetus „Ryto garsai". 1987 m. vedė pirmąją tiesioginę radijo laidą „Klausiate – atsakome". Ilgametis Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.

Nuo 1998 m. pensininkas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Apie Glavlitą, nostalgiją ir "gelžbetonines" laidas: [apie darbą Lietuvos radijuje: straipsniai] - Iliustr - Keletas įdomių laikotarpių / Edvinas Butkus; Pradžioje buvo sunku... / Aleksas Bočiarovas; Ėdmenys pogeriai primarmino / Vidmantas Putelis; Kelionė iš radijo į televiziją ir atgal / Robertas Rimgaila // Kalba Vilnius. - 1996, birž. 7-14 (Nr. 23), p. 13. UDK 654
2. ↑  Lietuvos radijas. "Aktualijų studija": [Pokalbis su žurn. R.Rimgaila / Užrašė] Juozas Skomskis - portr. // Diena. - 1995, Spal. 9, p. 10. UDK 654
Paminklas Panerių žudynėms atminti
**Ypatingasis būrys** – vokiečių Saugumo policijos ir SD ypatingasis būrys, kurį sudarė lietuviai savanoriai, vokiškų Einsatzgruppen (SS sukarintų būrių, suburtų tam tikroms užduotims) analogas. Būrys vykdė persekiojimus ir masinius šaudymus Vilniuje ir Vilniaus krašte nacių okupacijos metais Lietuvoje. Pagrindinėmis aukomis buvo Vilniaus geto žydai, kuriuos šaudė Paneriuose.

Būrio veikla
------------

Jau pirmosiomis okupacijos dienomis Ypatingasis būrys sušaudė „300 turtingų žydų ir inteligentų" pagal savo sudarytą sąrašą. Liepos viduryje būrio nariai gaudė žydus Vilniaus gatvėse ir siuntė į priverstinius darbus. 1941 m. liepos 23 d. būriui ėmė vadovauti Juozas Šidlauskas. Būryje buvo nuo 200 iki, galiausiai, 50 žmonių.

Be masinių žudynių Paneriuose, Ypatingasis būrys dalyvavo žmonių šaudymuose ir kitose Lietuvos vietovėse. Šis būrys vykdė šaudymus Nemenčinėje (403 žm.), Naujojoje Vilnioje (1159 žm.), Jašiūnuose (575 žm.), Eišiškėse (3446 žm.), Trakuose (1146 žm.), Semeliškėse (962 žm.), Švenčionyse (3726 žm.). 1941 m. nuo rugsėjo 1 d. iki lapkričio 25 d. Paneriuose sušaudė 18 898 žmones, kituose Vilniaus regiono rajonuose – 13 501 žmogų.

Sovietinė valdžia 1945 m. nuteisė ir įvykdė mirties bausmes 10–čiai Ypatingojo būrio narių. Iš viso 12 būrio narių buvo nuteisti Lenkijoje ir TSRS, keturi iš jų – Lenkijoje 1970–aisiais metais. Likusieji mirė po karo arba gyveno užsienyje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  The Special Unit - Ypatingas Burys Archyvuota kopija 2016-08-04 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Arūnas Bubnys. Vokiečių ir lietuvių saugumo policija (1941–1944)
3. ↑  Романовский Д. Коллаборанты и их роль в Холокосте в Латвии и Литве
4. ↑  Vilniaus ypatingasis būrys ir masinės žydų žudynės Paneriuose (1941–1943 m.)
**Youth for Exchange and Understanding** (**YEU**; **YEU – International**) - tarptautinė nevyriausybinė jaunimo organizacija. Ją įkūrė 120 jaunų žmonių iš 11 šalių 1984 m. rugpjūčio mėn. Strasbūre. 
YEU yra tarptautinė jaunimo organizacija, veikianti skėtiniu principu, skatina glaudų jaunimo iš skirtingų kultūrų, religinių bendruomenių, politinių sistemų bendradarbiavimą, siekia užtikrinti informacijos bei patirties sklaidą, tarpkultūrinį bendradarbiavimą, pilietiškumo skatinimą. YEU International tinklas vienija 31 nacionalinio lygmens jaunimo organizaciją Europoje bei Šiaurės Afrikoje, yra Europos jaunimo forumo narė.

YEU-International pagrindinė buveinė yra Portugalijoje, Faro mieste.

YEU Lietuva
-----------

Visuomeninė jaunimo organizacija „Jaunimo mainai ir bendradarbiavimas" (JMB) – viena iš YEU nacionalinių atšakų. Organizacijos pagrindinė veikla yra projektai, seminarai, mokymai nacionaliniu ir tarptautiniu mastu bei jaunimo mainai.
Lietuviškoji organizacijos atšaka buvo įsteigta Kaune ir aktyvią veiklą pradėjo 1996- ųjų birželį. Šiuo metu JMB vienija apie 40 tiek tarptautiniu, tiek nacionaliniu lygiu aktyvių narių. JMB nariai – 18-30 metų jaunimas. Nuo 2006 m. YEU Lithuania tapo pilnateise Lietuvos jaunimo organizacijų tarybos (LiJOT) nare.

JMB misija yra bendrai veiklai telkti jaunimą:

* besidomintį jaunimo veikla bei bendradarbiavimu,
* skatinantį dialogą tarp skirtingų kultūrų, tautų bei rasių, taip užtikrinant aktyvų jaunimo dalyvavimą visuomenėje,
* kovojantį su rasizmo bei ksenofobijos apraiškomis,
* prisidedantį prie pagarbos žmogaus teisėms ugdymo.

JMB logotipas (atnaujintas 2009 m.)

Nuorodos
--------

* *YEU International* tinklavietė (anglų k.)
* *European Youth Forum* tinklavietė
* YEU Lietuva Archyvuota kopija 2009-12-31 iš Wayback Machine projekto.
Helepolis
**Helepolis** (iš gr. ἑλέπολις 'miestų naikintojas') – senovinė apgulties mašina, pastatyta Makedonijos karaliaus Demetrijaus I įsakymu.

Rodo miesto apgulties metu karalius Demetrijus I nurodė pastatyti karinę mašiną. Ši mašina buvo kvadratinio vežimo formos, jos aukštis – apie 41 metrai, ilgis – 20 metrų, stovėjo ant 12 ratų, buvo 3,7 metrų skersmens, turėjo 9 aukštus. Konstrukcijos apatiniame aukšte buvo pastatytos didelių akmenų mėtymo mašinos, vidutiniuose mažesnių, viršutiniuose dar mažesnių akmenų svaidymo mašinos. Ją aptarnavo 200 žmonių, kurie judino Helepolį naudodami kabestaną.

Rodo apgulties metu 305–304 m. buvo naudojamas helepolis, stovėjęs ant platformos, kuri gali sukiotis ratu (įrenginį buvo galima judinti ne tik pirmyn ir atgal, bet ir į šonus). Taip pat konstrukcijos kampus saugojo metalinės plytos bei papildomai buvo įrengtos uždengiamos šaudymo ir stebėjimo angos. Kiekvieną aukštą jungė 2-i laiptai, vieni įlipti, kiti išlipti, kiekviename aukšte buvo katapultos ir balista, mažesnės aukštesniame aukšte lyginant su praeitu.

Tam, kad konstrukciją galima būtų pajudinti iš vietos reikėjo apie 3400 žmonių. Jau naudojant ją pirmą kartą pastebėta jos naudą – taranas išmušė sienoje skylę. Gynėjai iškasė griovį, kuri užmaskavo, o per kitą ataką ji įvažiavo į griovį ir užstojo pačios išmuštą skylę. Demetrijus I atsitraukė nuo apgulties.

Mašinos plytos buvo panaudotos Rodo koloso statybai.

Nuorodos
--------

* Helepolis Archyvuota kopija 2009-10-20 iš Wayback Machine projekto. (Anglų kalba)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Bahamų žemėlapis
Andro sala
**Andro sala** − didžiausia Bahamų salyno sala. Administracinis centras − Andros Taunas (*Andros Town*).

Andro salą sudaro trys Bahamų administracinio suskirstymo rajonai: Pietų Androsas, Šiaurės Androsas ir Mangrovės Rifas.

Salos plotas 6000 km². Ilgis iš rytų į vakarus 167 km, plotis plačiausioje vietoje − 64 km. Andro sala užima trečią vietą pasaulyje pagal barjerinių rifų ilgį, kuris tęsiasi 140 mylių. Saloje gyvena apie 8000 gyventojų.

Skirtingai nuo kitų Bahamų salų, Andro sala liko beveik nepaliesta statybų, skirtų turizmo infrastruktūrai gerinti. Saloje išgaunamas gėlas vanduo, kurio apie 26 m³ kiekvieną dieną pristatoma į Nasau. Andro saloje labai daug upių ir upelių su lietaus vandeniu, kuris kaupiasi daugybėje salos uolų. Saloje veisiasi virš 200 skirtingų paukščių rūšių.

Andro salą kasmet aplanko daug turistų. Iš viso pasaulio suvažiuoja žūklės entuziastai, povandeninio plaukiojimo mėgėjai. Saloje daug viešbučių ir kurortų.

Vidutiniškai kas dvejus su pusę metų Andro salą nusiaubia stiprus uraganas.

Istorija
--------

1550 m. saloje išsilaipino ispanai, ieškodami vergų. Salą jie pavadino *Espiritu Santo* (isp. *Espiritu Santo*), ką išvertus iš ispanų kalbos, reiškia *Šventosios Dvasios sala*. Bet 1782 m. žemėlapyje ji taip pat vadinama *San Andreaso sala*. Manoma, kad dabartinis salos pavadinimas duotas sero *Edmundo Androso*, vadovavusio D. Britanijos karinėms pajėgoms Barbadose 1672 m. garbei.

1700 m. sala buvo okupuota piratų. XVIII a. saloje apsistojo lojalistai.

|  |  |
| --- | --- |
| **Bahamų apskritys** |  |
| Aklinsas | Berio salos | Biminis | Blek Pointas | Katės sala | Centrinis Abakas | Centrinis Androsas | Centrinė Eleutera | Friportas | Kreivoji sala | Rytų Didžioji Bahama | Eksuma | Didysis rifas | Krantinės sala | Inagua | Ilgoji sala | Mangrovės rifas | Majaguana | Mūro sala | Naujasis Providensas | Šiaurės Abakas | Šiaurės Androsas | Šiaurės Eleutera | Dantytoji sala | Romo rifas | San Salvadoras | Pietų Abakas | Pietų Androsas | Pietų Eleutera | Ispanų Sienos | Vakarų Didžioji Bahama |
**Robertas Čapkevičius** (1952 m. spalio 19 d. Vilniuje) – choro dirigentas ir muzikos mokytojas.

Biografija
----------

1959–1970 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje (dėst. N. Kazakauskienė). 1970–1973 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. N. Kazakauskienės klasė), o 1973–1974 choro dirigavimo studijas tęsė konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (vyr. dėst. G. Purlio klasė).

1971–1973 Vilniaus vyrų ir moterų chorų „Aidas" chormeisteris, vėliau Klaipėdos liaudies operos teatro chormeisteris. 1975–1994 Anykščių kultūros rūmų mišriojo choro „Šilas" (1982) meno vadovas ir dirigentas. Kolektyvą parengė 1980 ir 1985 respublikinėms dainų šventėms, 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei ir 1994 I Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje, išmokė daug įvairių kūrinių, surengė nemaža koncertų Lietuvoje. „Šilas" dainavo ir Latvijoje, Rumunijoje, Vokietijoje. Respublikinių dainų švenčių, „Dainuoja darbo Lietuva" ir J. Naujalio konkursuose laimėjo prizinių vietų.

1979 suorganizavo Anykščių mechanizuotos kolonos vyrų chorą, o vėliau vyrų vokalinį ansamblį „Anykštis", kuris buvo daugelio respublikinių konkursų „Sidabriniai balsai" laureatas, 1992 analogiškame konkurse pelnė absoliučiai geriausio kolektyvo vardą.

Nuo 1975 Anykščių vaikų muzikos mokyklos mokytojas. R. Čapkevičius – Anykščių rajono dainų švenčių organizatorius ir vyr. dirigentas, 1979 Panevėžio zonos eksperimentinės dainų šventės ir 19941 Pasaulio lietuvių dainų šventės Vilniuje dirigentas. 1989 jis apdovanotas Kultūros žymūno ženklu.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Babtų herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 1994-05-23* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas 1792-01-11* |
|  |
| Ž • A • R |

**Babtų herbas** – vienas iš Babtų heraldikos atributų.

Aprašas
-------

Herbo mėlyno lauko viršuje sidabrinė popiežiaus kepurė (tiara) su trimis auksinėmis karūnomis ir auksiniu valdžios obuoliu viršuje. Kepurės kaspinai sidabriniai, kryžiai ir kutai auksiniai. Už tiaros du sukryžiuoti raktai barzdelėmis į viršų, galvutėmis žemyn. Dešinysis raktas auksinis, kairysis sidabrinis. Apačioje po kepure, plaukiantis rudas laivas sidabrine bure ir auksiniu vimpelu.

Istorija
--------

Babtams laisvojo miesto teises ir herbą – „popiežiaus insignijos ir laivas, kadangi miestas verčiasi prekyba" – 1792 m. sausio 11 d. suteikė Lietuvos ir Lenkijos valdovas Stanislovas Augustas. Simbolika iš dalies paaiškinta privilegijoje, nesunku atspėti ir popiežiaus insignijų kilmę. Babtų parapinė bažnyčia tituluojama šv. Petro ir Pauliaus vardais. Tokių bažnyčių simbolikoje dažnai vartojami šv. Petro raktai, net popiežiaus insignijos, nes jis yra vyriausias Vatikano šv. Petro ir Pauliaus bazilikos dvasininkas. Taigi raktai ir popiežiaus kepurė iš parapinės bažnyčios atributikos 1792 m. buvo perkelti į miesto herbą.

Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis. Lietuvos Respublikos Prezidentas herbą 1994 m. gegužės 23 d. patvirtino dekretu Nr. 299.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Babtų vėliava
Koordinatės: 55°00′49″š. pl. 24°39′08″r. ilg.﻿ / ﻿55.013715°š. pl. 24.652308°r. ilg.﻿ / 55.013715; 24.652308


|  Davonių koplyčia |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Širvintų rajono savivaldybė |
| **Gyvenvietė** | Davonys |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 2010 m. |

**Davonių Šventosios Šeimynos koplyčia** – veikianti stačiatikių koplyčia Širvintų rajone, Gelvonų seniūnijoje, Davonių kaime, 300 m į vakarus nuo kelio  **4305**  Musninkai–Čiobiškis–Gelvonai–Vytinė . Medinė koplyčia pastatyta privačiose vietos gyventojo valdose. Pasiekiama iš kaimo gatvės įėjus pro atskirus vartelius mediniu taku, įrengtu sodybos pakraštyje. Būna atidaryta laisvam lankymui. Sodybos šeimininkas sekmadieniais skambina šalia stovinčioje varpinėje varpu, kviesdamas į pamaldas.

Istorija
--------

Įrašas rusų kalba lentoje ant koplyčios sienos byloja, kad koplyčia buvo pašventinta Šventosios Šeimynos garbei, pastatyta 2010 m. vasarą, palaiminant Vilniaus „Znamenskaja" cerkvės šventikui Piotrui Miuleriui.

* Takas į koplyčią
* Durys koplyčios prieangyje
* Pagrindinės patalpos prieangis

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Davonių koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Sąrašas:Lietuvos stačiatikių bažnyčios
* „Znamenskaja" cerkvės parapijiečių apsilankymas Davonių koplyčioje (orthodoxy.lt)[neveikianti nuoroda]
|  |
| --- |
| **Medalininkas** |
|  |
| **Medaliai** |
| **Atstovaujant:  Latvija** |
| Rogučių sportas |
| Olimpinės žaidynės |
| **Bronza** | 2022 Pekinas | Estafetė |
| Europos čempionatas |
| **Auksas** | 2022 Sankt Moricas | Estafetė |
| **Bronza** | 2021 Sigulda | Dvejetai |
| **Bronza** | 2022 Sankt Moricas | Dvejetai |

**Roberts Plūme** (g. 2000 m. kovo 6 d. Rygoje) – Latvijos rogučių sportininkas, olimpinis prizininkas. Varžosi dvejetų kategorijoje kartu su Mārtiņš Bots.

Biografija
----------

2019 m. Europos jaunimo čempionato sidabro medalininkas mišrios estafetės rungtyje.

2021 m. Europos čempionate duetas pelnė pirmuosius medalius - bronzą dvejetų kategorijoje. 2022 m. Europos čempionato aukso medalininkai mišrios estafetės rungtyje ir bronzos medalininkai dvejetų varžybose.

Savo debiutinėse 2022 m. žiemos olimpiadoje latvių duetas dalyvavo dvejose rungtyse. Dvejetų kategorijoje sportininkai užėmė 4-ą vietą, o mišrios estafetės varžybose kartu su Latvijos nacionaline rinktine pelnytas bronzos medalis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Olympedia Profile". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2022 m. vasario 12 d.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Chichonasisp. *Gijón* |
| --- |
|        |
| *„Revillagigedo" rūmai* |
|  |
| 

ChichonasChichonas

43°32′00″ š. pl. 5°39′00″ v. ilg.﻿ / ﻿43.53333°š. pl. 5.65000°r. ilg.﻿ / 43.53333; 5.65000﻿ (Chichonas)Koordinatės: 43°32′00″ š. pl. 5°39′00″ v. ilg.﻿ / ﻿43.53333°š. pl. 5.65000°r. ilg.﻿ / 43.53333; 5.65000﻿ (Chichonas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Ispanijos vėliava Ispanija |
| **Regionas** | Astūrija Astūrijos regionas |
| **Provincija** | Astūrijos provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2007) | 271 500  |
|  |
|  **Vikiteka** | Chichonas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Chichònas |

**Chichonas** (isp. *Gijón*, astūr. *Xixón*) – uostamiestis Astūrijoje (šiaurės vakarų Ispanija), prie Biskajos įlankos, netoli Ovjedo. Eksportuojama anglis, varis, geležis, cinkas, kiti mineralai, žemės ūkio produktai. Išvystyta tekstilės, cukraus, tabako, chemijos, stiklo, porceliano pramonė. Miestas yra svarbus susisiekimo taškas ruože Santanderas–El Ferolis.

Istorija
--------

Romėnų laikais miestas vadinosi *Gigia*. VIII a. jį užėmė maurai, tačiau netrukus jį vėl atsiėmė krikščionys. 1395 m. miestą nusiaubė gaisras. 1480 m. pradėtas statyti uostas, XVI a. antroje pusėje sutvirtintas, 1788 m. papildomai įrengtas.

Pilietinio karo metu 1937 m. spalį miestą užėmė nacionalistų pajėgos.

Sportas
-------

Mieste 1982 m. vyko XII pasaulio futbolo čempionatas. Žymiausias klubas yra R. Sporting de Gijón.
| **Robertas Mata** |
| --- |
|  |
| Roberto Matta |
| Gimė | 1911 m. lapkričio 11 d.Santjagas, Čilė |
| Mirė | 2002 m. lapkričio 23 d. (91 metai)Čivitavekija, Čilė |
| Tautybė | čilietis |
|  |
| Veikla | Dailininkas |
| Sritis | Siurrealizmas |
|  |
|  **Vikiteka** | Roberto Matta |

**Robertas Mata** (isp. *Roberto Sebastian Antonio Matta Echaurren*, 1911–2002 m.) – XX a. Čilės tapytojas siurrealistas.

Biografija
----------

Robertas Mata gimė 1911 m. lapkričio 11 d. Čilės sostinėje Santjage. Jo katalikiška giminė buvo garsi Santjage. 1931 m. R. Mata baigė architektūros studijas Santjago katalikų universitete. 1933 m. išvyko į Europą, įsidarbino braižytoju Le Korbiuzjė studijoje Paryžiuje, kurioje dirbo iki 1937 m. Lankė giminaičius Ispanijoje ir Portugalijoje, susipažino su ispanakalbiais intelektualais, tarp kurių Federikas Garsija Lorka, Gabriela Mistral ir Pablas Neruda. Per Garsiją Lorką susipažino su siurrealistų judėjimu ir Salvadoru Dali. 1937 m. parodęs A. Bretonui savo fantastinius architektūrinius piešinius R. Mata prisijungė prie Paryžiaus siurrealistų grupės, eksperimentavo su automatizmu. 1938 m. sukūrė pirmuosius savo paveikslus. 

 R. Matos skulptūra „Chaosmos"
1939 m. R. Mata persikėlė į JAV. Niujorke susipažino su vietos menininkais William Baziotes, Arshile Gorky ir Robert Motherwell. Dėl šių pažinčių ir įtakos jiems R. Mata dažnai minimas vienu JAV abstrakčiojo ekspresionizmo įkvėpėjų. 1940 m. įvyko pirmoji R. Matos personalinė paroda Julien Levy galerijoje Niujorke. Jo kūriniai daugiausiai vaizdavo antropomorfines figūras ir nebuvo grynai abstraktūs. R. Mata po 1940 m. dažnai susitikinėjo su Marseliu Diušanu Niujorke. 1948 m. grįžo į Paryžių ir sužinojo, kad jis pašalintas iš siurrealistų grupės. Tuo metu dailininkas pradėjo nusisukti nuo save išreiškiančios intuityvios siurrealistinės kūrybos ir labiau pradėjo tapyboje naudoti geriau atpažįstamas formas. 1950−1954 m. R. Mata gyveno Romoje, po to grįžo į Paryžių. 

1957 m. įvyko stambi dailininko kūrinių retrospektyvinė paroda Niujorko šiuolaikinio meno muziejuje. 1969 m. R. Mata priėmė Prancūzijos pilietybę. Vis labiau domėjosi Lotynų Amerikos politika, rėmė Kubos revoliucionierius. Vėlyvaisiais metais gyvendavo Paryžiuje, Londone, Milane ir Tarkvinijoje (Italija). 1985 m. įvyko jo retrospektyvinė paroda Pompidu centre Paryžiuje, 1999 m. − Karalienės Sofijos muziejuje Madride. Robertas Mata mirė 2002 m. lapkričio 23 d. Čivitavekijos mieste Čilėje. Jis yra sukūręs skulptūrų.

Kūrinių galerijos
-----------------

* matta-art.com Archyvuota kopija 2015-10-31 iš Wayback Machine projekto.
* Niujorko šiuolaikinio meno muziejus
* wikiart.org
* artnet.com

Šaltiniai
---------

* guggenheim.org/ Archyvuota kopija 2015-10-17 iš Wayback Machine projekto.
* Encyclopaedia Britannica