recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Koordinatės: 55°07′10″š. pl. 26°09′45″r. ilg.﻿ / ﻿55.1193301°š. pl. 26.1625334°r. ilg.﻿ / 55.1193301; 26.1625334


|  Švenčionių Dievo Motinos Dangun Žengimo sentikių cerkvė |
| --- |
|  |
| **Rusiškas pavadinimas** | *Храм Успения Пресвятой Богородицы* |
| **Savivaldybė** | Švenčionių rajonas |
| **Gyvenvietė** | Švenčionys |
| **Adresas** | Strūnaičio g. 84 |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1740 m. |

**Švenčionių Dievo Motinos Žengimo Dangun cerkvė** (*Uspenija Bogorodicy*) stovi Švenčionyse, Strūnaičio g. 84. Medinė. Nuo 2005 m. cerkvės šventikas – Pavlas Kornišovas (*Павел Петрович Корнишов*).

Istorija
--------

Dauguma Lietuvoje gyvenančių rusų išlaikė savo kalbą, papročius ir tikėjimą. Švenčionių rajone gyvenantys rusai yra stačiatikiai ir nedidelė dalis sentikių. Tiek stačiatikiai, tiek sentikiai turi savo maldos namus, kapines. Sentikiai nuo oficialios stačiatikių religijos skiriasi ne tiek dogmatika, kiek liturgija ir apeigomis.

Švenčionių sentikiai yra viena iš seniausių religinių bendruomenių, jai priklauso ir Švenčionėlių, bei jų apylinkėse gyvenantys sentikiai. Švenčionių sentikių bendruomenė įsikūrė 1740 m. Medinė sentikių maldykla čia pastatyta 1740 m. Senosiose atminimo knygelėse išlikę 1864 m. įrašų, kuriuos darė parapijiečiai, įrašydami vardus žmonių, už kuriuos buvo meldžiamasi.

XX a. medinė Švenčionių Dievo Motinos Dangun Žengimo cerkvė buvo rekonstruota: padidinta, paaukštinta, išplėsta. 1939–1941 m. pristatytas varpinės bokštas, cerkvė įgijo dabartinę išvaizdą.

Pagal gyventojų surašymą, 1890 m. Švenčionyse buvo 880 sentikių. Tarpukaryje, 1936 m. sentikių bendruomenėje buvo apie 1000 žmonių (iš jų apie 800 – mieste, 200 – kaimuose). 1939 m. bendruomenę sudarė 265 šeimos, tarp kurių 116 – mieste. 

2009 m. suremontuota cerkvė (pakeista stogo skarda, įrengti nauji kupolai), sutvarkyta jos teritorija, apsodinant eglėmis ir tujomis. 2010 m. paminėtas cerkvės 270–mečio jubiliejus.

Architektūra
------------

Švenčionių sentikių cerkvė yra stačiakampė, nesudėtingų liaudies architektūros formų, primenanti tradicinį gyvenamąjį namą. Vakarinėje cerkvės dalyje (į gatvės pusę) pastatytas bokštas su trijų tarpsnių varpine. Virš cerkvės ir varpinės iškilę nedideli rutulio formos kupolai, užsibaigiantys kryžiais. Cerkvė yra medinė, apkalstyta plastikinėmis lentelėmis, skardiniu stogu. Aptverta metaline tvora. Virš šventoriaus įėjimo vartų įtaisytas nedidelis kryželis.

Kapinės
-------

Sentikiai turi savo veikiančias kapines (Vilniaus/Pušyno g. kampe, užima 1,8 ha). Švenčionių sentikių kapinėse laidojami ir Švenčionėlių sentikiai. Šiose kapinėse ilsisi dvasininkas Jakimas Timoševič, gimęs 1861 m. rugsėjo 9 d. Ant jo antkapinio paminklo iškaltas prasmingas užrašas: „*Gyvenau savo amžiuje ilgai, už teisingumą kovojau. Taip ir miriau, bet akyse jo nemačiau*".

Galerija
--------

* Prieangyje
* Porankiniai kilimėliai (*područnik*)
* Rožančiai (*lestovka*)

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Švenčionių Dievo Motinos Dangun Žengimo sentikių cerkvė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Švenčionių sentikiai
* Švenčionių sentikių bendruomenė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 *Kitos reikšmės – Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia.*
Koordinatės: 55°21′36″š. pl. 21°42′22″r. ilg.﻿ / ﻿55.359945°š. pl. 21.706234°r. ilg.﻿ / 55.359945; 21.706234

|  Žemaičių Naumiesčio Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Telšių |
| **Dekanatas** | Šilutės |
| **Savivaldybė** | Šilutės rajonas |
| **Gyvenvietė** | Žemaičių Naumiestis |
| **Adresas** | Dariaus ir Girėno g. 1A |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1782 m. |

**Žemaičių Naumiesčio Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Žemaičių Naumiesčio gyvenvietėje, prie kelio  **165**  Šilalė–Šilutė . Liaudies architektūros formų, turi neogotikos bruožų.

Istorija
--------

Medinę bažnyčią 1782 m. pastatė Mykolas Ronikeris. Ji 1790 m. konsekruota, dovanotas valakas žemės. Bažnyčiai priklausė Degučių ir Gardamo filijos.

Architektūra
------------

Bažnyčia liaudies architektūros formų, turi neogotikos bruožų, kryžminio plano, su bokšteliu. Yra 5 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame palaidotas Žemaičių Naumiesčio klebonas, vėliau altarista Petras Bernotas (1910–1988).
| La Orotavos savivaldybėisp. *La Orotava* |
| --- |
|              |
| *La Orotavos senamiestis* |
|  |
| 

La Orotavos savivaldybėLa Orotavos savivaldybė

28°22′00″ š. pl. 16°31′00″ v. ilg.﻿ / ﻿28.36667°š. pl. 16.51667°r. ilg.﻿ / 28.36667; 16.51667﻿ (La Orotavos savivaldybė)Koordinatės: 28°22′00″ š. pl. 16°31′00″ v. ilg.﻿ / ﻿28.36667°š. pl. 16.51667°r. ilg.﻿ / 28.36667; 16.51667﻿ (La Orotavos savivaldybė) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+0)------ vasaros: (UTC+1) |
|  |
| **Valstybė** | Ispanijos vėliava Ispanija |
| **Regionas** | Kanarų salos Kanarų salos |
| **Provincija** | Tenerifės provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2020) | 18 334  |
|  |
|  **Vikiteka** | La Orotavos savivaldybė |

**La Orotava** (isp. *La Orotava*) – miestas Ispanijoje, Kanarų salose, Tenerifės salos vidurio šiaurinėje pusėje, į pietryčius nuo Puerto La Kruso, Orotavos slėnyje. Miestelis žymus savo istorine barokine architektūra – Švč. Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčia (1788 m.), Šv. Augustino vienuolyno bažnyčia, Konstitucijos aikštė, vilos, pirklių namai. Yra Viktorijos sodai, botanikos sodas.

Savivaldybė Tenerifėje

Savivaldybė
-----------

Savivaldybės plotas: 206,9 km², gyventojų skaičius – 42 546 (2021 m.).

Pagrindinės savivaldybės gyvenvietės (gyventojų sk. – 2020 m.): La Orotava (18 334), La Perdoma (5236), San Antonijas (1853), Benichosas (1604), Dehesa Alta (1460), La Florida (1395), La Lusas (1293), El Bebederas (1069) ir kt.

Verčiamasi daugiausia turizmu, žemės ūkiu. Savivaldybė apima visą centrinę salos dalį su Teidės ugnikalniu ir Teidės nacionaliniu parku. Orotavos slėnyje yra Pinoleriso rezervatas, La Resbalos kraštovaizdžio draustinis, La Korona Forestalio gamtos parkas.

* La Orotavos miesto aikštėLa Orotavos miesto aikštė
* Mendeso namas La OrotavojeMendeso namas La Orotavoje
* La Orotava 1974 m.La Orotava 1974 m.
* Senoji miesto architektūraSenoji miesto architektūra

Šaltiniai
---------

1. ↑  SPAIN: Canarias, *citypopulation.de*
2. ↑  «Nomenclátor: Población del Padrón Continuo por Unidad Poblacional». Instituto Nacional de Estadística.
Aukštutinės Gvinėjos (**1a**) ir Kongo drėgnieji miškai (**1b**), tarp jų yra įsiterpę **Žemutinės Gvinėjos miškai**. Šie ekoregionai vadinami Gvinėjos-Kongo regionu
Nigerio deltos pelkingieji miškai (Nigerija)
**Žemutinės Gvinėjos miškai** - tai Vakarų Afrikos pakrantės atogrąžų drėgnųjų plačialapių miškų regionas, besidriekiantis palei šiaurės rytinę Gvinėjos įlankos pakrantę nuo rytinio Benino per Nigeriją ir Kamerūną.

Dahomėjos tarpeklis - savanų ir sausmiškių regionas Toge ir Benine, skiriantis Žemutinės Gvinėjos miškus nuo į vakarus esančių Aukštutinės Gvinėjos miškų, kurie tęsiasi palei šiaurės vakarinę Gvinėjos įlankos pakrantę nuo Togo iki Liberijos ir į šiaurę iki Gvinėjos.

Žemutinės Gvinėjos miškai šiaurėje ir šiaurės rytuose pereina į sausesnę Gvinėjos vidinių miškų ir savanų mozaiką bei Šiaurės Kongo miškų ir savanų mozaiką, o pietryčiuose - į Paatlantės Kongo drėgnuosius miškus, kurių riba yra Sanagos upė Kamerūne.

Žemutinės Gvinėjos miškai turi daug biotinių panašumų su Aukštutinės Gvinėjos miškais ir šie miškų regionai bendrai vadinami Vakarų Afrikos Gvinėjos miškais.

**Pasaulio gamtos fondas Žemutinės Gvinėjos miškus yra suskirstęs į keletą atskirų mažesnių ekoregionų**:

* Nigerijos žemumų miškai (Togas, Nigerija)
* Nigerio deltos pelkingieji miškai (Nigerija)
* Nigerio pereinamieji miškai (Nigerija)
* Sanagos-Bioko pakrančių miškai (Nigerija, Kamerūnas, Pusiaujo Gvinėja)
* Kamerūno aukštumų miškai (Nigerija, Kamerūnas)
* Kamerūno kalno ir Bioko kalnų miškai (Kamerūnas, Pusiaujo Gvinėja)
* San Tomės, Prinsipės ir Annobono drėgnieji žemumų miškai (Pusiaujo Gvinėja, San Tomė ir Prinsipė)

Pasaulio gamtos fondas du Žemutinės Gvinėjos miškų regionus savo „Global 200" reitinge yra paskelbęs prioritetiniais išsaugojant. Pasaulio gamtos fondo „Kongo pakrančių miškų" regionas apima Sanagos-Bioko pakrančių miškus, San Tomės, Prinsipės ir Annobono drėgnųjų žemumų miškus ir Atlanto pakrantės pusiaujo miškų ekoregionus. „Kamerūno aukštumų miškai" Global 200 regionų reitinge apima Kamerūno aukštumų miškus bei Kamerūno kalno ir Bioko kalnų miškų ekoregionus.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Kongo drėgnieji miškai
* Miškų nykimas

Šaltiniai
---------



|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Nuorodos
--------

* onlinelibrary.wiley.com / The partitioning of Africa: statistically defined biogeographical regions in sub-Saharan Africa; H. Peter Linder, Helen M. de Klerk, Julia Born, Neil D. Burgess, Jon Fjeldså, Carsten Rahbek. Journal of Biogeography | First published: 21 May 2012
| **Charles Gates Dawes** |
| --- |
| 30-asis JAV viceprezidentas |
|  |
| Gimė | 1865 m. rugpjūčio 27 d.Jungtinės Amerikos Valstijos Marieta, Ohajas, JAV |
| Mirė | 1951 m. balandžio 23 d. (85 metai)Jungtinės Amerikos Valstijos Evanstonas, Ilinojus, JAV |
| 30-asis JAV viceprezidentas |
| Ėjo pareigas | 1925 m. kovo 4 d. – 1929 m. kovo 4 d. |
| Ankstesnis | Calvin Coolidge |
| Vėlesnis | Charles Curtis |
|  |
| Partija | JAV respublikonų partija |
|  |
|  **Vikiteka** | Charles G. Dawes |
| Parašas |
|  |

  

**Čarlzas Geitsas Daeusas** (angl. *Charles Gates Dawes*, 1865 m. rugpjūčio 27 d. – 1951 m. balandžio 23 d.) – amerikiečių bankininkas, generolas, politikas, 1925–1929 m. JAV viceprezidentas. Vienas iš 1925 m. Nobelio taikos premijos laureatų už svarų indėlį, kuriant Daueso planą dėl Pirmojo pasaulinio karo reparacijų.

Baigęs studijas Sinsinačio teisės mokykloje, Dauesas pradėjo teisininko karjerą Linkolne, Nebraskos valstijoje. 1896 m. vadovavo V. Makinlio prezidentinėje kampanijoje. Po rinkimų, Makinlis paskyrė Dauesą valiutos kontrolieriumi. 1901 m. įkūrė Ilinojaus Centrinę kredito kompaniją. Pirmojo pasaulinio karo metu tarnavo generolo pareigose ir buvo Amerikos ekspedicinių pajėgų bendrųjų pirkimų valdybos pirmininkas. 1921 m. prezidentas Vorenas Hardingas paskyrė Dauesą Biudžeto valdybos direktoriumi. Dauesas dirbo Sąjungininkų reparacijų komisijoje, kur jis padėjo pagrindą Daueso plano, skirto padėti sunkumų kamuojamai Vokietijos ekonomikai, sukūrimui. Vėliau Daueso planą pakeitė Jango planas.

1924 m. respublikonų nacionaliniame susirinkime iškėlė Kelvino Kulidžo kandidatūrą į JAV prezidentus. Dausesas buvo pasirinktas kaip kandidatas į viceprezidentus. Respublikonai laimėjo 1924 metų JAV prezidento rinkimus, ir 1925 m. Dauesas pradėjo eiti viceprezidento pareigas. 1928 m. dėl nesutarimų su prezidentu Kulidžu respublikonai ateinantiems prezidento rinkimams vietoj Daueso iškėlė kitą kandidatą į viceprezidento postą. 1929 m. prezidentas Herbertas Huveris paskyrė Dauesą ambasadoriumi Jungtinėje Karalystėje. 1932 m. grįžo dirbti į bankinį sektorių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Davis, Henry Blaine Jr. (1998). *Generals in Khaki*. Raleigh, NC: Pentland Press, Inc. p. 103. ISBN 1571970886.
2. ↑  Dunlap, Annette B. *Charles Gates Dawes: a Life*. p. 18.
3. ↑  Dunlap, Annette B. *Charles Gates Dawes: a Life*. pp. 20–38.
4. ↑  Davis, Jr. Henry Blaine (1998). *Generals in Khaki*. Pentland Press, Inc. p. 81. ISBN 1571970886. OCLC 40298151
5. ↑  Stephen A. Schuker, *The End of French Predominance in Europe: The Financial Crisis of 1924 and the Adoption of the Dawes Plan* (U of North Carolina Press, 1976).
6. ↑  Mencken, Henry Louis; George Jean Nathan (1929). *The American Mercury*. p. 404.
7. ↑  Dunlap, Annette B. *Charles Gates Dawes: a Life*. pp. 221–44.


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Calvin Coolidge** | **JAV viceprezidentas**1925–1929 | Po to:**Charles Curtis** |
Koordinatės: 54°43′38″š. pl. 23°02′36″r. ilg.﻿ / ﻿54.7273°š. pl. 23.0432°r. ilg.﻿ / 54.7273; 23.0432

**Didvyžių socialinės globos namai** – socialinės globos įstaiga Didvyžiuose (dabar Augalų kaime), Beržų g. 2 (Vilkaviškio rajono savivaldybė), buvusiame Didvyžių dvare. Įmonės kodas – 190792165. Įstaigos paskirtis – užtikrinti ilgalaikę (trumpalaikę) socialinę globą suaugusiems žmonėms su negalia, dėl kurios jie negali gyventi savarankiškai, naudotis kitomis bendruomenės paslaugomis, kuriems būtina nuolatinė specialistų priežiūra. Globos namuose apgyvendinami žmonės, kuriems dėl proto negalios ar psichinių sutrikimų nustatytas 0–40 procentų darbingumo lygis arba didelių ar vidutinių specialiųjų poreikių lygis. Globos namų gyventojai tampa savarankiški ir kuo mažiau priklausomi nuo personalo, sugeba planuoti savo veiklą ir kai kuriais atvejais grįžti į visuomenę. Globos namuose veikia siuvykla, skalbykla, biblioteka, koplytėlė, užimtumų kambariai, virtuvėlės, sporto ir kineziterapijos salės.

Istorija
--------

Didvyžių invalidų namai (tuo laiku vadinami prieglauda) įkurti 1928 m. buvusio dvarininko Geištaro rūmuose (Didvyžių dvare). Tai buvo senelių ir vienišų žmonių prieglauda. Antrame pastato aukšte buvo įsikūrę 25 seneliai, pirmame veikė pradinė mokykla. Po II pasaulinio karo čia buvo apgyvendinti žmonės, turintys psichinę ar proto negalią. Namuose gyvenančių žmonių buitis buvo labai skurdi, aplinkiniai namus vadino „ubagynu". XX a. pabaigoje invalidų namai tapo pensionatu, XXI a. pradžioje – socialinės globos namais.

Gyventojai
----------

1959 ir 1970 m. gyventojų surašymuose šių invalidų namų gyventojai buvo apskaityti atskirai nuo kitų gyvenviečių.

|  |
| --- |
|  **Demografinė raida tarp 1959 m. ir 1970 m.** |
| **1959 m.sur.** | **1970 m.sur.** |
| 133 | 325 |
| 

| Demografinės raidos histograma |
| --- |
| 
 |

 |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Didvyžių socialinės globos namai. Vz.lt (tikrinta 2023-07-19).
2. ↑  Didvyžių socialinės globos namai. Geraprieziura.lt (tikrinta 2023-07-19).
3. ↑  Globos namų istorija. Dsgn.lt (tikrinta 2023-07-19).
4. ↑  *Lietuvos TSR kaimo gyvenamosios vietovės 1959 ir 1970 metais (Visasąjunginių gyventojų surašymų duomenys)*. Vilnius: Centrinė statistikos valdyba prie Lietuvos TSR Ministrų tarybos, 1974.
5. ↑  *Lietuvos TSR kaimo gyvenamosios vietovės 1959 ir 1970 metais (Visasąjunginių gyventojų surašymų duomenys)*. Vilnius: Centrinė statistikos valdyba prie Lietuvos TSR Ministrų tarybos, 1974.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
Mercedes AMG High Performance Powertrains|  |
| Forma | Privati kompanija |
| Pramonė | Formulės 1 automobilių variklių gamyba |
| Įkurta | 1983 m. spalio 11 d. |
| Centrinė būstinė | Briksvortas, JK |
| Produkcija | Formulės 1 automobilių varikliai |
| Savininkas (-ai) | Daimler AG |
| Tinklalapis | mercedes-amg-hpp.com |

**Mercedes AMG High Performance Powertrains** (anksčiau buvo žinoma kaip **Mercedes-Ilmor** ir **Mercedes-Benz HighPerformanceEngines**) – Formulės 1 variklių gamintoja iš Didžiosios Britanijos. Kompanija priklauso Daimler AG grupei.

Kompanija buvo įkurta 1983 m. spalio 11 d. kaip Ilmor inžinierių ir variklių gamintojų įmonė. 1993 m. 25 % kompanijos akcijų įsigijo Daimler-Benz grupė. 2002 m. šis akcijų paketas padidintas iki 55 %, o kompanija pavadinta **Mercedes-Ilmor**. 2005 m. Daimler-Benz grupė įsigijo visą Ilmor akcijų paketą ir tapo vienintelė savininkė. Tuo metu pavadinimas buvo pakeistas į **Mercedes-Benz HighPerformanceEngines Ltd**. 2011 m. pavadinimas dar kartą buvo pakeistas – į **Mercedes AMG High Performance Powertrains**.

1991 m. kompanija tiekė savo variklius Leyton House Racing komandai. 1994 m. šiuos variklius naudojo Pacific GP, o nuo 1995 m. – McLaren.

Šiuo metu kompanija teikia variklius McLaren, Force India ir Mercedes GP ekipoms.

Nuorodos
--------

* Oficiali įmonės svetainė Archyvuota kopija 2012-01-12 iš Wayback Machine projekto.
| Viekšnių žydų kapinės |
| --- |
| Viekšnių žydų kapinės 2005 m. |
| 

Viekšnių žydų kapinėsViekšnių žydų kapinės

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°14′25″š. pl. 22°29′52″r. ilg.﻿ / ﻿56.24026°š. pl. 22.49788°r. ilg.﻿ / 56.24026; 22.49788Koordinatės: 56°14′25″š. pl. 22°29′52″r. ilg.﻿ / ﻿56.24026°š. pl. 22.49788°r. ilg.﻿ / 56.24026; 22.49788 |

 |
| Vieta | Mažeikių rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Viekšnių seniūnija |
| Plotas | 1,4 ha |
| Registro Nr. | 4362 |

**Viekšnių žydų senosios kapinės** – kapinės Viekšnių vakariniame pakraštyje, Mažeikių rajone. Kapinės yra netoliese Ventos upės, greta katalikų kapinių, užima 1,4 ha plotą.

Kada konkrečiai kapinės įkurtos, nežinoma. Kapines juosė iš akmenų sumūryta tvora (išlikę tik fragmentai vakarinėje kapinių pusėje). Seniausia kapinių dalis yra pietinėje pusėje, o naujausia – šiaurinėje.

Išlikę antkapiai datuojami XIX a. antra puse ir XX a. pirma puse (ankstyviausias aptiktas antkapis 1858 m.). Viekšnių kapinėse priskaičiuojama apytikriai 160 macevų (antkapinių paminklų), tačiau jų būta daugiau (manoma, kad galėjo išlikti trečdalis arba ketvirtadalis macevų).

Macevos pernelyg neišsiskiria, visos orientuotos Vakarų kryptimi, stačiakampio pavidalo, pilko, rausvo tašyto lauko akmens su iškaltais įrašais hebrajų rašmenimis, pastatytos vertikaliai. Seniausios kapinių dalies (XIX a. antroji pusė) macevos menkai apdirbtos, be simbolių, tik kelios jų išsiskiria masyvumu. Naujesniojoje kapinių dalyje macevos geriau apdirbtos, ant jų esama simbolių, didžiuma kurių – Dovydo žvaigždės. Dekoru išsiskiria 1911 m. datuojama maceva su iškalta trišake žvakide, užimančia didžiąja paminklo dalį, tekstas persipina su raižiniu. Yra ir keli dvigubi paminklai (Mozės knyga).

Manoma, kad kapinių vakarinėje dalyje esančioje aukštumėlėje kadaise stovėjo kapinių sargo namelis.

1992 m. nuvirtę antkapiniai paminklai nuvalyti ir atstatyti.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  *Viekšniai*. Žydai Lietuvoje. Suarchyvuota 2011-11-01.
2. 1 2 3 4 5  *Mažeikių rajono savivaldybėje esančios žydų kapinės ir masinių žudynių vietos*. Mazeikiai.lt. Nuoroda tikrinta 2023-04-03.
3. 1 2  *Viekšnių žydų senosios kapinės*. Kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2023-04-03.
Juozapas iš Arimatėjos (Pietro Perugino)
**Juozapas Arimatietis** – Naujojo Testamento personažas, slaptas Jėzaus mokinys. Minimas visose keturiose evangelijose.

Anot evangelijų, buvęs turtingas žmogus, garbingas teismo tarybos narys, kilęs iš žydų miesto Arimatėjos. Pasakojama, kad nuėjęs pas Poncijų Pilotą, Juozapas Arimatietis paprašęs Jėzaus kūno. Piloto paliepimu kūnas jam atiduotas, Juozapas jį pasiėmęs, nuėmęs nuo kryžiaus, įvyniojęs į švarią drobulę ir paguldęs jam priklausiusiame naujame kapo rūsyje, iškaldintame uoloje. Prieš nueidamas, ant rūsio angos jis užritęs didelį akmenį.

Apokrifinėje Petro evangelijoje, datuojamoje II m. e. a. Juozapas Arimatietis – Jėzaus ir Poncijaus Piloto bičiulis. Kitame apokrife, Nikodemo evangelijoje (kitaip Piloto darbuose), datuojamoje IV– V a. pasakojama, kad Jėzų palaidojus, žydai Juozapą įkalina, tačiau prisikėlęs Jėzus jį išlaisvina ir Juozapas Arimatietis tampa pirmuoju jo prisikėlimo liudininku.

Išnašos
-------

1. 1 2  *St. Joseph of Arimathea*. Britannica Online Encyclopedia. Nuoroda tikrinta 2023-04-27.
2. ↑  *Juozapas Arimatietis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2023-01-06.
Niujorko Emanu-El kongregacijos, didžiausios pasaulyje reformų sinagogos, interjeras.
**Reformistinis judaizmas**, taip pat žinomas kaip **liberalusis judaizmas** arba **progresyvusis judaizmas** - žydų religijos konfesija, kuri pabrėžia besivystantį judaizmo pobūdį, jo etinių aspektų pranašumą prieš apeiginius ir nuolatinių tiesos ir žinių paieškų svarbą, neapsiribojant teofanija prie Sinajaus kalno. Tai bandymas žydų religiją sukonstruoti ant mokslinės tradicijos kritikos bei laiko tendencijų pagrindo. Labai liberali judaizmo kryptis, jai būdingas mažesnis ritualų ir priesakų griežtumo laikymasis, halacha (žydų teisė) laikoma neįpareigojančia, didelis atvirumas išorinėms įtakoms ir progresyvioms vertybėms. Skirtingai nuo ortodoksalių, reformistiniai judėjimai leidžia moterų dalyvavimą maldoje lygiomis su vyrais teisėmis; be to, jie moteriai suteikia ir galimybę tapti rabine.

Reformuoto judaizmo ištakos glūdi XIX a. Vokietijoje, kur rabinas Abraomas Geigeris ir jo bendražygiai suformulavo ankstyvuosius jo principus; judėjimas buvo atsakas į socialinį Vokietijos žydų, siekusių ryšio su savo tikėjimu, poreikį. Nuo aštuntojo dešimtmečio judėjimas laikosi įtraukties ir priėmimo politikos, kviesdamas kuo daugiau žmonių jungtis į jų bendruomenes, o ne laikytis griežto teorinio aiškumo. Stipriai tapatinamas su progresyviais ir liberaliais politiniais ir socialiniais diskursais, daugiausia remiasi tradicine žydų *tikkun olam* („pasaulio taisymo") idėja. *Tikkun olam* yra pagrindinis reformuoto judaizmo šūkis, o pozityvių asmeniškų veiksmų ėmimasis yra vienas iš pagrindinių srovės bruožų, kuriais šalininkai gali išreikšti savo priklausomybę šiai denominacijai. Šiandien svarbiausias judėjimo centras yra Šiaurės Amerikoje.

Egzistuoja įvairūs regioniniai padaliniai, įskaitant sąjungą už reformuotą judaizmą (URJ) Jungtinėse Amerikos Valstijose, Judaizmo reformą (MRJ) ir liberalų judaizmą Jungtinėje Karalystėje, Izraelio judėjimą už reformas ir progresyvų judaizmą (IMPJ) Izraelyje ir UJR-AmLat judėjimą Lotynų Amerikoje. Juos visus vienija tarptautinė Pasaulio progresyviojo judaizmo sąjunga (WUPJ), įkurta 1926 m. Šios skėtinės organizacijos skaičiavimais, reformistiniam judaizmui atstovauja mažiausiai 1,8 mln. žmonių 50-yje šalių, iš kurių šiek tiek mažiau nei 1 mln. yra formaliai registruoti suaugusieji, taip pat daug asmenų, kurie tapatinasi su konfesija, tačiau nėra registruoti. Dėl to tai yra antra pagal dydį žydų konfesija pasaulyje po ortodoksinio judaizmo.

Reformistinis judaizmas sulaukė dėmesio Lietuvoje, kai spaudoje paskelbta, kad krepšininkas Domantas Sabonis atsiverčia į šią judaizmo srovę.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Reformistai (zydai.lt)
2. ↑  Lithuanian basketball star Sabonis is converting to Judaism (LRT.lt)
| **Meret Openheim** |
| --- |
| Gimė | 1913 m. spalio 6 d.Berlynas, Vokietija |
| Mirė | 1985 m. lapkričio 15 d. (72 metai)Bazelis, Šveicarija |
|  |
| Veikla | Dailininkė |
| Sritis | Siurrealizmas |

**Meret Openheim** (vok. *Meret Oppenheim*, 1913 – 1985 m.) – XX a. vokiečių-šveicarų tapytoja, skulptorė, objektų kūrėja, siurrealistė. Garsiausiu jos kūriniu yra „Objektas".

Biografija
----------

Meret Openheim gimė 1913 m. spalio 6 d. Berlyne. Jos tėvas buvo vokiečių ir žydų kilmės, motina − šveicarė. 1914 m. prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui šeima persikėlė į Šveicariją. Paskatinta tėvo ir menininkės senelės 1929 m. M. Openheim pradėjo mokytis Menų ir amatų mokykloje Bazelyje. Po to persikėlė į Paryžių, kur 1932 m. lankė Gran Šomjero akademiją. 1933 m. M. Openheim susipažino su išskirtiniais Paryžiaus menininkais, tarp kurių Albertas Džakometis, Manas Rėjus, Andrė Bretonas, Hansas Arpas. 1933 m. ji eksponavo 3 paveikslus siurrealistų parodoje Paryžiuje, pozavo M. Rėjaus fotonuotraukoms. 1934 m. pradėjo romantiškus santykius su Maksu Ernstu, kurie užtruko tik vienerius metus.

 Meret Openheim sukurtas fontanas Berne
1935 m. M. Openheim dalyvavo tarptautinėse siurrealistų parodose Kopenhagoje ir Tenerifėje, 1936 m. − Londone ir Niujorke. Geriausiai M. Openheim žinoma meninių objektų kūriniais, kuriems ji naudodavo įprastus buities, žmogaus aprangos objektus (pavyzdžiui, pirštinės, batai ir pan.). 1936 m. ji sukūrė garsiausiu jos kūriniu minimą „Objektas", kuris buvo sudarytas iš puodelio, lėkštutės ir šaukštelio, apvilktų kiniškos gazelės kailiu. Šis kūrinys buvo pademonstruotas 1936 m. parodoje Niujorko šiuolaikinio meno muziejuje ir sukėlė sensaciją. „Objektas" buvo pirmuoju moters kūriniu, kurį įsigijo Niujorko muziejus. 1936 m. įvyko pirmoji M. Openheim personalinė paroda Marguerite Schulthess galerijoje Bazelyje. 1937 m. menininkė grįžo į Šveicariją, trumpą laiką mokėsi meno konservavimo ir restauracijos. Dėl greito pripažinimo ji patyrė depresiją ir kūrybinę krizę, kuri truko beveik 2 dešimtmečius.

1954 m. pajutusi naują jėgų antplūdį M. Openheim išsinuomojo studiją Berne ir vėl pradėjo intensyviai kurti. 1967 m. įvyko didelė jos kūrinių retrospektyvinė paroda Stokholme. M. Openheim asmenybė buvo įdomi feminizmo istorijos tyrinėtojams. 1975 m. ji laimėjo meno apdovanojimą iš Bazelio miesto, 1982 m. − Didįjį dailės prizą iš Berlyno. M. Openheim kūrė juvelyriką, skulptūrą, tapybą, baldus. Atliko meninius pasirodymus, rašė poeziją. Vėlyvaisiais metais sukūrė kelis fontanus privačioms ir viešoms erdvėms. Meret Openheim mirė 1985 m. lapkričio 15 d. Bazelyje.

Kūrinių galerijos
-----------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Meret Oppenheim** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Niujorko šiuolaikinio meno muziejus
* wikiart.org
* artnet.com
* „Objektas"

Šaltiniai
---------

* Encyclopaedia Britannica
| Minas Žeraisas*Minas Gerais* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Minas Žeraiso vėliava | Minas Žeraiso herbas |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Brazilijos vėliava Brazilija |
| **Regionas** | Brazilijos Pietryčių regionas |
| **Administracinis centras** | Belo Horizontė |
| **Mezoregionai** | 12 |
| **Mikroregionai** | 66 |
| **Savivaldybės** | 853 |
| **Gubernatorius** | Aécio Neves |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 21 411 923 |
| **Plotas** | 586 520 km² |
| **Tankumas** (2021) | 37 žm./km² |
|  |
| **Tinklalapis** |  |
|  **Vikiteka** | Minas ŽeraisasVikiteka |

**Minas Žeraisas** (port. *Minas Gerais*) – valstija Brazilijoje, šalies pietrytinėje dalyje. Ribojasi su Espiritu Santu rytuose, su Rio de Žaneiru ir San Paulu pietuose, su Pietų Mato Grosu ir Gojasu vakaruose bei su Bahija šiaurėje. Valstijos sostinė – Belo Horizontė.

Geografija
----------

Valstija yra Brazilijos plokščiakalnyje, ją kerta Mantikeiros kalnagūbris. Čia iškilęs trečias pagal aukštį kalnas šalyje – Bandeira (2890 m). Espiritu Sante yra labai gausūs geležies rūdos telkiniai, gausu aukso, brangakmenių (topazų, akvamarinų, smaragdų). Būdinga gamtinė sritis – Serado savanos. Yra drėgnųjų Atlanto miškų, kserofitinių retmiškių. Pagrindinė upė – San Fransiskas. Espiritu Sante prasideda Paraną sudarančios upės – Grandė ir Paranaiba. Kitos svarbesnės upės: Dosė, Žekitinjonja, Pietų Paraiba, Mukuris. Ant upių įrengtos galingos hidroelektrinės. Yra nemažai vaizdingų krioklių. Valstijos gamtai apsaugoti įsteigta nemažai nacionalinių parkų (Sera da Kanastros, Sempre Vivaso, Itatiajos, Kaparao ir kt.).

Gyventojai
----------

Etninė sudėtis:

* baltieji – 46,2 %
* pardo – 45,0 %
* juodaodžiai – 8,4 %
* azijiečiai ir indėnai – 0,3 %

Didžiausi miestai
-----------------

* Belo Horizontė – 2452,6 tūkst. gyv. (2008 m.)
* Uberlandija – 634,3
* Kontaženas – 625,3
* Žuiz de Fora – 526,7
* Betinas – 441,7
* Montes Klarosas – 363,2
* Ribeiran das Nevešas – 349,3
* Uberaba – 296,2
* Governador Valadaresas – 263,2
* Ipatinga – 244,5

Yra į UNESCO pasaulio paveldą įtraukti Oro Preto, Kongonjaso ir Diamantinos miestai.

Būdingas Minas Žeraiso kraštovaizdis

Šaltiniai
---------

1. ↑  BRAZIL: States and Major Cities, *citypopulation.de*


|  |  |
| --- | --- |
|  **Brazilijos valstijos** |  |
| Akrė | Alagoasas | Amapa | Amazonė | Bahija | Espirito Santas | Gojasas | Maranjanas | Mato Grosas | Minas Žeraisas | Para | Paraiba | Parana | Pernambukas | Piaujis | Pietų Mato Grosas | Pietų Rio Grandė | Rio de Žaneiras | Rondonija | Roraima | Santa Katarina | Seara | Seržipė | San Paulas | Šiaurės Rio Grandė | Tokantinsas |
Koordinatės: 55°41′52″š. pl. 26°15′17″r. ilg.﻿ / ﻿55.697685°š. pl. 26.254779°r. ilg.﻿ / 55.697685; 26.254779

|  Minaukos sentikių cerkvė |
| --- |
|  |
| **Rusiškas pavadinimas** | Xрам во имя Покрова Пресвятой Богородицы |
| **Savivaldybė** | Zarasų rajonas |
| **Gyvenvietė** | Minauka |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1904 m. |

**Minaukos sentikių Švč. Dievo Motinos Globėjos cerkvė** – sentikių maldos namai, veikiantys Zarasų rajone, Minaukos kaime, 4 km į pietus nuo Zarasų, prie kelio  **5306**  Zarasai–Kopūstinė–Tumiškė–Salakas , 4,3 km į vakarus nuo kelio  **102**  Vilnius–Švenčionys–Zarasai .

Istorija
--------

Minaukos sentikiai gyvuoja nuo XVIII a. antrosios pusės, pagal kitus duomenis, ši bendruomenė kūrėsi caro Aleksandro II valdymo laikotarpiu (1855-1881). 

Parapijos kapinės Minaukoje įsikūrė 1904-1905 m. Šiuo metu stovinti medinė cerkvė pastatyta 1904 m. 

1930-jų pabaigoje bendruomenėje buvo daugiau kaip 800 narių.

XX a. pabaigoje sentikių bendruomenė ženkliai sumažėjo, pamaldos vyko retsykiais.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Minaukos sentikių cerkvė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Sąrašas:Lietuvos stačiatikių bažnyčios
* Minaukos sentikių religinė bendruomenė (*Миновская староверческая религиозная община*)
* Minaukos bendruomenės istorija Archyvuota kopija 2016-03-09 iš Wayback Machine projekto.
Minaretas Mardine, Turkijoje
**Minaretas** (arab. مئذنة, manārah 'švyturys') − aukštas apvalaus, keturkampio arba daugiakampio plano bokštas su laiptais (išorėje arba viduje) ir atvira galerija viršuje. Kai kada minaretas gali turėti šalmo pavidalo viršūnę.

Minaretas yra sujungiamas su mečete arba statomas šalia jos. Iš minareto musulmonų dvasininkas kviečia tikinčiuosius melstis. Kaip pastato tipas, minaretas susiformavo VIII a. Artimuosiuose Rytuose ir paplito islamo šalyse.

Šiais laikais minaretai savo tradicinės funkcijos paprastai nebeatlieka, nes tikintieji maldai kviečiami naudojant garsiakalbius.

Lietuvoje minaretas yra išlikęs Kėdainių miesto parko pakraštyje. Jį apie 1880 m. pastatė rusų generolas E. Totlebenas (žr. Kėdainių minaretas). Minaretas taip pat yra ir Kauno mečetėje.

Pavyzdžiai
----------

* Samaros didžiosios mečetės spiralinis minaretas, IX a. (Irakas) Samaros didžiosios mečetės spiralinis minaretas, IX a. (Irakas)
* Alepo didžiosios mečetės bokšto pavidalo minaretas, XI a. sugriautas (Sirija) Alepo didžiosios mečetės bokšto pavidalo minaretas, XI a. sugriautas (Sirija)
* Mėlynosios mečetės pieštuko pavidalo su keliais balkonais minaretai, XVII a. (Stambulas, Turkija) Mėlynosios mečetės pieštuko pavidalo su keliais balkonais minaretai, XVII a. (Stambulas, Turkija)

Nuorodos
--------

* Minaretas Archyvuota kopija 2008-05-17 iš Wayback Machine projekto. **(**angl.**)**
* Islamo architektūra: Minaretai[neveikianti nuoroda] **(**angl.**)**

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Minaretas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Vilna*Vilna* |
| --- |
| *Grybų paminklas Vilnoje* |
|  |
| 

VilnaVilna

54°07′0″ š. pl. 111°55′0″ v. ilg.﻿ / ﻿54.11667°š. pl. 111.91667°r. ilg.﻿ / 54.11667; 111.91667﻿ (Vilna (Kanada))Koordinatės: 54°07′0″ š. pl. 111°55′0″ v. ilg.﻿ / ﻿54.11667°š. pl. 111.91667°r. ilg.﻿ / 54.11667; 111.91667﻿ (Vilna (Kanada)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-7)------ vasaros: (UTC-6) |
|  |
| **Valstybė** | Kanados vėliava Kanada |
| **Provincija** | Alberta Alberta |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1907 m. |
| **meras** | Donald Romanko |
|  |
| **Gyventojų** (2012) | 290  |
| **Plotas** | 0,90 km² |
| **Tankumas** (2012) | 322 žm./km² |
| **Altitudė** | 640 m |

**Vilna** (angl. *Vilna*) – gyvenvietė *Smoky Lake* grafystėje Albertos provincijos vidurio rytuose (Kanada), 150 km į šiaurės rytus nuo Edmontono. 

Už 6 km į šiaurę nuo Vilnos yra ežeras *Bonnie Lake*, ant kurios kranto yra poilsio zona *Bonnie Lake Provincial Recreation Area*.

Istorija
--------

Gyvenvietė įkurta 1907 m. daugiausia imigrantų iš Centrinės Europos. 1919 m. nutiesus geležinkelį pradėjo sparčiau vystytis. 1920 m. pavadinta *Vilna* Lietuvos sostinės Vilniaus garbei, panašiai kaip ir Vilnas Ontarijo valstijoje.

1923 m. birželio 13 d. gavo kaimo teises. Vilnos įžymybė – metalinės gigantiškų grybų skulptūros.

1967 m. vasario 5 d. virš Vilnos įvyko meteoro sprogimas (spėjama galia 600 tonų trinitrotoluolo). Vėliau buvo rasti du labai maži meteoritai – 48 mg ir 94 mg masės. Dabar jie saugomi Albertos universitete Edmontone.

Gyventojai
----------

2012 m. duomenimis Vilnoje gyveno 290 žmonių.

2011 m. Kanados surašymo duomenimis Vilnoje gyveno 249 žmonės, įsikūrę 111 namų (gyvenvietėje namų iš viso 135). Palyginus su 2006 m. gyvenusiais 274 žmonėmis gyventojų skaičius sumažėjo 9,1%.

Nuorodos
--------

1. ↑  Roadside attractions – Vilna mushrooms
2. ↑  University of Calgary, Canadian Meteorite Catalogue
3. ↑  „2012 Municipal Affairs Population List" (PDF). Alberta Municipal Affairs. 2012-11-22. Nuoroda tikrinta 2012-12-14.
4. ↑  „Population and dwelling counts, for Canada, provinces and territories, and census subdivisions (municipalities), 2011 and 2006 censuses (Alberta)". Statistics Canada. 2012-02-08. Nuoroda tikrinta 2012-02-08.

* Svetainė Archyvuota kopija 2006-12-20 iš Wayback Machine projekto.
**Vladislovas Paliukaitis** (lenk. *Władysław Palukajtis* g. 1852 m. spalio 11 d. Vilkaviškyje, kitais duomenimis Sasnavoje – m. po 1929 m.) – Romos katalikų kunigas Lietuvoje ir Lenkijoje, draudžiamos lietuviškos spaudos platintojas.

Biografija
----------

Mokėsi Marijampolės gimnazijoje. 1877 m. rugsėjo 15 d. įstojo į Seinų kunigų seminariją. 1883 m. sausio 28 d. įšventintas kunigu. Vikaravo Skriaudžiuose (1883-87 m.), Keturvalakiuose (1887-88 m.), Garliavoje (1888-91 m.), Zapyškyje (1891-92 m.), Bartninkuose (1892-94 m.). Nuo 1894 m. kunigavo Būdviečio filijoje (Lazdijų raj.). (1899–1903 m.) Krasnapolio (dab. Lenkija) klebonas. Čia keletą kartų baustas piniginėmis baudomis. (1903–1906 m.) klebonavo Veisiejuose, o (1906–1929 m.) – Jeleniave (dab. Lenkija).

Yra daug prisidėjęs, kad Seinų krašto kaimai liktų lietuviški, nenutautėtų. Už lietuviškų maldaknygių platinimą buvo įkliuvęs caro žandarams.

Šaltiniai
---------

* Ks. Witold Jemelity. Parafie polsko - litewske na Suwalszczyzne w latach 1919-1939[neveikianti nuoroda]
| **Vladislovas Brantas** |
| --- |
| Gimė | 1836 m.Švenčionių apskritis |
| Mirė | 1912 m. (~76 metai)Galicija |
|  |
| Veikla | 1863 m. sukilimo veikėjas |

**Vladislovas Brantas** (1836 m. Švenčionių apskritis – 1912 m. Galicija) – Lietuvos 1863 m. sukilimo veikėjas.

Biografija
----------

Rusijos imperijos kariuomenės karininkas. 1863 m. kovo mėn. pasitraukė iš savo karinio dalinio Balstogėje ir Belovežo girioje įstojo į O. Duchinskio sukilėlių būrį. Nuo 1863 m. balandžio mėn. būrio vadas. Gegužės 21 d. kovėsi prie Kadišo (Suvalkų vaivadija), birželio 20 d. – prie Alytaus, birželio 21 d. – prie Straigiškės, birželio 28 d. – prie Gruškų (Suvalkų vaivadija), 1863 m. pab. su savo būriu perėjo į Rytų Prūsiją, iš ten 1864 m. kovo mėn. nesėkmingai bandė įsiveržti į Lietuvą. Paskui būrį paleido, iki 1880 m. gyveno Paryžiuje, vėliau – Galicijoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ona Maksimaitienė. *Vladislovas Brantas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 719 psl.
| Jakšiškio pilkapynas |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Jakšiškio pilkapynasJakšiškio pilkapynas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°21′00″ š. pl. 24°54′30″ r. ilg.﻿ / ﻿55.35000°š. pl. 24.90833°r. ilg.﻿ / 55.35000; 24.90833Koordinatės: 55°21′00″ š. pl. 24°54′30″ r. ilg.﻿ / ﻿55.35000°š. pl. 24.90833°r. ilg.﻿ / 55.35000; 24.90833 |

 |
| Vieta | Anykščių rajonas |
| Seniūnija | Kavarsko seniūnija |
| Aukštis | 0,6-1,5 m |
| Plotas | 50x1000 |
| Naudotas | IX a. - XII a. |
| Žvalgytas | 1969 |
| Tirtas | 1974 m. |

**Jakšiškio pilkapynas** – pilkapynas Anykščių rajono savivaldybės teritorijoje, prie Jakšiškio kaimo (Kavarsko seniūnija).

Pilkapynas
----------

Pilkapynas yra 0,2 km į pietus nuo Dagios ir Šventosios santakos, 0,1 km į rytus nuo Šventosios kairiojo kranto, miške. Pilkapyne yra apie 150 pilkapių, išsidėsčiusių 50–100 m pločio ir apie l km ilgio ruože. Pietvakariuose pilkapynas baigiasi ant aukštos kalvos. Pilkapiai įvairaus dydžio, nuo 6-8 iki 10–15 m skersmens ir nuo 0,6 iki 1-1,5 m aukščio, juosiami griovių. Pilkapių forma būdinga IX a. – XII a. Pilkapyne žvalgomuosius tyrimus 1969 m. atliko Istorijos instituto, 1974 m. – Mokslinės metodinės paminklų apsaugos tarybos archeologai. Nuo Jakšiškio pilkapyno apie 0,15 km į pietus yra Knitiškių pilkapynas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Bronius Dakanis. *Jakšiškio pilkapynas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 482 psl.
| **Lianka Gryu** |
| --- |
|  |
| 2009 m. gruodžio 21 d. |
| Gimimo vardas | Leanca Grâu  Ля́нка Гры́у (Ляна Ильницкая) |
| Visas vardas | Leanca Grâu |
| Gimė | 1987 m. lapkričio 22 d. (35 metai)Maskva, Rusija |
| Tautybė | Rusė, moldavė |
| Pilietybė |  Rusija |
|  |
| Sritis | Teatras, kinas, televizija |
| Pareigos | Aktorė |

**Lianka Gryu** (rumun. *Leanca Grâu*, rus. *Ля́нка Гео́ргиевна Гры́у, Ляна Ильницкая*, g. 1987 m. lapkričio 22 d. Maskvoje) – moldavų kilmės Rusijos aktorė.

Biografija
----------

Gimė 1987 metų rudenį Maskvoje, moldavų aktoriaus Georgės Gryu ir rusų aktorės Stellos Ilnickajos šeimoje. Vėliau tėvas paliko šeimą ir išvyko į Rumuniją. Mergaitę užaugino patėvis Olegas Kazancevas. Lianka Gryu ilgą laiką turėjo motinos pavardę ir nežinojo tikrojo tėvo vardo. Vienos iš laidų „Leisk jiems kalbėti" tema buvo Georgės Gryu gyvenimas. Pasakota apie tai, kad kitados garsus aktorius neturi gyvenamosios vietos ir yra įklimpęs į alkoholizmą. Dukra atsisakė lankytis studijoje, motyvuodama tuo, kad tėvas niekada nesidomėjo jos likimu.

Dar prieš baigdama mokyklą Lianka Gryu vaidino keliuose filmuose: dramoje „Kas kitas, jei ne mes", Vladimiro Alenikovo ir Olego Pogodino filme „Triumfas", Huato Achmetovo filme „Apnuoginta natūra" ir seriale „Pagrindiniai vaidmenys".

Būdama studente gavo d'Artanjano dukters Žaklinos vaidmenį filme „Muškietininkų sugrįžimas arba kardinolo Mazarino lobiai".

Seriale „Barvicha" įkūnijo „paprastą" merginą, svajojančią prilygti „auksiniam jaunimui". 

2013 m. pasirodė filme „Sporte tik merginos", pasakojančiame apie moterų snieglenčių komandos pasirengimą olimpinėms žaidynėms Sočyje. Filmas buvo rodomas 60 šalių penkiomis kalbomis. Vėlesniais metais filmavosi įvairiuose projektuose.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑

Nuorodos
--------

* IMDB profilis
* kino-teatr.ru
* kinopoisk.ru
**Liatyvas** – linksnis, reiškiantis judėjimą į vietą, šiam linksniui galima kelti klausimą *į ką?* Liatyvas, drauge su vietininku ir abliatyvu, priklauso pagrindinių vietą nurodančių linksnių grupei. Terminas išvestas iš lotynų kalbos *lat-*, veiksmažodžio *ferre* 'nešti' dalyvio kamieno.

Liatyvas būdingas Uralo kalboms, jis buvo vienas iš Uralo prokalbės linksnių. Liatyvas tebevartojamas daugelyje Uralo kalbų, pavyzdžiui, suomių, erzių, mokšų, pievų marių. Kitose Uralo kalbose (pavyzdžiui, vepsų, vodų, ižorų, lyvių ir kt.) liatyvas išlikęs prieveiksmiuose.

Šis linksnis dar sutinkamas Kaukazo cezų kalbose, sakykime, cezų, bežtų ir chvaršų, taip pat – kartvelų kalbose (lazų).

Dabartinėje suomių kalboje liatyvas vartojamas retai, jis pasitaiko suprieveiksmėjusiose formose: *alas* 'žemyn', *kauas*/*kauemmas* 'tolyn', *pois* 'šalin', *rannemmas* 'į krantą (kranto link)'. Paprastai suomių kalboje liatyvo priesaga yra *-s*.

Išnašos
-------

1. 1 2  Mäkinen, Panu. „Finnish Grammar - Adverbial Cases". *users.jyu.fi*. University of Jyväskylä. Nuoroda tikrinta 2020-03-04.
| **Darijus II** |
| --- |
|  |
| Darijaus II bareljefas ant jo kapavietės |
| Achemenidai |
| Gimimo vardas | Ochos |
| Gimė |  ? |
| Mirė | 404 m. pr. m. e. |
| Palaidotas (-a) | Naške Rustamas |
| Tėvai | Artakserksas I, Kozmartidenė |
| Sutuoktinis (-ė) | Parisatida |
| Vaikai | Artakserksas II, Kyras Jaunesnysis |
| Religija | zoroastrizmas |
| Persijos Karalių karalius |
| Ėjo pareigas | 423 m. pr. m. e. – 404 m. pr. m. e. |
| Pirmtakas | Sogdianas |
| Įpėdinis | Artakserksas II |
| Egipto faraonas |
| Ėjo pareigas | 423 m. pr. m. e. – 404 m. pr. m. e. |
| Pirmtakas | Sogdianas |
| Įpėdinis | Amirtėjas |
|  |
|  **Vikiteka** | Darijus II |

**Darijus II Ochas** arba ***Darėjas II Ochas*** (sen. pers. 𐎭𐎠𐎼𐎹𐎺𐎢𐏁 = *Dārayavaʰuš*, sen. gr. Δαρεῖος Ὦχος, mirė 404 m. pr. m. e.) – Persijos Achemenidų imperijos karalius, valdęs 423–404 m. pr. m. e. Karaliaus Artakserkso I sūnus.

Po Artakserkso I mirties, titulą paveldėjo Kserksas II. Jį netrukus nužudė Sogdianas. Artakserkso I sūnus Ochas, valdęs Hirkanijos satrapiją, nužudė savo brolį Sogdianą ir priėmęs Darijaus vardą tapo valdovu. Dar vadintas Notu (graik. *nothos* – 'pavainikis'), nes buvo Artakserkso I meilužės sūnus.

Darijui II didelė įtaką darė jo enuchai ir žmona (pusiau sesuo) Parisatida. Jo valdymo metais rūmuose nuolat kildavo intrigos, o provincijose (Hirkanijoje, Medijoje) vilnijo neramumai. Per Peloponeso karą (431–404 m. pr. m. e.) iš pradžių rėmė Atėnus, vėliau Spartą. 413 m. pr. m. e. atėniečiams praradus Sirakūzus, Darijus II nusprendė užkariauti Atėnų kolonijas Mažojoje Azijoje. Persų Mažosios Azijos satrapai Tisafernas ir Farnabazas parėmė spartiečius ir užėmė dalį Jonijos, bet tolesniems žygiams pritrūko pajėgų. 407 m. pr. m. e. Darijus II metė visas lėšas Spartai paremti, o vietoje Tisaferno satrapu paskyrė savo sūnų Kyrą Jaunesnįjį. 405 m. pr. m. e. Egospotamio mūšyje atėniečiai buvo nugalėti.

Darijaus II valdymo metais Egipte prasidėjo sukilimas, ir karaliui mirus, Egiptas atsiskyrė nuo Persijos. Darijui II Ochui mirus, prasidėjo jo sūnų Artakserkso II Mnemono ir Kyro Jaunesniojo kova dėl sosto.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  *Darius II Ochus*. Encyclopædia Britannica Online. – www.britannica.com.
2. ↑  *Darėjas II Ochas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
| Liamuigos kalnas |
| --- |
|  |
|  |
| Šalis | Sent Kitso ir Nevio vėliava Sent Kitsas ir Nevis |
|  |
| Aukštis | 1156 m |
|  |
| Tipas | Stratovulkanas |
|  |
| Amžius |
|  |
| Aktyvumas | snaudžiantis |
|  |
| Paskutinisišsiveržimas | 1 tūkstantmetis m. |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.

  |
| **Koordinatės:** | 17°22′0″ š. pl. 62°48′0″ v. ilg.﻿ / ﻿17.36667°š. pl. 62.80000°r. ilg.﻿ / 17.36667; 62.80000Koordinatės: 17°22′0″ š. pl. 62°48′0″ v. ilg.﻿ / ﻿17.36667°š. pl. 62.80000°r. ilg.﻿ / 17.36667; 62.80000 |

**Liamuigos kalnas** (angl. *Mount Liamuiga*) – snaudžiantis ugnikalnis Karibų salose, Sent Kitso saloje (Sent Kitsas ir Nevis). Aukštis – 1156 m. Tai aukščiausia net tik Sent Kitso ir Nevio, bet ir visų Britų Pavėjinių salų vieta. Viršūnę vainikuoja 1 km pločio krateris, kuriame telkšo vulkaninis ežeras (1959–2006 m. buvo išnykęs).

Liamuiga paskutinį kartą išsiveržė, kaip manoma, I tūkstantmečio m. e. pradžioje. Galimi išsiveržimai minimi 1692 ir 1843 m. bet neaišku, ar liudijimai patikimi. Susidarę 2 lavos kupolai. Veikia fumarolės.

Iki 460 m aukščio ugnikalnio šlaituose plyti dirbami laukai, kaimai. Aukščiau veši atogrąžų džiunglės (rūko miškai). Nuo viršukalnės atsiveria reginys į Karibų jūrą, aplinkines salas (Nevį, Sint Eustatijų, Sabą, Antigvą, Sen Marteną, Sen Bartelemi).

Britų valdymo laikais kalnas vadintas *Mount Misery*. Dabartinis pavadinimas suteiktas 1983 m. ir pavadintas pagal karibišką Sent Kitso salos pavadinimą – „Liamuiga".

Nuorodos
--------

1. ↑   Archyvuota kopija 2014-05-25 iš Wayback Machine projekto.
| Mercury Records |
| --- |
|  |
| Pagrindinėbendrovė | Universal Music Group |
| Įkurta | 1945 m. |
| Įkūrėjas | Irving GreenBerle AdamsArthur TalmadgeRay Greenberg |
| Žanras | Įvairūs |
| Kilmės šalis | Jungtinės Amerikos Valstijos |
| Vieta | JAV, JK |
| Tinklalapis | islandrecords.com/mercurymercuryrecords.co.uk |

**Mercury Records** – Jungtinių Amerikos Valstijų įrašų kompanija, kuri priklauso „Universal Music Group", JAV valdoma per „Island Records" skyrių, Jungtinėje Karalystėje – per „Virgin EMI Records".

Kompanija buvo įkurta Čikagoje 1945 m. Ji tapo pagrindine džiazo, bliuzo, klasikinės muzikos, rokenrolo bei kantri muzikos įrašų kompanija. „Mercury Records" pradžioje įkūrė dvi įrašų gamybos studijas – Čikagoje ir Sent Luise. Įdiegusi automatinę įrašų gamybos sistemą ir 24 val. pamainas, kompanija iš karto tapo konkurente didžiosioms grupėms kaip „Columbia", „Decca", „Capitol" ir „RCA Victor".

Netrukus kompanija tarp savo kūrėjų pritraukė to meto garsenybes Frankie Laine, Vic Damone, Tony Fontane ir Patti Page.

„Mercury Records" savo klientų įrašus leido ne tik per radiją, tačiau platino ir muzikinėse dėžėse.

Kompanija išleido daug įrašų ne tik savo vardu, tačiau ir per savo filialus – „Blue Rock Records", „Cumberland Records", „EmArcy Records", „Fontana Records", „Limelight Records", „Philips Records", „Smash Records" ir „Wing Records". Kiekvienas filialas turi savo muzikos stilių, kurių įrašus išleidžia.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Mercury Records
2. ↑  IRVING GREEN (1916 - 2006)
3. ↑  LABEL GUIDE: MERCURY

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė internete (anglų k.)
**Rimantas Baltušis** (1960 m. gruodžio 27 d. Vilnius – 2000 m. liepos 20 d.) – vienas pirmųjų po 1990 m. atkurtos Lietuvos Respublikos kariuomenės karininkų, pulkininkas leitenantas.

Biografija
----------

Baigęs Klaipėdos jūreivystės mokyklą dirbo prekybiniame laivyne Vladivostoke. Grįžęs į Lietuvą įsitraukė į Sąjūdžio apsaugos (vad. žaliaraiščių) veiklą. 1990 m. rugsėjo 28 d. pradėjo tarnybą Krašto apsaugos departamente. 1990 m. lapkričio 7 d. saugodamas sovietinius veikėjus parodijavusį „Šėpos teatrą" nuginklavo įsiveržusius sovietinius kareivius. 1991 m. su kitais saugojo Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos rūmus. Nuo 1992 m. lapkričio „Geležinio vilko" brigados atskirojo Klaipėdos motodesantinio bataliono organizatorius ir vadas. 1993–1995 m. mokėsi JAV pėstininkų mokykloje Fort Beninge (Džordžijos valstija). 1996 m. pulkininkas leitenantas. Pirmasis Lietuvoje pradėjo štabo darbą tvarkyti pagal NATO standartus. Nuo 2000 m. liepos mėn. brigados „Žemaitija" štabo viršininkas.

Palaidotas Saltoniškių kapinėse.

Įvertinimas
-----------

* Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių medalis
* 1993 m. Vyčio kryžiaus 5 laipsnio ordinas
* Sausio 13-osios atminimo medalis
* Šaulių žvaigždė
* „Geležinio Vilko" garbės ženklas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gediminas Jurčiukonis. *Rimantas Baltušis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 586 psl.
Koordinatės: 54°23′06″š. pl. 23°41′39″r. ilg.﻿ / ﻿54.3850°š. pl. 23.6941°r. ilg.﻿ / 54.3850; 23.6941

|  |
| --- |
| **Mergalaukio pagrindinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Mergalaukio pagrindinė mokykla herbas|center|100px]] |
| [[Vaizdas:|Mergalaukio pagrindinė mokykla|250px]] |
| **Adresas** | Topolių g. 11, Mergalaukis, Alytaus rajonas |
| **Direktorius(-ė)** | Vilija Davidavičienė |
| **Mokinių skaičius** | 81 |
| **Įkūrimo data** | 1954 m. |
| **Uždarymo data** | 2009 m. |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 10 |

**Alytaus rajono Mergalaukio pagrindinė mokykla** – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Alytaus raj. Simno senijoje, Mergalaukyje, Topolių g. 11, vykdžiusi pradinio ir pagrindinio ugdymo programas. Įstaigos kodas 290239240.

Istorija
--------

Mokykla įkurta 1954 m. Simno rajono Liaudies švietimo skyriaus vedėjo įsakymu. Patalpų naujai mokyklai nebuvo, jos buvo išnuomotos Mergalaukio kaime Lazausko nuosavame name. Pirmoji mokytoja šioje mokykloje buvo Albina Abromaitienė. Patalpos buvo nepritaikytos mokyklai, todėl gerų sąlygų dirbti nebuvo. Mokinių buvo labai daug, todėl teko dirbti dviem pamainomis. Mokyklai reikėjo naujų patalpų. Ant buvusio Mergalaukio dvaro rūmų pastato pirmojo aukšto buvo pastatyti dar du aukštai. Mokykla buvo atidaryta 1961 m. spalio 8 d. buvusio ūkio lėšomis.

2009 m. mokykla uždaryta.

Direktoriai
-----------

* Vilija Davidavičienė

Žymūs mokytojai
---------------

* Edita Gramienė, direktorės pavaduotoja

Nuorodos
--------

1. ↑  Iš mokyklos istorijos. Lm.lt (tikrinta 2016-03-30).

* Svetainė Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto.