recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Koordinatės: 55°59′11″š. pl. 22°29′33″r. ilg.﻿ / ﻿55.9863°š. pl. 22.4926°r. ilg.﻿ / 55.9863; 22.4926


|  |
| --- |
| **Ubiškės daugiafunkcis centras** |
| Ubiškės daugiafunkcis centras herbasUbiškės daugiafunkcis centras herbas |
| Ubiškės daugiafunkcis centras |
| **Adresas** | I. Vaišvilos g. 2, Ubiškė |
| **Direktorius(-ė)** | Rita Buivydienė |
| **Mokinių skaičius** | 24 |
| **Įkūrimo data** | 1918 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 5 |

**Telšių rajono Ubiškės daugiafunkcis centras** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Ubiškėje (Telšių raj.), Igno Vaišvilos g. 2, vykdanti ikimokyklinio ir priešmokyklinio ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190581620. Steigėjas Telšių rajono savivaldybės taryba.

Istorija
--------

Mokykla įkurta 1918 m. Iniciatoriai – du broliai: Antanas ir Jonas Adomavičiai ir apylinkės mokinių tėvai. Pirmaisiais metais mokyklą lankė 27 mokiniai, jų amžius buvo nuo 11 iki 20 metų. 1948 m. mokykla tapo progimnazija. 1949 m. atidaryta progimnazijos klasė. 1950 m. mokykla pertvarkyta į septynmetę mokyklą. Tais pačiais metais atidaryta aštunta klasė ir mokykla pradėjo peraugti iš septynmetės į vidurinę. 1998 m. įkurtas mokyklos muziejus.

2002 m. tapo pagrindine mokykla, 2012 m. – mokykla-darželiu, 2018 m. birželio 28 d. – mokykla-daugiafunkciu centru, 2021 m. rugsėjo 1 d. – daugiafunkciu centru, vykdančiu ikimokyklinio ir priešmokyklinio ugdymo programas.

Direktoriai
-----------

* Algirdas Povilas Ažubalis
* Stasė Birkantienė
* nuo 2007 m. Rita Buivydienė

Mokiniai
--------

1948 m. mokykloje mokėsi 170 mokinių, 1956 m. – 375, 1990 m. – 211. Iki 2001 m. Ubiškės vidurinę mokyklą baigė 42 abiturientų laidos.

Išnašos
-------

1. ↑  Telšių r. Ubiškės daugiafunkcis centras. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-07-24).
2. ↑  Apie mus. Webnode.page (tikrinta 2022-07-24).
3. ↑  Ubiškės mokyklai — 100 metų!. Kalvotoji Žemaitija. Nuoroda tikrinta 2022-04-24.

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
Sebastien Buemi|  |
| Karjera Formulėje 1 |
| Tautybė | Šveicarija Šveicaras |
| Komanda | {{{Komanda}}} |
| Dalyvauta GP | 55 |
| Pirmas GP | 2009 m. Australijos Grand Prix |
| Paskutinis GP | 2011 m. Brazilijos Grand Prix |

**Sebastjanas Biuemi** (pranc. *Sébastien Olivier Buemi*; g. 1988 m. spalio 31 d.) – Šveicarijos Formulės 1 lenktynininkas, vienintelis 2009 m. sezono naujokas, prieš tai lenktyniavęs GP2 čempionate.

Formulės 1 karjera
------------------

### 2009 - 2011 Scuderia Toro Rosso

Debiuto lenktynėse Australijoje Buemi iškovojo pirmuosius taškus atstovaudamas Toro Rosso komandą. Lenktynes baigęs aštuntas, Buemi buvo pakeltas į septintą poziciją po to, kai aukščiau finišavęs Lewisas Hamiltonas buvo diskvalifikuotas iš lenktynių. Dar vieną tašką šveicaras pelnė lietingose Kinijos lenktynėse ir sezono pradžioje sugebėjo pasirodyti geriau už labiau patyrusį komandos draugą Sebastianą Bourdais.

2012 m. sausio 6 d. tapo Red Bull Racing vairuotoju-bandytoju.

### Formulės 1 rezultatai

| Metai | Komanda | Taškai | Vieta |
| --- | --- | --- | --- |
| 2009 | Scuderia Toro Rosso | 6 | 16 |
| 2010 | Scuderia Toro Rosso | 8 | 16 |
| 2011 | Scuderia Toro Rosso | 15 | 15 |

Nuorodos
--------

* Oficiali Sebastien Buemi svetainė

1. ↑  Red Bull Racing hire former Toro Rosso driver Sebastien Buemi as test driver for 2012 F1 season
**Donaldas Džadas** (1928–1994) – XX a. JAV skulptorius−minimalistas.

Biografija
----------

Donaldas Džadas gimė 1928 m. birželio 3 d. Ekselsior Springse, JAV Misūrio valstijoje. 1948 m. jis užsiregistravo Niujorko Meno studentų lygoje, tačiau jau po kelių mėnesių persikėlė mokytis į Viljamo ir Merės koledžą Viljamsburge Virdžinijoje. 1949 m. D. Džadas grįžo į Niujorką, studijavo filosofiją Kolumbijos universitete ir lankė tapybos užsiėmimus Meno studentų lygoje. D. Džadas atliko karinę tarnybą Korėjoje karo metu dizaino ir konstrukcijos skyriuje. 1957 m. įvyko pirmoji jo personalinė paroda, jis pradėjo studijuoti istoriją tame pačiame Kolumbijos universitete. 1959 m. D. Džadas pradėjo rašyti straipsnius „*Art News*", 1960 m. − „*Arts Magazine*" žurnale iki 1965 m. kai pradėjo rašyti reviu į „*Art International*". Tuo metu jis vietoj tapybos pradėjo dirbti su skulptūra, susidomėjo architektūra. D. Džadas naudojo betono, plieno, medžio plokščių formas, kuriomis kurdavo tuščiavidures, į dėžes panašias konstrukcijas. 1963 m. įvyko jo antroji personalinė paroda Niujorke, 1962−1964 m. jis dirbo instruktoriumi Bruklino meno ir mokslo institute. 1966 m. Leo Castelli galerija pradėjo seriją D. Džado parodų ir jis užėmė atvažiuojančio menininko postą Dartmauto koledže Niu Hempšire.

1968 m. įvyko pirmoji D. Džado kūrybos retrospektyvinė paroda, kurią suorganizavo Vitni muziejus. 1972 m. skulptorius persikraustė į Marfos miestelį Teksaso valstijoje. 1980 m. jis pirmą kartą dalyvavo Venecijos bienalėje ir 1982 m. − „Documenta" parodoje Kaselyje. 1984 m. menininkas pradėjo kurti baldų dizainą pramoninei gamybai. 1986 m. savo sodyboje Marfoje atidarė galeriją, kurioje eksponavo savo ir kitų menininkų kūrinių. 1987 m. įvyko didelė jo paroda Van Abės muziejuje Eindhovene, kuri vėliau pademonstruota Diuseldorfe, Paryžiuje, Barselonoje ir Turine. 1988 m. Vitni muziejus suorganizavo kilnojamąją parodą po JAV. 1992 m. D. Džadas buvo išrinktas Stokholmo karališkosios dailės akademijos nariu Švedijoje. Jis buvo publikavęs straipsnių, ginančių minimalistinę skulptūrą, kurių rinkiniai išleisti 1975 ir 1987 metais. Pats skulptorius nemėgo vartoti žodžio minimalizmas, o savo kūrinių vadinti skulptūromis. Donaldas Džadas mirė 1994 m. vasario 12 d. Niujorke. Daug jo skulptūrų yra Marfos miestelyje Teksase, kurias valdo skulptoriaus įsteigtas fondas.

Galerija
--------

* „Betono blokai", Marfa, Teksasas
* „Scenos dekoracija", Viena
* Be pavadinimo, Miunsteris
* Instaliacija Saatchi galerijoje Londone

Kūrinių galerijos
-----------------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Donald Judd** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Chinati fondas Marfoje
* Niujorko šiuolaikinio meno muziejus
* Kūriniai artsy.net svetainėje
* Kūriniai artnet.com svetainėje

Šaltiniai
---------

* Biografija Gugenheimo muziejaus tinklalapyje
* „The New York Times"
Vaizdas iš parko pusės 
**Ubigau rūmai** (vok. *Schloss Übigau*) – vėlyvojo baroko stiliaus pastatas Vokietijos Drezdeno Ubigau priemiestyje. Stovi ant upės kranto ir įeina į Drezdeno Elbės slėnio arealą, kurį UNESCO buvo įtraukusi į Pasaulio paveldo sąrašą.

Istorija
--------

Saksonijos kurfiurstas grafas fon Flemmingas, savo laiku garsėjęs turtais ir aistra pramogoms, 1720 m. sugalvojo Drezdeno priemiestyje pasistatyti vasaros rezidenciją. Buvo parinkta puiki vieta su vaizdu į kurfiursto reprezentacinius statinius kitame Elbės krante. Keturi valstiečiai, auginę vynuoges šioje teritorijoje, buvo priversti perleisti jį didikui.

Kai pagal architekto Eosander von Göthe projektą 1724–1726 m. įrengiama rezidencija jau buvo beveik baigtas, Saksonijos–Lenkijos–Lietuvos valdovas Augustas Stiprusis užsimanė šias valdas įsigyti. Tam reikalui pinigų pagailėta nebuvo. Nors naujasis savininkas rūmuose retai nakvodavo, bet visgi ten priimdavo svečius, surengė Vokietijos imperatorienės Elžbietos ir kitų didikų pagerbimo šventes.

Augusto Stipriojo herbas su Saksonijos, Lenkijos ir Lietuvos heraldiniais ženklais
Augusto Stipriojo sūnus Augustas III šiais rūmais nesusidomėjo ir juos padovanojo savo ministrui grafui Sulkovskiui. Vėliau Augustas III persigalvojo, valdą vėl atpirko ir ji buvo naudojama medžioklių Drezdeno girioje metu. Vėlesni Saksonijos valdovai rezidencijoje beveik nesilankė, rūmų sodininkas čia įrengė populiarų apylinkės gyventojų tarpe restoraną. Karų su Napoleonu metu pastatai ir ypač parkas buvo nusiaubti. Galiausiai 1831 m. rūmai buvo parduoti iš varžytinių. Pirkėjai įsirengė administracines patalpas, kurios buvo eksploatojamos daugiau nei šimtmetį. XIX a. viduryje pastate būstinę įsirengė mašinų gamybos įmonė, sukonstravusi ir pagaminusi antrąjį Europoje lokomotyvą *Saxonia*. VDR laikais pilyje taip pat buvo įsikūrusi valdymo įstaiga. Vokietijoms apsijungus, daug neefektingai dirbusių įmonių buvo uždaryta, ištuštuštėjo ir Ubigau rūmai. Ilgą laiką lankytojai buvo įleidžiami tik į parką, o pastatas laukė pirkėjų. 2017 m. jį įsigijo privatus investuotojas.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ubigau rūmai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Šaltiniai
---------

* Rūmų aprašymas (vok.)
* Ubigau rūmų mylėtojų sąjungos internetinė svetainė (vok.) Archyvuota kopija 2019-07-23 iš Wayback Machine projekto.
| **Sebastian Dette** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1958 m. balandžio 26 d. (65 metai)Daunas, Vokietija |
|  |
| Veikla | teisininkas, buvęs Vokietijos Federalinio Administracinio Teismo teisėjas, Tiuringijos audito rūmų pirmininkas |
|  |
|  **Vikiteka** | Sebastian Dette |

**Hans Walter Sebastian Dette** (g. 1958 m. balandžio 26 d. Daune, Vokietija) – vokiečių teisininkas, buvęs Vokietijos Federalinio Administracinio Teismo (BVerwG) teisėjas, Tiuringijos audito rūmų pirmininkas (nuo 2010 m.).

Biografija
----------

1977 m. Noivydo miesto Werner Heisenberg gimnazijoje baigęs abitūrą, 1977–1979 m. atliko karinę tarnybą (*Jagdbombergeschwader 31* štabe Niorveniche). 1979–1983 m. studijavo teisę Mainco universitete, 1983–1986 m. atliko teisės referendariatą (stažavosi Vokietijos administracinių mokslų universitete Speyer). 1985 m. apgynė disertaciją, teisės mokslų daktaras.

1979–1986 m. prof. Teichmann (Maince) katedros tarnautojas, nuo 1986 m. gruodžio mėn. Tryro apskrities administracijos tarnautojas, iki 1987 m. gruodžio referentas policijos, savivaldybių priežiūros ir stichinių nelaimių klausimais, nuo 1987 m. gruodžio iki 1988 m. gruodžio mėn. Tryro-Sarburgo apskrities administracijos apskričių teisės komiteto pirmininkas, nuo 1989 m. pradžios iki 1989 m. lapkričio Reino krašto-Pfalco žemės Aplinkos ir sveikatos ministerijos Parlamento ir Kabineto skyriaus vedėjas, nuo 2003 m. lapkričio pradžios *Bundesverwaltungsgericht* teisėjas.

2010 m. sausio 29 d. 73 iš 85 balsų Tiuringijos landtage išrinktas Audito rūmų pirmininku (pirmtakas Manfred Scherer, Tiuringijos vidaus reikalų ministras)

Šaltiniai
---------

* Pressemitteilung Nr. 12/10 der Thüringer staatskanzlei vom 29. Januar 2010 zur Ernennung zum Präsidenten des Thüringer Rechnungshofes Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto.
* Pressemitteilung Nr. 7/2010 des Bundesverwaltungsgerichtes vom 1. Februar 2010 zum Ausscheiden beim BVerwG[neveikianti nuoroda]
* Pressemitteilung Nr. 50/2003 des Bundesverwaltungsgerichtes vom 4. November 2003 zum Dienstantritt beim BVerwG[neveikianti nuoroda]

Išnašos
-------

1. ↑  *Dette ist neuer Rechnungshofpräsident*, MDR-Thüringen vom 29. Januar 2010
| Armona |
| --- |
|  Armona prie Deltuvos |
| **Ilgis** | 29,6 km |
| **Baseino plotas** | 218,9 km² |
| **Vidutinis debitas** | 1,42 m³/s |
| **Ištakos** | Siesikų apylinkės |
| **Žiotys** | Šventoji |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Armona |

**Armona** – upė Ukmegės rajone; Šventosios dešinysis intakas.

Prasideda 4 km į pietvakarius nuo Siesikų. Teka į pietryčius pro Siesikų ir Armonos ežerus, į šiaurės rytus per Nevėžio žemuma. Prateka šalia Deltuvos. Įteka į Šventąją 8 km į pietvakarius nuo Ukmergės. Ilgis 30 km, baseino plotas 219 km².

Intakai:

* Dešinieji: Juodupis, Šventupis, Vikšupis, Pavarklas;
* Kairieji: Drungė, Strauzgėlė.

Aukštupio slėnis nežymus, bet žemiau išplatėja iki 30–80 m, gylis siekia 5–8 m. Vasaros metu Armona dažnai išdžiūva. Upės plotis 5–8 m, gylis 0,5-2,0 m. Srovės greitis 0,1-0,3 m/s. Vidutinis nuolydis 1,5 m/km. Vidutinis debitas 1,25 m³/s. Prie Dovydiškių yra tvenkinys. Žemupio slėnis nuo užtvankos iki žiočių įeina į Armonos geologinį draustinį. Žemupyje vaga natūrali, srauni. Vagos plotis apie 2 m, vidutinis gylis 0,4 m.

Upėvardis siejamas žodžiais *arma* („skystas kelias, klampynė"), *armuo* („klampynė, liūnas, bedugnė, arimas"), *armena* („arimas, dirva").

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Armona (upė)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 32 psl.
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
Flora
Europos floros regionai, remiantis Wolfgang Frey ir Rainer Lösch
**Flora** (pagal romėnų deivės Floros vardą) – istoriškai susiformavusi kurios nors teritorijos augalų rūšių ar kitų taksonų individų, randamų dabar arba augusių tam tikrame Žemės istorijos etape, visuma. Flora – svarbi sudėtinė geografinės aplinkos dalis. Manoma, kad augalų rūšių gali būti apie 390 900 (2016 m. duomenimis).

Didžiausias geografinis padalinys, kuris turi savitą florą, vadinamas floros sritimi. Taip pat išskiriama tam tikro geologinio laikotarpio flora (pvz. mezozojinė, ledynmečio), tam tikros terpės flora (pvz. žarnyno mikroflora, dirvožemio flora).

Mokslas, tiriantis (aprašantis tam tikros teritorijos augalų rūšis) florą, vadinamas arealogine (floristine) augalų geografija.

Flora natūraliomis sąlygomis kinta lėtai. Atitinkamų teritorijų florą sparčiai keičia žmonių ūkinė veikla (statybos, melioracija, kova su piktžolėmis, miškų kirtimas). Dalis augalų rūšių išnyksta arba tampa itin retos, kitos aklimatizuojamos, auginamos kultūrinėse biogeocenozėse. Florai saugoti bei gausinti steigiami nacionaliniai parkai, rezervatai, draustiniai, draudžiamas arba ribojamas augalų (pavyzdžiui, vaistažolių) rinkimas, nykstančios rūšys įtraukiamos į Raudonąją knygą, reaklimatizuojamos (Lietuvoje, pvz. kukmedis, agaras).

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Flora** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Natkevičaitė-Ivanauskienė M. 1983: Botaninė geografija ir fitocenologijos pagrindai. – Mokslas, Vilnius.
2. ↑  „Kew report makes new tally for number of world's plants". BBC. Nuoroda tikrinta 2022-05-08.
3. ↑  *Flora*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, III t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1978. T.III: Demokratinis-Garibaldžio, 510 psl.

Nuorodos
--------

* Moksliniai lotynų kalba augalų pavadinimai, sinonimai per theplantlist.org, ipni.org, tropicos.org, kew.org svetaines, *Anglų k.*
* Gamtos tyrimų centras Botanikos institutas (botanika.lt) Archyvuota kopija 2006-06-15 iš Wayback Machine projekto. Miškų buveinės Archyvuota kopija 2015-02-21 iš Wayback Machine projekto.
* Vilniaus universiteto botanikos sodas (botanikos-sodas.vu.lt) ir lietuviški augalų pavadinimų sąrašai

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RBotanika |
| --- |
|  |
| 
Biologija · Algologija · Lichenologija · Briologija · Dendrologija 
Flora · Augalija · Augalai · Dumbliai · Kerpės · Samanos · Induočiai · Žolė · Krūmas · Krūmedis · Medis 
Pasaulio išskirtiniai medžiai · Iliustruotas Lietuvos augalų genčių vardynas · Lietuvos vietinės medžių ir krūmų rūšys · Lietuvos išskirtiniai medžiai 
Botanikos sodai · Botanikų draugijos · Botanikos leidiniai · Botanikos institutai · Lietuvos botanikai · Pasaulio botanikai |

 |
Koordinatės: 55°22′37″š. pl. 25°10′13″r. ilg.﻿ / ﻿55.376916°š. pl. 25.170280°r. ilg.﻿ / 55.376916; 25.170280

Virintos ąžuolas
**Virintos ąžuolas** – išskirtinio amžiaus ąžuolas, augantis Molėtų rajone, Alantos seniūnijoje, Utenos miškų urėdijos Videniškių girininkijos (794 kv. 30 skl.) teritorijoje. Paminklinis medis ošia apie 1,5 km į rytus nuo Klabinių kaimo, netoli Virintos upės, yra Virintos valstybiniame hidrografiniame draustinyje. Paskelbtas valstybės saugomu botaniniu gamtos paveldo objektu 1960 m. rugsėjo 1 d.

Yra pasiekiamas iš kelio  **2820**  Alanta–Klabiniai–Dapkūniškiai , pakeliui pravažiuojant Janonių šaltinį. Toliau, ties Klabinių fermų pastatais įrengta kelio nuoroda, link objekto veda keliukas tarp dirbamų laukų. Ąžuolas stūkso netoli didelės sodybos, ant upės šlaito, lapuočių medžių ir krūmų pakraštyje. Medžiui stabilumą suteikia kamieno pagrinde susiformavęs nutįsęs šaknų skydas.

Duomenys
--------

Prie ąžuolo kamieno (nuo upės pusės)
* Medžio rūšis: paprastasis ąžuolas (*Quercus robur L.*)
* Aukštis: 19,5 m
* Kamieno apimtis 1,3 m aukštyje: 5,20 m

Nuorodos
--------

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras Archyvuota kopija 2021-01-26 iš Wayback Machine projekto.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RMolėtų rajono savivaldybės saugomos teritorijos |
| --- |
|  |
| Regioniniai parkai | 
Asvejos regioninis parkas • Labanoro regioninis parkas |
|  |
| Valstybiniai draustiniai | 
Baldono geomorfologinis • Kamastos kraštovaizdžio • Malkėstaičio hidrografinis • Virintos hidrografinis • Žalvarių geologinis |
|  |
| Gamtos paminklai | 
Alkūnų ąžuolas • Mindučių akmuo |
|  |
| Valstybiniai gamtos paveldo objektai | 
Akmuo „Valiulis" • Alkūnų pušis • Juodenėnų eglė • Juodenėnų trikamienė pušis • Jurkiškio akmuo • Kreiviškių akmuo • Lakajos akmuo • Milių ąžuolas • Šaukšteliškių ąžuolas • Virintos ąžuolas |
|  |
| Savivaldybės gamtos paveldo objektai | 
Dvikamienė pušis |

 |
| Gynia |
| --- |
|  Gynia ties Ąžuolyno kaimu gegužės mėn. |
| **Ilgis** | 35,8 km |
| **Baseino plotas** | 156,3 km² |
| **Vidutinis debitas** | 0,71 m³/s |
| **Ištakos** | Varluvos apylinkės |
| **Žiotys** | Nevėžis |
| **Šalys** | Lietuva |

**Gynia** – upė vidurio Lietuvoje, Kauno rajone; Nevėžio kairysis intakas. Prasideda į vakarus nuo Varluvos. Teka į šiaurės rytus palei Vandžiogalos-Kauno plentą. Ties Didžiaisias Ibėnais pasuka į šiaurės vakarus, o už Janušonių – į pietvakarius. Įteka į Nevėžį 26 km nuo jo žiočių, į šiaurės vakarus nuo Babtų.

Intakai: Skraudupis, Daugupis, Verupė, Krasukinė (kairieji), Bytvanas, Sengynė, Derkys, Dvyliukas (dešinieji).

Vidutinis nuolydis 127 cm/km. Ant Gynios įrengti Pociūnų (39 ha) ir Janušonių (60 ha) tvenkiniai. Prie Gynios esančios gyvenvietės: Bitvanas, Mažieji Ibėnai, Didieji Ibėnai, Vigiai, Janušoniai, Pagynė.

Upės pavadinimas kildinamas nuo *gynėti* („vyti, raginti, varyti") bei *ginti* („varyti, raginti").

* Gynia už Pagynės

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Rainys. *Gynia*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 618
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
| **Gytis Chasažyrovas** |
| --- |
|  |
| Gytis Chasažyrovas 2023 m. Liuksemburge |
| Gimė | 2003 m. gruodžio 30 d. (19 metų)Vilnius, Lietuva |
|  |
| Veikla | Gimnastas |
| Sritis | Sportinė gimnastika |

**Gytis Chasažyrovas** (g. 2003 m. gruodžio 30 d. Vilniuje) – Lietuvos gimnastas, nacionalinės rinktinės narys.

Treneris – T. Butautas, atstovauja „Sporto startas" klubui.

Biografija
----------

2021 m. Gytis Chasažyrovas tapo Europos jaunimo čempionu laisvųjų pratimų programoje, bei pelnė sidabrą pratimuose ant arklio.

2021 m. pasaulio sportinės gimnastikos čempionate Chasažyrovas užėmė 39-ą vietą daugiakovės rungtyje, bei 27-ą vietą pratimuose ant arklio. 2022 m. Europos vyrų sportinės gimnastikos čempionate dalyvavo Lietuvos nacionalinės komandos sudėtyje. Kartu su nacionaline rinktine užėmė 22-ą vietą komandų varžybose, o individualioje daugiakovės rungtyje liko 46-oje vietoje bei iškovojo asmeninį pakvietimą į pasaulio čempionatą. 2022 m. pasaulio sportinės gimnastikos čempionate lietuvis liko 79-as.

2023 m. Lietuvos atskirų prietaisų nacionaliniame čempionate iškovojo keturis sidabro medalius ir pakviestas į nacionalinę rinktinę. 2023 m. Europos sportinės gimnastikos čempionate kartu su Lietuvos nacionaline rinktine užėmė 17-a vietą, o individualioje daugiakovės rungtyje liko 35-oje vietoje.

* Chasažyrovas pratimuose ant žiedų 2019 m. pasaulio jaunimo čempionateChasažyrovas pratimuose ant žiedų 2019 m. pasaulio jaunimo čempionate
* Chasažyrovas su Lietuvos nacionaline rinktine 2022 m. Europos čempionate.Chasažyrovas su Lietuvos nacionaline rinktine 2022 m. Europos čempionate.
* Chasažyrovas ant apdovanojimų pakylos 2023 m. Liuksemburgo atvirajame čempionateChasažyrovas ant apdovanojimų pakylos 2023 m. Liuksemburgo atvirajame čempionate

Šaltiniai
---------

1. 1 2  LIETUVOS VYRŲ SPORTINĖS GIMNASTIKOS SUAUGUSIŲJŲ ATSKIRŲ PRIETAISŲ ČEMPIONATAS
2. ↑  Įspūdinga: gimnastas Chasažyrovas – Europos jaunimo čempionas ir vicečempionas
Bažnyčios vaizdas 2018 m.
**Šventųjų Boriso ir Glebo cerkvė** (blrs. *Царква Сьвятых Барыса й Глеба*) – stačiatikių cerkvė Naugarduko mieste, Baltarusijoje. Priklauso Naugarduko stačiatikių vyskupijai. Gotikos ir renesanso paminklas, turintis gynybinės architektūros bruožų.

Istorija
--------

Pirmieji gyventojai šioje vietoje ant 309–310 m v. j. l. aukščio kalvos kūrėsi X a. pab.–XII a. pr. atsirado neįtvirtinta papėdės gyvenvietė. XII a. atsirado medinė stačiatikių cerkvė. Vėliau atnaujinta, spėjama Vaišelgos lėšomis. Senoji šventovė nuo 1317 m. tapo naujai įkurtos Lietuvos–Naugarduko metropolijos katedra. Prie jos veikė vyrų vienuolynas, kuris pirmajam metropolitui graikui Feofilui tarnavo kaip rezidencija. Į naująją Lietuvos-Naugarduko metropoliją įėjo Polocko ir Turovo stačiatikių vyskupijos, vėliau prisijungė Smolensko ir Černigovo vyskupijos. Be to, metropolitas valdė atskirą vyskupiją. 1354 m. Lietuvos didysis kunigaikštis pasiekė, kad Konstantinopolio patriarchas Naugarduko metropolitu paskirtų dvasininką Romaną. Tąkart į metropolijos sudėtį įėjo Polocko, Turovo, Haličo, Volynės Vladimiro, Lucko, Cholmo ir Peremyslio, o vėliau ir Briansko–Černigovo vyskupijos. Naujasis metropolitas Kiprijonas buvo paskirtas jungtinės Lietuvos–Naugarduko bei Maskvos metropolijų valdovu ir pervažiavo į Maskvą. 

1517–1519 m. ant senosios bažnyčios pamatų iškilo naujoji šventovė. Finansavo Lietuvos didysis etmonas Konstantinas Ostrogiškis ir Lietuvos metropolitas Josifas (Soltanas). Po 1569 m. Bresto bažnytinės unijos Šv.Boriso ir Hlebo cerkvė priklausė graikų katalikams–unitams. 1632 m. naują pastatą sumūrijo Naugarduko pakamaris Adomas Liutauras Chreptavičius. Apie 1636 m. metropolitas Benjaminas Rutskis prie bažnyčios įkūrė vyrų bazilijonų vienuolyną, o Adomas Liutauras Chreptavičius – moterų. Po 1798 m. kurį laiką Naugarduke rezidavo unitų vyskupas Juozapotas Bulhakas. Pirmąjį vienuolyną carinė valdžia uždarė 1836 m. o antrąjį (moterų) – 1840 m. Po 1860 m. Rusijoje uždraudus Unitų bažnyčią, šventovė stovėjo apleista. Vėliau buvo pertvarkyta į stačiatikių cerkvę, ant bokštų pritaisyti svogūnų formos kupolai.

Po Pirmojo pasaulinio karo bažnyčia restauruota, ji atgavo savo iki 1860 m. buvusią pirminę išvaizdą. Po Antrojo pasaulinio karo Šv. Boriso ir Glebo cerkvė buvo uždaryta, joje įrengtas Gardino valstybinio archyvo filialas. Po 1991 m. šventovė grąžinta tikintiesiems, 2010 m. atstatyti svogūniniai kupolai.

Istorinių vaizdų galerija
-------------------------

* Apleista cerkvė XIX a. antroje pusėje. (Dail. Napoleonas Orda)
* Cerkvės vaizdas iš apsidės pusės XIX a. (Dail. V. Dmochovskis)Cerkvės vaizdas iš apsidės pusės XIX a. (Dail. V. Dmochovskis)
* Bizantinių bruožų įgavusi cerkvė 1916 m.Bizantinių bruožų įgavusi cerkvė 1916 m.
* Interjeras 1930 m.Interjeras 1930 m.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Naugarduko Šventųjų Boriso ir Glebo cerkvė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Собор святых благоверных князей Бориса и Глеба // www.eparhia.by Archyvuota kopija 2019-05-17 iš Wayback Machine projekto.
* Царква Святых Барыса й Глеба / Навагрудак // radzima.org
Gimnastas atlieja pratimą ant „arklio su rankenomis".
**Sportinė gimnastika** (dar vadinama **artistine gimnastika**) – gimnastikos forma, reikalaujanti fizinės jėgos ir koordinacijos. Vyrų ir moterų pratimai skiriasi. Pirmose 1896 m. vasaros olimpinėse žaidynėse įtraukta į olimpinę programą ir vykdoma ligi šių dienų.

Istorija
--------

Sportinė gimnastika susiformavo XIX a. iš bendrosios gimnastikos. Didelį indėlį į tuometinį sportinės gimnastikos vystymą turėjo Vokietijoje diegiama „turnen" sistema ir „sakalų" gimnastika Čekijoje. 1862 m. Čekijoje įkurta gimnastų draugija „Sakalai" savo vienerių metų jubiliejaus proga surengė pirmąsias sportinės gimnastikos varžybas. 1881 m. įkurta tarptautinė gimnastikos federacija (FIG), kuri yra seniausia veikianti tarptautinė sportinė federacija, pradėjo reglamentuoti ir vykdyti sportinės gimnastikos veiklą. Pradžioje varžybos vykdytos tik nacionalinėse federacijose ir tik vėliau buvo pradėti organizuoti tarptautiniai turnyrai. Reguliariai pradėti organizuoti pasaulio čempionatai. Pirmasis jų surengtas 1903 m. Antverpene, Belgijoje. Nuo 1958 m. pradėti apdovanoti ir atskirų rungčių nugalėtojai (ligi tol gimnastai varžydavosi tik daugiakovės rungtyje).

Pratimai
--------

* Vyrų:
	+ laisvieji pratimai (kartais vadinami pratimais ant kilimo)
	+ pratimai ant arklio su rankenom
	+ pratimai ant žiedų
	+ atraminiai šuoliai
	+ pratimai ant lygiagrečių
	+ pratimai ant skersinio

* Moterų
	+ atraminiai šuoliai
	+ pratimai ant įvairiaaukščių lygiagrečių
	+ laisvieji pratimai
	+ pratimai ant buomo (balansyro)

Išnašos
-------

1. ↑  VPU: gimnastika[neveikianti nuoroda] M.Katinas
2. ↑  french.about.com Archyvuota kopija 2008-10-05 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  FIG: Archyvuota kopija 2011-06-05 iš Wayback Machine projekto. vyrų rungtys]
4. ↑  FIG: Archyvuota kopija 2009-12-16 iš Wayback Machine projekto. moterų rungtys]

Nuorodos
--------

* Animuota gimnastika
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Lietuvos karinių oro pajėgų kapelionas Virginijus Veilentas
**Virginijus Veilentas** (g. 1961 m. kovo 1 d. Panevėžyje) – kunigas, pedagogas, žurnalistas, lakūnas, Lietuvos karinių oro pajėgų kapelionas.

Išsilavinimas
-------------

Baigė Panevėžio V vidurinę mokyklą ir Kauno kunigų seminariją. Įšventintas kunigu 1985 m. balandžio 14 d. 1993 m. baigė socialinių komunikacijų studijas Romos Popiežiškajame saleziečių universitete, 2005 m. Popiežiškojo Grigaliaus universiteto Misiologijos fakultete apgynė daktarinę disertaciją. 1993 m. gavo piloto licenziją.

Veikla
------

1985–1987 m. Anykščių parapijos vikaras, 1987–1990 m. Karsakiškio parapijos klebonas. Nuo 1989 m. katalikiško dvisavaitinio žurnalo „Katalikų pasaulis" vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, o 1990 metais dar prisidėjo ir to paties pavadinimo leidyklos prie Lietuvos Vyskupų konferencijos direktoriaus pavaduotojo pareigos. Nuo 1991 m. Vatikano radijo lietuviškų laidų redaktorius, 1995–2005 m. lietuviškų laidų vadovas. 2002–2005 m. Italijos Lietuvių bendruomenės valdybos narys. 2003 m. rugsėjo 22 d. – 2005 m. Lietuvių katalikų sielovados Italijoje koordinatorius, laikė pamaldas Romos lietuviams Santa Lucia della Tinta bažnyčioje ir Šv. Petro bazilikos lietuvių koplyčioje.
2005 m. priskirtas Lietuvos kariuomenės ordinariatui kaip Lietuvos karinių oro pajėgų kapelionas.
Vilniaus kunigų seminarijos ir Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas.

2005 m. apdovanotas Sausio 13 d.–osios atminimo medaliu, 2007 – Lietuvos kariuomenės karinių oro pajėgų medaliu „Už pasižymėjimą".

Bibliografija
-------------

* Veilentas, Virginijus. L’Ostpolitik come forma d’inculturazione: l’esperienza della Chiesa in Lituania negli ultimi decenni del XX secolo. Romae: Pontificia universitas gregoriana, 2005.
| **Sebastian Münster** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1488 m. sausio 20 d.Ingelheimas |
| Mirė | 1552 m. gegužės 26 d. (64 metai)Bazelis |
| Tautybė | vokietis |
|  |
| Veikla | kartografas, kosmografas |

**Sebastianas Miunsteris** (vok. *Sebastian Münster*; 1488 m. sausio 20 d. Ingelheime – 1552 m. gegužės 26 d. Bazelyje) – vokiečių kartografas, kosmografas. Nuo 1544 m. daug kartų išleido pasaulio aprašymo atlasą „Cosmographia".

Biografija
----------

Europa kaip „Europa Regina" – personifikacija, pavaizduota 1570 m. „Cosmographia" atlase
Gimė 1488 m. Ingelheime, netoli Mainco. 1505 m. įstojo į pranciškonų ordiną. 1518 m. baigė Tiubingeno universitetą. 1529 m. paliko pranciškonus, tapo liuteronu ir persikėlė dirbti į Bazelį, kurį valdė reformatai.

Žemėlapiai
----------

1544 m. išleido „Cosmographia" – pirmąjį vokišką pasaulio aprašymą. Kai kuriuose žemėlapiuose buvo pavaizduota ir Lietuva.

Šaltiniai
---------

1. ↑  s:en:1911 Encyclopædia Britannica/Münster, Sebastian
2. ↑  Lietuva ryškėja: Vapovskis, Magnus, Miunsteris, Gastaldis, Herberšteinas, Grodeckis. 2010-04-21, Grumlinas.lt (tikrinta 2022-01-01).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Futa Džalonas** (fulbių kalba: *Fuuta Jallon*) – istorinė Afrikos valstybė, 1725-1896 m. egzistavusi dab. Gvinėjos ir Senegalo teritorijoje, to paties pavadinimo Futa Džalono aukštumose. 

Ją sukūrė fubių tauta, ir tai buvo viena fulbių džihado valstybių.

Fulbių imperijos džihado metu. Futa Džalono branduolys pažymėtas rudai.

Istorija
--------

Fulbiai šiose vietose gyveno nuo XIII a. XVI a. jų tradicinę kultūrą stipriai paveikė islamas, dėl ko susiformavo dabartinės fulbių vertybės ir kultūra.

Nuo XVII a. teritorijoje vyko nesutarimai tarp islamizuotų ir tradicinį gyvenimo būdą išpažįstančių fulbių. Tai pamažėle peraugo į fulbių džihadą musulmonų tarpe. 1725 m. musulmonai galutinai paėmė valdžią, sukurdami pirmąją teokratinę fulbių valstybę Sahelyje, tapusią pavyzdžiu kitoms fulbių džihado valstybėms, tokioms kaip Futa Toro ir Sokoto kalifatas. Pirmuoju dvasiniu lyderiu *almaami* tapo *Alfa Ibrahimas*.

Po pirmojo almaami mirties prasidėjo kova tarp dviejų klanų, Alfaja ir Sorija. Nesutarimai buvo dalinai panaikinti įvedus dvivaldystę, kuomet vienu metu valdydavo du almaami, besidalinantys valdžia.

Valstybė egzistavo iki XIX a. pabaigos, kol jos 1896 m. nenukariavo prancūzai, plečiantys savo kolonijas Vakarų Afrikoje.

Valdymas, ekonomika, kultūra
----------------------------

Futa Džalonas buvo stipri daugiatautė fulbių musulmonų dominuojama valstybė su sostine Timbo (netoli Mamu). JI turėjo stiprią ir grėsmingą armiją. Valstybė buvo padalinta į gana autonomiškus administracinius vienetus *dive*, kurių stipriausias buvo *Labe*.

Svarbiausias valstybės turto šaltinis buvo prekyba su vakarų šalimis, kuria fulbiai tiekė pakrantės kolonijoms vergus, grūdus, galvijus.

Klestinčios ekonimokos dėka valstybėje suklestėjo islamiška kultūra ir menas. Vienas svarbiausių kultūrinių centrų buvo šventasis Fukumbos miestas.

|  |  |
| --- | --- |
| **Senegambijos istoriniai regionai ir tautos** |  |
| **Regionai**: Futa Toras (Tekrūras, Denankė, Futa Toras) | Džolofas (Vaalo, Kajoras, Baolis, Sinė, Salumas) | Bambukas (Bondu, Chaso) | Futa Džalonas (Futa Džalonas) | Kaabu | Romarongas (mende, Solimana, Koya, konai, limbai, kuranko)  **Pakrantė**: volofai | sererai | džolai | bainukai | kerakai | mandžakai | bižogai | balantai | papeliai | biafai | nalu | landomai | bagai | susu | šerbrai |
| Virikų valsčiuslenk. *Gmina Wyryki* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Lenkijos vėliava Lenkija |
| **Vaivadija** | Liublino vaivadija Liublino vaivadija |
| **Apskritis** | Vlodavos apskritis |
| **Administracinis centras** | Virikai |
|  |
| **Gyventojų** (2008) | 2 761 |
| **Plotas** | 219,98 km² |
| **Tankumas** (2008) | 13 žm./km² |
|  |
| **Pašto kodas** | PL 22-205 |

**Virikų valsčius** (lenk. *Gmina Wyryki*) – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Vlodavos apskrityje. Centras – Virikai. Ribojasi su Dembova Klodos, Hanos, Hansko, Sosnuvkos, Podedvužės, Stari Bruso ir Vlodavos valsčiais bei Vlodavos miestu.

Paviršiaus struktūra
--------------------

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 219,52 km², iš kurių:

* ariama žemė: 39 %
* miškai: 54 %
* vandens telkiniai ir pastatai: 7 %

Valsčius sudaro 17,47 % apskrities teritorijos.

Gyventojai
----------

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

| Aprašymas | Bendrai | Moterys | Vyrai |
| --- | --- | --- | --- |
| Gyventojai | **2 888** | 100 % | 1 465 | 50,7 % | 1 423 | 49,3 % |
| Gyventojų tankumas(Gyv./km²) | 13,2 | 6,7 | 6,5 |

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Adampolis, Horostita, Horostita Kolonija, Ignacuvas, Kaplonosai, Kaplonosi Kolonija, Kživoviežba, Lipuvka, Lubienas, Sedliska, Suchava, Virikai, Viriki Adampolis, Viriki Vola, Zahaikai ir Zahaiki Kolonija.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑   Archyvuota kopija 2012-02-11 iš Wayback Machine projekto.


|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RVlodavos apskrities valsčiai |
| --- |
|  |
| 
Hanos valsčius • Hansko valsčius • Stari Bruso valsčius • Uršulino valsčius • Vlodavos valsčius • Vola Uhruskos valsčius • Virikų valsčius • Vlodava  |  |

 |
*Apie augalų tribą žr. Bambukai*


| Senegambijos regionas:Fuuta Tooro |
| --- |
|  |
| Šalis | šiaurės Senegalas, pietvakarių Mauritanija |
| Tautos | fulbiai (tukulerai) |
| Valstybės | Tekrūras (IX–XIII a.)Denankė (XV–XVIII a.)Futa Toras (1776–1861) |
|  |
|  |

**Futa Toras** (pranc. *Fouta-Toro*, vol. *Fuuta Tooro*), seniau **Mussukeba Sane** – regionas Senegale ir Mauritanijoje, abipus Senegalo upės, tarp Daganos ir Bakelio. Šiame regione gyvena fulbiai, o tiksliau jų atšaka, vadinama tukulerais.

Istorija
--------

Šis regionas yra vienas derlingesnių Sahelio zonoje, todėl čia nuo seno egzistavo įvairios valstybės, sukurtos fulbių tukulerų.

Pirmoji valstybė, Futa Tore egzistavusi IX–XIII a. buvo Tekrūras, kuris nuolat konkuravo su kaimynine Vagadu rytuose. Tekrūrui nusilpus XIII a. pabaigoje, regionas buvo užkariautas Malio imperijos, kuri šį regioną kontroliavo gana ilgą laiką.

Nuo XV a. regione vėl iškilo tukulerų valstybė, vadinta Denanke. Joje buvo nutolta nuo islamo, kuris senovėje buvo propaguojamas Tekrūre. Todėl XVIII a. susidarė sąlygos vystytis fulbių džihadui, siekiančiam visame Sahelyje sunaikinti pagonybę ir sugrąžinti tikrąjį islamą. Sekdami Futa Džalono pavyzdžiu, fulbiai Denankėje įvedė teokratinį valdymą, ir valstybė pavadinta Futa Toru.

Futa Toro valstybė XIX a.
Nuo 1860 m. Futa Toras buvo užimtas prancūzų ir įjungtas į Prancūzijos Vakarų Afriką. Ją perorganizuojant ir sukuriant kolonijas viduje, Futa Toro regionas buvo suskaidytas. Susikūrus neriklausomam Senegalui ir Mauritanijai siena tarp valstybių tapo Senegalo upė. Taip gyvenvietės dešiniajame krante atiteko Mauritanijai, o kairiajame – Senegalui.

Nuorodos
--------

* Tekrūras
* Futa Toras (istorinė valstybė)
* Denankė


|  |  |
| --- | --- |
| **Senegambijos istoriniai regionai ir tautos** |  |
| **Regionai**: Futa Toras (Tekrūras, Denankė, Futa Toras) | Džolofas (Vaalo, Kajoras, Baolis, Sinė, Salumas) | Bambukas (Bondu, Chaso) | Futa Džalonas (Futa Džalonas) | Kaabu | Romarongas (mende, Solimana, Koya, konai, limbai, kuranko)  **Pakrantė**: volofai | sererai | džolai | bainukai | kerakai | mandžakai | bižogai | balantai | papeliai | biafai | nalu | landomai | bagai | susu | šerbrai |
**Steponas Dargis** (1888 m. rugsėjo 4 d. Alsėdžiuose, Telšių apskr. – 1965 m. balandžio 18 d. Rokiškyje) – vargonininkas ir chorvedys.

Biografija
----------

1895–1905 m. mokėsi Rietavo Mykolo Oginskio muzikos (orkestro) mokykloje. 1905–1920 m. vargonininkavo ir vadovavo chorui Tveruose, nuo 1920 m. – Alsėdžiuose. Čia išugdė skambų ir pajėgų chorą, kuris atlikdavo sudėtingas šv. Mišias, giesmes ir dainas, giedojo ne tik savo parapijos bažnyčioje, bet išvykdavo į Žemaičių Kalvariją ir kitas artimesnes parapijas, dalyvavo Telšių dainų šventėse ir kituose tautiniuose renginiuose.

Tvarkė bažnyčios archyvą, išrašinėjo gimimo ir mirties liudijimus, kvalifikaciją kėlė įvairiuose vargonininkų kursuose ir pats mokė jaunuosius vargonininkus. 1950 m. persikėlė į Rokiškį, kur vargonininkavo ir vadovavo chorui iki pat mirties.

Išaugino devynis vaikus – penkis sūnus ir keturias dukteris, kurių dalį gyvenimas nubloškė į užsienį (JAV ir Kanadą), o kiti pasklido po Lietuvos miestus ir miestelius; sūnus Steponas tragiškai žuvo.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| **Ptininae** |
| --- |
| Voravabalis (*Gibbium psylloides*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Būrys: | Vabalai  *( Coleoptera)* |
| Pobūris: | Įvairiaėdžiai vabalai  *( Polyphaga)* |
| Šeima: | Skaptukai  *( Anobiidae)* |
| Pošeimis: | Voravabaliai  *( Ptininae)* |

 |

**Voravabaliai**, lietuviškoje entomologinėje literatūroje dar kitaip vadinami **apsimetėliais** (*Ptininae*) – skaptukų (*Anobiidae*) pošeimis, kuriam priklauso smulkūs vabalai su ilgomis siūliškomis ar kiek pjūkliškomis 11-narėmis antenomis, kurios priesegtos tarp akių. Priešnugarėlė žymiai siauresnė už antsparnius. Kūnas išgaubtas, šiek tiek priemena vorą. Pabaidyti vabalai pritraukia kojas ir sustingsta, apsimesdami negyvi.

Lervos gyvena sausoje medienoje, auglinės ir gyvūninės kilmės produktuose. Vabalai aptinkami sandėliuose, svirnuose, gadina maisto produktus.

Pasaulyje yra apie 600 rūšių. Lietuvoje yra apie 12 rūšių.

Nuorodos
--------

* Fam. Ptinidae Archyvuota kopija 2007-03-13 iš Wayback Machine projekto.
* Атлас притворяшек (Ptinidae) России
* British Insects: the Families of Coleoptera: Archyvuota kopija 2007-03-10 iš Wayback Machine projekto. *Ptinidae*


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Voravabaliai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Steponas Eitminavičius** (1932 m. rugsėjo 20 d. Šiauliuose – 2000 m. rugpjūčio 26 d. Vilniuje. Palaidotas Sudervės kapinėse) – Lietuvos geologas mokslininkas ir hidrogeologas praktikas, fotografas, visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Kilęs iš senos bajorų giminės. 1943–1950 m. mokėsi Šiaulių gimnazijoje, 1951–1953 m. Vilniaus 1-oje berniukų vidurinėje mokykloje. 1953–1958 m. studijavo Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakultete geologiją, įgijo hidrogeologo specialybę. 1962–1964 m. gilino žinias Leningrado Plechanovo kalnakasybos institute. 1972 m. baigė neakivaizdinę aspirantūrą ir apgynė mokslų kandidato disertaciją „Lietuvos TSR pelkių hidrogeologinės sąlygos ir jų vandens balansas" (nostrifikuota 1993 m.)

1958–2000 m. Vilniaus hidrogeologijos ekspedicijos (nuo 1991 m. valstybinės hidrogeologijos įmonės „ARTVA", 1994 m. AB „ARTVA") bendradarbis, paskutinius 20 metų vadovavo melioracinei hidrogeologijos mokslinei grupei.

S. Eitminavičius buvo didelės erudicijos ir plačių interesų asmenybė. Jis profesionaliai užsiiminėjo menine fotografija – dvi jo meninės peizažo fotografijos tarptautinėse parodose pelnė sidabro medalius. Domėjosi Lietuvos istorija, filosofija, bitininkyste, žirgų sportu. Dalyvaudavo Geologų sąjungos suvažiavimuose.

Nuo 1990 m. Lietuvos bajorų karališkosios sąjungos narys, Vilniaus apskrities bajorų vadas.

Darbai
------

Disertacijoje apibendrino savo ilgamečių mokslinių tyrimų rezultatus. Pagrindinė visos gamybinės veiklos sfera buvo požeminio vandens monitoringas. Didžiąją gamybinės ir mokslinės veiklos dalį jis tyrė melioracijos darbų poveikį požeminio vandens režimo ir balanso formavimuisi ir parengė melioracinį – hidrogeologinį šalies teritorijos rajonavimą, atliko plačius tyrimus tipinėse Lietuvos pelkėse ir jų pagrindu suformavo melioruojamų teritorijų monitoringo pagrindus. Visus darbus ir tyrimus siejo su Lietuvos gamtinės aplinkos ir jos atskirų ekosistemų apsauga. Plačiai žinomi jo tyrimai Švento bei kitų šalies ežerų baseinuose, vertinant bei prognozuojant žemių melioracijos poveikį ežerų ekosistemoms.

Parengė detalų hidrogeologinį pagrindą Trakų istoriniam nacionaliniam bei Gražutės regioniniam parkui. Apibendrino Baltijos regiono melioracijos darbų poveikio gamtinei aplinkai. Savo darbais prisidėjo prie melioracinės hidrogeologijos mokslo plėtros Lietuvoje.

Bibliografija
-------------

17 vadovėlių ir monografijų autorius ir bendraautoris, parengė 8 ataskaitas. Svarbiausios:

* Hidrogeologinės pelkių sąlygos, 1972 m. (rusų kalba),
* Pabaltijo regioninė hidrogeologija, 1989 m. (bendraautoris, rusų k.).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Robertas Plantas
**Robert Anthony Plant** (*Robertas Plantas*, g. 1948 m. rugpjūčio 20 d.) – anglų vokalistas, dainų rašytojas, geriausiai žinomas kaip anglų roko grupės Led Zeppelin narys, vėliau pradėjęs solo karjerą.

Robertas Plantas išsiskiria savo plačiu balso diapazonu, paslaptingais dainų tekstais. Vokalistas užėmė trečiąją vietą prestižinio žurnalo „Classic Rock" išrinktame visų laikų geriausiųjų vokalistų šimtuke. Iširus Led Zeppelin, Plantas pradėjo savo nemažiau sėkmingą solo karjerą.

1968 metais gitaristas Džimis Peidžas ieškojo vokalisto savo naujajai grupei, kai pamatė gabų dainininką viename Anglijos naktinių klubų. Plantas greitai surado bendrą kalbą su Peidžu ir abu nieko nelaukdami kibo į darbą – pradėjo perdirbinėti ankstesnius bliuzo kūrinius. Netrukus buvo įrašytas pirmasis grupės albumas, tokiu pačiu pavadinimu kaip ir grupė – *Led Zeppelin*. Tačiau Plantas, norėdamas išvengti įrašų kompanijos, su kuria tuo metu turėjo pasirašytą kontraktą, sankcijų kaip vienas albumo dainų kūrėjų nebuvo minimas.

Planto asmeninis gyvenimas nesiklostė taip gerai, kaip muzikinė karjera. 1975-aisiais jo žmona buvo sunkiai sužeista autokatastrofos metu Graikijoje. Tai stipriai paveikė atlikėjo kūrybą, ką buvo galima aiškiai pamatyti septintajame albume *Presence*. Tačiau negandos vokalisto neapleido, ir 1977 metais nuo infekcijos mirė jo sūnus. Tragedijos įkvėptas dainininkas parašė savo sūnui skirtą dainą *All of My Love*, išleistą paskutiniame albume.

Po būgnininko Džono Bonhamo mirties, *zepelinai* paskelbė pasitraukią. Tada Robertas Plantas pradėjo sėkmingą solinę karjerą, išleido ne vieną albumą. 2005 metais vokalistas su savo koncertiniu turu po Europą aplankė ir Lietuvą.
**Steponas Lukoševičius** (1934 m. spalio 30 d. Šiauliuose – 2016 m. liepos 8 d.) – Lietuvos inžinierius, visuomenės veikėjas, spaudos darbuotojas, miškininkas.

Biografija
----------

1959 m. baigė Šiaulių pedagoginio instituto Fizikos – matematikos fakultetą. Iki 1992 m. dirbo inžinieriumi konstruktoriumi Vilniaus skaičiavimo mašinų specialiajame konstravimo biure. Vienas pirmųjų lietuvių skaičiavimo mašinų projektuotojų, 1967–1980 m. 11 išradimų informacijos, įrašomos į laikmenas, kodavimo ir dekodavimo srityje autorius ir vienas autorių.

1967 m. biure su inžinieriais E. Gudavičiumi ir Z. Didžiuliu įkūrė krašto kultūros ir istorijos pažinimo klubą „Alkas", jo pirmasis pirmininkas (1967–1972 m. ir nuo 1977 m.). Lietuvos mastu organizavo talkas K. Donelaičio pastatydintai bažnyčiai ir klebonijai Tolminkiemyje atstatyti ir aplinkai tvarkyti (dab. Donelaičio memorialinis muziejus; įkurtas 1979 m.). Sukūrė dešimtis plakatų istorine ir kultūros tematika. Donelaitianos tematika rengė pažintinių kelionių maršrutus po Karaliaučiaus kraštą. 1992 m. inicijavo laikraščio „Donelaičio žemė" leidybą, jo redaktorius ir daugelio straipsnių autorius. 1992–1993 m. dirbo Lietuvos Respublikos kultūros ir švietimo ministerijoje, kuravo švietimo ir kultūros bendradarbiavimo su Kaliningrado sritimi klausimus. 1994–1996 m. Seime buvo subūręs įvairių frakcijų narių neformalią grupę bendradarbiauti su Kaliningrado sritimi. 1997 m. Karaliaučiaus filharmonijoje surengė pirmosios lietuvių knygos – Martyno Mažvydo „Katekizmo" – 450 m. sukakties valstybės minėjimą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Antanas Budriūnas, Algirdas Matulevičius. *Steponas Lukoševičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 684 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Voriko pilis
**Voriko pilis** (angl. *Warwick Castle*) – viduramžių pilis Anglijos mieste Vorike (Vorikširo grafystė), prie Aukštutinio Eivono upės.

Pastatyta 1068 m. Viljamo Užkariautojo, vietoje anglosaksų tvirtovės. XIV a. pilyje buvo kalinami belaisviai, paimti po Puatjė mūšio. Iki pat XVII a. naudota kaip tvirtovė, vėliau barono Fulke Greville paversta į rezidencinę pilį.

Voriko pilį sudaro rezidenciniai rūmai, pagrindinis Guy’s bei mažesnis Cezario bokštas, įtvirtinimas ant piliakalnio ir fortifikacinė siena. Pilį supa Eivono upė ir sausas griovys. Yra vėliau įrengtas rožių sodas, elektrinės užtvanka ant Eivono.

Dabar Voriko pilis – populiarus turistinis objektas. Rengiamos ekskursijos po pilį, įvairūs pasirodymai (viduramžių riterių turnyrai, trebušeto paleidimas, pasirodymai su paukščiais ir t. t.).

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Voriko pilis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Voriko pilies rezidenciniai rūmaiVoriko pilies rezidenciniai rūmai
* TrebušetasTrebušetas
* Panorama nuo piliakalnioPanorama nuo piliakalnio
| **Virginijus Šimoliūnas** |
| --- |
| Gimė | 1951 m. liepos 25 d. (71 metai)Kelmėje |
| Sutuoktinis (-ė) | Gražina Šimoliūnienė |
|  |
| Veikla | Lietuvos dailininkas, tapytojas, pedagogas |
| Organizacijos | Šiaulių universitetas |
| Pareigos | docentas |
|  |
| Alma mater | Šiaulių pedagoginis institutas |

**Virginijus Šimoliūnas** (g. 1951 m. liepos 25 d. Kelmėje) – Lietuvos dailininkas, tapytojas, pedagogas.

Biografija
----------

1974 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą.

Nuo 1974 m. Vilniaus gamyklos „Elfa" dizaineris, projektavo magnetofonus „Tonika 10", „Inkaras". Vėliau Šiaulių televizorių gamyklos dizaineris. Nuo 1980 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) Menų fakulteto Dizaino katedros dėstytojas, docentas. Be to, „Gražinos dizaino studija", „SSP grupės" dizaineris.

Nuo 1992 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.

Kūryba
------

Nuo 1979 m. dalyvauja miesto, respublikinėse bei tarptautinėse parodose. Surengė apie keturiolika personalinių parodų. Dailininko darbų yra prestižiniuose interjeruose Lietuvoje ir užsienyje. Paskutiniu metu dirba grafinio dizaino srityje. Svarbesni darbai: sukūrė firmų „Venta", „Arkada", „Liumenas" firminį stilių, parduotuvių „Elva", „Moteriški drabužiai" vizualinę reklamą, nutapė paveikslus „Jūra" (1983 m.), „Poza atostogoms" (1992 m.), „Kryžius" (1992 m.) ir kt.

Bibliografija
-------------

* Šrifto ABC, 1995 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Virginijus Šimoliūnas. Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka
Koordinatės: 54°31′57″ š. pl. 23°57′22″ r. ilg.﻿ / ﻿54.53250°š. pl. 23.95611°r. ilg.﻿ / 54.53250; 23.95611

Siponių miškai prie Martinonių
Vidur Siponių miško
**Siponių miškai** – miškų masyvas Lietuvoje, Birštono savivaldybėje, 6 km į pietvakarius nuo Birštono, Nemuno sudarytoje kilpoje. Priklauso Prienų miškų urėdijos Birštono girininkijai. Įeina į Nemuno kilpų regioninį parką. Apima 21,2 km² plotą. Masyvą sudaro Siponių ir Trakelių miškai.

Paviršius banguotas, Nemuno pakrantėje yra griovų, stačių šlaitų. Būdingi jauriniai silpnai sujaurėję ir vėlėniniai glėjiški jauriniai smėliai ir priesmėliai. Siponių miškais teka Nemuno intakai Krakila, Vizdija, Onusupis, Lokupis.

Medynai:

* pušynai: 77 %
* eglynai: 16 %
* beržynai: 4 %
* juodalksnynai: 2 %
* baltalksnynai: 1 %

Jaunuolynai sudaro 30 % medynų, pusamžiai medžiai 50 %, pribręstantys 12 %, brandūs 8 %.

Siponių miškuose gyvena šernai, briedžiai, stirnos, elniai, kiškiai, lapės, usūriniai šunys, voverės, kiaunės, barsukai.

Yra Siponių atodanga, auga Zajų ąžuolai. Miškuose įsikūrę kaimai: Siponys, Trakeliai, Martinonys, Vanagai, Jackonys, Zajai, Puzonys, Šūtupis, Dzingeliškės, Šaltinėnai, Vaitiškės.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Siponių miškai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 10