recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Valentina Šimkuvienė** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1946 m. balandžio 1 d. (77 metai)Šakiai |
| Tautybė | rusė |
| Sutuoktinis (-ė) | Kęstutis |
| Vaikai | Andrius |
|  |
| Veikla | politinė bei visuomenės veikėja |
| Partija | 1995 m. Lietuvos demokratinė darbo partija |
|  |
| Alma mater | 1968 m. Šiaulių pedagoginis institutas |

**Valentina Šimkuvienė** (g. 1946 m. balandžio 1 d. Šakiuose) – Lietuvos ir Šiaulių miesto politinė bei visuomenės veikėja.

Biografija
----------

Mokėsi Kauno, Panevėžio ir Šiaulių vidurinėse mokyklose. 1964–1968 m. studijavo Šiaulių pedagoginio instituto (ŠPI) Filologijos fakultete, rusų kalbos mokytoja.

1976–1980 m. studijavo Vilniaus valstybinio universiteto aspirantūroje. 1981 m. apgynė istorijos mokslų kandidatės disertaciją „LKP veikla ugdant gamybinį aktyvumą pramonės darbininkų tarpe (1952-1961)".

1968–1981 m. ŠPI dėstytoja, 1981–1983 m. vyr. dėstoja. 1983–1996 m. Filologijos fakulteto dekanė, 1987 m. docentė. 1996–2007 m. Šiaulių universiteto Humanitarinio fakulteto istorijos katedros docentė.

1995–2000 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narė. 1995–1997 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narė (LDDP sąraše).

Šiaulių moterų asociacijos tarybos, Šiaulių miesto etnokultūros ekspertų komisijos narė. 1990–2007 m. Šiaulių rusų kultūros centro pirmininkė. Nuo 1998 m. Maskvos mero įsteigtos stipendijos globėjų tarybos narė. 2006 m. įteiktas Šiaulių apskrities Garbės ženklas.

Sutuoktinis Kęstutis, sūnus Andrius.

Bibliografija
-------------

* Antikos kultūros bruožai (sud. Valentina Šimkuvienė, Regina Tamulaitienė). – Šiauliai: Lucilijus, 2004. – 80 p. – ISBN 9955-564-89-X
* Šiaulių universiteto humanitarai per penkias dešimtis metų: istorijos ir dabarties eskizai (sud. Salvijus Kulevičius, Bronius Maskuliūnas, Valentina Šimkuvienė, Regina Tamulaitienė). – Šiauliai: Lucilijus, 2006. – 267 p.: iliustr. – ISBN 9955-655-81-X

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2013-12-24 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑   Archyvuota kopija 2008-10-15 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑   Archyvuota kopija 2010-02-13 iš Wayback Machine projekto.
| Jatkonys |
| --- |
| Gyvenvietė panaikinta apie 1930 m. |
| Jatkonių gatvė Kaišiadoryse |
|  |
| 

JatkonysJatkonys

 |
| **Koordinatės** | 54°51′58″š. pl. 24°28′01″r. ilg.﻿ / ﻿54.866°š. pl. 24.467°r. ilg.﻿ / 54.866; 24.467﻿ (Jatkonys)Koordinatės: 54°51′58″š. pl. 24°28′01″r. ilg.﻿ / ﻿54.866°š. pl. 24.467°r. ilg.﻿ / 54.866; 24.467﻿ (Jatkonys) |
|  |
| **Apskritis** | Kauno apskrities vėliava Kauno apskritis |
| **Savivaldybė** | Kaišiadorių rajono savivaldybės vėliava Kaišiadorių rajono savivaldybė |
| **Seniūnija** | Kaišiadorių miesto seniūnija |
|  |
| **Istoriniai pavadinimai** | lenk. *Jetkany* |

**Jatkonys** (arba ***Juodkonys***) – buvęs kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, dabar esantis Kaišiadorių miesto teritorijoje. Gyvenvietė cariniame žemėlapyje 1890 m. pažymėta dabartinės Vytauto Didžiojo gatvės vakarinėje dalyje ties vingiu palei geležinkelį, nors kaimą menanti Jatkonių gatvė yra labiau į rytus, netoli Kaišiadorių geležinkelio stoties.

Istorija
--------

Kaišiadorių geležinkelio stotis XIX a. pabaigoje vadinosi Jatkonių vardu
1862 m. kovo 15 d. pro Kaišiadorių dvarą ir Jatkonių kaimą nesustodamas pravažiavo pirmasis traukinys, kadangi čia nebuvo geležinkelio stoties. Ji atsirado tik nutiesus dar vieną geležinkelį. 1869 m. buvo sudarytas Liepojos geležinkelio projektas, kuris ties Jatkonimis kaimu turėjo atsišakoti nuo esamos Lentvario-Kauno geležinkelio atšakos ir vesti į didžiausią tuo metu carinės Rusijos uostą – Liepoją. Netrukus šis geležinkelis buvo nutiestas ir 1871 m. spalio 24 d. iš Vilniaus per Jatkonis į Liepoją nauja geležinkelio atšaka išvažiavo pirmasis traukinys. Geležinkelių sandūroje buvo įkurta Jatkonių geležinkelio stotis (pavadinta artimiausio kaimo, kurio žemėse įsikūrė, vardu). Tačiau visi ėmė painioti šios stoties pavadinimą su tuometinės Rusijos-Prūsijos pasienyje buvusia stotimi Eitkūnais, todėl buvo nuspręsta pakeisti stoties pavadinimą į kitą. 1871 m. gruodžio 8 d. Jatkonių geležinkelio stotis pagal netoliese buvusio dvaro pavadinimą pavadinta Kaišiadorių geležinkelio stotimi.

XIX a. pabaigoje Jatkonys – kaimas Trakų apskrities Žiežmarių valsčiuje. Prie Kaišiadorių kaimas prijungtas XX a. tarpukariu.

| Administracinis-teritorinis pavaldumas |
| --- |
| XIX a. | Žiežmarių valsčius |
| 1995– | Kaišiadorių miesto seniūnija |

Gyventojai
----------

|  |
| --- |
|  **Demografinė raida tarp 1923 m. ir 1923 m.** |
| **1923 m.sur.** |
| 179 |
| 

| Demografinės raidos histograma |
| --- |
| 
 |

 |

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑  „Kaišiadorių rajono savivaldybė - Istorija". *kaisiadorys.lt*. Suarchyvuotas originalas 2016-04-17. Nuoroda tikrinta 2016-04-17.
4. ↑  *Jodkany*. Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich, T. III (Haag — Kępy). Warszawa, 1882, 594 psl. **(**lenk.**)**
5. ↑  *Lietuvos apgyventos vietos: pirmojo visuotinojo Lietuvos gyventojų 1923 m. surašymo duomenys*. Kaunas: Finansų ministerija. Centralinis statistikos biūras, 1925.
**DANSEMA** – vienintelis[reikalingas šaltinis] Lietuvoje šiuolaikinio šokio festivalis vaikams ir jaunimui. Festivalio metu pristatomi šiuolaikinio šokio spektakliai bei renginiai skirti vaikų ir jaunimo auditorijai. Festivalio organizatoriai – Šokio teatras „Dansema" ir choreografė Birutė Banevičiūtė.

Festivalį remia LR Kultūros rėmimo fondas ir Nyderlandų ambasada Lietuvoje.

Istorija
--------

Festivalio idėja kilo 2008 metais, Švedijos ambasados Lietuvoje ir Lietuvos choreografų bei šokėjų diskusijose apie šiuolaikinį šokį vaikams ir jaunimui.

2010 metų gegužės 14–16 d. Vilniuje, Menų spaustuvėje, vyko 3-iasis tarptautinis šiuolaikinio šokio festivalis vaikams ir jaunimui „Dansema". Jį organizavo „db PROJEKTAI". Dalyvavo Kiertuli company, choreografija Riku Immonen (Suomija).

Vilniečių paskatinti 2010 metais šokio spektaklius mažiesiems ėmėsi kurti ir klaipėdiečių menininkų grupė „Žuvies akis". Ji 2012 metais festivalyje pristatė antrąjį savo spektaklį vaikams.

2012 metais festivalyje parodytas italų trupės „Compagnia TPO" spektaklis „Japoniški sodai", skiriamas 6–10 metų vaikams.

Per trejus metus festivalio programoje buvo parodyta 35 spektakliai. Juos pristatė 11 trupių iš Lietuvos, Estijos, Vokietijos, Švedijos, Suomijos, Norvegijos, Nyderlandų. Festivalio metu vyko paskaitos ir seminarai choreografams, šokėjams, šokio mokytojams, vadybininkams, mokyklų mokiniams, renginiai visai šeimai. Festivalis aplankė ne tik Vilnių, bet ir Kauną, Molėtus, Senuosius Trakus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Apie Festivalį Archyvuota kopija 2015-09-23 iš Wayback Machine projekto. (Šokio teatras „Dansema")
2. ↑  Atrasti save per judesį Archyvuota kopija 2014-05-21 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Festivalis DANSEMA, „Judantys žmonės" Archyvuota kopija 2014-05-21 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑  Šokio festivalis „Dansema" žada vaikams nuotykius Archyvuota kopija 2014-05-21 iš Wayback Machine projekto. (Lietuvos rytas)
5. ↑  Šokio festivalis vaikams ir jaunimui „Dansema"

Nuorodos
--------

* Šiuolaikinio šokio festivalis „Dansema" šiemet lankysis ne tik Vilniuje (Lietuvos nacionalinis radijas ir televizija, Youtube)
Koordinatės: 54°24′44″ š. pl. 25°04′50″ r. ilg.﻿ / ﻿54.41222°š. pl. 25.08056°r. ilg.﻿ / 54.41222; 25.08056
**Šakos** – pelkė (žemapelkinis raistas) pietryčių Lietuvoje, Varėnos ir Šalčininkų rajonuose, 1 km į pietus nuo Rūdninkų, Rūdninkų girioje. Plotas – 24,73 km². Nutįsusi viršsalpinėje Merkio terasoje iš šiaurės rytų į pietvakarius per 13 km. 1,23 km² sudaro vidaus sausumos. Netoli Šakų šiaurinės ribos teka Merkys, o raiste prasideda jo intakai Špigulė ir Mažasis Pirčiupis.

Šakos yra raistinė žemapelkė. Durpių klodo vidutinis storis 1,3 m (didžiausias – 4,7 m). Durpių ištekliai 19,4 mln. m³. Durpės medieninės, medieninės–nendrinės, nendrinės–viksvinės, jų peleningumas 13,5 %, vidutinis drėgnumas 86 %. Šakų dugną dengia priesmėlis, smėlis, o tarp jo ir durpių slūgso iki 2,7 m sapropelio sluoksnis.

200 ha raisto ploto sukultūrinta. 1957 m. durpėse, 2,5 m gylyje, rastas ankstyvojo neolito kaulinis žeberklas. Didžioji dalis Šakų raisto patenka į Rūdninkų kraštovaizdžio draustinį.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Šakos*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 150
| ***Jau mirę*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Déjà mort |
| Kilmės šalis |  Prancūzija |
| Režisierius | Olivier Dahan |
| Scenaristas (-ai) | Olivier DahanOlivier Massart |
| Metai | 1998 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 108 min. |
| Kalba | prancūzų |
| **IMDb įrašas** |

**Jau mirę** (pranc.  *Déjà mort*) – 1998 m. Prancūzijoje sukurta drama.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Romain Duris – Romenas
* Benoit Magimel – Davidas
* Zoe Felix – Laura
* Clement Sibony – Andrėja
* Isaac Sharry – Alanas
* Saskia Mulder – Petra

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Jauna ir trokštanti išgarsėti Laura susipažįsta su vaikinu vardu Andrėja. Šis neseniai paplūdimyje susitikęs du vaikinus (Romenas ir Davidas), kuriančius erotines nuotraukas, pasisiūlo tarpininkauti tarp jų ir Lauros. Merginai toks populiarumo kelias tinka, o vaikinai užčiuopia „aukso gyslą". Ketveriukei pradeda sektis ir jie vis labiau įsitvirtina erotikos pasaulyje, jų gyvenimą užvaldo pasilinksminimai ir narkotikai. Netrukus pornografinių filmų kūrėjai, kurie naudojasi Romeno ir Davido paslaugomis, pareiškia norintys sukurti filmą su Laura. Kol mergina dvejoja ir negali apsispręsti, jie supranta, kad erotikos industrijos pasaulis žiaurus ir negailestingas, o į jį patekus ištrūkti beveik neįmanoma...
Valentin Vodnik

**Valentinas Vodnikas** (slovėn. **Valentin Vodnik**, 1758 m. sausio 3 d. Zgornja Šiška – 1818 m. vasario 8 d. Liubliana) – pirmasis svarbesnis slovėnų rašytojas, mokytojas, vertėjas, gramatikas ir redaktorius.

Biografija
----------

Gimė 1758 metais Zgornjoje Šiškoje, netoli Liublianos, valstiečių šeimoje. Pradinę mpkyklą lankė Liublianoje, po to mokėsi pas dėdę Novo Mesto vienuolyne. Po moklslų gimnazijoje (1769–1775), kurioje labai domėjosi poetika ir retorika, ruošėsi dvasininko profesijai daugelyje pranciškonų vienuolynų (Novo Meste, Liublianoje, Kamnike, Svetoje gori prie Goricos). Mokėsi mišių laikymo, studijavo filosofiją ir teologiją. Dirbo dvasininku Liublianoje, Blede, Soroje, Ribnicoje ir nuo 1793 metų ‒ Koprivnike prie Bohinjo, kur susipažino su Žigu Zoisu, kuris jam 1797 metais padėjo tapti Šentjekobo gimnazijos profesoriumi. Tikėjosi, jog naujoji valdžia leis slovėnų kalbai įsigalėti mokyklose ir vėliau pasiekė, kad ji, kaip mokymosi kalba, būtų įvesta pradinėse ir vidurinėse mokyklose Kranyje. Tapo mokyklos prižiūrėtoju ir vadovu. Po  austrų valdžios sugrįžimo Vodniko padėtis smarkiai pablogėjo, jis buvo kaltinamas bendradarbiavimu su prancūzais ir kaip „politiškai pavojingas" buvo išleistas į priešlaikinę pensiją. Mirė Liublianoje, visiškai atskirtas nuo visuomeninio gyvenimo.

Kūryba
------

Vodniko kūryba labai įvairi ir plati. (1795–1808) metais parašė „Didžiąją ir Mažąją praktiką". Išleido pirmąjį slovėnišką laikraštį „Liublianos naujienos", kuris 1797–1800 metais buvo leidžiamas du kartus per savaitę. 1799 metais išleido kulinarinę knygą „Kuharske bukve", o 1818 metais „Babištvo" – vadovėlį akušerėms. Rinko medžiagą vokiečių-slovėnų-lotynų kalbų žodynui. Sudarė keletą vadovėlių: tarp jų „Raidyną pradinei mokyklai" ir gramatiką „Rašyba ir gramatika pradinei mokyklai", kuriose su užsidegimu rašė, jog reikia visų mokslų mokytis ta kalba, kurios mokė gimdytojai. Tačiau pirmiausiai Vodniką pažįstame kaip poetą. Rašyti pradėjo dėl Pohlino įtakos. Savo pirmuosius eilėraščius paskelbė Marko Pohlino rinkinyje „Pisanice", tarp kurių buvo labiausiai jo žinomas eilėraštis „Zadovolne Krajnc" – Šviečiamojo laikotarpio panegirika paprastam slovėnui. 1806 metais išleido pirmąjį poezijos rinkinį „Bandomieji eilėraščiai".

Bibliografija
-------------

**Poezijos kūriniai**

* Rinkinys Bandomieji eilėraščiai (1806)
* Pesmi za brambovce

**Šviečiamojo laikotarpio eilėračiai**

* Dramilo
* Zadovoljni Kranjec

**Išpažintiniai eilėraščiai**

* Stari pevec ne boj se petii
* Moj spominik
* Moji Spomini

**Mokomosios knygos (vadovėliai)**

* Kuharske bukve (1799)
* Babištvo (1818)

**Pasakėčios**

* Sraka ima mlade
* Nemški in kranjski konj

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Valentin Vodnik** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Nuorodos
--------

* Vodnikovo namai
**Valentinas Gelgotas** (g. 1953 m. liepos 31 d. Kaune) – Lietuvos fleitininkas.

Biografija
----------

1971 m. Baigė Kauno J. Naujalio meno mokyklą, 1976 m. baigė Lietuvos konservatorijos L. Survilos klasę. 1977–1980 m. studijavo Maskvos konservatorijos asistentūroje stažuotėje.

Nuo 1988 m. Lietuvos konservatorijos (dab. Lietuvos muzikos ir teatro akademija dėstytojas; nuo 1998 m. docentas, nuo 2009 m. profesorius. Groja solo ir kameriniuose ansambliuose: 1975–1990 m. Lietuvos kompozitorių sąjungos kamerinis ansamblis, nuo 1975 m. Lietuvos nacionalinis simfoninis orkestras, nuo 1980 m. orkestro fleitų grupės koncertmeisteris.

Kūryba
------

Koncertavo kaip solistas, su ansambliais, orkestrais Lietuvoje ir užsienyje. Parengė solinių programų, kuriose dalyvavo pianistai Audronė Kisieliūtė, Mūza Rubackytė, Povilas Stravinskas, Andrius Vasiliauskas, Lietuvos kamerinis orkestras, Šv. Kristoforo orkestras, Vilniaus kvartetas, ansamblis „Vilniaus mušamieji", vokiečių gitaristas R. Eversas, dainininkės Asta Krikščiūnaitė, Sigutė Trimakaitė, vargonininkės Jūratė Landsbergytė, Virginija Survilaitė.

Pirmas Lietuvoje atliko kūrinių fleitai ir simfoniniam orkestrui (Juozas Pakalnis. „Kapričio", Vladas Švedas. „Koncertas", A. Ceninas. „Venecijos karnavalas"), kūrinių fleitai ir kameriniam orkestrui (Osvaldas Balakauskas. „Bachjahr", Algirdas Martinaitis. „Brandenburgo vartai", A. Doppleris „Parafrazės", Džiuzepė Verdis. „Rigoleto" tema), daugelį kūrinių, kuriuos parašė Ona Narbutaitė, Osvaldas Balakauskas, Jurgis Juozapaitis, Justinas Bašinskas, Vidmantas Bartulis, Algirdas Klova, Vladas Švedas, Vytautas Barkauskas, Audronė Žigaitytė. Aranžavo pjesių fleitai ir fortepijonui (Mikalojus Konstantinas Čiurlionis. „Humoreska" ir „Noktiurnas", Osvaldas Balakauskas. Šokių siuita), fleitų kvartetui (Jonas Tamulionis. „Jūra")

Įvertinimas
-----------

* 1979 m. atlikėjų mediniais pučiamaisiais instrumentais tarptautiniame konkurso Minske I premija
* 1987 m. Lietuvos TSR nusipelniusio artisto garbės vardas už nuopelnus Lietuvos muzikos menui
* 2003 m. Lietuvos Respublikos kultūros ministerijos padėkos raštas „Už kūrybinę veiklą Lietuvos nacionaliniame simfoniniame orkestre"
* 2005 m. Lietuvos Respublikos kultūros ministerijos padėkos raštas „Už ilgametį ir nuoširdų darbą, skleidžiant Lietuvos muzikinę kultūrą"

Šaltiniai
---------

1. ↑  Birutė Žalalienė. *Valentinas Gelgotas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 511 psl.
| **Mindaugas Šnipas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1960 m. kovo 22 d. (63 metai)Šakiai, Lietuvos TSR |
|  |
| Veikla | Skulptorius |
|  |
|  **Vikiteka** | Mindaugas Šnipas |

Skulptoriaus sukurtas paminklas Abraomui Kulviečiui Jonavoje
**Mindaugas Šnipas** (1960 m. kovo 22 d. Šakiuose, Lietuvos TSR) – Lietuvos skulptorius. Aktyvus tarptautinių simpoziumų dalyvis, rezidentas. Skulptoriaus darbų turi įsigijusios Lietuvos, Suomijos, Danijos meno galerijos, muziejai.

Biografija
----------

Gimė 1960 m. kovo 22 d. Šakiuose. 1984 m. baigė Vilniaus dailės institutą ir įgijo skulptoriaus specialybę, nuo 1989 m. Vilniaus dailės akademijos Skulptūros katedros docentas, nuo 1990 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys. Personalines parodas rengia nuo 1986 metų. Nuo 1984 m. dalyvavo grupinėse parodose Lietuvoje, Estijoje, Austrijoje, Švedijoje, Suomijoje, Australijoje, Danijoje, Italijoje, Nyderlanduose, Portugalijoje ir kitose šalyse.

Darbai
------

Vilniuje M. Šnipas sukūrė skulptūrą „Piliakalnis" (Panerių skulptūrų parke), atminimo lentas M. Vainraichui (Jono Basanavičiaus g. 16), R. Chvolesui (Tilto g. 15) ir Z. Reizenui (Jono Basanavičiaus g. 17). 

1987 m. Kauno miesto sode prie muzikinio teatro buvo pastatytas skulptoriaus sukurtas kompozitoriaus Stasio Šimkaus paminklinis biustas.

1989 m. balandžio 9 d. Kauno Muzikinio teatro sodelyje, pažymint kompozitoriaus Juozo Naujalio 120-ąsias gimimo metines, atidengtas skulptoriaus sukurtas paminklinis biustas.

1997 m. rugsėjo 12 d. Vilniuje, netoli namo Žydų g. 5, atidengtas skulptoriaus sukurtas paminklas-biustas Vilniaus Gaonui, kurį sukūrė, remdamasis jau anksčiau sukurtu skulptoriaus Teodoro Kazimiero Valaičio gipsiniu modeliu.

2009 m. birželio 21 d. Jonavoje atidengtas skulptoriaus sukurtas paminklas Abraomui Kulviečiui. 2011 m. gegužės 12 d. atidengtas skulptoriaus sukurtas paminklas Vilniaus Latvių gatvėje žymiam rusų poetui Konstantinui Balmontui.

* Prie poeto Konstantino Balmonto paminkloPrie poeto Konstantino Balmonto paminklo
* Skulptoriaus sukurtas paminklas Abraomui Kulviečiui JonavojeSkulptoriaus sukurtas paminklas Abraomui Kulviečiui Jonavoje

Nuorodos
--------

* Skulptoriaus biografija Archyvuota kopija 2011-07-22 iš Wayback Machine projekto.;
* В Вильнюсе открыт памятник поэту Бальмонту.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Mindaugas Šnipas atsako į Vilniaus Šv. Kristoforo gimnazijos klausimyną
2. ↑  Stasys Šimkus. Žymūs Kauno žmonės: atminimo įamžinimas. Kauno apskrities viešoji biblioteka (2004) Archyvuota kopija 2016-12-22 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Juozas Naujalis. Žymūs Kauno žmonės: atminimo įamžinimas. Kauno apskrities viešoji biblioteka (2004). Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑  Vilniaus Gaonas (ben Šlomo Zalmanas Elijas / Solomon Zalman Elijahu / Eyliohu ben Shloyme-Zalmen) Archyvuota kopija 2014-05-13 iš Wayback Machine projekto.
5. ↑  Latvių gatvėje atidengtas pirmas pasaulyje paminklas poetui Konstantinui Balmontui atminti Archyvuota kopija 2012-11-10 iš Wayback Machine projekto.
**Šakių rajono taryba** – Šakių rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1990 m. kovo 24 d. pakartotinis balsavimas (II turas) – balandžio 7 d. Pilnas pavadinimas – **Šakių rajono Liaudies deputatų taryba**, nuo 1990 m. balandžio mėn. *Šakių rajono taryba*.

Teisinis pagrindas
------------------

Vietos savivaldos pagrindų įstatymu, priimtu 1990 m. vasario 12 d. savivaldybės suskirstytos į žemesniosios pakopos savivaldybes – apylinkės, gyvenvietės (valsčiai), rajono (apskrities) miestai ir aukštesniosios pakopos savivaldybes – rajonai, apskritys, respublikos miestai. Šakių rajonui priskirtas aukštesniosios pakopos savivaldybės statusas. Savivaldybių teises kiek suvaržė 1993 m. spalio 12 d. Seimo priimtos įstatymo pataisos.

Rinkimai, vadovaujantis Lietuvos TRS Aukščiausiosios Tarybos 1989 m. gruodžio 7 d. priimtu „Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Vietinių liaudies deputatų tarybų rinkimų įstatymu" vyko pagal mažoritarinę sistemą. Kandidatus kelti galėjo renkamos tarybos teritorijoje esančių visuomeninių, politinių organizacijų, visuomeninių judėjimų rajonų ir miestų organai, taip pat ne mažiau, kaip 50 darbo ar gyvenamosios vietos piliečių susirinkimas. Tai buvo pirmieji laisvi ir demokratiški rinkimai po 1925 m. savivaldybių tarybų rinkimų.

Tarybos deputatai
-----------------

1. Vytautas Bitinas
2. Juozas Jucaitis
3. Algirdas Klimaitis
4. Juozas Puodžiukaitis

Veikla
------

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2021-02-25 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 55°18′31″š. pl. 25°25′46″r. ilg.﻿ / ﻿55.308503°š. pl. 25.429527°r. ilg.﻿ / 55.308503; 25.429527

Mindučių akmuo
Prie akmens auga medis ir krūmokšnis
**Mindučių akmuo** – valstybinis gamtos paminklas, esantis Molėtų rajone, Čiulėnų sen. Mindučių kaime. Riedulys slūgso 1,2 km į vakarus nuo kelio  **2805**  Stacijava–Skudutiškis–Kaniūkai , 0,4 km į pietvakarius nuo Mindučių senųjų kapinių. Nuo kapinių miškelio horizonte matoma akmens viršūnė ir šalia augantis medis.

Akmenį sovietiniais metais atkasė melioratoriai. Anksčiau buvo matoma šio stambaus riedulio tik mažesnioji viršutinė dalis. Atkastąjį riedulį galvota nugabenti bent iki artimiausio vieškelio, tačiau, ir keliems traktoriams nepajėgus jo išjudinti, buvo paliktas pirmykštėje vietoje. Akmenį supa atviras, banguotas reljefas su melioruotomis pievomis ir ganyklomis. Jis guli nedideliame duburyje, kuris didžia dalimi susiformavo atkasant riedulį ir jį supusį gruntą paskleidžiant tolyn nuo riedulio. Palei pat stambųjį riedulį sumesti gulėjo šeši nedideli akmenys.

Anksčiau paminklinis riedulys buvo aptvertas spygliuota viela ant metro aukščio kuolų, kad apsauginės zonos netryptų gyvuliai, stovėjo paminklinė lentelė. 2017 m. duomenimis, privažiavimo, kelio nuorodų, apsauginės tvorelės nebuvo. Šalia akmens išaugęs medis, iškasta duobė su vandeniu gyvulių girdymui.

Mindučių akmuo paskelbtas valstybės saugomu Lietuvos TSR Valstybinio gamtos apsaugos komiteto 1984 m. gruodžio 24 d. įsakymu Nr. 100.

Duomenys
--------

Saugomų teritorijų valstybės kadastro svetainėje pateikiami duomenys skiriasi nuo Geologijos tarnybos duomenų (skliausteliuose):

* Aukštis – 3,10 (3,30) m
* Ilgis – 5,70 (5,80) m
* Plotis – 3,10 (4,07) m
* Perimetras – 14,55 (14,71) m
* Sudėtis – mikroklininis biotitinis granitas

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Mindučių akmuo** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras
* Lietuvos geologijos tarnyba. Geotopai (išrašas) Archyvuota kopija 2017-05-10 iš Wayback Machine projekto.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RMolėtų rajono savivaldybės saugomos teritorijos |
| --- |
|  |
| Regioniniai parkai | 
Asvejos regioninis parkas • Labanoro regioninis parkas |
|  |
| Valstybiniai draustiniai | 
Baldono geomorfologinis • Kamastos kraštovaizdžio • Malkėstaičio hidrografinis • Virintos hidrografinis • Žalvarių geologinis |
|  |
| Gamtos paminklai | 
Alkūnų ąžuolas • Mindučių akmuo |
|  |
| Valstybiniai gamtos paveldo objektai | 
Akmuo „Valiulis" • Alkūnų pušis • Juodenėnų eglė • Juodenėnų trikamienė pušis • Jurkiškio akmuo • Kreiviškių akmuo • Lakajos akmuo • Milių ąžuolas • Šaukšteliškių ąžuolas • Virintos ąžuolas |
|  |
| Savivaldybės gamtos paveldo objektai | 
Dvikamienė pušis |

 |
| Lenkijos istorinis regionas:Górny Śląsk |
| --- |
|  |
| Šalis | Opolės ir Silezijos vaivadijų dalis |
| Vėliava |  |
| Herbas |  |
| Tautos | b. kroatai > lenkai |
| Kalba | lenkų kalba, sileziečių tarmė/kalba |
| Valstybės | Silezijos kunigaikštystės |
| Miestai | Opolė |
|  |
| Silezija dabartiniame žemėlapyje |

**Aukštutinė Silezija** (lenk. *Górny Śląsk*, vok. *Oberschlesien*, ček. *Horní Slezsko*) yra toliausiai į pietryčius nutolusi Silezijos dalis. Šiuo metu didžiąją dalį apima Lenkijos Silezijos ir Opolės vaivadijos, o mažesnė dalis priklauso Čekijai (Moravijos-Silezijos kraštas).

Geografija
----------

Apima Oderio aukštupio Neisės ir Olsos intakų baseiną. Čia buvo 56 iš 67 anglies kasyklų, 50 proc. kokso gamybos, 11 iš 16 švino ir cinko kasyklų, viso švino ir cinko liejyklos, 9 iš 14 plieno liejyklų, 5 iš 8 cinko skardos fabrikų.[paaiškinti]

Tipiški senoviniai langai Silezijos Rudoje
Aukštutinės Silezijos paviršių sudaro 3 atskiros kraštovaizdžių zonos: Oderio klonis (žemuma), einantis abiem upės pusėmis, Sudetų prieškalnės į vakarus nuo Oderio ir aukštumos į rytus nuo Oderio. Žemumose yra derlingos dirvos, vakarinėje dalyje esančios aukštumos iškyla iki 890 m.

Naudingosios iškasenos tai daugiausia geros kokybės akmens anglis, taip pat cinkas, švinas, geležies rūda, kalkakmenis, bazaltas. Kadangi šalia iškasamų mineralų yra dideli akmens anglies ištekliai, šioje srityje anksti atsirado ir išsivystė metalurgijos pramonė. Prieš Aukštutinės Silezijos padalinimą tarp Lenkijos ir Vokietijos pramonėje dirbo 280 000 darbininkų (175 000 akmens anglies kasyklose ir kokso gamyboje, 30 000 švino ir cinko kasyklose ir liejyklose). 1926 m. Vokietijos dalyje dirbo iš viso 26 000 darbininkų.

Istorija
--------

Iki 1919 m. sudarė vieną (*Oppelno*, lenk. *Opole*) Vokiečių Silezijos provincijos apygardą. Versalio sutartimi (1919 m.) pietinė Hulčino sritis, 316 km² su 56 438 gyv. (1924 m.) atiteko Čekoslovakijai, o 1922 m. rytinė dalis – 3 213 km² su maždaug 1 mln. gyventojų – Lenkijai. Vokietijai liko 9713 km² su 1 379 408 gyv. (1925 m.). Lenkijai atiteko turtingiausioji mineraliniais ištekliais ir svarbiausia pramone Aukštutinės Silezijos dalis.

Šaltiniai
---------

* Lietuviškoji enciklopedija. II t. Kaunas: 1934, p. 240-3.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Aukštutinė Silezija** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Aukštutine SilezijaArchyvuota kopija 2013-04-23 iš Wayback Machine projekto.
* Aukštutine Silezija
Frančesko Albanio portretas, spėjama, autoportretas (privatūs rinkiniai)
**Frančeskas Albanis** (it. *Francesco Albani*, 1578 – 1660 m. spalio 4 d.) – italų baroko tapytojas. Akademistinės Karačių Bolonijos dailės mokyklos auklėtinis. Šiaulių „Aušros" muziejaus rinkiniuose yra paveikslas „Europos pagrobimas", priskiriamas Frančeskui Albaniui.

Biografija
----------

Frančeskas Albanis gimė 1578 m. Bolonijoje šilko prekiautojo šeimoje. Būdamas dvylikos metų, jis įstojo mokytis pas Bolonijos dailininką-manieristą Denisą Kalvartą, kurio dirbtuvėse sutiko Gvidą Renį. Greitu laiku abu būsimieji dailininkai perėjo mokytis į įtakingą Bolonijos Karačių dailės mokyklą, studijavo pas Anibalę Karačį. 1600 m. kartu su A. Karačiu ir didele grupe mokinių jis persikėlė į Romą studijuoti klasikinio meno pavyzdžių ir padėti Karačiams nutapyti didelius freskų užsakymus Farnezės rūmuose. Atliko freskų liunečių Aldobrandini rūmuose (dabar Dorija Pamfili galerijos dalis).

1602−1606 m. Frančeskas Albanis dirbo *San Giacomo degli Spagnoli* bažnyčioje, 1606−1609 m. atlikinėjo darbus *Mattei di Giove* ir *Giustiniani* rūmuose. Jau susikūręs garsaus dailininko vardą, F. Albanis dirbo 1609−1612 m. Kvirinalo rūmuose kartu su Gvidu Reniu. F. Albanis buvo G. Renio konkurentas, nors niekuomet neįgavo tokios šlovės kaip Gvidas. 1612−1614 m. F. Albanis atliko freskų *Santa Maria della Pace* bažnyčioje. Vėliau dirbo ne vien Romoje, bet ir Bolonijoje, Mantujoje, Riminyje ir Florencijoje. 

Frančeskas Albanis mirė 1660 m. spalio 4 d. Bolonijoje. Jis buvo tipiškas Bolonijos akademistinės mokyklos auklėtinis, tačiau kai kurių figūrų traktavimas jo paveiksluose rodo, kad jis buvo nevisiškai atsisakęs manieristinio vaizdavimo bruožų. F. Albanis daugiausiai tapė religines ir alegorines scenas antikinės mitologijos motyvais.

Darbų galerija
--------------

* „Žiema" arba „Dianos triumfas" (1616-17, Borgezės galerija, Roma)
* „Veneros tualetas" (1621−1633, Luvras, Paryžius)
* „Diana ir Akteonas" (apie 1625-30, Senųjų meistrų paveikslų galerija Dresdene)
* „Geroji naujiena" (XVII a. Ermitažas, Sankt Peterburgas)
* „Madona" (XVII a. Dalvičo paveikslų galerija, Londonas)
* „Atgailaujanti Magdalena" (XVII a. Kapitolijaus muziejai, Roma)

Išnašos
-------

1. ↑  LDM informacija[neveikianti nuoroda]

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Francesco Albani** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Francesco Albani WGA tinklalapyje
* Francesco Albani Encyclopaedia Britannica tinklalapyje
* Francesco Albani Uficių galerijos tinklalapyje
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Vienapiestės gudobelės (*Crataegus monogyna*) šakelė su akstimis
**Akstis** – stiebo kilmės dyglys, pakitęs trumpaūglis.

Suaugusių aksčių viršūnės neturi pumpurų su augimo kūgeliais, kurie anksti nustoja veikti ir sukietėja. Aksčių kietumas priklauso nuo medienos ir sklerenchimos gausos. Paprastai akstys būna ylos formos, tačiau būna ir šakotų (pvz. gledičijų akstys).

Aksčių ūglinę kilmę rodo tai, kad jos išsivysto lapų pažastyse (ten, kur būna pumpurai), o aksčių pamatinėje dalyje matyti sunykusių pumpurėlių ir lapelių žymės. Aksčiai suaugus, ją dengiantis lapas paprastai nukrenta, bet lieka lapkočio randas.

Lietuvoje akstis turi šunobelė (*Rhamnus cathartica*), dygioji slyva (*Prunus spinosa*), gudobelė (*Crataegus*), gledičija (*Gleditschia triacanthos*).

* Gledičijos trišakės akstysGledičijos trišakės akstys
* Mekečio (Ocotillo) akstysMekečio (Ocotillo) akstys
* Dygiosios slyvos (Prunus spinosa). Smaigaliais besibaigiantys ūgliai - akstysDygiosios slyvos (*Prunus spinosa*). Smaigaliais besibaigiantys ūgliai - akstys
|  |
| --- |
| **DFW T.28 Floh** |
|  |
|  |
|  |
| Tipas | Naikintuvas (prototipas) |
| Gamintojas | Deutsche Flugzeug-Werke,  Vokietijos imperijos vėliava Vokietijos imperija |
| Kūrėjas | Hermann Dorner |
| Gamybos metai | 1915 |
| Pirmas skrydis | 1915 m. gruodis |
| Pagaminta vnt. | 1 |

**DFW T.28 Floh** ('kandis') – Pirmojo pasaulinio karo metu Vokietijos Imperijoje sukurtas naikintuvo prototipas. Orlaivio konstruktorius – Hermanas Dorneris (vok. Hermann Dorner), sukūręs keletą kitų naikintuvų, pvz. labai sėkmingą Hannover CL.II.

Vienintelis DFW T.28 egzempliorius buvo suprojektuotas įmonėje Deutsche Flugzeug-Werke, kurioje dirbo H. Dorneris. Lėktuvas buvo pastatytas nedidelėje įmonėje Flugzeugwerft Lubeck-Travemunde.

DFW T.28 buvo trumpasparnis (sparnų ilgis – 6,20 m.) medinis, fanera (fiuzeliažas) ir drobe (sparnai) dengtas biplanas su siauru fiuzeliažu. Lėktuvo konstrukcija buvo kiek neįprasta: viršutinis sparnas buvo montuojamas tiesiai ant kapoto, kas užtikrino puikų matomumą į viršų, tačiau ne į priekį ar žemyn. Lėktuvo paskirtis – greitas naikintuvas – perėmėjas. Varomas 100 AG (75 kW) galios „Mercedes D.I" vienaeilio variklio orlavis jau pirmo bandymo metu pasiekė tiems laikams didelį 180 km/h greitį. Tokius skrydžio parametrus sąlygojo labai aptakus fiuzeliažas. Siekiant mažesnio oro pasipriešinimo buvo atsisakyta tokių elementų, kaip išmetimo vamzdžių aptakai.

DFW T.28 buvo suprojektuotas ir pagamintas 1915 m antroje pusėje.

Hermann Dorner prie DFW T.28
DFW T.28 Floh modelis, vaizdas iš šono
Nepaisant gerų skrydžio parametrų, lėktuvas nesudomino Idflieg ir nebuvo patvirtintas serijinei gamybai. Pagrindiniais jo trūkumais buvo įvardinti labai prastas matomumas į priekį ir žemyn bei siauros važiuoklės sąlygojamas sudėtingas tupdymas. Dėl pastarosios priežasties vienintelis pagamintas egzempliorius sudužo bandymų metu.

Techniniai duomenys
-------------------

### Bendrieji parametrai

* Įgula: 1
* Ilgis: 4,50 m
* Sparno mojis: 6,50 m
* Sparno plotas: 15 m2
* Svoris:
	+ tuščio: 420 kg
	+ kilimo: 650 kg
* Jėgainė: 1 × vandeniu aušinamas vienaeilis stūmoklinis 6 cilindrų 75 kW (100 AG) galios vidaus degimo variklis „Mercedes D.I"
* Propeleris: medinis, dvimentis, fiksuoto žingsnio

### Skrydžio parametrai

* Greitis:
	+ maksimalus: 180 km/h (110 mylios į valandą, 97 mazgai)
	+ kreiserinis: 156 km/h
* Skrydžio lubos: 5500 m
* Skrydžio trukmė: 2,0 val.

### Ginkluotė

* 1 x 7,92 mm kalibro Spandau LMG 08/15 kulkosvaidis, fiksuotas, šaudantis į priekį

Šaltiniai
---------

* (EN) „DFW T28 Floh". *flyingmachines.ru*. Their Flying Machines.
* (EN) DFW T.28 Floh (Flea) Biplane Fighter Prototype [1915], Militaryfactory.com
* (EN) T28 Floh, Уголок неба
* (EN) The Illustrated Encyclopedia of Aircraft (Part Work 1982–1985). Orbis Publishing.

Išnašos
-------

1. ↑  The Illustrated Encyclopedia of Aircraft (Part Work 1982–1985), p. 1297
2. 1 2  T28 Floh, Уголок неба
3. 1 2  „DFW T28 Floh". *flyingmachines.ru*. Their Flying Machines.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Apie **akstis** pakitusius ūglius skaityti čia.
**Akstis** (angl. *javelin*, rus. *дротик, сулица*) – trumpa (~ 1 m ilgio) lengva svaidomoji ietis su akmeniniu, kauliniu ar metaliniu antgaliu. Antgaliai dažnai būdavo su užkarpomis, kad būtų sunkiau ištraukti (tuo tarpu iečių antgaliai būdavo bebarzdžiai, kad ietis išsitrauktų lengviau). Svaidymo tolį padidindavo iki 70-80 m naudodami specialią kilpą arba ietisvaidę. Akstis buvo tiek kovinis, tiek medžioklės ginklas.
Senovinės medžioklinės akstys buvo lengvos – sverdavo apie 0,3 kg, būdavo iki ~2 m ilgio. Jas neretai svaidydavo ietisvaidėmis. Kavalerijos akstys buvo trumpos – 70-120 cm ilgio, sverdavo apie 0,5 kg ir daugiau, todėl jomis buvo galima pramušti lengvus šarvus. Įprastinis jų svaidymo nuotolis – 10-15 m.

Akstis naudojo ir gentys, nežinojusios lanko ir strėlių (australai) ar jų nenaudojusios (aleutai). Akstys konkuruodavo su lankais. Akstys patogios tuo, kad jas svaido viena ranka, o kitoje galima laikyti skydą ar pavadį (jei akstininkas raitas), tuo tarpu lankininkas šaudo abiem rankomis.

Akstis akmeniniu antgaliu ir akmeninis peilis
Akstis su metaliniais antgaliais naudojo S. Graikijos ir Romos kariuomenės. Legionierių akstys *piliumai* buvo ypatingos konstrukcijos, dėl kurios priešai būdavo priversti mesti skydus su įsmigusiais piliumais. Aleksandro Makedoniečio kariuomenė turėjo atskirus pėsčių akstininkų dalinius, kurie kaudavosi pabira rikiuote smogdami priešininkui pirmąjį smūgį ir paruošdami pagrindinių jėgų ataką. Akstimis neretai kaudavosi kovos vežimų ekipažai. Rusų kavalerija naudojo akstis (pavadinimais *сулица* ir *джерид*) iki XVII a. pabaigos.

Akstininkai būdavo ginkluoti 3-4, kartais daugiau aksčių. Akstis neretai nešiodavo specialiame dėkle (akstinėje).

Akstis primena smigiai, tačiau šie paprastai mažesni, o jų galai su plunksnomis, stabilizuojančiomis lekiantį smigį.

  

Akstimi biologijoje vadinamas dygliu virtęs pakitęs ūglys, kokius turi, pvz. gudobelės.
|  |
| --- |
| **Mindūnų pagrindinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Mindūnų pagrindinė mokykla herbas|center|100px]] |
| Mindūnų pagrindinė mokykla |
| **Adresas** | Muziejaus g. 10?, Mindūnai |
| **Direktorius(-ė)** |  |
| **Mokinių skaičius** |  |
| **Įkūrimo data** | 1913 m. |
| **Uždarymo data** | 2016 m. |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** |  |

**Mindūnų pagrindinė mokykla** – buvusi mokykla Mindūnų kaime (Molėtų rajonas). Įstaigos kodas 191229796.

Istorija
--------

Mindūnų mokykla įkurta 1912 m. rugsėjo 1 d. Likiškių k. veikė Šeršniovo Artemijaus name, 16 m² kambaryje (mokytoja Nina Suchorukova). Pirmaisiais metais ją lankė 10 moksleivių. 1913–1914 mokslo metais mokykla perkelta į Mindūnus (veikė Antano Kučinsko name), o nuo 1914 m. spalio uždaryta.

Mindūnų pradžios mokyklos veikla atnaujinta 1917 m. (mokytojas Pranas Kaminskas). 1918 m. mokykla perkelta į Zamokų kaimą, o 1920 m. – vėl į Mindūnus. 1937 m. Likiškių kaime pastatytas Mindūnų pradžios mokyklos pastatas, 1937–1938 m. čia mokėsi 60 vaikų.

1937–2004 m. – septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, pagrindinė. Mokykloje buvo muziejus. 2004 m. ji prijungta prie Molėtų pradinės mokyklos, jos pastatai perduoti Molėtų krašto muziejui. Ilgainiui uždarytas ir mokykla-skyrius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Molėtų r. Mindūnų pagrindinė mokykla. Vz.lt (tikrinta 2022-09-04).
2. 1 2  *Tūkstantis Molėtų krašto istorijos faktų*. Molėtų krašto muziejus. Suarchyvuota 2013-04-14.
3. ↑  Mindūnai. Visuotinė lietuvių enciklopedija (tikrinta 2022-09-04).
4. ↑  2004-04-15 Molėtų raj. sav. tarybos sprendimas Nr. B1-36. Archyvuota kopija 2022-09-04 iš Wayback Machine projekto. Moletai.lt (tikrinta 2022-09-04).
5. ↑  2004-06-03 Molėtų raj. sav. tarybos sprendimas Nr. B1-96. Archyvuota kopija 2022-09-04 iš Wayback Machine projekto. Moletai.lt (tikrinta 2022-09-04).
| **Jonas Vilionis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1947 m. liepos 30 d. (75 metai)Pašventupys, Prienų rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Danutė |
| Vaikai | Danutė, Ingrida |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Prienų rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungaLietuvos valstiečių liaudininkų sąjunga. |

**Jonas Vilionis** (g. 1947 m. liepos 30 d. Pašventupyje, Prienų rajonas) – Lietuvos ir Prienų rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1967 m. baigė Kauno 13-ąją vidurinę mokyklą, tarnavo TSRS kariuomenėje. Grįžęs įstojo į Kalvarijos maisto pramonės technikumą. Jį baigęs Priekulės sūrių gamykloje pradėjo dirbti inžinieriumi technologu.

1976 m. Šilalės rajono Sviesto gamyklos direktorius, 1979 m. Žaliavų paruošimo skyriaus viršininkas, 1980 m. Šilalės rajono Komunalinių įmonių kombinato viršininkas, nuo 1987 m. Šilutės sūrių gamyklos direktorius, nuo 1996 m. Klaipėdos akcinės bendrovės „Klaipėdos pienas" generalinis direktorius, nuo 1999 m. ūkininkauja.

Nuo 2007 m. Prienų rajono savivaldybės tarybos narys.

Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos narys, nuo 2006 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narys.Iki 2021 m. buvo šios partijos Prienų skyriaus pirmininkas.

Prienų rajono žemdirbių asociacijos pirmininkas, kooperatyvo „Lietuviškas pienas" pirmininko pirmasis pavaduotojas, Žemės ūkio rūmų tarybos narys. 2006 m. Lietuvos pieno gamintojų asociacijos pirmininkas.

Sutuoktinė Danutė, vaikai Danutė, Ingrida.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai[neveikianti nuoroda]
2. ↑  Vyriausiosios rinkimų komisijos duomenys[neveikianti nuoroda]
3. ↑
4. ↑  2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai - Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjunga - Iškelti kandidatai Archyvuota kopija 2013-10-04 iš Wayback Machine projekto.
Frančesko Solimenos „Autoportretas" (apie 1715, Uficių galerija)
**Frančeskas Solimena** (it. *Francesco Solimena*, 1657 m. spalio 4 d. – 1747 m. balandžio 3 d.) – italų baroko tapytojas. Savo kūryboje derino baroko stilistiką su klasikinės dailės bruožais, visų pirma paimtais iš Rafaelio. Lietuvos dailės muziejaus rinkiniuose yra jo paveikslas „Rožinio Švč. Mergelė Marija" (nuolatinėje ekspozicijoje Radvilų rūmuose).

Biografija
----------

Frančeskas Solimena gimė 1657 m. spalio 4 d. Kanalė di Serino kaime netoli Avelino, menininkų šeimoje. Pirmuosius dailės mokslus išėjo pas tėvą Andželą Solimeną. Apie 1670 m. jis tėvui padėjo atlikti tapybą Nočera Inferiorės katedroje ir Salerno mieste. 1674 m. jis persikraustė į Neapolį, kur tapo vienu žymiausių miesto dailininkų. Buvo paveiktas neapolitiečių dailininkų L. Džordano ir M. Prečio. Daug elementų ėmė iš praeities klasikinio baroko ir renesanso dailininkų: Pjetro da Kortonos, Rafaelio, Dž. Lanfranko.

F. Solimena įsteigė savas dailės dirbtuves Neapolyje, buvo remtas įtakingų neapolitiečių aristokratų ir katalikų bažnyčios klierikų. F. Solimena visą gyvenimą praleido Neapolyje, dažnai lankė gimtąsias Nočerės apylinkes netoli Neapolio. Nepaisant pastovios darbo vietos Solimena tapo vienu populiariausių to meto Europos dailininkų. Jam paveikslus užsakinėjo princas Eugenijus Savojietis ir Prancūzijos karalius Liudvikas XIV. Solimenos rangas buvo pakeltas į baronus. Pats gyveno nuosavuose rūmuose (šiuo metu Solimenos rūmai Neapolyje). Jo dirbtuvės aprūpino vietos ir apylinkių bažnyčias religiniais paveikslais. Po L. Džordano mirties (1705 m.) Solimena tapo svarbiausiu Neapolio dailininku. Garsėjo kaip žymus kitų dailininkų mokytojas. Frančeskas Solimena mirė 1747 m. balandžio 3 d. Baros miestelyje prie Neapolio (šiuo metu Neapolio dalis)

Darbų galerija
--------------

* „Valdžios alegorija" (1690, Ermitažas, Sankt Peterburgas)
* „Šv. Placido ir Flavijos nužudymas" (1697−1708, Szépművészeti muziejus, Budapeštas)
* „Didonė priima Enėją ir Kupidoną, kaip Askanijų" (apie 1720, Londono nacionalinė galerija)
* „Imperatorius Karolis VI ir Altano grafas Gundakeris" (1718, Meno istorijos muziejus Vienoje)
* „Nuėmimas nuo kryžiaus" (1729, Meno istorijos muziejus Vienoje)
* „Geroji naujiena" (Valstybinis Kopenhagos meno muziejus)

Išnašos
-------

1. ↑  Lonodono nacionalinės galerijos informacija
2. ↑  LDM informacija Archyvuota kopija 2015-01-21 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Francesco Solimena** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Francesco Solimena WGA tinklalapyje
* Francesco Solimena settemuse.it tinklalapyje
* Francesco Solimena J. P. Getty muziejaus tinklalapyje
* treccani.it
**Jonas Čeičys** (1901 m. gruodžio 17 d. Kalnelių viensėdis, Juodupės valsčius – 1970 m. liepos 22 d. Kaunas) – Lietuvos inžinierius melioratorius, technikos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1933 m. baigė Vienos aukštąją žemės kultūros mokyklą. 1968 m. technikos mokslų daktaras.

1933–1944 m. dirbo Lietuvos žemės ūkio ministerijoje. 1945–1948 m. dėstė Kauno universitete (iki 1946 m. Vytauto Didžiojo universitetas), 1948–1950 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos docentas. 1950–1959 m. Melioracijos instituto direktorius, 1958–1961 m. šio instituto Agromelioracijos, 1961–1970 m. Kultūrtechnikos skyriaus vedėjas.

Bibliografija
-------------

* Melioracijos terminų žodynas, 1960 m.
* Žemės ūkio melioracija. Sausinimas, vadovėlis, 1965 m.
* Vasaros potvynių skaičiuotinų debitų nustatymas, 1967 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Morkūnas. *Jonas Čeičys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 273 psl.
**Antropologinė rekonstrukcija** – individo dokumentinio portreto atkūrimas pagal kaukolę siekiant buvusio tikro ir atkurto atvaizdų tapatumo.

Rekonstrukcija būna grafinė – galvos profilio piešinys ir plastinė – skulptūrinė kaukė arba biustas. Antropologinės rekonstrukcijos metodika remiasi ryšiais tarp minkštųjų veido dalių ir kaukolės kaulų dydžio proporcijų, formos bei kaulinių šiurkštumų išvešėjimo laipsnio.

Istorija
--------

Antropologinės rekonstrukcijos metodikos pagrindus XIX a. pabaigoje – XX a. pirmoje pusėje sukūrė Hermanas Šafhausenas, Julius Kolmanas, Hermanas fon Egelingas (Vokietija), Viltonas Krogmanas (JAV) ir kiti. Vidurio ir Rytų Europoje plačiai naudojamas M. Gerasimovo 1949 m. sukurtas antropologinės rekonstrukcijos metodas, kuris padeda iliustruoti žmogaus tapsmo etapus (antropogenezė), paruošti rasinių tipų etalonus (etninė antropologija), identifikuoti asmenybe (teismo medicina), atkurti praeities žymių žmonių portretus.

Antropologinė rekonstrukcija Lietuvoje
--------------------------------------

Lietuvoje antropologinė rekonstrukcija plėtojama nuo 1965 m. Naudodamas M. Gerasimovo metodą archeologas Vytautas Urbanavičius atkūrė seniausiųjų Lietuvos gyventojų dokumentinius portretus. Tai akmens amžiaus Kirsnos žmogus, Turlojiškės žmogus (1968 m.) ir Duonkalnio žmogus (1983 m.); geležies amžiaus žmonių iš Veliuonos (1966 m.), Seredžiaus (1967 m.), Krikštonių (1968 m.), Maudžiorų (1969 m. Kelmės rajono savivaldybės teritorija);, Taurapilio, Graužių (1972 m.), Zastaučių (Biržų rajono savivaldybės teritorija; 1978 m.) ir Vaitiekūnų (1981 m.); viduramžių žmonių iš Skrebinų (Jonavos rajono savivaldybės teritorijoje), Liepiniškių (1972 m.), Rumšiškių (1970 m.) ir Jakštaičių (1979 m.) 

V. Urbanavičius atliko plastines rekonstrukcijas pagal kaukoles, rastas Tolminkiemio kapuose nr. 1 ir nr. 2 (1969 m.) Mokslininkų komisija nustatė jas esant K. Donelaičio ir Tolminkiemio dvaro amtmono Ruigio. Atkurtas K. Donelaičio portretas įsitvirtino poeto ikonografijoje, juo remiantis sukurtas paminklas, biustas, medaliai. Tyrinėjant Vilniaus arkikatedros požemius 1987–1990 m. iš rastos kaukolės V. Urbanavičius sukūrė Vilniaus vyskupo A. Vainos (1569–1649 m.) skulptūrinį portretą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gintautas Česnys. *Antropologinė rekonstrukcija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 616 psl.



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Antropologinė rekonstrukcija** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Džulianas Asandžasangl. *Julian Assange*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1971 m. liepos 3 d. (51 metai)Taunsvilis, Kvinslandas, Australija |
|  |
| Pareigos | Portalo Wikileaks vyriausiasis redaktorius |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Amnesty International žiniasklaidos apdovanojimas |

**Džulianas Asandžas** (angl. *Julian Paul Assange*; g. 1971 m. liepos 3 d. Taunsvilyje, Kvinslande, Australija) – australų aktyvistas, kompiuterių programuotojas ir žurnalistas, geriausiai žinomas kaip portalo Wikileaks vyriausiasis redaktorius. Už savo veiklą gavo įvairių apdovanojimų. 2011 m. buvo nominuotas Nobelio taikos premijai.

2010 m. gyvendamas Anglijoje, buvo apkaltintas seksualiniais nusikaltimais Švedijoje. Kaip kardomoji priemonė paskirtas 18 mėn. namų areštas. Asandžas kaltinimus vertina kaip bandymą apšmeižti ir susidoroti, dėl to prašė politinio prieglobsčio iš Ekvadoro ir gavo laikiną apsaugą, kol prašymas yra svarstomas.

2012 m. Anglijoje Asandžas rengė pokalbių politikos tema televizijos šou, pavadintą „Pasaulis rytoj" („World Tomorrow"). Šiame šou pasirodė tokie žymūs žmonės kaip Ekvadoro prezidentas Rafael Correa ir JAV politinis aktyvistas Noam Chomsky.

2019 m. balandžio mėn. Jungtinės Karalystės policija Londone areštavo Asandžą, pastaruosius septynerius metus gyvenusį Ekvadoro ambasadoje. Išvakarėse iš jo buvo atimta Ekvadoro pilietybė, kuri buvo suteikta 2017 m.

Jaunystė
--------

Asandžas gimė Taunsvilyje, Kvynslende. XX a. 8-ojo dešimtmečio viduryje su motina ir patėviu persikėlė į Lismorą Naujajame Pietų Velse. Jo motina ištekėjo dar kartą ir susilaukė antro sūnaus. Skiriantis su antruoju vyru, kilo ginčai dėl vaiko globos, ir dėl to Asandžo motina su abiem sūnumis keliavo per visą Australiją ir slapstėsi 5 metus. Paauglystėje Asandžas kraustėsi kelias dešimtis kartų ir mokėsi daugelyje skirtingų mokyklų, kartais buvo mokomas namuose.

Būdamas 16 metų Asandžas tapo kompiuterių įsilaužėliu. Už tai buvo teisiamas dėl 25 nusikaltimų ir 1995 m. pripažintas kaltu.

1988–1989 m. Asandžas vedė ir su žmona susilaukė sūnaus Danieliaus. Jie išsiskyrė prieš Asandžo areštą ir kaltinimų jam pateikimą.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑   Archyvuota kopija 2012-04-18 iš Wayback Machine projekto.
6. ↑


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Julian Assange** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Jonas Vilkaitis** |
| --- |
| Gimė | 1888 m. gegužės 11 d.Kybartuose |
| Mirė | 1975 m. (~87 metai) |
|  |
| Veikla | kooperatininkas, visuomenės ir politinis veikėjas. |

**Jonas Vilkaitis** (1888 m. gegužės 11 d. Kybartuose – 1975 m.) – kooperatininkas, visuomenės ir politinis veikėjas.

Biografija
----------

Mokėsi privačiai, Marijampolės ir Petrapilio gimnazijose. 1911–1915 m. Petrapilio psichoneurologijos institute studijavo pedagogiką ir istoriją.

1910–1911 m. – vienas iš Giedros draugijos steigėjų Rygoje, dirbo jos pradžios mokykloje, dalyvavo LSDP veikloje, redagavo laikraščio „*Brėkšta*" Nr. 2, atsišaukimus lietuvių ir rusų kalbomis, buvo suimtas ir ištremtas iš Rygos.

1912–1914 m. – Petrapilio lietuvių studentų draugijos pirmininkas. 1915–1918 m. tarnavo Žemietijų sąjungoje, 1918 m. redagavo „Darbininkų Balsą". 1918 m. LSDP deleguotas į Vilniaus Darbininkų tarybą, joje išrinktas Vykdomojo komiteto nariu. 

1919 m. – savivaldybių organizatorius Tauragės apskrityje, Tauragės savivaldybės tarybos narys. Buvo vienas Tauragės mokytojų seminarijos steigimo iniciatorių. 1920–1924 m. – Tauragės apskrities savivaldybės pirmininkas. 

1928 m. lapkričio 5 d. išrinktas Kauno ligonių kasos direktoriumi. Jo iniciatyva buvo atidaryta tuberkuliozės sanatorija Varėnoje ir vaikų stovykla Gelgaudiškyje. 1929-1933 m. žurnalo „Darbo sveikata" redaktorius.

1930 m. – „Socialdemokrato" bendradarbis, redakcinės komisijos narys, 1938 m. – „Minties" redaktorius. 1940 m. – „Raidės" bendrovės valdybos pirmininkas, „Paramos" kooperatyvo narys.

1944 m. pasitraukė į Vokietiją, vėliau į JAV. 1964 ir 1967 m. išrinktas LSDP Užsienio delegatūros valdybos nariu, 1964–1975 m. – Užsienio delegatūros pirmininkas.