recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Vytautas Kasiulis
**Vytautas Kasiulis** (1918 m. balandžio 23 d. Simnas – 1995 m. kovo 12 d. Paryžius) – Lietuvos tapytojas.

Biografija
----------

Nuo 1937 m. mokėsi Kauno meno mokykloje. 1941 m. baigęs Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institutą, 1941–1944 m. jame dėstė. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1946–1948 m. gyveno Freiburge, dėstė Dailės ir amatų mokykloje, 1947–1949 m. vadovavo piešimo klasei. Nuo 1948 m. gyveno Paryžiuje.

Kūryba
------

Aliejumi, guašu, pastele, tempera nutapė figūrinių kompozicijų („Dailininko šeima", „Moteris su kūdikiu"), portretų („Autoportretas", „Lietuvaitė", „Čigonė"), lyrinių peizažų, natiurmortų. Ankstyvieji kūriniai – dažniausiai buitinio žanro paveikslai – realistiniai, psichologiški, su humoro elementais, tamsoko kolorito. Vėlesni – modernistiniai, jiems būdinga lyrizmas, dekoratyvumas, šviesių sodrių spalvų koloritas, improvizacija. Kompozicijose dažnai vaizdavo muzikantus, cirko artistus, šventuosius (Šv. Kazimierą, Šv. Petrą), jų figūros abstrahuotos, žaismingos, supintos su arabeskiškomis linijomis, kuria karnavalo efektą. Sukūrė piešinių, pastelių, akvarelių, litografijų, apipavidalino prancūzų kino filmą „Dvigubas gyvenimas" (1954 m.). Surengė individualių parodų: Kaunas 1943 m. Freiburgas 1947 m. Paryžius 1950–1955 m. Hamburgas, Ženeva, Berlynas, Londonas, Kopenhaga, Stokholmas, Čikaga, Niujorkas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vytautas Kasiulis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 530 psl.
| **Ilona Vaškevičiūtė** |
| --- |
| Gimė | 1954 m. vasario 21 d. (69 metai)Kaunas |
|  |
| Veikla | Lietuvos archeologė, pedagogė |
| Organizacijos | Vilniaus pedagoginis universitetas |
| Pareigos | docentė |
|  |
| Išsilavinimas | humanitarinių mokslų daktarė |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Ilona Vaškevičiūtė** (g. 1954 m. vasario 21 d. Kaune) – Lietuvos archeologė, pedagogė, humanitarinių mokslų daktarė.

Biografija
----------

1971 m. baigė Kauno Adomo Mickevičiaus vidurinę mokyklą. 1976 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą, apgynė diplominį darbą „Sargėnų kapinynas" (vad. Adolfas Tautavičius), įgijo istoriko, istorijos ir visuomenės dėstytojo specialybę. 1993 m. apgynė humanitarinių mokslų daktaro disertaciją „Pietinių žiemgalių dvasinė kultūra ir materialinė būtis V–XII amžiuje".

1974–1994 m. ir nuo 1997 m. Lietuvos istorijos instituto mokslo darbuotoja. 1994–1997 m. Pilių tyrimų centro vyr. archeologė. Nuo 1996 m. ir Vilniaus pedagoginio universiteto Baltų proistorės katedros lektorė, nuo 2006 m. – docentė.

Žurnalo „Žiemgala" redakcinės kolegijos narė. Lietuvos archeologijos draugijos narė.

Mokslinė veikla
---------------

Archeologinių tyrimų interesai: baltų genčių etninė istorija, laidojimo papročiai. Tyrinėti objektai: Lieporių kapinynas, Tuskulėnų masinių žudynių kapavietė (vad. Vytautas Urbanavičius), Vabalninko senkapis (Biržų rajonas), Linkuvos senkapis, Peleniškių spėjamo kapinyno vieta, (Pakruojo rajonas), Pušaloto senkapis, Kyburių senkapis, (Pasvalio rajonas), Pavirvytės kapinynas, Skėrių senkapis (Butikių) (Mažeikių rajonas), Raudondvario gyvenvietė (Kauno rajonas) Kriukų-Dvareliškių kapinynas, Kurmaičių-Linksmėnų kapinynas, (Joniškio rajonas), Kelmės dvarvietė, Rietavo senojo miesto vieta.

Bibliografija
-------------

* Žiemgaliai V–XII amžiuje, monografija, Vilnius: VPU leidykla, 2004, 151, [1] p.
* Tautų kraustymosi ir baltų genčių sklaidos laikotarpis, monografija, // Lietuvos istorija II dalis. (Geležies amžius). Vilnius. Baltos lankos. 2007, p. 173–297.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ilona Vaškevičiūtė. Lietuvos archeologijos draugija Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
**Nitrifikacija** – biologinis procesas, kurio metu amoniakas oksiduojamas iki nitritų, o pastarieji oksiduojami iki nitratų. Nitrifikacijos procesas yra svarbi azoto biogeocheminio ciklo dirvožemyje dalis. Atrastas rusų mikrobiologo Sergėjaus Vinogradskio (1856–1953).

Amoniaką iki nitritų oksiduoti gali dvi grupės organizmų: amoniaką oksiduojančios bakterijos bei archėjos. Dirvožemyje amoniaką oksiduoja tiek bakterijos, tiek archėjos, tuo tarpu vandenynuose šiame procese dominuoja archėjos. Daugiausiai tiriamos dirvožemio bakterijos priklauso *Nitrosomonas* ir *Nitrosococcus* gentims.

Tolesnį nitritų oksidavimą iki nitratų dažniausiai atlieka *Nitrobacter* genties bakterijos.

Reakcijos:

1. NH3 + O2 → NO2− + 3H+ + 2e−
2. NO2− + H2O → NO3− + 2H+ + 2e−

  

Abiejuose etapuose (reakcijose) gaminama energija, naudojama ATP sintezei. Nitrifikuojantys organizmai vadinami chemoautotrofais, ir anglį augimui ima iš anglies dvideginio.

Nitrifikacijos procesas naudojamas šalinant azotą iš vandens nuotekų (po nitrifikacijos taikoma denitrifikacija).

Kartu su amonifikacija, nitrifikacija sudaro mineralizacijos procesą (organinės medžiagos suskaidomos iki neorganinių).

Kai dirvožemyje yra pakankamai oro, kapiliarinė drėgmė yra 60-70 proc. o pH 6,2-8,2, tai nitrifikacija vyksta intensyviai.[1]

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pocienė, Alma; Pocius, Skirmantas. *Prevencinės vandens taršos mažinimo priemonės.* Kaunas: Arvida, 2008, 43 p. ISBN 978-9955-760-64-1.
**Ilona Gražytė-Maziliauskienė** (1933 m. spalio 9 d. Kaunas – 2001 m. rugsėjo 2 d. Monrealis) – Lietuvos literatūros tyrinėtoja, daktarė.

Biografija
----------

1944 m. pasitraukė į Vakarus. 1955–1960 m. Monrealio universitete studijavo anglistiką. 1960 m. daktarė. 1961–1997 m. Monrealio kolegijose dėstė anglų k. ir literatūrą prancūzams.

Išeivijos spaudoje lietuvių ir anglų k. paskelbė studijų, recenzijų apie lietuvių (Kostas Ostrauskas, Henrikas Nagys, Vitalija Bogutaitė, Mykolas Sluckis, Romualdas Lankauskas, Vytautas Martinkus, Juozas Aputis, Ramūnas Klimas, Jurga Ivanauskaitė ir kt.) ir užsienio (Samuelis Beketas, Grehemas Grynas) rašytojų kūrybą. Straipsniuose dažniausiai nagrinėjama viena tema (miestas J. Vaičiūnaitės poezijoje, likimo žaismas M. Katiliškio prozoje, racionaliai nepaaiškinami reiškiniai S. T. Kondroto romanas Žalčio žvilgsnis), apibūdinant kūrinius ieškoma jų analogijų pasaul. literatūroje. Viena lietuvių feministinės kritikos išeivijoje pradininkių.

Bibliografija
-------------

* Nauji keliai išeivijos literatūroje, 1971 m.
* Romualdas Lankauskas – žmogus ir laikas, 1980 m.
* Vinco Krėvės „Raganius", 1983 m.
* Apie avangardo sąvoką ir dabartinę Lietuvos prozą, 1985 m.
* Juozo Glinskio dramaturgija ir žiaurumo teatras, 1988 m.
* Sulūžusi lėlė: Keletas minčių apie moterų personažus dabartiniame Lietuvos romane, 1984 m.
* Lietuvių egzodo literatūra: 1945–1990, viena autorių, 1992 m.
* Idėjų inventorius, sudarė Solveiga Daugirdaitė, Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas, 2004 m. ISBN 9955-475-73-0

Šaltiniai
---------

1. ↑  Elena Baltutytė. *Ilona Gražytė-Maziliauskienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 118 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Nirvana** – britų progresyvaus roko grupė, gyvavusi nuo 1965 iki 1988 metų.

Istorija
--------

Grupę 1965 m. sukūrė Aleksas Spyropoulosas (Alex Spyropoulos) ir Patrikas Kembelas-Lajonsas (Patrick Campbell-Lyons). Išleido daug singlų (tarp jų „Rainbow Chaser", „Pentecost Hotel" ir „Tiny Goddess") su Island Records, taip pat „The Story of Simon Simopath" – vieną pirmųjų konceptinių albumų. Grupė maišė įvairius stilius – psichodeliką, džiazą, roką, popmuziką, folk. Kitas albumas „All Of Us" pakartojo ankstesniojo sėkmę. Trečiasis albumas „To Markos III" buvo išleistas 1969 m.

1971 m. grupė skilo. Campbell-Lyons sukūrė kitus du albumus: „Local Anaesthetic" (1971) ir „Songs Of Love And Praise" (1972). Campbell-Lyons vėliau savo vardu išleido tris albumus, nesulaukusius sėmkmės: „Me And My Friend" (1973), „Electric Plough" (1981) ir „The Hero I Might Have Been" (1983).

Grupė vėl susijungė 1985 m. sėkmingai koncertavo Europoje. 1987 metais išleido albumą „Black Flower". 1994 m. išleido „Secret Theatre", kuriame buvo perdirbtos retos dainos ir parodomieji įrašai. 1996 metais išleistame „Orange And Blue" sudėta medžiaga, įrašyta specialiai Island Records kompanijai 1968 ir 1969 metais bei dar viena daina, Amerikos roko grupės Nirvana įrašytos dainos „Lithium" koveris. Amerikiečių grupę Campbell-Lyons padavė į teismą dėl grupės vardo naudojimo.

Albumai
-------

### Pirmieji

* „The Story of Simon Simopath";
* „All Of Us";
* „To Markos III".

### Po skilimo

* „Local Anaesthetic";
* „Songs Of Love And Praise";
* „Me And My Friend";
* „Electric Plough";
* „The Hero I Might Have Been".

### Po susijungimo

* „Black Flower";
* „Secret Theatre";
* „Orange And Blue".
**Vytautas Kazimieras Balčiūnas** (1924 m. lapkričio 29 d. Palonai, Baisogalos valsčius – 1978 m. lapkričio 27 d. Vilnius) – Lietuvos architektas.

Biografija
----------

Brolis Vaclovas Balčiūnas. 1950 m. baigė Kauno universitetą.

1950 m. Mokslinių restauracinių gamybinių dirbtuvių Vilniuje vyr. architektas. 1960 m. po publikacijų TSRS spaudoje apie vadinamųjų feodalinių pilių restauravimą buvo priverstas atsistatydinti. 1961–1978 m. Miestų statybos projektavimo instituto Vilniuje vyr. architektas. Visuomeninių pastatų statyboje pritaikė gelžbetoninį surenkamąjį karkasą.

Kūryba
------

Parengė kolūkių gyvenviečių, tipinių stambiaplokščių kaimo ir individualių gyvenamųjų namų projektų. Su kitais architektais suprojektavo:

* Panerių memorialinis muziejus, Vilnius, 1961 m.
* Sanatorija „Lietuva", Druskininkai, 1973 m.
* Lazdynų gyvenamasis rajonas Vilniuje, 1967-1973 m. 1974 m. Lenino premija
* Justiniškių gyvenamasis rajonas Vilniuje, 1983-1990 m.

Bibliografija
-------------

* Lazdynai, su arch. J. Vanagu, 1983 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Marta Baužienė. *Vytautas Kazimieras Balčiūnas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 486 psl.
*Šis straipsnis apie upę. Apie miestą skaitykite straipsnyje Urukuja (miestas).*

| Urukuja |
| --- |
| Urukujos upė Urukujos savivaldybėje Urukujos upė Urukujos savivaldybėje |
| **Ilgis** | 450 km |
| **Ištakos** | Sera Žeral de Gojaso kalnai |
| **Žiotys** | San Fransiskas |
| **Šalys** | Brazilijos vėliava Brazilija |
|  |
|  **Vikiteka** | Urukuja |

**Urukuja** (port. *Rio Urucuia*) – upė Brazilijoje, daugiausia Minas Žeraiso valstijoje; kairysis San Fransisko intakas. Prasideda Sera Žeral de Gojaso kalnuose, Brazilijos plokščiakalnyje, 910 m aukštyje, Gojaso valstijoje, į rytus nuo Formozos. Teka į rytus, pietryčius plokščiakalniu. Įteka į San Fransiską ties Fazenda Belo Montės kaimu, Pintopolio apylinkėse.

Didžiausi intakai: Bebeduras, Konseisaunas (dešinieji), Piratinga, Arėja (kairieji).

Upės pavadinimas kildinamas nuo tupių žodžio *uru’ku*, reiškiančio dažinę urliją ir raudoną spalvą.

Miestai prie Urukujos – Buritisas, Arinosas, Urukuja.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.
2. ↑  Mapa físico do estado de Minas Gerais
3. ↑  Mapa Multimodal Minas Gerais, DNIT, 2013.
| **Ilmaras Rimševičiuslatv. *Ilmārs Rimšēvičs*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1965 m. balandžio 30 d. (58 metai)Ryga, Latvija Latvija |
| Ankstesnis | Einars Repšė |
| Vėlesnis | Mārtiņš Kazāks |
|  |
| Organizacijos | Latvijos bankas |
| Pareigos | prezidentas |
|  |
| Alma mater | Rygos politechnikos institutas |

**Ilmaras Rimševičius** (latv. *Ilmārs Rimšēvičs*, g. 1965 m. balandžio 30 d. Rygoje, Latvijoje) – latvių ekonomistas, 2001-2019 m. - Latvijos banko prezidentas.

Biografija
----------

I. Rimševičas gimė 1965 m. Latvijos komunistų funkcionieriaus Boriso Rimševičo (lat. Boriss Rimševičs) šeimoje. 1990 m. I. Rimševičius baigė Rygos politechnikos instituto Inžinerijos fakultetą, kur įgijo inžinieriaus ekonomisto kvalifikaciją, 1988–1989 studijavo *St. Lawrence* universitete JAV, *Clarkson* universitete 1991–1992 m. įgijo verslo vadybos ir organizavimo magistro laipsnį (MBA).

Latvijos liaudies fronto aktyvistas 1989–1990 m. komercinio banko *Latvijas Zemes Banka* darbuotojas 1990–1992 m. 2001 m. buvo paskirtas Latvijos banko prezidentu vietoje Einaro Repšės.

I. Rimševičiaus vidutinis mėnesio atlyginimas 2008 m. siekė apie 10 tūkst. latų (51,5 tūkst. litų, 13 tūkst. eurų); jį sudarė darbo užmokestis, premijos ir pašalpos.

2018 m. vasarį Latvijos korupcijos prevencijos biuro teikimu prokuratūra pradėjo I. Rimševičo baudžiamąjį persekiojimą dėl kyšininkavimo. 2022 m. viduryje byla dar nebuvo baigta.

Šaltiniai
---------

1. ↑  I. Rimševičiaus vidutinis mėnesio atlyginimas
2. ↑  Prokuratūra Rimšēvičam uzrāda apsūdzību kukuļņemšanā, Martinsonam – par atbalstīšanu,

Nuorodos
--------

* I. Rimševičius biografija Archyvuota kopija 2014-12-20 iš Wayback Machine projekto.

| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Einaras Repšė** | **Latvijos banko prezidentas**2001 m. gruodžio 21 d. – 2019 m. gruodis | Po to:**Mārtiņš Kazāks** |
**Vytautas Jurkštas** (1930 m. lapkričio 1 d. Pagrandžiai, Rokiškio valsčius – 1984 m. rugpjūčio 13 d. Kaunas) – Lietuvos architektas, architektūros mokslų kandidatas.

Biografija
----------

1956 m. baigė Kauno politechnikos instituto Architektūros fakultetą. 1966 m. architektūros mokslų kandidatas. 1958–1962 m. dirbo Mokslinių restauracinių gamybinių dirbtuvių Kauno skyriuje. 1965–1970 m. Kauno politechnikos instituto, 1970–1984 m. – Vilniaus inžinerinio statybos instituto Urbanistikos katedros dėstytojas, nuo 1970 m. docentas.

Kūryba
------

Pagal jo projektus restauruota Raudonės pilis ir bokštas (su S. Čerškute, 1968 m.), Raudondvario pilis (1975 m.), pastatyta „Dinamo" sporto salė Kaune (1972 m.). Parengė Kauno (1961 m.), Kėdainių, Klaipėdos (abu 1962 m.) rekonstrukcijos, Vilniaus (1972 m.), Kauno (1975 m.) senamiesčių regeneracijos, Kauno centro detaliojo plano (1977 m.) projektus. Paskelbė 100 mokslinių straipsnių ir studijų, jose nagrinėjo Lietuvos miestų senosios ir naujosios architektūros sąveikos ir derinimo klausimus, skatino išsaugoti architektūrines vertybes ir miesto vaizdo individualumą.

Bibliografija
-------------

* Lietuvos miestų istorinių centrų regeneracija, 1981 m.
* Naujoji architektūra senojo Vilniaus centre, 1983 m. rusų k.
* Naujoji architektūra istorinėje aplinkoje, 1983 m. rusų k.
* Senamiesčių regeneracija: Architektūros harmonizavimo problema, 1994 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vaidas Petrulis. *Vytautas Jurkštas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
**Ilona Michailovič** (g. 1972 m. vasario 19 d. Pabradėje, Švenčionių rajonas) – Lietuvos teisininkė, teisėtyrininkė kriminologė, viktimologė, Vilniaus universiteto (VU) docentė.

Biografija
----------

1994 m. baigė VU Teisės fakultetą. Specializacija – Baudžiamoji teisė. 2001 m. gegužės 18 d. VU Teisės fakultete apgynė disertaciją tema „Baudžiamajame įstatyme numatytų nepilnamečių resocializacijos priemonių taikymas", socialinių mokslų (teisės krypties) daktarė. 2004 m. Valstybės stipendijų (6 MGL) mokslininkams programos stipendininkė.

Apie 1994-1996 m. Teisės instituto Kriminologinių tyrimų skyriaus mokslinė bendradarbė, Lenkijos ir Europos Sąjungos teisės mokyklos, Rytų Europos teisės mokyklos direktorė, LR Prezidento Valdo Adamkaus patarėjo padėjėja. VU Teisės fakulteto Baudžiamosios teisės katedros asistentė, docentė, nuo 2009 m. rugsėjo 1 d. Baudžiamosios justicijos katedros docentė. Nuo 2007 metų spalio 1 dienos iki 2010 m. balandžio 6 d.Valstybinės lošimų priežiūros komisijos narė.

1996 m. Lietuvos Respublikos vaiko teisių apsaugos pagrindų įstatymo projekto rengimo darbo grupės narė, Darbo grupės recidyvinio nusikalstamumo prevencijos kompleksinei programai ir sprendimų dėl asmenų, grįžusių iš laisvės atėmimo vietų, socialinės saugos bei auklėjamųjų priemonių taikymo nusikaltusiems iki 14 metų paaugliams projektams rengti sudarymo, narė.

Pagrindinės mokslinių interesų kryptys: Baudžiamoji teisė, Viktimologija, Kriminologija.

Moka lenkų, lietuvių, anglų, vokiečių bei rusų kalbas.

Bibliografija
-------------

* Viktimologijos raida ir perspektyvos. Teisinės informacijos centras, 2007.
* Nepilnamečių administracinės ir baudžiamosios atsakomybės ypatumai: įstatymų naujovės, jų taikymo problemos. Teisės problemos, 1995, Nr. 1.
* Vaiko teisių apsauga (su A. Dapšiu ir R. Juršaite) // Šeimos ir vaikai Lietuvoje. 1996.
* Nepilnamečių justicijos raidos bruožai Lietuvoje. Kryžkelė, 1998, Nr. 1 (3).
* Vaikų ir jaunimo baudžiamoji atsakomybė Lenkijoje. Teisės problemos, 2000.
* Atkuriamasis teisingumas: genezė ir raida. Teisės problemos, 2001.
* Nepilnamečio kaltininko ir nukentėjusiojo mediacijos galimybės Lietuvoje. Teisė. Mokslo darbai, 2000.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos mokslo potencialas Archyvuota kopija 2013-11-10 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Dėl valstybės stipendijų mokslininkams skyrimo
3. ↑  Įstatymų projektų Nr. 2643-2646 AIŠKINAMASIS RAŠTAS
4. ↑  LRP kanceliarijos inf. Archyvuota kopija 2010-01-03 iš Wayback Machine projekto.
5. ↑  Vytautas Andriulis, Aldona Bentkuvienė. Teisės instituto mokslininkų darbų bibliografija. LR teisingumo ministerija, Teisės institutas, 2002, Vilnius, 150 psl.
6. ↑  Dėl skyrimo
7. ↑  Dėl atleidimo
8. ↑  Lietuvos Respublikos vaiko teisių apsaugos pagrindų įstatymo PROJEKTAS
9. ↑  Dėl darbo grupės recidyvinio nusikalstamumo prevencijos kompleksinei programai ir sprendimų dėl asmenų, grįžusių iš laisvės atėmimo vietų, socialinės saugos bei auklėjamųjų priemonių taikymo nusikaltusiems iki 14 metų paaugliams projektams rengti sudarymo
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Nitroglicerinas
**Nitroglicerinas** (NG, glicerolio trinitratas, trinitroglicerolis) – bespalvis (laikomas ilgainiui pagelsta), bekvapis, nuodingas skystis, atrastas 1847 m. Nuo smūgio ar staigaus pakaitinimo iki 140 °C detonuoja. Užsidegimo temperatūra 200 °C. Naudojamas gaminti dinamitą ir kaip vaistas.

Cheminė formulė: C3H5(ONO2)3

Istorija
--------

Nitrogliceriną atrado chemikas Ascanio Sobrero 1847 metais. Tada nitroglicerinas nerado savo pritaikymo, bet 1866 metais Alfredas Nobelis patobulino procesą, maišydamas nitrogliceriną su sorbentu. Mišinys vadinosi „Swedish Blasting Oil", bet jis buvo nesaugus masiškam naudojimui, todėl uždraustas. Vėliau NG buvo maišomas su inertiškomis medžiagomis, taip sukuriant dinamitą.

Nitroglicerino jautrumas ir pirmieji mėginimai jį sumažinti
-----------------------------------------------------------

Nitroglicerinas nėra toks jautrus, kaip galima pamatyti filmuose, kad iš herojaus rankų išteka lašas NG, nukrenta ant grindų ir sprogsta, bet iš tikrųjų, lyginant su kitais moderniais sprogmenimis, tokiais kaip RDX ar PETN, yra gana jautrus ir skystas pernelyg nepatogus naudoti. Labai greitai buvo pastebėta, kad užšaldžius nitrogliceriną (užšalimo temperatūra 13 °C) jis tampa mažiau jautrus. Bet tuoj pat iškilo kitos problemos – jei atšildoma per skubiai arba nitroglicerinas sušalęs ir nepakankamai grynas, tai atšildymas gali baigtis sprogimu. Todėl tokius bandymus teko nutraukti. Nitroglicerinas uždegtas itin audringai dega, o kiekiai, bent kiek didesni nei keli gramai, iš pradžių dega, paskui sprogsta.

Naudojimas medicinoje
---------------------

Nitroglicerinas arba glicerolio trinitratas yra vienas iš svarbesniųjų vainikines širdies arterijas plečiantis preparatas, nukreiptas prieš krūtinės anginą, galintis būti trumpo ir ilgo veikimo formų. Trumpo veikimo yra išleidžiamas aerozolio, tablečių ar į veną leidžiamo skysčio pavidalu.

Ilgo veikimo forma išleidžiama tablečių, kapsulių bei transdermalinių (klijuojamų ant odos) pleistrų pavidalu. Trumpo veikimo nitroglicerinas pradeda veikti tuoj pat, kai tik patenka į kraujotaką ir veikia 5-10 min.

Leidžiama į veną vaisto forma naudojama plaučių edemos, nestabilios krūtinės anginos bei miokardo infarkto gydymui.

Lietuvoje registruotas ir žinomas Nitroglicerin, Nitrong, Sustac, Sustonit, Nitromint pavadinimais.

Literatūra
----------

* Uncle Fester - *Home Workshop Explosives*. Knygoje, be kitų dalykų, plačiai aprašomas ir nitroglicerinas ir jo gamyba.
**Vytautas Kazakevičius** (1951 m. spalio 11 d. Marijampolė – 2005 m. rugsėjo 7 d. Vilnius, palaidotas Marijampolėje) – Lietuvos archeologas, habilituotas daktaras.

Biografija
----------

1974 m. baigė istoriją Vilniaus pedagoginiame institute. 1998 m. habilituotas daktaras. 1974–2005 m. dirbo Istorijos institute, 1987–1994 m. Archeologijos skyriaus vedėjas. Nuo 1995 m. žurnalo „Archaeologia Baltica" vyr. redaktorius, „Lietuvos archeologija" redkolegijos narys, žurnalų „Istorija. Lietuvos aukštųjų mokyklų mokslo darbai" ir „Eesti arheoloogia ajakiri" redkolegijų narys, Lietuvos mokslo premijų komiteto narys.

Mokslinė veikla
---------------

Su Klaipėdos universiteto Vakarų Lietuvos ir Prūsijos istorijos centro archeologais įgyvendino projektą „Baltai ir jų kaimynai Baltijos regione". Tyrimų svarbiausios kryptys: I tūkstantmečio baltų materialioji kultūra, ginkluotė ir karyba, Didžiojo tautų kraustymosi atspindžiai baltų kultūroje.

Jo tirti Plinkaigalio kapinynas, Kalniškių kapinynas, Kejėnų kapinynas, Miškinių pilkapynas ir Visėtiškių pilkapynas.

Bibliografija
-------------

* II–VIII a. baltų genčių ginklai Lietuvos teritorijoje (rus. *Оружие балтских племен II–VIII веков на территории Литвы: монография, Вильнюс, Мокслас*, 1988 m.
* Plinkaigalio kapinynas. Lietuvos archeologija, t. 10, 1993 m.
* IX–XIII a. baltų kalavijai, Vilnius, Alma littera, 1996 m.
* Geležies amžiaus strėlės Lietuvoje. II–XII-XIII amžius, Vilnius, Generolo Jono Žemaičio Lietuvos karo akademija, 2004 m.
* Iš baltų kultūros archeologijos, ats. redaktorius, 2000 m.
* Sėlių ir žiemgalių paminklai, Lietuvos archeologija t. 20, sudarytojas, 2000 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Kazakevičius. Vyriausiasis mokslo darbuotojas, habilituotas daktaras. Lietuvos istorijos institutas
2. ↑  Laimutė Rupšytė. *Vytautas Kazakevičius (1951)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 659 psl.
| **Vytautas Kaltenis** |
| --- |
| Gimė | 1937 m. balandžio 26 d.Kėdainiai |
| Mirė | 2016 m. balandžio 29 d. (79 metai)Vilnius |
| Vaikai | Tautvydas, Gintaras |
|  |
| Veikla | žurnalistas, istorikas, kraštotyrininkas |
|  |
| Alma mater | 1970 m. Vilniaus universitetas |

**Vladislovas Vytautas Kaltenis** (1937 m. balandžio 26 d. Kėdainiuose – 2016 m. balandžio 29 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, istorikas, Mažosios Lietuvos kraštotyrininkas.

Biografija
----------

1970 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete baigė žurnalistikos specialybę.

1972 m. pradėjo dirbti laikraščio „Tiesa" redakcijoje: atsakingojo sekretoriaus pavaduotojas, skyriaus vedėjas, redakcinės kolegijos narys. 1994–1996 m. dienraščio „Diena" korespondentas. Nuo 2000 m. Mažosios Lietuvos enciklopedijos redakcinės kolegijos narys, vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas leidybai. Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių autorius. Už publicistikos knygą "Ak, gražus dangau! Klaipėdietiški pasakojimai" (2008 m. išleido Mažosios Lietuvos fondas bei Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas), į kurią sudėti 1960–2008 metų pasakojimai iš susitikimų su krašto senbuviais lietuvininkais, suteikta I. Simonaitytės literatūrinė premija.

Daugiausia rašė kraštotyros, istorijos, etnokultūros temomis, Lietuvos radijuje buvo įrašyta radijo pjesė apie I. Simonaitytę, spaudai parengta kultūrinės publicistikos knyga.

Bibliografija
-------------

* Kaip vyko Vilkišiaus „Teismas". – Vilnius: Kinofikacijos ir filmų nuomojimo vyr. valdybos leidinys, 1962. – 8 p.: iliustr.
* Pagarba pati neateina. – Vilnius: Mintis, 1976. – 19 p.
* Pasisvečiavimas: lietuviškos vietos senuose Karaliaučiaus atvirukuose / parengė Virginija Budrikienė, Nijolė Dzindziliauskienė, Vytautas Kaltenis, Algirdas Matulevičius, Martynas Purvinas, Aliutė Zimanienė. – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. – 23 p.: iliustr.
* Ak, gražus dangau! : klaipėdietiški pasakojimai. – Vilnius: MELI, 2008. – 847 p.: iliustr. – ISBN 978-5-420-01640-4

Įvertinimas
-----------

* 2009 m. Ievos Simonaitytės premija

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 203 psl.
2. ↑  Įteikta 23-ioji I. Simonaitytės literatūrinė premija, 2009-01-24
**Lenkijos lietuvių mokytojų draugija** (lenk. *Stowarzyszenie Nauczycieli Litwinow w Polsce*) – Lenkijos lietuvių mokytojų organizacija, įkurta 2000 m. Lenkijos lietuvių bendruomenės konfederuota narė.

Veikla
------

Vienija apie 100 narių. Rūpinasi mokymo programų ir vadovėlių Lenkijos lietuvių mokykloms rengimu, koordinuoja ir su Lenkijos lietuvių bendruomene sprendžia lietuvių švietimo reikalus. 2004–2005 m. draugija surengė tris lietuvių mokytojų konferencijas, lietuvių mokyklų mokytojams ir moksleiviams ekskursijų į Lietuvą, Kovo 11 minėjimą prie Nepriklausomybės paminklo Kampuočiuose. Draugija bendradarbiauja su Lietuvos pradinio ugdymo pedagogų asociacijos (LPUPA) Marijampolės skyriumi, Lenkijos lietuvių leidykla „Aušra", kurios pavedimu draugija redaguoja vaikų žurnalą „Aušrelė".

Draugijos pirmininkai
---------------------

* Anastazija Sidarienė – 2000–2003 m.
* Juozas Bliūdžius – nuo 2004 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kazimieras Garšva. *Lenkijos lietuvių mokytojų draugija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 787 psl.

Nuorodos
--------

* IV draugijos susirinkimas Archyvuota kopija 2008-04-08 iš Wayback Machine projekto.
* Marytė Černelienė. Lenkijos lietuvių švietimas 1944–2008 m. (liet.)[neveikianti nuoroda]
* Lenkijos lietuvių švietimas **(**angl.**)**
| Ilmenio rezervatas |
| --- |
| IUCN Ia kategorija (gamtos rezervatas) |
| Perėja Ilmenio kalnuose Perėja Ilmenio kalnuose |
| **Vieta:** | Rusija (Čeliabinsko srities vėliava Čeliabinsko sritis) |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** | Miasas |
| 

Žemėlapis rodantis Ilmenio rezervatas vietą.Ilmenio rezervatas

  |
| **Koordinatės:** | 55°00′55″ š. pl. 60°09′33″ r. ilg.﻿ / ﻿55.01528°š. pl. 60.15917°r. ilg.﻿ / 55.01528; 60.15917Koordinatės: 55°00′55″ š. pl. 60°09′33″ r. ilg.﻿ / ﻿55.01528°š. pl. 60.15917°r. ilg.﻿ / 55.01528; 60.15917 |
| **Plotas:** | 303,8 km² |
| **Įkurtas:** | 1920 m. |
|  **Vikiteka:** | Ilmenio rezervatas |

**Ilmenio valstybinis V. I. Lenino vardo rezervatas** (rus. *Ильменский государственный заповедник имени В. И. Ленина*) – saugoma gamtos sritis Rusijoje, Čeliabinsko srityje, rytinėse Uralo kalnų pašlaitėse (Ilmenio kalnuose), netoli Miaso miesto. Įsteigtas 1920 m. Vladimiro Lenino dekretu ir skirtas saugoti Pietų Uralo gamtines, ekologines vertybes bei turtingus mineralais telkinius.

Ilmenio rezervatas pasižymi išskirtine geologine sandara ir mineralų telkiniais (randamas topazas, akvamarinas, fenacitas, cirkonas, safyras, turmalinas, amazonitas; čia atrastas ilmenitas, kankrinitas, monacitas, samarskitas ir kt.). Būdingas žemų kalnų kraštovaizdis (400–450 m, aukščiausia vieta – 747 m), dengiamas daugiausia pušynų ir beržynų. Būdingi gyvūnai – briedžiai, stirnos, dėmėtieji elniai, bebrai, šermuonėliai, šeškai, sibiriniai šeškai, vilkai, lūšys, kiškiai, voverės skraiduolės; iš paukščių – tetervinai, kurtiniai, jerubės, kurapkos, gulbės giesmininkės, pilkosios gervės, jūriniai ereliai, karališkieji ereliai ir kt.

Ilmenio rezervatui administraciškai pavaldus toliau pietuose esantis Arkaimo archeologinis muziejus.

* Rezervato muziejusRezervato muziejus
* Saulėlydis Ilmenio rezervateSaulėlydis Ilmenio rezervate
* MiškaiMiškai
* Miasas nuo Ilmenio kalnųMiasas nuo Ilmenio kalnų

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 164
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| KahuačisQhawachiq |
| --- |
|  |
| Viena iš įtvirtintų kalvų |
| 

KahuačisKahuačis

 |
| Koordinatės | 14°49′07″ p. pl. 75°07′0″ v. ilg.﻿ / ﻿14.81861°š. pl. 75.11667°r. ilg.﻿ / 14.81861; 75.11667Koordinatės: 14°49′07″ p. pl. 75°07′0″ v. ilg.﻿ / ﻿14.81861°š. pl. 75.11667°r. ilg.﻿ / 14.81861; 75.11667 |
| Vieta | Ikos departamentas, Peru |
| Regionas | Senovės Peru |
| Plotas | 1,5 km² |
| Istorija |
| Pastatytas | I a. |
| Sugriautas | VI a. |
| Laikotarpis | Ankstyvoji tarpinė grandis |
| Tauta | Naskos kultūra |

**Kahuačis** (isp. *Cahuachi*) – Naskos kultūros religinis centras, esantis pietvakarių Peru, Ikos departamente, Chumanos pampoje, žymioje savo Naskos linijomis.

Manoma, kad miestas buvo gyvenamas tarp I-VI a. Jį sudaro apie 40 dirbtinių kalvų, išsidėsčiusių 1,5 km² teritorijoje, apstatytų plaušplyčių statiniais. Kahuačyje gyventojų buvę nedaug, tačiau jų skaičius gerokai išaugdavęs religinių švenčių metu. Manoma, kad piligrimystė į Kahuačį buvo susijusi su Naskos linijomis. Kadangi jose atvaizduoti tokie gyvūnai kaip beždžionė, kolibris, nebūdingi pakrantės dykumai, manoma, kad apie juos sužinota iš piligrimų, atkeliavusių iš rytų Peru.

Dėl sausringo klimato Kahuačyje randama gerai išlikusių tekstilės, keramikos dirbinių.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Piko valanda Tokijo Šindžuku geležinkelio stotyje
Transporto kamštis piko metu Maskvoje
**Piko valanda** – paros metas, kuomet dideli žmonių srautai suplūsta į gatves, taip sudarydami transporto kamščius ir visiškai užpildydami viešąjį transportą. Paprastai piko valandos susijusios su darbo dienos pradžia ir pabaiga ir paroje būna du kartus: ryte (maždaug 7–9 val.), kai darbuotojai, moksleiviai, studentai išvyksta iš namų į savo darbovietes ir mokymosi vietas, bei pavakare (maždaug 17–18 val.), kuomet iš darboviečių grįžtama namo. Taip pat kiek didesnis eismo suintensyvėjimas būna vidurdienį ir ankstyvą popietę (12–14 val.), kai vykstama pietauti bei baigiasi pamokos mokyklose.

Piko valandomis kylančios spūstys labai priklauso nuo gyventojų skaičiaus mieste, miesto išplanavimo ir eismo srautų valdymo, viešojo transporto sistemos funkcionalumo. Tačiau netgi ir labai išvysčius viešojo transporto ir eismo srautų valdymo technologiją, spūsčių visiškai išvengti neįmanoma. Dalyje miestų problema sprendžiama ribojant, apmokestinant automobilių patekimą į centrinius miesto rajonus ir taip skatinant gyventojus naudotis viešuoju transportu, tačiau nesant gerai išvystytam viešojo transporto sektoriui, tokia politika gali būti mažai veiksminga. Piko valandų spūstys taip pat mažinamos nustatant skirtingą darbo dienos pradžios ir pabaigos laiką skirtingose įstaigose.

Be įprastų piko valandų taip pat pasitaiko kitų reguliarių eismo suintensyvėjimo laikotarpių. Penktadienio popietę ir sekmadienio popietę arba pirmadienio rytą ypač suintensyvėja tarpmiestiniai / užmiestiniai eismo srautai, kai didmiesčių gyventojai vyksta į savo gimtuosius namus mažesnėse gyvenvietėse arba poilsiauti į kurortines vietoves, o vėliau grįžta atgal. Dalyje miestų eismo suintensyvėjimą pirmoje dienos pusėje sukelia prekyba turgavietėse. Nereguliarios piko valandos pasitaiko dėl vykstančių sporto renginių, koncertų, švenčių ir kt.
**Lenkijos lietuviai** – lietuviai, laikinai ar nuolat gyvenantys Lenkijoje.

Istorija
--------

Lietuvių bei kitų baltų genčių ir lenkų ryšiai mezgėsi dar ikivalstybiniu laikotarpiu. XIV a. Krokuvoje, Lenkijos karaliaus Jogailos dvare, apsigyveno Lietuvos didikų, iš Vilniaus atsivežtų dvariškių, dailininkų, medžiotojų. XV a.–XVIII a. Krokuvos universitete mokėsi studentų iš Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos. Didesnė emigracija iš Lietuvos į Lenkiją prasidėjo po Abiejų Tautų Respublikos padalijimų. Lietuviai vyko mokytis, dirbti į Varšuvą, Krokuvą, Lodzę, kitus Lenkijos miestus. Iki Antrojo pasaulinio karo dab. Lenkijos teritorijoje gyveno Lietuvos pietvakarių (Seinų apylinkių ir kt.) lietuvių autochtonai ir apie 3000 lietuvių imigrantų. Po Antrojo pasaulinio karo Lenkijoje apsigyveno lietuvių, atvykusių su repatrijavusiais lenkais. Jie daugiausia įsikūrė vakarinėse žemėse (Vroclavas, Slupskas, Gdanskas, Ščecinas).

Organizacijos
-------------

Po Antrojo pasaulinio karo Lenkijoje 1957 m. buvo įkurta Lietuvių visuomeninė kultūros draugija, 1992 m. pertvarkyta į Lenkijos lietuvių draugiją. Lenkijos lietuvių bendruomenė yra kultūrinė politinė organizacija, galinti dalyvauti rinkimuose į vietos savivaldybes, į Lenkijos Seimą ir Senatą.

Švietimas
---------

Krasnave, Navinykuose, Pristavonyse, Punske, Vaitakiemyje, Vidugiriuose ir Suvalkuose veikia 6 pagrindinės mokyklos dėstomąja lietuvių kalba. Lietuvos konsulate Varšuvoje t. p. mokoma lietuvių kalbos. Lietuvių kalbos kaip dalyko mokosi apie 900 moksleivių, maždaug pusė jų – Punsko Kovo 11 d. licėjuje. Beveik kiekvienoje mokykloje ar lietuvių klasėse veikia chorai, šokių, dramos būreliai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gintautas Ereminas, Linas Saldukas, Vytautas Spečiūnas. *Lenkijos lietuviai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XII (Lietuva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 832 psl.


|  |  |
| --- | --- |
| **Lietuviai** |  |
| **Subetnosai**: Aukštaičiai | Žemaičiai | Dzūkai | Suvalkiečiai
**Istorinės diasporos**: Lietuvninkai
**Diasporos**: Airijos | Armėnijos | Australijos | Austrijos | Azerbaidžano | Argentinos | Baltarusijos | Belgijos | Brazilijos | Estijos | Italijos | Ispanijos | JAV | Jungtinės Karalystės | Kanados | Prancūzijos | Kolumbijos | Latvijos | Lenkijos | Rusijos | Švedijos | Šveicarijos | Ukrainos | Urugvajaus | Venesuelos | Vengrijos | Vokietijos |
*Šis straipsnis – apie Gediminaičių atstovą. Apie XIII a. Mindaugo giminės kunigaikštį žiūrėkite Lengvenis (XIII a.)*

| **Lengvenis Algirdaitis** |
| --- |
| Naugardo kunigaikštis |
|  |
| Lengvenio vedybos su Marija Maskviete. (Rusų XVI a. miniatiūra iš Iliustruotojo metraščių sąvado) |
| Gediminaičiai |
| Gimė | 1360 |
| Mirė | 1431 m. birželio 19 d. (~71 metai) |
| Tėvas | Algirdas |
| Motina | Julijona |
| Sutuoktinis (-ė) | Marija MaskvietėAntroji žmona |
| Vaikai | Jurgis LengvenaitisJaroslavas Fiodoras |
| Naugardo kunigaikštis |
| Valdė | 1389-1392 ir 1407-1412 |
| Pirmtakas | Dmitrijus Donietis |
| Įpėdinis | Vasilijus Dmitrjevičius |
| Mstislavlio kunigaikštis |
| Valdė | 1392-1431 |
| Pirmtakas | Karigaila |
|  |
|  **Vikiteka** | Lengvenis Algirdaitis |

**Lengvenis Algirdaitis** (arba **Simonas**, blrs. *Лугвен-Сымон Альгердавіч, Лонгвін-Сямён, Лангвен, Лугвень*, 1360 m. – 1431 m. birželio 19 d.) – Naugardo ir Mstislavlio kunigaikštis, žymus LDK veikėjas.

Biografija
----------

Lengvenio Algirdaičio 1379 m. antspaudas
Lengvenis gimė 1360 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo ir jo antrosios žmonos Julijonos (Uliana Aleksandrovna iš Tverės) šeimoje. 1389–1392 m. Jogaila, o ir 1406–1411 m. Vytautas jį paskyrė Naugardo (arba Severėnų Naugardo) valdovu. Tuomet jis buvo stačiatikiškai pakrikštytas Simonu. 1393 metais Vytautas padovanojo jam Mstislavlį. Lengvenis buvo vienas geriausių Vytauto karvedžių. Žalgirio mūšyje jis vadovavo trims Smolensko pulkams. 1411 m. jis dalyvavo pasirašant Torunės taiką.

Lengvenis buvo vedęs Dmitrijaus Doniečio dukterį Mariją (Мария Дмитриевна, Maskvos kunigaikštytė), vėliau nežinomos kilmės žmoną. Iš pirmosios santuokos žinomas jo sūnus Jurgis Lengvenaitis taip pat dalyvavo Žalgirio mūšyje ir vadovavo vienam iš Smolensko pulkų. Iš jo kilusi didikų giminė vadinta Lengvenaičiais. Tačiau jo linija greitai nutrūko, o paskutinei moteriškos lyties Lengvenaitei XVI a. ištekėjus už Mykolo Zaslavskio, prasidėjo Mstislavskių didikų giminė.

Iš antrosios santuokos gimė Jaroslavas Fiodoras Lengvenaitis.

Lengvenis mirė 1431 m. birželio 19 d.

Šaltiniai
---------

1. Gediminaičiai, (2005), Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, Vilnius, 184 p. (article „Lengvenis" by Romas Batūra)
2. Mečislovas Jučas. Žalgirio mūšis. Mokslas, Vilnius, (1990), 174 p.

Nuorodos
--------
**Lenkijos lietuvių Šv. Kazimiero draugija** (lenk. *Litewskie Towarzystwo im. św. Kazimierza*) – Lenkijos lietuvių kultūrinė ir visuomeninė organizacija, įkurta 1992 m. Lenkijos lietuvių bendruomenės konfederuota narė. Veikia Seinuose.

Struktūra
---------

Tęsia 1925–1936 m. Vilniaus krašte veikusios Lietuvių Šv. Kazimiero draugijos tradicijas. 1992 m. draugija turėjo 18 skyrių: Seinai, Burbiškės, Žagariai, Aradnykai, Bubeliai, Dusnyčia, Juodeliškė, Klevai, Krasnavas, Lumbiai, Naujasodė, Radziūčiai, Rakelija, Ramonai, Rimkežeriai, Sankūrai, Skarkiškės, Suvalkai ir vienijo apie 500 narių. 1997 m. Seinuose vykusiame draugijos II suvažiavime buvo likę 13 skyrių.

Veikla
------

1999 draugija padėjo atidaryti Lietuvių namus Seinuose. 2004 įvyko IV draugijos suvažiavimas, jame buvo nutarta atnaujinti prieš Antrąjį pasaulinį karą ėjusio žurnalo „Šaltinis" leidybą; 2005 m. išleistas pirmas jo numeris.

**Draugijos pirmininkai:**

* Algirdas Skripka – 1992–2006 m.
* Vytautas Grigutis – nuo 2006 m.
* Algirdas Vektorius – nuo 2007 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kazimieras Garšva. *Lenkijos lietuvių Šv. Kazimiero draugija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 787 psl.

Nuorodos
--------

* Draugijos V suvažiavimas
* *Šaltinis*. Draugijos leidinys Archyvuota kopija 2008-09-24 iš Wayback Machine projekto.
Karinė ceremonija Nepriklausomybės dieną Varšuvoje
**Lenkijos nepriklausomybės diena** (lenk. *Narodowe Święto niepodległości* – Lenkijos nacionalinė šventė, kasmet švenčiama lapkričio 11 d. pažymint Lenkijos karalystės (1815–1918) iškovotą nepriklausomybę 1918 m. praėjus 123 metams po Trečiojo ATR padalijimo 1795 m.

Istorija
--------

Lenkijos nepriklausomybės atkūrimui buvo svarbus trijų ją okupavusių šalių pralaimėjimas I pasauliniame kare. Rusija pasinėrė į revoliucijos ir pilietinio karo sumaištį, Austrija-Vengrija susiskaldė, Vokietijos imperija pasidavė ir buvo sąjungininkų sužlugdyta. Tiek Lenkijai, tiek kitoms šalims tai tapo unikalia galimybe susigrąžinti savo nepriklausomybę.

Okupacinėms valstybėms pralaimėjus karą, lenkai perėmė jų karinę ir civilinę valdžią, tokiu būdu kurdami pamatą savo būsimai valstybei. 1918 m. spalio 28 d. Krokuvoje buvo įkurta Lenkijos likvidavimo komisija, atsakinga už valdžios perėmimą Austrijos ir Vengrijos okupuotame Galicijos ir Ciešyno Silezijoje. Po kelių dienų jiems avyko nuginkluoti Austrijos pajėgas slaptosios Lenkijos karinės organizacijos, legionierius ir jaunimo pagalba. Naktį iš lapkričio 6 į lapkričio 7 d. Liubline Ignacy Daszyński įsteigė Lenkijos laikinąją liaudies vyriausybę. Vyriausybę sudarė Lenkijos socialistų partijos, Lenkijos socialdemokratų partijos ir Lenkijos liaudies partijos "Wyzwolenie" atstovai. Tuo pačiu metu vyriausybės kariuomenė nuginklavo okupantų pajėgas aplink Kelcus ir Liubliną. Po kelių dienų į šalį grįžta būsimas jos vadovas - Józef Piłsudski, iki šiol buvęs vokiečių įkalintas. Lapkričio 10 d. jis yra entuziastingai sutinkamas Varšuvoje. Pilsudski perėmė valdžią lapkričio 11 d. sukurdamas naują centralizuotą vyriausybę ir netrukus paskelbdamas apie parlamento rinkimus.

Lapkričio 11–oji Lenkijoje sutapo su Pirmojo pasaulinio karo pabaiga ir Vokietijos pralaimėjimą įtvitinusia Kompjenės taikos sutartimi, pasirašyta 1918 m. lapkričio 11 d. 

Nors minėjimas vykdavo jau tarpukaryje, tačiau valstybinės šventės statusas buvo įteisintas 1937 metais ir prieš Antrąjį pasaulinį karą buvo oficialiai paminėtas tik du kartus. Po karo komunistinė valdžia ją panaikino, nors neoficialiai ji visą laiką buvo minima. Oficialiai buvo pakeista kita švente – Nacionaline Lenkijos atgimimo diena, švęsta liepos 22 d. PKWN manifesto paskelbimo dieną. Ypač devintajame XX a. dešimtmetyje daugelyje Lenkijos miestų, taip pat ir Varšuvoje, vyko neoficialios eitynės bei minėjimai, kuriose dalyvavo Solidarumo judėjimo šalininkai. Dažniausiai šias eitynes brutaliai išvaikydavo karinės policijos pareigos, areštuodamos dalyvius. Oficialiai šventė vėl buvo įteisinta 1989 m. vasario 15 d.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Lenkijos nepriklausomybės diena** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* J. Pilsudskio muziejus. Nepriklausomybės pradžia Archyvuota kopija 2018-01-20 iš Wayback Machine projekto.
Laisvės angelas, Alytus**Jonas Meškelevičius** (1950 m. balandžio 5 d. Pleškučių kaime, Klaipėdos raj. – 2005 m. sausio 5 d. palaidotas Priekulėje) – lietuvių skulptorius, gyvenęs ir kūręs Užupyje, Vilniuje.

Vilniaus Universiteto bibliotekos bareljefinių durų autorius. Kūrė akmens, medžio, metalo skulptūras.

Biografija
----------

1971–1977 m. studijavo skulptūrą Valstybiniame dailės institute. Jo diplominis darbas „Kartos" (1977) buvo įgyvendintas Vilniaus universitete. 1975 m. surengė pirmąją personalinę parodą.

J. Meškelevičius sukūrė K. Sirvydo biustą Anykščių bažnyčioje (1982), paminklą režisieriui J. Vaičkui (1983) ir rašytojai Šatrijos Raganai (1985) Mažeikiuose, skulptūras „Laisvės angelas" (1988) ir „Patrimpas" (1989) Alytuje, „Aušrinė" (1986) Radviliškio aikštėje.

1989 m. Krasnojarsko srityje, Rešotų lageryje (Rusija) J. Meškelevičius pastatė paminklą „Tremtyje žuvusiems".

Vienas įspūdingiausių J. Meškelevičiaus kūrinių – bareljefinės Vilniaus universiteto bibliotekos durys (1996–2001).

Daugelį darbų skulptorius sukūrė dirbdamas simpoziumuose ir pleneruose. J. Meškelevičiaus kūriniai saugomi Lietuvos dailės, Nacionaliniame M. K. Čiurlionio dailės muziejuose, Klaipėdos paveikslų galerijoje, Tretjakovo galerijoje.

Skulptorius palaidotas Priekulėje.

Nuorodos
--------

* Lietuvos dailininkų sąjungos mėnraštis (PDF)
| Čačapojasas*Chachapoyas* |
| --- |
| *Čačapojaso panorama iš oro* |
|  |
| 

ČačapojasasČačapojasas

6°13′0″ p. pl. 77°52′0″ v. ilg.﻿ / ﻿6.21667°š. pl. 77.86667°r. ilg.﻿ / 6.21667; 77.86667﻿ (Čačapojasas)Koordinatės: 6°13′0″ p. pl. 77°52′0″ v. ilg.﻿ / ﻿6.21667°š. pl. 77.86667°r. ilg.﻿ / 6.21667; 77.86667﻿ (Čačapojasas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5) |
|  |
| **Valstybė** | Peru vėliava Peru |
| **Departamentas** | Amazonės departamentas (Peru) |
| **Provincija** | Čačapojaso provincija |
|  |
| **Meras** | Víctor Raúl Culqui Puerta |
|  |
| **Gyventojų** (2017) | 35 234  |
| **Altitudė** | 2 335 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Čačapojasas |

**Čačapojasas** (isp. *Chachapoyas*, keč. *Chachapuyas*) – miestas Peru šiaurėje, Anduose, 2335 m aukštyje, netoli Utkubambos upės. Amazonės regiono ir Čačapojaso provincijos centras.

Čačapojasas – žemės ūkio rajono centras. Apylinkėse auginamos cukranendrės, juka, kava. Vystoma gyvulininkystė. Turistinis centras. Yra išlikę XVII-XVIII a. kolonijinės architektūros paminklų.

Istorija
--------

Senovėje Čačapojaso apylinkėse gyvavo indėnų kultūra, XV a. užkariauta inkų. Dabartinis Čačapojaso miestas įkurtas 1538 m. ispanų konkistadoro Alonso de Alvarado. Iš to laikotarpio tebėra išlikusi Ginklų aikštė ir keletas skersgatvių. Miestas buvo planuojamas kaip rytinės Peru sostinė.

Šaltiniai
---------

1. PERU: Amazonas Region, *citypopulation.de*
2. ↑  PERU: Amazonas Region, *citypopulation.de*

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
***NME***|  |
| Periodiškumas | kassavaitinis |
| Kategorijos | muzika |
| 

---

 |
| Redaktorius | Mike Williams |
| Steigėjas | Theodore Ingham |
| Pirmasisleidimas | 1952 m. |
| Kompanija | Time Inc. UK |
| Adresas | Londonas, Jungtinė Karalystė |
| Kalba | anglų |
| Tiražas | 300 000 (2015 m.) |
| ISSN | ISSN 0028-6362 |
| 

---

 |
| **Tinklalapis:** NME.com |

**New Musical Express (NME)** – kassavaitinis britų muzikinis žurnalas, leidžiamas nuo 1949 m. plačiai susijęs su roko, indie ir alternatyviąja muzika. Tai buvo pirmasis britiškas žurnalas, kuriame buvo leidžiamas singlų reitingas, leistas nuo 1952 m. lapkričio 14 d.

Istorija
--------

Dvidešimto amžiaus aštuntajame dešimtmetyje „NME" tapo perkamiausiu britišku muzikiniu žurnalu. Tarp 1972 ir 1976 m. žurnale buvo ypač populiarus subjektyvus rašymo stilius (gonzo žurnalistika), vėliau ypač daug rašyta apie pankroką. Nors leidinys buvo pradėtas leisti kaip laikraštis, devintame ir dešimtame dešimtmečiuose buvo bandyta pereiti prie žurnalo formato, kas galiausiai buvo pasiekta 1998 m.

Internetinė NME versija, *NME.com*, buvo pradėta leisti 1996 m. Puslapis netrukus virto lankomiausiu pasaulio muzikos tinklapiu, kuriame per mėnesį apsilanko per septynis milijonus lankytojų. Tai labai neprilygo žurnalo spausdintinei versijai, kurios tiražas pirmoje 2014 m. pusėje tebuvo vos 15 830 ir toliau mažėjo. Dėl prastų pardavimų, 2015 m. rugsėjį žurnalas pradėtas leisti nemokamai. Žurnale taip pat pradėta rašyti apie filmus, kompiuterinius žaidimus bei madą.

2018 m. kovo 9 d. išleistas paskutinis fizinio pavidalo žurnalo numeris. Nuo to laiko NME publikuojamas tik internete.

Išnašos
-------

1. ↑  Reynolds, John (2012-08-16). „NME and Q suffer major circulation falls". *Media Week* (London). Nuoroda tikrinta 2012-09-14.
2. ↑  „NME magazine to be given away free". *BBC News*. Nuoroda tikrinta 2015-07-06.
3. ↑  The Independent
| **Russula emetica** |
| --- |
| Piktoji ūmėdė (*Russula emetica*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Ūmėdiečiai  *( Russulales)* |
| Šeima: | Ūmėdiniai  *( Russulaceae)* |
| Gentis: | Ūmėdė  *( Russula)* |
| Rūšis: | Piktoji ūmėdė  *( Russula emetica)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Piktoji ūmėdė** (*Russula emetica*) – ūmėdžių (*Russula*) genties grybų rūšis.

Vaisiakūniai vidutinio didumo, labai trapūs. Kepurėlė 5-8 (10) cm skersmens, jauna pusrutuliška, iškili, vėliau horizontali, šviesiai raudona, luobelė lengvai lupasi. Lakšteliai balti, vėliau kreminiai. Kotas 7-8 cm ilgio, 1-2 cm storio, baltas, kietas. Trama balta, švelnaus kvapo, kartaus, deginančio pipirų skonio.

Auga liepos–rugsėjo mėnesiais spygliuočių, rečiau lapuočių miškuose. Dėl kartaus skonio maistui nerekomenduojama.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vincentas Urbonas. *Grybai*. Vilnius: Mokslas, 1986. p. 156.



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Piktoji ūmėdė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Jonas Matulionis** (1906 m. vasario 1 d. Maskva – 1993 m. birželio 8 d. Kaunas) – Lietuvos matematikas, pedagogas, socialinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

1934 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1962 m. pedagoginių mokslų kandidatas.

1933–1941 m. mokytojavo Raseinių, Vilkaviškio gimnazijose. 1941–1950 m. Kauno universiteto (iki 1946 m. Vytauto Didžiojo universitetas), nuo 1951 m. Kauno politechnikos instituto dėstytojas, 1945–1968 m. Bendrosios matematikos katedros (1940–1950 m. Matematikos, 1950–1962 m. Aukštosios matematikos katedra) vedėjas, 1951–1962 m. Elektrotechnikos fakulteto dekanas; nuo 1949 m. docentas. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

Bibliografija
-------------

* Aukštoji matematika, vadovėlis, 1950 m. 2 d. 4 leid. 1966-1968 m.
* Profesorius Jonas Matulionis (sud. Vytautas Šiaudytis). – K.: Aušra, 2007. – 96 p.: iliustr.

Įvertinimas
-----------

* 1972 m. – LTSR valstybinė premija

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Jonas Matulionis (1906)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. - 455 psl.
2. ↑   Archyvuota kopija 2017-10-16 iš Wayback Machine projekto. Matulionis Jonas