recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiame straipsnyje pernelyg plačiai remiamasi su straipsnio objektu artimai susijusiais šaltiniais.**Dėl to straipsnyje pateikiama informacija gali būti nepakankamai objektyvi. Jei galite, straipsnio informaciją pagrįskite nuorodomis į nepriklausomus antrinius šaltinius |

**Lietuvos draudikų asociacija** – asocijuota verslo organizacija, vienijanti Lietuvoje veikiančias ne gyvybės draudimo bendroves, užsienio bendrovių filialus ir Lietuvos Respublikos transporto priemonių draudikų biurą.

Lietuvos draudikų asociacija buvo įkurta 1992 m. rugpjūčio 18 d. spalio 15 d. įregistruota Vilniaus miesto savivaldybės administracijoje.

Asociacija siekia formuoti bendrą ne gyvybės draudimo bendrovių politiką, vykdyti koordinuotą narių veiklą, atstovauti narių interesams bei paprastai ir aiškiai visuomenei pristatyti ne gyvybės draudimo bendrovių teikiamas paslaugas bei aktualią informaciją. Nuo 2002-ųjų dalyvauja Lietuvos verslo konfederacijos / ICC Lietuva" veikloje.

Asociacijos direktorius yra Andrius Romanovskis.

Nariai
------

Lietuvos draudikų asociacija atstovauja 98 % Lietuvos negyvybės draudimo rinkos. Asociacijai priklauso:

* Balcia Insurance SE Lietuvos filialas
* BTA Insurance Company SE filialas Lietuvoje
* Compensa Vienna Insurance Group
* ERGO Insurance SE Lietuvos filialas
* ADB „Gjensidige"
* If P&C Insurance AS filialas
* UAB DK „Lamantinas"
* AB „Lietuvos draudimas"
* Swedbank P&C Insurance AS Lietuvos filialas
* Lietuvos Respublikos trasnporto priemonių draudikų biuras.

Struktūra
---------

Aukščiausia asociacijos institucija – visuotinis narių susirinkimas, kuriame kiekvieną narį atstovauja jo vadovas arba įgaliotas asmuo. Kolegialus valdymo organas yra asociacijos taryba (jos narius renka susirinkimas 3 metų kadencijai). Tarybos pirmininkas – Deividas raipa, Compensa Vienna Insurance Group vadovas. Asociacijos administracijai vadovauja direktorius (3 metų kadencijai skiria asociacijos taryba) – Andrius Romanovskis.

Nuorodos
--------

* Oficialus Lietuvos draudikų asociacijos tinklalapis
Koordinatės: 57°33′ š. pl. 34°27′ r. ilg.﻿ / ﻿57.550°š. pl. 34.450°r. ilg.﻿ / 57.550; 34.450

| Vyšnij Voločioko tvenkinys |
| --- |
| Vyšnij Voločioko tvenkinys saulėlydžio metuVyšnij Voločioko tvenkinys saulėlydžio metu |
| Vieta | Rusija |
| Plotas | 109 km² |
| Kilmė | dirbtinė |
| Tūris | 0,32 km³ |
| Įteka | Šlina, Cna |
| Išteka | Cna, Tverca |
|  |
|  Vikiteka | Vyšnij Voločioko tvenkinys |

**Vyšnij Voločioko tvenkinys** (rus. *Вышневолоцкое водохранилище*) – tvenkinys Rusijoje, Tverės srityje, šalia Vyšnij Voločioko miesto, sudarytas Cnos ir Šlinos upių slėniuose. Tvenkinys užtvenktas 1719 m. ir buvo skirtas Vyšnij Voločioko vandens sistemos lygiui reguliuoti. 1741 m. įrengta vandens jėgainė. 1951 m. atstatyta.

Tvenkinio ilgis 12 km, plotis iki 9 km. Metinis vandens lygio svyravimas – 3 m. Tvenkinio vanduo naudojamas vandentiekiui, hidroeneregetikai.

Iš tvenkinio išteka Volgos intakas Tverca.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 102
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šio puslapio ar jo dalies stilius neatitinka Vikipedijos kalbos standartų.**Jei galite, pakoreguokite stilių, kad tiktų enciklopedijai. Tik tada bus galima ištrinti šį pranešimą. |

**Krūva** (angl. *heap*) - panaši į dvejetainį paieškos medį informatikoje naudojama duomenų struktūra.

Krūva galėtų būti vadinama dvejetainiu paieškos medžiu su dviem sąlygomis:

1. Tai visada yra užbaigtas (pilnas ir visi lapai yra *h* arba *h-1* aukštyje) medis
2. Kiekvienas viršūnės vaikas tenkina pasirinktąją palyginimo operaciją su viršūne (negalioja sąlyga apie kairįjį ir dešinįjį dvejetainio medžio vaiką)

Operacijos
----------

### Įterpimas

Įterpimas į krūvą
Norėdami įterpti elementą į krūvą, mes pridedame jį į žemiausią krūvos lygį ir sukeičiame vaiką su tėvu, jei jie netenkina mūsų krūvos sąlygos. Tokio algoritmo sudėtingumas yra O (log n)

Pavyzdžiui, mūsų krūvoje gali būti krūvoje apibrėžta savybė, kad šaknis yra didesnė ar lygi vaikui.

```
     11
    /  \
   5    8
  / \  /
 3  4 X

```

Mes norime įterpti 15 į krūvą. Sakykime, 15 bus X pozicijoje. Įterpę palyginame 15 su tėvu – deja, jis neatitinka mūsų krūvos savybės, todėl sukeičiame jį su tėvu:

```
     11
    /  \
   5    15
  / \  /
 3  4 8

```

Palyginame dar kartą – medis vis dar netenkina mūsų sąlygos (11 < 15). Sukeičiame ir gauname:

```
     15
    /  \
   5    11
  / \  /
 3  4 8

```

Šitoks medis mūsų sąlygą tenkina.

### Pašalinimas

Pašalindami, mes pakeičiame nereikalingą elementą, paskutiniu žemiausio lygio lapu ir tikriname krūvos teisingumą. Jei mūsų krūva neatitinka reikalavimo, sukeičiame viršūnę su vaiku, kol negausime mus tenkinančios krūvos.

Pavyzdžiui, mūsų krūvoje gali būti krūvoje apibrėžta savybė, kad šaknis yra didesnė ar lygi vaikui.

```
     11
    /  \
   5    8
  / \  
 3  4 

```

Pašaliname 11 ir pakeičiame 4

```
      4
    /   \
   5     8
  / 
 3  

```

Kaip matome, medis neatitinka reikalavimų, todėl pakeičiame 4 jo (labiausiai mūsų krūvos savybę atitinkančiu) vaiku

```
      8
    /   \
   5     4
  / 
 3

```

Toks medis tenkina mūsų reikalavimus.

Reikia pabrėžti, kad krūvos savybė yra labai susijusi su naudojama palyginimo operacija.

Realizacija
-----------

Būtų labai sunku realizuoti krūvą dvejetainiu medžiu, nes, kaip matėme, įterpimo ir pašalinimo operacijoms reikalinga žinoti, koks yra paskutinis lapas.

Realizacijos masyvu pavyzdys
Patogiau ir populiariau krūvą realizuoti masyvu, saugant elementus tokia tvarka: šaknis yra pirmas elementas, toliau: kairysis šaknies vaikas, dešinysis šaknies vaikas, kairiojo šaknies vaiko kairysis vaikas… Jei, pavyzdžiui, viršūnė turi tik kairįjį vaiką, laukelis sekantis paskui tą vaiko elementą paliekamas tuščias. Taip realizuotoje krūvoje labai lengvai galima surasti paskutinį elementą bei įterpti naują.

Taikymas
--------

Būdas, kuriuo duomenys yra organizuoti krūvoje, leidžia efektyviai realizuoti prioritetų eilės operacijas. Ši duomenų struktūra taip pat naudojama efektyviame krūvos rikiavimo algoritme.
**Milan Jokić**| Asmeniniai duomenys |
| --- |
| **Pilnas vardas** | Milanas Jokičius  Милан Јокић |
| Gimimo data | 1995 m. kovo 21 d. (28 metai) |
| Gimimo vieta | Belgradas, Serbija |
| Ūgis | cm |
| Klubai |
| Dabar žaidžia | Novi Sado RFK 1921 |
| **Numeris** | ? |
| **Pozicija** | saugas |
| Profesionalūs klubai\* |
|  2022  2023– |  FK Sūduva  Novi Sado RFK 1921 | 16 0(0) 15 0(1) |
| \* Skaičiuojama tik pasirodymai ir įvarčiai vietinėje lygoje Duomenys 2023 m. gegužės 9 d.. |

**Milanas Jokičius** (*Милан Јокић*; g. 1995 m. kovo 21 d.) – futbolininkas iš Serbijos, atraminis saugas. Atstovavo „Sūduvos" klubui.

Karjera
-------

Beveik visą futbolininko karjerą pradėjo Serbijoje.

2021 m. antrojoje pusėje rungtyniavo Bulgarijoje, kur atstovavo Sofijos „Carsko Selo". 

Vėliau grįžo į gimtinę ir atstovavo „Novi Pazar".

### FK Sūduva

2022 m. liepos 15 d. oficialiai pranešta, kad tapo FK Sūduva nariu.

2022 m. rugpjūčio 2 d. oficialiai debiutavo „Sūduvos" klubo gretose A lygos rungtynėse prieš Kauno Žalgirį.

2023 m. vasario mėn. tapo žinoma, kadd grįžo į gimtinę ir atstovaus Novi Sado RFK 1921.

Statistika
----------

A lygos statistika

| Sezonas | Klubas | Rungtynės | Įvarčiai |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  |  |  |
| **2022** | **„Sūduva"** | 16 | 0 |

Spalvų reikšmės:

     Ekipa žaidė A lygoje;

Laimėjimai
----------

|  |
| --- |
|  **Šią straipsnio dalį reikėtų išplėsti.** |

### asmeniniai

*

Šaltiniai
---------

1. ↑  [ fksuduva.lt: Sūduvos naujokas]
2. ↑  [ alyga.lt: Sūduvos naujokas]
3. ↑
4. ↑  alyga.lt: 2022-08-02 K.žalgiris 2-2 Sūduva

Nuorodos
--------

* alyga.lt svetainė
* Soccerway
* fksuduva.lt
* Transfermarkt
* lietuvosfutbolas.lt
* Globalsportsarchive
Koordinatės: 36°41′ š. pl. 24°25′ r. ilg.﻿ / ﻿36.683°š. pl. 24.417°r. ilg.﻿ / 36.683; 24.417

Milas Kikladų salyne
**Milas** (gr. Μήλος) – sala Egėjo jūroje, Kikladų salyno pietvakariuose, priklauso Graikijai, Pietų Egėjo periferijai. Plotas – 160 km².

Sala netaisyklingo pavidalo, iš šiaurės į pietus driekiasi 23 km, iš rytų į vakarus – 13 km. Milas – vulkaninės kilmės sala, jos paviršius labai kalnuotas. Aukštis iki 748 m (Pranašo Elijo k.). Iš šiaurės į salą įsiterpia gili įlanka – buvusio vulkaninio kraterio dalis. Rytų pakrantėje yra karštųjų versmių. Visiškai šalia Milo krantų prigludusios Kimolo, Poliego ir Antimilo salos. Mile būdingi kultūriniai kraštovaizdžiai (javų pasėliai, vynuogynai, alyvmedžių giriatės), yra subtropinių krūmynų, pušynų.

2011 m. Mile gyveno 4977 žmonės. Pagrindinė gyvenvietė – Plaka (~800 gyv.). Verčiamasi turizmu. Kasamas kaolinas, molis (seniau taip pat marmuras, gipsas, obsidianas, baritas, siera). Auginami vynmedžiai, alyvmedžiai, kviečiai, kukurūzai, medvilnė, vaismedžiai. Laikomos avys, ožkos.

Istorija
--------

Obsidianas Mile buvo kasamas bent nuo 13 tūkstm. pr. m. e. Bronzos amžiuje saloje įkurta Filakopų žvejų gyvenvietė. Rasta daug Mikėnų laikotarpio keramikos. Vėliau salą užkariavus dorėnams, pradėti gaminti bareljefai (V a. pr. m. e.). 415 m. pr. m. e. saloje vyko Milo mūšis (Peloponeso karo dalis). Atėnams grasinant užimti Milą, įvyko garsusis Milo dialogas tarp atėniečių ir miliečių. Užgrobę Milą, čia apsigyveno atėniečiai. 
Viduramžiais salą užėmė piratai. Buvo valdoma "*Crispi*" dinastijos. 1580 m. Milą užgrobė turkai.

Šioje saloje rasta garsioji Milo Veneros skulptūra, taip pat Asklepijo, Poseidono, Apolono skulptūros.

Galerija
--------

* Palydovinė nuotraukaPalydovinė nuotrauka
* Cerkvė PlakojeCerkvė Plakoje
* PakrantėPakrantė
* Sarakiniko paplūdimysSarakiniko paplūdimys

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 282


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Milas (sala)** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Šv. Simono Stulpininko bažnyčios liekanos
**Simono kalnas** (arab. جبل سمعان = *ǧabal Samʻān*) arba **Lailūno kalnas** (arab. جبل ليلون = *Mount Laylūn*) – aukštikalnių sritis šiaurės vakarų Sirijoje, Alepo muchafazoje, į šiaurės vakarus nuo Alepo. Simeono kalnas yra didesnės Alepo plynaukštės vakarinė dalis. Masyvas driekiasi šiaurės-pietų kryptimi 50 km, plotis 20-40 km, vyraujantis aukštis 500–600 m. Aukščiausias taškas – Šeich Barakatas (867 m) yra pietinėje masyvo dalyje.

Vakaruose Ifrino slėnis skiria nuo Kurdų kalnų, rytuose riboja Kuveiko upė, o šiaurėje – Azazo slėnis.

Senovėje masyvas vadintas Nabu kalnu pagal Mesopotamijos išminties dievą Nabu. Dabartinis pavadinimas kilo nuo Šv. Simono Stulpininko, krikščionių vienuolio, gyvenusio kalno vienuolyno bokšte V a. Yra išlikusi Šv. Simono bažnyčia, pastatyta 475 m.
| Simono Bolivaro viršukalnė |
| --- |
| **Aukštis** | 5775 m |
| **Žemynas** | Pietų Amerika |
| **Šalys** | Kolumbijos vėliava Kolumbija |
| **Kalnynas** | Andai |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Simono Bolivaro viršukalnė

  |
| **Koordinatės:** | 10°52′0″ š. pl. 73°43′0″ v. ilg.﻿ / ﻿10.86667°š. pl. 73.71667°r. ilg.﻿ / 10.86667; 73.71667Koordinatės: 10°52′0″ š. pl. 73°43′0″ v. ilg.﻿ / ﻿10.86667°š. pl. 73.71667°r. ilg.﻿ / 10.86667; 73.71667 |

**Simono Bolivaro viršukalnė** (isp. *Pico Simón Bolívar*) – kalnas šiaurės rytų Kolumbijoje, Siera Nevada de Santa Martos kalnų masyve, greta Kristupo Kolumbo viršukalnės. Aukštis – 5775 m (tačiau duomenys įvairūs – 5730 m ir kt.). Kartais laikomas aukštesniu už Kolumbo viršukalnę (tokiu atveju S. Bolivaro viršukalnė būtų aukščiausia šalyje).

Pavadinta šalies nacionalinio didvyrio Simono Bolivaro garbei. Nemaišytinas su Venesueloje esančia Bolivaro viršukalne.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pico Simón Bolívar, *peakvisor.com*
2. ↑  Pico Bolivar c.5730m, *andes.org.uk*
Panašias reikšmes žr. čia
Antikinė puota Anselm Feuerbach paveiksle (1869 m.)
**Simpoziumas** (lot. *symposium*, gr. symposion 'puota') – antikinė puota su muzika, pramogomis, žaidimais, pokalbiais. Simposiumai buvo neatsiejama gyvenimo dalis, socialinis reiškinys senovės Graikijoje ir Romoje. Simpoziumai buvo savotiška vyrų laisvalaikio praleidimo forma, lydima įvairių ritualų, pradedant rankų apsiplovimu, apsišlakstymu kvapniaisiais aliejais ir baigiant audringomis linksmybėmis. Šių renginių organizavimas buvo lydimas tam tikrų tradicijų ir taisyklių. Jie vykdavo pažymėti svarbesniems to meto įvykiams, atletų, poetų pasiekimams. Savo filosofiniuose tekstuose apie tai rašė Sokratas, Platonas, Ksenofontas. Ši tema minima ir to meto literatūroje, ir plačiai pavaizduota mene. Senovės Romoje panašios puotos dar vadintos *konviviumais*.

Simpoziumų dalyviai papuošdavo ne tik savo kūnus, bet ir įmantrius vyno indus, kurie skendėjo gėlių vainikuose. Ištikimybę dievui Dionizui liudijo puošnūs balti ir raudoni aprangos elementai. Pirmasis gurkšnis iš taurės, leidžiamos renginio dalyviams ratu, buvo skiriamas gerųjų dvasių garbei. Dievams buvo skirtas ir iš taurių gausiai šlakstomas vynas, palydint fleitų garsams ir skambant iškilmingoms giesmėms šlovinti Apolonui. Vyno pilstymas ir puotaujančiųjų aptarnavimas buvo patikimas nesubrendusiems jaunuoliams. Abiejų lyčių kviestiniai muzikos, giesmių, akrobatikos atlikėjai kaip įmanydami linksmino šeimininkus ir svečius. Anot Ksenofonto, simpoziumuose taip pat plačiai buvo pristatomi žaidimai, vaidinimai, sakomos kalbos, vyko oratorių ir kiti įvairūs konkursai. 

Į simpoziumus buvo pakviečiamos heteros. Puotoms vesti buvo išrenkami jų prižiūrėtojai, kurie stebėjo tvarką, parinkdavo pokalbių temas, palydėdavo pavargusius svečius iki jų namų.

Šaltiniai
---------




|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Simpoziumas (antika)** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Vikižodynas 

Laisvajame žodyne yra terminas **simpoziumas**

Nuorodos
--------

* Mediumų scenos senovės graikų mene Archyvuota kopija 2014-04-17 iš Wayback Machine projekto.
* Mediumai Archyvuota kopija 2012-07-22 iš Wayback Machine projekto.

Mediumų scenos
--------------

* 
* 
* 
* 
*
**Simonė di Vitorė** (it. *Simone di Vittore*, ?–1420 m. birželio 30 d. Čividale del Friulis, Friulio kraštas) – friulų kalba kūręs notaras, vieno seniausių friulų literatūros kūrinių galimas autorius.

Biografija ir kūryba
--------------------

Simonė di Vitorė dirbo notaru Čividale del Friulyje. Labiausiai žinomas dėl friuliškai parašytos meilės baladės „Biello dumnlo di valor" („Nuostabi brangioji ponia"). Baladė buvo rasta kitoje pergamento pusėje, jis buvo panaudotas kaip notaro Simonės di Vitorės, gyvenusio ir 1420 m. birželio 30 d. mirusio Čividale del Friulyje, užrašų knygutės viršelis. Užrašų knygelė, kurios išorinėje pusėje užrašyta 1416 m. data, pradžioje buvo naudota mokyklinėms pratyboms lotynų ir friulų kalbomis, o vėliau – notaro protokolams. Džovanas Batista Kornjalis, palyginęs šią užrašų knygelę su to paties notaro 1417 ir 1420 m. knygelėmis, padarė prielaidą, jog notaras Simonė di Vitorė eiles galėjo užrašyti (arba perrašyti) savo jaunystėje. S. Pelegrinio manymu, šios baladės autorius gali būti A. Porenconis.

Baladė parašyta Čividale del Friulio friulų tarme, matoma moteriškosios giminės galūnė *-o*. Rašyboje sutinkama neįprastų sprendinių, pavyzdžiui, raidžių junginys *cg* palataliniam priebalsiui žymėti: *cgiantaraj* 'dainuosiu', *bandonacgi* 'palikti tave'.

Išnašos
-------

1. 1 2  Rienzo Pellegrini. „SIMONE DI VITTORE (? - 1420)". DIZIONARIO BIOGRAFICO DEI FRIULANI. Nuoroda tikrinta 2021-10-22.
Gernsio vėliava
**Gernsio vėliava** – D. Britanijos karūnos valdos Gernsio valstybinis simbolis, priimtas 1985 m. birželio 30 d.

Aprašas
-------

Baltoje vėliavoje raudonas šv. Jurgio kryžius, ant kurio užklotas auksinis kryžius, kurio galiukai platėjantys ir nesiekia vėliavos kraštų.
  
Auksinis kryžius simbolizuoja Vilhelmą I Užkariautoją, kuris, kaip skelbiama, Hastingso mūšyje turėjo tokį kryžių savo vėliavoje, kurią jam davė popiežius Aleksandras II.
  
Proporcijos – 2:3.

Gernsio vėliavų istorija
------------------------

Ankstesnė Gernsio valstybės vėliava, naudota 1936–1985 m. buvo paprasta balta su raudonu šv. Jurgio kryžiumi. Yra duomenų, kad XIX a. viduryje buvo naudota kita vėliava – mėlynai baltai languota vėliava su raudonu šv. Jurgio kryžiumi ir D. Britanijos vėliava (*Union Flag*) kantone. Tačiau oficialaus statuso ir naudojimo detalės abejotinos.

1936–1985 m. Gernsio vėliava buvo pakeista, nes tarptautiniuose sporto renginiuose kildavo painiava, nes Anglijos ir Gernsio sportininkai naudodavo vienodas vėliavas.
  
Vėliavą sukūrė Gernsio vėliavos tyrimo komitetas. kuriam vadovavo tuometinis beilifo pavaduotojas (angl. *Deputy Bailiff*) *Graham Dorey*. Ši vėliava pirmą kartą iškelta buvo 1985 m. vasario 15 d.

* 1936–1985 m. vėliava
* XIX a. vėliava
* Gernsio civilinė jūrinė vėliava (*civil ensign*)
* Gernsio valstybinė jūrinė vėliava (*state ensign*)
* Gernsio gubernatoriaus štandartas

Nuorodos
--------

1. ↑  Nicolls, Bruce, *A New Flag for Guernsey*, Review of the Guernsey Society, Winter 1985, Vol XLI No 3
2. ↑  Guernsey; *Flags of the World*; (c.1996 – Present)
3. ↑  Bailiwick of Guernsey
4. ↑  Le Conte, David, *Designing the Flag*, Review of the Guernsey Society, Spring 1996, Vol LII No 1

**Europos valstybių vėliavos**

|  |
| --- |
| Airija · Albanija · Andora · Armėnija · Austrija · Azerbaidžanas · Baltarusija · Belgija · Bosnija ir Hercegovina · Bulgarija · Čekija · Danija · Didžioji Britanija (JK) · Estija · Graikija · Gruzija · Islandija · Ispanija · Italija · Juodkalnija · Kazachstanas · Kipras · Kroatija · Latvija · Lenkija · Lichtenšteinas · Lietuva · Liuksemburgas · Makedonija · Malta · Moldavija · Monakas · Norvegija · Nyderlandai · Portugalija · Prancūzija · Rumunija · Rusija · San Marinas · Serbija · Slovakija · Slovėnija · Suomija · Švedija · Šveicarija · Turkija · Ukraina · Vatikanas · Vengrija · Vokietija |
| **Valstybių atributika:** Valstybinių vėliavų galerija · Herbai |
Koordinatės: 56°22′29.64″ š. pl. 24°38′46.72″ r. ilg.﻿ / ﻿56.3749000°š. pl. 24.6463111°r. ilg.﻿ / 56.3749000; 24.6463111

|  Germaniškio šv. Marijos Magdalenos koplyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Panevėžio |
| **Dekanatas** | Biržų |
| **Savivaldybė** | Biržų rajonas |
| **Gyvenvietė** | Germaniškis |
| **Statybinė medžiaga** | plytų mūras |
| **Pastatyta** | 2005 m. |

**Germaniškio šv. Marijos Magdalenos koplyčia** – katalikų koplyčia, stovinti Biržų rajone, Germaniškyje, Nemunėlio kairiajame krante, prie kelio  **1305**  Rinkuškiai–Juostaviečiai–Nemunėlio Radviliškis , 6,5 km į šiaurės vakarus nuo Suosto. 

Germaniškio koplyčia priklauso Suosto Šv. Kryžiaus Išaukštinimo parapijai. Liepos mėnesį švenčiami Šv. Marijos Magdalenos atlaidai.

Istorija
--------

Suoste 2001 m. sudegus senajai medinei bažnyčiai, maldos namai buvo įkurti Germaniškyje, buvusios valgyklos pastate. Čia sekmadieniais vykdavo pamaldos. Parapijiečiai nebuvo ja patenkinti, nes gretimoje salėje vykdavo jaunimo šokiai, kiti renginiai. Buvo įsigytas anksčiau gaisre nukentėjęs parduotuvės pastatas (po gaisro buvo likę vos pusė pastato sienų). 

Koplyčią už suaukotas lėšas pastatė vietiniai meistrai, vadovaujami Augusto Skadinio. 2005 m. žiemą, nuo Gavėnios pradžios, jau vyko pirmosios pamaldos vadovaujant Nemunėlio Radviliškio klebonui kun. Henrikui Bernatovičiui (1954-2017). Vyskupas Jonas Kauneckas koplyčią pašventino 2005 m. gegužės 8 d.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Suosto Šv. Kryžiaus Išaukštinimo parapija Archyvuota kopija 2009-05-30 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Patys pasistatė šventovę
**Fricas Lašaitis** (*Lašat*, vok. *Fritz Laschat*; slapyvardis „Pritte"; 1904 m. lapkričio 4 d. Rytprūsiuose: Įsruties apskr. Patimberno k. – 2002 m. Rozenhaime, VFR) – iš lietuvininkų kilęs vokiečių dailininkas.

Biografija
----------

Baigė Elbingo Aukštąją mokytojų seminariją. Valstybinėje vaizduojamojo meno ateljė Karaliaučiuje pas profesorių Alfredą Partikelį mokėsi tapybos. Karaliaučiaus Albertinos universitete pas prof. Vilhelmą Worringerį studijavo meno istoriją, vėliau toje pačioje aukštojoje mokykloje – zoologiją ir psichologiją. Apgynus disertaciją, tapo gamtos mokslų daktaru. Lankėsi Kuršių nerijoje, priklausė Nidos dailininkų kolonijai.

Po Antrojo pasaulinio karo gyveno Vakarų Vokietijoje – Bavarijoje. 1949–1954 m. dirbo chemijos pramonėje. 1954–1972 m. mokytojavo mokykloje-internate Noibojerne ir kt. aukštesnėse mokyklose, o laisvalaikiu tapė ir kūrė skulptūras. Nuo 1973 m. – laisvas menininkas Rozenhaime, dalyvavo parodose.

Bibliografija
-------------

* *Pritte Laschat – Bilder – Retrospektive 1958–1988* – Rosenheim: Dorer, 1988

Šaltiniai
---------

* *Laschat, Pritte (Fritz), Dr.* // Kunstakademie Königsberg 1845–1945. Biographien der Direktoren und Lehrer. (Bearbeitet von Ingeborg Nolde.)
* Laschat, Fritz, Dr. // Ilona Motiejauskienė. *Kelionė į prūsiškąjį „Barbizoną"* / Draugija „Nidden". – Klaipėda: Druka, 2013, psl. 121; ISBN 978-609-404-144-0 Archyvuota kopija 2021-03-09 iš Wayback Machine projekto.
* *Pritte Laschat – Bilder – Retrospektive 1958–1988*[neveikianti nuoroda]
* Miterbeiter im LEH Neubeuern
**Frontininko ženklas** (rus. *Фронтовик 1941—1945*) – Rusijos atminimo ženklas, įteikiamas Didžiojo Tėvynės karo dalyviams. Ženklą įsteigė, juos gamino ir įteikinėjo „Rusijos 55-ųjų pergalės Didžiajame Tėvynės kare metinių rengimo ir šventimo organizacinis komitetas" (*Российский организационный комитет по подготовке и празднованию 55-й годовщины победы в Великой Отечественной войне*). Kartu su ženklu buvo įteikiamas pažymėjimas.

Ženklus pradėjo įteikinėti 2000 m.

Ženklo aprašymas
----------------

Ženklas pagamintas iš nebrangiųjų metalų. Ženklas išvaizda primena Tėvynės karo ordiną. Skirtingai nuo ordino ženklas neturi sukryžiuotų kardo ir šautuvo.

Ženklas skiriasi kompaktiškumu. Jo centre apvaliame skyde pavaizduotas kario išlaisvintojo paminklas, apie kurį užrašas „Frontininkas 1941-1945" (*Фронтовик 1941–1945*).

Ženklas tvirtinamas smailiu strypeliu su veržle.

Nuorodos
--------

* Знак "Фронтовик 1941-1945" Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto.
Apatinė nosies kriauklė pažymėta raudonai
**Apatinė nosies kriauklė**  (lot. *Concha nasalis inferior*) – atskiras porinis, į nosies ertmę išlinkęs kaulas, savo forma pakartojantis akytkaulio kriaukles. Šis kaulas prisijungęs prie viršutinio žandikaulio ir gomurikaulio stačiosios plokštelės, jis turi tris neryškias ataugas, vadinamas pagal tai, su kokiu kaulu jungiasi. Didžiausia yra viršutinio žandikaulio atauga (lot. *Processus maxillaris*), o ašarinė atauga (lot. *Processus lacrimalis*) ir akytkaulinė atauga (lot. *Processus ethmoidalis*) yra vos įžiūrimos. Tarp apatinės kriauklės ir šoninės sienos susidaro apatinė ilgiausia nosies landa (lot. *Meatus nasi inferior*).

Funkcija
--------

Viršutinis žmogaus žandikaulis
Apatinė, kartu su kitomis (viršutine ir vidurine) kriauklėmis, kvėpavimo takuose paskirsto orą į tris kvėpavimo tunelius ir yra atsakingos už tai, kad įkvėptas oras judėtų tolygiai aplink didžiausią blakstienėlių, sulaikančių bakterijas, paviršių ir klimato kontrolės audinį.

Apatinėje nosies kriauklės gleivinėje, daug plonasienių veninių ančių(dėl to gleivinė panaši į kempinkūnį ir apimta uždegimo išburksta). Gleivinės paviršiuje kraujagyslės išraizgytos kilpomis, kuriomis kraujo srovė teka priešinga kryptimi nei įkvepiamas oras. Tokiomis sąlygomis oras šildomas/šaldomas.

Apatinė nosies kriauklė kaulėja iš atskiro centro, kuris atsiranda nosies kremzlinėje kapsulėje tuo pačiu metu kaip ir akytkaulio centrai.

Kaktinė atauga
--------------

Kaktinė atauga (lot. *Processus frontalis*) viršutine karpyta briauna jungiasi su kaktikauliu, priekine briauna – su nosikauliu, o užpakaline – su ašarikauliu. Išoriniame jos paviršiuje iškyla vertikali priekinė ašarinė skiauterė (lot. *Crista lacrimalis anterior*), kuri su ašarikaulio panašia skiautere apriboja ašarų maišo duobę (lot. *Fossa sacci lacrimalis*). Vidiniame, nosiniame, ataugos paviršiuje sagitaliai driekiasi akytkaulinė skiauterė (lot. *Crista ethmoidalis*), akytkaulio vidurinės kriauklės iškyšuliui tvirtintis.

Literatūra
----------

* G. Česnys, J. Tutkuvienė, A. Bartkus, V. Gedrimas, R. Jankauskas, R. Rizgelienė, J. Žukienė, „Žmogaus anatomija 1", „Vilniaus universiteto leidykla", Vilnius 2008 m. ISBN 978-9955-33-361-6
Koordinatės: 55°57′02″š. pl. 23°56′27″r. ilg.﻿ / ﻿55.9506°š. pl. 23.9409°r. ilg.﻿ / 55.9506; 23.9409


|  |
| --- |
| **Klovainių pagrindinė mokykla** |
| Klovainių pagrindinė mokykla herbas |
|  |
| **Adresas** | Žalioji g. 2a, Klovainiai |
| **Direktorius(-ė)** | Donatas Sireikis |
| **Mokinių skaičius** | 166 |
| **Įkūrimo data** | 1905 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** | {{{laidos}}} |
| **Pedagogų skaičius** | 22 |

**Pakruojo rajono Klovainių pagrindinė mokykla** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Klovainiuose (Pakruojo raj.), Žalioji g. 2A, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190065842. Steigėjas Pakruojo rajono savivaldybės taryba. Dabar tai Balsių pagrindinės mokyklos kaip skyrius.

Buvęs filialas – Pakruojo rajono Klovainių pagrindinės mokyklos Gačionių skyrius.

Istorija
--------

Mokykla Klovainiuose atidaryta 1905 m. Ją lankė apie 80 mokinių, tačiau specialaus pastato mokyklai nebuvo, patalpos nuomotos. Svarbiausi dėstomi dalykai buvo tikyba ir rusų kalba. 1912 m. miestelio gale, prie kelio į Linkuvą advokatas Grikinas pastatė didelę medinę mokyklą, kurioje iš pradžių apsigyveno ir pats su šeima. Šią mokyklą tuo metu lankė apie 70-80 mokinių, jai vadovavo advokato dukra mokytoja Julija Grikinaitė ir mokytoja Rimkūnaitė, o vėliau ir Apolonija Karsokaitė. Buvo 4 skyriai.

Antrojo pasaulinio karo pabaigoje, frontui traukiantis į Vakarus, Lietuvą paliko daugelis šviesuolių, pabūgę „raudonųjų" teroro. Tuo metu iš Klovainių išvyko ir mokyklos vedėja J. Grikinaitė bei mokytoja A. Karsokaitė. Bet mokslas nenutrūko, mokykloje liko dirbti Karpis bei A. Bukštaitaitis. 1949 m. mokykla perorganizuota iš pradinės į septynmetę su 5 skyriais bei 120 mokinių.

1975 m. mokytoja Leontina Petkevčienė mokykloje įkūrė kraštotyros kampelį. 1995 m. mokykloje bandyta įkurti miestelio muziejų. Mokyklos direktorius Rimantas Čeponis skyrė dalį naujojo pastato pusrūsio. Patalpos buvo neįrengtos, teko ieškoti rėmėjų. LSDP Pakruojo rajono skyrius (tuometinis vadovas Julius Poškus ir dabar remia muziejų) paaukojo 1000 litų. Tai buvo vienintelė parama. Visus įrengimo darbus atliko mokyklos darbuotojai. Trūkstamų lėšų teko ieškoti mokyklos biudžete. Po beveik metus trukusių darbų 1998 m. vasario 16 d. muziejus buvo atidarytas. Atidarymo metu turėta 800 eksponatų.

Apie 2020 m. Klovainių mokykla prijungta prie Balsių pagrindinės mokyklos kaip skyrius.

Direktoriai
-----------

* 1949 m. Antanas Diržys
* J. Jasaitis, R. Šmitaitė-Jasaitienė, B. Čiškevičiūtė, J. Januška, J. Januškienė
* 1962 m. Irena Čiapienė
* 1988 m. Rimantas Čeponis
* 2009 m. Donatas Sireikis

Nuorodos
--------

1. ↑  Pakruojo rajono Balsių pagrindinės mokyklos Klovainių ikimokyklinio ugdymo skyrius. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-06-14).

* Mokyklos svetainė Archyvuota kopija 2007-08-29 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 55°56′4″ š. pl. 23°57′17″ r. ilg.﻿ / ﻿55.93444°š. pl. 23.95472°r. ilg.﻿ / 55.93444; 23.95472


| Klovainių IV karjeras |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Pakruojo rajonas) |
| Plotas | 0,162 km² |
| Kranto linijos ilgis | 2,86 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Įteka | Ramytė |
| Išteka | Ramytė |

**Klovainių IV karjeras** – karjero tvenkinys Lietuvoje, Pakruojo rajone, Klovainių miestelio pietrytiniame pakraštyje. Sudarytas išeksploatavus dolomito išteklius ir prisipildžius vandens. Tvenkinį sudaro 2 lygiagrečios beveik vienodo dydžio dalys, sujungtos siauru – vos 10 m sąsiauriu. Tvenkinio ilgis iš vakarų į rytus – 0,57 km, plotis – iki 0,39 km. Altitudė 58,4 m. Krantai neaukšti, vietomis apaugę medžiais. Pietinė tvenkinio dalis užpelkėjusi. Pietuose įteka, o šiaurėje išteka į šalia esantį Klovainių III karjerą Ramytės upė (Daugyvenės intakas). Vakaruose telkšo Klovainių I karjeras, pietuose – Klovainių V karjeras, rytuose ir šiaurės rytuose auga miškeliai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  maps.lt duomenys
| Kretingalės herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 2014-01-13* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Kretingalės herbas** – vienas iš Kretingalės miestelio ir seniūnijos (Klaipėdos rajono savivaldybė) heraldikos atributų.

Aprašas
-------

Svarstant galimus Kretingalės herbo motyvus, buvo siūlomas ne vienas simbolis: tiltas, bažnyčia, kurioje meldžiasi dviejų konfesijų – evangelikų liuteronų ir katalikų – atstovai (vėliau tai bandyta išreikšti dviem kryželiais), taip pat knyga, kuršiškas ženklas – žalčių svastika, ietigaliai. Darbo komisija pasirinko du simbolius – vietos gyventojams labai svarbius mūrinį tiltą ir bažnyčią. Tačiau gyventojų pageidavimus pakoregavo Lietuvos heraldikos komisija. Herbo kūrimą lydėjo tam tikri neaiškumai dėl to, kodėl komisija priėmė ne klaipėdiečio dizainerio Kęstučio Mickevičiaus, bet Heraldikos komisijos nario Arvydo Každailio pasiūlytą herbą.

Sidabriniame lauke – trys raudoni kylantys ietigaliai virš tokios pačios spalvos triarkio mūrinio tilto.

Istorija
--------

2014 m. sausio 13 d. herbą LR Prezidentė patvirtino dekretu Nr. 1K-1697. Kovo 11 d. heraldiką pašventino kunigas Saulius Varanavičius. Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kretingalės seniūnija pristatė bendruomenei savo herbą ir vėliavą. Archyvuota kopija 2021-08-28 iš Wayback Machine projekto. Klaipedos-r.lt (tikrinta 2021-08-28).
2. ↑  Asta Dykovienė. Kretingalės herbo konkursas – mįslė. 2013-07-24, Diena.lt (tikrinta 2021-08-28).
3. ↑  Asta Dykovienė. Kretingalės miesteliui suteiktas herbas. 2014-03-19, Diena.lt (tikrinta 2021-08-28).
4. ↑  Arūnas Baublys. Etnografinio Mažosios Lietuvos regiono istorinių ir esamų herbų apžvalga. Pamarys.lt (tikrinta 2021-08-28).
5. ↑  LR Prezidento dekretas Nr. 1K-1697
Koordinatės: 55°53′45″š. pl. 21°14′47″r. ilg.﻿ / ﻿55.895905°š. pl. 21.246271°r. ilg.﻿ / 55.895905; 21.246271

|  |
| --- |
| **Kretingos Marijono Daujoto progimnazija** |
| Kretingos Marijono Daujoto progimnazija herbasKretingos Marijono Daujoto progimnazija herbas |
| Kretingos Marijono Daujoto progimnazija |
| **Adresas** | Vilniaus g. 12, Kretinga |
| **Direktorius(-ė)** | Raimunda Viskontienė |
| **Mokinių skaičius** | 913 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 99 |

Įėjimas į progimnaziją
**Kretingos Marijono Daujoto progimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 303382953. Pavadinta miškininko Marijono Daujoto (1891–1975), kurio iniciatyva sutvirtintos ir apželdintos Lietuvos pajūrio smėlio kopos, vardu.

Adresas: Vilniaus g. 12, Kretinga.

Istorija
--------

1610 m. Kretingoje įkurta parapinė pradinė mokykla. XIX a. mokykla pertvarkyta į rusišką valdinę mokyklą. 1915 m. Pranciškonų vienuolyno gvardijonas tėvas Pranciškus Bizauskas senosios rusų mokyklos patalpose atidarė privačią vienuolyno išlaikomą lietuvišką pradinę mokyklą. 1918 m. vienuoliams pranciškonams sutikus vietoje privačios mokyklos buvo įkurta valstybinė Kretingos pradžios mokykla Nr. 1. 1937–1939 m. Vilniaus gatvės ir Šaulių (dab. Žemaitės) alėjos kampe pastatyti moderniai įrengti mūriniai rūmai (dab. senojo pastato kairysis korpusas), į kuriuos 1939 m. po Užgavėnių atostogų persikėlė mokykla. Jai vadovavo Stasys Juodikis.

Pokario metais Kretingos pradinė mokykla buvo didžiausia Lietuvoje, jai vadovavo Juozas Kazlauskas, vėliau – Petras Kaupas. 1960 m. pristatytas naujas priestatas (senojo pastato dešinysis korpusas). 1971 m. mokykla reorganizuota į Kretingos 2-ąją aštuonmetę mokyklą. 1976 m. baigtas statyti naujasis korpusas ir mokykla pertvarkyta į Kretingos 2-ąją vidurinę mokyklą. Mokyklai vadovavo Algirdas Kecorius. 1979 m. išleista pirmoji abiturientų laida.

Nuo 1992 m. mokyklai vadovavo Gerardas Trumpis. 1995 m. lapkričio 16 d. Kretingos mero potvarkiu Nr. 369 Kretingos 2-oji vidurinė mokykla pavadinta miškininko Marijono Daujoto vardu.

Direktoriai
-----------

* Gerardas Trumpis
* Julius Gindulis
* Raimunda Viskontienė

Mokytojai
---------

* Jonas Stankus, archeologas

Mokiniai
--------

* Jonas Macijauskas (1941–1997), politinis ir visuomenės veikėjas, fotografas, kolekcininkas
* Rimantas Lazdynas (1951–2013), Šiaulių politinis bei visuomenės veikėjas, žurnalistas, Vikipedijos autorius
* Virginijus Domarkas (g. 1960 m.), pedagogas, Kretingos politinis veikėjas

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
Kairuano didžioji mečetė
**Kairuano didžioji mečetė** – mečetė Kairuane, Tunise. Tai vienas iš garsiausių ankstyvosios islamo architektūros statinių ir chrestomatinis hipostilinės mečetės pavyzdys.

Apie mečetę
-----------

Kairuano didžiosios mečetės statybos prasidėjo apie 724 m. kai vietos valdytojas gavo leidimą iš kalifo praplėsti buvusią mečetę į greta buvusius sodus ir pastatyti minaretą. 772−774 m. mečetė buvo nugriauta ir perstatyta iš naujo išskyrus minaretą. 836 m. perstatymai pakartoti, 862−863 m. dar įvesta pakeitimų ir pastatytas medinis kupolas virš michrabo. Maždaug tuo metu michrabas buvo dekoruotas fajanso plytelėmis, atvežtomis iš Irako, ir prie jo pastatytas medinis minbaras, kuris yra seniausias išlikęs musulmoniškas minbaras. Dar po apie 10 metų hipostilinė maldos salė buvo praplėsta į kiemo pusę ir virš jos pagrindinio įėjimo iš kiemo buvo pastatytas kupolas. 1054−1055 m. Kairuanas buvo užimtas berberų ir vėliau apleistas, mečetė apgriauta. Ji buvo atstatyta su menkais pakeitimas XIII a. pabaigoje. 

Pagrindinis Kairuano mečetės konstrukcinis elementas yra šiek tiek suspausta pusapvalė arka ant kolonų su korintietiškais kapiteliais. Tokios statybos prototipų buvo V a. krikščionių šventyklose Sirijoje. Mečetėje yra 16 arkadų, kiekviena su 7 arkomis, kurios driekiasi kiblos sienos link. Arkadų vaizdą paįvairina įvairių dydžių ir įvairių marmuro rūšių kolonos. Tikėtina, kad jos buvo panaudotos iš ankstesnių romėnų ar krikščionių pastatų. Mečetės apytiksliai dydžiai: iki 130 m ilgio, 72−78 m pločio. Nemusulmonams leidžiama patekti į mečetės kiemą.

Galerija
--------

* Vidinis kiemas
* Maldos salė
* Michrabas ir minbaras
* Maksura

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kairuano didžioji mečetė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Hugh Honour, John Fleming. *A World History of Art*. Laurence King Publishing, 2005, p. 344
* Fred S. Kleiner. *Gardner's Art through the Ages: The Western Perspective*, 1 tomas. Cengage Learning, 2009, p. 267
* Dr. Colette Apelian, khanacademy.org
Gaisras netoli Vaga Vaga miesto (Naujasis Pietų Velsas).
Įspėjamasis ženklas apie gaisro pavojų (Viktorija).
**Krūmynų gaisrai Australijoje** – daugiausiai natūraliai ir ypač sausuoju metų laiku (gruodžio–vasario mėnesiais) kylantys krūmynų (rečiau miškų bei pievų) gaisrai Australijoje. Krūmynų gaisrų gausą Australijoje lemia žemyno klimatas, pasižymintis karštais ir sausringais laikotarpiais, kurių metu išdžiūsta augalija. Tokie gaisrai yra vertinami kaip pavojingiausia gamtos stichija Australijoje, nes sukelia didelę žalą žmonėms ir jų turtui. Per 1967–2013 m. laikotarpį dėl krūmynų gaisrų žuvo daugiau nei 400 žmonių, virš 8000 buvo sužeista, padaryta materialinė žala siekė apie 4,7 milijardo Australijos dolerių.[1] Nepaisant žalos žmonėms, krūmynų gaisrai yra laikomi natūralaus Australijos gamtos ciklo dalimi, nes archeologiniai kasinėjimai rodo jų paplitimą jau prieš 250–200 tūkst. metų, o nemažai augalų rūšių yra prisitaikę prie ugnies poveikio ir po gaisrų sėkmingai regeneruojasi.[2]

Daugiausiai žalos padarę gaisrai:[3]

* 1926 m. pietryčių Viktorijoje: žuvo 60 žmonių.
* 1939 m. „Juodasis penktadienis" Viktorijoje: žuvo 71 žmogus, sudegė apie 1300 namų.
* 1967 m. „Juodasis antradienis" Tasmanijoje: žuvo 62 žmonės, sudegė beveik 1300 namų.
* 1983 m. „Pelenų trečiadienis" Viktorijoje: žuvo 75 žmonės, sudegė apie 2000 namų.
* 2009 m. „Juodasis šeštadienis" Viktorijoje: žuvo 173 žmonės, sudegė virš 2000 namų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Community Safety – Bushfire, Australian Government, Geoscience Australia
2. ↑  James C. Docherty. *The A to Z of Australia*. Rowman & Littlefield, 2010, p. 62
3. ↑  Australia fires: A visual guide to the bushfires and extreme heat, BBC, 2019-12-24
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

XVII a. freskos fragmentas  
iš dell'Opera del Duomo muziejaus Florencijoje
**Apaštalas Judas Tadas** (heb. *jada* – girti, dėkoti; aram. *tadda* – krūtinė; vertas garbės, drąsus ;gr. Απόστολος Ιούδας) – pagal Naująjį Testamentą, Alfiejaus ir Marijos sūnus, apaštalo Jokūbo jaunesniojo brolis.

Minimas apaštalų sąrašuose Luko (Lk 6:16) ir Jono evangelijose (Jn 14:22), taip pat Apaštalų darbuose (Apd 1:13). Manoma, kad Evangelijoje pagal Matą (Mt 10:3) ir Evangelijoje pagal Morkų (Mk 3:18) minimas Tadas yra tas pats asmuo.

Jono evangelijoje Judas Tadas Paskutinėje vakarienėje klausė Kristaus apie jo prisikėlimą. Tada jis pavadintas „Judu ne Iskariotu", kad skirtųsi nuo Judo Iskarijoto – išdaviko.

Luko evangelijoje šis apaštalas vadinamas Judu Jokūbo, kas tradiciškai suprantama, kaip Judas, Jokūbo brolis. Viduramžiais apaštalas Judas Tadas dažnai tapatintas su Judu „Viešpaties broliu".

Pasak legendų, apaštalas Judas Tadas skelbė tikėjimą Palestinoje, Avarijoje, Sirijoje ir Mesopotamijoje ir mirė kankinio mirtimi Armėnijoje antroje I a. pusėje.

Apaštalo Judo Tado šventė spalio 28 d.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RDvylika apaštalų |
| --- |
|  |
| 
Simonas Petras · Jokūbas vyresnysis · Jonas · Andriejus · Pilypas · Baltramiejus · Matas · Tomas · Jokūbas jaunesnysis · Tadas · Simonas Kananietis · Judas Iskariotas |

 |


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Apaštalas Judas Tadas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Ži Parana |
| --- |
| Upė ties Ži Paranos miestu Upė ties Ži Paranos miestu |
| **Ilgis** | 820 km |
| **Baseino plotas** | 92 500 km² |
| **Vidutinis debitas** | 672 m³/s |
| **Ištakos** | Šapada dos Paresisas |
| **Žiotys** | Madeira |
| **Šalys** | Brazilijos vėliava Brazilija |
|  |
|  **Vikiteka** | Ži Parana |

**Ži Parana** (port. *Rio Ji-Paraná*) arba **Mašadas** (*Rio Machado*) – upė vakarų Brazilijoje, Rondonijoje; Madeiros dešinysis intakas (Amazonės baseinas). Prasideda Šapada dos Paresiso kalnuose, valstijos pietryčiuose, į šiaurę nuo Viljenos, netoli Ruzvelto upės ištakų. Teka šiaurės vakarų, šiaurės kryptimi netoli rytinės Rondonijos ribos. Vidurupyje gausu slenksčių, rėvų. Įteka į Madeirą (jos protaką Kalamą) netoli Tabažaros.

Didžiausi intakai: Komemorasanas, Apedija, Uruapa, Žaru, Mašadinjas, Pretas (visi kairieji).

Dėl slenksčių Ži Parana laivuojama tik atskiruose ruožuose. Ištvinsta gruodžio–gegužės laikotarpiu. Svarbiausios gyvenvietės prie upės – Pimenta Buenas, Kakoalas, Ži Parana. Žemupio baseinas retai gyvenamas – ten sudaryta Igarape Lurdeso indėnų teritorija, Žaru biologinis rezervatas.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.
2. ↑  Amazon Basin: Station: Jiparana (Rondonia), UNH/GRDC
3. ↑  Mapa politico del Estado de Rondonia, Brasil, *Instituto Brasileño de Geografía y Estadística*
Koordinatės: 54°24′44″š. pl. 23°24′05″r. ilg.﻿ / ﻿54.4121°š. pl. 23.4014°r. ilg.﻿ / 54.4121; 23.4014

| Žervynas |
| --- |
| Vieta | Marijampolės sav. Lietuva |
| Plotas | 0,004 km² |
| Kranto linijos ilgis | 0,31 km |
| Įteka | bevardis upelis |
| Išteka | bevardis upelis |

**Žervynas** – ežeras pietvakarių Lietuvoje, Marijampolės savivaldybėje, apie 9 km į pietryčius nuo Liudvinavo, vietinių gyventojų vadinamas Zervynu. Kranto linija vingiuota. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,11 km, plotis – iki 0,07 km. Altitudė 114,8 m. Krantai žemi, pelkėti, tik vakarinis krantas aukštesnis ir sausas. Ežerą supa Beržynėlio miškas, o iš vakarinės pusės plyti dirbami laukai. Šiaurėje išteka upeliukas link Žaltyčio ežero.

Pagal padavimą, senovėj buvęs Bomštarų dvaras. Maro laiku jo savininkas užkasęs linmarkoj skrynią su brangenybėm pats išvyko į užsienį. Lobis buvęs užkeiktas. Tą lobį dvaro tarnai iškasė, bet nežinojo, kaip panaikinti užkeikimą. Dėl burtų linmarkos vietoje atsirado didžiulė duobė, joje dabar yra Zervyno ežeras. Skrynia su lobiu kaukdama nuskridusi į Žaltyčio ežerą, kur ir dabar plaukiojanti.

Kiti senoliai pasakoja, kad Zervyno ežero pavadinimas kilęs iš žydaitės Zervynos vardo, kuri nuskendo jame. Kalbama, kad ežeras susijungęs požeminiais tuneliais su Žaltyčiu. Taip pat kalbama, kad XX a. pradžioje didžiausias ežero gylis siekęs 25 sieksnius.

Vandenvardis *Žervýnas* ar *Zervýnas* greičiausiai jotvingiškas, sietinas su žodžiais *zerventi* („tekėti"), ukr. *джерело* („šaltinis"), rus. *жерело* („upės žiotys").

Šaltiniai
---------

1. ↑  maps.lt duomenys
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 394–395
*Kitos reikšmės – Uoksai (reikšmės).*

| Uoksai |
| --- |
| Gyvenvietė panaikinta 1983 m. |
|  |
|  |
| 

UoksaiUoksai

 |
| **Koordinatės** | 55°31′30″š. pl. 21°33′11″r. ilg.﻿ / ﻿55.525°š. pl. 21.553°r. ilg.﻿ / 55.525; 21.553﻿ (Uoksai)Koordinatės: 55°31′30″š. pl. 21°33′11″r. ilg.﻿ / ﻿55.525°š. pl. 21.553°r. ilg.﻿ / 55.525; 21.553﻿ (Uoksai) |
|  |
| **Apskritis** | Klaipėdos apskrities vėliava Klaipėdos apskritis |
| **Savivaldybė** | Šilutės rajono savivaldybės vėliava Šilutės rajono savivaldybė |
| **Seniūnija** | Švėkšnos seniūnija |
|  |
| 

| Vietovardžio kirčiavimas  (4 kirčiuotė)  |
| --- |
|
| *Vardininkas:* | Uoksai̇̃ |

 |

**Uoksai** – buvęs kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Švėkšnos, 1 km į šiaurę nuo kelio Švėkšna – Vilkyčiai. Kaimo vakariniu pakraščiu teka Ašva, šiauriniu – Vatina (Ašvos intakas); iš rytų prieina Bilviečio, iš vakarų – Parubežio miškai. Šiaurėje ribojosi su Gailaičių, pietuose – su Mataičių kaimais. 1978 m. nugriauta paskutinė sodyba. Dabar visoje kaimo teritorijoje – šienaujamos pievos. Vakarinis kaimo pakraštys, kuris yra šalia Gailaičių, Uoksų piliakalnio, įeina į Veiviržo kraštovaizdžio draustinio teritoriją. Vienkieminio tipo kaimas.

Istorija
--------

Uoksų kaimas minimas 1644 m. Švėkšnos dvaro inventoriuje. Gyveno viena drevininko Jurgio Tutlio šeima. 1695 m. – 6-ios drevininkų šeimos: trys Tutlių ir po vieną Šlajaičio, Mikužio, Bernotaičio. 1936 m. Uoksų kaime buvo 5 šeimos, kaimui priklausė 73 ha žemės. Kaimo sodybos buvo rytiniame kaimo teritorijos dalyje, šalia Bilviečio miško. 1939 m. Uoksų kaimas išsikėlė į vienkiemius. Vykdant kolektyvizaciją, kaimo žemė įjungta į Pocių kolūkį, o vėliau, ūkius sustambinus, priklausė „Tarybų Lietuvos" kolūkiui, „Ašvos" tarybiniam ūkiui (1959–1992 m.). 1977–1979 m. kaimo laukai melioruoti, gyventojai iškeldinti..

Uoksų (*Uksy*) kaimas pažymėtas Žemaičių vyskupijos žemėlapyje, išleistame Peterburge 1855 m.

1923 m. Uoksų kaime buvo 6 ūkiai, 27 gyventojai, 1975 m. – 4 ūkiai, 15 gyventojų (pensinio amžiaus 5, darbingo – 3, mokyklinio – 5, iki mokyklinio – 2).

Gyventojai
----------

|  |
| --- |
|  **Demografinė raida tarp 1902 m. ir 1979 m.** |
| **1902 m.** | **1923 m.sur.** | **1959 m.sur.** | **1970 m.sur.** | **1975 m.** | **1979 m.sur.** |
| 32 | 27 | 4 | 17 | 15 | 10 |
| 

| Demografinės raidos histograma |
| --- |
| 
 |

 |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR administracinio-teritorinio suskirstymo žinynas, I dalis. – Vilnius, „Mintis", 1974. // psl. 1–372.
2. ↑  *Алфавитный списокъ населенныхъ мѣстъ Ковенской губерніи*. – Ковна, Тіпографія Губернскаго Правленія, 1903.
3. ↑  *Lietuvos apgyventos vietos: pirmojo visuotinojo Lietuvos gyventojų 1923 m. surašymo duomenys*. Kaunas: Finansų ministerija. Centralinis statistikos biūras, 1925.
4. 1 2  *Lietuvos TSR kaimo gyvenamosios vietovės 1959 ir 1970 metais (Visasąjunginių gyventojų surašymų duomenys)*. Vilnius: Centrinė statistikos valdyba prie Lietuvos TSR Ministrų tarybos, 1974.
5. ↑  *Lietuvos TSR kaimo gyvenamosios vietovės (1979 metų Visasąjunginio gyventojų surašymo duomenys)*. Vilnius: Lietuvos TSR Centrinė statistikos valdyba, 1982.
| Reka |
| --- |
|  Reka Škoflėje (Slovėnija) |
| **Ilgis** | 54 km km |
| **Baseino plotas** | 442 km² |
| **Ištakos** | Gorski Kotaro k. Kroatija |
| **Žiotys** | Triesto įlanka prie Monfalkonės |
| **Šalys** | Kroatija, Slovėnija, Italija |
|  |
|  **Vikiteka** | Reka |

**Reka** (slovėn. *Reka*, it. *Timavo*) – vakarų Slovėnijoje ir šiaurės rytų Italijoje tekanti upė, prasidedanti Kroatijoje, pietinėje Snežniko plyaukštės pusėje. Upės ilgis – 54 km, iš jų 51 km yra Slovėnijoje. Prie Škocjano kaimo upė išnyksta po žeme Škocjano urvuose (jie yra UNESCO pasaulinio paveldo objektas) ir 38 km teka po Slovėnijos Kraso plynaukšte. Italijoje Reka tęsiasi kaip Timavo upės dalis. Tyrimai parodė, kad Adrijos pakrantėje, tarp Triesto ir Monfalkonės, Reka maitina dar keletą upelių.

Išnašos
-------

1. ↑  Perko, Drago, & Milan Orožen Adamič. 1998. *Slovenija: pokrajine in ljudje.* Ljubljana: Mladinska knjiga, p. 251.
2. ↑  LTER Slovenia summarizes the science performed to date:  Archyvuota kopija 2015-12-08 iš Wayback Machine projekto.
| Reinėvok. *Rheine* |
| --- |
|        |
|  |
|  |
| 

ReinėReinė

52°17′0″ š. pl. 7°26′0″ r. ilg.﻿ / ﻿52.28333°š. pl. 7.43333°r. ilg.﻿ / 52.28333; 7.43333﻿ (Reinė)Koordinatės: 52°17′0″ š. pl. 7°26′0″ r. ilg.﻿ / ﻿52.28333°š. pl. 7.43333°r. ilg.﻿ / 52.28333; 7.43333﻿ (Reinė) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Vokietijos vėliava Vokietija |
| **Žemė** | Šiaurės Reinas-Vestfalija Šiaurės Reinas-Vestfalija |
|  |
| **Meras** | Peter Lüttmann |
|  |
| **Gyventojų** (2015 m.) | 74 852  |
| **Plotas** | 145 km² |
| **Tankumas** (2015 m.) | 516 žm./km² |
| **Altitudė** | 35 m |
|  |
| **Tinklalapis** | www.rheine.de |
|  **Vikiteka** | Reinė |

**Reinė** (vok. *Rheine*) – miestas Šteinfurto rajone, Šiaurės Reino-Vestfalijos žemėje, Vokietijoje. Didžiausias rajono miestas. Per miestą teka Emsas. Įsikūręs maždaug 40 km į šiaurę nuo Miunsterio, apie 45 km į vakarus nuo Osnabriuko ir 45 km į rytus nuo Enschedės (Nyderlandai). Reinė sudaryta iš 15-os rajonų. 74 852 gyventojai (2015 m. duomenys).

Istorija
--------

Dabartinio miesto teritorija apgyvendinta nuo priešistorinių laikų. Reinė pirmą kartą paminėta 838 m. dokumente. 1327 m. rugpjūčio 15 d. suteiktos miesto teisės. Trisdešimtmečio karo pabaigoje miestas buvo sudegintas.

Prasidėjus pramonei, suklestėjo tekstilės gamyba. Iki XX a. vid. buvo svarbus ekonomikos faktorius. Išvystyta paslaugų ir inžinerijos pramonė.

Miestų partnerystė
------------------

* Nyderlandai Bornė, Nyderlandai
* Vokietija Bernburgas, Vokietija
* Portugalija Leirija, Portugalija
* Lietuva Trakai, Lietuva

Galerija
--------

* MuziejusMuziejus
* StotisStotis
* Emso upėEmso upė