recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Koordinatės: 55°51′01″š. pl. 25°48′06″r. ilg.﻿ / ﻿55.8503°š. pl. 25.8016°r. ilg.﻿ / 55.8503; 25.8016

|  |
| --- |
| **Kriaunų pagrindinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Kriaunų pagrindinė mokykla herbas|center|100px]] |
| Kriaunų pagrindinė mokykla |
| **Adresas** | Sartų g. 19, Kriaunos |
| **Direktorius(-ė)** | Stasė Idienė |
| **Mokinių skaičius** | 123 |
| **Įkūrimo data** | 1776 m. |
| **Uždarymo data** | 2018 m. |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 17 |

**Rokiškio rajono Kriaunų pagrindinė mokykla** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Rokiškio raj. Kriaunose, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190250321. Steigėjas Rokiškio rajono savivaldybės taryba.

Filialas – Lašų pradinio ugdymo skyrius.

Istorija
--------

1776 m. minima parapijinė mokykla, įsikūrusi religinės brolijos name. Mokykla rūpinosi klebonas A. Dudlauskis, kilęs iš Ašmenos apskrities. Jis mokėjo lietuvių, lenkų ir lotynų kalbas. 1777 m. mokėsi 8 mokiniai. 1790 m. Kriaunose pastatyta parapijinė mokykla, dengta šiaudais. 1865 m. caro įsakymu Kriaunose įkurta valdinė mokykla, kurioje mokyta rusų kalba. Tik 1906 m. valstiečiams reikalaujant, leista paskirti mokytojus lietuvius į Kriaunų mokyklą. 1907 m. į Kriaunas paskirtas lietuvis Antanas Busilas, kuris parašė pirmuosius vadovėlius. Iki 1948 m. Kriaunose buvo pradinė, nuo 1948 m. – septynmetė mokykla. 1952 m. Kriaunų septynmetė perorganizuota į vidurinę mokyklą. 1988–1990 m. mokykla vadinosi Petro Griškevičiaus vardu. Dėl mokinių skaičiaus sumažėjimo 1999 m. vidurinė mokykla perorganizuota į pagrindinę.

2018 m. mokykla uždaryta.

Direktoriai
-----------

* Stasė Idienė

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rokiškio r. Kriaunų pagrindinė mokykla. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-06-15).
**Arūnas Jonas Pakula** (1944 m. vasario 23 d. – 2004 m. rugpjūčio 23 d.) – ilgametis Kauno „Žalgirio" krepšinio klubo darbuotojas, sporto žurnalistas, informacinio leidinio „Krepšinio pasaulis" redaktorius.

Biografija
----------

1951-1961 m. mokėsi Panevėžio 1-ojoje vidurinėje mokykloje, 1961-1967 m. studijavo Kauno medicinos institute, 1966–1971 m. Maskvos valstybiniame M. Lomonosovo universitete.

1970-1992 m. dirbo Kauno širdies ir kraujagyslių sistemos fiziologijos ir patalogijos MTI Kibernetikos skyriuje, nuo 1992 m. – KMA Kardiologijos instituto Užsienio mokslinių ryšių ir informacijos skyriaus vedėjas, 1989–1991 m. – žurnalo „Krepšinio pasaulis" (tiražas 1989 m. – 40 000 egz.) krepšinio mėgėjams, ėjusio 1989-1990 m. Kaune, redaktorius. Nuo 1994 m. LKL konsultantas tarptautiniams ryšiams, LRT TV Kauno TV programų direkcijos žurnalistas.

Savaitraščių „Superbasket" (Italija, nuo 1982 m.), „Gigantes del basket" (Ispanija, nuo 1985 m.) ir žurnalų „Giganti del basket" (Ispanija, nuo 1985 m.), „New Basketball Monthly" (Anglija, nuo 1987 m.) korespondentas. Popiežiaus Jono Pauliaus II vizito Lietuvoje metu 1993 m. Kauno tarptautinio spaudos centro vadovas. Europos moterų čempionato varžybų Vilniuje spaudos centro vadovas. Akredituotas 7 Europos ir pasaulio krepšinio čempionatuose bei olimpinėse žaidynėse. Lietuvos vyrų krepšinio olimpinės rinktinės, 1992 m. Barselonos olimpinėse žaidynėse iškovojusios bronzos medalius, vadovas.

60 mokslinių publikacijų autorius, 3 knygų redaktorius. Lietuviško skausmo klausimyno autorius.

Pirmojo Lietuvoje pasaulinės Dante Alighieri draugijos komiteto įsteigėjas (1990 m.).

Italijos verslininkas filantropas Sergio Paterlini Kauno 2-ajai klinikinei ir Kauno slaugos ligoninei padovanojo du automobilius su užrašais „Arūno Pakulos atminimui", taip po mirties pagerbęs A. Pakulą, daug nusipelniusį Lietuvos ir Italijos bendradarbiavimui.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2004-08-23 Užuojauta A.J.Pakulos artimiesiems
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 245 psl.
3. ↑  Mirė "Žalgirio" krepšinio klubo vadybininkas A. J. Pakula[neveikianti nuoroda]
4. ↑  Mirė Pakula[neveikianti nuoroda] (2004-08-23)
5. ↑  Automobiliai primena krepšinio ekspertą Archyvuota kopija 2010-09-03 iš Wayback Machine projekto. (2008-02-09)
**Janas Jaščaninas** (1940 m. sausio 4 d. Vilniuje – 2024 m. sausio 3 d. ten pat) – Lietuvos biologas, lengvaatletis.

Biografija
----------

1964 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 1983 m. biologijos mokslų daktaras.

1957–1967 m. Lietuvos lengvosios atletikos rinktinės narys, 10 kartų Lietuvos kūjo metimo čempionas ir daugkartinis rekordininkas, 1957 m. ir 1958 m. – TSRS kūjo metimo jaunių čempionas ir rekordininkas.

1968–1981 m. dėstė Vilniaus inžineriniame statybos institute. Nuo 1981 m. Lietuvos kūno kultūros instituto (nuo 1999 m. Lietuvos kūno kultūros akademija) dėstytojas, 1981–1986 m. Kūno kultūros teorijos ir metodikos, 1986–1991 m. Fiziologijos ir biochemijos katedros vedėjas. Nuo 1991 m. profesorius. 1985 m. įkūrė Žmogaus motorikos laboratoriją. Nuo 1991 m. dar ir Ščecino universiteto (Lenkija) profesorius.

Mokslinė veikla
---------------

Paskelbė daugiau kaip 200 mokslo darbų apie žmogaus motorikos neurofiziologinius ypatumus, griaučių raumenų bioelektrinį aktyvumą, sportininkų raumenų funkcijos adaptacinius kitimus, specializuotų treniruotės krūvių bioenergetikos ypatumus ir involiucinius žmogaus organizmo senėjimo pokyčius. Keturių išradimų autorius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jonas Žilinskas. Janas Jaščaninas. Visuotinė lietuvių enciklopedija. 2018-09-24. Nuoroda tikrinta 2024-01-05.
2. ↑  Mirė lengvaatletis, sporto mokslininkas Janas Jaščaninas. tv3.lt. 2024-01-04. Nuoroda tikrinta 2024-01-05.
3. ↑  Jonas Žilinskas. *Janas Jaščaninas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 586 psl.
*Kitos reikšmės – Ateities spinduliai (reikšmės).*
**Ateities spinduliai** – jaunesniųjų moksleivių mėnesinis iliustruotas žurnalas, leistas 1930–1940 m. Kaune.

Istorija
--------

Įsteigė, leido ir redagavo Juozas Keliuotis. Nr. 1 išėjo 1930 m. sausio mėn. Spausdino AB „Žaibas" spaustuvė, nuo 1935 m. – G. Lano spaustuvė, nuo 1936 m. sausio – spaustuvė „Šviesa". Išėjo 122 numeriai.

Svarstė moksleivių bendravimo, charakterio ugdymo klausimus, skatino jaunimo žingeidumą, entuziazmą, ugdė estetinius jausmus, dorovines nuostatas, meilę tėvynei ir artimam, recenzavo naujas knygas, organizavo įvairius konkursus, informavo apie pasaulio ir Lietuvos kultūros įvykius, moksleivių spaudos leidinius.

Leidinyje savo kūrinius spausdino Bernardas Brazdžionis, Kazys Bradūnas, Bronė Buivydaitė, Eugenijus Matuzevičius, Pranas Naujokaitis, Antanas Vaičiulaitis, Kazys Zupka ir kt.

Redaktoriai
-----------

* Juozas Keliuotis – 1930–1940 m.
* Bernardas Brazdžionis – nuo 1940 m. birželio mėn.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 36 psl.
Duonkubilis
**Duonkubilis** (*diečka, rėčka*) – tradicinis buities rakandas, apvalus žemais kraštais medinis kubilas paruošti jame tešlą duonos kepimui. Daugelio tautų laikomas gerovės, klestėjimo, sveikatos simboliu. Rūgimo procesas, įkvepiantis tešlai gyvybę, senovėje būdavo mistifikuojamas – neva jį valdanti dievybė, vadinama Rūgučiu.

Aprašymas
---------

Duonkubilis yra ilgaamžis rakandas, todėl gaminamas iš tvirtos, atsparios puvimui medienos. Dažniausiai būna ąžuolinis, uosinis, klevinis ar iš dalies ąžuolinis, kai tik dalis šoninių lentelių (*šulelių*) ir dugnas būna iš ąžuolo, kita dalis įmaišoma iš kitokios medienos. Duonkubilio sienelės lygios arba į viršų kiek platėja, kartais turi porą rankenų ir lentinį ar pintą šiaudinį dangtį. Lentelės suveržtos mediniais arba metaliniais lankais, kurie gali būti cinkuoti, nerūdijančio plieno, kaltinio žalvario. Duonkubilio dydis priklauso nuo šeimynos dydžio. Kad nereikėtų minkyti tešlos pasilenkus, duonkubilį pakelia ant trikojo. Kad tešla greičiau rūgtų, duonkubilis statomas prie krosnies ir apdengiamas kailiais, pagalve ar storesne antklode. Iškepus duoną, paprastai nėra plaunamas, bet tik išgramdomas, kad pasiliktų raugo.

Prieš maišant tešlą naujame duonkubilyje, jį būtina paruošti. Pradžioje – išplauti šiltu vandeniu, ištrinti svogūnu ir druska. Palikti valandą pastovėti, tada įpilti 3 l vandens, 2 litrinius puodelius ruginių miltų ir palikti, kad įrūgtų (galima imti mažesnį vandens ir miltų kiekį). Rūgsta 2–3 dienas, skleidžia nemalonų kapą. Viską išpilti (neplauti), kepti tas raugas netinka. Vėl kartoti tą patį, mažiausiai tris kartus, tik be svogūno ir druskos, kol nustos „smirdėti".

Šaltiniai
---------

1. ↑  Duonelės kepimas – šventa apeiga
2. ↑  Duona iš tris šimtus metų veikiančio Šlyninkos vandens malūno
3. ↑  Duonos raugas

Nuorodos
--------

* Diečka (dečka, dėčka, duonkepė)
| Eržvilko piliakalnis |
| --- |
|  |
| 

Eržvilko piliakalnisEržvilko piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°15′34.8″ š. pl. 22°41′44″ r. ilg.﻿ / ﻿55.259667°š. pl. 22.69556°r. ilg.﻿ / 55.259667; 22.69556Koordinatės: 55°15′34.8″ š. pl. 22°41′44″ r. ilg.﻿ / ﻿55.259667°š. pl. 22.69556°r. ilg.﻿ / 55.259667; 22.69556 |

 |
| Vieta | Jurbarko rajonas |
| Seniūnija | Eržvilko seniūnija |
| Naudotas | XIII-­XIV amžiuje |

**Eržvilko piliakalnis** yra Jurbarko rajone, Eržvilko miestelio pietvakarinėje dalyje, prie Šaltuonos upės. 

Piliakalnis įrengtas kairiajame Eržvilkų upelio krante, prie santakos su Šaltuona esančiame aukštumos kyšulyje. Aikštelė trikampė, pailga rytų-vakarų kryptimi, 27 m ilgio ir 20 m pločio rytinėje pusėje, nugriuvusiu į Eržvilkus šiauriniu šonu. Piliakalnio rytuose supiltas 2 m aukščio ir 17 m pločio pylimas, kurio išorinis 4 m aukščio šlaitas leidžiasi į 31 m ilgio ir 14 m pločio griovį. Už jo yra 17 m ilgio ir 30 m pločio keturkampis priešpilis, orientuotas rytų-vakarų kryptimi. Jo rytinėje pusėje supiltas 1,5 m aukščio ir 12 m pločio pylimas, kurio išorinis šlaitas yra 2 m aukščio.

Eržvilkų upelis šalia piliakalnio
Piliakalnis apardytas - dalis aikštelės paviršiaus nukasta, pylimo šiaurinė dalis nuskleista, priešpilio pylimo šiaurinė dalis griūva, pietinį šlaitą ardo kelias, piliakalnis apaugęs medžiais.

Piliakalnyje lokalizuojama 1308 m. kryžiuočių sudeginta apleista lietuvių pilis Skronaitė. 

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Batakių piliakalnis 15 km | Ižiniškių piliakalnis 18 km | Kalnųjų piliakalnis 25 km |  |
| Kiukiškių piliakalnis 13 km |  |  |
|  | Jurbarko piliakalnis 20 km | Kartupėnų piliakalnis 26 kmSkirsnemunės piliakalnis 23 km  Maštaičių piliakalnis 24 kmAntkalniškių piliakalnis 22 km |

Nuorodos
--------

* Lietuvos piliakalnių atlasas Archyvuota kopija 2009-04-18 iš Wayback Machine projekto.
* Lietuvos piliakalniai
Koordinatės: 55°12′54″š. pl. 25°16′15″r. ilg.﻿ / ﻿55.2151°š. pl. 25.2708°r. ilg.﻿ / 55.2151; 25.2708

|  Videniškių kapinių koplyčia |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Molėtų rajonas |
| **Gyvenvietė** | Videniškiai |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | 1905 m. |
| **Stilius** | klasicizmas |

**Videniškių kapinių koplyčia** – Paulinos Giedroic mauzoliejinė koplyčia, esanti Videniškių miestelyje, Molėtų rajone, matoma nuo kelio  **115**  Ukmergė–Molėtai  (už 150 m į šiaurę). Mūrinė koplyčia stūkso ant kalvelės, viduryje veikiančių kapinių. Gyvenvietėje taip pat yra Šv. Lauryno bažnyčia, augustinų vienuolynas.

2017 m.
Kapinių koplyčios priklausomybė, buvusių palaidojimų likimas nėra aiškus. Šiuo metu ji stovi nenaudojama, bešeimininkė. Videniškių seniūnija 2016 m. sausio mėn. kreipėsi į rajono savivaldybę, siekdama pastato statuso įteisinimo ir galimybės jį atnaujinti. Už Europos Sąjungos fondų lėšas Videniškių kapinės (prieigos, tvora, apšvietimas) jau buvo tvarkomos 2012 m.

Istorija
--------

Pasak šalia Videniškių esančio Žižmaukos dvaro savininkės Jadvygos Kunigėlienės, šios koplyčios rūsyje buvo palaidoti jos giminės protėvių Pisankų (prosenelė Giedraitytė–Pisankienė ir kt.) atstovai. Šiuos teiginius patvirtina Videniškių praeities ilgametė tyrinėtoja istorikė Arimeta Vojevodskaitė (g. 1933 m.). Žinoma, kad dabartinė mūrinė koplyčia pastatyta 1904–1905 m. Stepono Giedraičio našlės pastangomis. Archyvuose išlikę koplyčios statybos brėžiniai. Šioje vietoje gausių palaidojimų apsuptyje jau nuo XVII a. stovėjusi medinė koplyčia. Videniškiai buvo didikų Giedraičių tėvonija. Išlikusi prie bažnyčios pristatyta šoninė koplyčia su jų giminės palaidojimais. Sovietmečiu kapinių koplyčia buvo neprižiūrima, apleista. Atgimimo metais ji buvo minimaliai paremontuota.

Architektūra
------------

Koplyčios statinys klasicizmo stiliaus, stačiakampio plano. Sienas skaido dorėninio orderio piliastrai. Fasaduose vietoj langų įrengtos baltais apvadais apjuostos nišos. Viduje įrengtas altorius.

Literatūra
----------

* Arimeta Vojevodskaitė. Istorinis pasakojimas apie Videniškius. – Vilnius: Petro ofsetas, 2015

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Videniškių kapinių koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. 1 2  Kristina Budrikaitė. Naujosios koplyčios Lietuvoje. Archyvuota kopija 2022-06-30 iš Wayback Machine projekto. VGTU virtuali biblioteka, 2011, p. 53
2. ↑  Videniškių buvęs atgailos kanauninkų vienuolynas ir šv. Lauryno bažnyčia Archyvuota kopija 2022-02-24 iš Wayback Machine projekto.
| ***Vinetu 2*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Winnetou – 2. Teil |
| Kilmės šalis |  Vokietija  Jugoslavija  Italija  Prancūzija |
| Režisierius | Harald Reinl |
| Scenaristas (-ai) | Harald G. Peterssen |
| Metai | 1964 |
| Žanras | vesternas |
| Trukmė | 94 min. |
| Kalba | vokiečių |
| **IMDb įrašas** |

**Vinetu 2** (vok.  *Winnetou – 2. Teil*) – 1964 m. sukurta antroji vokiečių rašytojo Karlo Majaus trilogijos apie apačių vadą Vinetu ekranizacija.

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Apačių vadas Vinetu išgelbėja komančių vado dukterį Ribaną nuo lokio ir kaip garbingas svečias pakviečiamas į jų stovyklą. Čia komančiai atgabena sulaikytą leitenantą Merilą ir dar du kareivius, kurie netyčia pateko į jų žemes. Vinetu juos užtaria ir įkalba komančius kareivius paleisti, kad nebūtų provokuojamas tolesnis konfliktas. Merilui, kaip ir Vinetu, į akį krinta Ribana.

Tuo metu Badas Foresteris, turtingas naftininkas, naudodamasis Deivido Luko žmonėmis, siekia bet kokiomis priemonėmis sukiršinti indėnus karui su baltaisiais ir neleisti įvykti planuojamoms taikos deryboms, kad vėliau galėtų jų žemėje išgauti naftą.

Vis dėlto derybos tarp indėnų vadų bei pulkininko Merilo įvyksta. Šio sūnus pasisiūlo tapti taikos garantu ir vesti vado dukterį Ribaną, kuri jau ketina prašyti tėvo išleisti ją už Vinetu. Jungtuvės įvyksta ir leitenantas Merilas palieka tarnybą, tuo tarpu Foresteris ir Lukas toliau visomis priemonėmis stengiasi išprovokuoti indėnų ir armijos konfliktą.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Lex Barker – Čarlis / Old Šeterhendas
* Pierre Brice – Vinetu
* Karin Dor – Ribana
* Mario Girotti – leitenantas Robertas Merilas
* Klaus Kinski – Deividas Lukas
* Renato Baldini – pulkininkas Merilas
* Anthony Steel – Badas Foresteris

Apdovanojimai
-------------

* „Golden Screen" apdovanojimas (1965 m.)
* „Bambi Awards" – Geriausias užsienio aktorius (Pierre Brice) (1967 m.)
* „Bambi Awards" – Geriausias užsienio aktorius (Lex Baxter) (2 vieta) (1967 m.)
| **Vidas Cikana** |
| --- |
| Gimė | 1956 m. gegužės 3 d. (67 metai)Karkliniuose |
| Sutuoktinis (-ė) | Asta |
| Vaikai | Alma, Ilma, Aldas |
|  |
| Veikla | Lietuvos skulptorius, tautodailininkas, Šakių raj. politinis ir visuomenės veikėjas |
| Partija | 1993 m. Lietuvos centro sąjunga |

**Vidas Cikana** (g. 1956 m. gegužės 3 d. Karkliniuose) – Lietuvos skulptorius, tautodailininkas, Šakių raj. politinis ir visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Baigė Keturvalakių mokyklą. Nuo 1981 m. dirbo Lukšių kolūkyje. 1997–2000 m. Šakių rajono savivaldybės meras, 2000 m. UAB „Energija" direktorius statybai, nuo 2000 m. Lukšių seniūnijos seniūnas.

Lietuvos tautodailės sąjungos Šakių skyriaus ir nuo 2000 m. tautodailininkų bendrijos „Dailius" pirmininkas.

1993 m. Lietuvos centro sąjungos narys. 1995-1997 m. 1997 – 2000 m. ir 2000 m. iki rugsėjo 25 d. Šakių rajono savivaldybės tarybos narys.

Sutuoktinė Asta, vaikai Alma, Ilma, Aldas.

Veikla
------

2001 m. pradėjo gaivinti Zyplių dvarą, kuris tapo rajono kultūros židiniu. Kartu su tautodailininkais, miestelio gyventojais sutvarkė parką, buvusiose arklidėse įsteigė muziejų, galeriją. Zyplių dvare kasmet vyksta tautodailininkų pleneras „Zyplių žiogai", čia atvyksta neįgaliųjų draugijų menininkai, rengiami koncertai, kūrybiniai vakarai.

Jo skulptūrų yra Juodkrantės Raganų kalne. 2006 m. vasarą Jagadonių kaime pastatė 13 m aukščio dirbtinę betoninė uola, laipioti ekstremalaus sporto mėgėjams. 2009 m. Lukšių miestelį paskelbęs kultūros sostine, sukūrė ledo skulptūrų. Žymiausios skulptūros: „Tremtinių kryžius", 2000 m. „Pajevonio legenda", 2008 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vyriausioji rinkimų komisija Archyvuota kopija 2007-03-01 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Saulius Tvirbutas. Zyplius gaivina tautodailininkai ir entuziastai. Kauno diena, 2006 m. lapkričio mėn. 3 d.

Nuorodos
--------

* Vidas Cikana. Skulptūros. Lietuvos tautodailininkų sąjunga.
Rytų Sibiro taiga
Pušynas Himalajuose
**Spygliuočių miškai** – miškai, kuriuose vyrauja spygliuočių medžių medynai. Kartais gali būti su didesne ar mažesne lapuočių medžių rūšių priemaiša. Paplitę beveik visuose žemynuose, daugiausia Šiaurės pusrutulio subarktinio ir vidutinių platumų klimato juostose. Dažnai sudaro didelius miškų masyvus. Pagrindinis spygliuočių miškų arealas vadinamas **taiga**. Ji driekiasi per visą šiaurinę Euraziją bei Šiaurės Ameriką. Piečiau spygliuočių medynai dažnai auga pramaišiui su lapuočiais, daug kur sudaro mišrius miškus. Atogrąžų kraštuose spygliuočių miškai veši daugiausia kalnuose.

Pagal lajos tankumą spygliuočiai miškai skirstomi į tamsiuosius (sudaro eglės, kėniai, cūgos) ir šviesiuosius (maumedžiai, pušys, kedrai, sekvojos). Taigoje auga daugiausia eglės, pušys, kėniai ir maumedžiai. Rytų Sibire vyrauja maumedynai bei žemųjų pušų sąžalynai, Šiaurės Amerikoje būdingiausios rūšys – juodoji eglė, baltoji eglė, balzaminis kėnis, amerikinis maumedis, suktaspyglė pušis, kanadinė cūga. Ypač įvairūs vakarinės žemyno dalies medynai (vyrauja sitkinė eglė, didžioji pocūgė). Atogrąžose paplitę daugiausia pušynai, o Pietų Amerikos pietuose (Patagonijoje) veši araukarijų, kiparisinių ficrojų miškai, Australijai būdingi podokarpų medynai.

2017 m. Lietuvoje spygliuočiai miškai užėmė 55,6 % bendro miškų ploto (pušynai 34,6 %, eglynai 20,9 %). Labiausiai paplitę Pietryčių Lietuvoje ir Žemaitijoje.

* Kedrų miškas AlžyreKedrų miškas Alžyre
* Ficrojų miškas ČilėjeFicrojų miškas Čilėje
* Pušynas ŠvedijojePušynas Švedijoje
* Spygliuočių sengirė vakarų JAVSpygliuočių sengirė vakarų JAV

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Spygliuočių miškai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Antanas Juodvalkis. *spygliuočių miškai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXII (Sko–Šala). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2012
2. ↑  Хвойные леса // Лесная энциклопедия / Гл. редактор Г. И. Воробьёв. – М.: Сов. энциклопедия, 1986. – Т. 2. – 631 с.
3. ↑   Archyvuota kopija 2020-02-14 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 50°40′33″š. pl. 14°00′59″r. ilg.﻿ / ﻿50.6757°š. pl. 14.0164°r. ilg.﻿ / 50.6757; 14.0164

|  |
| --- |
| Stadionas 2007 m. |
| Vieta | Čekija Ūstis prie Labės |
| Atidarytas | 1945 m. |
| Renovuotas | 2014 m. |
| Savininkas | Ūsčio miesto savivaldybė |
| Paviršius | Žolė |
| Talpa | 4000 |

**Ūsčio prie Labės miesto stadionas** (ček. *Městský stadion v Ústí nad Labem*) – daugiafunkcis stadionas Ūstyje prie Labės (Čekija), į šiaurės vakarus nuo miesto centro.

Istorija
--------

Stadionas atidarytas 1945 m.

2006–2007 m. atlikta rekonstrukcija. Vėliau, 2013–2014 m. stadionas vėl rekonstruotas. Stadione įvyko vienerios tarptautinės rungtynės – 2017 m. čia žaidė Čekijos vyrų futbolo rinktinė ir Lietuvos vyrų futbolo rinktinė; rungtynes 3-0 laimėjo čekai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ústí po 18 měsících otevřelo nový stadion. Splňuje podmínky pro ligu. 2014-09-20, Ceskatelevize.cz (tikrinta 2024-01-19).
2. ↑  Městský stadion se 20. září slavnostně otevře. 2014-08-07, Usti.cz (tikrinta 2024-01-19).
3. ↑
| Griešių piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Griešių piliakalnisGriešių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°43′28.3″ š. pl. 23°24′58.8″ r. ilg.﻿ / ﻿54.724528°š. pl. 23.416333°r. ilg.﻿ / 54.724528; 23.416333Koordinatės: 54°43′28.3″ š. pl. 23°24′58.8″ r. ilg.﻿ / ﻿54.724528°š. pl. 23.416333°r. ilg.﻿ / 54.724528; 23.416333 |

 |
| Vieta | Kazlų Rūdos savivaldybė |
| Seniūnija | Kazlų Rūdos seniūnija |
| Aukštis | 4-6 m |
| Plotas | 50x11 |
| Naudotas | I tūkstantmetis |
| Žvalgytas | 1965 |

**Griešių piliakalnis**, *Rūdupio piliakalnis* – piliakalnis Kazlų Rūdos savivaldybės teritorijoje, į šiaurę nuo Griešių, Kazlų Rūdos seniūnija. Pasiekiamas keliu Antanavas – Armališkiai Rūdupiuose pasukus į kairę šiaurės kryptimi miško keliuku, vedančiu link Krūvelių, pavažiavus 200 m nuo jo krašto, už kelio posūkio į kairę mišku paėjus į kairę vakaruosna 100 m.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas miške esančio ožnugario aukščiausioje vietoje, jo šiaurės vakarų gale. Aikštelė keturkampė, pailga pietryčių – šiaurės vakarų kryptimi, 50x11 m dydžio, per 0,5 m iškilusiu viduriu. Šlaitai vidutinio statumo, 4-6 m aukščio. Piliakalnis apaugęs retomis pušimis.

Tyrimai
-------

1965 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. 
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu. 

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Klepų piliakalnis 34 km | Joginiškių piliakalnis 35 km | Virbališkių piliakalnis 28 km |  |
| Pilviškių piliakalnis 12 km |  | Sabalėnų piliakalnis 35 km |
| Piliakalnių piliakalnis (Marijampolė) 7 km | Padovinio piliakalnis 23 km | Šakališkių piliakalnis 25 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 66 (Nr. 227).

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Griešiai
| Griežės piliakalnis |
| --- |
|  |
| 

Griežės piliakalnisGriežės piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°24′55.4″ š. pl. 22°12′07.0″ r. ilg.﻿ / ﻿56.415389°š. pl. 22.201944°r. ilg.﻿ / 56.415389; 22.201944Koordinatės: 56°24′55.4″ š. pl. 22°12′07.0″ r. ilg.﻿ / ﻿56.415389°š. pl. 22.201944°r. ilg.﻿ / 56.415389; 22.201944 |

 |
| Vieta | Mažeikių rajonas |
| Seniūnija | Židikų seniūnija |
| Aukštis | 10-12 m |
| Plotas | 50 x 40 |
| Priešpilis | yra, apardytas |
| Naudotas | 1 tūkstantmetis – XIII a. |
| Žvalgytas | 1948, 1966, 1971 |
| Tirtas | 1996 m. |
| Registro Nr. | A772K1P / 23953, 23954, 5327 / AR609 |

**Griežės piliakalnis su gyvenviete** (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A657KP, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR609) – piliakalnis ir gyvenvietė, Mažeikių rajono, Griežės kaime, Židikų seniūnija. Pasiekiamas AB „Mažeikių nafta" ­Griežės keliu pervažiavus Varduvą – kairėje rytų kryptimi. Nuo šio piliakalnio 1 km į pietryčius yra Griežės II piliakalnis.

Piliakalnis
-----------

Pirmasis Griežės piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, Varduvos dešiniajame krante, netoli jos žiočių su Venta. Iš vakarų, šiaurės ir rytų jį juosia Varduvos slėnis ir jo krašto daubos. Aikštelė netaisyklingo keturkampio formos, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 50x40 m dydžio. Jos pietiniame krašte supiltas 3 m aukščio, 13 m pločio pylimas, kurio išorinis šlaitas leidžiasi į 4 m pločio, 0,5 m gylio griovį. Pylime rasta degėsių, suanglėjusių rąstų, aikštelės šiaurės vakarų šlaite 1996 m. aptiktas iki 35 cm storio kultūrinis sluoksnis. Šlaitai statūs, 10­-12 m aukščio. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – XIII a.

Piliakalnis apardytas arimų bei bulviarūsių, vakarinė aikštelės dalis nukasta karjero, šiaurinė dalis nuplauta Varduvos. Piliakalnis apaugęs lapuočiais medžiais ir krūmais.

Istorija
--------

Manoma, kad piliakalnyje stovėjo 1253 m. balandžio 5 d. Livonijos ordino ir Kuršo vyskupo Heinricho rašte dėl pietinių kuršių žemių dalybų minima **Griežės pilis**, kurią 1263–1267 m. sunaikino kalavijuočiai.

Pietrytinėje piliakalnio papėdėje, 0,5 ha plote yra papėdės gyvenvietė.

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Upeniekų piliakalnis 18 km | Airitės piliakalnis 26 km Bendelių piliakalnis 24 km | Inčėnų piliakalnis 27 km |  |
| Ritinės piliakalnis 9 km |  | Platkajų piliakalnis 22 km |
| Girdenių piliakalnis 23 km  Apuolės piliakalnis 44 km | Dapšių piliakalnis 7,5 km  Daubarių piliakalnis 19 km | Griežės II piliakalnis 1 km  Leckavos piliakalnis 3 km |

Šaltiniai
---------

1. ↑   Lietuvos TSR archeologijos atlasas, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 67 (Nr. 228).

* Döring J. Wo lag Rinberts Apulia? // Sitzungsberichte der kurländichen Geselchaft für Literatur und Kunst nebst Veröffentlichungen des kurländischen Provinzial-Museums, aus dem Jahre 1883. Mitau, 1884. p. 8–24.
* Ličkūnas S. Mažeikių apskrities piliakalniai // Gimtasai kraštas. Šiauliai, 1934. Nr. 1, p. 49–51.
* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.144

Nuorodos
--------

* Lietuvos piliakalniai
* Griežės pilikalniai (nuotraukos) Archyvuota kopija 2007-09-27 iš Wayback Machine projekto.
**Pukaikura**|  |
| **Pavadinimas** | Puaikura Football Club |
| **Įkurtas** | nežinoma |
| **Stadionas** | nežinoma |
| **Talpa** | nežinoma |
| **Vadovas** | Kuko salos nežinoma |
| **Vyr. treneris** | Kuko salos nežinoma |
| **Lyga** | Cook Islands Round Cup |
| **2023** | TBA |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 




**Apranga  namie**
 | 




**Apranga  svečiuose**
 | 




**Trečioji  apranga**
 |

 |

**Puaikura Football Club**, o trumpiau vadinamas **Puaikura** – Kuko Salų futbolo klubas iš Arorangio rajono.

Istorija
--------

Rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje. Daugkartiniai šalies čempionai.

Atstovavo Kuko Saloms Okeanijos (OFC) čempionų lygos turnyro atrankose.

Kitados vadinosi **Arorangi Football Club**. 1985, 1987 m. tapo šalies čempionais. 

Vėlesniais metais pakito klubo pavadinimas. Žinomi dabartiniu pavadinimu kaip **Puaikura Footyball Club**. 2013, 2016 m. iškovojo čempionų titulą.

Laimėjimai
----------

Cook Islands Round Cup
 **Čempionai (4):** 1985, 1987 m. *[įskaičiuojant Arorangi FC]*;2013, 2016 m. *[Puaikura FC]*

Klubo spalvinė gama
-------------------

|  |  |
| --- | --- |
| **PUAIKURA**Football Club | **PUAIKURA**Football Club |

|  |  |
| --- | --- |
| **PUAIKURA**Football Club | **PUAIKURA**Football Club |

Apranga
-------

Sportinės aprangos pokyčiai.
* Namuose žaidžia tradicine apranga.

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 




**nežinomi metai**
 | 




**nežinomi metai**
 | 




**nežinomi metai**
 | 




**nežinomi metai**
 | 




**nežinomi metai**
 | 




**nežinomi metai**
 |

Garsesni žaidėjai
-----------------

Žaidėjai atstovavę Kuko Salų nacionalinei komandai
* Kuko salos

Išnašos
-------

1. ↑  Cook Islands - List of Champions (RSSSF)
2. ↑  Apie klubo žaidėjus

Nuorodos
--------

* Oficiali klubo svetainė
* facebook paskyra
* SOCCERWAY
* SOFASCORE
* Transfermarkt
* Globalsportsarchive
*Šis straipsnis apie uolienų sluoksnį. Apie dažų pagrindą skaitykite straipsnyje Gruntas (dažai).*
Technogeniniai gruntai
**Gruntas** (vok. *Grand*, 'pagrindas') – tai įvairios litologinės sudėties žemės sluoksniai, kurie vienas nuo kito skiriasi savo fizinėmis, mechaninėmis, cheminėmis ir kitokiomis savybėmis. Gruntu paprastai vadinamas uolienų sluoksnis, esantis po dirvožemiu. Gruntų savybes ir jų panaudojimą tiria gruntotyra – inžinerinės geologijos dalis.

Gruntų klasifikacija
--------------------

Gruntai skirstomi į uolinius ir neuolinius. Uoliniai gruntai yra įvairios kilmės uolienos (granitas, dolomitas, klintys ir kt.). Prie neuolinių gruntų priskiriami gabaliniai gruntai (nesucementuotos uolienų nuolaužos), smėlis, molis. Smėliniai ir moliniai gruntai vadinami dispersiniais, jie daug silpnesni už uolinius, susidaro iš masyvių uolienų, vykstant sudėtingiems dūlėjimo ir kitiems procesams.

Dirbtiniai gruntai dar vadinami technogeniniais (supiltieji gruntai, taip pat natūralūs, kurių savybės dirbtinai pakeistos, pvz. sutankinant). Natūralūs gruntai yra nesuardytos sandaros, nepakitusio drėgnumo, masės ir tūrio. Gruntai turi įvairią struktūrą, kuri priklauso nuo mineralinių dalelių didumo ir formos, tarpusavio sąveikos. Ją lemia susiklostymo geologinės sąlygos. Gruntų savybės gali būti nustatomos tiriant mėginius laboratorijose arba natūraliomis slūgsojimo sąlygomis (pvz. smeigiant metalinius strypus).

Naudojimas
----------

Gruntai statybų srityje dažniausiai atlieka pagrindų vaidmenį, nes ant jų projektuojami ir įrengiami pamatai įvairios paskirties statiniams. Turint geologinius gruntų tyrimų rezultatus, nustatomos gruntų atsparumo skaičiuojamųjų rodiklių reikšmės, sudaromas optimaliausias ekonominiu požiūriu statinio projektas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kas yra gruntotyra ir kodėl būtina tirti gruntus?
2. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Talino televizijos bokštas 2012 m.
**Talino televizijos bokštas** (est. *Tallinna teletorn*) – televizijos bokštas Estijos sostinėje Taline. Jo aukštis yra 314 metrų ir yra aukščiausias statinys Estijoje ir šiaurės kraštuose, tačiau dydžiu nusileidžia Rygos televizijos bokštui (368,5 m) ir Vilniaus televizijos bokštui (326,4 m). Gražią šviesią dieną galima pamatyti iš bokšto ir Suomijos krantus. 170 metrų aukštyje yra įrengtas restoranas.

Simbolinis pamatinis akmuo į bokšto pamatus buvo įdėtas 1975 m. rugsėjo 30 dieną. Oficialiai bokštas buvo atidarytas 1980 m. liepos 11 d.

* Apžiūros aikštelės aukštis – 170 m
* Masė – 20 000 tonų.
* Apžiūros aikštelės diametras – 38 m

Televizijos bokštas stovi Talino mikrorajone Piritoje, šalia Talino botanikos sodo. Architektas – Davidas Basiladzė, Šis televizijos bokštas buvo statomas Maskvos vasaros olimpinių žaidynių 1980 metais proga. Bokšto statymui sunaudota 10000 m³ betono ir 1900 tonų plieno.

Šiuo metu iš šio televizijos bokšto yra transliuojamos skaitmeninės TV ir radijo programos Talinui ir aplinkiniams rajonams.

Pagal analoginį projektą tuometinėje TSRS buvo pastatyti TV bokštai Vilniuje ir Baku.
Koordinatės: 54°40′07.8″ š. pl. 25°18′13.4″ r. ilg.﻿ / ﻿54.668833°š. pl. 25.303722°r. ilg.﻿ / 54.668833; 25.303722

|  Žilinskių šeimos kapo koplyčia |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Vilniaus miestas |
| **Gyvenvietė** | Rasos (Vilnius) |
| **Adresas** | Rasų g. |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | 1882 m. |

**Žilinskių šeimos kapo koplyčia** – viena iš Rasų kapinių laidojimo koplyčių Vilniuje, kultūros paminklas. Stovi kapinių pietinėje centrinės aukštumos dalyje.

Koplyčios priekis
Galinė dalis

Istorija
--------

Kunigas Piotras Žilinskis pastatė pirmąją privačią kapų koplyčią Rasų kapinėse. Čia ji iškilo palyginti vėlai – tiktai XIX a. 7-jame ir 8-jame dešimtmetyje. Koplyčios statytojo nemėgo vilniečiai dėl jo bendradarbiavimo su caro režimu. Jis turėjo Rusijos valdžios pasitikėjimą po 1863 m. sukilimo, todėl po jo žiauraus numalšinimo buvo paskirtas Vilniaus diecezijos administratoriumi 1863-1883 m. Šiuo laikotarpiu represijos Lietuvos gyventojų atžvilgiu buvo ypatingai stiprios. Tuo tarpu P. Žilinskis caro privilegijų dėka kaupė turtą, bei pasisavindavo visas įplaukas iš Aušros Vartų koplyčios. Savo kapo koplyčiai statyti nurodė vietą centrinėje kapinių aukštumoje. 

Koplyčia buvo baigta 1882 m. kuomet jos kriptoje buvo palaidoti kun. P. Žilinskio giminaičių palaikai.

Po 1945 m. koplyčia buvo apgriauta, 1988 m. restauruota. 2017 m. koplyčia buvo įtraukta į Vilniaus istorinių Rasų kapinių objektų tvarkymo programą.

Architektūra
------------

Koplyčia tinkuoto mūro sienomis, kvadratinio plano, vieno aukšto su pastoge ir laidojimo rūsiu, uždengta trišlaičiu stogu. Apskardintą stogą vainikuoja metalinis lotyniškas kryžius. Pamatas sudėtas iš lauko akmenų su lauko akmenų ir granito blokų cokoliu. Koplyčios sienas supa kampiniai piliastrai su korintinėmis galvutėmis, palaikančiomis kaladėlinį karnizą su pakabintomis apverstomis palmetėmis. Priekiniame (šiaurės rytų) fasade įtaisytos metalinės dvivėrės įėjimo durys. Frontoną puošia iškilių raidžių memorialinis įrašas lenkų kalba: *GROBY / RODZINY / ŻYLIŃSKICH* Užrašas apgaubtas gipsiniais lipdiniais su augaliniais motyvais. Lenkų architektas Edmundas Malachovičius (1925-2015) yra pateikęs, kad anksčiau viršuje buvo užrašas: „Groby rodziny hrabiów Żylińskich" (*Grafų Žilinskių šeimos kapai*), tačiau kun. P. Žilinskis, kaip mūrininko sūnus neteisėtai naudojo grafo titulą.

Šoninėse koplyčios sienose įrengtos stačiakampės nedidelės langų angos. Viduje buvo pritvirtintos trys lentelės su inskripcijomis, tačiau jos neišlikusios. Ant galinės sienos kabo gipsinė Nukryžiavimo scena, kurios kompozicija paremta grafiniu olandų manierizmo stilistikos vaizdu.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Žilinskių šeimos kapo koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  „Objekto Nr. 34867 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. 1 2 3 4  Rasų kapinės XIX a. – istorija, koplyčios, antkapiniai paminklai *polonika.pl* 298,299 p.
3. ↑  Rasų kapinių objektų tvarkybos projekto schema Archyvuota kopija 2019-01-06 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑  Małachowicz 1993, p. 306
| **Aurelija Balašaitienė** |
| --- |
| Gimė | 1923 m. rugsėjo 25 d.Radviliškis |
| Mirė | 2008 m. rugsėjo 3 d. (84 metai)Klyvlendas |
|  |
| Veikla | rašytoja, publicistė, žurnalistė, poetė, pedagogė |
|  |
| Alma mater | Vytauto Didžiojo universitetas |

**Aurelija Marija Žizniauskaitė Balašaitienė-Žitkuvienė** (1923 m. rugsėjo 25 d. Radviliškyje – 2008 m. rugsėjo 3 d, Klyvlende, JAV) – Lietuvos rašytoja, publicistė, žurnalistė, poetė, pedagogė.

Biografija
----------

Baigė Šiaulių mergaičių gimnaziją, mokėsi Kaune, studijavo Vytauto Didžiojo universitete. 1949 m. atvykusi į JAV, studijavo *Western Reserve* universitete.

Nuo 1955 m. šeštadieninėse lietuvių mokyklose lietuvių kalbos ir literatūros mokytoja, 1971–1973 m. – Vyskupo M. Valančiaus lituanistinės mokyklos direktorė. Literatūros ir visuomeninio gyvenimo temomis rašė įvairiuose JAV lietuvių leidiniuose, jaunimo ir kultūros klausimais – laikraščiuose „Darbininkas", „Dirva", „Tėviškės žiburiai", „Draugas".  Parašė romanų, novelių, libretą muzikinei dramai „Vilniaus pilies legenda", statytą lietuvių meno ansamblio „Dainava" (kompozitorius Aloyzas Jurgutis).

Priklausė Lietuvių rašytojų draugijai, „International Press Club" narė.

Bibliografija
-------------

* *Skirtingi uostai*: romanas,
* *Gaisro pelenuose*: romanas,
* *Užburtame rate*: romanas,
* *Vidurnakčio serenada*: romanas,
* *Raudonas automobilis*: romanas, laikraščio „Dirva" premija
* *Jolanta*: romanas, 1966 m.
* *Užburtame rate*: romanas, 1967 m.
* *Susitikimas pamary*: novelių rinkinys, Viltis, Cleveland, 1982 m.
* *Skeveldros*: romanas, Vilties Draugijos leidykla Klyvlende, 1987 m.
* *Žarijos ir pelenai*: romanas,
* *LTM ansamblio Čiurlionis auksinis jubiliejus. 1940–1990 m.*, Draugas, Chicago, 1990 m.
* *Tarp dviejų Tėvynių*: poezija, sukurta 1947–2000 m. Klyvlendas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 50 psl.
Dagerotipijos išradėjo Lui Dagero autoportretas (1845 m. dagerotipija)
**Dagerotipija** – vienas pirmųjų fotografavimo, vaizdo fiksavimo poliruotoje, sidabru padengtoje plokštelėje būdas. 1839 m. išrado dailininkas Lui Dageras (pranc. *Louis Daguerre*, Prancūzija). Dagerotipijos išradimo metai laikomi fotografijos pradžia.

Dagerotipija turėjo didelį pasisekimą Europoje ir JAV. 1840 m. Niujorke atidaryta pirmoji fotoateljė.

Jautrų dagerotipo paviršių saugodavo laikydami dagerotipus įstiklintose dėžutėse (futliaruose). Taip pat dagerotipai, įmontuoti įstiklintame futliare, sudarė gilumo ir trimačio vaizdo iliuziją.

Lietuvoje
---------

Apie dagerotipiją sužinota praėjus mėnesiui po išradimo. 1839 m. vasario 14 d. apie tai paskelbė laikraštis *Kurier Wileński*. Pirmieji dagerotipai Lietuvoje buvo padaryti tų pačių metų vasarą. Verkių dvaro savininko grafo Liudvigo Vitgenšteino vaikų guvernantas, prancūzas Marsiljakas, dagerotipavo rekonstruojamus dvaro rūmus.

Pirmieji į Lietuvą (Vilnių) dagerotipininkai atvyko iš Vokietijos 1843 m. Pirmuoju iš Lietuvos kilusiu dagerotipininku laikomas vilnietis Šlioma Rozensonas, kuris amato mokėsi Karaliaučiuje. 1845 m. Š. Rozensonas įkūrė savo fotoateljė. Kitaip nei JAV ar Vakarų Europoje, Lietuvoje dagerotipai nebuvo montuojami į dėžutes. Buvo įprasta juos kabinti ant sienų ar statyti ant stalo, todėl Lietuvoje jų išliko labai mažai. Dėl šviesos, drėgmės ar dulkių dagerotipai greitai sunykdavo. Žinoma, kad daug dagerotipų buvo sunaikinta per 1863 m. sukilimą bei po jo užsitęsusias represijas. Taip pat didelę dalį dagerotipininkų klientūros sudarė rusų karininkai ir valdininkai, kurie apsistodavo laikinai.

Tuo metu Lietuvoje kaip Rusijos imperijos dalyje dagerotipai kainavo nuo 3 iki 10 rublių.

Principas
---------

Varinė plokštelė padengiama sidabru ir nupoliruojama. Prieš pat fotografavimą plokštelė apdorojama jodo garais. Taip plokštelės paviršius padengiamas plonu jautriu šviesai sidabro jodido sluoksniu. Po fotografavimo plokštelė apdorojama gyvsidabrio garais, taip išryškinamas vaizdas, kuris yra užfiksuojamas natrio tiosulfato pagalba.

Toks vaizdo gavimas ir išsaugojimas buvo vienintelis iki 1851 m. kai atsirado „šlapiasis" *kolodijaus procesas* dar vad. ambrotipija.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  *Dagerotipija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
2. ↑  *Fotografijos pradžia Lietuvoje: per dieną – vos dvi nuotraukos, menančios 1863-ųjų sukilimą*, LRT, 2020-04-12. Nuoroda tikrinta 2020-11-24.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  Javiečiai |
| --- |
| Javiečių šokėjaJaviečių šokėja |
| Gyventojų skaičius | ~85 mln. |
| Populiacija šalyse | Indonezijos vėliava Indonezija: 83,2 mln.
Malaizijos vėliava Malaizija: 1 mln.
Nyderlandų vėliava Nyderlandai: iki 300 tūkst.
Surinamo vėliava Surinamas: 75 tūkst. |
| Kalba (-os) | javiečių, indoneziečių |
| Religijos | islamas, krikščionybė, hinduizmas ir kt. |
| Giminingos etninės grupės | sundai, maduriečiai, baliečiai, malajai |

**Javiečiai** (*Wong Jawa*) – gausiausia Indonezijos tauta, kilusi iš centrinės Javos salos dalies, tačiau dabar gyvenanti daugelyje Indonezijos salų, taip pat emigracijoje Nyderlanduose, Malaizijoje, Suriname ir kt. Populiacija – apie 85 mln. žmonių. Kalba malajų-polineziečių grupei priklausančia javiečių kalba, nors labai dažnai vartoja ir indoneziečių kalbą.

Istorija
--------

*Pagrindinis straipsnis – Javiečių valstybės*.
Javiečiai kaip ir dauguma kitų Indonezijos tautų yra kilę iš Filipinų ir į salyną atsikraustė prieš 3000-3500 metų. Jie tapo viena pagrindinių Malajų salyno tautų. Vėliau dėl Javos salos perpildymo daug javiečių buvo iškeldinta į rečiau gyvenamas salas.

Kultūra
-------

Javiečiai tradiciškai verčiasi žemės ūkiu, užima daugelį valstybinių, karinių postų šalyje. Būdinga didelė religinė įvairovė: dauguma javiečių yra musulmonai, tačiau centrinėje Javoje nemaža dalis yra krikščionys (katalikai ir protestantai). Taip pat yra budistų, hinduistų, tradicinio tikėjimo (Kedžaven) išpažinėjų. Dėl tokios religinės įvairovės javiečiai paveikti skirtingų kultūrinių tradicijų. Javiečių kultūros žymūs aspektai – lėlių teatras Wayeng ir javiečių šokiai. Jie yra ir audimo meno batikos pradininkai. Tradicinė muzika atliekama gamelanu.

Iš javiečių yra kilę daug žymių Indonezijos žmonių: Sukarno, Suharto, Raden Saleh, Abdurrahman Wahid ir kt.
| Medeljinasisp. *Medellín* |
| --- |
|              |
| *Miesto panorama* |
|  |
| 

MedeljinasMedeljinas

6°15′0″ š. pl. 75°35′0″ v. ilg.﻿ / ﻿6.25000°š. pl. 75.58333°r. ilg.﻿ / 6.25000; 75.58333﻿ (Medeljinas)Koordinatės: 6°15′0″ š. pl. 75°35′0″ v. ilg.﻿ / ﻿6.25000°š. pl. 75.58333°r. ilg.﻿ / 6.25000; 75.58333﻿ (Medeljinas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5) |
|  |
| **Valstybė** | Kolumbijos vėliava Kolumbija |
| **Departamentas** | Antiokijos departamentas Antiokija |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1675 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2013) | 2 441 123  |
| **Plotas** | 382 km² |
| **Tankumas** (2013) | 6 390 žm./km² |
| **Altitudė** | 1 538 m |
|  |
| **Tinklalapis** | www.medellin.gov.co |
|  **Vikiteka** | Medeljinas |

**Medeljinas** (isp. *Medellín*) – miestas Kolumbijoje, prie Medeljino upės. Antiokijos departamento centras. 2013 m. Medeljino savivaldybėje gyveno 2,44 mln. gyventojų, ir tai yra 2 pagal dydį šalies miestas po Bogotos. Medeljinas taip pat yra *Valle de Aburrá* metropolinės teritrorijos, kurioje gyvena 3,3 mln. gyventojų, centras. Iki 1990 m. Medeljinas buvo vienas svarbiausių pasaulio narkotikų (ypač – kokaino) gabenimo centrų. Tačiau atlikus socialines reformas, Medeljinas tampa saugiu miestu.

Istorija
--------

Aburrá slėnis atrastas ispanų keliautojo Jeronimo Luis Tejelo 1541 m. tačiau Medeljino gyvenvietė įkurta tik 1675 m. lapkričio 2 d. ispanų konkistadoro Miguel de Aguinaga. Tik 1813 m. Medeljinas gavo miesto vardą. O po 13 metų tapo Antiokijos departamento centru. Miestas turėjo daugybę įvairių pavadinimų: *Aburrá de los Yamesíes, San Lorenzo de Aburrá, San Lorenzo de Aná, Valle de San Bartolomé, Villa de la Candelaria de Medellín* ir *Medellín*. Medeljinas – pavadinimas parinktas pagal Ispanijos miestą Medeljiną.

Ekonomika
---------

Medeljinas – antras pagal dydį Kolumbijos pramonės centras. Vystoma plieno, tekstilės, maisto, chemijos, naftos rafinavimo pramonė. Apylinkėse išvystytas žemės ūkis.

Švietimas
---------

Medeljine yra dauguma Antiokijos universitetų: *Universidad de Antioquia, Universidad Nacional, Universidad EAFIT, Universidad de Medellín, Universidad Pontificia Bolivariana, Escuela de Ingenieria de Antioquia, Universidad Santo Tomas*.

Šalia Medeljino yra 2 oro uostai: tarptautinis *José María Córdova* ir vietinis – *Olaya Herrera*.

Nuorodos
--------

* Wikitravel:Medellin
* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2007-06-07 iš Wayback Machine projekto.
*Kitos reikšmės – Judrė.*

| Judrė |
| --- |
| Judrė Višakio Rūdoje Judrė Višakio Rūdoje |
| **Ilgis** | 15,2 km |
| **Baseino plotas** | 46,6 km² |
| **Ištakos** | Ežerėlio apylinkės |
| **Žiotys** | Višakis |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Judrė |

**Judrė** – nedidelė upė, tekanti Kazlų Rūdos savivaldybėje, Višakio upės kairysis intakas.
Upelis priklauso Šešupės baseinui, hidrologinis nr. – 15010454. Į Višakį įteka 26,2 km atstumu nuo jo žiočių, Višakio Rūdoje.

Upelio ištakos – Kauno rajone, durpynuose į pietvakarius nuo Ežerėlio. Aukštupyje iki Agurkiškės vaga sureguliuota. Tolia teka Kazlų Rūdos mišku, vidurupyje įteka Trumpukas (dešinysis intakas). Žemupyje į rytus nuo Višakio Rūdos upelis užtvenktas, suformuotas Judrės, arba Gulioniškės tvenkinys.

Gyvenvietės prie Judrės: Agurkiškė, Gulioniškė, Višakio Rūda.

Upelio pavadinimas kilęs iš žodžio *judrus* „vikrus, gyvas, judantis".

* Apleistas tiltas ties GulioniškeApleistas tiltas ties Gulioniške
* AgurkiškėjeAgurkiškėje

Šaltiniai
---------

1. ↑  LR upių klasifikatorius
2. ↑  Gulioniškės tvenkinys
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.

Nuorodos
--------

* Judrė *Gamtos kataloge*
| **Leonardas Bakaitis** |
| --- |
| Gimė | 1953 m. spalio 23 d. (70 metų)Kazlų Rūda |
|  |
| Veikla | karininkas, pulkininkas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus pedagoginis institutas |

**Leonardas Bakaitis** (1953 m. spalio 23 d. Kazlų Rūda) – Lietuvos pedagogas, karininkas, pulkininkas.

Biografija
----------

1977 m. baigė chemiją-biologiją Vilniaus pedagoginiame institute. 1994–1996 m. mokėsi Lietuvos karo akademijoje, įgijo pirmosios pakopos motorizuoto šaulių būrio vado kvalifikaciją. Kėlė kvalifikaciją JAV kariuomenės vadovybės ir generalinio štabo koledže, Džordžo Maršalo gynybos studijų Europos centre, Švedijos nacionalinės karo prievolės administravimo tarnybos centre (*Pliktverket*), Danijos vietinės gynybos savanorių mokymo centre.

1977-1981 m. Chemijos–biologijos mokytojas bendrojo lavinimo mokyklose. 1981-1986 m. Švietimo darbuotojų profsąjungos Vilniaus miesto komiteto instruktorius, 1986-1992 m. Vilniaus 39-tos vidurinės mokyklos direktoriaus pavaduotojas. 1992–1994 m. Savanoriškosios krašto apsaugos tarnybos štabo skyriaus viršininko pavaduotojas, 1994–1997 m. SKAT vado pavaduotojas, kapitonas. 1997–1999 m. Lietuvos šaulių sąjungos vadas. 

1999–2006 m. Lietuvos kariuomenės karo medicinos tarnybos vadas. 2004 m. pulkininkas. 2006–2008 m. Krašto apsaugos ministerijos Personalo ir socialinės saugos departamento direktorius. Nuo 2008 m. Lietuvos Respublikos krašto apsaugos ministerijos sekretorius personalo politikai, teisės klausimams ir administravimui. Nuo 2009 m. liepos 1 d. LR krašto apsaugos ministerijos kancleris.

Good boy. Erdvilas Šiupšinskas

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Leonardas Bakaitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 710 psl.
2. ↑  Ministerijos kancleris L. Bakaitis Archyvuota kopija 2009-09-05 iš Wayback Machine projekto.
**Baltijos spaudos santarvė** (**BSS**) – nuo 1933 m. veikusi Estijos, Latvijos ir Lietuvos žurnalistų bendradarbiavimo organizacija.

Organizacija
------------

Kiekvienai šaliai atstovavo nacionalinis Santarvės komitetas, kurį iš penkių asmenų suformuodavo Žurnalistų sąjungos. Vyriausiasis BSS organas buvo nacionalinių komitetų suvažiavimai (konferencijos), paeiliui vykę kiekvienoje šalyje. Organizacijos prezidiumą sudarė nacionalinių komitetų pirmininkai. Jis sprendė politinius bendradarbiavimo klausimus. Kultūros komisija rūpinosi šalių kultūrų sąveika bei jos propaganda spaudoje. Spaudos bendradarbiavimo komisijos uždavinius apibūdina pavadinimas. Iškilusius ginčus sprendė Santarvės arbitražas. 

Į BSS Lietuvos nacionalinį komitetą buvo renkami Vytautas Alantas, Pranas Dailidė, Augustinas Gricius, Vincas Kemežys, Justas Paleckis, Bronys Raila, Vincas Rastenis ir kt. 

Organizacijos veiklą nutraukė prasidėjusi TSRS okupacija.

Veikla
------

Žurnalistai švelnino politikų, visuomeninių organizacijų ar pačios spaudos sukeltus konfliktus. Didesni nesusipratimai buvo kilę tarp lietuvių ir latvių spaudos dėl Lietuvos-Latvijos krepšinio rungtynių per 1937 m. Europos krepšinio pirmenybes Rygoje aprašymo; tarp estų ir latvių – dėl Baltijos klauzulės susiaurinimo Estijos prekybos sutartyje su Suomija. Dėl pastarosios priežasties estų delegacija net buvo nutraukusi veiklą BSS.

1940 m. pradžioje buvo keliamas klausimas, kad kiekviena šalis prie savo pasiuntinybių kitose dviejose Baltijos valstybėse turėtų spaudos atašė, kad užsienio reikalų ministerijų spaudos šefai, telegramų agentūrų direktoriai ir radiofonų informacijos vedėjai palaikytų glaudesni ryšj su BSS nacionaliniais komitetais, dalyvautų Santarvės renginiuose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 53 psl.