recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Jonas Januškevičius** (1922 m. gegužės 22 d. Upninkų k. Jonavos raj. – 1995 m. gegužės 7 d. Kaune) – vargonininkas, choro dirigentas ir pedagogas.

Biografija
----------

Keletą metų mokėsi vargonuoti pas J. Buržinską ir dirbo jo padėjėju. 1940–1945 m. lankė Ukmergės mokytojų seminariją ir gimnaziją. Metus mokytojavo Veprių progimnazijoje.

1945 m. įstojo į Kauno konservatoriją pas Nikodemą Martinonį mokytis vargonuoti, studijuodamas dirbo muzikos mokytoju Raudondvario progimnazijoje, kur subūrė moksleivių mišrųjį chorą ir parengė 1946 m. respublikinei dainų šventei.

1952–1955 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno J. Gruodžio muzikos mokykloje (dėst. N. Martinonis), o 1955–1960 m. choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. A. Lopo klasė).

1952–1954 m. – Lietuvos valstybinio kūno kultūros instituto studentų mišriojo choro (80 dalyvių) vadovas, 1953–1958 m. vadovavo Kauno geležies dirbinių gamyklos „Nemunas" mišriajam chorui, kurį parengė 1955 m. respublikinei dainų šventei. Po keletą metų dirbo su Petrašiūnų elektrinės, Juliaus Janonio popieriaus fabriko mišriaisiais chorais, vadovavo Kauno medicinos darbuotojų dainų ir šokių ansambliui.

1954–1960 m. – Kauno vaikų muzikos mokyklos akordeono mokytojas, nuo 1958 m. – Kauno J. Gruodžio aukštesniosios muzikos mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas, 1967–1968 m. vadovavo moksleivių choro studijai, išugdė daug jaunųjų chorvedžių.

1960–1970 m. – Kauno vyr. farmacijos valdybos moterų choro „Salvija" (1965 m.) meno vadovas ir dirigentas. Chorą parengė Kauno miesto ir respublikinėms dainų šventėms, pirmųjų ir kitų prizinių vietų pelnė respublikinėse apžiūrose ir konkursuose. 1965 m. balandžio 14 d. surengė kolektyvo gyvavimo 10-mečio iškilmingą koncertą, 1967 m. Kauno miesto apžiūroje jam pripažintas geriausio moterų choro vardas. „Salvija" koncertus surengė Kaune, Vilniuje, Rygoje, Taline, Minske, Gardine ir Užkarpatėje, 1968 m. lankėsi Bulgarijoje. Choras išpopuliarino daug lietuvių ir užsienio kompozitorių kūrinių.

1964–1969 m. vadovavo Kauno Prano Mažylio medicinos mokyklos merginų chorui, kuris 1961 m. respublikinėje specialiųjų vidurinių mokyklų chorų apžiūroje laimėjo trečiąją vietą. 1969–1974 m. dirbo su Kauno dirbtinio pluošto gamyklos dainų ir šokių ansambliu „Gija", vėliau buvo šio kolektyvo choro vadovas.

J. Januškevičius buvo respublikinių dainų švenčių konsultantas, Kauno miesto chorvedžių tarybos narys ir miesto dainų švenčių dirigentas.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
**Jonas Jasiukaitis** (1894 m. lapkričio 7 d. Kaune – 1976 m. sausio 2 d. Čikagoje, JAV) – Lietuvos inžinierius, architektas.

Biografija
----------

1919–1921 m. studijavo Saratovo politechnikos institute. 1922 m. grįžo į Lietuvą. 1929 m. baigė statybos inžineriją Lietuvos universitete. 1922–1927 m. dirbo Krašto apsaugos ministerijos Karo butų valdyboje, 1927–1944 m. Žemės ūkio ministerijos statybos referentas. Dėstė Kauno aukštesniojoje technikos, Kėdainių aukštesniojoje kultūrtechnikų mokykloje, nuo 1938 m. Vytauto Didžiojo universitete. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, nuo 1949 m. gyveno JAV, Čikagoje.

Kūryba
------

Pagal jo projektus Kaune pastatyta: Lietuvos veterinarijos akademijos kompleksas, 1938 m. gyvenamųjų namų; pastatuose siekta nacionalinės architektūros raiškos. Vadovavo didžiausiai Lietuvos nepriklausomybės laikotarpio Vytauto Didžiojo universiteto klinikų ansamblio statybai (1937–1939 m. archit. Urbain Cassan, Elie Ouchanoff, Feliksas Bielinskis).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jolita Kančienė. *Jonas Jasiukaitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 581 psl.
| **Jonas Januitis** |
| --- |
| Gimė | 1925 m. lapkričio 24 d.Kivyliai, Akmenės valsčius |
| Mirė | 2003 m. balandžio 15 d. (77 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | sovietinis veikėjas, žurnalistas |
| Partija | 1945 m. SSKP |

**Jonas Januitis** (1925 m. lapkričio 24 d. Kivyliuose, Akmenės valsčius – 2003 m. balandžio 15 d. Vilniuje) – sovietinis veikėjas, žurnalistas.

Biografija
----------

Jono Januičio atsiminimų knyga
1942–1944 m. Raudonosios armijos 16-osios lietuviškosios šaulių divizijos karys. 1944 m. gegužės-liepos mėn. „Kęstučio" sovietinių partizanų būrio partizanas, žvalgas. 1947 m. baigė Centrinę komjaunimo mokyklą prie VLKJS CK. 1949–1952 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa" redaktorius. 1953–1957 m. LSSR Ministrų tarybos radijo komiteto, 1957–1987 m. LSSR Ministrų tarybos radijo ir televizijos komiteto pirmininkas. 1975 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas.

1945–1989 m. SSKP narys. 1964–1989 m. LKP CK narys. 1963–1990 m. LSSR AT deputatas.

Bibliografija
-------------

* Užvakar ir šiandien: 35 metai eterio tarnyboje: atsiminimai. – Vilnius: Rosma, 1998. – 423 p.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Jonas Januitis*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 101
2. ↑  *Jonas Januitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 527 psl.
**Jonas Juodzevičius** (1947 m. sausio 14 d. Paežerėliuose, Šakių apskritis) – Lietuvos tapytojas.

Biografija
----------

1971 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1977 m. tobulinosi I. Repino tapybos, skulptūros ir architektūros institute Leningrade. 1972–1978 m. Lietuvos dailės instituto, 1979–1986 m. – Kapsuko vaikų dailės mokyklos, nuo 1995 m. Vilniaus dailės akademijos Kauno dailės instituto dėstytojas. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.

Kūryba
------

Nutapė peizažų („Tauragnai" 1973 m. „Rugiena" 1975 m. „Šešupė" 1976 m. „Tėviškė", „Kopos", abu 1979 m. „Sūduvos kraštas" 1981 m. „Prie Alaušo ežero" 1982 m.), portretų (R. Dalinkevičiaus, R. Martinėno, A. Šaltenio, visi 1978 m.), figūrinių kompozicijų („Seni žmonės" 1983 m.). Kūriniai ekspresyvios raiškos, būdinga fragmentinė kompozicija, kontrastingos spalvos, dekoratyvumas. Nuo 1973 m. dalyvauja parodose, individualios parodos surengtos Vilniuje (1975 m.), Marijampolėje (1979 m. 1998 m.), Kaune (1997–1998 m.), kitur. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Jonas Juodzevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
| **Bostrychia rara** |
| --- |
| Dėmėtakrūtis ibis (*Bostrychia rara*) |
| Apsaugos būklė |
| Nekeliantys susirūpinimo (IUCN 3.1),  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Gandriniai paukščiai  *( Ciconiiformes)* |
| Šeima: | Ibiniai  *( Threskiornithidae)* |
| Gentis: | Puikieji ibiai  *( Bostrychia)* |
| Rūšis: | Dėmėtakrūtis ibis  *( Bostrychia rara)* |

 |
| Binomas |
| ***Bostrychia rara***Rothschild, 1897 |

**Dėmėtakrūtis ibis**  (*Bostrychia rara*) – ibinių (*Threskiornithidae*) šeimos nestambus paukštis.

Išvaizda
--------

Žymiai mažesnis už baltąjį gandrą, kūno ilgis 47 cm. Galvą puošia platus, cinamono spalvos kuodas. Veidinėje dalyje turkio spalvos dėmės. Kaklo plunksnos apkraštuotos rudai. Sparnai turkio atspalvio. Nugara, krūtinė ir pilvas cinamono spalvos. Patelės turi daugiau turkio spalvos dėmių ir dryžių. Snapas išlenktas į apačią, raudonas.

Paplitimas
----------

Aptinkamas  Vakarų Afrikoje ir  Centrinėje Afrikoje.  Populiacijoje 200 000–510 000 suaugusių individų.

Biologija
---------

Sėslus. Biotopas – miškų upeliai ar pelkės. Laikosi netoli vandens. Ištisus metus ilsisi tame pačiame medyje.
Minta sraigėmis, kirmėlėmis, lervomis ir vikšrais. Maisto ieško dumblėtose pakrantėse ar pelkėse.
Veisiasi ištisus metus, išskyrus ilgus sausros laikotarpius, kai nukrenta vandens lygis. Lizdus krauna pavienės poros. Dėtyje 2 kiaušiniai. Inkubacija trunka 3 savaites.
Kartos trukmė 10 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑   „Pasaulinės gamtos apsaugos organizacijos raudonasis sąrašas -Bostrychia rara ". Pasaulinė gamtos apsaugos organizacija. anglų k.
2. ↑   „Pasaulinės gamtos apsaugos organizacijos raudonasis sąrašas -Bostrychia rara ". Pasaulinė gamtos apsaugos organizacija. anglų k.



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Dėmėtakrūtis ibis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Conium maculatum** |
| --- |
| Dėmėtoji mauda (*Conium maculatum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Erškėčiažiedžiai  *( Rosidae)* |
| Šeima: | Salieriniai  *( Apiaceae)* |
| Gentis: | Mauda  *( Conium)* |
| Rūšis: | Dėmėtoji mauda  *( Conium maculatum)* |

 |

 *Conium maculatum* 
**Dėmėtoji mauda** (*Conium maculatum*) – daugiametis žolinis augalas, priklausantis salierinių (*Apiaceae*) šeimos maudų (*Conium*) genčiai.

Dvimetis arba vienmetis augalas, skleidžiantis nemalonų pelių kvapą, kuris neišnyksta net augalą išdžiovinus. Balti žiedai sudėtiniuose skėčiuose, juose 10−15 skėtukų. Skraistės ir skraistelių lapeliai lancetiški, žemyn nulinkę. Skraistelės vienašonės, jos iš 3−6 lapelių. Taurelės danteliai 5, vainiklapiai 5, kuokeliai 5. Vaisiai skeltiniai, kiaušiniški, rusvi ar rusvai pilki, jų briaunelės iškilios, banguotos ir karbuotos. Stiebas iki 2 m aukščio, status, tuščiaviduris, plikas, šakotas, melsvai žalias, žemiau vidurio išmargintas violetiškai raudonomis dėmėmis. Lapai tamsiai žali, plunksniškai 2−3 kartus suskaldyti, apatinieji stambesni ir labiau suskaidyti. Lapeliai pailgi, trikampiškai kiaušiniški, plunksniškai skiltėti; skiltelės dantytos, dantelių viršūnėlės panašios į dyglelius. Lapkočiai tuščiaviduriai, viršutiniai lapai bekočiai.

Auga patvoriuose, panamėse, sąvartynuose, dykvietėse, pakelėse, krūmuotuose šlaituose. Mėgsta sausoką molio ir priemolio dirvožemį, kuriame gausu azoto. Žydi iki rugsėjo pabaigos. Labai nuodingas.

Žiedus apdulkina vabzdžiai. Visose augalo dalyse yra nuodingų alkaloidų, kurie lengvai suyra augalą išdžiovinus. Ypač pavojingi neprinokę vaisiai. Ji nevartojama jokioms ligoms gydyti, komponentai draudžiami naudoti net kosmetikoje. Senovės Graikijoje maudos nuoviro duodavo gerti mirti pasmerktiems nusikaltėliams. Dėmėtosios maudos tinktūra buvo nunuodytas senovės graikų filosofas Sokratas. Žolę galima panaudoti kaip insekticidą. Vartojama ir homeopatijoje.

Literatūra
----------

Rudenį žydintys augalai, Ramunėlė Jankevičienė, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1991, 66 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Dėmėtoji mauda** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Čoi Min Džiong최민정** |
| --- |
|  |
| Čoi Min Džiong 2015 metais |
| Gimė | 1998 m. rugsėjo 9 d. (24 metai)Seulas |
| Tautybė | korėjietė |
|  |
| Veikla | čiuožėja trumpuoju taku |
|  |
| Žinomas (-a) už | olimpinė čempionė |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| (2022 m. duomenys) Olimpinių žaidynių: 3×, 2×, 0×Pasaulio čempionatų: 11×, 3×, 1× |
|  |
|  **Vikiteka** | Choi Min-jeong |

**Čoi Min Džiong** (g. 1998 m. rugsėjo 9 d.) – Pietų Korėjos čiuožėja trumpuoju taku, olimpinė ir daugkartinė pasaulio čempionė.

Biografija
----------

Čoi Min Džiong gimė 1998 m. rugsėjo 9 d. Seule. Pradėjo čiuožti 2004 metais. 2014 m. pripažinta Pietų Korėjos geriausia jaunąja sportininke. 2015, 2016 ir 2018 m. ji tapo absoliučia pasaulio čempionatų nugalėtoja ir 2019 m. buvo antra, viso laimėjusi 7 individualius aukso medalius ir 4 estafetėje. 

2018 m. Pjongčango olimpinėse žaidynėse ji iškovojo aukso medalius 1500 m ir estafetės rungtyse, 500 m rungtyje buvo diskvalifikuota ir griuvo 1000 m rungtyje.

2022 m. olimpinėse žaidynėse Pekine Čoi Min Džiong iškovojo aukso medalį 1500 m distancijoje ir sidabro medalius 1000 m distancijos ir estafetės rungtyse.

Šaltiniai
---------

1. ↑  isu.html.infostradasports.com
2. ↑  olympic.org
3. ↑  nbcolympics.com
4. ↑  nbcolympics.com
| **Jonas Juodelis** |
| --- |
| Gimė | 1921 m. gegužės 21 d.Liudiškių vienk. Anykščių valsčius |
| Mirė | 2006 m. sausio 7 d. (84 metai)Panevėžys) |

**Jonas Juodelis** (1921 m. gegužės 21 d. Liudiškių vienk. Anykščių valsčiuje – 2006 m. sausio 7 d. Panevėžyje) – monsinjoras, teologijos daktaras, visuomeninkas, Panevėžio garbės pilietis.

Biografija
----------

1929–1935 m. mokėsi Anykščių vienuolyno pradžios mokykloje, 1935–1939 m. – Anykščių progimnazijoje, 1939–1942 m. Panevėžio vyrų gimnazijoje. 1942–1944 m. studijavo Kauno Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos-filosofijos fakultete, 1947 m. baigė Kauno kunigų seminariją. Vyskupas Kazimieras Paltarokas 1947 m. birželio 29 d. Panevėžio Kristaus Karaliaus Katedroje įšventino jį kunigu. 

1947–1949 m. jis buvo Kupiškio vikaras. 1948 m. apgynė filosofijos licenciato disertaciją „Žako Mariteno integralinis humanizmas". 1949–1951 m. buvo Panevėžio vyskupijos kurijos kancleris ir Panevėžio Katedros parapijos vikaras. 

1952–1955 m. J, Juodelis praleido Angarsko (Rusija) statybose, nes už antisovietinę propagandą buvo nuteistas 25 metams lagerio. Paleistas iš tremties, pritaikius amnestiją.

1956–1969 m. buvo Šeduvos vikaras, 1969–1970 m. – Pandėlio klebonas, 1970-2002 m. – Panevėžio Šv. apašt. Petro ir Povilo parapijos klebonas. 1973–2002 m. ėjo Panevėžio dekanato vicedekano pareigas, 1983–2001 m. buvo Panevėžio vyskupijos kurijos kancleris. Nuo 2002 m. – klebonas emeritas. 2002 m. vasario 7 d. suteiktas Panevėžio miesto garbės piliečio vardas. 

1990 m. popiežius Jonas Paulius II suteikė kun. J. Juodeliui monsinjoro titulą. 

1991 m. jis buvo Panevėžio Vyskupo Kazimiero Paltaroko vidurinės mokyklos steigėjas ir pirmasis direktorius. Nuo 1992 m. vasario vdovavo Lietuvių katalikų mokslo akademijos Panevėžio skyriui. 1995 m. Lietuvos mokslo taryba nostrifikavo mokslo laipsnį – J. Juodelis pripažintas teologijos daktaru. Nuo 1995 m. dėstė Vytauto Didžiojo universiteto Katalikų teologijos fakultete.

Dirbdamas Panevėžyje rinko istorinius duomenis apie Panevėžio vyskupijos bažnyčias. Tos išsaugotos medžiagos pagrindu 1998 m. parengė ir išleido išsamų veikalą „Panevėžio vyskupija. Istoriniai duomenys. Pastoracinė veikla".

J. Juodelis mokėjo esperanto, prancūzų, vokiečių, anglų, italų, lotynų, hebrajų, lenkų, rusų, ispanų kalbas. Sukaupė turtingą asmeninę biblioteką įvairiomis temomis – nuo filosofijos iki geografijos. Dalį šios bibliotekos knygų saugo Vilniaus šv. Juozapo kunigų seminarijos biblioteka, Panevėžio Juozo Balčikonio gimnazijos biblioteka.

J. Juodelis palaidotas Panevėžio Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčios šventoriuje. Jo vardu pavadinta gatvė Panevėžyje, Pagojo mikrorajone.

Literatūra
----------

* Aldona Vasiliauskienė. *Monsinjoras Jonas Juodelis: biografinė apybraiža*. Vilnius: Regnum fondas, 2001. ISBN 9986-494-63-X

Nuorodos
--------

* Bronius Vertelka. Užgeso Aukštaitijos žiburys. „XXI amžius", 2006 m. sausio 13 d.
* Biografija (*anykstenai.lt*)
| **John Vernon McGee** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1904 m. birželio 17 d. |
| Mirė | 1988 m. gruodžio 1 d. (84 metai) |
|  |
| Veikla | JAV presbiterionų bažnyčios pastorius, labiausiai žinomas kaip radijo programų apie Bibliją autorius. |

**John Vernon McGee** (1904 m. birželio 17 d. – 1988 m. gruodžio 1 d.) – JAV presbiterionų bažnyčios pastorius, labiausiai žinomas kaip radijo programų apie Bibliją autorius.

Biografija
----------

John Vernon Mcgee gimė Hilsboro mieste, Teksaso valstijoje. Teologijos mokslų daktaro laipsnį gavo Dalaso teologijos seminarijoje 1940 m. J. V. McGee tarnavo presbiterionų bažnyčiose Dekature (Džordžija), Nešvilyje (Tenesis) ir Kliberne (Teksaso valstija). Vėliau su žmona persikėlė į Kalifornijos miestą Pasadeną. Ten jis 1940 m. pradėjo pamokslauti „Linkolno Aveniu" presbiterionų bažnyčioje. 1949 m. J. V. Mcgee apsigyveno Los Andžele ir iki 1970 m. tarnavo pastoriumi Atvirų Durų bažnyčioje. J. V. McGee taip pat ėjo pirmininko pareigas Los Andželo Biblijos instituto Biblijos departamente, buvo vizituojantis lektorius Dalaso teologijos seminarijoje.

1967 m. jis pradėjo pustrečių metų trukmės „Radijo kelionės Biblija" programą. Sistemingose visų Šventojo Rašto knygų studijose Dr. McGee aiškino klausytojams Bibliją, pradėdamas Pradžios knyga ir baigdamas Apreiškimu Jonui. 1970 m. baigęs pastoriauti, J. V. McGee pradėjo naują, penkerius metus trunkantį, Biblijos studijų ciklą. J. V. McGee mirė 1988 m. bet penkerių metų trukmės programa – „Kelionė Biblijos puslapiais" – toliau transliuojama. 2016 m. duomenimis, ją transliavo daugiau kaip 800 radijo stočių JAV ir Kanadoje, programa išversta į daugiau nei 100 pasaulio kalbų.

Išnašos
-------

1. 1 2 3  Kurian, George Thomas; Lamport, Mark A. (2016). *Encyclopedia of Christianity In the United States, Volume 5*. ISBN 9781442244320.
2. ↑  „Family Night to Be Rally Feature". *The San Bernardino County Sun* (California, San Bernardino). 1948-09-04. p. 11. Nuoroda tikrinta 2021-04-16 – via Newspapers.com.
3. ↑  Eternally Popular, Preacher Has Been Dead Since 1988. The Wall Street Journal, 2002-12-19. Nuoroda tikrinta 2021-04-16.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Cichla ocellaris** |
| --- |
| Dėmėtoji ciklė (Cichla ocellaris)Dėmėtoji ciklė (*Cichla ocellaris*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Kaulinės žuvys  *( Osteichthyes)* |
| Klasė: | Stipinpelekės žuvys  *( Actinopterygii)* |
| Būrys: | Ešeržuvės  *( Perciformes)* |
| Šeima: | Daugiaspalvės ešeržuvės  *( Cichlidae)* |
| Gentis: | Ciklės  *( Cichla)* |
| Rūšis: | Dėmėtoji ciklė  *( Cichla ocellaris)* |

 |

**Dėmėtoji ciklė** (*Cichla ocellaris*) – daugiaspalvių ešeržuvių (*Cichlidae*) šeimos žuvis.

Tai pati tipiškiausia šios genties rūšis ir yra labai panaši į ešerį. Kūnas iki 60 cm ilgio, gamtoje gali būti kiek didesni. Agresyvus grobuonis.

Akvariumas turi būti didelis, turintis daug atviros erdvės, šiekštų ir didelių, tvirtų augalų. Tinka įvairios sudėties, bet gerai nufiltruotas vanduo. Temperatūra - 24-28 °C. Akvariume veisti sunku. Tai ant grunto neršianti rūšis, pasižyminti tipiška mailiaus globa.

Rūšis paplitusi Pietų Amerikos centrinėje ir šiaurinėje dalyse.
| **Clarias gariepinus** |
| --- |
| Afrikinis šamas (*Clarias gariepinus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Kaulinės žuvys  *( Osteichthyes)* |
| Klasė: | Stipinpelekės žuvys  *( Actinopterygii)* |
| Būrys: | Šamažuvės  *( Siluriformes)* |
| Šeima: | Šamai plėšikai  *( Clariidae)* |
| Gentis: | *Clarias*  *( Clarias)* |
| Rūšis: | Afrikinis šamas  *( Clarias gariepinus)* |

 |

**Afrikinis šamas** (*Clarias gariepinus*) – šamų plėšikų (lot. *Clariidae*) šeimai priklausančios žuvys, sugebančios kvėpuoti oru ir vaikščioti sausuma. 

Afrikiniai šamai sutinkami visoje Afrikoje, Viduriniuose Rytuose, kur jie natūraliai gyvena gėlo vandens upėse ir ežeruose.

Tai naktinės plėšriosios žuvys. Minta medžiodamos kitas, mažesnes žuvis. Savo ganėtinai didelės burnos dėka šamas gali praryti santykinai didelį grobį – žinoma atvejų, kai šamų aukomis tapdavo vandens paukščiai. Afrikinio šamo galva didelė, iš viršaus plokščia, oda be žvynų, minkšta. Ties burna ši žuvis turi 4 poras ūsų, kuriais jaučiamas skonis ir kvapas.

Afrikinai šamai yra labai gyvybingos žuvys, kurios sugeba išgyventi itin sudėtingomis sąlygomis. Afrikoje, kurioje nuolat kyla sausros ir išdžiūsta upės bei ežerai, šios žuvys išlipa į krantą ir sausuma nukeliauja į kitus vandens telkinius, esančius iki 4 km atstumu. Jos geba ropoti sausu paviršiumi, kas leidžia išgyventi pasišalinant iš džiūstančių vandens telkinių, sugeba ilgą laiką tarp lietaus sezonų gyventi sekliame negilių vandens telkinių purve.

Pramoninis auginimas
--------------------

Afrikinis šamas yra plačiai žinoma rūšis, kaip galima auginti uždarose patalpose, panaudojant moderniąsias akvakultūros technologijas. Tinka intensyviai auginti uždaroje vandens cirkuliacijos sistemoje dėl savo ypatingų savybių: gero skonio, mažo kaulingumo, greito augimo, atsparumo ligoms, nereikalavimo ypatingų auginimo sąlygų, omega3 riebalų rūgščių gausos. Jų auginimas greitai atsiperka dėl jų spartaus augimo – viskas, ko reikia, tai tam tikros temperatūros palaikymas, tam tikras apšvietimas bei teisingas maitinimas. Palyginus su europiniu šamu, afrikinis turi mažiau riebalų, jo mėsa tamsesnė, sudėtyje yra daug baltymų, beveik nesijaučia specifinio žuvies kvapo. Šią žuvį galima kepti, virti, rūkyti, o Vokietijoje netgi gaminamos delikatesinės dešrelės iš šamo mėsos.

Per metus 1 kubiniame metre vandens galima išauginti iki 1 t afrikinių šamų. Iki prekinio 1 kg dydžio išauga per 7 - 9 mėn. Kadangi savo prigimti yra plėšrūnai, gana anksti ir net nelabai skiriantis dydžiu, esant maisto trūkumui, pasireiškia kanibalizmas.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2013-03-24 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Afrikinis šamas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Afrikinis šamas (*animaldiversity*)
* Puiki alternatyva pakeičiant mėsą
* Lietuviai pamažu atranda šamo skonį
Krasnodaro krašto herbas
**Krasnodaro krašto herbas** – oficialus Krasnodaro krašto simbolis, patvirtintas 2004 m. birželio 23 d.

Herbo skydas prancūziškas/rusiškas. Laukas žalias su auksine galva.
  
Žaliame lauke auksinė dantyta gynybinė siena, su dviem auksiniais dantytais bokštais ir atvirais vartais. Virš vartų iš už sienos kyšo auksinis plunksnius, o jo šonuose – dvi auksinės ietys su sidabriniais bunčiukais.
  
Auksinėje galvoje matyti viršutinė imperatoriško juodo dvigalvio erelio pusė. Kiekviena galva turi auksinę karūną, snapai auksiniai, liežuviai raudoni. Virs abiejų galvų bendra imperatoriška karūna, iš kurios išeina dvi mėlynos juostos. Ant erelio krūtinės – Kaukazo kryžius.

Virš skydo – kunigaikščio karūna. Virš karūnos – mėlyna vėliava su auksiniu inicialu, virš vėliavos – auksinis dvigalvis Rusijos erelis.
  
Už skydo sukryžiuotos keturios mėlynos vėliavos (po dvi kiekviename skydo šone), kurių mėlyni kotai kišo iš po skydo apačios. Vėliavos su auksiniais incialais, apsuptais ąžuolo ir lauro vainikais. Inicialai – imperatorės Jekaterinos II, imperatorių Pavlo I, Aleksandro I ir Nikolajaus I. Vėliavų viršūnės, kutai ir kutiniai apsiuvai auksiniai. Vėliavų kutai apipinti Lenino ordino juostomis, kurios surištos po skydu mazgu su dviem kilpomis.

Kaukazo kryžius – tai atminimo ženklas, juodas kryžius su sukryžiuotais kalavijais, kuriuo 1909 m. buvo apdovanojami Kaukazo karo veteranai jo pasibaigimo 50-mečio proga.

Nuorodos
--------

* Закон Краснодарского края о символах Краснодарского края

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RRusijos Federacijos subjektų herbai |
| --- |
|  |
| Rusijos Federacija |
|  |
| Respublikos | 
Adygėja • Altajus • Baškirija • Buriatija • Chakasija • Čečėnija • Čiuvašija • Dagestanas • Ingušija • Jakutija • Kabarda-Balkarija • Kalmukija • Karačiajų Čerkesija • Karelija • Komija • Marija • Mordvija • Šiaurės Osetija • Tatarstanas • Tuva • Udmurtija |
|  |
| Kraštai | 
Altajus • Chabarovskas • Kamčiatka • Krasnodaras • Krasnojarskas • Permė • Primorė • Stavropolis • Užbaikalė |
|  |
| **Sritys** | 
Amūras • Archangelskas • Astrachanė • Belgorodas • Brianskas • Čeliabinskas • Irkutskas • Ivanovas • Jaroslavlis• Kaliningradas • Kaluga • Kemerovas • Kirovas • Kostroma • Kurganas • Kurskas • Leningradas • Lipeckas • Magadanas • Maskva • Murmanskas • Nižnij Novgorodas • Novgorodas • Novosibirskas • Omskas • Orenburgas • Oriolas • Penza • Pskovas • Rostovas • Riazanė • Sachalinas • Samara • Saratovas • Smolenskas • Sverdlovskas • Tambovas • Tiumenė • Tomskas • Tula • Tverė • Uljanovskas • Vladimiras • Volgogradas • Vologda • Voronežas |
|  |
| Autonominės sritys | 
Žydų |
|  |
| Autonominės apygardos | 
Chantų Mansija • Čiukotka • Jamalas • Nencija |
|  |
| Federaciniai miestai | 
Maskva • Sankt Peterburgas |

 |
| Sentešasveng. *Szentes* |
| --- |
|              |
| *Sentešo liuteronų bažnyčia* |
|  |
| 

SentešasSentešas

46°23′0″ š. pl. 20°09′0″ r. ilg.﻿ / ﻿46.38333°š. pl. 20.15000°r. ilg.﻿ / 46.38333; 20.15000﻿ (Sentešas)Koordinatės: 46°23′0″ š. pl. 20°09′0″ r. ilg.﻿ / ﻿46.38333°š. pl. 20.15000°r. ilg.﻿ / 46.38333; 20.15000﻿ (Sentešas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Vengrijos vėliava Vengrija |
| **Medė** | Čongradas |
|  |
| **Gyventojų** (2015) | 27 898  |
|  |
|  **Vikiteka** | Sentešas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Señtešas |

**Sentešas** (veng. *Szentes*) – miestas pietryčių Vengrijoje, Dunojaus vidurupio lygumoje, Čongrade, 50 km į šiaurės rytus nuo Segedo, prie Tisos upės atšakos. Geležinkelių mazgas; plentai į Budapeštą, Segedą, Kečkemėtą. Vystoma tekstilės, siuvimo, maisto pramonė, geležinkelio riedmenų gamyba, dailieji amatai (krepšelių pynimas, keramika), turizmas. Sentešas yra kurortas: miesto apylinkėse trykšta 32 karštosios mineralinės versmės (temperatūra iki 78 °C). Veikia J. Kosti etnografijos ir tapybos muziejus, liuteronų ir stačiatikių bažnyčios, yra miesto rotušė.

Istorija
--------

Miesto apylinkėse aptiktas didelis skitų kapinynas. Istoriniuose šaltiniuose Sentešas minimas nuo 1332 m. Miesto teisės suteiktos 1730 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Pasaulio vietovardžiai. Europa*. Internetinė duomenų bazė. – Vilnius: MELC, VLKK. Prieiga internete: Señtešas.
2. ↑  *Szentes*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXII (Sko–Šala). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2012
| Šilupis |
| --- |
| **Ilgis** | 3,7 km |
| **Baseino plotas** | 6,8 km² |
| **Ištakos** | Žemaičių aukštuma |
| **Žiotys** | Minija |
| **Šalys** | Lietuva |

**Šilupis** – nedidelis upelis Lietuvoje, Plungės rajone; Minijos kairysis intakas. Prasideda Žemaičių aukštumoje, 2 km į rytus nuo Vieštovėnų. Teka į šiaurės vakarus. Įteka į Miniją 134,3 km nuo jos žiočių, Juodeikių apylinkėse, ties  **166**  Plungė–Vėžaičiai  tiltu per Miniją.

Intakas: Čiurlenis (kairysis, 2,9 km).

Žemupys patenka į Minijos ichtiologinį draustinį. Prie Šilupio ir Minijos santakos stūkso Vieštovėnų piliakalnis. Prie upės stūkso S. Mingėlos paminklinis ąžuolas (17 m aukščio, 7,5 m kamieno apimties).

Upėvardis kildo nuo žodžio *šilas* („spygliuočių miškas, žalgiris").

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos upės: B. Gailiušis, J. Jablonskis, M. Kovalenkovienė, Kaunas, Lietuvos energetikos institutas, 2001, str. 594
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 331
*Šis straipsnis apie upę Lietuvoje. Apie Filipinų salą skaitykite straipsnyje Leitė (sala).*

| Leitė |
| --- |
|  Leitės upė netoli Paleičių kaimo. |
| **Ilgis** | 26,2 km |
| **Baseino plotas** | 143 km² |
| **Vidutinis debitas** | 1,5 m³/s |
| **Ištakos** | Šilutės rajono savivaldybė |
| **Žiotys** | Rusnė (upė) |
| **Šalys** | Lietuva |

**Leitė** (vok. *Leithe*) – upė Šilutės rajono teritorijoje, Nemuno deltoje, Nemuno šakos Rusnės dešinysis intakas.

Prasideda Stremenių kaime (Usėnų seniūnija), 4 km į šiaurę nuo Usėnų, teka į pietus, ties Reizgiais pasuka į vakarus, teka per Kavolių mišką, pro Žemaitkiemio apylinkes, Leitgirius, Kūlynus, Sausgalvius ir įteka į Rusnę ties Ragininkų sala (iki Nemuno žiočių 17 km). Upės didesnė dalis yra reguliuota. Į Leitę įteka daug bevardžių upelių, iš kurių tik 7 įrašyti į Lietuvos Respublikos upių klasifikatorių.

Visas Leitės plotas 15,7 ha, plotis 7–12 m, gylis 0,3-1,5 m, vid. nuolydis 63 cm/km, srovės greitis 0,1 m/s.

Leitės žemupys mėgstamas žvejų mėgėjų, kurie čia pagauna didelių lydekų, ešerių, raudžių ir kt. Be to iki 1945 Leitės žemupys iki Sausgalvių buvo naudojamas laivybai. 4 gelžbetoniniai tiltai. Leitės baseine įrengta polderių, iš kurių Leitgirių ir Sausgalvių siurblinės pašalina vandenį.

Intakai:

* kairieji – L-1 (atstumas nuo žiočių 3,5 km), L-3 (7,0).
* dešinieji – L-2 (3,5), L-4 (11,6), Leitalė (12,8), L-6 (14,1), L-8 (20,0).

Upėvardis kildinamas nuo žodžio *lieti* („pilti").

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
Senusretas II
**Senusretas II** (Senusretas Chachepera, pagal graikus − **Sesostris II,** valdė apie 1897–1878 m. pr. m. e.) – ketvirtasis dvyliktosios Egipto dinastijos faraonas.

Pagal Turino kanoną, jam priskiriama 19 valdymo metų. Trejus metus jis buvo Amenemio II koregentu. Suklestėjo ekonomika, prekyba, faraonas atidarė drėkinimo kanalų sistemą Fajume. Žinoma, kad vyko kariniai veiksmai Nubijoje, kur pradėjo statyti tvirtovę Mirgisoje. Senusretas II buvo Senusreto III ir Senusreto-Senebo tėvas. Turėjo keturias dukteris:
Sathathor-Janatę, Hatšepsutą, Nofretę, Itakaitę. Jo laikais datuotame kape Bani Hasane minimi prekybiniai ryšiai su pirkliais iš Palestinos ir Sirijos.

Senusreto II piramidės liekanos
Jis buvo pirmuoju faraonu, įrengusių kapų statytojų kaimą šalia Kahuno miesto – tai buvo Naujosios karalystės laikų Deir el Medinos kaimo prototipas. Laidojimo komplekso pagrindas buvo piramidė Lahune, kurios ilgis buvo 107 m, aukštis 48 m. Įėjimas paslėptas pietinėje sienoje, o ne tradicinėje šiaurinėje. 1887−88 m. piramidę tyrė Flindersas Pytris. Joje rasta laidojimo menė, kurioje buvo tuščias sarkofagas iš raudonojo granito, aukojimo stalas ir auksiniai karaliaus papuošalai.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Senusretas II** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Ian Shaw, Paul Nicholson. *The British Museum Dictionary of Ancient Egypt*. The American University in Cairo Press. 2002, p. 259
* Encyclopaedia Britannica, 2008 10 23

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • REgipto faraonai |
| --- |
|  |
| 
 **Vidurinioji karalystė**
**Dvyliktoji dinastija**
Amenemis I →
Senusretas I → 
Amenemis II →
Senusretas II →
Senusretas III →
Amenemis III →
Amenemis IV →
Sobekneferu |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Demidas Sofonovičius Pianda** (*Демид Софонович Пянда*; mirė ~1637 m.) – rusų keliautojas, Sibiro tyrinėtojas, kaip manoma 1623 m. atradęs Lenos upę.

Apie keliautojo asmenybę beveik nežinoma nieko, net tikslus jo vardas – vieni šaltiniai įvardina kaip Demidą Sofonovičių, kiti kaip Pantelėjų Demidovičių. Apie Piandą daugiausia surinkta tik netiesioginė informacija, legendos. Piandos kelionės įrodymu laikomas 1624 m. Piandino žiemavietės paminėjimas dokumentuose.

1619 m. Pianda iš Jeniseisko ostrogo atvykęs į Mangazėją. Jis turėjęs pinigų, pasisamdęs 40 žmonių ir iš ten išvykęs į Turuchanską netoli Žemutinės Tunguskos žiočių. Ten beprekiaudamas kailiais iš vietinių gyventojų išgirdęs apie didelę upę į rytus nuo Tunguskos. Evenkai ją vadino *Elyu-ene* – „ilgąja upe". Tiesa, jau 1611–1612 m. kazokai žinoję didelę upę rytuose, bet tai greičiausiai buvęs Amūras.

1620 m. Demido Piandos ekspedicija išvyko aukštyn Žemutinąja Tunguska. Pasiekę aukštupį rusai nebegalėjo greitai plaukti ir įkūrė Žemutinio Piandino žiemavietę. Ją kelis kartus nesėkmingai puolė tungusai. Likusią aukštupio atkarpą Pianda įveikė labai sunkiai, prie šios upės praleido dar dvi žiemas. Galiausiai jis pasiekė vos 20 km pločio pervalką tarp Tunguskos ir Lenos. 1923 m. jis jau plaukė didžiausia Sibiro upe. Keliautojai pasiekė jakutų žemes, bet pasuko atgal, nenorėdami žiemoti tarp nežinomos tautos žmonių. Pianda pasiekė patį Lenos aukštupį ir toliau žygiavo pėsčiomis į pietus per buriatų apgyvendintas stepes. Ekspedicija pasiekė Angaros upę, pasistatė naujas valtis ir išplaukė link Jensiejaus. 1624 m. Demidas Pianda užbaigė savo 8000 km ilgio ekspediciją Jeniseiske. Vėliau Pianda kartą paminėtas kazokų dokumentuose, bet apie tolesnį jo gyvenimą nieko nežinoma.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Demir Kapijamaked. *Демир Капија* |
| --- |
|              |
| *Miestelio panorama* |
|  |
| 

Demir KapijaDemir Kapija

41°24′41″ š. pl. 22°14′32″ r. ilg.﻿ / ﻿41.41139°š. pl. 22.24222°r. ilg.﻿ / 41.41139; 22.24222﻿ (Demir Kapija)Koordinatės: 41°24′41″ š. pl. 22°14′32″ r. ilg.﻿ / ﻿41.41139°š. pl. 22.24222°r. ilg.﻿ / 41.41139; 22.24222﻿ (Demir Kapija) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1) |
|  |
| **Valstybė** | Šiaurės Makedonijos vėliava Šiaurės Makedonija |
| **Rajonas** | Vardaro regionas |
|  |
| **Gyventojų** (2002 m.) | 3 725  |
|  |
|  **Vikiteka** | Demir Kapija |
|  |
| **Kirčiavimas** | Dèmir Kãpija |

**Demir Kapija** (maked. *Демир Капија*) – miestelis Vardaro regione, Makedonijoje. 2002 m. surašymo duomenimis, miestelyje gyveno 3 725 gyventojai. Demir Kapijos savivaldybės administracinis centras. Savivaldybės teritorijoje gyvena 4 545 žmonės (2002 m. duomenys). Miestelis įsikūręs šalia grėsmę keliančios kalnų, sudarytų iš kalkakmenio, perėjos.

Miestelio pavadinimas kilęs iš turkų kalbos žodžių *Demir Kapı*, kas reiškia 'geležinius vartus'. Toks pavadinimas vartotas tuomet, kai gyvenvietė buvo Osmanų imperijos sudėtyje.

Netoli Demir Kapijos teka Vardaras. Demir Kapijoje užregistruota aukščiausia šalyje temperatūra. 2007 m. liepos 24 d. termometro stulpelis rodė 45,7 laipsnių Celsijaus.
*Summa Daemoniaca* – katalikų demonologo Chosė Antonijaus Fortėjos (g. 1968 m.) veikalas
**Demonologija** – demonų (piktųjų dvasių) kilmės, prigimties, veikimo aiškinimas (paprastai teologijoje, spiritistiniuose tikėjimuose); taip pat demonus aprašanti ir tirianti etnologijos, religijotyros kryptis.

Tikėjimas piktosiomis dvasiomis kildinamas iš pirmapradžio žmonijos tikėjimo dvasiomis. Senuosiuose tradiciniuose tikėjimuose (pvz. inuitų, korėjiečių, Centrinės Afrikos gyventojų) paprastai įsivaizduojama, kad įvairios dvasios apgyvendinusios kone visas pasaulio vietas. Jos, esant vienokioms ar kitokioms aplinkybėms, gali tapti priešiškos žmonėms.

Demonologijos apraiškų randama babiloniečių, iranėnų religijose. Ten demonai kategorizuojami. Vėliau demonologijos raidai turėjo įtakos senovės judėjų apokrifai (I a. pr. m. e.); demonai buvo įvardijami kaip Šėtono tarnai, jais laikyti ir senieji dievai (Astartė, Baalas, Belzebubas).

XIX a. pr. *Dictionnaire infernal*, vaizduojančio demoniškus apsigimimus, puslapis
Ankstyvojoje krikščionybėje demonologijai įtakos turėjo neoplatoniškasis gnosticizmas (III–IV a.). Antai Porfyrijus iš Tyro, paveiktas platonizmo ir Ankstyvųjų Bažnyčios tėvų, teigė, kad pasaulis persmelktas demonų. Ypač demonologija paplito viduramžių abraominėse religijose (judaizme, islame, krikščionybėje); demonus pradėta skaičiuoti ir klasifikuoti (jie buvo suskirstyti į 9 eiles).

Krikščionybėje skirtingi autoriai pateikė skirtingas demonų hierarchijas: pavyzdžiui XV a. „Šviesos žibinte" pateikiama demonų klasifikacija pagal dorovines ydas: Liuciferis – puikybė, Belzebubas – pavydas, Šėtonas – pyktis, Abadonas – tingumas, Mamona – gobšumas, Belfegoras – rajumas, Asmodėjus – gašlumas. 1467 m. Alfonsas de Spina demonus skirstė į atskiras grupes: lemties demonus, inkubus ir sukubes, klajojančius demonus ir pragaro kariaunas, familiarus, druidus, kambionus (demonų ir žmonių palikuonis), demonus apgavikus ir pan. Agripa savo *De occulta philosophia* (XVI a. pr.) pateikė kosmologinę demonų klasifikaciją pagal įvairius lygmenis (skaitmenis, pasaulio šalis, stichijas ir kt.). Demonologija turėjo įtakos kaltinimams raganavimu, burtininkavimu. Demonų išvarymams taikytos egzorcistinės praktikos. Vėlyvaisiais viduriniais amžiais ir vadinamojo Renesanso epochoje demonologija tapo spekuliatyvių svarstymų objektu.

Nuo XIX a. demonologiją ėmė plėtoti okultistai, neokabalistai (Ž. Enkosas, A. Kraulis, A. L. Konstantas, A. Lavėjus, A. Vaitas).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Демонология*,Большая советская энциклопедия, T. VIII (Дебитор—Евкалипт). – Москва: Советская энциклопедия, 1972
2. 1 2  Northcote Whitridge Thomas. *Demonology*, Encyclopædia Britannica, Vol. 8, 1911.
3. 1 2 3  Ieva Černeckienė. *Demonologija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
4. ↑  Morton W. Bloomfield, *The Seven Deadly Sins*, Michigan State College Press, 1952, pp.214-215.
| **Marasmius androsaceus** |
| --- |
| Ašutinis mažūnis (*Marasmius androsaceus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Mažūniniai  *( Marasmiaceae)* |
| Gentis: | Mažūnis  *( Marasmius)* |
| Rūšis: | Ašutinis mažūnis  *( Marasmius androsaceus)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Ašutinis mažūnis** (lot. *Marasmius androsaceus*) – mažūninių (*Marasmiaceae*) šeimos, mažūnių (*Marasmius*) genties grybų rūšis.

* **Augimo vieta**

Ant nukritusių pušies, eglės, spyglių, rečiau ant smulkių šakelių.

* **Augimo laikas**

ankstyvas pavasaris, vėlyvas ruduo, vasara.

* **Pagrindiniai požymiai**

Panaši šiurkščiakotė smirdeklė, tik ši stambesnė ir šiurkščiu kotu.

Vaisiakūniai labai maži. Kepurėlė 0,3–0,7 (1) cm skersmens, jauna - išgaubta, vėliau - paplokščia, viduryje nežymiai įdubusi, matinė, raukšlėta, rusva, kūno spalvos, pakraščiai šviesesni, gofruoti. Lakšteliai siauri, reti, pilkšvi, rusvi, prisegtiniai. Kotas 3–8 cm ilgio, ašuto formos, storio, lygus, blizgantis, tamsiai rudas, beveik juodas, prie lakštelių šviesesnis. Trama membraniška, tampri, be kvapo ir skonio. Sporos 6,5–9×3,5–4,5 μm.

**Būdingi požymiai:** smulkučiai grybai, augantys tik ant nukritusių spyglių, rečiau ant smulkučių šakelių, miško paklotėje lyg prisėta.

Auga kolonijomis. Vertingas paklotės saprotrofas. **Nevalgomas**. Labai išplitęs.

Literatūra
----------

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 174 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ašutinis mažūnis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Demografinės statistikos gyvenimo trukmės lentelė 2019 m.
**Demografinė statistika** arba **gyventojų statistika** – statistikos mokslo šaka, kuri, remdamasi bendrais statistikos metodais, rengia gyventojų sudėties ir demografinių įvykių tyrimų metodus ir rodiklius, veiklos sritis, apimanti duomenų apie gyventojus, gyventojų struktūrą ir demografinius procesus rinkimą, kaupimą ir apdorojimą, duomenų analizę ir skelbimą.

Istorija
--------

Demografinė statistika atsirado XVII a. pabaigoje. Formavosi kaip svarbi politinės aritmetikos dalis, buvo viena pirmųjų socialinės ekonomikos statistikos sričių. Pradininkai – anglų ekonomistai Džonas Grauntas, Viljamas Petis, Džordžas Kingas. XIX a. viduryje ekonomiškai stipriose šalyse susiformavo statistinės informacijos sistema apie gyventojus – einamoji statistika ir gyventojų surašymai. Iki XX a. pradžios demografinė statistika buvo demografijos dalis. Nuo XX a. vidurio taikomi informacijos rinkimo, skaičiavimo bei analizės metodai – sociologinė apklausa, matematinė analizė ir kita.

Tyrimo objektas
---------------

Tyrimo objektas gali būti viso pasaulio, valstybės, miesto, rajono ar gyvenvietės gyventojai. Demografinė statistika rengia statistinių demografinių procesų (gimstamumas, mirtingumas, migracija, santuoka, ištuoka) stebėjimų, registravimo (einamoji demografinių įvykių statistika), visuotinių ir atrankinių tyrimų metodus. Demografinės statistikos informacinę bazę sudaro duomenys apie demografinę būklę – gyventojų skaičius, gyventojų sudėtis pagal amžių, lytį, vedybinį statusą, išsilavinimą, profesiją. Demografinės statistikos duomenys renkami per gyventojų surašymus, duomenys apie demografinę raidą – gimimus, mirimus, migraciją gaunami registruojant įvykį. 

Statistiniai duomenys skiriasi pagal imtį: visuotinių gyventojų surašymų ir einamosios statistikos duomenys yra apie visus gyventojus, atrankinių gyventojų tyrimų duomenys – tik apie dalį gyventojų.

Lietuvoje
---------

Demografinės statistikos praktinę veiklą – duomenų rinkimo ir apdorojimo metodų ir rodiklių diegimą Lietuvoje atlieka Statistikos departamento prie LR Vyriausybės Demografinės statistikos ir Gyventojų surašymų skyriai. Kasmet nuo 1964 m. demografinės statistikos duomenys publikuojami demografijos metraščiuose bei kituose demografinės statistikos leidiniuose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vlada Stankūnienė. *Demografinė statistika*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 607 psl.
Taisyklingasis aštuonkampis.
**Aštuonkampis** – daugiakampis, turintis aštuonias kraštines ir aštuonias viršūnes.

Savybės
-------

Aštuonkampis turi 20 įstrižainių, tai galima apskaičiuoti iš daugiakampio įstrižainių formulės: {\displaystyle D=n(n-3)/2}, kur įsistačius skaičių {\displaystyle n=8} gaunamas rezultatas:

{\displaystyle D={\frac {8(8-3)}{2}}=20}
Visų aštuonkampių vidaus kampų suma yra lygi 1080° arba {\displaystyle 6\pi } radianų.

Taisyklingasis aštuonkampis
---------------------------

Taisyklingasis aštuonkampis yra taisyklingasis daugiakampis su aštuoniomis kraštinėmis, kurios yra lygios, kaip ir vidiniai kampai, kurių kiekvienas yra lygus 135° arba {\displaystyle 3\pi /4} rad.

### Formulės

Formulėse *a* yra kraštinės ilgis.

* Plotas: {\displaystyle S=2a^{2}\operatorname {ctg} {\frac {\pi }{8}}=2(1+{\sqrt {2}})a^{2}\approx 4{,}82843\cdot a^{2}}
* Perimetras: {\displaystyle P=8a}

Galerija
--------

* Daugelyje šalių STOP kelio ženklas yra aštuonkampio formosDaugelyje šalių *STOP* kelio ženklas yra aštuonkampio formos
* Skėčiai dažnai yra aštuonkampio formosSkėčiai dažnai yra aštuonkampio formos

Nuorodos
--------

* Eric W. Weisstein, Octagon, MathWorld. **(**angl.**)**
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Savė |
| --- |
| Savė Mozambike (vaizdas nuo tilto) Savė Mozambike (vaizdas nuo tilto) |
| **Ilgis** | 640 km |
| **Baseino plotas** | 106 420 km² |
| **Vidutinis debitas** | 908 m³/s |
| **Ištakos** | 80 km į pietus nuo Hararės |
| **Žiotys** | Mozambiko sąsiauris |
| **Šalys** | Zimbabvės vėliava Zimbabvė Mozambiko vėliava Mozambikas |

**Savė** (angl. *Save River*), *Sabi* – 400 km ilgio upė pietryčių Afrikoje, tekanti Zimbabvėje ir Mozambike.

Upės ištakos yra 80 km į pietus nuo Hararės, toliau teka į pietus, po to – į rytus, iš Zimbabvės aukštutinio veldo iki santakos su Odzio upe.
Po to suka į pietus, krenta *Chivirira falls* ('Virimo vieta') kriokliuose ir nuteka Zimbabvės Rytinių aukštumų vakariniais šlaitais, kur sudaro sausą upės slėnį šių kalnų lietaus šešėlyje.

Birčenafo tiltas per Savę Zimbabvėje
Netoli Mozambiko sienos į Savę įteka Rundė, formuodama žinomą santaką. Tada kerta Mozambiką ir įteka į Indijos vandenyną Mozambiko sąsiauryje (20°54′15″ p. pl. 35°3′46″ r. ilg.﻿ / ﻿20.90417°š. pl. 35.06278°r. ilg.﻿ / 20.90417; 35.06278).

Vandenys naudojami drėkinimui.
  
100 km nuo žiočių atkarpa yra laivuojama. Istoriškai Savė buvo transporto magistralė, kuria gabeno auksą ir prekes tarp kranto ir Afrikos gilumos, kur XIII–XIV a. buvo miestas Didžioji Zimbabvė.
| Demir Chisarasmaked. *Демир Хисар* |
| --- |
|              |
|  |
|  |
| 

Demir ChisarasDemir Chisaras

41°16′0″ š. pl. 21°12′0″ r. ilg.﻿ / ﻿41.26667°š. pl. 21.20000°r. ilg.﻿ / 41.26667; 21.20000﻿ (Demir Chisaras)Koordinatės: 41°16′0″ š. pl. 21°12′0″ r. ilg.﻿ / ﻿41.26667°š. pl. 21.20000°r. ilg.﻿ / 41.26667; 21.20000﻿ (Demir Chisaras) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1) |
|  |
| **Valstybė** | Šiaurės Makedonijos vėliava Šiaurės Makedonija |
| **Rajonas** | Pelagonijos regionas |
|  |
| **Gyventojų** (2002 m.) | 2 593  |
|  |
| **Tinklalapis** | Oficiali svetainė |

**Demir Chisaras** (maked. *Демир Хисар*) – miestelis Pelagonijos regione, pietvakarių Makedonijoje. Demir Chisaro savivaldybės administracinis centras. Įsikūręs 635 m aukštyje virš jūros lygio, tarp Bitolos ir Kičevo. Per miestą teka Crna. Beveik visi miestelio gyventojai yra makedonai. 2002 m. duomenimis, Demir Chisare gyveno 2 593 žmonės. Miestelio pavadinimas turkų kalba reiškia 'geležinę pilį'. Įkurtas tuo metu, kai Makedoniją valdė Osmanų imperija.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Zaleurumun. *Zalău* |
| --- |
|        |
| *Centrinė aikštė* |
|  |
| 

ZaleuZaleu

47°11′30″ š. pl. 23°03′30″ r. ilg.﻿ / ﻿47.19167°š. pl. 23.05833°r. ilg.﻿ / 47.19167; 23.05833﻿ (Zaleu)Koordinatės: 47°11′30″ š. pl. 23°03′30″ r. ilg.﻿ / ﻿47.19167°š. pl. 23.05833°r. ilg.﻿ / 47.19167; 23.05833﻿ (Zaleu) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Rumunijos vėliava Rumunija |
| **Apskritis** | Selažo apskritis |
|  |
| **Gyventojų** (2011) | 53 308  |
|  |
|  **Vikiteka** | Zaleu |

**Zaleu** (rumun. *Zalău*) – miestas šiaurės vakarų Rumunijoje, Transilvanijoje, Zaleu slėnyje, prie Rytų Karpatų ir Apusenio kalnų sandūros. Selažo apskrities centras. Yra geležinkelio stotis, pro miestą eina Karėjaus–Klužo plentas. Miestas pasižymi savo architektūriniu paveldu: reformatų bažnyčia (1907 m.), Romos katalikų bažnyčia (1878 m.), graikų katalikų katedra (1934 m.), medinė Stinos bažnyčia (1778 m. priklauso Biko vienuolynui), XIX a. Transilvanijos teatras ir miesto rotušė, istorijos muziejus, nacionalinė kolegija, paminklas Miklošui Veseleniui. 8 km nuo miesto yra romėnų pilies Porolisumo liekanos.

Istorija
--------

Zaleu rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo XIII a. bet įkurtas gerokai anksčiau, kadangi jau II a. šalia pastatyta romėnų pilis. 1241 m. miestas nuniokotas mongolų antpuolio, bet vėliau atstatytas. 1473 m. Zaleu suteiktos turgaus teisės.

Galerija
--------

* Reformatų bažnyčiaReformatų bažnyčia
* RotušėRotušė
* Miesto muziejusMiesto muziejus
* Porolisumo pilies vartaiPorolisumo pilies vartai
Koordinatės: 54°18′9″ š. pl. 23°23′52″ r. ilg.﻿ / ﻿54.30250°š. pl. 23.39778°r. ilg.﻿ / 54.30250; 23.39778


| Aštriosios Kirsnos VII tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Lazdijų rajonas) |
| Plotas | 0,011 km² |
| Kranto linijos ilgis | 0,45 km |
| Kilmė | Dirbtinė |
| Įteka | Malamoji grabė, bevardis upelis |
| Išteka | Malamoji grabė |

**Aštriosios Kirsnos VII tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Lazdijų rajone, 10,5 km į šiaurės vakarus nuo Lazdijų. Sudarytas užtvenkus Malamosios grabės upelį (Visgailės intakas, Kirsnos baseinas) 3,1 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš rytų į vakarus – 0,15 km, plotis – iki 0,12 km. Altitudė 139 m. Pietinis krantas užpelkėjęs, tvenkinys labai užžėlęs vandens augmenija. Pasroviui už 0,1 km telkšo Aštriosios Kirsnos V tvenkinys, priešsroviui už 0,18 km ant užtvenkto bevardžio upelio yra Aštriosios Kirsnos VIII tvenkinys. Aplinkui plyti dirbami laukai, o vakarinėje pakrantėje įsikūręs Aštriosios Kirsnos kaimas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  maps.lt duomenys
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Parque Avellaneda**| **Plotas** | 5,2 km² |
| **Gyventojų sk.** | 54 191 |
| **Gyventojų tankumas** | 10 421 žm./km² |
| ***Komuna*** | C9 |
|  |
|  |  |
| **Svarbiausi objektai** |  |
| 

---

 |

**Parke Aveljaneda** (isp. *Parque Avellaneda*) – kvartalas pietvakarinėje Argentinos sostinės Buenos Airių dalyje. 

Kvartalą riboja šios gatvės: *Juan B. Alberdi, Escalada, Castañares, Lacarra, Tte. Gral. Luis J. Dellepiane, Portela, Directorio* ir *Mariano Acosta*. Pavadintas prezidento Nikolaso Aveljanedos garbei.

Buvęs Oliveros dvaras

Flag of Buenos AiresFlag of Buenos AiresBuenos Airių kvartalai

Agronomija | Almagras | Balvanera | Barakas | Belgranas | Boedas | Kabaljitas | Čakarita | Koglanas | Kolechjalesas | Konstitusjonas | Floresas | Floresta | La Boka | La Paternalis | Linjersas | Mataderosas | Monte Kastras | Montseratas | Nueva Pompėja | Nunjesas | Palermas | Parke Aveljaneda | Parke Čakabukas | Parke Časas | Parke Patrisjos | Puerto Maderas | Rekoleta | Retiras | Savedra | San Kristobalis | San Nikolasas | San Telmas | Veles Sarsfildas | Versaljesas | Vilja Krespas | Vilja del Parkė | Vilja Devotas | Vilja Luganas | Vilja Luras | Vilja Mitrė | Vilja Ortusaras | Vilja Puejredonas | Vilja Realis | Vilja Riačuelas | Vilja Santa Rita | Vilja Soldatis | Vilja Urkisa