recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Uldis Berzinšlatv. *Uldis Bērziņš*** |
| --- |
|  |
| Uldis Bērziņš |
| Gimė | 1944 m. gegužės 17 d.Ryga |
| Mirė | 2021 m. kovo 24 d. (76 metai)Ryga |
|  |
| Veikla | Latvijos poetas, žurnalistas, vertėjas, politinis veikėjas |
| Partija | 1989 m. Latvijos socialdemokratų darbininkų partija |
|  |
| Alma mater | 1964 m. Latvijos valstybinis universitetas |

**Uldis Bėrzinis** (latv. *Uldis Bērziņš*, 1944 m. gegužės 17 d. Rygoje – 2021 m. kovo 24 d. ten pat) – Latvijos poetas, žurnalistas, vertėjas, politinis veikėjas.

Biografija
----------

1962–1964 m. studijavo latvių filologiją Latvijos valstybiniame universitete. 1968–1971 m. studijavo tiurkų kalbas Leningrado universiteto Rytų fakultete. Gilino turkų ir persų kalbų studijas Maskvos Azijos ir Afrikos šalių institute, uzbekų kalbos – Taškento valstybiniame universitete, islandų kalbos – Reikjaviko universitete. Amsterdamo laisvajame universitete studijavo Bibliją, Lundo universitete – Koraną.

1989–1991 m. ir po 1993 m. Latvijos SDP susijungimo su LSDSP iki 1999 m. Latvijos socialdemokratų darbininkų partijos pirmininkas. 1990–1993 m. Latvijos Aukščiausiosios Tarybos deputatas. Nuo 2002 m. dėstė turkų ir moderniasias kalbas Latvijos universitete.

1992 m. Latvijos mokslų akademijos garbės narys. 1995 m. apdovanotas Latvijos Trijų žvaigždžių ordinu.

Kūryba
------

Vertė iš lietuvių, sanskrito, ispanų, arabų, švedų bei dar keliolikos kalbų. Korano vertėjas į latvių kalbą.

Nors kaip poetas debiutavo septintojo dešimtmečio pabaigoje, daugelis jo kūrinių pirmą kartą buvo išspausdinti tik po TSRS žlugimo. Tik tada jis buvo įvertintas. 1995 m. už poezijos rinktines „Vabzdžių žingsniai", „Poezija" ir už eilėraščių knygą „Laikas" (bendraautoris – Švedijoje gyvenantis Juris Kronbergs) gavo Baltijos Asamblėjos literatūrinę premiją. 1994 m. Zinaida Lazda, 2000 m. Spidola premijų laureatas.

Bibliografija
-------------

* 1980 m. – Piemineklis kazai. (Paminklas ožkai) Ryga, Liesma;
* 1984 m. – Poētisms baltkrievs. (Poetizmas baltarusis) Ryga, Liesma;
* 1990 m. – Nenotikušie atentāti. (Neįvykę atentatai) Ryga, Liesma;
* 1994 m. – Kukaiņu soļi. (Vabzdžių žingsniai) Raiņa un Aspazijas fonds;
* 1994 m. – Laiks (Laikas, su Juriu Kronbergu) Ryga, Zinātne;
* 1995 m. – Poezija;
* 1999 m. – Daugavmala. (Dauguvos krantas) Ryga, Nordik;
* 1999 m. – Nozagtie velosipēdi. (Pavogti dviračiai) Ryga, Minerva;
* 2002 m. – Maijs debešos. (Gegužis debesyse) Ryga, Preses nams.

* Kukainu soli. Vabzdžių žingsniai. Sudarė ir vertė Kęstutis Nastopka, redagavo Lilija Kudirkienė. – Vilnius, Baltos lankos, 1997.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kęstutis Nastopka. *Uldis Bērziņš*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
| **Ulla Lachauer** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1951 m. vasario 6 d. (72 metai)Ahlenas, Vestfalija, Vokietija |
| Tautybė | vokietė |
|  |
| Veikla | istorikė, nepriklausoma žurnalistė, dokumentinių filmų autorė |

**Ulla Lachauer** (g. 1951 m. vasario 6 d. Ahlene, Vestfalijoje, Vokietijoje) – Vokietijos istorikė, nepriklausoma žurnalistė, dokumentinių filmų autorė. Daugiausia žinoma savo Rytų Prūsijos istoriniais tyrimais.

Biografija
----------

Gyseno universitete ir Berlyno laisvajame universitete studijavo istoriją, filosofiją ir politologiją.

1996 m. vokiečių kalba išėjo labai jos knyga „Rojaus kelias. Rytprūsių ūkininkės Lėnės Grigolaitytės prisiminimai" (vertimas į lietuvių kalbą 2001 m.). Susidomėjusi buvusios Rytų Prūsijos regionu, vėliau parašė dar vieną knygą „Rytprūsiški likimai".

Bibliografija
-------------

* *Land der vielen Himmel. Memelländischer Bilderbogen.*
* *Ostpreussische Lebensläufe*
* *Ritas Leute. Deutsch – russische Familiengeschichte.*
* *Die Brücke von Tilsit*
* *Paradiesstraße*

Išnašos
-------

1. 1 2 3  *Ulla Lachauer*. Mažosios Lietuvos enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-04-19.
2. ↑  LACHAUER ULLA (1951). Pagėgių savivaldybės Vydūno viešoji biblioteka. Nuoroda tikrinta 2022-04-19.
**Uljana Semionova**|  |
| Asmeniniai duomenys |
| Gimimo data | 1952 m. kovo 9 d. (70 metų) |
| Gimimo vieta | Zarasai, Lietuvos TSR |
| Ūgis | 2,10 m |
| Klubas |
| Dabar žaidžia |  |
| **Pozicija** | Vidurio puolėja |
| Profesionalūs klubai |
| 1967-19871987-19881988-1989 | Rygos TTTTintorettoUnion Sportive Valenciennes Olympic |   |
| Šalies rinktinė |
|  | Sovietų Sąjunga TSRS moterų krepšinio rinktinė |  |
|  |

**Uljana Semionova** (g. 1952 m. kovo 9 d. Zarasuose, Lietuvos TSR) – TSRS krepšininkė, daugkartinė Europos, pasaulio ir 2 kartus olimpinė čempionė. Pirmoji ne JAV krepšininkė, priimta į Krepšinio šlovės muziejų Springfilde (JAV).

Biografija
----------

Gimė 1952 m. kovo 9 d. Latvijos rusų šeimoje Zarasuose, nes iki šio miesto ligoninės kelias arklio tempiamu vežimu Latvijoje gyvenusiems tėvams buvo artimesnis nei iki Daugpilio ligoninės. Natalijos ir Ilariono Semionovų šeimoje 3,6 kg ir 52 cm ūgio naujagimė buvo penktasis vaikas. Iki 13 metų gyveno Medumo pagaste. 13-metė jau buvo išstypusi iki 190 cm. Per visą Uljanos sportinę karjerą dėl jos ūgio kildavo diskusijų: įvairūs šaltiniai nurodydavo 208 cm, 213 cm ar netgi 228 cm. Tėvas buvo 176 cm ūgio, mama – dešimčia centimetrų žemesnė. Penktoje klasėje ištįsus iki 180 cm, tėvas nuvežė į Rygą pas gydytojus tyrimams, tačiau medikai nuramino, esą viskas gerai.

Krepšininkės karjerą pradėjo 1965 m. Rygos TTT klube. 1967 m. būdama 15 metų ir 2,12 cm ūgio buvo pakviesta į pagrindinę komandą, kurioje žaidė iki 1987 metų. 1987–1988 m. žaidė Ispanijos Tintoretto komandoje, 1988–1989 m. Prancūzijos Union Sportive Valenciennes Olympic komandoje. Per savo karjerą 2 kartus tapo olimpine, 3 kartus pasaulio, 10 kartų Europos, 11 kartų moterų Eurolygos, 1 kartą Ronchetti taurės ir 15 kartų TSRS čempione. Asmeninis rezultatyvumo rekordas – 54 taškai (1975 m.).

1976 m. apdovanota Darbo raudonosios vėliavos ordinu. 1993 m. priimta į krepšinio šlovės muziejų Springfilde. 1995 m. apdovanota Trijų žvaigždžių ordinu.

Klubai
------

* 1967–1987: Sovietų Sąjunga Rygos TTT
* 1987–1988: Ispanija Tintoretto
* 1988–1989: Prancūzija Union Sportive Valenciennes Olympic

Pasiekimai
----------

* Olimpinių žaidynių 1 vieta: 1976, 1980
* Pasaulio čempionatas 1 vieta: 1971, 1975, 1983
* Europos čempionatas 1 vieta: 1968, 1970, 1972, 1974, 1976, 1978, 1980, 1981, 1983, 1985
* Moterų Eurolyga 1 vieta: 1968, 1969, 1970, 1971, 1972, 1973, 1974, 1975, 1977, 1981, 1982
* Ronchetti taurė 1 vieta: 1987
* TSRS čempionatas 1 vieta: 1968, 1969, 1970, 1971, 1972, 1973, 1975, 1976, 1977, 1979, 1980, 1981, 1982, 1983, 1984

Šaltiniai
---------

1. ↑  Uljana Semionova atstūmė ir turtuolius

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Uljana Semionova** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Uljana Semionova atstūmė ir turtuolius
* Basketball Hall of Fame Uljana Semionova Archyvuota kopija 2010-04-22 iš Wayback Machine projekto.
* FIBA Hall of Fame Uljana Semionova Archyvuota kopija 2007-06-24 iš Wayback Machine projekto.
* Profilis www.sportsreference.com Archyvuota kopija 2017-06-09 iš Wayback Machine projekto.
**Italijos sportas** turi labai gilias tradicijas. Beveik visose sporto šakose (tiek komandinėse, tiek individualiose) Italija turi tarptautinių atstovų ir didelių pasiekimų.

Futbolas
--------

Futbolas (*italų klb. calcio*) yra pati populiariausia sporto šaka šalyje. Italijos nacionalinė rinktinė laimėjo pasaulio čempionų titulą keturis kartus (1934, 1938, 1982 ir 2006), taip pat du kartus Europos čempionų titulą – 1968 m. bei 2021 m. bei aukso medalį Olimpinėse žaidynėse 1936 m. Dauguma Italijos futbolo klubų nuolat dalyvauja aukščiausiuose Europos turnyruose. Šalies aukščiausia futbolo lyga Serie A laikoma viena stipriausių pasaulyje.

Automobilių sportas
-------------------

Žymiausia Italijos autosporto dalyvė Ferrari komanda
Automobilių sportas taip pat labai populiarus Italijoje. Šalis turi savo legendinę komandą Formulės 1 lenktynėse - Scuderia Ferrari, kuri yra laimėjusi daugiausia asmeninių ir komandinių čempionų titulų, daugiausia pergalių ir kt. Taip pat kiti šalies gamintojai - Maserati, Lamborghini, Alfa Romeo, De Tomaso, Dallara, Lancia ir kiti dalyvavo ar dalyvauja įvairiose lenktynėse.

Motociklų sportas
-----------------

Motociklų sportas susilaukia nemažai dėmesio Italijoje. Prie televizorių šios lenktynės sulaukia apie 8 milijonus žiūrovų. Šioje šalyje įsikūrusios žymiausios motociklų gamintojos - Benelli, Ducati, Aprilia ir kiti. 

Italas Giacomo Agostini yra visų laikų sėkmingiausias motociklų sportininkas, laimėjęs 122 motociklų čempionato lenktynes, taip pat daugelio ekspertų laikomas geriausiu motociklų lenktynininku. Taip pat rekordininkas yra kitas italas Valentino Rossi, laimėjęs net 9 pasaulio motociklų čempiono titulus. Pagal bendrų pergalių skaičių jis yra antras po Giacomo Agostini.

Regbis
------

Šalies regbio komandos dalyvauja savo nacionaliniame čempionate (Super 10), taip pat Europos Heineken regbio turnyre, Pasaulio regbio taurėje ir Šešių nacijų čempionate. Nacionalinė šalies regbio lyga įkurta 1950 m.

Krepšinis
---------

Krepšinis (*italų klb. pallacanestro*) šalyje po truputį populiarėja, nors lyga jau egzistuoja nuo 1950-ųjų. Šalies aukščiausia lyga vadinama Serie A ir dažnai vadinama trečia stipriausia lyga pasaulyje po JAV NBA ir Ispanijos ACB.

Tinklinis
---------

Italijos (*italų klb. pallavolo*) tinklinio komandos (moterų ir vyrų) dažnai įvardijamos vienos iš geriausių pasaulio reitinguose.

Dviračių sportas
----------------

Dviračių sportas stipriai reklamuoja šalį pasaulyje. Italija laimėjo daugiausiai Pasaulio dviračių lenktynių čempionatų pasaulyje po Belgijos. Giro d'Italia puikiai žinomos ilgų distancijų lenktynės, kurios vyksta šalyje kiekvieną gegužę ir yra viena iš Grand Tours lenktynių kartu su Tour de France ir Wuelta a España.

Kitos populiarios sporto šakos
------------------------------

* Tenisas
* Golfas
* Atletika
* Riedučių riedulys (Kvodas)
* Vandens sportas
* Žiemos sportas
* Kovos sportas
* Beisbolas
* Amerikietiškas futbolas
* Kriketas

Taip pat skaitykite
-------------------

* Italija olimpinėse žaidynėse

Nuorodos
--------

* Italijos olimpinis komitetas Archyvuota kopija 2014-03-04 iš Wayback Machine projekto.
| Vranė*Врање* |
| --- |
|        |
| *Miesto muziejus* |
|  |
| 

VranėVranė

42°33′0″ š. pl. 21°54′0″ r. ilg.﻿ / ﻿42.55000°š. pl. 21.90000°r. ilg.﻿ / 42.55000; 21.90000﻿ (Vranė)Koordinatės: 42°33′0″ š. pl. 21°54′0″ r. ilg.﻿ / ﻿42.55000°š. pl. 21.90000°r. ilg.﻿ / 42.55000; 21.90000﻿ (Vranė) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Serbijos vėliava Serbija |
| **Regionas** | Pietų ir Rytų Serbija |
| **Apygarda** | Pčinios apygarda |
|  |
| **Gyventojų** (2011) | 60 485  |

**Vranė** (serb. *Врање*) – miestas Serbijos pietuose, netoli Makedonijos pasienio.

Istorija
--------

Romos imperijos laikais šios teritorijos buvo priskirtos Mezijos diacezijai. Pirmą kartą gyvenvietė Vranės vardu paminėta 1093 m. Bizantijos metraštininko Alexiado. Pavadinimas kildinamas iš slaviško žodžio *vran*, kuris reiškia 'juodas'. Antrasis vietovės paminėjimas buvo 1193 m. kai iš bizantiečių teritorijas atsiėmė serbų princas Stefanas Nemania. Galutinai pajungta prie Serbijos karalystės 1207 m.

Vėliau šias teritorijas užgrobė turkai osmanai ir išlaikė savo valdžioje iki pat 1878 m. kai Balkanuose prasidėjo išsivadavimo karai prieš turkų priespaudą.

Sportas
-------

### Futbolas

* Vranjės „Dinamo" – futbolo klubas.
* „Jumko" stadionas (talpa 1 000 žiūrovų).

Nuorodos
--------

* Vranės miesto oficialus puslapis
| Kandejasas |
| --- |
| **Ilgis** | 390 km |
| **Ištakos** | Pakaas Novaso kalnai |
| **Žiotys** | Žamaris |
| **Šalys** | Brazilijos vėliava Brazilija |

**Kandejasas** (isp. *Rio Candeias*) – upė vakarų Brazilijoje, Rondonijoje; kairysis Žamario intakas (Amazonės baseinas). Prasideda Pakaas Novaso kalnuose, Kampo Novo de Rondonijos apylinkėse. Teka šiaurėn, smarkiai vinguriuoja. Įteka į Žamarį netoli šio santakos su Madeira, į rytus nuo Porto Veljo.

Didžiausi intakai: Igarape Santa Krusas, Preto do Kadejasas (dešinieji).

Upės baseine gyvena izoliuotų indėnų karitianų tauta. Jame išgaunamas kasiteritas. Kandejaso pakrantėse įsikūręs Kandejas do Žamario miestas.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.
2. ↑  ETNIAS SIN CONTACTO
3. ↑  Soili, Harald (6 December 2012). *The Amazon: Limnology and landscape ecology of a mighty tropical river and its basin.*
4. ↑  Mapa politico del Estado de Rondonia, Brasil, *Instituto Brasileño de Geografía y Estadística*
| Italų mastifas |
| --- |
|  |
|  |
| Standartas: | Nr. 343, II FCI grupė, 2 sekcija (molosinio tipo šunys) |
| Ūgis (ties ketera) |
| Patinas: | 64-68 cm |
| Kalė: | 60-64 cm |
| Svoris |
| Patinas: | 45-50 kg |
| Kalė: | 40-45 kg |
| Savybės |
| Plaukas: | Trumpas, labai tankus, plonas poplaukis |
|  |
| Aktyvumas: | Aukštas |
|  |
| Intelektas: | Aukštas |
|  |
| Temperamentas: | Šis šiurkštus, įžūlus šuo yra pilnas energijos ir ypatingai drąsus. Italų mastifas yra išdidus, švelnus ir prisirišęs prie savo šeimininko. Šios veislės šunys toleruoja vaikus ir noriai žaidžia su jais. Atsargus su nepažįstamaisiais. Juos lengva dresuoti. |
|  |
| Tinkamumas apsaugai: | Aukštas |
|  |
| Tinkamumas tarnybai: | Labai aukštas |
|  |
| Ilgaamžiškumas: | 10–12 m. |

**Italų mastifas** arba **Kanų Korsas** – italų šunų veislė.

Kilmė
-----

Italų mastifas – tiesioginis senovės Romos molosų palikuonis. Seniau ši veislė buvo paplitusi visoje Italijoje, tačiau dabar šios veislės šunų yra tik pietinėje Italijos provincijoje Puglijoje ir kaimyniniuose regionuose. Veislės pavadinimas kilęs iš lotynų kalbos žodžio „cohors" (sodybos kiemas arba aptvaras), ir reiškia gynėją, fermų, kiemų ir aptvertos nuosavybės sargą. Šios veislės šunys išveisti XVI a. dažniausiai buvo naudojami medžioklei bei apsaugai.

Išvaizda
--------

Tvirtas, raumeningas, elegantiškas ir judrus šuo. Gana stora oda. Risčia eisena.

Naudojimas
----------

Sarginis ir apsauginis šuo. Bandų ganytojas. Medžioklinis šuo.

Charakteris ir temperamentas
----------------------------

Šis šiurkštus, įžūlus šuo yra pilnas energijos ir ypatingai drąsus. Italų mastifas yra išdidus, švelnus ir prisirišęs prie savo šeimininko. Šios veislės šunys toleruoja vaikus ir noriai žaidžia su jais. Atsargus su nepažįstamaisiais. Juos lengva dresuoti.

Nuorodos
--------

* Archyvuota kopija 2017-03-12 iš Wayback Machine projekto.
Aloro sala (pažymėta raudonai)
**Aloras** (indonez. *Alor*) – didžiausia Aloro salyno, esančio Mažųjų Sundos salų rytuose (Indonezijoje) sala.
Į rytus nuo salos už Ombajaus sąsiaurio yra Vetaro ir Atauro salos. Į pietus, už Aloro sąsiaurio – vakarinė Timoro dalis. Į šiaurę – Bandos jūra. Į vakarus Pantaras ir kitos Aloro salyno bei Mažosios Sundos salos.

Apie salą
---------

Aloro plotas – apie 2 800 km².

Aloras yra vulkaninės kilmės sala ir labai nelygaus reljefo. Vienintelėje plokščioje vietovėje įsikūręs vienintelis Aloro miestas Kalabahis – įkurtas 1911 m. olandų. Saloje virš 168 000 žmonių, 60 000 iš jų gyvena Kalabahyje.

Trys ketvirtadaliai gyventojų yra protestantai, likusieji musulmonai, keliuose kaimuose – šiek tiek katalikų, taip pat gyvi animizmo papročiai.

Populiarus nardymo regionas.

Kalba
-----

Saloje vartojamos daugiau nei 15 vietinių kalbų, dauguma iš jų priskiriamos *Papua* kalbų grupėms. Tarp jų *abui*, *adang*, *hamap*, *kabola*, *kafoa*, *woisika*, *kelon*, *kui*. Dauguma vietinių kalbų yra nykstančios, kai kurios su mažiau nei 1000 jomis kalbančių (Leideno universitete vykdomas su tuo susijęs projektas). Kasdieniškai vartojama *Aloro malajų* kalba. Indoneziečių kalba mokoma mokyklose bei plačiai vartojama masinės informacijos priemonėse.

Ekonomika
---------

Salos infrastruktūra yra gana silpna. Žemės ūkis daugiausiai orientuojamas į vietines reikmes, nors vyriausybė siekia pakeisti situaciją su tarptautinių organizacijų pagalba. Auginama vanilė, tamarindai, migdolai, kiti riešutai. Sandalmedis kertamas prekybai.

Per paskutinius geologinius tyrinėjimus buvo atrasti gipso, kaolino, naftos, gamtinių dujų, alavo ir deimantų telkiniai.

Dėl Aloro nardymo regionų tikimasi turizmo plėtros, nors per paskutinius metus žvejojimo perviršis pakenkė koraliniams rifams.

Transportas – reguliarūs lėktuvų reisai į Kupangą, keltai tarp salų; drėgnuoju sezonu transportas dažnai sutrikdomas stiprių vėjų ir didelių bangų.

Nuorodos
--------

* Apie Alorą, Aloro ir Pantaro projektas Archyvuota kopija 2007-12-28 iš Wayback Machine projekto.
* Aloro vyriausybės svetainė Archyvuota kopija 2006-06-30 iš Wayback Machine projekto.
|  |
| --- |
| Ulla Pia |
|  
Ulla Pia 1966 m. |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Ulla Pia Nielsen |
| Gimė | 1945 m. vasario 7 d. (78 metai)  Kopenhaga, Danijos vėliava Danija |
| Mirė | 2020 m. rugpjūčio 22 d. (75 metai)  Gammel Holte, Danijos vėliava Danija |
| Žanrai | pop, džiazas |
| Veikla | dainininkė, aktorė |

**Ulla Pia Nielsen** 1945 m. vasario 7 d. Kopenhagoje - 2020 m. rugpjūčio 22 d. Gammel Holte) buvo Danijos pop ir džiazo dainininkė ir aktorė, žinoma dėl dalyvavimo 1966 m. „Eurovizijos" konkurse.

Biografija
----------

Ulla Pia karjerą pradėjo kaip grupių ir instrumentinių orkestrų Kopenhagoje vokalistė. Septintojo dešimtmečio viduryje dainininkė duetu dainavo su džiazo muzikos atlikėju Finn Ziegler; jau 1966-aisiais buvo pakviesta dalyvauti Danijos „Eurovizijos" atrankoje *Dansk Melodi Grand Prix*. Jame atlikusi dainą „Stop – mens legen er go", tapo šios atrankos konkurso nugalėtoja. Su šia daina atlikėja turėjo galimybę pasirodyti 11-ame „Eurovizijos" konkurse, kuris vyko Liuksemburge. Tarptautiniame konkurse Ulla Pia daina „Stop – mens legen er go" iš 18 dalyvių užėmė 14 vietą.

Kūrinys buvo įvertintas 4 taškais, nepaisant to, kad atlikėjos pasirodymą pagyvino šokėjai (tuo metu tai buvo gana retas reginys). Iki to laiko tai buvo blogiausias Danijos rezultatas šiame konkurse ir iš jo šalis pasitraukė 12-kai metų (iki 1978 m.). Po „Eurovizijos" Ulla Pia išleido keletą singlų, pavyzdžiui, „Karina" i„r Flower Power Tøj" tapo labai populiarios Danijoje.

Muzikinę veiklą tęsė iki aštuntojo dešimtmečio, bet dėl šeimos įsipareigojimų ir pablogėjusios sveikatos dainininkė buvo priversta pasitraukti iš šou verslo.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „DANISH NATIONAL FINAL 1966".

Nuorodos
--------

* Daina *Stop – mens legen er go'*

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Birgit Brüel  *„For din skyld'"*** |  **Danijos atstovė Eurovizijoje**1966 | Po to:**Mabel  *„Boom Boom'"*** |
| **Aloyzas Gureckas** |
| --- |
| Gimė | 1930 m. sausio 2 d. (93 metai)Klauseikiuose, Ylakių valsčius |
|  |
| Veikla | Lietuvos dainininkas, muzikos mokytojas, chorvedys |

**Aloyzas Gureckas** (g. 1930 m. sausio 2 d. Klauseikiuose, Ylakių valsčius, Mažeikių apskritis) – dainininkas, muzikos mokytojas, chorvedys.

Biografija
----------

Baigęs Klauseikių pradžios mokyklą ir Aleksandrijos progimnaziją (Skuodo r.), iki 1949 m. dirbo stambiame tėvų ūkyje, giedojo bažnyčios chore. Sovietinių stribų buvo suimtas ir tremiamas į Sibirą, bet jaunuoliui pavyko pabėgti ir apsistoti Liepojoje. 1951–1955 m. mokėsi dainuoti Klaipėdos muzikos mokykloje (dėst. Elena Dirsienė-Mažrimaitė). 1955–1957 m. solinio dainavimo studijas tęsė Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. S. Sodeika ir L. Pakonaitienė). 1962–1965 m. choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. H. Perelšteino klasė). 1965–1967 m. muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (diriguoti mokė B. Razauskienė).

1955–1959 m. Lietuvos valstybinio dainų ir šokių liaudies ansamblio choro artistas (bosas). 1959–1963 m. Maišiagalos (Vilniaus r.) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas bei chorų vadovas. 1960–1970 m. Vilniaus 21-osios vidurinės mokyklos muzikos mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų vadovas. Jaunučių chorą (70 dalyvių) parengė 1964 m. ir 1969 m. respublikinėms moksleivių dainų šventėms, padarė įrašų Lietuvos radijui. Jaunių chorą (80 dalyvių) parengė 1964 m. ir 1965 m. respublikinėms dainų šventėms, padarė įrašų Lietuvos radijui ir televizijai. 1969 m. respublikinei moksleivių meno ir sporto šventei parengė 80 dalyvių vyresniųjų klasių moksleivių mišrųjį chorą. Chorai ir vokaliniai ansambliai apžiūrose ir konkursuose pelnė prizinių vietų, išleido plokštelę. Pedagogas mokykloje organizavo susitikimus su rašytojais ir kompozitoriais, rengė koncertus ir festivalius.

1968–1974 m. vadovavo Šalčininkų rajono mokytojų mišriajam chorui (70 dalyvių), kurį parengė 1970 m. respublikinei dainų šventei, nemažai koncertavo. 1970–1975 m. Lietuvos aklųjų draugijos kamerinio choro vyr. administratorius ir vaikų choro vadovas.

Nuo 1975 m. rudens Rudaminos (Vilniaus r.) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų bei vokalinių ansamblių vadovas. Šie chorai (po 50-70 dainininkų) buvo parengti Vilniaus rajono ir respublikinėms dainų šventėms, dalyvavo koncertuose, prizinių vietų pelnė chorų apžiūrose. Moksleivių mišrųjį chorą parengė 1976 m. mokyklinių chorų zoninėms varžyboms ir 1977 m. respublikinei moksleivių dainų šventei, o jaunučių chorą 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei.

A. Gureckas buvo Šalčininkų ir Vilniaus rajonų dainų švenčių dirigentas, Vilniaus Arkikatedros kamerinio choro dalyvis. 1964 m. apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu, 1995 m. jam suteikta vyresniojo muzikos mokytojo kvalifikacijos kategorija.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| Ullevaal Stadion |
| --- |
|  |
| Vieta | Oslas, Norvegija |
| Atidarytas | 1926 m. rugsėjo 26 d. |
| Savininkas | Norvegijos futbolo asociacija |
| Operatorius | Ullevaal Stadion Idrett AS |
| Paviršius | Žolė |
| Talpa | 25 572 sėdimos vietos |
| Lauko matmenys | 105 × 68 m |
| Nuomininkai | FC Lyn Oslo (1926–2009 m.)Norvegija (nuo 1927 m.)Norvegijos futbolo taurės finalas (nuo 1948 m.)Vålerenga IF (nuo 1999 m.) |

**Ullevaal Stadion** – futbolo stadionas Osle, Norvegijoje. Jame namų rungtynes žaidžia Vålerenga IF ir Norvegijos vyrų futbolo rinktinė, taip pat vyksta Norvegijos futbolo taurės finalas. Nuo 1926 iki 2009 m. žaidė FC Lyn Oslo. 25 572 vietų sėdimas stadionas yra didžiausias šalyje. Stadionas priklauso Norvegijos futbolo asociacijai.

Istorija
--------

Stadionas atidarytas 1926 m. rugsėjo 26 d. Pirmos tarptautinės varžybos buvo sužaistos 1927 m. Didžiausias žiūrovų skaičius (35 495) pasiektas 1935 m. rungtynėse Norvegija–Švedija. Nuo 1948 m. stadione vyksta Norvegijos futbolo taurės finalai. 1967 m. buvo užbaigta Japp tribūna. 1985 m. pastatyta vakarinė tribūna. 1990 m. šiaurinė ir rytinė tribūnos. 1998 m. pastatyta paskutinė – pietinė tribūna.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ulevolo stadionas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Arikoko nacionalinis parkas |
| --- |
| IUCN II kategorija (nacionalinis parkas) |
| Gvadirikio urvai *Gvadirikio* urvai |
| **Vieta:** | Aruba |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** | Nordas |
| 

Žemėlapis rodantis Arikoko nacionalinis parkas vietą.Arikoko nacionalinis parkas

  |
| **Koordinatės:** | 12°29′56″ š. pl. 69°55′36″ v. ilg.﻿ / ﻿12.49889°š. pl. 69.92667°r. ilg.﻿ / 12.49889; 69.92667Koordinatės: 12°29′56″ š. pl. 69°55′36″ v. ilg.﻿ / ﻿12.49889°š. pl. 69.92667°r. ilg.﻿ / 12.49889; 69.92667 |
| **Plotas:** | 34 km² |
| **Įkurtas:** | 2000 m. |
| **Valdymas:** | Nacionalinių parkų administracija |
|  **Vikiteka:** | Arikoko nacionalinis parkas |

**Arikoko nacionalinis parkas** (ol. *Nationaal Park Arikok*) − parkas Arubos saloje, užimantis apie 18 % salos teritorijos.

Parko teritorijoje išsidėstęs Jamanotos kalnas (188 m) ir Arikoko kalva (176 m).

Arikoko nacionalinis parkas garsus savo urvais. Didžiausias iš jų yra *Fonteino* urvas, išpuoštas indėnų petroglifais. *Gvadirikio* urvai yra sujungti tuneliu, kuriuose gausu šikšnosparnių. *Chulibos* urvas vadinamas „meilės tuneliu" ir už patekimą į jį reikia sumokėti.

Arikoko teritorijoje yra natūralus baseinas, žinomas kaip *Cura di Tortuga*, kurį nuo jūros skiria uolos. Taip pat parko teritorijoje yra daug Arubos istorinių paminklų: petroglifai *Fonteino* urve, olandų kaimiškų gyvenviečių liekanos *Masiduryje*, kolonijiniai namai *Prins-Valyje* ir aukso kasyklos griuvėsiai *Miralamare*.

Augalija nacionaliniame parke gan įvairi: medžiai *divi - divi*, įvairiarūšiai kaktusai, tropinės gėlės. Iš gyvūnų Arikoke veisiasi vietiniai triušiai, driežai ir gyvatės barškuolės.

Nuorodos
--------

* Arikoko nacionalinis parkas **(**angl.**)**
| **Avelis Levitanasrus. *А́вель Ильи́ч Левита́н*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1859 m.Kybartai, Rusijos imperija |
| Mirė | 1933 m. (~74 metai)Krymas, Tarybų Sąjunga |
|  |
| Veikla | Dailininkas, tapytojas |
|  |
| Alma mater | Maskvos tapybos, skulptūros ir architektūros mokykla |

**Avelis Levitanas** (rus. *А́вель (Адо́льф) Ильи́ч Левита́н, Авель-Лейб Левитан*) (1859 m. Kybartuose, Rusijos imperijoje - 1933 m. Kryme, Tarybų Sąjunga) – lietuvių ir rusų dailininkas, vyresnysis Isako Levitano brolis.

Biografija
----------

Gimė 1859 m. Kybartuose, išsilavinusių, tačiau neturtingų žydų šeimoje. Tėvas dėstė prancūzų ir vokiečių kalbas Kaune, o vėliau dirbo vertėju statant geležinkelio tiltą Kybartuose. Apie 1870 m. šeima persikėlė gyventi į Maskvą. 1871 m. įstojo į Maskvos tapybos, skulptūros ir architektūros mokyklą. Studijavo pas žymius to meto dailininkus Vasilijų Perovą, Aleksejų Savrasovą, Vasilijų Polenovą. 

1875 m. mirus motinai ir sergant tėvui, dailės mokykla, kaip daug pasiekusius mokinius (Avelį ir Isaką), rėmė finansiškai, o 1876 m. nebereikalavo pinigų už mokslą dėl prastos materialinės šeimos padėties. 1877 m. mirė tėvas. Mokykla toliau rėmė brolius dailininkus. 1878 m. mažuoju sidabro medaliu baigė mokslus.

Levitanas daug kūrinių nutapė su akvarele, tapė portretus, peizažus. 1882-1886 m. dirbo kelių didžiausių Rusijos imperijos žurnalų iliustratoriumi. 1902 m. sukūrė ir pastatė paminklą ant savo brolio Isako kapo. Mirė 1933 m. Kryme. Dalis dailininko darbų eksponuojama Tretjakovo galerijoje.

Nuorodos
--------

* Biografija (rus.).
| **Averkijus Aristovas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1903 m. lapkričio 4 d.Astrachanės sritis |
| Mirė | 1973 m. liepos 11 d. (69 metai)Viena |
| Palaidotas (-a) |  Novodevičės kapinės |
| Tautybė | rusas |
| Pilietybė | TSRS |
|  |
| Veikla | TSKP funkcionierius, TSRS diplomatas |
|  |
| Alma mater | Leningrado M.Kalinino vardo politechnikos institutas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| trys Lenino ordinai, trys Darbo raudonosios vėliavos ordinai, Raudonosios Žvaigždės ordinas |

**Averkijus Aristovas** (rus. *Аве́ркий Бори́сович А́ристов*, 1903 m. lapkričio 4 d. Astrachanės gubernijoje, Rusija – 1973 m. liepos 11 d. Vienoje) – tarybinis partinis ir valstybės veikėjas, buvęs TSKP CK Politinio biuro narys.

Biografija
----------

Nuo 1919 m. veikė komjaunime, 1926-1928 – partinėje veikloje. 1932 m. baigė Leningrado M.Kalinino vardo politechnikos institutą, buvo inžinieriumi, dirbo dėstytoju.

Nuo 1940 m. – partinis funkcionierius: Sverdlovsko srities komiteto sekretorius, antrasis sekretorius, Kemerovo srities komiteto antrasis sekretorius. 1944-1950 m. – Krasnojarsko krašto ir miesto pirmasis sekretorius, nuo 1950 m. – Čeliabinsko srities komiteto pirmasis sekretorius.

1952-1953 m. ir 1955-1960 m. buvo TSKP CK sekretorius (1953-1954 m. buvo Chabarovsko krašto vykdomojo komiteto pirmininkas, 1954–1955 m. – krašto partijos komiteto pirmasis sekretorius). 1957-1961 m. buvo TSKP CK Rusijos TSFR biuro pirmininko pavaduotojas.

Nuo 1961 m. buvo TSRS ambasadorius Lenkijoje, nuo 1971 m. – ambasadorius Austrijoje. Buvo TSRS Aukščiausiosios Tarybos 2-5 šaukimų deputatas. Apdovanotas trim Lenino ir Darbo raudonosios vėliavos ordinais, Raudonosios Žvaigždės ordinu.

Palaidotas Novodevičės kapinėse Maskvoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Аристов Аверкий Борисович (www.hrono.info)
|  |
| --- |
| Aloro–Pantaro |
| Paplitimas | Indonezija |
| Kalbų skaičius | ~15 |
| Kilmė | transgvinėjinės?vakarų bomberajųTimoro–Aloro–Pantaro**Aloro–Pantaro** |
| Geografinis paplitimas |
|  |
| Klasifikacija | Aloro, Pantaro |

**Aloro–Pantaro tautos** – Pietryčių Azijos tautų grupė, gyvenanti Indonezijoje, Mažosiose Sundos salose, Aloro ir Pantaro salose. Populiacija – apie 130 tūkst. žmonių. Sudaro tarpinę grandį tarp austroneziečių ir papuasų. Jų kalbas bandoma priskirti prie transgvinėjinių kalbų, kurioms priklauso ir papuasų kalbos. Jų kalbos artimos šiaurės vakarų Naujosios Gvinėjos (kondų, jahadianų) ir Timoro tautų (bunakų, makajeajų, fatalukų) kalboms. Dauguma Aloro–Pantaro tautų atstovų misionierių atversti į krikščionybę (katalikai, reformatai), dalis – musulmonai. Gausiai išlikę senosios tikybos bruožai, ypač kalnuose.

Pagrindinės tautos: abujai, blagarai, voisikai, kabolai, kafojai, kujai, kelonai, kolanai, lamai, nedebangai, tanglapujai, tevai ir kt.

Aloro–Pantaro tautos yra rytų Indonezijos autochtonai, paveikti austronezinių tautų kultūrinei įtakai. Gyvena daugiausia salų centrinėse dalyse, o pakrantėse gyvenantys perėmė austroneziečių kalbas ir papročius (pvz. aloriečiai). Iki XX a. vid. salų pakrantėse buvo nedidelės valstybėlės, valdžiusios kalnų tautas. Iki XX a. 4-ojo dešimtmečio praktikuota galvų medžioklė. Ypač gerbiami drakonai-nagai.

Verčiasi daugiausia tropine žemdirbyste (kukurūzai, ryžiai, šakniagumbiai, bananai), medžiokle.

* Abujų moterys XX a. pr.Abujų moterys XX a. pr.
* Abujų šokisAbujų šokis
* Aloro salų gyventojų būstas (XX a. pr.)Aloro salų gyventojų būstas (XX a. pr.)

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Алоро-пантарские народы*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
Jaroslavlio pranašo Elijo cerkvė
**Rusijos Aukso žiedas** (rus. *Золотое кольцо России*) – istoriškai ir turistiškai svarbių miestų grupė Rusijoje, Maskvos apylinkėse. Visi šie miestai seni, įkurti formuojantis Rusijos valstybei. Juose gausu senovinių cerkvių, kremlių, vienuolynų, puoselėjami senieji amatai.

Rusijos Aukso žiedo objektai išsidėstę Maskvos, Jaroslavlio, Vladimiro, Ivanovo, Kostromos ir Tverės srityse.

Miestų sąrašas įvairuoja. Į jį paprastai įtraukiami šie 8 miestai: Sergijev Posadas, Zalesės Pereslavas, Didysis Rostovas, Jaroslavlis, Kostroma, Ivanovas, Suzdalė ir Vladimiras. Tačiau įvairiuose maršrutuose papildomai dar gali būti įtraukiami ir šie miestai ir gyvenvietės: Aleksandrovas, Bogoliubovas, Gorochovecas, Gus Chrustalnas, Kaliazinas, Kidekša, Muromas, Palechas, Pliosas, Rybinskas, Tutajevas, Ugličius, Jurjevas Polskis, Šuja.

Šią sampratą 1967 m. įvedė literatas Jurijus Byčkovas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 159
| **Augustinas Juozapas Čartoriskis** |
| --- |
| Čartoriskiai |
| Čartoriskiai (herbas) |
| Čartoriskiai (herbas) |
|  |
| Gimė | 1907 m. spalio 20 d.Varšuva |
| Mirė | 1946 m. liepos 1 d. (38 metai)Sevilija |
| Tėvas | Adomas Liudvikas Čartoriskis |
| Motina | Marina Liudvika Krasinska |
| Sutuoktinis (-ė) | Marija de los Dolores Burbon-Sicilietė |
| Vaikai | Adomas Karolis, Liudvikas Petras |

Kunigaikštis **Augustinas Juozapas Čartoriskis** (1907 m. spalio 20 d. Varšuva – 1946 m. liepos 1 d. Sevilija) – Lenkijos aristokratas, 2-ras Seniavos ordinatas (1937–1945).

Biografija
----------

Lietuvos–Lenkijos kunigaikščių Čartoriskių giminės atstovas. 1-mo Seniavos ordinato (1894–1937), Adomo Liudviko Čartoriskio (1872–1937), ir grafaitės Marinos Liudvikos Krasinskos (1883–1958) vyresnysis sūnus.

1937 metais po savo tėvo mirties Augustinas Juozapas Čartoriskis paveldėjo Čartoriskių muziejų, Krokuvoje ir Siniavos ordinaciją.

Antro pasaulinio karo pradžioje patys vertingiausi daiktai buvo išvežti iš Čartoriskių muziejaus į Siniavos rūmus ir užmūryti. Likę eksponatai buvo perkelti į apačią, į muziejaus rusį. Kada rugsėjį vokiečiai pradėjo bombarduoti Krokuvą, kunigaikštis Augustinas ir kunigaikštytė Dolores, kuri tada buvo nėščia, paliko Siniavą. rugsėjo 18 d. vokiečių kariai užėmė ir išgrobė Siniavos rūmus. Augustinas ir Dolores Gestapo buvo areštuoti. Po sunkių derybų jie buvo deportuoti ir 1939 metų pabaigoje atvyko į Ispaniją. 

1946 metų liepos 1 d. 38-metis kunigaikštis Augustinas Juozapas Čartoriskis mirė Sevilijoje, kur ir buvo palaidotas.

Šeima ir vaikai
---------------

1937 m. rugpjūčio 12 d. Uiše (Šveicarija) Augustinas Juozapas Čartoriskis vedė princesę Mariją de los Dolores Burbon-Sicilietę (1909–1996), Sicilijos princo Karolio Burbono (1870–1949) ir jo žmonos, Prancūzijos princesės Luizos Orleanietės (1882–1958), dukterį.

Vaikai:

* Adomas Karolis (g. 1940 m. sausio 2 d. Sevilija)
* Liudvikas Petras (1945 m. kovo 13 d. Sevilija – 1946 m. gegužės 3 d. Sevilija)

Nuorodos
--------

* Official website of the Princes Czartoryski Foundation. Contains the Family history and the notes on the Czartoryski Museum and Library in Cracow, Poland and its most famous painting, Leonardo da Vinci’s Lady with an Ermine Archyvuota kopija 2018-09-26 iš Wayback Machine projekto.
* Prince Agustyn Joseph Czartoryski Archyvuota kopija 2011-05-27 iš Wayback Machine projekto.
| **Avelis Starcevas** |
| --- |
| Gimė | 1909 m. rugpjūčio 29 d.Marijampolė, Rusijos imperija |
| Mirė | 2005 m. liepos 15 d. (95 metai)Maskva, Rusija |
|  |
| Veikla | Literatūros kritikas, literatūrologas, vertėjas. |

**Avelis Starcevas** (rus. *Абель Исаакович Ста́рцев*) (1909 m. rugpjūčio 29 d. Marijampolėje, Rusijos imperija - 2005 m. liepos 15 d. Maskvoje, Rusija) – Lietuvos žydų kilmės rusų literatūros kritikas, literatūrologas, vertėjas.

Biografija
----------

Gimė 1909 m. rugpjūčio 29 d. Marijampolėje. 1931 m. baigė Maskvos II valstybinį universitetą. Nuo 1935 m. TSRS rašytojų sąjungos narys. 1937-1948 m. *M. Gorkio pasaulinio literatūros instituto* vyresnysis mokslinis darbuotojas. Tuo pačiu metu buvo komunistinės akademijos mokslinis bendradarbis. 1946 m. tapo filologijos mokslų daktaru. 

1948 m. TSRS prasidėjus antisemitinei kampanijai buvo išmestas iš darbo, suimtas, apkaltintas antisovietine propaganda ir nuteistas 10 metų lagerio. Ištremtas į šiaurinį Sibiro regioną, kur praleido 6 metus. Iš lagerio grįžo 1955 m. grįžus vėl buvo priimtas į rašytojų sąjungą. Vertė iš anglų į rusų kalbą rašytojų Edgar Allan Poe, Mark Twain, Sinclair Lewis, Ernest Hemingway kūrinius. Mirė 2005 m. liepos 15 d. Maskvoje.

Nuorodos
--------

* Biografija I (rus.) Archyvuota kopija 2014-07-06 iš Wayback Machine projekto.;
* Biografija II (rus.);
Koordinatės: 55°16′13″š. pl. 23°27′30″r. ilg.﻿ / ﻿55.270359°š. pl. 23.458346°r. ilg.﻿ / 55.270359; 23.458346


|  Ariogalos partizanų koplyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Kauno |
| **Dekanatas** | Raseinių |
| **Savivaldybė** | Raseinių rajonas |
| **Gyvenvietė** | Ariogala |
| **Adresas** | Žemaičių g. |
| **Statybinė medžiaga** | akmenų mūras |
| **Pastatyta** | 1991 m. |

**Ariogalos partizanų koplyčia** – koplyčia, pastatyta Ariogalos valsčiuje gimusių, kovojusių ir žuvusių partizanų atminimui (unik. kodas 2160), stovinti Dubysos šlaite, senųjų Ariogalos civilinių kapinių vakariniame pakraštyje (priešingoje pusėje nuo įėjimo vartų). Dubysos slėnyje prie Ariogalos kasmet vyksta respublikinės tremtinių ir pasipriešinimo kovų dalyvių šventės.

Koplyčia sudėta iš lauko akmenų mūro. Jos frontoną puošia iškaba su žodžiais „*Šnabždėk, Dubysa, amžiną maldą žuvusiems už Lietuvos laisvę*". Viduje, priešais altorių padėta masyvi plokštė su įrašu apie komunistų, kolaborantų ir Raudonosios Armijos įvykdytus Lietuvos žmonių trėmimus.

Istorija
--------

1991 m. koplyčią savo jėgomis pastatė buvęs partizanų ryšininkas Vytautas Smitrius (1927–2014) (architektė Asta Cikaitė-Rusinienė). Statytojo kapas – paties V. Smitriaus dar gyvam esant iš lauko riedulių sumūrytas paminklas - stūkso netoliese, toje pačioje pašlaitėje.

Pokario metais Ariogalos apylinkėse vyko aktyvus ginkluotas pasipriešinimas sovietų valdžiai. Greta koplyčios - 53 betoniniai kryželiai, kur 1990 m. perlaidoti partizanų palaikai. Šie kryžiai skirti atminti:

* 1990 m. rugpjūčio 25 d. iš Pajakališkių kaimo perkeltus ir šioje vietoje palaidotus 1945 m. sausio 2 d. Žaiginio kaime žuvusius partizanus Antaną ir Stasį Batučius,
* 1945 m. sausio 6 d. Pigainių kaime nužudytus šio kaimo gyventojus, besislapsčiusius nuo mobilizacijos į SA, Kazimierą, Mečislovą, Vytautą, Zenoną Barkauskus,
* 1952 m. Aleknaičių miške žuvusį partizaną Alfonsą Ožakauską-Lakštutę,
* 45 nežinomus partizanus, jų rėmėjus, kitas sovietinio genocido aukas,
* 1990 m. šioje vietoje perlaidotą Intos lageryje žuvusį partizaną Antaną Rimkų.

2012 m. partizanų kalnelyje palaidoti Daugėliškių miško bunkeryje rasti rezistentų palaikai.

Tose pačiose kapinėse yra Ariogalos Daugirdų koplyčia.

Galerija
--------

* Koplyčios prieigos, 2018 m.
* Koplyčios bokštelis (žvelgiant nuo kapinių pusės)
* Viduje
* Smailės kryžius

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Koplyčia". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2018-04-22.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ariogalos partizanų koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Raseinių rajono turizmo objektai Archyvuota kopija 2016-07-12 iš Wayback Machine projekto.
* Raseinių rajono paminklai
**Augustinas Zaicas** (**Augustin Zeytz** arba **brolis Augustinas**, 1828 m. gruodžio 2 d. Balbieriškyje, dab. Prienų rajone – 1914 m. rugsėjo 3 d. Teutopolyje, JAV) – OFM, vienuolis ir vertėjas, pedagogas, publicistas ir lietuviškos savimonės žadintojas.

Biografija
----------

Augustavo gubernijos Smalėnų vienuolyne buvo išventintas pranciškonų vienuoliu. Vienuolyno mokykloje mokė lietuvių jaunuolius, joje mokėsi ir žinomas kompozitorius Juozas Kalvaitis, pasižymėjęs JAV lietuvių spaudos darbuotojas Domininkas Tomas Bačkauskas. Po 1863 m. sukilimo Rusijos caro valdžia vienuolyną uždarė, brolis Augustinas pervažiavo į pranciškonų vienuolyną Krokuvoje. 1866 m. jis kartu su kunigu Andriumi Strupinsku, tapusiu pirmuoju lietuviu kunigu Amerikoje, išvyksta į JAV.

Ten keletą metų dirbo atsitiktinius darbus, mokėsi anglų kalbą. Atsidūręs Šenandoa mieste, Pensilvanijos valstijoje įsteigė pirmąją JAV lietuvišką Šv. Jurgio savišalpos draugiją, jai parašė įstatus. Įsikurus laikraščiui *„Gazieta Lietuwiszka"* 1887-1889 m. rašė jam straipsnius lietuviška tematika, talkino taip pat „Vienybei Lietuvininkų". Dr. Antanas Kučinskas savo monografijoje *Shenandoah lietuvių Šv. Jurgio parapija* Augustiną Zaicą pavadino „pirmutiniu lietuvybės žadintoju Amerikoje".

Pulaskio mieste, Vinskonseno valstijoje įsteigė vienuolyną, o 1888 m – prie jo mokyklą. Vienuolynas priklausė pranciškonų Krokuvos parapijai. Nesutardamas su parapijos vyresniaisiais, bandė pakeisti šią priklausomybę. 1898 m. kartu su dvylika vienuolių lietuvių buvo priverstas persikelti į vokiečių pranciškonų vienuolyną Mičigano valstijoje. Ten netrukus mirė.

Augustinas Zaicas žinomas savo literatūrine veikla, jis išvertė ir 1880 m. išleido pirmąją lietuvišką knygą JAV – iš lenkų kalbos verstą „Septynių mokytojų istorija". Išvertė Juozapo Ignoto Kraševskio apysaką „Kunigas", didaktinės beletristikos.

Nuorodos
--------

* Antanas Kučinskas. Kelias į lietuvių mokyklas Amerikoje
985 m. Bazilėjaus II miniatiūra, vaizduojanti Šv. Averkijų
**Averkijus Hierapolietis** (sen. gr. Αβέρκιος, mirė 167 m.) arba ***Averkijus Marselijus*** (lot. *Avircius Marcellus*) – Hierapolio vyskupas, krikščionių šventasis.

Gyveno Frygijos mieste Hierapolyje valdant imperatoriui Markui Aurelijui.

Pasakojama, kad gyvendamas pagonių apsuptyje Averkijus meldęs Dievo, kad pasiektų išsigelbėjimą. Tada jam pasirodęs angelas ir paakinęs sunaikinti pagonių stabus. Po to pagonys bandę jį sugauti ir nužudyti, tačiau jis paskelbęs apie pagonių klaidatikybę. Tuo metu minioje pasirodę trys jaunuoliai, apsėsti demonų. Averkijus maldomis tuos demonus išvaręs. Po šitokios stebukladarystės Hieropolio žmonės paprašę Averkijaus suteikti jiems krikštą.

Šv. Averkijaus kapo epitafinė lenta, saugoma Vatikane
Po to Averkijus pradėjęs keliauti po pasaulį ir evangelizuoti žmones – lankęsis Sirijoje, Kilikijoje, Mesopotamijoje, Romoje (163 m.). Vėliau grįžo į Hierapolį, kur ir mirė. Jo kapo epitafinė lenta saugoma Laterano muziejuje. Ortodoksai Šv. Averkijaus dieną mini spalio 22.

Apie Averkijaus gyvenimą žinoma daugiausia iš Simeono Metafrasto hagiografijos (X a.). Nėra aišku, kurio Hierapolio/Hieropolio vyskupu buvo Averkijus – spėjama, kad ne garsiojo miesto prie Meandro upės, o Hieropolio iš Sanduklio slėnio.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Saint Abercius the Wonderworker, Bishop of Hieropolis, Equal of the Apostles, *Orthodox Church of America*
2. ↑   Ramsay, W. M. (1882). „The Tale of Saint Abercius". *The Journal of Hellenic Studies*. 3: 339–353.
**Augustinas Kepenis** (1930 m. gruodžio 18 d. Rokiškyje – 1993 m. rugsėjo 15 d. Vilniuje), choro dirigentas, pedagogas, kompozitorius.

Biografija
----------

Pirmasis muzikos mokytojas buvo K. Jovaiša. Baigęs Rokiškio vidurinę mokyklą, 1950 m. Augustinas įstojo į Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokyklą, kur pas P. Tamuliūną ir A. Račiūną mokėsi muzikos teorijos ir kompozicijos. 1953–1958 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. J. Motiekaičio ir doc. K. Kavecko klasėse).

1958–1961 m. choro dirigavimą dėstė Klaipėdos muzikos mokykloje, 1959–1961 m. buvo Klaipėdos operos vyr. dirigentas. Atnaujino G. Verdi operą „Traviata", o 1960 m. pastatė A. Klenickio operą „Prie Nemuno" (opera parodyta ir Vilniuje). Apsigyvenęs Vilniuje, 1961–1964 m. buvo Valstybinio pedagoginio instituto mišriojo choro, taip pat dainų ir šokių liaudies ansamblio „Šviesa", o 1965–1967 m. miesto vyrų choro „Varpas" chormeisteris. 1964–1969 m. Lietuvos liaudies meno rūmų dirigentas – konsultantas ir Vilniaus skaičiavimo mašinų gamyklos vyrų choro „Elektronika" meno vadovas ir dirigentas. 1970–1977 m. vadovavo įvairiems sostinės meno mėgėjų kolektyvams, kurį laiką buvo Vilniaus miesto medicinos darbuotojų klubo dainų ir šokių liaudies ansamblio „Rūta" meno vadovas. 1978 m. kartu su L. Furmonavičiūte subūrė Vilniaus mokslinio tyrimo institute „Venta" mišrųjį chorą ir jam vadovavo iki mirties. 1990 m. choras koncertavo Jugoslavijoje, dalyvavo dainų šventėse, prizinių vietų pelnė chorų apžiūrose ir konkursuose.

Nuo 1977 m. Lietuvos liaudies meno rūmų muzikos skyriaus darbuotojas, 1980–1982 m. Lietuvos mokslinio metodinio kultūros centro vyr. mokslinis bendradarbis. Buvo mėgėjų chorų konsultantas, 1965 m. respublikinės dainų šventės vyr. dirigentų asistentas, 1967 m. respublikinės meno ir sporto dainų šventės dirigentas. Sukūrė dainų chorams, vokaliniams ansambliams ir solistams.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| **Benjaminas Viluckis** |
| --- |
| Gimė | 1961 m. kovo 20 d.Klaipėda |
| Mirė | 2017 m. rugsėjo 19 d. (56 metai) |
| Tautybė | lietuvis |
| Tėvas | Benjaminas Viluckis (1934–1985) |
| Motina | Regina Viluckienė (Stankūnaitė) |
|  |
| Veikla | lengvoji atletika |
|  |
| Žinomas (-a) už | olimpinių žaidynių dalyvis |

**Benjaminas Viluckis** (g. 1961 m. kovo 20 d. Klaipėdoje – m. 2017 m. rugsėjo 19 d.) – buvęs lengvaatletis, daugkartinis Lietuvos kūjo metimo čempionas, olimpietis. 

1984 m. baigė Kauno politechnikos instituto Klaipėdos fakultetą. Vėlyvaisiais savo metais dirbo prekybininku, buvo Klaipėdos lengvosios atletikos federacijos vadovas.

Sportinė karjera
----------------

Aktyviai sportavo 23-ejus metus. 1980 m. įvykdė sporto meistro normą, 1984 m.- tarptautinės klasės sporto meistro. Tapo Lietuvos, Baltijos šalių, Sovietų Sąjungos čempionu ir prizininku. 10 kartų gerino Lietuvos kūjo metimo rekordą. 1986 m. rugpjūčio 20 d. jo mestas kūjis Klaipėdoje nuskriejo 82 m 24 cm. 2016 m. duomenimis, šis rezultatas dar nebuvo pagerintas. Pirmą rekordą pasiekė 1980 m. – 69 m 84 cm. paskutinį pasiekė 1986 m. – 82 m 24 cm.

1992 m. Barselonos olimpinėse žaidynėse užėmė 20 vietą (70 m 54 cm).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gėlių pardavėjo rekordas iki šiol gyvuoja

Nuorodos
--------

* Benjaminas Viluckis Lietuvos sporto enciklopedijoje
* Benjaminas Viluckis (*sports-reference.com*) Archyvuota kopija 2012-11-03 iš Wayback Machine projekto.
* Benjaminas Viluckis (*iaaf.org*)
| Medaliai |
| --- |
| Benjamin SavšekBenjamin Savšek |
| Vyrų kanojų slalomas |
| **Atstovaujant: Slovėnijos vėliava Slovėnija**  |
| Olimpinės žaidynės |
| **Auksas** | 2020 Tokijas | C1 |
| Pasaulio čempionatas |
| **Auksas** | 2017 Pau | C1 |
| **Sidabras** | 2014 Dyp Krykas | C1 |
| **Sidabras** | 2015 Londonas | C1 |
| **Sidabras** | 2018 Rio | Komanda |
| **Bronza** | 2013 Praha | C1 |
| **Bronza** | 2014 Dyp Krykas | Komanda |
| **Bronza** | 2015 Londonas | Komanda |

**Benjaminas Savšekas** (*Benjamin Savšek*, g. 1987 m. kovo 24 d. Liublianoje) – Slovėnijos kanojininkas, kuris specializuojasi slalomo rungtyse. 2020 m. vasaros olimpinių žaidynių čempionas.

Biografija
----------

2008 m. Europos iki 23 metų amžiaus čempionate iškovotas bronzos medalis. 2012 m. Europos čempionato bronzos medalininkas.

Savo debiutinėse 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Savšek vienetų varžybose pasiekė finalą ir užėmė 8-ą vietą.

2014 m. Europos čempionate kartu su Slovėnijos nacionaline rinktine pirmą kartą tapo Europos čempionu. 2015 m. Europos čempionate laimėjo pirmąjį auksą individualioje rungtyje.

2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse slovėnas antrą kartą pasiekė olimpinį finalą, kuriame užėmė 6-ąją vietą. 2017 m. tapo pasaulio čempionu.

2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse startavo vienviečių kanojų slalomo rungtyje. Pirmajame atrankos plaukime slovėnas liko 1-as, o antrasis nepavyko. Sudėjus abiejų plaukimų rezultatus Savšek su antru geriausiu rezultatu pateko į pusfinalio etapą. Pusfinalyje kanojininkui sekėsi prasčiau ir jis liko 5-as, bet vis tiek užsitikrino patekimą į finalą. Finaliniame plaukime Savšek trasą įveikė be klaidų ir su greičiausiu rezultatu pelnė aukso medalį. Jis taip pat tapo pirmuoju slovėnu laimėjusiu olimpinį auksą šioje rungtyje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Olympedia Profile". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2021 m. liepos 26 d..


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RKanojų irklavimo olimpiniai čempionai vyrų vienviečių valčių slalome |
| --- |
|  |
| 

* 1972:  Reinhard Eiben (GDR)
* 1992:  Lukáš Pollert (TCH)
* 1996:  Michal Martikán (SVK)
* 2000:  Tony Estanguet (FRA)
* 2004:  Tony Estanguet (FRA)
* 2008:  Michal Martikán (SVK)
* 2012:  Tony Estanguet (FRA)
* 2016:  Denis Gargaud Chanut (FRA)
* 2020:  Benjamin Savšek (SLO)
 |

 |
Uragano Ervinas palydovinė nuotrauka atlikta 2005 m. sausio 8 dieną, kada ciklonas buvo virš Šiaurės jūros.
Uragano Ervinas judėjimo trajektorija (nuo sausio 7 d. 0 val. iki sausio 10 d. 0 val.) ir maksimalūs vėjo greičiai (m/s).
**Ervinas** – uraganas, siautėjęs 2005 m. sausio 8-9 d. naktį ir dieną Lietuvoje ir Skandinavijos valstybėse. Pradėjo formuotis sausio 6 d. vakariau Didžiosios Britanijos salyno. Sausio 8 d. staigiai stiprėdamas per Škotiją pasuko Pietų Skandinavijos pusėn. Sausio 8 d. po pietų Norvegijoje uragano centre buvo žemiausias slėgis – 960 hektopaskalių; čia užregistruotas didžiausias vėjo greitis – 169 km/val. Į uragano sritį pateko dalis Didžiosios Britanijos, Nyderlandai, Danija, Pietų Norvegija. 

Dėl to, jog Ervino pietinėje periferijoje ir užnugaryje vyravo pietvakarių–vakarų krypties vėjai, labiausiai nukentėjo pietvakariniai Estijos krantai, o Lietuvoje stipriausi vėjai buvo fiksuoti tik Palangoje. 

Per uraganą Erviną Lietuvos pajūrio zonoje gūsiais vėjo greitis siekė iki 34-35 m/s, kitur Lietuvoje vėjo gūsiai siekė 24-29 metrus per sekundę. Palangoje – 32 m/sek. (arba 115 km/val.), Šilutėje – 29, Klaipėdoje – 28, Šiauliuose – 23, Vilniuje – 22 m/sek.

Padariniai
----------

Smarkiai nukentėjo Palangos paplūdimio kopos, išlaužyti miškai, Danė užtvindė Klaipėdos senamiestį, vandens lygis Klaipėdos laivybos kanale buvo pakilęs iki 1,54 metro padalos. Elektros avarijų šalinimas truko šešias dienas. Be elektros visoje šalyje buvo likę dar daugiau gyventojų nei 1999-aisiais, maždaug 150-180 tūkst. Prieš dešimtmetį siautę uraganai elektros oro linijoms pridarydavo nepalyginamai daugiau žalos. Šiais laikais nuo gedimų apsaugo naujos technologijos.

Nuorodos
--------

* Delfi.lt straipsnis
* 15min.lt straipsnis
* Extreme Wind Storms Catalogue