recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

XII a. mozaika
**Mozaika** (iš lot. *musivum* – pašvęsta mūzoms) – tai piešinys ar paveikslas, kai vaizdas kuriamas iš įvairių medžiagų (keramikos, akmens, metalo, medžio) panašios formos ir tekstūros gabaliukų. Šie sutvirtinami skiediniu, vašku, mastika, klijais ir pan. Paprastai mozaikos daromos ant didelių plokščių paviršių, pvz. sienų, grindų ar lubų, tačiau kartais mozaika dekoruojami ir nedideli objektai.

Rinkimo būdai
-------------

Egzistuoja du klasikiniai mozaikos rinkimo būdai:

1. „Tiesioginis", kuomet mozaikos medžiagos dedamos į stingstantį tvirtinimo skiedinį.

2. „Atvirkščias", kuomet mozaikos gabalėliai išvirkščia puse į viršų dedami ant pagalbinės medžiagos (audinio, kartono ir pan.), surinktas piešinys užliejamas skiediniu. Paveikslui sustingus pagalbinė medžiaga nuplėšiama. Paveikslo blokas montuojamas į pastato dalį.

Istorija
--------

Mozaika yra viena iš seniausių dailės formų. Kretoje šis menas buvo išvystytas jau bronzos amžiuje. Antikos laikais mozaika buvo puošiamos pastatų grindys – pradžioje nesudėtingais raštais, vėliau – įmantriomis kompozicijomis iš spalvotų ir juodai baltų skaldytų akmens gabalėlių. Vėliau mozaika buvo šlifuojama. Bizantijos mene smaltos (specialus stiklas, skirtas mozaikoms) ir akmens (dažnai pusbrangio) mozaikos nebuvo šlifuojamos, tai leido išgauti ypatingą mozaikos gilumą ir spalvų sodrumą. XVI a. Italijoje labai paplito taip vadinama florentiškoji mozaika. Ji buvo daroma iš šlifuotų spalvotų akmenukų ir naudojama to meto interjero ir baldų apdailai. XVII a. labai paplito mozaikos, kurios imitavo tapybos darbus. Jos buvo atliekamos naudojant smaltą.

Inkrustacija
------------

Ypatinga mozaikos rūšis – inkrustacija (lot. *incrustatio*). Tai dailės dirbinių dekoravimo technika, kai įvairių medžiagų (marmuras, keramika, metalas, medis, perlamutras ir pan.) gabalėliai arba plokštelės įleidžiamos į ištisinę (dažnai kitokią) medžiagą lygiai su paviršiumi.



|  |  |
| --- | --- |
|  | Šis straipsnis yra tapęs savaitės straipsniu. |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Vidurio regionas*Central Region* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Ganos vėliava Gana |
| **Administracinis centras** | Keip Kostas |
| **Rajonų skaičius** | 17 |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 2 201 863 |
| **Plotas** | 9 826 km² |
| **Tankumas** (2010) | 224 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | GH-CP |
|  |
|  **Vikiteka** | Vidurio regionasVikiteka |

**Vidurio regionas** (angl. *Central Region*) – Ganos administracinis regionas. Yra šalies pietuose, Atlanto vandenyno pakrantėje, tarp Ašančio ir Rytų (šiaurėje), Didžiosios Akros (rytuose) ir Vakarų (vakaruose) regionų. Administracinis centras – Keip Kostas.

Geografija
----------

Būdingos daugiausia lygumos, tik šiaurėje paviršius kalvotas. Svarbiausia upė – Pra. Auga tropinės džiunglės. Įsteigtas Kakumo nacionalinis parkas. Pakrantėje yra vaizdingų paplūdimių, senovinių pilių (Keip Kosto, Elminos).

Gyventojai
----------

Vidurio regione gyvena daugiausia akanai, priklausantys fante, denkirų ir asenų pogrupiams. Rytinėje dalyje gyvena efutu.

Svarbiausi miestai:

* Keip Kostas
* Vineba
* Agona Svedru
* Elmina

* Elminos pilisElminos pilis
* Birivos žvejų kaimasBirivos žvejų kaimas
* PaplūdimysPaplūdimys
* Džiunglės Kakumo nacionaliniame parkeDžiunglės Kakumo nacionaliniame parke

|  |  |
| --- | --- |
|  **Ganos regionai** |  |
| Ašantis | Aukštutiniai Rytai | Aukštutiniai Vakarai | Brongai–Ahafai | Didžioji Akra | Rytai | Šiaurė | Vakarai | Vidurys | Volta |
| ***32-o numerio batų pora*** |
| --- |
|  |
| Pavadinimas | Un par de zapatos del ‘32 |
| Kilmės šalis |  Ispanija Italija Prancūzija |
| Režisierius | Rafael Romero Marchent |
| Vaidina | Ray Milland  Sylva Koscina  Maria Silva |
| Metai | 1974 |
| Žanras | giallo |
| Trukmė | 86 min. |
| Kalba | ispanų |
| **IMDb įrašas** |

**32-o numerio batų pora** (isp.  *Un par de zapatos del ‘32*) – 1974 m. sukurtas filmas.

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Vaikų pensiono vadovas, daktaras Melis, užsako savo meilužės Sonjos vyro nužudymą, tačiau žudikas vietoje vienos aukos susprogdina visą lėktuvą. Šiam atvykus atlygio, Melis pasibaisėjęs sužino apie daugybę aukų. Susikivirčijęs su žudiku, daktaras smogia jam sunkia pelenine ir nužudo. Tuo pačiu jis išgirsta žingsnius ir supranta buvęs pastebėtas. Melis leidžiasi persekioti liudininką, tačiau sugeba rasti tik šio paliktus 32-o numerio batus. Suprasdamas, kad liudininkas yra vienas iš pensiono vaikų, Melis užkasa kūną oranžerijoje ir pradeda aiškintis, kas gi yra paslaptingasis liudininkas. Nustatęs, kuris berniukas tai galėjo būti, Melis duoda jam vaistų, nuo kurių vaikas po kelių dienų miršta. Atrodo, kad pavojaus pavyko išvengti, tačiau tuomet jis pradeda įtarti kitą vaiką, kuriuo atsikrato nuskandindamas jį baseine. Netrukus Melis supranta, kad apsiriko antrą kartą, o labiausiai tikėtinas liudininkas yra tame pat pensione besimokantis jo meilužės Sonjos sūnus Žanas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Ray Milland – daktaras Rodžeris Melis
* Sylva Koscina – Sonja
* Ramiro Oliveros – inspektorius
* Franco Giacobini
* Charly Bravo
* Maria Silva
* May Heatherly
* Maria Vico

Išnašos
-------

1. ↑  Troy Howarth (2019), *So Deadly, So Perverse: Giallo-Style Films From Around the World, Vol. 3*, Midnight Marquee Press, Incorporated, p. 229, ISBN 978-1-64430-057-2
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Nuotrauka vidurnaktį
**Vidurnaktis** – vienos paros virtimo kita para metas, laikrodyje žymimas „0 valandų 0 minučių". Astronominiu vidurnakčiu laikomas nakties metas, kuomet Saulė yra priešingame zenito taške (nadyre), t. y. nakties vidurys tarp prieblandos ir aušros. Dėl nevienodo dienos ilgumo tokio vidurnakčio metas priklausomai nuo metų laiko skiriasi.

Civilinio vidurnakčio žymėjimas yra problematiškas – naudojant 12 valandų skalę vidurnaktis žymimas 12:00, tačiau paros laiką nusakančios santrumpos a.m. ar p.m. nėra korektiškos, kadangi jos žymi laiką prieš ir po vidurdienio, todėl vidurnakčiui, skiriančiam šiuos žymėjimus, netinkamos. 24 valandų skalėje vidurnaktis žymimas 00:00, nors variantas 24:00 irgi naudojamas. Dalyje senovinių kalendorių, pavyzdžiui, hebrajų ar arabų, paros pasikeitimo metas yra ne vidurnaktis, o prieblanda.

Folklore, mitologijoje, magijoje – vidurnaktis, tai metas kuomet įsiviešpatauja nežemiškos jėgos, tamsos dvasios, chaosas, mirtis. Vidurnaktis yra pats velnių, demonų, vaiduoklių ir įvairių kitų žmogui priešiškų, paslaptingų būtybių veiklos metas. Tikima, kad vidurnaktį labiausiai suartėja šis ir požeminis pasaulis, todėl tuo metu būdavo atliekami magiški ritualai, burtai, spiritizmo seansai ir kt.
|  |
| --- |
| Čarni Bloko geležinkelio stotelė |
| Čarni Bloko geležinkelio stotelė 
Čarni Bloko geležinkelio stotelė |
| Šalis | Lenkija |
| Gyvenvietė | Vasilkuvo valsčius |
| Linijų skaičius | 1 |
| Atidaryta | 1862 m. |

**Čarni Bloko geležinkelio stotelė** (lenk. *Czarny Blok przystanek kolejowy*) – geležinkelio stotelė šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Balstogės apskrityje, Vasilkuvo valsčiuje. Stotelė buvo atidaryta 1862 m. kai buvo pradėtas naudoti Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelis. Per stotelę eina Zelonkos-Kužnica Bialostockos geležinkelio linija. Nuo stotelės iki Vasilkuvo geležinkelio stoties yra 6,1 km ir iki Vulka Ratovieckos geležinkelio stotelės yra 4 km. 

**Geležinkelio ruožas**| 

Vasilkuvas
**Čarni Blokas**
Vulka Ratoviecka

 |

* 
*

Nuorodos
--------

* Aprašymas apie stotelę (lenk.).

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Čarni Bloko geležinkelio stotelė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Koordinatės: 53°14′55″ š. pl. 23°12′35″ r. ilg.﻿ / ﻿53.24861°š. pl. 23.20972°r. ilg.﻿ / 53.24861; 23.20972
**Atabegas**, **Atabekas** arba **Atabėjus** – tiurkiškas titulas, reiškiantis vietininką, bent nominaliai pavaldų sultonui, kurio valdžia yra paveldima. Jis buvo naudojamas Seldžiukų imperijoje ir aplinkinėse teritorijose, ypač XII–XIII a.

Žodis kildinamas iš tiurkiško *ata* („tėvas", „protėvis") ir *beg / bey* („valdovas, kunigaikštis"). Kartais atabegais tapdavo regentai valdant mažamečiui Seldžiukų kilmės emyrui, kurie pasinaudodami proga perimdavo valdžią. Neretai jie įsigalėdavo didžiulėse teritorijose ir tapdavo nepriklausomi nuo centrinės valdžios.

Sąrašas
-------

* Maraghos atabegai (Ahmadiliai)
* Azerbaidžano atabegai (Eldegizidai), dar vadinami *Atabeg-e Azam* („Didžiaisiais atabegais")
* Farso atabegai (Salguridai)
* Luristano atabegai (Hazaraspidai)
* Mažojo Luristano atabegai (Choršidi)
* Jazdo atabegai (Kakujidai)
* Mosulo atabegai (Zangidai)
* Samcchės atabegai (Džakeliai)

Išnašos
-------

1. ↑  Chisholm, Hugh, ed. (1911). „Seljūks". Encyclopædia Britannica. Vol. 24 (11th ed.). Cambridge University Press. p. 609.
Georg Hackl
**Georgas Haklas** (vok. *Georg Hackl*; g. 1966 m. rugsėjo 9 d. Berchtesgadene) – buvęs rogučių sportininkas iš Vokietijos ir olimpinių žaidynių bei pasaulio čempionas.

G. Haklas laimėjo savo pirmąjį olimpinį medalį 1988 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Kalgaryje. Aukso medalį jis pelnė 1992, 1994 ir 1998 m. žiemos olimpiadose. Pastarojoje jis pelnė aukso medalį baigęs visas rungtis greičiausiu laiku; pirmasis istorijoje tai padaręs sportininkas.

G. Haklas baigė rogutininko karjerą po 2006 m. žiemos olimpinių žaidynių ir tapo treneriu. Dabar jis treniruoja Felix Loch, Natalie Geisenberger, Tobias Wendl ir Tobias Arlt.

2013 m. G. Haklas buvo išrinktas į Tarptautinės rogučių sporto federacijos šlovės muziejų (angl. *International Luge Federation’s Hall of Fame*).

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Profile". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2021 m. sausio 16 d..


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • ROlimpiniai rogučių sporto čempionai vyrų vienetų varžybose |
| --- |
|  |
| 

* 1964:  Thomas Köhler (EUA)
* 1968:  Manfred Schmid (AUT)
* 1972:  Wolfgang Scheidel (GDR)
* 1976:  Dettlef Günther (GDR)
* 1980:  Bernhard Glass (GDR)
* 1984:  Paul Hildgartner (ITA)
* 1988:  Jens Müller (GDR)
* 1992:  Georg Hackl (GER)
* 1994:  Georg Hackl (GER)
* 1998:  Georg Hackl (GER)
* 2002:  Armin Zöggeler (ITA)
* 2006:  Armin Zöggeler (ITA)
* 2010:  Felix Loch (GER)
* 2014:  Felix Loch (GER)
* 2018:  David Gleirscher (AUT)
* 2022:  Johannes Ludwig (GER)
 |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Švento Valentino dienos skerdynės** – susišaudymas prohibicijos laikotarpiu tarp dviejų kriminalinių grupuočių Čikagoje, Ilinojaus valstijoje, 1929 m. žiemą: *South Side* italų gaujos, kuriai vadovavo Al Kaponė, ir *North Side* airių/vokiečių gaujos, kuriai vadovavo Bagsis Moranas.

Ketvirtadienio rytą, vasario 14 d. Švento Valentino dieną, septyni Džordžo „Bagsio" Morano gaujos nariai buvo išrikiuoti prie *„S-M-C Cartage"* kompanijos garažo sienos. Juos sušaudė penki Al Kaponės gaujos nariai (du iš jų buvo persirengę policininkais). Kai vienas iš sušaudytųjų, Frenkas Gusenbergas, bemirštantis buvo paklaustas kas jį nušovė, jis atsakė: „Niekas nešovė į mane". Pats Kaponė tuo metu atostogavo Floridoje.

Skerdynės buvo plano, organizuoto Kaponės gaujos nario Džeko „Automato" MakGurno, nužudyti Bagsį Moraną, pasekmės. Skerdynes MakGurnas suorganizavo iš keršto Frenkui ir Pyteriui Gusenbergams, kurie bandė pasikėsinti į jo gyvybę prieš mėnesį telefono būdelėje. Al Kaponė pritarė planui, nes jie su Bagsiu Moranu nepasidalino kontrabandos verslo, iš kurio jie gaudavo daugiausiai pelno.

MakGurnas surinko šešių žmonių komandą, kuriai vadovavo Fredas Burke, ir numatė įvilioti Moraną į pasalą. Bagsis ir jo vyrai turėtų būti apgaule įvilioti apsilankyti sandėlyje *North Clark* gatvėje, kad galėtų nusipirkti pigesnio kontrabandinio viskio; tada Burke'o komanda įeitų į pastatą, persirengę policininkais, ir juos nužudytų. Plano kūrėjai, MakGurnas ir Kaponė, turėjo būti toli nuo įvykio vietos.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RStraipsnių apie mafiją serija |
| --- |
|  |
| Istorija | 
Ūsuotieji Pitai · Havanos konferencija |
|  |
| Gangsteriai | 
Laimingasis Lučiano · Vilis Moretis · Al Kaponė · Andželas Bruno · Mejeris Lanskis |
|  |
| Organizacijos | 
Sindikatas · Murder, Inc. |

 |
Georgas Jelinekas
**Georg Jellinek** (liet. *Georgas Jelinekas*; g. 1851 m. birželio 16 d. Leipcigas, Vokietija – 1911 m. sausio 12 d. Heidelbergas) – austrų teisės teoretikas, teisės filosofas, teisės sociologas. Kartu su Hans Kelsen ir vengru Felix Somlo pagrindė austriškąjį teisės pozityvizmą.

Biografija
----------

Georg Jellinek studijavo teisę, meno istoriją ir filosofiją nuo 1867 m. Vienoje. Baigęs toliau iki 1872 m. studijavo filosofiją, istoriją bei teisę Heidelberge ir Leipcige. 1872 apgynė disertaciją (tapo *Dr. phil.*) Leipcige (Socialinė etinė teisės, neteisės ir bausmės reikšmė, "Die sozialethische Bedeutung von Recht, Unrecht und Strafe"), 1874 m. – teisės disertaciją Vienos universitete, teisės mokslų daktaras, 1879 m. – habilitaciją; teisės filosofijos privatdocentas.

1881 m. tapo valstybinių teisės egzaminių komisijos nariu, 1882 m. paskelbė savo veikalą „Mokymas apie valstybių ryšius" (vok. *Die Lehre von den Staatenverbindungen*). 1883 m. tapo ekstraordinariniu valstybinės teisės profesoriumi, 1889 m. – ordinariniu profesoriumi Bazelyje ir baigė dėstyti Austrijoje. 1891 m. bendrosios valstybinės teisės ir tarptautinės teisės profesorius Heidelbergo universitete. 1900 m. paskelbė savo pagrindinė veikalą „Bendroji valstybės teorija" (vok. *Allgemeine Staatslehre*).

Kaip teisės sociologas pagrindė faktiškumo norminę galią (vok. *normative Kraft des Faktischen*), tyrė teisės galiojimą ir veikimą, veiksmingumą. Išskyrė teisinį, sociologinį ir etinį teisinės sistemos galiojimo aspektus.

Georg Jellinek kapas

Literatūra
----------

* Camilla Jellinek: *Georg Jellinek. Ein Lebensbild*. In: Georg Jellinek, Ausgewählte Schriften und Reden, Bd. 1, Neudruck Aalen 1970, S. 5 – 140.
* Klaus Kempter: *Die Jellineks 1820-1955. Eine familienbiographische Studie zum deutschjüdischen Bildungsbürgertum.* Düsseldorf 1998.
* Stanley L. Paulson (Hrsg.): *Georg Jellinek: Beiträge zu Leben und Werk*. Verlag Mohr-Siebeck, Tübingen 2000. ISBN 3-16-147377-9

Nuorodos
--------

* Jellinek šeima, 1850-1960 Archyvuota kopija 2016-03-03 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **George Cadle Price** |
| --- |
|  |
| Visas vardas | George Cadle Price |
| Gimė | 1919 m. sausio 15 d.Belizas, Britų Hondūras |
| Mirė | 2011 m. rugsėjo 19 d. (92 metai)Belizas, Belizas |
| 1-asis Belizo ministras pirmininkas |
| Valdė | 1981 m. rugsėjo 21 d. – 1984 m. gruodžio 17 d. |
| Pirmtakas | postas sukurtas |
| Įpėdinis | Manuel Esquivel |
| 3-asis Belizo ministras pirmininkas |
| Valdė | 1989 m. rugsėjo 7 d. – 1993 m. liepos 13 d. |
| Pirmtakas | Manuel Esquivel |
| Įpėdinis | Manuel Esquivel |

**Džordžas Kadlas Praisas** (angl. *George Cadle Price*; 1919 m. sausio 15 d. – 2011 m. rugsėjo 19 d.) – pirmasis Belizo ministras pirmininkas. Jis laikomas vienu iš svarbiausių politikų, padėjusių šaliai siekti nepriklausomybės, dažnai vadinamas tautos tėvu. Iš viso Price ministro pirmininko pareigose dirbo dvi kadencijas (1981–1984 ir 1989–1993 m.).

Biografija
----------

Price gimė buvusioje šalies sostinėje Belize, o mokslus baigė tik vietinėje Šv. Jono kolegijoje.

1947 m. Price pradėjo dirbti politikos sferoje, kai jį išrinko į miesto tarybos narius. Vėliau jis prisidėjo prie vienos iš pagrindinių Belizo partijų Nacionalinės vienybės partijos sukūrimo. Nuo 1956 m. Price ėmėsi vadovauti šiai partijai.

1961 m. Price tapo Pirmuoju Britų Hondūro ministru ir pradėjo derybas su Didžiąja Britanija dėl Belizo nepriklausomybės.

1964 m. Britų Hondūrui buvo leista sukurti atskirą savo vyriausybę, kurios vadovu tapo Cadle Price, o nuo 1973 m. buvo sukurta atskira Belizo vyriausybė.

1981 m. rugsėjo 21 d. Belizui buvo suteikta nepriklausomybė, o pirmuoju šalies ministru pirmininku išrinktas George Cadle Price. Vėliau šiame poste jį du kartus pakeitė Manuel Esquivel.

1996 m. spalio mėnesį Price paskelbė pasitraukiąs iš partijos lyderio posto. Jame jį pakeitė Said Musa.

2000 m. rugsėjo mėnesį Price tapo pirmuoju šalyje gavusiu aukščiausią apdovanojimą – Nacionalinio herojaus ženklą. Jam jis buvo skirtas už pastangas šalies nepriklausomybei pasiekti. Vėliau Price gavo panašius apdovanojimus kitose Karibų ir Centrinės Amerikos šalyse.

| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**postas sukurtas** | **Belizo ministras pirmininkas**1981–1984 | Po to:**Manuel Esquivel** |
| Prieš tai:**Manuel Esquivel** | **Belizo ministras pirmininkas**1989–1993 | Po to:**Manuel Esquivel** |
François Dubois paveikslas, XIX amžius
**Šventojo Baltramiejaus naktis** (pranc. *Massacre de la Saint-Barthélemy*) - hugenotų skerdynės, kurias 1572 m. naktį prieš šv. Baltramiejaus dieną, Paryžiuje surengė Prancūzijos karaliaus Karolio IX (1560-1574) motina Kotryna Mediči. Tikslūs Baltramiejaus nakties įvykiai nėra žinomi. Tradiciškai manoma, kad skerdynes pradėti regentė Kotryna Mediči nurodė po to, kai 1572 m. rugpjūčio 21 d. nepavyko pasikėsinimas į hugenotų lyderį kalvinistą *Gaspard de Coligny*. *Coligny* turėjo įtakos Karoliui IX ir įkalbinėjo jį paremti Flandrijos sukilėlius protestantus prieš Ispanijos karalių Pilypą II, sukuriant bendrą katalikų ir hugenotų kariuomenę. Tai jis matė kaip vienintelę alternatyvą pilietiniam karui Prancūzijoje, tačiau susidūrė su ne vienerius metus trukusiu Kotrynos pasipriešinimu. Ji siekė sustabdyti Prancūzijoje besiformuojančių įtakingų grupių stiprėjimą. Kotryna Mediči bijojo, kad per daug įsigalėjus hugenotams, ji gali netekti valdžios.

Prieš Baltramiejaus nakties žudynes, rugpjūčio 18 d. įvyko protestanto Henriko Navariečio ir Margaritos de Valua (Karolio IX sesers) vedybos, į kurias suvažiavo daug turtingų ir žymių hugenotų. Skerdynės prasidėjo rugpjūčio 24-ios naktį apie 3 val. nakties nužudžius admirolą *Gaspard de Coligny* ir pradėjus kitų hugenotų, buvusių Paryžiuje, žudynes. Per šią naktį ir sekančias dienas Paryžiuje buvo nužudyta nuo 3000 iki 10000 žmonių. Po Baltramiejaus nakties nuo rugpjūčio iki spalio panašios hugenotų žudynės vyko ir kituose Prancūzijos miestuose, pvz. Tulūzoje, Bordo, Lione, Orleane. Tikslus žuvusiųjų skaičius nežinomas, bet suskaičiuojama, kad galėjo žūti nuo 10 000 iki 70 000 hugenotų. Apie 200 000 hugenotų pasitraukė į kaimynines šalis.

Siekdamas nuslėpti tikruosius skerdynių tikslus, popiežiui ir užsienio valstybėms Karolis IX pranešė, kad hugenotai buvo surengę sąmokslą prieš karalių ir katalikų tikėjimą ir buvo dėl to nubausti.

Šios, nuo Baltramiejaus nakties prasidėjusios, žudynės naujai pakreipė Prancūzijos religinių karų eigą. Hugenotų politinis judėjimas, praradus gausybę aristokratų lyderių, buvo paralyžuotas, likusieji hugenotai tapo žymiai radikalesni.

Šaltiniai ir išnašos
--------------------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
Koordinatės: 35°18′41″ š. pl. 33°16′52″ r. ilg.﻿ / ﻿35.31139°š. pl. 33.28111°r. ilg.﻿ / 35.31139; 33.28111

Šventojo Ilariono pilis.
**Šventojo Ilariono pilis** (gr. Κάστρο του Αγίου Ιλαρίωνα) – Kipre, Kirenijos kalnagūbrio šlaite stovinti pilis. Iš pradžių tai buvo vienuolynas, pavadintas vienuolio garbei, kuris šią vietą pasirinko savo gyvenimui. Vėliau bizantiečiai vienuolyną gerokai sustiprino ir jis su Bufaventu ir Kantara sudarė salos gynybos liniją nuo arabų piratų puolimų pakrantėje. Vėliau pilį sustiprino Lusignanų giminės atstovai, kurie XII a. šeimininkavo saloje.

Pilis sudeda iš trijų skyrių. Apatiniame buvo įrengtos įgulos arklidės ir kareivinės. Kituose buvo cerkvė, o pačiame viršuje gyveno karališkosios šeimos nariai. XV a. venecijiečiai išardė didžiąją pilies dalį, siekdami sumažinti jos remonto ir įgulos priežiūros išlaidas, o 1960-aisiais pilis nukentėjo nuo graikų ir turkų konflikto ir karinių susirėmimų. Nuo 1974 m. ji priklauso Šiaurinio Kipro respublikai.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Šventojo Ilariono pilis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Šventojo Ilariono pilis
* Pilies panorama
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Anisoptera** |
| --- |
| Paprastasis upelinis žirgelis (Gomphus vulgatissimus)Upelinis laumžirgis (*Gomphus vulgatissimus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Būrys: | Žirgeliai  *( Odonata)* |
| Pobūris: | Skirtingasparniai žirgeliai  *( Anisoptera)* |

 |

**Skirtingasparniai žirgeliai** sin. **didieji žirgeliai** (*Anisoptera*) – žirgelių pobūris. Kai kada šis pobūris laikomas infrabūriu ir kartu su infrabūriu *Epiophlebioptera* jungiamas į pobūrį *Epiprocta*. Skirtingai nuo mažųjų žirgelių, didieji žirgeliai ramybės būsenoje sparnų nesuglaudžia, ir jų priekiniai ir galiniai sparnai nevienodos formos – galiniai prie pagrindo išplatėję į uodegos pusę.

Ekologija
---------

Tai plėšrūs vabzdžiai, minta uodais, musėmis, bitėmis, drugiais. Prisideda prie įvairių kenkėjų populiacijų reguliavimo. Dažniausiai sutinkami prie vandens telkinių, nes jų nimfos vystosi vandenyje.

Ką tik išsinėręs paprastasis laumžirgis
Kaip ir visi žirgeliai, vystosi nepilnos metamorfozės būdu. Patelės deda kiaušinėlius į vandenį, dažnai ant vandens augalijos. Išsiritusios vandeninės nimfos minta ne tik bestuburiais, bet ir smulkiais stuburiniais – buožgalviais, žuvytėmis. Kai kurios nimfos kartais medžioja sausumoje.

Nimfos stadija priklausomai nuo rūšies gali trukti nuo poros mėnesių iki 5 metų. Stambesnių rūšių suaugėliai išgyvena iki 4 metų.

Šeimos
------

* Skėstaakiai laumžirgiai – (*Gomphidae*)
* Žieduotapilviai žirgeliai – (*Cordulegastridae*)
* Tikrieji laumžirgiai – (*Aeshnidae*)
* Blizgiosios skėtės – (*Corduliidae*)
* Raštuotosios skėtės – (*Libellulidae*)

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Skirtingasparniai žirgeliai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
*Šis straipsnis apie upę. Apie kaimą Šilutės rajone skaitykite straipsnyje Skirvytė (kaimas).*

| Skirvytė |
| --- |
| Pirmame plane - iš kairės atitekanti Rusnės upė, ties Rusnės miesteliu skylanti į dvi šakas: Atmatą (pirmame plane, toliau teka į dešinę) ir Skirvytę (vingiuotai teka į tolumoj mėlynuojančias Kuršių marias). Skirvytės kairysis krantas priklauso Rusijos Federacijos Kaliningrado sričiai. Pirmame plane - iš kairės atitekanti Rusnės upė, ties Rusnės miesteliu skylanti į dvi šakas: Atmatą (pirmame plane, toliau teka į dešinę) ir Skirvytę (vingiuotai teka į tolumoj mėlynuojančias Kuršių marias). Skirvytės kairysis krantas priklauso Rusijos Federacijos Kaliningrado sričiai. |
| **Ilgis** | 9 km |
| **Ištakos** | Nemuno deltos atšaka |
| **Žiotys** | Kuršių marios |
| **Šalys** | Lietuva, Rusija |

**Skirvytė** arba ***Skirvyčia*** (vok. *Skirwieth*, rus. *Северная*) – upė, Nemuno deltos šaka, Šilutės raj. sav. Skirvytės viduriu eina Lietuvos Respublikos ir Rusijos Federacijos (Kaliningrado sritis) siena. Skirvytė prasideda ties Rusnės miesteliu, kur Nemuno šaka Rusnė dalijasi į Skirvytę (kairioji šaka) ir Atmatą. Skirvytė teka į pietvakarius, pasiimdama 60-70 % Rusnės debito. Už kelių šimtų metrų nuo jos pradžios atsišakoja Pakalnės upė (2-6 % Skirvytės debito), už 6 km šakojasi į Vytinę (dešinioji) ir Tiesiąją (kurios žiotys laikomos Skirvytės žiotimis). Skirvytės plotis 100–400 m, gylis pradžioje apie 7,8 m, žiotyse – apie 1,5 m. Vidutinis srovės greitis – 0,1-0,2 m/s. Ledonešio metu žemiau Rusnės miestelio ir prie pat jos žiočių susidaro ledų sangrūdos.

Skirvytė labai žuvinga. Joje plaukioja karšiai, žiobriai, stintos, vėgėlės, šamai, lašišos, lydekos, ešeriai ir kt. Verslinė žvejyba uždrausta (išskyrus migruojančių stintų metu), mėgėjiška žvejyba (reikalinga licencija ir asmens tapatybę liudijantis dokumentas) leidžiama nuo Atmatos iki Vytinio.

Viso navigacijos sezono laikotarpiu (230 dienų metuose) savaeigėmis plaukiojimo priemonėmis leidžiama plaukioti tik lėta eiga, o sustoti galima tik nustatytose vietose. Norint plaukti Skirvyte reikia turėti pasienio ir aplinkosaugos institucijų leidimus.

Pavadinimas
-----------

Upėvardis kildinamas nuo žodžio *skirti(s)* („atsišakoti, tolinti, skaidytis").

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
| ***Libera, meile mano*** |
| --- |
|  |
| Vaizdas:Libera, My Love.jpg |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Mauro Bolognini |
| Scenaristas (-ai) | Nicola BadallucoMauro BologniniLuciano Vincenzoni |
| Vaidina | Claudia CardinaleAdolfo CeliRosalba NeriCarla Mancini |
| Metai | 1975 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 110 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Libera, meile mano** (it. *Libera, amore mio*) – 1975 m. sukurta drama.

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Musolinio laikų Italija. Anarchistas Feličė dėl protestų prieš karaliaus valdžią ištremiamas į atokioje saloje įrengtą stovyklą. Jo duktė Libera perima tėvo pažiūras ir nuolatos konfliktuoja su fašistais; jos nesulaiko ir šeima: du vaikai ir sužadėtinis Mateo. Pastarasis dirba siuvėju, tačiau dėl Liberos keliamų skandalų priverstas nuolatos kraustytis iš vieno miesto į kitą. Kartą Libera, tėvo prašoma, padeda pabėgti kitam anarchistui Sandro, dėl ko įkalinama 5 metams toje pačioje stovykloje kaip ir tėvas. 

Liberai neišbuvus įkalinimo įstaigoje viso termino prasideda Antrasis pasaulinis karas, stovykla uždaroma ir visi kaliniai paleidžiami namo. Ji sukelia skandalą kino teatre, dėl ko sutuoktiniams skiriamas namų areštas, o Mateo siuvykla uždaroma. Frontui priartėjus, Mateo su dukra Ana išvyksta pas gimines į kitą miestą, sūnus Karlas prisijungia prie partizanų, o Libera taip pat įsijungia į ginkluotą kovą su šalyje šeimininkaujančiais vokiečiais. 

Kada karas baigiasi ir gyvenimas pradeda tvarkytis, tačiau kartą Libera įstaigoje, skirstančioje būstą, sutinka Fabio Testą – fašistą, uždariusį ją į kalėjimą. Libera bando pranešti apie tai valdžiai, tačiau sužino, jog šis dabar bendradarbiauja su naująja valdžia ir ši nieko prieš veikti išvien su buvusiais fašistais...

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Claudia Cardinale – Libera
* Adolfo Celi – Feličė, Liberos tėvas
* Bruno Cirino – Mateo
* Philippe Leroy – Franko Testa
* Rosalba Neri – Vanda, Franko žmona
* Bekim Fehmiu – Sandro
* Luigi Diberti
* Rosita Pisano
* Carla Mancini

Išnašos
-------

1. ↑  Clarke Fountain (2008). „New York Times: Libera, My Love". Movies & TV Dept. *The New York Times*. Baseline & All Movie Guide. Suarchyvuotas originalas 2008-01-19.  Nežinomas parametras `|url-status=` ignored (pagalba)
**Sklandieji priebalsiai**, arba **balsingieji priebalsiai**, **pusbalsiai** (lot. *liquidae* [numanoma *voces*]) – [l] arba [r] tipo sonantai balsingoje skiemens dalyje.

Antikinėse gramatikose terminas buvo taikomas priebalsiams *l, m, n, r*. Graikų mokslininkas Dionisas Trakietis tokio tipo priebalsius įvardijo žodžiu sen. gr. ὑγρός (sklandus, takus; pažodžiui 'skystas'), kurį lotynų gramatikai pirmaisiais mūsų eros amžiais išsivertė ir po to plačiai vartojo visą viduramžių laikotarpį. Pagal taisyklę *muta cum liquida* atskirti skiemens dalis tarp vadinamųjų „bebalsių" priebalsių ([b], [p], [d], [t], [g], [k]) ir sklandžiųjų lotynų kalboje negalima (pavyzdžiui, žodį *integrum* taisyklingai reikėtų skaidyti in-te-grum, skiemenavimas in-teg-rum būtų netaisyklingas).

Specifinė sklandžiųjų priebalsių fonetika graikų poezijoje dvigarsėse priebalsių grupėse buvo naudojama perėjimo efektui sudaryti, kur sklandusis priebalsis būdavo antrasis grupės narys. Tradicinėje grigališkojoje monodijoje fonetinis „nutekėjimo" efektas iš sklandžiojo priebalsio į bet kurį kitą laikomas viena būdingiausių likvescencijų.

Lietuvių kalboje, praplėtus sklandžiųjų priebalsių sąvoką, galima aprėpti 11 garsų: [v], [v'], [j], [m], [m'], [n], [n'], [l], [l'],
[r], [r']. Pagal tarimo būdą jie smulkiau skirstomi į nosinius ([m], [m'], [n], [n']), virpamuosius ([r], [r']), šoninius ([l], [l']), lūpinius dantinius ([v], [v']), liežuvio vidurinius ([j]).

Išnašos
-------

1. ↑  *Ахманова О. С.* Словарь лингвистических терминов. М. 1966, с.325.
2. ↑  *Muta* (kaip ir *liquida*) – antikinės ir viduramžių gramatikos terminai. Dabartinėje fonetikoje šie priebalsiai vadinami kitais terminais.
3. ↑  *Белов А.М.* Ars grammatica. Москва, 2007, с. 44.
4. ↑  *Allen W. S.* Phonetics in ancient India. Oxford: Oxford University Press, 1965), p. 31.
5. ↑  Kristina Bužinskaitė (2011). „Sklandžiųjų priebalsių vartojimas bendriniuose XX amžiaus spaudos žodžiuose". talpykla.elaba.lt. Nuoroda tikrinta 2020-09-03.
| **Vanda Albrechtienė** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1881 m. gegužės 11 d.Griežionėlės |
| Mirė | 1941 m. birželio 27 d. (60 metų)Panevėžys |
| Tėvas | Stanislovas Didžiulis |
| Motina | Liudvika Didžiulienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Vincas Kapsukas, Jurgis Albrechtas |
|  |
| Veikla | rašytoja, publicistė, vertėja, politinė veikėja |

**Vanda Didžiulytė-Albrechtienė** (1881 m. gegužės 11 d. Griežionėlėse, Anykščių rajonas – nužudyta 1941 m. birželio 27 d. Panevėžyje) – rašytoja, publicistė, rusų rašytojų kūrinių vertėja, politinė veikėja.

Biografija
----------

Liudvikos Didžiulienės ir Stanislovo Didžiulio duktė.

Nuo 1896 m. gyveno pas motiną Mintaujoje, ten 1901 m. baigė mergaičių gimnaziją. Nuo 1902 m. bendradarbiavo laikraštyje „Darbininkų balsas". 1903 m. įstojo į Berno universiteto Filologijos fakultetą, bet susituokė su Vincu Mickevičium-Kapsuku, su kuriuos draugavo dar gyvendama Mintaujoje ir grįžo į Lietuvą. 1904–1905 m. dirbo leidinių „Draugas", 1906 m. „Darbininkas", „Naujoji Gadynė" redakcijose. 1908 m. bendradarbiavo laikraštyje „Vilniaus žinios", 1910 m. žurnale „Visuomenė".

1907 m. suėmus vyrą areštuota, bet pabėgo. Peterburge baigė meno mokyklą, 1912 m. dantų gydytojų kursus, bendradarbiavo lietuvių ir rusų spaudoje. 1913 m. su tuberkulioze sergančia dukra išvyko į Krymą. Karo metais gyveno Jaltoje, 1916–1917 m. dirbo tremtinių sanatorijos vedėja. Išsiskyrusi su V. Kapsuku ištekėjo už Jurgio Albrechto, kuris jos eilėraščiams rašė muziką. 1933 m. grįžo į Lietuvą, vertėsi stomatologija Panevėžyje. Dalyvavo visuomeninėje veikloje. Eilėraščius ir apsakymus rašė lietuviškai ir rusiškai, jie daugiausia buvo spausdinami periodikoje.

Hitlerininkų nužudyta kartu su kitais Panevėžio ligoninės gydytojais. Palaidota Padvarninkuose.

Šaltiniai
---------

* *Vanda Didžiulytė* // www.anykstenai.lt
* Лидия Жукова. *Судьба, опаленная Ялтой* // oldyalta.ru
| **Vanda Klikūnienė** |
| --- |
| Gimė | 1937 m. gruodžio 31 d. (85 metai)Paliepiai, Luokės valsčius |
| Tėvas | Steponas Kerpauskas |
| Motina | Ona Kerpauskienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Pranas Klikūnas |
| Vaikai | Lolita |
|  |
| Veikla | partinė veikėja |
| Partija | 1962 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1961 m. Vilniaus universitetas |

**Vanda Klikūnienė** (g. 1937 m. gruodžio 31 d. Paliepiuose, Luokės valsčius) – komjaunimo bei partinė veikėja.

Biografija
----------

1956 m. baigė Luokės vidurinę mokyklą (pirmoji laida). 1961 m. baigė Vilniaus universiteto Filologijos fakultetą, kur studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą. Baigusi studijas pasiliko universitete.

1962–1964 m. LLKJS Vilniaus miesto komiteto skyriaus vedėja, sekretorė. 1964–1968 m. LKP Vilniaus miesto komiteto instruktorė. 1968–1972 m. LLKJS CK sekretorė. 1971–1976 m. LKP Revizijos komisijos narė. 1972–1976 m. LSSR švietimo ministro pavaduotoja. 1976–1985 m. LKP Vilniaus miesto komiteto II sekretorė. 1976–1986 m. kandidatė į LKP CK narius, nuo 1986 m. LKP CK narė. 1980–1990 m. LSSR AT deputatė. 1985–1990 m. LSSR AT Prezidiumo pirmininko pavaduotoja.

1971–1987 m. vadovavo Lietuvos kraštotyros draugijai. Dalyvauja nevyriausybinės organizacijos – Lietuvos moterų draugijos veikloje, nuo 1992 m. dirba pirmininkės pavaduotoja. Suteiktas LSSR nusipelniusios kultūros veikėjos vardas.

V. Klikūnienės šeima: vyras – buvęs inžinierius-statybininkas Pranas Klikūnas (g. 1934), duktė – Lolita.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Anastazija Kuzmickaitė. *Vanda Klikūnienė*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 341
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Geltonas veidelis su šypsenėle viršuje kairiam kampe yra taškinės grafikos paveikslėlis. Jį padidinus, gausite maždaug tokį atvaizdą, kaip pavaizduota dešinėje (kiekvienas kvadratėlis atitinka vieną taškelį paveikslėlyje. Dar padidinus matome tris taškelius, kurių spalvos yra aprašytos raudonos, žalios bei mėlynos spalvos santykine verte.
**Taškinė grafika** (**rastrinė grafika**) – tai skaitmeninių iliustracijų saugojimo būdas, kai paveikslai sudaryti iš mažų taškų, ne iš vektorinių objektų, naudojamų vektorinės grafikos formatuose.
Jie nusakomi matmenimis, pavyzdžiui, 800 taškų pločio ir 600 taškų ilgio.

Kiekvienas taškas vaizduojamas vienu ar keliais bitais. Vieno bito pakanka, kai paveikslas sudarytas vien iš baltų ir juodų taškų (be pustonių arba spalvų). Keturiais bitais galima užkoduoti 16
pilkio tonų arba tiek pat spalvų, 8 bitais – 256 spalvas. Didinant paveikslą, didėja ir jį sudarantys taškai, todėl blogėja paveikslo kokybė.

Taškinės grafikos iliustracijos kuriamos specialiomis piešimo programomis, taip pat perkeliant nuotraukas į kompiuterį skaitmeniniais fotoaparatais,
skaitytuvais ir kitais panašiais prietaisais.
Dažnesni taškinės grafikos formatai – PNG, JPG, BMP, GIF, TIF ir kt.
Didžioji Kinijos lyguma
**Didžioji Kinijos lyguma** – lyguma rytinėje Kinijos dalyje, besidriekianti šalia Geltonosios ir Rytų Kinijos jūrų pakrančių. Užima ~325 000 km² plotą. Paviršius plokščias, iškylantis iki 100 m aukščio.

Iš vakarų riboja Šanduno kalnai. Sudaryta iš storo aliuvio sluoksnio. Kinai šią Didžiąją Kinijos lygumą skiria į dvi dalis: ***Šiaurės Kinijos lygumą*** (kin. 华北平原, pinyin: *Huáběi Píngyuán*) ir ***Jangdzės vidurupio ir žemupio lygumą*** (kin. 长江中下游平原, pinyin: *Chang Jiang Zhong-Xiayou Pingyuan*).

Būdingas musoninis klimatas su lietingomis vasaromis ir vėsiomis žiemomis. Vasaros musono metu daug upių (jos daugiausia priklauso Jangdzės, Hvanghės, Haihės baseinams) išsilieja, užtvindo nemažus plotus. Iš pietų į šiaurę lygumą kerta Didysis Kinijos kanalas.

Didžioji Kinijos lyguma yra Kinijos aruodas. Čia auginami kviečiai, ryžiai, medvilnė, žemės riešutai, sojos, kukurūzai, soros ir kt. svarbios kultūros. Teritorija apgyvendinta labai tankiai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 83
|  Vanapamai |
| --- |
| Populiacija šalyse | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos(Vašingtono valstijos vėliava Vašingtono valstija) |
| Kalba (-os) | anglų, sahaptinų |
| Religijos | tradicinė tikyba (vašanė) |
| Giminingos etninės grupės | kiti sahaptinai: klikitatai, jakamai, nezpersai, palusai, valavalai) |

**Vanapamai** (*Wánapam* – 'upės žmonės') – indėnų sahaptinų tauta, gyvenanti Jungtinių Amerikos Valstijų šiaurės vakaruose, Vašingtono valstijoje. Vartoja sahaptinų kalbos tarmę, dabar paplitusi anglų kalba.

Gyveno vanapamai prie Kolumbijos upės (nuo Kunigo slenksčio (*Priest Rapids*) iki Gyvačių upės žiočių). Ilgą laiką išvengė perkraustymo į rezervacijas. XIX a. veikė įtakingas vanapumų pranašas (sapnuotojas) Smohala. Jis gaivino prigimtinę tikybą, siekė, kad indėnai nepasiduotų baltųjų užkariavimui. XX a. 5-ajame dešimtmetyje pradėjus Hanfordo branduolinių tyrimų centro statybą, bei vėliau patvenkus Kolumbijos upę, vanapamai neteko gimtųjų žemių. Kadangi nebuvo pasirašę jokių sutarčių su JAV, negavo žvejybos ir medžioklės plotų. Vėliau šią teisę išsikovojo. Priskirti Jakimų konfederacijos indėnų rezervacijai pietų Vašingtone. Keletas vanapamų šeimų tebegyvena prie Prist Rapidso tvenkinio.

Vanapamų petroglifai, saugomi Suakmenėjusio ginkmedžių miško valstijos parke

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Сахаптины*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
Trikampis elipsinėje, hiperbolinėje ir euklidinėje geometrijoje.
**Neeuklidinė geometrija** – plačiąja prasme, bet kokia geometrija, kuri skiriasi nuo Euklidinės (parabolinės) geometrijos. Tačiau tradiciškai terminas „neeuklidinė geometrija" yra labiau taikomas siauresne prasme ir apima tik dvi geometrines sistemas: Lobačevskio hiperbolinę geometriją ir į ją panašią sferinę geometriją arba (Rymano geometriją ir elipsinę geometriją).

Neeuklidinėse geometrijose kreivės yra naudojamos kaip tiesės Euklidinėje geometrijoje. Nulinis kreivumas atitinka Euklidinę geometriją, teigiamas kreivumas - sferinę, Riemanno arba elipsinę geometriją, o neigiamas kreivumas – Lobačevskio geometriją.

Trikampiai neeuklidinėse geometrijose
-------------------------------------

Sferos paviršius nėra Euklidinis ir dėl to trikampio kampų suma yra didesnė nei 180°. Nors lokaliai Euklido geometrijos dėsniai yra tinkami, pavyzdžiui, mažame trikampyje žemės paviršiuje trikampio kampų suma yra beveik lygi 180°.
Neeuklidinėse geometrijose kaip ir Euklidinėse galima nubrėžti trikampius, tačiau skiriasi jų savybės. Neeuklidinėse geometrijose nėra nei stačių kampų, nei nevienodų panašių trikampių. Trikampio vidinių kampų suma yra lygi 180° tik Euklidinėje geometrijoje, bet ne kitose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Neeuklidinė geometrija(parengė Edmundas Mazėtis). Visuotinė lietuvių enciklopedija (tikrinta 2023-02-26).
**Fraktalas** – sudėtinis geometrinis darinys, kurio atskiri fragmentai yra panašūs arba identiški visumai arba sau patiems.

Pagrindinė fraktalo savybė yra tai, kad jis apima struktūrą skirtinguose jos hierarchijos lygmenyse ir masteliuose. Skirtingi procesai ir struktūros gyvame mieste sąveikauja sąlygojami bendros esminės manieros. Pagrindinė idėja yra tai, kad egzistuoja susieta struktūra visuose masteliuose, veikianti pagal hierarchinę tvarką nuo pačių didžiausių iki mažiausių. Mieste galioja taisyklė: kuo mažesni urbanistiniai komponentai, tuo jų turėtų būti daugiau. Žmogaus masteliu laikomi dydžiai nuo 1 cm iki 2 m.

Vienu geriausiu fraktalinės struktūros pavyzdžių yra laikomas viduramžių miestas, kur dominuojančių pėsčiųjų srautų miestas buvo statomas palaipsniui pagal fraktalinį augimo modelį. Nikos A. Salingaros teigimu, žmogaus protas turi fraktalo modelį įrašytą savyje, vadinasi tai, ką jis intuityviai sukurs taip pat turės šį modelį.

Fraktalinio miesto teorija priešinama modernistų, o ypač Le Corbusier, formuotam miestui. Akcentuojama žmogaus mastelio svarba, teigiama kad jam turi būt skiriama pirmenybė, o ryšių, jungčių sistema turi pasižymėti daugiasluoksniškumu ir skirtingų judėjimo takų pasirinkimu, taip išvengiant nepageidaujamos koncentracijos, o tuo pat metu ir fizinių bei psichologinių kliūčių, dalijančių miestą į nedarnią sistemą. Teigiama, kad mazgai („nodes") mieste turi būti skirtingi tiek funkcijos, tiek mastelio atžvilgiu. Matematiškai pagrįsta, kad nebūtina visus juos sujungti tiesioginiais ryšiais, tačiau didinant tokių mazgų porų jungčių skaičių, jis didėja progresiškai. Būtina jungčių nepraradimo sąlyga – struktūros kapiliariškumas, pralaidumas. Jungčių paskirtis – užtikrinti informacijos mainus tarp skirtingų mazgų – tai gyvo miesto katalizatorius, jo savarankiškumo ir tolesnio augimo priežastis. Išskiriami du miesto plėtros komponentai: viršus – apačia (teisiškai reguliuojamas mišrių zonų formavimas, intensyvumas, aukštingumas); apačia – viršus – tai natūralios (nesukontroliuojamos) plėtros rezultatas.

Šaltiniai
---------

* Archyvuota kopija 2009-02-14 iš Wayback Machine projekto.
* Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto.
*
**Muitinės informacinių sistemų centras** (toliaus - MISC) - vienas iš Lietuvos Muitinės valstybinių įstaigų. Įkurtas 2001 m. sausio 1 d. reorganizavus Muitinės departamento Informacijos centrą į savarankišką muitinės įstaigą. Šiuo metu MISC sudaro 7 struktūriniai padaliniai.

Veikla
------

MISC veikla apima platų spektrą nuo Lietuvos Muitinės kompiuterizavimo strateginių sprendimų rengimo, projektų inicijavimo ir informacinių sistemų, paslaugų ar produktų sukūrimo bei įdiegimo iki jų priežiūros proceso organizavimo ir nepertraukiamo integruotos Muitinės informacinės sistemos veikimo užtikrinimo. Centras ir jo specialistai, profesionaliai įvaldę šiuolaikines informacinių ir ryšių technologijų priemones, tiek daro įtaką rengiamiems muitinės veiklos sprendimams, tiek ir įgyvendina ar organizuoja jų įgyvendinimą praktikoje.

Struktūra
---------

* Muitinės departamentas prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos;
* Muitinės kriminalinė tarnyba;
* Muitinės informacinių sistemų centras;
* Vilniaus teritorinė muitinė;
* Kauno teritorinė muitinė;
* Klaipėdos teritorinė muitinė;
* Muitinės laboratorija;
* Muitinės mokymų centras.

Nuorodos
--------

* Archyvuota kopija 2020-04-27 iš Wayback Machine projekto.
| ***Francas ir Polina*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Franz + Polina |
| Kilmės šalis |  Rusija |
| Režisierius | Михаил Сегал |
| Scenaristas (-ai) | Владимир СтепаненкоМихаил СегалМаксим Трапо |
| Vaidina | Adrian TopolСветлана Иванова |
| Metai | 2006 |
| Žanras | karinė drama |
| Trukmė | 119 min. |
| Kalba | rusų, vokiečių ir baltarusių |
| **IMDb įrašas** |

**Francas ir Polina** (rus.  *Franc + Polina*) – 2006 m. sukurta karinė drama apie tragišką vokiečių kareivio ir baltarusės merginos meilės istoriją.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Ardian Topol – Francas
* Светлана Иванова – Polina
* Uwe Jellinek – Otas
* Валентин Мацапура – Kazikas

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

1943-ieji metai, Baltarusija. Vokiečių dalinys apsistoja kaime, pas vietinius gyventojus. Vienas iš kareivių, Francas, įsimyli Poliną, kurios namuose jis gyvena. Mergina flirtuoja su vokiečiu, tačiau į artimesnę draugystę nesileidžia.

Netrukus dalinys gauna įsakymą palikti kaimą, o šį su visais gyventojais sunaikinti. Francas pasipriešina ir nužudo kapitoną, o pats su Polina ir motina pasislepia rūsyje. Vokiečiams pasitraukus, jis lieka su keletu išlikusių gyvųjų, tačiau netrukus miršta Polinos motina. Jie dviese prisijungia prie kitų pabėgėlių, besislapstančių miškuose, o Francas, nemokėdamas kalbos ir bijodamas išsiduoti, priverstas apsimesti nebyliu.

Ateina žiema, Polina laukiasi, o susirgęs ir karščiuojantis Francas pradeda kliedėti vokiškai. Daugelis besislapstančiųjų žiūri į juos su užuojauta, tačiau tik ne paauglys Kazikas, kurio artimuosius nužudė vokiečiai. Iškeitęs savo tėvo laikrodį į šautuvą, jis patyko Francą prie upės, kai šis eina atnešti vandens gimdyti besirengiančiai Polinai...
| Muja |
| --- |
| Tiltas per Mują Taksimo apylinkėse Tiltas per Mują Taksimo apylinkėse |
| **Ilgis** | 315 km |
| **Baseino plotas** | 11 900 km² |
| **Vidutinis debitas** | 130 m³/s |
| **Ištakos** | Šiaurės Mujos kalnagūbris |
| **Žiotys** | Vitimas |
| **Šalys** | Rusijos vėliava Rusija (Buriatija) |

**Muja** (rus. *Муя*) – upė Rusijoje, šiaurės Buriatijoje; Vitimo kairysis intakas. Prasideda Mujakano ir Šiaurės Mujos kalnagūbrių sandūroje (Stano kalnynas). Teka į šiaurės rytus siauru tarpukalnių slėniu, žemupyje – Mujos–Kuandos dubuma. Įteka į Vitimą 716 km nuo jo žiočių.

Didžiausi intakai: Oronas, Mujakanas (kairieji), Bugorikitas, Ukuolkitas, Olni, Amundi, Mujos Gorbylokas, Šurindi, Mudirikanas (dešinieji).

Upę maitina daugiausia lietaus vandenys. Žemupys yra Vitimo patvankoje. Muja laivuojama 100 km ruože, nuo Taksimo. Upės baseine yra chrizolito–asbesto telkinių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Муя*,Большая советская энциклопедия, T. XVII (Моршин—Никиш). – Москва: Советская энциклопедия, 1974
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  Muhamedo Ali mečetė  |
| --- |
|  |
| **Šalis** | Egiptas |
| **Miestas** | Kairas |
| **Atšaka** | sunitai |
| **Statybinė medžiaga** | klintis, alebastras |
| **Pastatyta** | 1848 m. |
| **Stilius** | Osmanų |

**Muhamedo Ali mečetė** (arab. مسجد محمد علي = *Masdschid Muhamad ʿAlī*) – mečetė Egipto sostinėje Kaire, įtvirtintoje vietoje, vadinamoje Kairo citadele. Mečetė pastatyta 1830–1848 m. Egipto chedivo Muhamedo Ali nurodymu. Ji pastatyta 1816 m. mirusio chedivo sūnaus Tusuno Pašos atminimui. Muhamedo Ali mečetė yra vienas ryškiausių ir lengviausiai pastebimų Kairo objektų.

Mečetė yra tipinio osmaniško stiliaus. Ją gaubia vienas didelis kupolas aplink kurį leidžiasi keletas puskupolių. Centrinio kupolo skersmuo 21 m, aukštis siekia 52 m. Mečetės planas kvadratinis (41 x 41 m). Pastatą supa du 82 m aukščio smailūs minaretai, turintys po 2 balkonus. Mihrabas yra pietrytinėje sienoje, apgaubtas pusapvalio kupolo. Aplink vidinį kiemą įrengta arkada, dekoruota alebastru.

Mečetėje yra marmurinis kapas, kuriame palaidotas pats Muhamedas Ali.

* Mečetės vidusMečetės vidus
* KupolasKupolas
* Muhamedo Ali kapasMuhamedo Ali kapas
* Vidinis kiemasVidinis kiemas
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Chatumas*Khaatumo*خاتمة |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
| *Chatumas Somalyje.* |
| Laiko juosta: (UTC+3)------ vasaros: (UTC) |
|  |
| **Valstybė** | Somalio vėliava Somalis |
| **Administracinis centras** | Lasanodas |
| **Regionai** | 3 |
| **Rajonai** | 9 |
| **Oficialios kalbos** | somalių, arabų |
| **Įkūrimo data** | 2012 m. |
| **Prezidentas** | Ali Khalif Galaydh |
|  |
| **Gyventojų** (2014) | 500 000 |

**Chatumas** (som. *Khaatumo*) arba ***Somalio valstija Chatumas*** (*Dowlad Goboleedka Khaatumo ee Soomaaliya*, arab. ولاية خاتمة = *Wilāyat Arḍ al-Khatoum aṣ-Ṣūmāliyyah*) – kraštas šiaurės Somalyje, 2012 m. pasiskelbęs savo autonomiją.

Chatumas įsiterpęs tarp Puntlando rytuose, Somalilando vakaruose, pietuose ribojasi su Etiopija (Ogadenu), šiaurėje siekia Adeno įlanką. Sostinė – Talehas (nuo 2014 m. – Lasanodas).

Vyrauja somalių klanas dulbahantai.

Istorija
--------

Chatumo valstiją 2012 m. paskelbė Šiaurės Somalio sandraugos judėjimas, siekiantis vieningos Somalio valstybės. Ji skelbiasi apimanti Solo, Sanago ir Aino regionus, tačiau iš tiesų daugumą šios teritorijos valdo faktiškai nepriklausomas Somalilandas.

Suskirstymas
------------

Chatumą sudaro šie regionai:

| Chatumas | Regionai | Adm. centrai | Rajonų sk. |
| --- | --- | --- | --- |
|  |
| Solas | Lasanodas | 4 |
| Sanagas | Erigavas | 5 |
| Ainas | Buhodlė |  ? |
|