recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Simonas Grosas** (vok. *Simon Gross*, apie 1771 m. Prūsija – 1835 m. balandžio 17 d. Kretinga) – Lietuvos mokytojas, žemaičių gramatikos autorius.

Biografija
----------

Vokietis. Nuo 1787 m. pranciškonas. Retorikos, filosofijos ir teologijos mokėsi Roselyje (dab. Rešlius, Lenkija), Benicos (prie Maladečinos), Minsko, Vilniaus vienuolynuose. Nuo 1798 m. ar 1799 m. retorikos, vokiečių ir lotynų kalbų mokytojas Slucko, Troškūnų, Dotnuvos vienuolynuose. Nuo 1814 m. ar 1815 m. mokytojavo Kretingos vienuolyne.

1835 m. parašė gramatiką „Kalbrėda liežuvio žemaitiško" su apie 3000 žodžių lenkų-žemaičių kalbų žodynu. Jos rankraštį saugo Lietuvos mokslų akademijos biblioteka. Gramatikoje bandė fiksuoti J. A. Pabrėžos projektuotos žemaičių bendrinės kalbos, paremtos šiaurės žemaičių, dounininkų, patarme, normas – rašybos (*pykćźiaus* pikčiau, *priibuunó* pribūnu, *śźyrdys* širdis), fonetikos (*dyina* diena, *jóudynó* juodinu), morfologijos (*ateetó* ateinu, *wiróu* vyrui). Kartu su J. A. Pabrėža siekė nukonkuruoti tokio paties pavadinimo K. Kasakauskio gramatiką, išleistą 1832 m. ir sukurti bendrinę kalbą vien žemaičiams.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Giedrius Subačius. *Simonas Grosas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 193 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 *Kitos reikšmės – Sedanas.*
1979 m. Lincoln Continental sedanas
**Sedanas** – vienas populiariausių moderniųjų automobilių kėbulo tipų.

Sedano tipo automobilis yra keleivinis automobilis su 2 sėdimomis eilėmis, turintis pakankamai vietos gale suaugusiam žmogui. Automobilis turi atskirą bagažinę, kuri yra nepriklausoma nuo galinio stiklo.

Pagrindinis sedano bruožas yra tas, jog bagažinė atskirta nuo salono. Kraunant daiktus, nepažeidžiamas salono mikroklimatas, o važiuojant mažiau girdimas vežamo bagažo ir galinės pakabos keliamas triukšmas. Šį savybė ypač svarbi prabangiems, verslo klasės automobiliams, iš kurių reikalaujama didelio komforto. Dėl to šis kėbulas patrauklus konservatyviems pirkėjams.

Tačiau sedanai nėra praktiški. Vienintelė galima transformacija – atverčiama galinės sėdynė nugarėlė, leidžianti iš salono pasiekti bagažą bei vežti ilgus daiktus. Tačiau tai mažai gelbsti norint vežti stambių gabaritų daiktus. Be to, dėl išsikišusios galinės kėbulo dalies nėra lengva manevruoti – ypač ankštose aikštelėse.

|  |
| --- |
| **Automobilių kėbulo tipai**  v • a • r  |
| Hardtopas | Hečbekas | Kabrioletas | Kupė | Limuzinas | Sedanas | Targa | Universalas |
**Eugenija Adaškevičienė-Bugarevičiūtė** (g. 1944 m. spalio 20 d. Šiluvoje) – Lietuvos pedagogė, habilituota socialinių mokslų daktarė. 1963–1972 m. daugkartinė Lietuvos slidinėjimo čempionė ir prizininkė, sporto meistrė.

Biografija
----------

1962 m. baigė Šiluvos vidurinę mokyklą, 1966 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą, 1976 m. baigė TSRS Pedagogikos mokslo akademijos ikimokyklinio auklėjimo mokslo tyrimo instituto aspirantūrą Maskvoje. 1977 m. pedagogikos mokslų daktarė.

1966–1976 m. Šiaulių pedagoginio instituto dėstytoja, nuo 1977 m. – ŠPI Klaipėdos ikimokyklinio auklėjimo fakulteto dėstytoja, 1976–1981 m. vadovavo sporto kolektyvui, docentė, 1981–1983 m. Kūno kultūros katedros vedėja. Nuo 1991 m. Klaipėdos universiteto dėstytoja, 1995 m. Pedagogikos fakulteto dekanė, 1996–1997 m. mokslo ir meno prorektorė, nuo 1998 m. Kūno kultūros katedros profesorė. Daugiau kaip 70 įvairių mokslinių, metodinių darbų autorė, parašė vadovėlį, 2 monografijas, 8 mokymo priemones.

Bibliografija
-------------

* Krepšinis moksleiviams, rusų kalba, 1983 m.
* Mažųjų sporto abėcėlė, 1990 m.
* Lietuvos ikimokyklinukų fizinis ugdymas, 1993 m.
* Vaikų fizinio ugdymo pedagogika, 1994 m.
* Judėjimas – vaiko sveikata, stiprybė, grožis, 1996 m.
* Judėjimo džiaugsmas. Lietuvos ikimokyklinukų fizinio aktyvumo optimizavimo programa ir metodinės rekomendacijos, 1996 m.
* Vaikų sveikatos ugdymas (pedagoginiu aspektu), 1999 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jonas Žilinskas. *Eugenija Adaškevičienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 80 psl.
| Papėčių piliakalnis |
| --- |
| Papėčių piliakalnis (iš pietvakarių) |
| 

Papėčių piliakalnisPapėčių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°18′51.1″ š. pl. 23°47′49.2″ r. ilg.﻿ / ﻿54.314194°š. pl. 23.797000°r. ilg.﻿ / 54.314194; 23.797000Koordinatės: 54°18′51.1″ š. pl. 23°47′49.2″ r. ilg.﻿ / ﻿54.314194°š. pl. 23.797000°r. ilg.﻿ / 54.314194; 23.797000 |

 |
| Vieta | Alytaus rajonas |
| Seniūnija | Miroslavo seniūnija |
| Aukštis | 7–10 m |
| Plotas | 24x19 |
| Naudotas | I tūkstantmetis |
| Žvalgytas | 1954 |
| Registro Nr. | / 2808 /A36 |

**Papėčių piliakalnis** – piliakalnis Alytaus rajono savivaldybės teritorijoje, prie Papėčių kaimo, Miroslavo seniūnijoje. Pasiekiamas keliu Buckūnai–Papėčiai Papėčiuose pasukus į dešinę rytų kryptimi link Obelninkų, už 800 m yra kairėje, į šiaurę. Įrengtas atskiroje, kalvoje į šiaurę nuo Metelių ežero. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 24x19 m dydžio. Šlaitai vidutinio statumo, 7–10 m aukščio. Piliakalnis ilgai buvo ariamas, šiuo metu dirvonuoja.

Nuo Papėčių piliakalnio atsiveria vaizdingas reginys: galima matyti visus tris didžiuosius Dzūkijos ežerus (Metelį, Obeliją ir Dusią), Metelių gyvenvietę, Miroslavo bažnyčią. Saugomas Metelių regioniniame parke.

* Iš rytųIš rytų
* Iš pietryčiųIš pietryčių
* Iš šiaurės rytųIš šiaurės rytų
* Metelio ežeras žvelgiant nuo piliakalnioMetelio ežeras žvelgiant nuo piliakalnio

Tyrimai
-------

1954 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Įtvirtinimų ir kultūrinio sluoksnio nepastebėta. 
Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 21 000 m².

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Atesninkų piliakalnis 14 km | Obelytės piliakalnis 4 km | Radžiūnų piliakalnis 14 km |  |
| Prelomčiškės piliakalnis 9 km |  | Žilvės piliakalnis 10 km |
| Giraitės piliakalnis 12 km | Paserninkų piliakalnis 12 km | Obelijos piliakalnis 4 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 126 (Nr. 531)

* Naujai išaiškinamų istorijos ir kultūros paminklų sąrašas
* LR KPI 1995 01 31 raštas Nr. 01-7-127

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Papėčiai
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

*Apie kaimą žr. Ūsai (Šakiai).*
Ūsai
Antanas Smetona su plačiais ūsais
**Ūsai** – kūno plaukai, augantys vyrams tarp viršutinės lūpos ir nosies. Ūsai pradeda kaltis prasidėjus lytinei brandai ir yra vienas ryškiausių jos požymių.

Ūsai yra vienas ryškiausių vyro veido bruožų, todėl jų nešiojimas ir pavidalas dažnai yra svarbus išskirtinis ženklas. Įvairiose kultūrose ūsai vertinami skirtingai – pvz. Artimuosiuose Rytuose, Vidurinėje ir Pietų Azijoje, Arabų šalyse, Balkanuose ūsai laikomi vyriškumo, valdingumo ženklu, todėl dauguma tų kraštų vyrų linkę ūsų neskusti. Rytų Azijoje ūsų nešiojimas paplitęs mažiau. Vakaruose ūsų nešiojimo mados dažnai kinta. Pvz. amišų, sentikių religinėse atšakose priimta nesiskusti ūsų ir barzdų, panašios tradicijos prisilaiko ir daug musulmonų, tuo tarpu mormonai visad skutasi ūsus ir barzdas.

Istorijos bėgyje susiklostė įvairios ūsų nešiojimo mados, dažnai įvestos vienos ar kitos žymios asmenybės:

* siauri, ilgi, lenktakraščiai Dali ūsai (pagal Salvadorą Dali)
* siauri, ilgi, tiesiais galais „angliški" ūsai
* trumpi, aukšti, tik panosę užimantys „šepetėliniai" ūsai (pvz. A. Hitlerio, Č. Čaplino, G. Jagodos, R. Mugabės)
* dideli, platūs, vešlūs, ant lūpos užeinantys „vėplio" ūsai (pvz. F. Nyčės, Stalino, J. Pilsudskio, M. Tveno)
* bakenbardai – vešlūs ūsai, besijungiantys su žandenomis (pvz. Vilhelmo I, Č. Arturo)
* siauri, žemyn einatys „manždiūriški" ūsai
* platūs, žemyn einantys „baikerio" ūsai
* labai siauri, tik ant lūpos krašto palikti „pieštukiniai ūsai"

Ūsais taip pat vadinami žinduolių panosėje esantys ilgi plaukeliai.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Sebu |
| --- |
| Sebu upės aukštupio intakas - Mikes (30 km 5 vakarus nuo Feso) Sebu upės aukštupio intakas - Mikes (30 km 5 vakarus nuo Feso) |
| **Ilgis** | 614 km |
| **Baseino plotas** | 40 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 137 m³/s |
| **Ištakos** | Vidurinis Atlasas |
| **Žiotys** | Atlanto vandenynas |
| **Šalys** | Marokas |

**Sebu** (arab. سبو = *Sebū*) – didžiausia Maroko upė, teka šalies šiaurinėje dalyje. Prasideda Viduriniame Atlase ir įteka į Atlanto vandenyną į šiaurę nuo Rabato. Sebu vandenys naudojami drėkinimui ir pramonėje. 20 km upės atkarpa iki Kenitros, kur pastatytas vienintelis Maroke upių uostas, naudojamas laivybai. Pagrindiniai upės intakai – Inavenas, Mikes (Mikkes) ir Verga upės.

Koordinatės: 34°15′46″ š. pl. 6°40′39″ v. ilg.﻿ / ﻿34.26278°š. pl. 6.67750°r. ilg.﻿ / 34.26278; 6.67750
Poilsis Palangoje
**Poilsis** (arba ***rekreacija***; lot. *reacreatio* – „atsistatymas") – žmogaus dvasinių ir fizinių jėgų atgavimo procesas.

Poilsis organizmui reikalingas ypač po įtemptos veiklos, pavargus, patyrus traumą, ligos metu (tuomet greičiau sveikstama) bei po jos (reabilitacija) ir pan. atvejais. Ilsintis, atsipalaiduojant atsikuria gyvybinės galios.

Poilsio laikas
--------------

*Pagrindinis straipsnis – Poilsio laikas*.
Poilsio laikas darbo teisėje – įstatymu, kolektyvine ar darbo sutartimi reglamentuotas laisvas nuo darbo laikas. Įstatymai (pvz. Lietuvoje – LR DK) reglamentuoja poilsio sąvoką, jo trukmę, darbo laiką.

Yra skiriamos poilsio pertraukos, atostogos ir kt.

Poilsio rūšys
-------------

Poilsis gali būti aktyvus arba pasyvus (pvz. miegas).

Poilsio vietos
--------------

Ilsėtis galima įvairiose vietose – tiek darbe, tiek ir specialiai tam skirtose vietose (poilsio kambariuose), pakeičiant aplinką, pvz. išvažiuojant kur nors į kitą vietovę. Teigiamai gali veikti kelionė į gamtą, kaimą, kurortą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  LR darbo kodeksas (2009-12-21 redakcija)

Vikicitatos 

Wikiquote logoWikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***Poilsis***
| **Eugenija Rimkūnienė** |
| --- |
| Gimė | 1945 m. gruodžio 25 d. (77 metai)Kiemėnuose, Vaškų valsčius |
|  |
| Veikla | Lietuvos bibliotekininkė, bibliografė |
| Organizacijos | Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka |
| Pareigos | 1989-2005 m. direktorė |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Eugenija Rimkūnienė** (g. 1945 m. gruodžio 25 d. Kiemėnuose, Vaškų valsčius) – Lietuvos bibliotekininkė, bibliografė.

Biografija
----------

1967 m. baigė Vilniaus universitete.

1967–1983 m. Šiaulių viešosios bibliotekos (dabar Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka) Vaikų literatūros skyriaus vyr. bibliografė, 1984–1989 m. Kraštotyros skyriaus vadovė, 1989–2005 m. bibliotekos direktorė, nuo 2005 m. pabaigos Komplektavimo skyriaus vyresnioji bibliotekininkė.

Dalyvavo kraštotyros veikloje, inicijavo bibliotekos metraščių bei kronikų rašymą. Dalyvavo respublikinėse bei miesto kraštotyros parodose, apdovanota diplomais.

Lietuvos bibliotekininkų draugijos narys.

Bibliografija
-------------

* Šiaulių apskrities P. Višinskio viešosios bibliotekos kronikos (už 1982–1986, 1995–1997 m.),
* V. Kapsuko gatvė Šiauliuose, su B. Knizikevičienė, D. Darbutiene.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Eugenija Rimkūnienė. Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka

Nuorodos
--------

* E.Rimkūnienės atsiminimai. Rankraštis (111.1 kb) Archyvuota kopija 2010-01-02 iš Wayback Machine projekto.
| **Eugenija Kupčinskienė-Baškytė** |
| --- |
| Gimė | 1952 m. liepos 8 d. (70 metų)Joniškyje |
| Sutuoktinis (-ė) | Limas Kupčinskas |
|  |
| Veikla | Lietuvos biologė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė. |

**Eugenija Kupčinskienė-Baškytė** (g. 1952 m. liepos 8 d. Joniškyje) – Lietuvos biologė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė, profesorė.

Biografija
----------

Sutuoktinis Limas Kupčinskas. 1975 m. baigė Vilniaus universitetą, 1980 m. – Maskvos universitetą. 2003 m. habilituota biomedicinos mokslų daktarė.

Nuo 1980 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos, 1991-2002 m. dar ir Vytauto Didžiojo universiteto dėstytoja, nuo 2006 m. dar ir Kauno medicinos universiteto dėstytoja, nuo 2004 m. profesorė. Nuo 2008 m. VDU Gamtos mokslų fakulteto Biologijos katedros profesorė.
1991-1993 m. stažavosi Sausumos ekologijos institute (Didžioji Britanija), 1996 m. Velso universitete. 2004 m. Europos Sąjungos mokslo projektų ekspertė.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinių tyrimų sritys – augalų hormoninės reguliacijos mechanizmai, augalų DNR metilinimo procesai, ekologinė morfofiziologija, kultūrinių augalų jautrumas metalams, sumedėjusių ir žolinių augalų latentiniai pažeidimai Lietuvos lokalios taršos zonose, aplinkos bioindikacija, oro tarša.

Skaitė pranešimus tarptautinėse mokslinėse konferencijose JAV, Japonijoje, Kinijoje, Prancūzijoje, Didžiojoje Britanijoje, Suomijoje, Italijoje, Australijoje. Paskelbė apie 100 mokslinių straipsnių.

Bibliografija
-------------

* Augalų audiniai, su A. Dastikaite, 1995 m.
* Miško žoliniai augalai, 2004 m.
* Latentiniai paprastosios pušies pakitimai lokalios taršos aplinkoje, (*monografija*), 2006 m.
* Augalų anatomija ir morfologija, su D. Batiuškaite (*mokomoji knyga*), 2009 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Eugenija Kupčinskienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 278 psl.
| Lokarnasit. *Locarno* |
| --- |
|        |
|  |
|  |
| 

LokarnasLokarnas

46°10′00″ š. pl. 8°48′00″ r. ilg.﻿ / ﻿46.16667°š. pl. 8.80000°r. ilg.﻿ / 46.16667; 8.80000﻿ (Lokarnas)Koordinatės: 46°10′00″ š. pl. 8°48′00″ r. ilg.﻿ / ﻿46.16667°š. pl. 8.80000°r. ilg.﻿ / 46.16667; 8.80000﻿ (Lokarnas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Šveicarijos vėliava Šveicarija |
| **Kantonas** | Tičino kantonas Tičino kantonas |
|  |
| **Meras** | Carla Speziali |
|  |
| **Gyventojų** (2002) | 14 320  |
| **Kalba** | Italų |
| **Plotas** | 19,4 km² |
| **Tankumas** (2002) | 738 žm./km² |
|  |
| **Pašto kodas** | 6600 |
|  **Vikiteka** | Lokarnas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Lokárnas |

**Lokarnas** (it. *Locarno*, Tičino dialektas *Lucärn*, vok. *Luggarus*) − miestas Šveicarijos pietuose, Tičino kantone, prie Madžorės ežero. Tai nedidelis Šveicarijos miestas, plytintis žemiausiai jūros lygio (205 m), netoli Italijos. Miestas turistus vilioja nepakartojamu Madžorės ežeru ir Viduržemio jūros regiono augalais − palmėmis, oleandrais, apelsinmedžiais. 

Lokarne kas dvejus metus vyksta tarptautinis kino festivalis ir kiti svarbūs su menu, ypač muzika susiję renginiai. 1480 m. pranciškonų vienuoliui Lokarne buvo apsireiškusi Mergelė Marija, dėl to tai ir katalikų traukos centras. 

Lokarnas yra kurortinis miestas. Jame vystoma juvelyrinių dirbinių, mašinų gamyba, chemijos, maisto pramonė. Yra meteorologinė observatorija.

Sportas
-------

* FC Locarno (futbolas)

Nuorodos
--------

* Oficiali miesto svetainė **(**it.**)**
* Apie Lokarną Archyvuota kopija 2011-07-28 iš Wayback Machine projekto. **(**it.**)**
| **Eugen Kalkschmidt** |
| --- |
| Gimė | 1874 m. gruodžio 10 d.Budelkiemis, Vokietijos imperija |
| Mirė | 1962 m. vasario 1 d. (87 metai)Miunchenas, Vakarų Vokietija |
|  |
| Veikla | Rašytojas, redaktorius, meno istorikas, aktorius |

**Eugen Kalkšmidt** (1874 m. gruodžio 10 d. Budelkiemyje, Vokietijos imperija – 1962 m. vasario 1 d. Miunchene, Vakarų Vokietija) – rašytojas, redaktorius, meno istorikas, aktorius.

Biografija
----------

Gimė 1874 m. gruodžio 10 d. Budelkiemyje. Mokėsi Klaipėdos vidurinėje mokykloje, vėliau mokėsi Tilžės gimnazijoje. Baigęs mokslus išvyko uždarbiauti į Berlyną, tačiau grįžo į Įsrutį, kur dirbo spausdinimo įmonėje, vėliau vėl dirbo Tilžėje. 1892 m. išvyko dirbti į Šmalkaldeną, Tiuringijoje, buvo paimtas į karinę tarnybą Miunchene, o 1894 m. išvyko į Hamburgą, kur pradėjo vaidinti teatre. 1896 m. pradėjo vaidinti Drezdeno teatre, kur vienerius metus studijavo dramos studijas. 1898 m. vaidino Leipcigo teatre, kur susipažino su dramaturgu Frank Wedekind. Pradėjo domėtis literatūra ir estetika. Rašė straipsnius į įvairius laikraščius estetinės architektūros ir interjero tematika. 1905 m. vedė dailininkę Olga Therese Batsch (1876–1959). 1906 m. išleido pirmąją knygą *Großstadtgedanken. Sammlung von Anregungen aus der ästhetischen Praxis*. 1912-1923 m. dirbo Miuncheno meno žurnalo *Jugend* redaktoriumi, rašė straipsnius literatūros, fotografijos ir muzikos tematika. I pasaulinio karo metu kovojo fronte, buvo apdovanotas. Po karo rašė knygas apie meno ir Vokietijos istoriją. Mirė 1962 m. vasario 1 d. Miunchene.

Darbai
------

* *Großstadtgedanken. Studien und Ratschläge aus der ästhetischen Praxis.* München 1906.
* *Deutsche Freiheit und deutscher Witz.* Hamburg 1928.
* *Deutsche Sendung im Ostland.* Köln 1936.
* *Preußische Profile.* Hamburg 1940.
* *Moritz von Schwind. Der Mann und das Werk.* München 1943.
* *Von Memelland bis München. Erinnerungen.* Hamburg 1948.
* *Carl Spitzweg und seine Welt.* München 1945.
* *Biedermeiers Glück und Ende.* München 1957.

Nuorodos
--------

* Literatūra susijusi su Eugen Kalkschmidt (vok.)

Literatūra
----------

* Eugen Kalkschmidt: Von Memelland bis München. Erinnerungen. Stromverlag, Hamburg-Bergedorf 1948
**Eugenija Macytė-Mikšienė-Jurkūnienė** (1907 m. gegužės 9 d. Sankt Peterburgas – 2005 m. rugpjūčio 2 d. Vilnius) – Lietuvos tapytoja.

Biografija
----------

Vyras grafikas Vytautas Jurkūnas, sūnus karikatūristas Vytautas Jurkūnas. 1936 m. baigė Kauno meno mokyklą. 1941 m. ištremta į Altajaus kraštą, 1945 m. grįžo į Lietuvą.

Kūryba
------

Nutapė peizažų, ankstyvieji – dekoratyvūs, nuotaikingi, prislopinto kolorito („Venta", „Pažaislis", abu 1939 m. „Pavasaris Vilniuje" 1945 m. „Literatų gatvė Vilniuje" 1949 m.), šeštojo – aštuntojo dešimtmečio paveikslai impresionistinio stiliaus, subtilių spalvų, kamerinių formų („Naujasis Vilnius" 1960 m. „Kelias prie jūros" 1973 m. „Poilsis" 1975 m.). Nutapė figūrinių kompozicijų, natiurmortų, portretų. Sukūrė piešinių, odos dirbinių projektų. Nuo 1939 m. dalyvavo parodose, individualios parodos surengtos Vilniuje 1958 m. 1967 m. Kūrinių („Vilniaus Tilto gatvė" 1945 m. „Verbos" 1960 m. „Saulėta diena" 1966 m. „Žuvėdros" 1971 m. „Natiurmortas su citrinom" 1972 m.) turi Lietuvos dailės muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Eugenija Jurkūnienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 63 psl.
**Antanas Švatelis**, latv. *Antons Švatelis* (1849 m. Lazdininkų kaime, Kretingos apskritis – 1913 m. rugpjūčio 11 d. Utenoje) – Romos katalikų kunigas Latvijoje ir Lietuvoje, liaudies švietėjas.

Biografija
----------

Mokėsi Kauno kunigų seminarijoje, 1878 m. įšventintas kunigu. Išvyko tarnauti į Lyvberžės Šv.Juozapo bažnyčią tuometinėje Kuršo gubernijoje. 1888 m. paskirtas klebonu į kitą latvišką Šv.Arkangelo Mykolo bažnyčią Alsungoje. Šioje vietovėje nutraukė tradiciją žmones laidoti prie bažnyčios ir įsteigė naujas kapines, subūrė stiprų parapijos chorą. Po dvejų metų perkeltas į Dunavą, kur pradėjo statyti naują Šv.Juozapo katalikų bažnyčią (pašventinta 1900 m.). 

Nuo 1901 m. skiriamas į Uteną, kur 12 metų tarnavo klebonu Kristaus Žengimo į dangų parapijoje. Šiame mieste organizavo pajėgų bažnytinį chorą, itin didelį dėmesį skyrė jaunimo švietimui: 1907 m. kiekviename parapijos kaime įsteigė po mokyklėlę, kuriose dirbo jo paruošti mokytojai. Tokių pradinio raštingumo mokyklėlių vienu metu buvo iki 20, jas rėmė pinigais kun. A.Švatelis. Tų pačių metų balandžio 15 d. Utenoje buvo įkurtas Švietimo draugijos „Saulė" skyrius, o prie bažnyčios – pradinė mokykla. Utenos „Saulės" bibliotekai kunigas atidavė visas savo lietuviškas knygas ir šelpė finansiškai. Klebonijoje jis įsteigė biblioteką–skaityklą, kuriai nupirko daug knygų ir davė spintas laikymui.

Antanas Švatelis pasižymėjo ir blaivybės skleidimo darbuose, buvo pagrindinis Utenos *Labdarių draugijos* rėmėjas. Pats būdamas geras ūkininkas, savo pavyzdžiu ir žodžiu mokė parapijiečius pelningai dirbti žemės ūkyje.

Šaltiniai
---------

* Dr. Aldona Vasiliauskienė. *Utenos klebonas kun. Antanas Švatelis – užsislėpęs apaštalas (1849–1878–1913 08 11)* // Voruta, 2012-07-18
* *Sv. Miķeļa Alsungas katoļu baznīca* // suitunovads.lv Archyvuota kopija 2017-05-07 iš Wayback Machine projekto.
**Degučių metraštis**, **Chronografas, arba Kuršo ir Lietuvos metraštis**, rus. *Хронограф, сиречь Летописец Курляндско-литовский* – XIX a. vidurio Lietuvos rusų sentikių istoriografijos paminklas.

Istorija
--------

Literatūroje metraštis buvo žinomas nuo 1933 m. kai paplito nuorašais, surastas 1973 m. Degučiuose (Zarasų rajono savivaldybė). Archeografinės ekspedicijos dalyviai įsigijo jį iš Zarasų sentikių bendruomenės choro vadovo. Saugomas Rusijos mokslų akademijos Rusų literatūros institute (Puškino namuose) Sankt Peterburge. Metraštis imtas vadinti tiesiog Degučių metraščiu.

Metraštis
---------

Aprašyti 1652–1851 m. sentikių gyvenimo įvykiai. Kasmetiniai įrašai paraštėse skirstomi į Maskvos, Rusijos, Kuršo, Solovkų, Lietuvos ir kitas vadinamąsias istorijas. Metraštis sukompiliuotas iš XVII a.-XIX a. įvairių raštų ir pasakojimų.

Vertingiausia dalis paties sudarytojo, Degučių sentikių vienuolyno 1841–1853 m. vyresniojo Vasilijaus Ivanovičiaus (Joanovičiaus) Zolotovo (1786–1860 m.) matytų ar iš liudytojų girdėtų įvykių aprašymai – Rusijos caro Aleksandro I trumpas sustojimas Degučiuose, valdžios pastangos palenkti sentikius į stačiatikybę, konkrečios žinios apie bendruomenės gyvenimą. Metraštis visais atžvilgiais orientuotas i Rusiją, atspindi Degučių ir apylinkių sentikių bendruomenės, vadinamosios fedosejevininkų atšakos uždarumą. Jame nėra žinių apie krašto politinio, visuomeninio gyvenimo įvykius, apie sentikių kitataučius kaimynus.

Literatūra
----------

* Degučių metraštis: Chronografas, arba Kuršo ir Lietuvos metraštis. Rusišką tekstą parengė ir rodykles sudarė Nadiežda Morozova, į lietuvių kalbą išvertė Irena Potašenko, pratarmę parašė Nadiežda Morozova, Grigorijus Potašenko, komentarus parašė Grigorijus Potašenko. V. LLTI, 2004. 322 p. ISBN 9955-475-70-6

Nuorodos
--------

* Literatūra 2005 47(2)
* Дегуцкий летописец[neveikianti nuoroda]
* Apie Degučių sentikius ir metraštį Archyvuota kopija 2009-04-30 iš Wayback Machine projekto.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Degučių metraštis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 569 psl.
**Albinas Bernatavičius** (1940 m. kovo 31 d. Ročkių k. Lazdijų r. – 1981 m. kovo 24 d. Varėnoje) – muzikos mokytojas ir chorvedys.

Biografija
----------

1960–1963 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus kultūros – švietimo technikume (dėst. S. Mikolovienė). 1965–1980 m. su pertraukomis choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. V. Budrevičius ir doc. A. Lopas).

Nuo 1963 m. dirbo Varėnos rajoninių kultūros namų meno vadonu, vadovavo mišriajam chorui ir vokaliniams ansambliams. 1977 m. choras koncertavo Lenkijoje ir Čekoslovakijoje. 1974 m. subūrė Varėnos miško įmonių susivienijimo vyrų vokalinį ansamblį ir su juo nemažai koncertavo. Keletą metų Varėnos vidurinėje mokykloje dėstė muziką ir dainavimą, vadovavo vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorams bei vokaliniams ansambliams.

Nuo 1965 m. Varėnos vaikų muzikos mokyklos mokytojas, akordeonistų orkestro vadovas, nuo 1973 m. direktorius.

Nuo 1964 m. Varėnos rajono dainų švenčių bei festivalių organizatorius ir vyr. dirigentas. 1974 m. buvo apdovanotas Kultūros žymūno ženklu.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Vengrinis skydas ir šalmas. Iš Metropolitan meno muziejaus Niujorke kolekcijos
**Vengrinis skydas** – specifinės formos skydas, stačiakampis apačioje, su neišreikštu dešiniuoju kampu ir stačiai aukštyn kylančiu viršumi, kuris pereina į aukštą, dažnai smailų išorinį (kairįjį) kampą. Ilgas išorinis kampas skirtas apsaugoti galvą ir kaklą nuo kardo kirčių.

Vengriniai skydai būdingi lengvajai vengrų kavalerijai. XVI a. tokio tipo skydai labai išpopuliarėjo Rytų Europos raitelių (tiek krikščionių, tiek musulmonų) tarpe.

Kitas vengrinis skydas
----------------------

Dvikova su trumpais kalavijais ir dilbiniais skydais, kurie pavadinti „vengriniais skydais" (XV a. vidurio piešinys)
Iki XVI a. Vokietijoje vengriniu skydu vadino dar vieną skydų tipą – tai dilbinis skydas (dilbį ir plaštaką dengiantis skydas), kurio dešinysis (vidinis) kraštas pereina į aštrų spyglį, kuriuo galima atakuoti. Tuo šis skydas primena indišką patą.

Nuorodos
--------

* Hungarian – style Shield, ca. 1500–1550
**Albinas Morkus** (1921 m. kovo 27 d. Punske, dab. Punsko valsčius, Lenkija – 1967 m. rugpjūčio 27 d. Vilniuje) – lietuvių rašytojas ir vertėjas.

Biografija
----------

Baigė Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnaziją. 1941–1943 m. studijavo Vilniaus universitete. 1945 m. persikėlė į Lenkiją, vėliau į Vakarų Europą. Studijavo kalbas, filosofiją ir literatūrą Tiubingeno, Paryžiaus universitetuose. Emigravo į JAV, studijavo Čikagos universitete. 1963 m. grįžo į Lietuvą.

Kūryba
------

Kūriniuose kritiškai aprašė lietuvių emigrantų gyvenimą, amerikietišką buitį ir vartotojišką visuomenę. Sovietinėje Lietuvoje išgarsėjo savo satyrine publicistine knyga „Vaduotojai" iš arti". Kiti kūriniai: „Baltasis miestelis" (1962 m.), „Susitikimas" (1965 m.), „Taip man atrodo" (1969 m.), „Laukinių Vakarų madona" (1970 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Vaduotojai" iš arti. Gintaras, Vilnius, 1968.
2. ↑  Jūratė Sprindytė. *Albinas Morkus*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987.
*Kitos reikšmės – Dailidė.*
Dailidė paveiksle, 1608 m.
**Dailidė** – viena populiariausių profesijų medienos apdirbimo įmonėse, statybose, buityje, susijusi su medienos mechaniniu apdirbimu, jos gaminių pavertimu statybinėmis konstrukcijomis, jų montavimu statybos objekte, buityje. Kadangi tai gana platų veiklos barą apimanti profesija, tai konkretaus dailidės darbas gali apimti siauresnes sritis (specializacijas): klojinių ir pastolių montavimas, perdangų įrengimas, stogų konstrukcijos įrengimas, langų bei durų įstatymas, baldai, laivai ir kt.

Istorija
--------

Dailidės profesija atsirado kartu su darbo įrankiais, kuriuos žmogus išmoko pasigaminti. Senovės graikai ir kitų civilizacijų atstovai jau buvo kvalifikuoti šio amato meistrai. Jų darbus liudija išlikę puošnios šventovės ir rūmai.

Kvalifikacija
-------------

Dailidė
Dailidė moka dirbti rankiniais ir elektriniais įrankiais, mechanizuoto medienos apdirbimo staklėmis ir įrengimais, statyti rąstinius, karkasinius ar kitų konstrukcijų medinius namus, įrengti juose perdengimus, montuoti stogo konstrukcijas, langus ir duris, medines grindis ir laiptus. Savo darbe dailidė panaudoja ir kitos rūšies medžiagų atskiras detales, sudarančias galutinio produkto visumą (kartono, plastiko, stiklo, metalo). Dailidė pažįsta ir skiria medienos rūšis, jų biologines bei mechanines savybes, taiko konkrečiai medienos rūšiai tinkamus žymėjimo, matavimo, pjovimo ir apdorojimo būdus. Atlieka grubią ir galutinę medinių paviršių apdailą. Savo darbe vadovaujasi nesudėtingų gaminių brėžiniais, gali parengti jų eskizus. Taip pat žino ir naudojasi visomis saugaus darbo priemonėmis.

Dailidės amatui yra artima staliaus profesija, nes dailidės savo darbo praktikoje plačiai naudoja gatavus stalių gaminius.

Įrankiai
--------

Darbe plačiai naudojami universalūs ir siauros paskirties įrankiai:

* rankiniai individualūs (elektriniai ar paprasti tradiciniai): liniuotė, ruletė, kampainis, gulsčiukas, gręžtuvas, pjūklas, šlifuoklis, buitinis peilis, kirvis, plaktukas, atsuktuvas, replės, yla, slankmatis, oblius, kaltas ir kt.;
* stacionarūs įrengimai, staklės, įrengti medienos apdirbimo cechuose, lentpjūvėse ar panašūs mobilūs įrenginiai, kurie gali būti pristatomi į statybos aikštelę medžio ar jo gaminių apdirbimo, paruošimo montavimui ir pan.

Mokymas
-------

Lietuvoje dailidės profesiją galima įgyti darbo rinkos ar pagrindinio profesinio mokymo įstaigose, vykdančiose mokymą pagal dailidės mokymo programą. Be teorijos, didžiąją mokymo turinio dalį (per 70%) sudaro praktinis profesijos mokymas. Asmenims, siekiantiems dailidės kvalifikacijos, privaloma turėti pagrindinį išsilavinimą. Kandidatai, savo praktinėje veikloje neformaliai ar savaiminiu būdu įgiję tokio darbo sugebėjimų, gali būti pripažįstami kvalifikuotais dailidėmis, jeigu išlaiko kvalifikacijos egzaminą. Tokius egzaminus paprastai organizuoja atestuoti profesinio mokymo centrai.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Dailidė (amatas)** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Dailidės amato istorija Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
* Dailidės profesija ir mokymo centrai *studijos.lt* svetainėje
**Albinas Jonas Marcinkevičius** (g. 1935 m. kovo 12 d. Baukuose, Šeduvos valsčius) – Lietuvos inžinierius, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1959 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1988 m. technikos mokslų daktaras.

1959–1962 m. dirbo Vilniaus skaičiavimo mašinų gamyklos Specialiajame konstravimo biure, 1962–1964 m. LTSR liaudies ūkio tarybos Projektavimo konstravimo biuro vyriausiasis projekto konstruktorius. 1964–1981 m. Sąjunginio mikroschemų konstravimo biuro KB-6 laboratorijos vedėjas. 1981 m. baigė Maskvos elektronikos technikos instituto Mikroelektronikos kvalifikacijos kėlimo fakultetą. 1981–1992 m. Mokslo tyrimų instituto „Venta" Mikroschemų projektavimo skyriaus viršininkas, vyr. konstruktorius. Nuo 1992 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto dėstytojas, 1996–2000 m. Radijo aparatūros katedros vedėjas; nuo 1994 m. profesorius.

Mokslinė veikla
---------------

Svarbiausios mokslinių tyrimų kryptys: integrinių grandynų projektavimas, integrinių grandynų technologijos procesai, analoginės informacijos keitikliai. Suprojektavo aukštojo dažnio integrinių informacijos keitiklių, kurie gaminti serijiniu būdu. Paskelbė daugiau kaip 100 mokslinių straipsnių. 4 išradimų autorius.

Bibliografija
-------------

* Mikroprocesorių naudojimas liaudies ūkyje. 1985 m.
* Sparčiaveikės integrinės skaitmeninių-analoginių ir analoginių-skaitmeninių keitiklių mikroschemos ir jų parametrų matavimas, su kitais, 1988 m. rusų k.
* Dvipolių integrinių schemų konstravimas. 1994 m.
* Integrinių grandynų technologiniai procesai. 1999 m.
* lntegrinių grandynų projektavimas. 2004 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Albinas Jonas Marcinkevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 249 psl.
| **Albinas Jonas Masaitis** |
| --- |
| Gimė | 1936 m. liepos 22 d.Daniliškės, Semeliškių valsčius, Trakų apskritis |
| Mirė | 2014 m. rugsėjo 29 d. (78 metai) |
| Tėvas | Jonas Masaitis |
|  |
| Veikla | kalbininkas, pedagogas, televizijos žurnalistas |
|  |
| Alma mater | 1977 m. Vilniaus universitetas |

**Albinas Jonas Masaitis** (1936 m. liepos 22 d. Daniliškėse, Semeliškių valsčius, Trakų apskritis – 2014 m. rugsėjo 29 d.) – Lietuvos kalbininkas, pedagogas, televizijos žurnalistas.

Biografija
----------

Gimė lietuvių pasieniečio šeimoje. 1940 m. apsigyveno Tamošių kaime (Veliuonos valsčius), tėvo gimtinėje. 1946 m. baigė Gausantiškių pradinę, 1955 m. Veliuonos vidurinę mokyklą. 1955–1956 m. Vilniaus pedagoginiame institute studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą. 1956 m. rudenį vykusių Vengrijos įvykių metu, Rasų kapinėse prie Jono Basanavičiaus paminklo dalyvavo susibūrime Vengrijos okupacijai atminti. Už tai buvo areštuotas, 1956–1961 m. kalėjo Mordovijos bendro ir sustiprinto režimo lageriuose, speckalėjime. 1962–1972 m. dirbo įvairiose Vilniaus gamyklose ir įstaigose. 1977 m. baigė Vilniaus universitetą, įgydamas filologo lituanisto specialybę.

1972–1982 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos Kalbų katedros dėstytojas, Leidybos skyriaus vyr. redaktorius, Kraštotyros draugijos Kalbos sekcijos Kauno skyriaus vadovas. 1982–1996 m. Lietuvos radijo ir televizijos vyresnysis redaktorius, TV laidų „Mūsų kalba", „Mokomės lietuvių kalbos", „Šnekasi baltai", „Gerbkime žodį" bei populiariosios kalbos viktorinos „Moki žodį – žinai kelią" autorius ir redaktorius. A. Masaitis buvo aktyvus Lietuvos Sąjūdžio dalyvis, daugelio 1988–1991 m. politinių akcijų Lietuvoje ir už jos ribų organizatorius (Maskvoje, Minske, Červenėje, Rygoje, Ragainėje). 1989 m. vienas Lietuvos politinių kalinių sąjungos įkūrėjų, Sausio 13-osios brolijos narys.

Parašė per 100 straipsnių lingvistinio švietimo ir kalbos kultūros klausimais. Nuo 2000 m. dirbo „Versmės" leidykloje, buvo pagrindinis leidyklos kalbos redaktorius, redagavo „Lietuvos valsčių" serijos monografijas „Raguva", „Veliuona", „Seredžius", „Kvėdarna", „Papilė", „Musninkai. Kernavė. Čiobiškis", „Gelvonai", „Baisogala", „Gruzdžiai", „Gelgaudiškis", „Sintautai", „Vaiguva", „Jieznas. Stakliškės". Buvo aktyvus leidyklos organizuotų renginių ir ekspedicijų dalyvis, straipsnių autorių konsultantas. Pats rašė straipsnius monografijoms rezistencijos tematika.

Bibliografija
-------------

* Kanceliarinės kalbos taisymai: metodiniai nurodymai ir rekomendacijos. – Kaunas, 1974. – 52 p.
* „Tautų tėvo" karalystėje: memuarai. – Kaunas: Šviesa, 1991. – 216 p. – ISBN 5-430-01078-2
* Gerbkime žodį / dail. Rimtautas Grabauskas. – Kaunas: Šviesa, 1994. – 126 p.: iliustr. – ISBN 5-430-01344-7

Įvertinimas
-----------

* 1992 m. Sausio 13-osios atminimo medalis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 314 psl.
2. ↑
3. ↑
**Viduramžių mokslas.** Tradiciškai Viduramžiai apima laikotarpį nuo Vakarų Romos imperijos žlugimo iki Amerikos atradimo bei maurų išvijimo iš Ispanijos, t. y. maždaug tarp 476 ir 1492 m.

Viduramžiais didelę reikšmę mokslo raidai turėjo arabų ir Vidurinės Azijos mokslininkai (Ibn Sina, Ibn Rušdi, al Birunijus). Susikūrus Europoje feodalinei sistemai, išplito ir sustiprėjo religijos vaidmuo. Tai neigiamai atsiliepė mokslo pažangai − viduramžiais mokslas išgyveno krizę. Atsirado specifinė Viduramžių mokslo forma − scholastika, kuri pagrindinį dėmesį skyrė krikščioniškų dogmų kūrimui. Mokslo raidos pagrindą sudarė alchemijos ir astrologijos plėtotė. Senovės graikų ir viduramžių mokslas dar nebuvo socialinė institucija.

Viduramžiais gimė ir viena iš svarbiausių Vakarų pasaulio mokslo institucijų − universitetai. Pirmieji atsirado XI−XII a. (Bolonijos universitetas − 1088 m. Paryžiaus − XII a. viduryje), katedrų ar vienuolynų mokyklų pagrindu. XII a. šios mokslo įstaigos gavo ir pasaulietinės valdžios pripažinimą bei leidimą savivaldai.

Nuorodos
--------

* Viduramžių mokslas, bažnyčios ir universitetai (anglų k.)
**Albinas Prižgintas** (g. 1947 m. sausio 21 d. Schweinfurte, Vokietija) – vargonininkas virtuozas ir chorvedys. Albino Jasenausko dukters – pianistės, vargonininkės ir chorvedės Teresės Jasenauskaitės-Prižgintienės – sūnus.

Biografija
----------

1949 m. iš Vokietijos su tėvais atvyko į JAV. 1969 m. baigė bakalauro, 1970 m. – muzikos magistro studijas *Julliard School of Music*.

Gavęs Fulbraito stipendiją, 1970–1971 m. vargonus studijavo pas Karlą Richterį Vokietijoje. Vargonų muzikos rečitalius surengė Harvardo universitete, Šv. Patriko katedroje Niujorke, Svč. Jėzaus Širdies katedroje Niudžersyje, Šv. Petro bažnyčioje Bostone, Kolumbijos universitete, Šv. Severino bažnyčioje Paryžiuje ir kitur.

Su „Camerata Singers" grupe gastroliavo trisdešimtyje JAV valstijų. Dažnai koncertavo ir su kitomis muzikos grupėmis, 1971 m. vargonavo Roberto F. Kennedžio vaikų teatre. Buvo muzikos vadovas *St. Mary's of Angeles* bažnyčioje Brukline. Šioje parapijoje vargonininkavo ir vadovavo chorui. Dalyvavo tarptautiniame vargonininkų konkurse Paryžiuje, konkursinę programą atliko ir Apreiškimo parapijos bažnyčioje Brukline. Daug metų vargonininkauja ir vadovauja chorui Šv. Mykolo ir Visų Angelų amerikiečių parapijose Tucsone, Arizonoje. Reiškiasi ir kaip džiazo pianistas. Jo brolis Viktoras taip pat muzikas (klarnetininkas).

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Koordinatės: 55°13′50.72″ š. pl. 23°30′2.66″ r. ilg.﻿ / ﻿55.2307556°š. pl. 23.5007389°r. ilg.﻿ / 55.2307556; 23.5007389

 *Kitos reikšmės – Sąrašas:Šv. Jono Krikštytojo bažnyčios.*

|  Butkiškės šv. Jono Krikštytojo bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Kauno |
| **Dekanatas** | Raseinių |
| **Savivaldybė** | Raseinių rajonas |
| **Gyvenvietė** | Butkiškė |
| **Adresas** | Dubysos g. 2 |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1939 m. |
| **Stilius** | liaudies architektūra |

**Butkiškės šv. Jono Krikštytojo bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Butkiškės kaime, Dubysos dešiniajame krante, 4,5 km į pietryčius nuo Ariogalos bažnyčios. Liaudies architektūros formų.

Istorija
--------

Privažiavimas prie bažnyčios
Pirmoji bažnyčia pastatyta 1506 m. Jai 1539 m. iš Ariogalos tijūnijos dovanota 19 valakų žemės, paskirtas klebonas (jis minimas ir 1567 m.). 1613 m. bažnyčia buvo Ariogalos parapijos filija. 1636 m. vėl minima Butkiškės parapija. Bažnyčiai 1820 m. priklausė Butkiškės ir Skubų kaimai. 1853 m. minima parapinė mokykla. Vikaras Aleksandras Balčiauskas išėjo į sukilimą, vėliau pasitraukė į Mažąją Lietuvą. Klebono Pr. Bikino rūpesčiu bažnyčia 1938–1939 m. kapitaliai suremontuota.

Architektūra
------------

Bažnyčia liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, bebokštė. Šventoriuje stovi 2 tarpsnių medinė varpinė. Jo tvora akmenų mūro.

Parapija
--------

Pagal Kauno arkivyskupo metropolito Sigito Tamkevičiaus 2003 m. balandžio 3 d. dekretą Nr. 220, parapijai priskirtos gyvenvietės:

* Butkiškė, Aleksandrovka, Antvėjai, Baukiai, Čiužiūnai, Daugėliškiai, Daujotai, Juteikiai, Padubysys (dalis), Pagausantys, Pakarklys, Paskystūnys, Paupstaliai, Putriai, Skubai, Stenioniai, Survilai, Vosbutai, Žardiškiai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Butkiškės šv. Jono Krikštytojo parapija. KaunoArkivyskupija.lt (tikrinta 2022-02-14).
*Kitos reikšmės – Degučių koplyčia (reikšmės).*
Koordinatės: 55°39′33″š. pl. 26°04′16″r. ilg.﻿ / ﻿55.659172°š. pl. 26.070987°r. ilg.﻿ / 55.659172; 26.070987

|  Degučių sentikių maldos namai |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Zarasų rajonas |
| **Gyvenvietė** | Degučiai (Zarasai) |
| **Adresas** | Saulėtekio g. 38 |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 2017 m. |

**Degučių sentikių maldos namai (koplyčia)** – naujai pastatyta medinė sentikių koplyčia Zarasų rajone, Degučių kaime, Saulėtekio g. 38. Koplyčia stūkso šiaurės rytiniame Degučių pakraštyje, į pietus nuo veikiančių senųjų sentikių kapinių. Pastatyta už suaukotas lėšas, dovanotame privačiame sklype. Šioje vietoje stovi sentikių atminimo kryžius. 

Sentikių atminimo kryžius buvusios šventovės vietoje
Statoma koplyčia, 2017 m. rugsėjis

Istorija
--------

1756–1851 m. Degučių vienuolynas buvo Baltijos šalių sentikių dvasiniu centru. Čia suvažiuodavo tūkstančiai maldininkų, stovėjo nakvynės namai, senelių prieglauda. 1799 m. Tito Tanajevo (rus. *Тит Антонович Танаев*) rūpesčiu pastatyta Švč. Dievo Motinos Užtarytojos soborinė didžioji maldykla (*cоборная большая моленна во имя Покрова Пресвятой Богородицы*). 1851 m. carinė valdžia likvidavo vietos sentikių bendruomenę. 

2007 m. degutiškių sentikių iniciatyva sutvarkytos kapinės, restauruota ir įrengta kapinių koplyčia.

2014 m. buvusios sentikių šventovės vietoje (Saulėtekio g. gale) pašventintas paminklinis atminimo kryžius (*поклонный крест*), įrengtas informacinis stendas.

2015 m. Lietuvos sentikių aukščiausioji taryba informavo degutiškius, kad kapinių koplyčia įregistruota Raistiniškių bendruomenės vardu. 2017 m. birželio 7 d. pradėta statyti nauja koplyčia. Maldos namai iškilmingai pašventinti 2017 m. spalio 28 d.

Architektūra
------------

Medinė koplyčia stačiakampio plano, įrengtas centrinis bokštelis su kupolu (atvežtas iš Baltarusijos) ir kryžiumi, su keturiais kokošnikais. Rąstinį pastatą dengia daugiašlaitis skardos lakštų stogas. Statinys tradicinės rusų architektūros (arch. Ričardas Narbutas).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Старообрядческая община в деревне Дегучай: "Кресту твоему поклоняемся" (vaizdo medžiaga)
2. ↑  Праздник Покрова Пресвятой Богородицы в Дегутях
3. ↑  Gera daryti gerą[neveikianti nuoroda]

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos stačiatikių bažnyčios
* Degučių sentikių bendruomenė (*Дегуцкая (Дегучяйская) община)* Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
* В Литве староверы из села Дегучай обращаются к единоверцам за помощью
* Староверы Литвы возрождают часовню. Это богоугодное дело не всем по душе
* Naujus maldos namus Degučių sentikių bendruomenė pasistatė savomis jėgomis (*youtube.com*)
| Vidurinės Lietuvos kariuomenės Nuopelnų kryžius |
| --- |
| ThumbThumbKryžius su juosta |
| Valstybė | Lenkijos vėliava Lenkija |
| Tinkamumas | Vidurinės Lietuvos kariuomenės vadai ir karininkai |
| Būklė | juo buvo apdovanojama |
| Statistika |
| Įkurtas | 1922 m. vasario 25 d. |
| Viso apdovanota | 1439 |
|  |

**Vidurinės Lietuvos kariuomenės Nuopelnų kryžius** (lenk. *Krzyz Zaslugi Wojsk Litwy Srodkowej*) – karinis apdovanojimas, Vilniaus seimo Vidurinėje Lietuvoje įsteigtas 1922 m. vasario 25 d. įtrauktas į Lenkijos apdovanojimų sistemą 1926 m.

Istorija
--------

Šiuo karinio pasižymėjimo ženklu buvo apdovanojami aukščiausi Vidurinės Lietuvos kariuomenės vadai, vadovavę mūšiams prie Vilniaus, ir karininkai, su Lietuvos–Baltarusijos divizija, vadovaujama Želigovskio, tiesiogiai dalyvavę kariniuose veiksmuose 1920 m. nuo spalio 9 iki lapkričio 19 d.

Nuopelnų kryžius buvo duodamas iki 1926 m. pabaigos. Įteikti 1439 apdovanojimai. Tarp apdovanotųjų: maršalas juzefas Pilsudskis, generolas Liucijanas Želigovskis, kariuomenės štabo viršininkas Marian Zyndram-Kościałkowski, kariuomenės vadai Daniel Konarzewski, Jan Rządkowski, taip pat Jan Grankowski, Maksymilian Hajkowicz, Wacław Iwaszkiewicz, Marian Zyndram-Kościałkowski, Michał Krukowski.

Kryžių gamino privačios bendrovės. Jam gauti reikėjo pateikti Apdovanojimo diplomą ir sumokėti į kasą ženklo gamybos kainą.

Aprašymas
---------

Nuopelnų kryžius – stilizuotas riterių kryžius su platėjančiais į galus ir šiek tiek įlenktais šonuose petimis. Kryžiaus priekyje, jo centrinėje dalyje, išlietas reljefinis vaizdas erelio su išskleistais sparnais, naguose laikančio skydą su Lietuvos herbu (Vytimi). Kryžiaus pečiai tarpusavyje sujungti laurų vainiku, sudarančiu siaurą žiedą. Viršutiniame kryžiaus petyje įrašyta „WILNO", ant horizontalių ir žemutinio peties – datos „9.Х.", „19.IX.", „1920".

Kryžiaus reverse ant horizontalių pečių įrašyta „LITWA–SRODKOWA". Ant vertikalių pečių pavaizduoti du kardai, savo viršūnėmis nukreipti į kryžiaus galus. Centrinėje dalyje – apvali, juostoje įrėminta lentelė. Ant lentelės buvo įspaudžiamas apdovanojimo eilės numeris. 

Kryžiaus perimetras įrėmintas siauru borteliu. Visi įrašai iškilūs. 

Kryžius buvo gaminamas iš šviesios bronzos. Jo dydis 43х43 mm.

Kryžius buvo segamas prie žalios šilkinės muaro juostos su septyniomis geltonai raudonomis išilginėmis juostelėmis. Juostos plotis 37 mm, kiekvienos juostelės plotis 1 mm.

Bibliografija
-------------

* Krzyż Zasługi Wojsk Litwy Środkowej. W: Kazimierz Sejda: Ordery, odznaczenia i medale Rzeczypospolitej Polskiej. Warszawa: 1932, s. 84

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lenkijos apdovanojimų sistema Archyvuota kopija 2016-10-02 iš Wayback Machine projekto. (rusų k.)]
2. ↑  Rozporządzenie Ministra Spraw Wojskowych G.M.I.L. 1254 z 1926 r. (Dziennik Personalny z 1926 r. Nr 12, s. 70)
|  |
| --- |
| Vidurinė Azija |
|  |
| Plotas | 4 003 451 km² |
| Gyventojų | 72 960 000 (2019) |
| Tankumas | 18,2 žm./km² |
| Valstybės | Kazachstano vėliava KazachstanasKirgizijos vėliava KirgizijaTadžikijos vėliava TadžikijaTurkmėnijos vėliava TurkmėnijaUzbekijos vėliava Uzbekija |
| BVP (nominalus) | 300 mlrd. JAV dol. (2019) |
| BVP gyventojui | 4000 JAV dol. |

Vidurinės Azijos apytikrės ribos ir sąvokos:  
 **Ruda spalva** – TSRS laikais priimta sąvoka,  
 **ruda ir šviesiai ruda** (įskaitant Kazachiją) – šių laikų dažniausia sąvoka,  
 **ruda, šviesiai ruda bei tamsiai gelsva** – UNESCO priimta sąvoka
**Vidurinė Azija** siauresne sąvoka – regionas tarp Amudarjos ir Syrdarjos upių, o platesne sąvoka – visos buvusių tarybinių Azijos valstybių teritorijos (Kazachija, Kirgizija, Uzbekija, Turkmėnija, Tadžikija). Kai kada prie teritorijos prijungiamas ir Afganistanas, dar rečiau – Mongolija. Kai kada kartu minimas ir Azerbaidžanas, dažniausiai taip norint paminėti visas postsovietines tiurkų šalis.

Vidurinės Azijos kaip savotiškai skirtingo regiono idėją 1843 m. pirmasis įdiegė Alexander von Humboldt.

Sąvokos
-------

Dominuoja trys Vidurio Azijos ribų sąvokos. Pirmos dvi Vidurinės Azijos tradicinės sąvokos teisingos, jeigu į šį regioną žvelgsime šiaurės-pietų kryptimis, nes tokiu atveju visos šios šalys yra Azijos žemyno geografiniame viduryje.

### Pirmoji sąvoka

Pagal pirmą, senesnį TSRS laikų apibrėžimą, Vidurinei Azijai priskiriama Uzbekija, Turkmėnija, Kirgizija, Tadžikija, nors šis regionas yra geografinės Azijos žemyno vakarų pakraštyje.

### Antroji sąvoka

Antra, plačiai priimta sąvoka, kada šalia anksčiau paminėtų šalių Vidurinei Azijai priskiriama ir Kazachija, bet taip pat šis regionas yra Azijos žemyno vakarų pakraštyje, tik užima platesnę dalį šiauriau. Kazachija nėra Azijos žemyno viduryje, o Kazachijos vakarinė dalis (apie 10 proc. šalies teritorijos) yra geografinėje Europoje.

### Trečioji sąvoka

UNESCO variantas labiausiai atitinka Vidurinės Azijos geografinį apibrėžimą, kadangi šiuo atveju išskyrus vakarines ribas, regionas tolygiai nutolęs nuo Azijos žemyno šiaurinių, pietinių ir rytinių pakraščių. Į šias ribas patenka Kazachija, Kirgizija, Uzbekija, Turkmėnija, Tadžikija, Sibiro pietų dalis, Mongolija, Kinijos vakarų dalis (Vidinė Mongolija, Sindziangas, Činghajus, Gansu, Tibetas), Indijos ir Pakistano šiaurinės dalys, šiaurės rytų Iranas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  International Monetary Fund: 5. Report for Selected Countries and Subjects
2. ↑  kazakhworld.com / Kazakhstan’s Biggest Question: Europe or Asia?[neveikianti nuoroda]

Nuorodos
--------

* britannica.com / Central Asia (anglų k.)
* umn.edu / Central Asia and Afghanistan (anglų k.)
* iranicaonline.org / CENTRAL ASIA i. Geographical Survey (anglų k.)
*Šis straipsnis apie šventę. Apie patiekalą skaitykite straipsnyje Sambar.*
**Sambaris** (dar ***samboris, sambariai, melstuvės***) – senovės lietuvių šventė. Vienus sambarius švęsdavo piemenys, kitus – žemdirbiai.

Pavasariniai sambariai – piemenų šventė. Aukštaitijoje švęsta per Sekmines, Žemaitijoje – per Devintines. Jos metu piemenys, papuošę karvių ragus vainikais, atgindavo bandą anksčiau ir iš šeimininkų susirinkdavo vaišes. Tada laukuose keldavo iškylą, pasikviesdavo kerdžių, kartais ir bernus, šeimininkus, ten žaisdavo, dainuodavo, vaidindavo vestuves. Pavasariniai sambariai išnyko ~XX a. pr. kai kaimams išsiskirsčius į vienkiemius, nustota bendrai ganyti gyvulius.

Kiti sambariai susiję su žemdirbyste ir būdavo švenčiami kaip sėjos, pasėlių lankymo ir derliaus nuėmimo pabaigtuvės. Ta proga valstiečiai gamindavo sambarinį alų, jį aukodavo Žemynai, Žemėpačiui, vaišindavosi, linksmindavosi. XV a. sambarius, rengtus rudenį miškeliuose, aprašė Janas Dlugošas, sėjos sambarius mini kiti autoriai – Motiejus Strijkovskis, Jonas Lasickis, Matas Pretorijus. XIX a. sambarius dar mini Simonas Daukantas. Ši šventė taip pat išnyko XX a. pr.

Šventės pavadinimas reiškia „sunešimas, su(si)dėjimas" (plg. skr. सम्भृत = IAST: *sambhṛta* „sunešta, surinkta").

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Sambaris*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 619