recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Kazimieras Rėklaitis** MIC (1887 m. spalio 22 d. Sintautų kaime, Vilkaviškio apskritis – 1962 m. spalio 21 d. Romoje) – Romos katalikų vienuolis marijonas, pedagogas, visuomenininkas, spaudos darbuotojas.

Biografija
----------

Gimė Marijampolės apskrities viršininko padėjėjo Martyno Rėklaičio šeimoje. Kartu augę broliai vėliau tapo iškiliomis asmenybėmis: Pranas – teisininku, Petras – mediku, Vikoras – inžinieriumi mechaniku ir visuomenininku.

K. Rėklaitis, baigęs Marijampolės gimnaziją, 1904–1908 m. mokėsi Peterburgo kunigų seminarijoje. Buvo pasiųstas studijuoti į Grigaliaus universitetą, kurį baigė filosofijos ir teologijos daktarų laipsniu. 1913 m. spalio 28 d. įšventintas kunigu. Nuo 1914 m. profesoriavo Petrapilio kunigų seminarijoje, dėstė fundamentalią ir dogmatinę teologiją bei katekizmą lotynų kalba, kas buvo naujovė tarp paskaitas lenkiškai skaitančių dėstytojų. Suderinęs su seimanarijos vadovybe, savo bute mokė klierikus lietuvių kalbos. Jo studentai buvo Jonas Starkus, Mykolas Ražaitis, Feliksas Bartkus, V. Mieleška.

Pirmojo pasaulinio karo metais vienoje iš Petrapilio gimnazijų lietuviškai mokė karo pabėgelių vaikus tikybos. Aktyviai dalyvavo kunigo Juozo Vailokaičio įkurtoje lietuvių katalikų pabėgėlių „Liaudies Sąjungoje", buvo renkamas į šios organizacijos Centro komitetą. Vienas iš Petrapilio Lietuvių Seimo organizatorių. Redagavo naujai įsteigtą savaitraštį „Vadas". 1918 m. liepos mėnesį bolševikams laikraštį uždarius, išvyko į Lietuvą. Apsigyveno Marijampolėje ir 1918 m. įstojo į Marijonų vienuolių ordiną. Mokytojavo Marijampolės Žiburio gimnazijoje, globojo Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo vargdienių seserų vienuoliją, rūpinosi Marijonų vienuolyno naujokais. 1923 m. išvyko į JAV, kur Čikagoje redagavo žurnalą „Laivas", dirbo marijonų naujokų vadovu ir profesoriavo *Arkivyskupo Mundeleino kunigų seminarijoje*.

1925 metais tėvas Rėklaitis buvo pakviestas į Romą, kur Marijonu namuose dirbo sekretoriumi, generaliniu prokuratoriumi, ekonomu, namų vyresnioju, ir dvasios tėvu. Lydėjo į Kauną pirmąjį nuncijų Lietuvai arkivyskupą Rikardo Bartolonį. 1940–1947 m. buvo Marijonų provincijolu Amerikoje. Kiek pagyvenęs Romoje, jis 1952 m. buvo vėl buvo siunčiamas į JAV – marijonų vienuolynų vizitatorium. Nuo 1953 m. K. Rėklaitis Romoje keturiolika metų vedė Jurgio Matulaičio beatifikacijos bylą.

Išleido keletą religinio pobūdžio knygų.

Šaltiniai
---------

* Zenonas Ivinskis. PADRE CASIMIRO. (Tėv. Kazimieras Rėklaitis, M.I.C.)
* Jūrų inžinierius Viktoras Rėklaitis // www.draugas.org
Koordinatės: 55°44′49″ š. pl. 22°8′49″ r. ilg.﻿ / ﻿55.74694°š. pl. 22.14694°r. ilg.﻿ / 55.74694; 22.14694


| Tverų tvenkinys |
| --- |
| Tverų tvenkinys nuo plento |
| Vieta | Lietuva (Rietavo savivaldybė) |
| Plotas | 0,159 km² |
| Kranto linijos ilgis | 3,33 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 2,4 m |
| Didžiausias gylis | 6,1 m |
| Įteka | bevardis upelis |
| Išteka | Sartupis |

**Tverų tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Rietavo savivaldybėje, 13,5 km į rytus nuo Rietavo, 1 km į šiaurę nuo Tverų miestelio. Sudarytas užtvenkus Sartupio upelį (Aitros intakas, Jūros upės baseinas) 1,8 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš vakarų į rytus – 1,03 km, plotis – iki 0,3 km. Altitudė 152 m. Krantai daugiausia aukštoki. Aplinkui plyti kalvotos pievos ir dirbami laukai. Į šiaurę stūkso miškas. Į rytus už kelio  **4601**  Telšiai–Žarėnai–Tverai–Laukuva  telkšo Varleisčio ežeras. Šalia įsikūrę Lopaičių ir Zorūbų kaimai.

Tvenkinys įrengtas 1988 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
| **Zigmantas Gudžinskas** |
| --- |
| Gimė | 1966 m. rugpjūčio 28 d. (56 metai)Gliebiškis, Kaišiadorių rajonas |
|  |
| Veikla | botanikas |
| Organizacijos | Šiaulių universitetas |
| Pareigos | dėstytojas |
|  |
| Išsilavinimas | biomedicinos mokslų daktaras |
| Alma mater | Vilniaus pedagoginis institutas |

**Zigmantas Gudžinskas** (g. 1966 m. rugpjūčio 28 d. Gliebiškis, Kaišiadorių rajonas) – Lietuvos botanikas, biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1991 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 1994 m. biomedicinos mokslų daktaras.

Nuo 1987 m. dirba Botanikos institute, nuo 2002 m. Šiaulių universiteto dėstytojas.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinio darbo kryptis – induočių augalų įvairovė, taksonomija, nomenklatūra, svetimžemiai augalai ir ją poveikis aplinkai, botanikos terminija. Paskelbė daugiau kaip 80 mokslo straipsnių, parašė mokslo populiarinimo knygų, knygų vaikams.

Mokslo žurnalo „Botanica Lithuanica" atsakingasis redaktorius nuo 1995 m. nuo 1996 m. Europos floros kartografavimo komiteto narys, nuo 2004 m. Tarptautinės augalų taksonomijos asociacijos narys, nuo 2007 m. Valstybinės lietuvių kalbos komisijos narys. Iš anglų, italų ir rusų kalbų išvertė apie 20 mokslo populiarinamųjų knygų.

Bibliografija
-------------

* Lietuvos induočiai augalai, 1999 m.
* Flora of the Baltic Countries, su kitais, 2003 m.
* The genus Oenothera in Eastern Europe, su kitais, 2004 m.
* Lietuvos gegužraibiniai (Orchidaceae), su M. Ryla, 2006 m.
* Lietuvos vaistiniai augalai, su J. Balvočiūte, 2007 m.
* Lietuvos prieskoniniai augalai, su B. Rašomavičiene, 2008 m. ISBN 5430048259
* Kur uogauti Lietuvoje, 2008 m.
* Lietuvos gamta, 2008 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Zigmantas Gudžinskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 746 psl.
| **Zigmantas Gliogerislenk. *Zygmunt Gloger*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1845 m. lapkričio 3 d.Tibori Kamianka, Augustavo gubernija |
| Mirė | 1910 m. rugpjūčio 16 d. (64 metai)Varšuva |
|  |
| Veikla | lenkų archeologas, etnografas ir kultūros istorikas |
|  |
| Alma mater | Krokuvos universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Zigmantas Gliogeris |

**Zigmantas Gliogeris** (lenk. *Zygmunt Gloger*, 1845 m. lapkričio 3 d. Tibori Kamianka, Augustavo gubernija – 1910 m. rugpjūčio 16 d. Varšuva, palaidotas Povonzkų kapinėse) – lenkų archeologas, etnografas ir kultūros istorikas.

Biografija
----------

Kilęs iš prūsų bajorų. 1865-1868 m. Varšuvos aukštosiose mokyklose ir Krokuvos universitete studijavo teisę. Varšuvoje kartu su Kazimieru Kulviecu ir Aleksandru Janovskiu 1906 m. dalyvavo steigiant Lenkijos kraštotyros draugiją, buvo išrinktas jos pirmininku ir prisidėjo leidžiant šios organizacijos žurnalą „Ziemia".

Mokslinė veikla
---------------

Etnografiją laikė viena iš istorijos pagalbinių disciplinų, kuri teikia žinių apie tautas; etnografinį lyginimo metodą aprašė knygoje „Vestuvių apeigos". Nuo 1871 m. ne kartą keliavo Nemunu nuo Gardino iki Kauno, rinko etnografinę medžiagą ir tyrinėjo jo pakrantes. Išleido dainų rinkinių. 

Pirmasis Lietuvoje surado akmens amžiaus gyvenviečių, surinko daug įvairių iškasenų ir sudarė jų chronologiją, tai aprašė žurnale „Wiadomości archeologiczne". Archeologiniai rinkiniai saugomi Krokuvos ir Varšuvos muziejuose bei bibliotekose. Išleistose knygose pateikė duomenų ir iš viduramžių Lietuvos.

Bibliografija
-------------

Paminklas Zigmantui Gliogeriui Lomžoje
* Obrzędy weselny (*Vestuvių apeigos*), 1869 m.
* Słownik rzeczy starożytnych (*Senolių kalbos žodynas*), 1896 m.
* Dolinami rzek, 1903 m. lietuvių kalba: *Nemunu: upių slėniais*, 1992 m.
* Pieśni ludu (*Liaudies dainos*), 1891 m.
* Skarbiec strzechy naszej (*Mūsų gimtųjų namų turtas*), dainos 1894 m.
* Geografia historyczna ziem dawnej Polski (*Senosios Lenkijos žemių istorinė geografija*), 1900 m. 4 leid. 1991 m.
* Rok polski w życiu, tradycji i pieśni (*Metai lenkų gyvenime, papročiuose ir dainose*), 1900 m. 5 leid. 1988 m.
* Encyklopedia staropolska ilustrowana (*Senosios Lenkijos iliustruota enciklopedija*), 4 t. 1900–1903 m. 7 leid. 1996 m.
* Budownictwo drzewne i wyroby z drzewa w dawnej Polsce (*Medinė statyba ir gaminiai iš medžio senovės Lenkijoje*), T. 1 i 2, 1907 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gintautas Zabiela. *Zigmantas Gliogeris*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 766 psl.
| **Kazimieras Paltarokas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1875 m. spalio 22 d.Gailioniai, Pasvalio valsčius |
| Mirė | 1958 m. sausio 3 d. (82 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | vyskupas |
|  |
| Alma mater | Peterburgo dvasinė akademija |
|  |
|  **Vikiteka** | Kazimieras Paltarokas |

**Kazimieras Paltarokas** (1875 m. spalio 22 d. Gailioniuose, Pasvalio valsčius – 1958 m. sausio 3 d. Vilniuje) – Lietuvos vyskupas.

Paminklinė lenta Šeduvos bažnyčioje
Paminklas prie Pamūšio bažnyčios

Biografija
----------

Mokėsi Joniškėlio pradžios mokykloje, baigė Mintaujos gimnaziją, įstojo į Kauno kunigų seminariją. Studijavo Peterburgo dvasinėje akademijoje, apgynė disertaciją „*De origine animae humanae*", įgijo magistro laipsnį. 1902 m. kovo 22 d. įšventintas kunigu. Po studijų dirbo pastoracinį darbą Liepojoje.

1906 m. grįžo į Lietuvą ir nuo 1911 m. dėstė Kauno kunigų seminarijoje lotynų kalbą, teologijos propedeutiką, sociologiją ir filosofiją. 1914 m. paskirtas seminarijos vicerektoriumi. 1918 m. Žemaičių vyskupijos kapitulos kanauninkas, 1919 m. vyskupijos tribunolo teisingumo gynėjas, 1921 m. vyskupijos socialinės akcijos sekretorius, 1922 m. bažnyčios turtų valdymo tarybos narys.

1922–1926 m. Lietuvos universiteto Teologijos ir filosofijos fakulteto pastoralinės teologijos profesorius. 1926 m. gegužės 2 d. konsekruotas vyskupu. 1926–1957 m. pirmasis Panevėžio vyskupas. Pastatė Panevėžio katedrą. 1949–1957 m. Vilniaus arkivyskupijos apaštalinis administratorius. Palaidotas Panevėžio Kristaus Karaliaus katedros kriptoje.

1993 m. vienai Panevėžio vidurinei mokyklai, dabar jau gimnazijai, suteiktas Kazimiero Paltaroko vardas.

Nuorodos
--------

* lcn.lt informacija Archyvuota kopija 2006-05-24 iš Wayback Machine projekto.

  


| Romos katalikų bažnyčios vadovai |
| --- |
| Prieš tai:**–** |  **Panevėžio vyskupas**1926–1957 m. | Po to:**Julijonas Steponavičius** |
| Prieš tai:**Juozas Vaičiūnas** |  **Vilniaus arkivyskupijos apaštalinis administratorius**1949–1958 m. | Po to:**Julijonas Steponavičius** |
*Kitos reikšmės – Žeimių koplyčia.*
Koordinatės: 55°10′48″š. pl. 24°13′13″r. ilg.﻿ / ﻿55.179963°š. pl. 24.220247°r. ilg.﻿ / 55.179963; 24.220247


|  Žeimių šventoriaus Šiaurės koplyčia |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Jonavos rajonas |
| **Gyvenvietė** | Žeimiai |
| **Adresas** | Taikos g. |
| **Statybinė medžiaga** | Tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | XIX a. II p. |
| **Stilius** | Klasicizmas |

**Žeimių Švč. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčios šventoriaus Šiaurės koplyčia** – klasicistinė, balto mūro koplyčia su laidojimo rūsiu, stovinti Jonavos rajone, Žeimių miestelyje, priklausanti Žeimių Švč. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčios architektūriniam kompleksui. Viena iš trijų šventoriaus koplyčių, stūksanti jo šiaurinėje dalyje prie tvoros, nuo Žeimių seniūnijos pastato pusės. 2020 m. duomenimis, koplyčia buvo nenaudojama, stovėjo tuščia, atveriamu mediniu dangčiu ir kopėčiomis (prastos būklės) nusileidimui į rūsį.

Vidaus patalpoje tuščia. Grindyse – rūsio anga
Šiaurės koplyčia pastatyta XIX a. II pusėje. Ji yra regioninis architektūros ir memorialinis paminklas, nuo 1992 m. įrašytas į LR Kultūros vertybių registrą.

Istorija
--------

Šiaurės koplyčia iškilo dar prie senosios Žeimių bažnyčios, XIX a. antroje pusėje, priskiriama dvarininkams Nielovickiams. 1889 m. buvo paruoštas naujas mūrinės bažnyčios projektas (manoma, architekto Ustino Golinevičiaus), tačiau jis liko neįgyvendintas. Dabartinė bažnyčia pagal Vaclovo Michnevičiaus projektą iškilo vėliau, 1906 m.

Koplyčia restauruota 2005-2006 m. pagal architektės Birutės Biekšienės parengtą restauracijos projektą.

Architektūra
------------

Šiaurės koplyčia panaši į klasicistinę Kosakovskių koplyčią, stovinčią priešingoje šventoriaus pusėje. Statinys plytų mūro sienomis, kompaktinis, stačiakampio plano, vieno aukšto, su įėjimu iš pietų pusės (nuo bažnyčios). Stogas dvišlaitis, yra pastogė. Priekyje įrengtas keturių kolonų portikas su trikampiu frontonu. Pastato frontoną priekyje vainikuoja metalinis kryžius. Šoninėse sienose įstatyti stačiakampiai langai su metalinėmis grotomis. Galinė siena sutapdinta su šventoriaus tvora. Įėjimo durys medinės, dvivėrės, rombu sukaltomis lentomis su metaliniais apkaustais. Koplyčios patalpa neužimta, be baldų. Jos vidaus sienose yra keletas nedidelių tuščių nišų.

Po koplyčia įrengtas laidojimo rūsys su tinkuoto plytų mūro cilindriniu skliautu, 6 arkinėmis laidojimo kriptų nišomis, iš kurių 5 užmūrytos. Kriptose esama karstų su palaikais. Rūsio grindys išdėtos molio plytomis.

Galerija
--------

* Koplyčios priekis
* Galinė siena, sutampanti su šventoriaus tvora
* Vidaus patalpoje, į durų pusę
* Rūsys iš viršaus, pro angą koplyčios grindyse

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Žeimių šventoriaus Šiaurės koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Žeimių Švč. Mergelės Marijos Gimimo parapija (dekanato inf.)
2. 1 2 3  „Objekto Nr. 37513 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
Koordinatės: 55°33′ š. pl. 23°19′ r. ilg.﻿ / ﻿55.550°š. pl. 23.317°r. ilg.﻿ / 55.550; 23.317

Papušynio miško rytinis pakraštys prie Kadylų
Pėžų ežerą supanti aukštapelkė
**Šiluvos–Papušynio miškai** – miškų masyvas Lietuvoje, Raseinių ir Kelmės rajonuose, 6 km į pietryčius nuo Tytuvėnų. Priklauso Tytuvėnų miškų urėdijai, Šiluvos girininkijai. Apima 21,5 km² plotą. Didžioji dalis patenka į Tytuvėnų regioninį parką.

Šiluvos–Papušynio miškų masyvą sudaro Papušynio, Sandravos, Šiluvos, Tyrulio, Rekštiškio, Antaniškio, Plekaičių miškai. Masyvo planas sudėtingas, įsiterpia Šiluvos tyrelis. Būdingas banguotas paviršius. Vyrauja velėniniai jauriniai glėjiški priesmėliai, velėniniai jauriniai smėliai, aukštutiniai durpžemiai. Miškai priklauso Šušvės ir Dubysos (Žyzdrės, Sandravos, Lapišės ištakos) baseinams. Telkšo Pėžų, Miškinių ežerėliai.

Medynai:

* pušynai: 48 %
* eglynai: 35 %
* beržynai: 10 %
* juodalksnynai: 6 %
* baltalksnynai: 1 %

Jaunuolynai sudaro 29 % medynų, pusamžiai medžiai 42 %, pribręstantys 20 %, brandūs 9 %.

Šiluvos–Papušynio miškuose gausu šernų, elnių, stirnų, sutinkami plėšrieji paukščiai, juodieji gandrai, tetervinai, gervės. Miško rytuose yra Papušynio botaninis draustinis–spanguolynas

Mišką kerta kelias  **148**  Raseiniai–Tytuvėnai–Radviliškis . Greta įsikūrusi Šiluva, Pažyzdrys, Sandrausiškė, Pežai, Antaniškiai, Lapučiai, Plekaičiai, Kelmynai, Medsodžiai, Ropkepiai, Miškiniai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Šiluvos–Papušynio miškai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 200
| **Kazimieras Rževuskis** |
| --- |
|  |
| Rževuskiai |
| Kživda (herbas) |
| Kživda (herbas) |
|  |
| Gimė | 1750 m. |
| Mirė | 1820 m. liepos 7 d. (~70 metų)Lvovas |
| Tėvas | Mykolas Juozapas Rževuskis |
| Motina | Pranciška Cetnerytė |
| Sutuoktinis (-ė) | Liudvika Pelageja Potockytė |
| Vaikai | Liudvika Rževuskaitė |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Šv. Stanislovo ordinasŠv. Stanislovo ordinasBaltojo erelio ordinasBaltojo erelio ordinas |
|  |
|  **Vikiteka** | Kazimieras Rževuskis |

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Kazimieras Rževuskis** (1750 m. – 1820 m. liepos 7 d. Lvovas) – ATR valstybinis veikėjas, Karūnos lauko raštininkas (1774–1792 m.), Karūnos 5-to pėstininkų pulko vadas (1792 m.), Židačiovo, Užeduvsko ir Terebovalsko seniūnas. Žinomas Lenkijos masonas ir Maltos ordino riteris.

Biografija
----------

Lenkijos magnatų Rževuskių giminės atstovas, herbo „Kšivda" savininkas. Palenkės ir Podolės vaivados Mykolo Juozapo Rževuskio (1699–1769) jaunesnysis sūnus nuo antros santuokos su Pranciška Cetneryte.

1774–1792 metais Kazimieras Rževuskis užėmė Karūnos lauko raštininko pareigybę. 1776 metais buvo konfederacijos narys vadovaujant seimo maršalkai Adžejui Mokronovskiui. Tais pačiais metais buvo išrinktas pasiuntiniu į seimą nuo Chelmo žemės. Taip pat buvo Židačiovo, Užeduvsko ir Terebovalsko seniūnas. 1782–1784 metais – Rastovios Tarybos narys. 1790 metais gavo generolo-leitenanto laipsnį.

Buvo išrinktas pasiuntiniu (deputatu) nuo Podolės vaivadijos į Ketverių metų seimą (1788–1792), 1792 metais buvo paskirtas Karūnos 5-to pėstininkų pulko vadu. 1817 metais buvo išrinktas Haličo seimo komisaru.

Gyvenimo pabaigoje, 1819 m. balandžio 21 d. gavo Austrijos imperijos grafo titulą.

Šv. Stanislovo (1775) ir Baltojo erelio ordinų kavalierius.

Šeima
-----

1775 metais vedė Liudviką Pelageją Potockytę (apie 1758–1783), Voluinės ir Kijevo vaivados Pranciškaus Salezijaus Potockio (apie 1720–1772) ir Anos Potockos (m. 1772) dukterį. Vaikai:

* Liudvika Rževuskaitė (m. 1839), grafo Antonijaus Juzefo Lianckoronskio (1761–1830) žmona nuo 1793 metų.

Nuorodos
--------
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Yra kilę abejonių dėl šio straipsnio objekto reikšmingumo ir tinkamumo enciklopedijai.**Galima paieškoti straipsnio objekto aprašymų nepriklausomuose nuo jo patikimuose antriniuose šaltiniuose ir pasiremti jais straipsnyje. |

| **Kazimieras Vytis Atkočiūnas** |
| --- |
| Gimė | 1941 m. vasario 6 d. (82 metai)Biržuose |
| Sutuoktinis (-ė) | Regina |
| Vaikai | Aurita |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Vilniaus miesto ūkio, politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 
* 1990 m. Lietuvos demokratinė darbo partija;
* 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partija.

 |
|  |
| Alma mater | 1970 m. Vilniaus inžinerinės statybos institutas |

**Kazimieras Vytis Atkočiūnas** (g. 1941 m. vasario 6 d. Biržuose) – Lietuvos ir Vilniaus miesto ūkio, politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1948–1958 m. mokėsi Kežmos (Krasnojarsko kraštas) vidurinėje mokykloje, 1961 m. baigė Vilniaus elektromechanikos technikumą, 1970 m. su pagyrimu baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą, inžinierius statybininkas.

1961–1964 m. tarnavo kariuomenėje. 1964–1976 m. Vilniaus šlifavimo staklių gamyklos konstravimo cecho viršininko pavaduotojas, cecho viršininkas. 1976–1978 m. Vietinės pramonės ministerijos projektavimo instituto vyr. inžinieriaus pavaduotojas, 1978–1982 m. Vilniaus šlifavimo staklių gamyklos vyr. inžinierius. 1982–1988 m. Vietinės pramonės ministerijos Gamybos valdybos viršininkas, 1988–1995 m. Vilniaus santechninių detalių gamyklos, vėliau AB „Santechninės detalės" generalinis direktorius.

1996–1998 m. Lietuvos valstybinės privatizavimo agentūros direktorius, 1998–2002 m. Viešųjų pirkimų tarnybos prie LR Vyriausybės direktoriaus pavaduotojas. 2002–2010 m. Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos Bendrojo departamento direktorius.

Šiuo metu yra Medardo Čoboto trečiojo amžiaus universiteto prorektorius organizaciniams reikalams.

1990–1995 m. Vilniaus miesto tarybos deputatas, 1995–1996 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys, frakcijos seniūnas.

Nuo 1965 m. LKP narys, 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Vilniaus skyriaus narys, LSDP tarybos narys.

Žmona Regina, duktė Aurita.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
| **Kazimieras Petrauskas** |
| --- |
| Gimė | 1914 m. vasario 6 d.Aukštakalniai, Rokiškio rajonas |
| Mirė | 2005 m. gruodžio 12 d. (91 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | partinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 1937 m. LKP,1940 m. SSKP |

**Kazimieras Petrauskas** (1914 m. vasario 6 d. Aukštakalniuose – 2005 m. gruodžio 12 d. Vilniuje) – Lietuvos partinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1930 m. įstojo į LKJS. 1938–1940 m. LKP Panevėžio apskrities komiteto narys. 1940 m. Liaudies Seimo atstovas. 1940–1941 m. LKP(b) Panevėžio apskrities komiteto I sekretorius. 1942–1944 m. 16-osios lietuviškosios divizijos karys.

1944–1946 m. Panevėžio miesto Vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotojas. 1948 m. baigė Respublikinę partinę mokyklą. 1948–1950 m. Jurbarko apskrities, 1950–1954 m. Klaipėdos miesto Vykdomojo komiteto pirmininkas. 1954–1974 m. LKP Klaipėdos rajono komiteto I sekretorius.

1958–1976 m. LKP CK narys. 1940–1971 m. LSSR AT deputatas.

Įvertinimas
-----------

* 1964 m. LTSR nusipelnęs žemės ūkio darbuotojas
* 1971 m. Socialistinio darbo didvyris

Šaltiniai
---------

1. ↑  Elena Pušinienė. *Kazimieras Petrauskas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 361
2. ↑  Lietuvos gyventojų registras
**Kazimieras Stanislovas Butkus** (g. 1923 m. spalio 1 d. Klykoliuose, Akmenės valsčius) – Lietuvos inžinierius technologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1954 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius technologas. 1986 m. žemės ūkio mokslų daktaras.

1958–1967 m. Gyvulininkystės instituto laboratorijos vedėjas. 1967–1996 m. Maisto instituto (iki 1991 m. Sąjunginis sviesto ir sūrio pramonės MTI) laboratorijos vedėjas; 1988 m. profesorius. Nuo 1982 m. Tarptautinės pieno federacijos ekspertas.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinio darbo kryptys: karvių šėrimas ir mechanizuotas melžimas, karvių mastito diagnostika, pieno produktų gamyba. 15 išradimų autorius.

Bibliografija
-------------

* Mechaninis karvių melžimas, 1964 m.
* Pieno fermos darbuotojo žinynas, su V. Butkiene, 1967 m. 2 leid. 1973 m.
* Sūrių technologija, su kt. 1984 m.
* Anormalaus pieno įtaka sūrių kokybei, su R. Butkumi, 1985 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kazimieras Stanislovas Butkus*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 672 psl.
| **Acipenser ruthenus** |
| --- |
| Sterlės (akvariume) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Kaulinės žuvys  *( Osteichthyes)* |
| Klasė: | Stipinpelekės žuvys  *( Actinopterygii)* |
| Būrys: | Eršketžuvės  *( Acipenseriformes)* |
| Šeima: | Eršketinės  *( Acipenseridae)* |
| Gentis: | Eršketai  *( Acipenser)* |
| Rūšis: | Sterlė  *( Acipenser ruthenus)* |

 |
| Binomas |
| ***Acipenser ruthenus***Linnaeus, 1758 |
|  FishBase |

**Sterlė** (*Acipenser ruthenus*, rus. *Стерлядь*) – eršketinių (*Acipenseridae*) šeimos žuvis.

Paplitimas
----------

Sterlė (akvariume)
Plačiai paplitusi upėse ir jų baseinuose įtekančiose į Juodąją, Azovo ir Kaspijos jūras, taip pat plačiai paplitusios Šiaurės Dvinoje, Obėje, Jenisiejuje, Piasinoje, prasiskverbė į Ladogos ir Onegos ežerų baseinus.

Matmenys ir išvaizda
--------------------

Palyginus tai nedidėlė eršketinių šeimos rūšis. Suaugusios sterlės dažniausiai yra 40–60 cm ilgio, stambiausių individų iki 125 cm. Dažniausiai aptinkami 0,5–2 kg, kartais 6–7 kg, ar net iki 16 kg svorio.

Sterlių kūnas verpstiškas. Nugara rusva, pilvas šviesus. Nugarinėje eilėje 12–17, šoninėje 56–71, pilvinėje 10–19 kaulinių plokštelių. Nugaros plokštelės aukštos ir smailios. Šnipas su 4 ūsais.

Biologija
---------

Patinai pirmą kartą neršia būdami 4–5 metų, patelės 7–8 metų. Neršia upių aukštupiuose gegužės mėnesį. Į akmeningą, žvyringą upės gruntą išneršia 4–140 tūkstančių ikrelių.

Sterlės gyvena apie 30 metų.

Sterlės Lietuvoje
-----------------

Lietuvoje introdukuota, labai reta žuvis. Pirmą kartą įveista Mykolo Girdvainio Nemune 1885 m. tačiau nesiaklimatizavo ir yra galimai išnykusi.

Taip pat skaityti
-----------------

* Lietuvoje introdukuotos svetimvandenės žuvys

Šaltiniai
---------

1. ↑  MAŽEIKA, Vilius. *Iš jūros į ežerus ir upes.* Kaunas: Smaltija, 1998, 38 p. ISBN 9986-708-28-1.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Danijos-Norvegijos karalystė** (dan. *Danmark–Norge*) – Danijos ir Norvegijos karalysčių unija, įskaitant Norvegijos valdas Islandijoje, Grenlandijoje ir Fareruose, egzistavusi 1536–1814 m. Dėl Danijos dominavimo, šis valstybių junginys taip pat dažnai vadinamas tiesiog **Danijos karalyste**.

Istorija
--------

Po galutinio Švedijos atsiskyrimo nuo Kalmaro unijos 1521 m. pilietinis karas ir reformacija prasidėjo Danijoje ir Norvegijoje. Šių pasikeitimų metu Danijos Valstybės tarybos (*Rigsraad*) įtaka susilpnėjo ir ji galutinai buvo panaikinta 1660 m. Norvegijos Valstybės taryba paskutinį kartą susirinko 1537 m. Norvegijoje išliko atskiri įstatymai ir kai kurios institucijos, pzv. kancleris, atskiros monetos bei kariuomenė.

Kadangi Norvegija buvo paveldimoji karalystė, jos atskiras nuo Danijos statusas karališkajai dinastijai buvo svarbus, nes padėjo laimėti Danijos karaliaus rinkimus.

Po Napoleono karų Danija-Norvegija pralaimėjo ir pagal Kylio sutartį turėjo perduoti kontinentinę Norvegijos dalį Švedijos karaliui. Norvegijos užjūrio valdos liko Danijai.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Cricetus cricetus** |
| --- |
| Balėsas (Cricetus cricetus)Balėsas (*Cricetus cricetus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Graužikai  *( Rodentia)* |
| Šeima: | Žiurkėniniai  *( Cricetidae)* |
| Gentis: | Paprastieji žiurkėnai  *( Cricetus)* |
| Rūšis: | Balėsas  *( Cricetus cricetus)* |

 |

**Balėsas** (*Cricetus cricetus*) – graužikų būrio gyvūnas. Aptinkamas Vidurio Europoje nuo Elzaso ir Belgijos per Vokietiją ir Rusiją iki Azijos, pietuose iki Rumunijos.

Apie 30 cm ilgio, tarp jų uodega – 5 cm. Stiprus storas kūnas, trumpos kojos. Viršutinė dalis dažniausiai gelsvai ruda, snukio viršutinė dalis, akių sritis ir apykaklė tamsiai rudos spalvos, apatinė kūno dalis ir kojos juodos, kojų galai balti. Dažnai pasitaiko nukrypimų nuo čia aprašytos spalvos, be to, skirtingose teritorijose yra keletas porūšių. Tai tipiškas stepių žinduolis, minta grūdais. Rudenį į savo urvą susineša maisto atsargas, ypač pupas ir žirnius. Grūdus nešioja savo skruostų maišuose, į kuriuos gali tilpti iki 50 grūdų.

Daug kur laikomas javų pasėlių kenkėju, taip pat gaudomas spąstais dėl kailiuko. Mėsa valgoma.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Balėsas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Kalikstas Kasakauskis** |
| --- |
| Kosakovskiai |
| Kosakovskių herbas Ślepowron (Juodvarnis) |
| Kosakovskių herbas *Ślepowron* (Juodvarnis) |
|  |
| Gimė | 1792 m.Didkiemis, dab. Šilalės raj. |
| Mirė | 1866 m. birželio 6 d. (~74 metai)Akmenė |

**Kalikstas Kasakauskis** (arba **Kalikstas Kasakauskas**, lenk. *Kalixt Kossakowski*, g. apie 1792 m. Didkiemis, dab. Šilalės raj. – 1866 m. birželio 6 d. Akmenė) – Romos katalikų kunigas, teologijos daktaras (1831 m.), kalbininkas, vertėjas.

Biografija
----------

Kilęs iš bajorų Kosakovskių giminės. 1814-1818 m. mokėsi Žemaičių kunigų seminarijoje Varniuose, 1826-1831 m. – Vyriausiojoje dvasinėje seminarijoje prie Vilniaus universiteto. 1818 m. įšventintas kunigu. Iki 1825 m. vikaras Salantuose, 1831-1834 m. Kaltinėnų klebonas. 1834-1838 m. dirbo Žemaičių vyskupijos kurijoje, 1834 m. prelatas, 1835-1838 m. oficiolas. Nuo 1838 m. – Akmenės klebonas. Mirė ir palaidotas Akmenėje.

Mokslinė veikla
---------------

Svarbiausią veikalą – lietuvių kalbos gramatiką „Kalbrėda liežuvio žemaitiško" (lenk. *Grammatyka języka žmudzkiego* 1832 m.) – skyrė žemaičiams ir aukštaičiams, ją siekė nukonkuruoti rankraštinė S. Groso gramatika vien žemaičiams. Parašė ir išvertė blaivybei ir religingumui ugdyti skirtų knygelių (1859 m. 1861 m. 1862 m. 1864 m. 1869 m.). Išliko M. Valančiaus Žemaičių vyskupystės recenzijos apmatų juodraščiai (1848-1863 m. išsp. 2001 m.). vėlesnių tekstų kalba jau sužemaitinta (gramatikoje rašoma *wienas* Vienas, vėliau – *winus* vienus, vanduo – *wandu*, *bukit* būkit – *bukiet*). Derinosi prie tuo metu Žemaičių vyskupijoje vyravusių pažiūrų į bendrinę kalbą: ankstyvuoju veiklos laikotarpiu – prie vyskupo J. A. Giedraičio siūlytų vakarų aukštaičių rašomųjų normų, vėliau prie vyskupo M. Valančiaus aplinkoje kurtų žemaitiškų tekstų.

Atminimo įamžinimas
-------------------

* Pagrindinės gatvės Akmenėje ir Didlaukyje pavadintos K. Kasakausko vardu.

Literatūra
----------

* Giedrius Subačius. Kalikstas Kasakauskis: Lietuvių bendrinės kalbos konjunktūra, Vilnius, 2001 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Giedrius Subačius. *Kalikstas Kasakauskis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 521 psl.
**Danieliaus knyga** – viena iš Senojo Testamento knygų, priskiriama pranašų knygų grupei. Didžioji knygos dalis parašyta hebrajų kalba, likusi – 
aramėjiškai. Katalikai į savo Biblijos vertimus dar įtraukia graikiškuosius knygos skyrius.

Knyga prasideda pasakojimais apie Danielių, kuris dar būdamas paauglys buvo ištremtas į Babiloniją ir tik dėl drąsos bei pasitikėjimo Dievu nugalėjo visus pavojus. Pirmojoje knygos dalyje taip pat aprašytas Nabuchodonosaro sapnas ir jo išaiškinimas, trijų Danieliaus draugų stebuklingas išgelbėjimas iš degančios krosnies, Nabuchodonosaro pamišimas, Belšacaro (Baltazaro) puota, Danieliaus išgelbėjimas iš liūtų duobės. Antrojoje knygos dalyje surašyti ateities regėjimai (keturių imperijų regėjimas, būsimųjų kovų regėjimai) ir Danieliaus malda.

Sprendžiant iš Danieliaus knygoje aprašytų įvykių, Danielius gyvenęs VI a. pr. m. e. Jo regėjimai galėjo būti užrašyti tuo metu Babilonijoje. Tačiau juose gausu tikslių aliuzijų į II a. pr. m. e. įvykius, tad yra nemažai manančių, kad Danieliaus knyga galutinai susiformavo Senojo Testamento laikotarpio pabaigoje, kai Judėja buvo pavaldi Seleukidų karaliui Antiochui IV Epifanui (apie 165 m. pr. m. e.). Matyt, būtent šio valdovo despotiškumas parodomas keturių imperijų regėjimo pasakojimo kulminacijoje.[1]

Šaltiniai
---------

1. ↑  Biblijos enciklopedija. Alna litera. Vilnius, 1992. 96 psl.

Nuorodos
--------

* Danieliaus knyga
| **Vladislavas Špilmanas** |
| --- |
|  |
| Vladislavas Špilmanas |
| Gimė | 1911 m. gruodžio 5 d.Sosnovecas, Lenkija |
| Mirė | 2000 m. liepos 6 d. (88 metai)Varšuva, Lenkija |
| Tautybė | žydas |
|  |
| Veikla | pianistas ir kompozitorius |
|  |
|  **Vikiteka** | Vladislavas Špilmanas |

**Vladislavas Špilmanas** (lenk. *Władysław Szpilman* 1911 m. gruodžio 5 d. Sosnovecas, Lenkija – 2000 m. liepos 6 d. Varšuva, Lenkija) – žydų tautybės lenkų pianistas ir kompozitorius. Pagal jo parašytą autobiografinę knygą 2002 m. režisierius Romanas Polanskis sukurė filmą „Pianistas".

Biografija
----------

Gimė Sosnovece, Lenkijoje, žydų šeimoje. Baigė Varšuvos konservatoriją ir Berlyno muzikos akademiją. 1933 m. Vokietijoje į valdžią atėjus nacistams, grįžo į Varšuvą kur dirbo pianistu radijuje. Kūrė simfoninę muziką bei muziką filmams.

Vokiečiams okupavus Lenkiją, visa Špilmanų šeima buvo apgyvendinta Varšuvos gete. Vėliau tėvai, dvi seserys ir brolis žuvo. 1943 m. jam pavyko pabėgti iš geto. Slapstytis padėjo buvę pažįstami žmonės, o nuo 1944 metų jis savarankiškai slėpėsi per Varšuvos sukilimą apgriuvusių namų palėpėse. Ten jam pagalbą suteikė ir vokiečių karininkas Wilmas Hosenfeldas, vėliau paskelbtas pasaulio teisuoliu.

Po karo toliau dirbo Varšuvos radijuje, bei užsiėmė koncertine veikla, kūrė simfoninius kūrinius, dainas. Buvo pagrindinis Sopoto dainų festivalio organizatorius.

* Vladislavo Špilmano kapas VaršuvojeVladislavo Špilmano kapas Varšuvoje

Nuorodos
--------

Vladislavo Špilmano knyga „Pianistas. Varšuvos dienoraščiai 1939-1945" rusų kalba
| ***Minoes*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Minoes |
| Kilmės šalis |  Nyderlandai |
| Režisierius | Vincent Bal |
| Scenaristas (-ai) | Vincent BalBurny BosTamara Bos |
| Vaidina | Carice van Houten |
| Metai | 2001 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 86 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Minoes** – 2001 m. Olandijoje sukurtas filmas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Carice van Houten – Minoes
* Theo Maassen – Tibis
* Sarah Bannier – Bibi
* Hans Kesting – Haris
* Olga Zuiderhoek – misis Van Dam
* Jack Wouterse – Van Vyzelis

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Vieną naktį katė, vardu Minoes, rado iš sunkvežimio iškritusią statinę su neaiškiu skysčiu ir, jo paragavusi, pavirto mergina. Su šia keista mergina, besislepiančia nuo šunų medžiuose arba lipančia ant namo stogo kniaukti su kitomis katėmis, susipažįsta Tibis – drovus žurnalistas, kuriam nesiseka rašyti dėmesio vertus straipsnius. Jiedu susidraugauja ir Minoes, padedama kitų kačių, pradeda tiekti Tibiui informaciją, kurios kiti žurnalistai dar nespėja sužinoti. Jo reputacija pradeda gerėti, tačiau netrukus jis susiduria su problema: misteriu Elementu, kurį visuomenė laiko respektabiliu verslininku ir pramonininku, tačiau tik katės žino tikrąjį jo veidą...
| **Tsuga heterophylla** |
| --- |
| Kaliforninė cūga (*Tsuga heterophylla*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Pušūnai  *( Pinophyta)* |
| Klasė: | Pušainiai  *( Pinopsida)* |
| Šeima: | Pušiniai  *( Pinaceae)* |
| Gentis: | Cūga  *( Tsuga)* |
| Rūšis: | Kaliforninė cūga  *( Tsuga heterophylla)* |

 |
| Kaliforninės cūgos savaiminio paplitimo arealas
Šiaurės Amerikos žemyno šiaurės vakarai |

**Kaliforninė cūga** (*Tsuga heterophylla*) – pušinių (*Pinaceae*) šeimos visžalių spygliuočių medžių rūšis. Auga Šiaurės Amerikos vakarinėje pakrantėje: nuo Kenajaus pusiasalio šiaurėje iki Sonomos apygardos (šiaurės Kalifornija) pietuose.

Aukštis 50-70 m, nors gali užaugti ir iki 78 m. Kamieno skersmuo iki 2,7 m. Šiuo metu (pagal *M.Vaden, St.Sillett, 2011*) auganti aukščiausia kaliforninė cūga yra 82,9 m aukščio. Laja labai tanki, kūgiška, vėliau virsta cilindriška. Senų medžių žemiausios šakos prasideda 30-40 m aukštyje. Žievė ruda, plona, raukšlėta. Spygliai, 5-23 mm ilgio, 1,5–2 mm pločio, tamsiai žali, paplokšti. kankorėžiai nedideli, kybantys, 14-30 mm ilgio ir 7-8 mm pločio. Jauni būna žali, vėliau paruduoja. Sudaryti iš 15–25 plaušelių. 

Kaliforninė cūga naudojama medienos, popieriaus pramonėje. Tai yra Vašingtono valstijos oficialus simbolinis medis.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2005-09-24 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑   Archyvuota kopija 2007-11-15 iš Wayback Machine projekto.

Kaliforninės cūgos kalnuose
Senos cūgos šaknys
*Tsuga heterophylla*

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kaliforninė cūga** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |
| --- |
| Vladislavas Krutskichas  rus. *Владислав Крутских* |
|  |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Vladislavas Vitaljevičius Krutskichas |
| Gimė | 1995 m. birželio 19 d. (28 metai)Voronežas, Rusijos vėliava Rusija |
| Žanrai | popmuzika |
| Veikla | dainininkas |
| Aktyvumo metai | 2000–dabar |
| Susijusi veikla | Volšebniki dvora (2000-2010 m.)  Geroi (nuo 2011 m.) |
| Svetainė | geroigroup.ru |

**Vladislavas Vitaljevičius Krutskichas** (rus. *Владислав Витальевич Крутских*, g. 1995 m. birželio 19 d. Voroneže) – Rusijos dainininkas, vaikinų grupės „Geroi" (rus. *Герои*) narys.

2000-2010 m. buvo vaikų vokalinės grupės „Volšebniki dvora" (rus. *Волшебники двора*) narys.

2002 metais Vladislavas tarptautiniame vaikų festivalyje „Aplaus" Latvijoje pelnė pagrindinį prizą. Atlikėjas taip pat yra ir kitų tarptautinių konkursų dalyvis bei laureatas – „Zemlia pod belymi kryljami" (Baltarusija), „Zviozdončka" (Ukraina), „Alleja sviozd" (Rusija) ir kt.

2005 m. lapkričio mėn. su daina „Doroga k solncu" (rus. *Дорога к солнцу*, liet. *Kelias į saulę*) vaikų Eurovizijos dainų konkurse užėmė 9-ą vietą.

Nuo 2011 m. yra grupės „Geroi" narys. 2011 m. sausio 31 dieną grupė išleido debiutinę dainą „Moje malenkoje glupoje serdce".

* 2005 m. vaikų Eurovizijos dainų konkurse Haselte (Belgija)2005 m. vaikų Eurovizijos dainų konkurse Haselte (Belgija)
* 2010 m. Detskoe Radio Disco renginyje Sankt Peterburge (Rusija)2010 m. *Detskoe Radio Disco* renginyje Sankt Peterburge (Rusija)

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Junior Eurovision Song Contest 2005" (anglų). junioreurovision.tv.

Nuorodos
--------

* Grupės „Geroi" svetainė

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**–** |  **Rusijos atstovas vaikų Eurovizijoje**2005 | Po to:**Seserys Tolmačiovos  *„Vesennij džaz"*** |
**Ukmergės rajono taryba** – Ukmergės rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1990 m. kovo 24 d. pakartotinis balsavimas (II turas) – balandžio 7 d. Pilnas pavadinimas – **Ukmergės rajono Liaudies deputatų taryba**, nuo 1990 m. balandžio mėn. *Ukmergės rajono taryba*.

Teisinis pagrindas
------------------

Vietos savivaldos pagrindų įstatymu, priimtu 1990 m. vasario 12 d. savivaldybės suskirstytos į žemesniosios pakopos savivaldybes – apylinkės, gyvenvietės (valsčiai), rajono (apskrities) miestai ir aukštesniosios pakopos savivaldybes – rajonai, apskritys, respublikos miestai. Ukmergės rajonui priskirtas aukštesniosios pakopos savivaldybės statusas. Savivaldybių teises kiek suvaržė 1993 m. spalio 12 d. Seimo priimtos įstatymo pataisos.

Rinkimai, vadovaujantis Lietuvos TRS Aukščiausiosios Tarybos 1989 m. gruodžio 7 d. priimtu „Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Vietinių liaudies deputatų tarybų rinkimų įstatymu" vyko pagal mažoritarinę sistemą. Kandidatus kelti galėjo renkamos tarybos teritorijoje esančių visuomeninių, politinių organizacijų, visuomeninių judėjimų rajonų ir miestų organai, taip pat ne mažiau, kaip 50 darbo ar gyvenamosios vietos piliečių susirinkimas. Tai buvo pirmieji laisvi ir demokratiški rinkimai po 1925 m. savivaldybių tarybų rinkimų.

Tarybos deputatai
-----------------

* Jonas Levulis
* Dalius Merkliopas
* Jonas Bražinskas
* Algirdas Kopūstas

Veikla
------

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
| Beni Sueifasبني سويف |
| --- |
| *Beni Sueifo universitetas* |
|  |
| 

Beni SueifasBeni Sueifas

29°04′0″ š. pl. 31°05′0″ r. ilg.﻿ / ﻿29.06667°š. pl. 31.08333°r. ilg.﻿ / 29.06667; 31.08333﻿ (Beni Sueifas)Koordinatės: 29°04′0″ š. pl. 31°05′0″ r. ilg.﻿ / ﻿29.06667°š. pl. 31.08333°r. ilg.﻿ / 29.06667; 31.08333﻿ (Beni Sueifas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Egipto vėliava Egiptas |
| **Muhafaza** | Beni Sueifo muchafaza |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 225 789  |

**Beni Sueifas** (arab. بني سويف‎ = *Banī Suwaif*, kopt. Ⲡⲁⲛⲓⲥⲱϥ = *Panisuf*) – miestas šiauriniame Egipte, 115 km į pietus nuo Kairo, Nilo kairiajame krante. Muchafazos centras. Pro miestą eina Kairo-Asuano geležinkelis ir plentas, yra tiltas per Nilą (nutiestas 1985 m.). Veikia upių uostas. Verčiamasi maisto (cukraus, eterinių aliejų, malimo), tekstilės (medvilnės apdirbimo) pramone, amatais. Prekiaujama apylinkėse auginama medvilne, javais, cukranendrėmis. Netoli Beni Sueifo kasama geležies rūda, alebastras. Veikia universitetas.

Netoli Beni Sueifo yra Maidumo piramidė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Beni Sueifas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Benine labai populiarūs taksi-motociklai *zemidjan*
**Benino transportas** – transporto infrastruktūra ir priemonės Afrikos valstybėje Benine.

Geležinkeliai
-------------

Benine įrengta 578 km geležinkelių, kurių vėžės plotis 1000 mm. Šalies geležinkelių tinklą sudaro linija Kotonu–Bohikonas–Dasa Zumė–Savė–Paraku su atšaka į Porto Novą. Taip pat yra nebenaudojamos atšakos į Uidą, Pebę ir Segboruė. Seniau buvo neilga 600 mm pločio linija Abomdi–Zagandas. Artimiausiais metais planuojama pratęsti geležinkelio liniją nuo Paraku per Kandį iki Niamėjaus (Nigeris).

Keliai
------

Kelias Abeokuta–Kara netoli Paraku
Benine yra 6787 km automobilių kelių iš kurių 1357 km yra grįsta. Šalį pietuose kerta Trans-Vakarų Afrikos plentas (Dakaras–Lagosas). Kiti svarbesni keliai yra Kotonu–Paraku–Malanvilis (toliau į Dosą Nigeryje), Dasa Zumė–Džugu–Tangieta (toliau į Fada Ngurmą Burkina Fase), (nuo Abeokutos) Ketu–Abomėjus–Aplahuė, Savė–Savalu, Nikis–Paraku–Aplahuė (toliau į Karą Toge).

Šalies automobilių parkas senas, techniškai netvarkingas. Dėl to ir dėl blogos kelių būklės dažni autoįvykiai. Kotonu mieste tik kelios gatvės asfaltuotos, miestuose gatvių apšvietimo beveik nėra.

Vandens transportas
-------------------

Beninas turi du jūrų uostus – Porto Novą ir Kotonu. Pastaruoju uostu taip pat naudojasi priėjimo prie jūros neturintis Nigeris. Šalis prekybinio laivyno neturi. Vidaus vandens keliai sudaro 150 km – tai pasienio atkarpa Nigerio upe. Poplūdžių metu laivuojama ir Uemės upė.

Oro transportas
---------------

2004 m. šalyje buvo 5 oro uostai iš kurių tik vienas buvo padengtas tvirta danga – Kadžehuno oro uostas Kotonu mieste. Iš jo vyksta skrydžiai į daugelį Afrikos didmiesčių (Akrą, Abidžaną, Lagosą, Uagadugu, Dakarą, Johanesburgą, Nairobį, Kinšasą ir kt.) bei kelis Europos miestus (Paryžių, Briuselį). Kiti oro uostai yra Paraku, Natitingu, Kandyje ir Abomėjuje.

v • a • r **Afrikos šalių transportas** 

Alžyras • Angola • Beninas • Bisau Gvinėja • Botsvana • Burkina Fasas • Burundis • CAR • Čadas • Dramblio Kaulo Krantas • Džibutis • Egiptas • Eritrėja • Etiopija • Gabonas • Gambija • Gana • Gvinėja • Kamerūnas • Kenija • Komorai • Kongas • Kongo DR • Lesotas • Liberija • Libija • Madagaskaras • Malavis • Malis • Marokas • Mauricijus • Mauritanija • Mozambikas • Namibija • Nigerija • Nigeris • Pietų Afrika • Pusiaujo Gvinėja • Ruanda • San Tomė ir Prinsipė • Seišeliai • Senegalas • Siera Leonė • Somalis • Sudanas • Svazilandas • Tanzanija • Togas • Tunisas • Uganda • Vakarų Sachara • Zambija • Zimbabvė • Žaliasis Kyšulys  
  
Britų Teritorijos Indijos vandenyne • Majotas • Reunjonas • Šv. Elena
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Vokietijos žalmargiai galvijai |
| --- |
| 

|  |
| --- |
|  |

 |
| **Sukūrimo vieta** | Vokietijos vėliava Vokietija |
| **Kilmė** | vietiniai žalmargiai galvijaixVokietijos juodmargiaixHolšteinai-FryzaixMeuse-Rhine-Yssel |

**Vokietijos žalmargiai galvijai** - pieninių galvijų veislė. Šios veislės galvijai pasirodė vienu metu keliuose Vokietijos regionuose. 1934 m. Vokietijos žalmargių veislės karvėms sukurti buvo naudojamos vietinės žalmargių veislės, Vokietijos juodmargės, Holšteinų-Fryzų bei Meuse-Rhine-Yssel (Nyderlandai) veislių galvijai. Veislė buvo tobulinama, kol 1970 m. pabaigoje pagal šios veislės galvijų skaičių tapo trečia. Ši veislė yra panaši į Olandijos žalmargius galvijus, tačiau yra žymiai tvirtesnė. Daugiausiai šios veislės aptinkama šiaurinėje Vokietijos dalyje. Vokietijos žalmargių veislės karvės auginamos pienui ir mėsai gauti. Jos šeriamos koncentratais, o tvarte laikomos 2-6 mėnesius.

Savybės ir eksterjeras
----------------------

Vokietijos žalmargių veislės karvių kūno spalva mišri: ruda ir balta. Specifinis jų bruožas - dėmėtumas. Suaugusių bulių aukštis ties gogu yra 157 cm, o karvių – 147 cm. Kūno svoris analogiškai 1150 kg ir 750 kg.
| Bengo provincijaport. *Província do Bengo* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Angolos vėliava Angola |
| **Administracinis centras** | Kašitas |
| **Savivaldybių skaičius** | 8 |
|  |
| **Gyventojų** (2022) | 497 700 |
| **Plotas** | 20 300 km² |
| **Tankumas** (2022) | 25 žm./km² |

**Bengo provincija** (port. *Província do Bengo*) – provincija vakarų Angoloje. Ribojasi su Atlanto vandenynu, Zairo, Uižės, Šiaurės Kvanzos, Pietų Kvanzos ir Luandos provincijomis. Administracinis centras – Kašitas.

Istorija
--------

*Pagrindinis straipsnis – Ndongo*.
Provincijos teritorija nuo senų laikų buvo apgyvendinta mbundu etninės grupės, kuri čia apie XV a. sukūrė savo valstybę Ndongo. Nors ji aktyviai priešinosi portugalų kolonizacijai, XVII a. viduryje buvo prijungta prie Portugalijos Vakarų Afrikos ir valdoma iš Luandos miesto. Ši portugalų kolonija kitaip dar buvo vadinama Angolos karalyste.

Šiuolaikinė provincijos teritorija sudaryta 1980 m. atskyrus nuo Luandos provincijos. Šiuo metu daugumą gyventojų provincijoje sudaro mbundu atstovai.

Geografija
----------

Provincijos teritorijoje gausu nedidelių ežerų, o vandenyno pakrantėje – lagūnų (Pangila, Ibendoa, Ulua do Sungis). Taip pat yra Kisamos nacionalinis parkas ir Kibindos miško draustinis.

Savivaldybės
------------

Provincija padalinta į 8 savivaldybes:

* Ambrizas
* Ikolas ir Bengas
* Dandė
* Dembosas
* Kisama
* Pango Alukenas
* Bula Atumba
* Nambuangongas

Šaltiniai
---------

1. ↑  ANGOLA, *citypopulation.de*


|  |  |
| --- | --- |
| **Angolos provincijos** |  |
| Bengas | Bengela | Bijė | Huambas | Huila | Kabinda | Kunenė | Kvandas Kubangas | Luanda | Malanžė | Mošikas | Namibas | Pietų Kvanza | Pietų Lunda | Šiaurės Kvanza | Šiaurės Lunda | Uižė | Zairas |
| „Nelson Mandela National Stadium" |
| --- |
|  |
| Vieta | Kampala, Ugandos vėliava Uganda |
| Koordinatės | 00°20′50.4″ š. pl. 32°39′31.9″ r. ilg.﻿ / ﻿0.347333°š. pl. 32.658861°r. ilg.﻿ / 0.347333; 32.658861Koordinatės: 00°20′50.4″ š. pl. 32°39′31.9″ r. ilg.﻿ / ﻿0.347333°š. pl. 32.658861°r. ilg.﻿ / 0.347333; 32.658861 |
| Atidarytas | 1997 m. |
| Paviršius | Žolė |
| Talpa | 45 202 |
| Nuomininkai | Uganda UgandaUganda Revenue Authority SCSC VillaPolice FC |

**Nelsono Mandelos nacionalinis stadionas** (*Nelson Mandela National Stadium*) arba ***Namboole stadionas*** – daugiafunkcis stadionas, esantis Ugandos sostinėje Kampaloje (Kiros savivaldybėje, Bvejogererės mikrorajone). Pastatytas 1997 m. Stadiono statybai 36 mln. JAV dolerių paramą suteikė Kinija.

Pradžioje vadintas *Namboole*, pagal kalvą, kurios papėdėje įsikūręs. Vėliau pervadintas PAR prezidento Nelsono Mandelos garbei. Stadione daugiausia vyksta futbolo varžybos – čia rungtyniauja Ugandos vyrų futbolo rinktinė, klubai „Uganda Revenue Authority SC", „SC Villa", „Police FC". Taip pat vyksta lengvosios atletikos varžybos, koncertai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Bakama, James (7 December 2013). „Ugandan sports will miss Mandela". *New Vision*. Kampala. Nuoroda tikrinta 2023-01-31.
Gondoro ir Mordoro žemėlapis Trečiajame amžiuje
**Mordoras** – Saurono viešpatija Viduržemyje, Dž. R. R. Tolkino išgalvoto pasaulio Ardos žemyne. Didžiuma Mordoro buvo pelenų ir lavos dykynė.

Mordoras driekėsi į šiaurę ir rytus nuo Epel Duoto (Šešėlio kalnų) ir į pietus nuo Ered Litujo (Pelenų kalnų). Mordoras buvo į rytus nuo Gondoro bei didžiosios Anduino upės ir į pietus nuo Gūdžiagirės. Kalnų grandinės supo Litlado ir Gorgoroto lygumas ir tamsiąją Narno jūrą. Šiaurėje Šešėlio ir Pelenų kalnai jungėsi savo kraštinėmis atšakomis, tarp kurių buvo gilus tarpeklis Kirit Gor-goras, Vaiduoklių tarpeklis (įėjimas į Saurono viešpatiją). Iš abiejų jo pusių kilo stačios uolos, o priekyje stūksojo dvi plikos kalvos, ant kurių stovėjo galingi ir aukšti bokštai Mordoro Dantys. Mordore stūksojo Lemties kalnas – vulkanas, kur keliavo Žiedo brolija, kad jo liepsnose sunaikintų žiedą. Moranonas, Juodieji vartai, buvo Saurono pastatydinti, kad apsaugotų Uduno slėnį šiaurės vakaruose.

Išnašos
-------

1. 1 2  Michael D. C. Drout (2007), *J.R.R. Tolkien Encyclopedia: Scholarship and Critical Assessment*, Taylor & Francis, p. 434, ISBN 978-0-415-96942-0