recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |
| --- |
| Ferrari FF |
| Ferrari FF |
| Bendra informacija |
| Gamintojas | Ferrari |
| Metai | 2011 |
| Dizaineris (-iai) | Pininfarina |
| Chronologija |
| Prieš tai | Ferrari 612 Scaglietti |
| Kėbulas ir važiuoklė |
| Klasė | GT |
| Išdėstymas | Keturi varantieji ratai su priekyje esančiu varikliu |
| Variklis ir transmisija |
| Variklis (-iai) | 6,3 L V12 |
| Pavarų dėžė | 7 pavarų pusiau automatinė |
| Išmatavimai |
| Ilgis | 4 907 mm |
| Plotis | 1 953 mm |
| Aukštis | 1 379 mm |
| Svoris | 1 790 kg |
| Kita informacija |

**Ferrari FF** (*FF* reiškia *Ferrari Four* – keturioms sėdimoms vietoms ir keturiems varantiesiems ratams įvardyti) – Ferrari modelis, atskleistas 2011 m. sausio 21 d. Automobilis oficialiai pristatytas Ženevos automobilių parodoje 2011 m. kovo 1 d. *FF* nuo kitų *Ferrari* modelių skiriasi savo forma ir tuo, kad yra varomas keturių ratų. Automobilis pakeis *612 Scaglietti* modelį. Didžiausias *FF* greitis – 335 km/h, o iki 100 km/h jis įsibėgėja per 3,7 sekundės. Automobilio pavadinimu *Ferrari* siekia pabrėžti, kad *FF* modelis bus praktiškesnis tiek už pakeičiamąjį *612* modelį, tiek už visus buvusius gamintojo automobilius: keturių varančiųjų ratų sistema leis automobilį vairuoti gana sudėtingomis oro sąlygomis, pvz. stipriai lyjant ar sningant, o dėl įrengtų keturių sėdimų vietų ir itin padidintos erdvės bagažinėje *FF* bus žymiai talpesnis.

Nuorodos
--------

* Oficiali *Ferrari FF* svetainė Archyvuota kopija 2015-08-01 iš Wayback Machine projekto.
**Aronas Aleksandras Olizarovskis** (lenk. *Aron Aleksander Olizarowski*; g. 1610 m. sausio 1 d. Belaja Cerkovėje, prie Kijevo, Ukraina – 1659 m. sausio 1 d. Karaliaučiuje) – SJ, gydytojas, teisininkas, kanonistas, Vilniaus jėzuitų akademijos profesorius, vienas pirmųjų Vilniaus universiteto teisės profesorių.

Biografija
----------

Mokėsi Poznanės kolegijoje (Lenkija), Graco akademijoje (Austrija). Mediciną studijavo Ingolštato, Paduvos ir Karaliaučiaus institutuose. Teisės daktaras (1644 m.), medicinos daktaras (1658 m.).

Nuo 1647 m. iki 1655 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete dėstė teisę.

1651 m. paskelbė veikalą „Apie politinę žmonių sąjungą" (lot. *De politica hominum societate*, Gdanskas, 1651 m.), kuriame (tarp kitko) pabrėžė amatų reikšmę ir net siūlė bajoraičiams jais susidomėti. Taip pat pasisakė prieš valstiečių engimą ir baudžiavą. Kalbant apie valdymo formą, Olizarovskis linko į neabsoliutinės monarchijos santvarką. Į dienos šviesą kėlė socialinius ir politinius klausimus – gynė valstiečius dėl žmogaus teisių ir pilietinių pažeidimų bajorų atžvilgiu.

XVII a. Vilniaus akademijos profesorius Aronas Aleksandras Olizarovskis vieną savo knygos „Apie politinį visuomeniškumą" visą skyrių paskyrė kūno kultūrai (tai pirmasis bandymas nagrinėti kūno kultūros klausimus).

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Sukaktys" Archyvuota kopija 2010-11-27 iš Wayback Machine projekto. medicine.lt
2. ↑  „Ekonominės minties vystymasis ir Vilniaus universitetas" Feliksas Palubinskas, aidai.us
3. ↑  „La philosophie civique" Archyvuota kopija 2007-11-06 iš Wayback Machine projekto. Lenkijos jėzuitų filosofija (lenkų, prancūzų k.)
4. ↑  „Kūno kultūra Lietuvoje iki XIX a." Archyvuota kopija 2015-09-23 iš Wayback Machine projekto. // „Kūno kultūra ir sportas Lietuvoje ir pasaulyje", prizme.lt
| **Ansas Baltris (Jaunesnysis)** |
| --- |
| Gimė | 1884 m. gruodžio 29 d.Letūkai, Klaipėdos apskr. |
| Mirė | 1954 m. sausio 29 d. (69 metai)Kretinga |
|  |
| Veikla | Mažosios Lietuvos žurnalistas, spaudos darbuotojas, visuomenės veikėjas, evangelikų liuteronų sakytojas, vėliau kunigas. |

**Ansas Baltris (Jaunesnysis)** (1884 m. gruodžio 29 d. Letūkai, Klaipėdos apskr. – 1954 m. sausio 29 d. Kretinga) – Mažosios Lietuvos visuomenės veikėjas, evangelikų liuteronų sakytojas, vėliau kunigas.

Biografija
----------

Gyvendamas Klaipėdoje redagavo laikraščius: 1911–1913 m. „Apžvalga", 1919–1923 m. „Prūsų lietuvių balsas", 1920–1922 m. „Rytojus". Propagavo Mažosios Lietuvos autonomijos idėją, už tai vokiečių administracijos persekiotas, 1923 m. Tilžėje kalintas. Nuo 1925 m. Klaipėdos krašto lietuvių susivienijimo Klaipėdos skyriaus pirmininkas, vienas Mokytojų draugijos steigėjų. Pamokslavo Klaipėdoje, gretimuose kaimuose. 1926 m. Klaipėdoje įrengė susirinkimų salę. Priešinosi pastangoms vokietinti lietuvius per bažnyčią. Vokietijai 1939 m. užgrobus Klaipėdos kraštą, ištremtas į Didžiąją Lietuvą (Kretingą). Evangelikų liuteronų konsistorijos nutarimu 1941 m. ordinuotas kunigu diakonu, Šilutės evangelikų liuteronų bažnyčios kunigas. 1950 m. balandžio 26 d. išrinktas Konsistorijos pirmininku; daug nuveikė, kad sovietinės okupacijos metais Lietuvoje išliktų Evangelikų liuteronų bažnyčia.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Albertas Juška. *Ansas Baltris*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 575 psl.
Joe Petrosino
*The Adventures of Lieutenant Petrosino* (1912)
**Giuseppe „Joe" Petrosino** (1861 m. rugpjūčio 30 d. Padula, Italija – 1909 m. kovo 12 d. Palerme, Italija) – legendinis italų kilmės Niujorko policininkas, pasižymėjęs kovoje prieš ankstyvąją JAV mafiją. Viena iš jo sėkmės priežasčių buvo italų kalbos mokėjimas ir italų kultūros supratimas – žinios, kurių tuo metu labai trūko JAV policijoje.

JAV priėmus įstatymą, leidžiantį iš šalies deportuoti imigrantus, kurie buvo prasižengę įstatymui kitose šalyse, Joe Petrosino policijos buvo pasiųstas į Siciliją, tikintis surinkti įrodymų apie daugelio dalyvavimu mafijos veikloje įtariamų italų imigrantų kriminalinę praeitį. Niujorko policijos viršininkas paskelbė apie tai spaudai ir, tik atvykęs į Siciliją, Petrosino tą pačią dieną Palerme buvo nužudytas profesionalių žudikų šūviais iš arti.

Policininko atminimui jo vardu pavadinta viena Niujorko aikštė.

Nuorodos
--------

* Memorial Page Archyvuota kopija 2007-10-20 iš Wayback Machine projekto.
* Trumpa biografija Archyvuota kopija 2013-12-28 iš Wayback Machine projekto.
* Joe Petrosino Association Archyvuota kopija 2006-06-16 iš Wayback Machine projekto. **(**it.**)**
Stalinis medalis, kurį Zaporožės košo atamanui 1763 m. padovanojo imperatorė Jekaterina II „kaip imperatoriškosios malonės visai Zaporožės kariuomenei už jų ištikimybę ir pastangas ženklą". 65 mm skersmuo. Sidabras, 1763 m.
**Košo atamanas** (rus. *кошевой атаман*), *koševojus* (rus. *кошевой*) – kazokų kariuomenės valdžios (košo) galva Zaporožės Sečėje nuo XVI a. vidurio iki 1775 m. Uždunojės Sečėje 1775–1828 m. Juodosios jūros kazokų kariuomenėje 1787–1797 m.

Košo atamaną rinkdavo visi kureniai radoje, pusei metų. Jei išrinkto košo atamano neperrinkdavo, tai po pusės metų buvęs košo atamanas grįždavo į savo kurenį kaip eilinis kazokas. Košo atamano valdžios ženklas buvo bulava (buožė), kuri būdavo saugoma cerkvėje.

Zaporožės Sečėje košo atamanas užsiimadavo ir diplomatinėmis derybomis su Rusija, Lenkija, Krymo chanu ir kt.

Lomikovskis rašė, „kiekvienas išrinktas koševojus turėjo atrodyti žmogus paprastas, geras, neturintis protinio pranašumo lyginant su paprastais kazokais, išsiskiriantis tik narsumu ir širdies gerumu, taikos metais su kitais kalbantis ir juos teisiantis kaip tėvas vaikus".

Paskutinis Zaporožės Sečės košo atamanas buvo Piotras Kalnyševskis (*Петр Калнышевский*), Uždunojės Sečės – Osipas Gladkis (*Осип Гладкий*). Vėliau košų atamanus pakeitė skirtiniai atamanai, kuriuos skirdavo caras.

Nuorodos
--------

1. ↑  В.Д.Кривцов. Аверс №5 Каталог царских наград, знаков, жетонов и настольных медалей, том 1, Москва 2001, Изд-во „Поматур", страница 394
2. ↑  Словарь малорусской старины, Киев, 1894
3. ↑  Петр Калнышевский – последний кошевой атаман Запорожской Сечи
4. ↑  Последний кошевой атаман Задунайской Сечи
| **Aronas Solcas** |
| --- |
| Gimė | 1872 m. kovo 10 d.Šalčininkai, Rusijos imperija |
| Mirė | 1945 m. balandžio 30 d. (73 metai)Maskva, TSRS |
|  |
| Veikla | Politikas, teisėjas |

**Aronas Solcas** (1872 m. kovo 10 d. Šalčininkuose, Rusijos imperija – 1945 m. balandžio 30 d. Maskvoje, TSRS) – politikas, teisėjas. Buvo laikomas komunistų partijos sąžine. Buvo vienas iš nedaugelio aukščiausio rango komunistinių veikėjų, kuris prieštaravo J. Stalino vykdytam didžiajam valymui.

Biografija
----------

Gimė 1872 m. kovo 10 d. Šalčininkuose, prekeivio šeimoje. Studijavo teisę Sankt Peterburgo universitete, kur įsitraukė į revoliucinę veiklą. Nuo 1898 m. priklausė Rusijos socialdemokratų darbininkų partijai, leisdavo ir platindavo uždraustą spaudą. Dalyvavo visose revoliucijose, daug kartų kalintas ir ištremtas. Tremties metu Turuchanske gyveno viename kambaryje ir dalinosi viena lova su J. Stalinu. 1917 m. tapo Tarybų Sąjungos komunistų partijos Maskvos tarybos narys, redagavo laikraštį Pravda ir *Socialdemokratas*. Nuo 1920 m. komunistų partijos centrinio revizijos komiteto narys. Nuo 1921 m. TSRS aukščiausiojo teismo teisėjas. 1920–1934 m. buvo komunistų partijos centro komiteto narys. Nuo 1935 m. TSRS generalinės prokuratūros atstovas, o vėliau TSRS aukščiausiojo teismo teisėjų kolegijos pirmininkas. 1937 m. spalį Jekaterinburge vykusioje partinėje konferencijoje išsakė abejones dėl vykdomo kadrų valymo ir iškart buvo atleistas iš savo pareigų. Bandė susisiekti su Stalinu, tačiau šis jam neatsakė. 1938 m. surengė bado streiką ir už tai buvo uždarytas į Maskvos psichiatrinę ligoninę, kur po 7 metų „gydymo" mirė 1945 m. balandžio 30 dieną.

Darbai
------

* Сольц А. Н. Ленин. К пятидесятилетнему юбилею. Пенза: Пенз. отделение Центропечати, 1920. – 22 с. 6000 экз.
* Сольц А. и Файнбит С. Революционная законность и наша карательная политика. М.: «Московский робочий», 1925.- 126 с.

Nuorodos
--------

* Biografija I (rus.)
* Biografija II (rus.)
Jogailos universiteto biblioteka
Jogailos universiteto bibliotekos durys
**Jogailos universiteto biblioteka** (lenk. *Biblioteka Jagiellońska w Krakowie*} – pagrindinė Jogailos universiteto biblioteka, viena seniausių ir didžiausių Lenkijos bibliotekų, esanti Krokuvoje. Nuo XIX a. pabaigos atlieka nacionalinės bibliotekos funkcijas; dabar – kartu su kitomis.

Istorija
--------

Įkurta 1364 m. kaip Krokuvos akademijos biblioteka, nuo XIX a. antrosios pusės iki 1939 m. ir nuo 1944 m. – Jogailos universiteto biblioteka, 1939–1944 m. Krokuvos valstybinė biblioteka (vok. *Staatsbibliothek Krakau*). 1931-1939 m. pastatytas naujas bibliotekos pastatas A. Mickevičiaus g.

Fondai
------

Turi daugiau kaip 4 mln. tomų, iš jų 2,8 tūkst. rankraščiai, 3,6 tūkst. inkunabulai, 35,7 tūkst. muzikos ir 49,9 tūkst. grafikos rinkinių, 45,7 tūkst. žemėlapių. Yra daug senosios lenkų raštijos paminklų, rankraščių. Bibliotekoje saugomi:

* Baltazaro Behemo kodeksas, 1505 m.
* Jano Dlugošo Banderia Prutenorum
* Mikalojaus Koperniko autografas

Nuo 1949 m. leidžiamas „Biuletyn Biblioteki Jagiellońskiej", nuo 1994 m. – „Biblioteca Iagellonica: Fontes et studia".

Lituanistika
------------

Bibliotekoje yra daug lituanistinių rankraščių, Lietuvos istorijos dokumentų, kelios dešimtys senųjų knygų. Saugomi K. J. Nezabitauskio-Zabičio, M. Akelaičio, A. Vištelio ir kitų laiškai.

Literatūra
----------

* W. Konczyńska, Zarys historii Biblioteki Jagiellońskiej, Kraków, 1923
* J. Zathey, A. Lewicka – Kamińska, L. Hajdukiewicz, Historia Biblioteki Jagiellońskiej, t. l Kraków, 1966.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Jogailos universiteto biblioteka*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 674 psl.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Jogailos universiteto biblioteka** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Jogailos universiteto bibliotekos svetainė
| Siro-hetitų karalystė:Bit Agusi |
| --- |
|  |
| Šalis | Sirija |
| Tautos | aramėjai |
| Valstybės | XII-VIII a. pr. m. e. |
| Miestai | **Arpadas** |
|  |
| Žemėlapyje pažymėta Nr. 2 |

**Arpadas** (angl. *Arpad*, acheologinis pavadinimas **Tell Rifa'at**) – senovės Sirijos miestas, buvęs į šiaurę nuo Alepo. Jis buvo sostinė siro-hetitų valstybės **Bit Agusi**, egzistavusios XII – VIII a. pr. m. e.

Tel Rifa'at archeologinis kompleksas buvo kasinėtas 1961 ir 1964 m. vadovaujant britų mokslininkui M. V. Seton Williams. Tai buvo ovalaus plano gyvenvietė, kurios diametras siekė 250 ir 233 m.

Raida
-----

Arpadas II tūkst. pr. m. e. priklausė Jamchado karalystei su sostine Alepe. Tačiau XVI a. pr. m. e. Jamchadas buvo prijungtas prie Hetitų imperijos, Arpadas sustiprėjo. Kuomet XII a. pr. m. e. iro imperija, čia susiformavo nepriklausoma Bit Agusi valstybė, ir Arpadas tapo jos stipriausiu miestu. Išliko keletas Arpado sutarčių su gretimomis valstybėmis, pvz. Til Barsipu.

753 m. pr. m. e. Arpadą atakavo Asirijos valdovas Ašur-Niraris, kuris nugalėjo vietos karalių Matielį. Po pastarojo mirties, Arpadas, kaip ir dauguma kitų siro-hetitų karalysčių, sudarė sąjungą su urartais. 743 m. pr. m. e. Arpadą užpuolė Asirijos Tiglat-Pileseras III, kuris patyrė smarkų miestiečių pasipriešinimą. Miesto apgultis tęsėsi net trejus metus. Tik 740 m. pr. m. e. Asirija užėmė Arpadą, gyventojus išžudė arba ištrėmė.

Nuorodos
--------

* Senovės Azijos istorija rus.  Archyvuota kopija 2015-11-12 iš Wayback Machine projekto.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RSenovės šiaurės Sirijos valstybės |
| --- |
|  |
| III tūkst. pr. m. e.Martu | 
 Ebla (Alalachas **·**  Karchemišas **·**  Katna **·**  Tutulis **·**  Emaras) **·**  Haranas **·**  Maris (Terka) **·**  Nagaras (Tel Arbidas **·**  Čagar Bazaras **·**  Kahatas **·**  Nabada **·**  Tel Hazna **·**  Šechna) **·**  Tel Chuera **·**  Urkešas |  |
|  |
| II tūkst. pr. m. e.(amoritai) | 
 Karkemišas **·**  Mukišas **·**  Jamchadas **·**  Ebla **·**  Ugaritas **·**  Katna **·**  Kidšu **·**  Kahatas **·**  Nagaras **·**  Kurda **·**  Amuru **·**  Maris **·**  Chana **·**  Urkešas **·**  Haranas **·**  Upi |
|  |
| XII-VIII a. pr. m. e.Siro-hetitai, aramėjai | 
 Bit Gabari **·**  Karkemišas **·**  Patina **·**  Bit Agusi **·**  Bit Adini **·**  Hatarikka-Luhuti **·**  Hamatas **·**  Damaskas **·**  Bit Bahiani **·**  Bekos slėnis |

 |
**Joe Johnson**|  |
| Asmeniniai duomenys |
| Gimimo data | 1981 m. birželio 29 d. |
| Gimimo vieta | Litl Rokas, Arkanzasas, JAV |
| Ūgis | 2,01 m |
| Svoris | 109 kg |
| Klubas |
| Dabar žaidžia | Utah Jazz |
| **Pozicija** | gynėjas |
| NBA naujokų birža |
| 2001 m. | 10 šaukimu,Boston „Celtics" |
| Profesionalūs klubai |
| 2001–20022001–20052005-2012Nuo 2012 | Boston „Celtics"Fynikso „Suns"Atlanta „Hawks"Brooklyn „Nets" |  |
| Šalies rinktinė |
| 2006 | Jungtinės Amerikos Valstijos JAV |  |
|  |

**Joe Marcus Johnson** (g. 1981 m. birželio 29 d. Litl Rokas) – JAV krepšininkas, žaidžiantis NBA Utah Jazz komandoje.

Vertinamas dėl taiklios rankos ir gebėjimo, reikalui esant, sėkmingai žaisti įžaidėjo pozicijoje.

Po vidurinės mokyklos baigimo, Johnsonui stipendijas siūlė stipriausi NCAA universitetai – Duke, Konektikuto ir kiti. Tačiau jis pasirinko Arkanzaso universitetą, kuriam atstovauti svajojo visą gyvenimą.

Baigęs du sėkimngus sezonus ten, Joe 10-tuoju numeriu NBA NBA naujokų biržoje pasirinko Boston „Celtics" ekipa. Sezonui dar nesibaigus, Joe, kartu su Randy Brown ir Milt Palacio buvo iškeisti į Fynikso „Suns" ekipą už veteranus Rodney Rogers nei Tony Delk. Po debiutinio sezono J. Johnson išrinktas į antrają naujokų komandą. Jau 2003 m. žaidėjas tapo tvirtu „Suns" starto penketo nariu.

2005 metų vasarą Joe tapo apribotu laisvuoju agentu ir nusprendė palikti Fyniksą. Susitarta su Atlanta „Hawks" klubu, kuris už gynėją „Suns" komandai atidavė Boris Diaw ir du NBA naujokų biržos šaukimus. J. Johnson tapo rezultatyviausiu naujosios savo komandos žaidėju, gerino asmeninius rekordus (įspudingiausi iš jų – 42 taškai į Golden State „Warriors" krepšį bei 17 rezultatyvių perdavimų rungtynėse su Milwaukee „Bucks") bei buvo tris kartus – 2007, 2008 ir 2009 m. – išrinktas į NBA visų žvaigždžių rungtynes. 2007–2008 m. sezone Atlanta „Hawks" pagaliau vėl pateko į atkrintamąsias varžybas, į kurias ji nebuvo patekusi nuo 1998–1999 m. sezono.

2016 m. vasario 27 d. pasirašė kontraktą su Majamio „Heat" klubu.

Pasiekimai
----------

* 2006 m. Pasaulio krepšinio čempionate laimėjo bronzos medalį su JAV rinktine.

Nuorodos
--------

* NBA profilis
* Yahoo profilis
* ESPN profilis
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Kpalimėpranc. *Kpalimé* |
| --- |
| *Kpalimė turgus* |
|  |
| 

KpalimėKpalimė

6°54′0″ š. pl. 0°38′0″ r. ilg.﻿ / ﻿6.90000°š. pl. 0.63333°r. ilg.﻿ / 6.90000; 0.63333﻿ (Kpalimė)Koordinatės: 6°54′0″ š. pl. 0°38′0″ r. ilg.﻿ / ﻿6.90000°š. pl. 0.63333°r. ilg.﻿ / 6.90000; 0.63333﻿ (Kpalimė) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+0) |
|  |
| **Valstybė** | Togo vėliava Togas |
| **Regionas** | Plynaukštės regionas |
| **Prefektūra** | Kloto prefektūra |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 79 707  |
|  |
|  **Vikiteka** | Kpalimė |

**Kpalimė** (pranc. *Kpalimé*) – Togo miestas, išsidėstęs Plynaukštės regione, šalies pietvakariuose, netoli sienos su Gana. Tai pagrindinis Kloto prefektūros miestas. Gyventojų skaičius siekia 100 tūkst. žmonių, tai trečias pagal dydį Togo miestas. Geležinkelio mazgas. Atstumas tarp Kpalimės ir šalies sostinės Lomės galima įveikti per dvi valandas važiuojant automobiliu.

Miestas yra stambus regiono prekybos centras (medžiagos, daržovės ir vaisiai ir kt.). Kpalimėje stovi katalikų bažnyčia (1913 m.), pastatyta dar vokiečių kolonialinių istitucijų.
**Juozas Baršauskas** (1912 m. kovo 18 d. Gižai – 1990 m. balandžio 26 d. Kaunas) – Lietuvos architektas, kraštotyrininkas, architektūros mokslų daktaras.

Biografija
----------

Brolis Kazimieras Baršauskas. 1940–1946 m. studijavo Vytauto Didžiojo universitete. 1973 m. architektūros mokslų daktaras.

1947–1950 m. Kauno universitete dėstė architektūros ir meno istoriją. 1950–1972 m. Kauno politechnikos instituto dėstytojas, nuo 1978 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto dėstytojas, nuo 1974 m. profesorius. 1956–1978 m. dirbo Statybos ir architektūros Mokslo tyrimų institute, 1956–1961 m. direktoriaus pavaduotojas, 1962–1967 m. Architektūros istorijos ir teorijos, 1967–1978 m. Architektūros teorijos ir perspektyvinių problemų sektoriaus vedėjas.

1960–1966 m. leidinio „Lietuvos TSR architektūros klausimai" (3 t.) atsakingasis redaktorius.

Kūryba
------

* Ligoninė, Šiauliai, 1956 m.
* Individualių gyvenamųjų namų ir vilų projektai Vilniuje, Kaune
* Rotušės aikštės Kaune rytinio kvartalo dalies rekonstrukcijos projektas, su kitais, 1961 m.

Bibliografija
-------------

* Lietuviškos kolūkiečio sodybos architektūra, 1956 m.
* Silikatiniai gaminiai ir jų panaudojimas statyboje, 1958 m.
* Pažaislis, bendraautorė Halina Kairiūkštytė-Jacinienė, 1960 m.
* Lietuvių liaudies architektūra, su kt. 2 d. 1965-68).
* Visuotinė architektūros istorija, lietuviškos tematikos skyriai, 12 t. 1944–1977 m. rusų kalba
* Pasaulio šalių ir tautų menas, lietuviškos tematikos skyriai, 5 t. 1962–1981 m. rusų kalba
* Lietuvos architektūros istorija, bendraautoris, 2 t. 1987–1994 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Morta Baužienė. *Juozas Baršauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 677 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Kita Vieta** (angl. *Another Place*) – anglų skulptoriaus Antony Gormley sukurtos skulptūros, esančios Krosby Byče, pajūryje prie Krosbio (Anglija). Instaliaciją sudaro 100 į jūrą žvelgiančių lietos geležies žmogaus figūrų, kurios išdėstytos 3,2 kilometrų pločio ruože. Kiekviena figūra yra 189 cm aukščio ir sveria apie 650 kg. Kaip būdinga autoriaus darbams, skulptūros sukurtos jo paties kūno pavyzdžiu. Potvynių ir atoslūgių metu, kai kurios skulptūros tai užliejamos vandens, tai vėl išnyra. Daug figūrų išbūna ilgai panirusios po vandeniu ir dabar padengtos ūsakojais. Skulptūros išlietos Joseph ir Jesse Siddons liejykloje.

Skulptūros pirmą kartą parodytos Vokietijoje, Kukshafeno pakrantėje 1997 m. vėliau Stavangeryje Norvegijoje, De Panne Belgijoje; 2006 m. lapkritį buvo ketinta skulptūras visam laikui perkelti į Niujorką, tačiau 2007 m. kovą Seftono savivaldybė priėmė sprendimą instaliaciją palikti Krosbyje.

„Kita Vieta" sukėlė daug ginčų Krosbio apylinkėse. Buvo nuogąstavimų dėl saugumo, todėl 16 skulptūrų buvo pašalinta iš regiono, naviguojamo mažų laivų, nors skulptūros išlieka pavojingos vandens sporto mėgėjams ir traktuotinos kaip kiti vandens pavojai, pvz. povandeninės uolos; trys skulptūros perkeltos į kitą vietą dėl poveikio paukščiams – gamtosaugininkų teigimu, padidėjęs turistų srautas atbaido paukščius nuo jų įprastų maitinimosi vietų. Kai kurie žmonės abejoja skulptūrų estetine verte, nes supaprastintai atvaizduojami ir vyriški lytiniai organai, tačiau bendrai skulptūrų buvimas Krosbyje traktuojamas kaip privalumas turizmo aspektu.

Panašus 100 figūrų projektas „Laiko Horizontas" (angl. *Time Horizon*) buvo įtvirtintas alyvmedžių giraitėje netoli Kantazaro Kalabrijoje, tačiau nesukėlė tokios kontroversijos, nes instaliacija buvo sausumoje. 2007 m. panaši 31 skulptūrų instaliacija „Įvykių Horizontas" (angl. *Event Horizont*) laikinai buvo Londone, kur skulptūros buvo iškeltos ant aukštų miesto pastatų stogų.

Galerija
--------

* 
* 
* 
*
**Juozas Bartninkas** (g. 1925 m. rugpjūčio 8 d. Pavasakė, Mykališkio valsčius), veterinarijos gydytojas mikrobiologas, biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1950 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją. 1964 m. veterinarijos mokslų kandidatas.

1950–1953 m. Pakruojo raj. vyriausiasis veterinarijos gydytojas. 1953–1960 m. Šiaulių tarprajoninės veterinarijos bakteriologinės laboratorijos direktorius. 1960–1992 m. dirbo Veterinarijos institute, 1960–1961 m. Prieauglio užkrečiamųjų ligų, 1962–1969 m. Imunologijos, 1970–1987 m. Kiaulių ligų ir imunologijos skyriaus vedėjas.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinio darbo sritis – gyvulių gastrofiliozės, hipodermatozės, kolibakteriozės, salmoneliozės bei raudonligės diagnostika ir grupinė specifinė profilaktika. Išrado elektroaerozolinį generatorių, sukonstravo mobilų įrenginį grupiniam gyvulių skiepijimui, gydymui ir dezinfekcijai. Parengė gyvulių aerozolinio vakcinavimo technologiją (1987 m.).

Bibliografija
-------------

* Veterinarijos laboratorijos diagnostiniai tyrimai, 1966 m.
* Sveikų paršelių išauginimas, su kt. 1975 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Juozas Bartninkas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 683 psl.
*Kitos reikšmės – Antakalnio kraštovaizdžio draustinis (Ukmergė).*

| Antakalnio kraštovaizdžio draustinis |
| --- |
| kraštovaizdžio draustinis |
| Antakalnio kraštovaizdžio draustinis. Dešinėje – atragio pašlaitė Antakalnio kraštovaizdžio draustinis. Dešinėje – atragio pašlaitė |
| **Vieta:** | Antakalnio seniūnija, Vilnius, Lietuvos vėliava Lietuva |
| 

Žemėlapis rodantis Antakalnio kraštovaizdžio draustinis vietą.Antakalnio kraštovaizdžio draustinis

  |
| **Koordinatės:** | 54°42′04″ š. pl. 25°19′49″ r. ilg.﻿ / ﻿54.70111°š. pl. 25.33028°r. ilg.﻿ / 54.70111; 25.33028Koordinatės: 54°42′04″ š. pl. 25°19′49″ r. ilg.﻿ / ﻿54.70111°š. pl. 25.33028°r. ilg.﻿ / 54.70111; 25.33028 |
| **Plotas:** | 0,667 km² |
| **Valdymas:** | Verkių-Pavilnių parkų direkcija |

**Antakalnio kraštovaizdžio draustinis** – saugoma gamtos teritorija Vilniuje, Antakalnio seniūnijoje, Pavilnių regioniniame parke. Apima miško teritoriją aplink Šilo gatvę ir aplink Antakalnio kapines. Draustinis įkurtas siekiant išsaugoti Sapieginės atragį su eglynų ir plačialapių miškų bendrijų kompleksais, jiems būdinga žolių danga ir miško lelijų populiacija.

Draustinio teritorijoje, Sapieginės atragyje, įkurti Lenkijos kariuomenės gynybiniai įtvirtinimai (bunkeriai). Jie pastatyti 1924–1926 m. Lenkijos kariuomenei užėmus Vilniaus kraštą ir tikintis antpuolio iš TSRS. Buvo siekiama aplink Vilnių įkurti gynybinį žiedą, tačiau bunkeriai taip ir nebuvo panaudoti. Antakalnio draustinyje yra penki bunkeriai su dešimčia įeigų. Vienas jų – dviaukštis. Požemius juosia labai siauri tuneliai, naudoti kaip ventiliacijos angos, kaip karinės amunicijos stebėjimo bei karių apsilenkimo vietos. Netoli požemių likęs akmenimis grįstas kelias – grindinys, būta ir siaurojo geležinkelio bėgių. Dabar bunkeriuose veisiasi šikšnosparniai. Čia sutinkamos 6 jų rūšys: europinis plačiaausis, vandeninis pelėausis, kūdrinis pelėausis, rudasis ausylis, vėlyvasis šikšnys, šiaurinis šikšnys. Šių šikšnosparnių apsaugai bunkeriai įtraukti į Natura 2000 sąrašą.

Įėjimas į vieną iš bunkerių
2008 metais Antakalnio bunkeriai buvo įrašyti į Kultūros paveldo departamento kultūros vertybių registrą, kaip kraštovaizdžio, retas architektūrinis ir inžinerinis objektas.

Antakalnio kraštovaizdžio draustinyje saugomas 1 km Šilo gatvės pašonėje besidriekiantis Sapieginės erozinis atragis. Jo aukštis 53 m, o virš jūros lygio jis iškyla 203 metrus.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2014-08-19 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑   Archyvuota kopija 2014-08-16 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑   Archyvuota kopija 2014-10-14 iš Wayback Machine projekto.
Aron hakodešas Safede (Izraelis)
**Aron hakodešas** (hebr. ‏ארון הקודש‏‎ – šventoji skrynia) – spinta (kartais niša), kurioje laikomi Toros ritiniai. Tai vienas svarbiausių sinagogos įrenginių, kilęs iš Biblijoje minimos Sandoros skrynios, kurioje buvo laikomos lentelės su 10 Dievo įsakymų.

Aron hakodešas įrengiamas į Jeruzalės pusę atgręžtoje maldų salės sienoje. Yra pakyloje, nuo kurios kohenai laimina besimeldžiančiuosius, o rabinas arba pamokslininkas (magidas) sako pamokslą. Aron hakodešo dureles dengia šilko ar aksomo užuolaida. Žydų aškenazių sinagogose aron hakodešo viršuje dega amžinoji ugnis, kuri simbolizuoja Toros amžinumą ir menorą. 

Paschos, Sukoto (Palapinių), Jom Kipuro (Permaldavimo) švenčių dienomis, skaitant tam tikras maldas, aron hakodešo durelės atidaromos. Besimeldžiantieji tuo metu stovi. 

Atsiradus sinagogoms jose buvo paskirta Sandoros skrynią simbolizavusi vieta. Iš pradžių tai būta įdubos sienoje. Talmude minima Toros ritinių skrynia bei niša, skirta laikyti arba skryniai, arba pačiai Torai. XII a. sinagogose jau buvo speciali spinta, kurioje aškenaziai Toros ritinius laikė vertikaliai, o sefardai, Jemeno žydai ir Indijos žydai – horizontaliai. Renesanso epochoje aron hakodešo niša dažniausiai panaši į portalą: iš abiejų jos pusių – piliastrai arba kolonėlės, viršuje – aukštas kelių tarpsnių frontonas. Baroko, klasicizmo laikotarpių aron hakodešai puošnesni, primena bažnyčių altorius (ypač mediniai drožinėti).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Aron hakodešas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002
|  Kpelai |
| --- |
| Kpelų mergaitė iš LiberijosKpelų mergaitė iš Liberijos |
| Gyventojų skaičius | >1,22 mln. |
| Populiacija šalyse | Liberijos vėliava Liberija: 760 000Gvinėjos vėliava Gvinėja: 460 000 |
| Kalba (-os) | kpelų |
| Religijos | vietinis tikėjimas, krikščionybė, islamas |
| Giminingos etninės grupės | mendžiai, lomai, gbandžiai, lokai, zialai |
|  |
|  **Vikiteka:** | Kpelai |

**Kpelai** (*Guerze, Kpwesi, Kpessi, Mpessi, Berlu, Gbelle, Bere, Gizima*) – Vakarų Afrikos tauta, gyvenanti Liberijoje (tarp Sent Polo ir Sent Džono upių) bei pietų Gvinėjoje (Nzerekorės regione). Populiacija – ~1,3 mln. žmonių. Kalba kpelų kalba, priklausančia mande kalboms (Nigerio-Kongo šeima). Antropologiškai turi mongolidiškų bruožų (siauri akių plyšiai, išsikišę skruostikauliai). Išpažįsta tradicinę religiją, islamą (sunitai), krikščionybę (katalikai, anglikonai, liuteronai, metodistai, įvairios Afrikos bažnyčios, sektos). Liberijos kpelai į Gvinėją atsikraustė XVII a.

Kpelai tradiciškai verčiasi žemdirbyste (augina manijokus, ryžius, kukurūzus, kolokaziją, kolamedžius), medžiokle, žvejyba, rankiojimu (aliejinės palmės vaisių), taip pat dirba kavamedžių, kakavmedžių, kaučiukmedių, chininmedžių plantacijose. Amatai: kalyba, puodininkystė, audimas, pynimas, medžio drožyba (būgnai, kaukės). Gyvena nedidelėmis bendruomenėmis. Kaimo centre – protėvių kapavietė. Būstai moliniai, apskrito plano, šiaudiniais stogais. Kpelų virtuvei būdingos kukurūzų, ryžių, šakniavaisių košės ir putros su aštriais daržovių prieskoniais ir palmių aliejumi.

Kpelai gyvena patrilinijinėmis didžiosiomis šeimomis. Būdingos slaptos draugijos (vyrų – *poro*, moterų – *sande*). Paplitusi poligamija (poliginija), pirktinės vestuvės, leviratas.

Kpelų kaukės
Kpelų religija turi animizmo, totemizmo, fetišizmo, protėvių kulto bruožų, paplitusi magija. Kpelų mitologijoje dievas demiurgas – Alatangana. Folklorui būdingos pasakos, dainos, patarlės.

Šaltiniai
---------

* Энциклопедия «Народы и религии мира», М.-1998
| **Juozas Bastys** |
| --- |
| Gimė | 1934 m. lapkričio 20 d.Naujokaičiuose, Šakių raj. |
| Mirė | 1994 m. spalio 8 d. (59 metai) |
| Sutuoktinis (-ė) | Aldona |
| Vaikai | Kęstutis, Birutė, Algirdas, Jūratė, Mindaugas |
|  |
| Veikla | Lietuvos ūkio, politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Lietuvos demokratinė darbo partija |

**Juozas Bastys** (1934 m. lapkričio 20 d. Naujokaičiuose, Šakių raj. – 1994 m. spalio 8 d.) – Lietuvos ūkio, politinis ir visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1953 m. baigęs Raudonės vidurinę mokyklą, dirbo Jurbarko rajoninio laikraščio redakcijoje. 1954–1958 m. dirbo pedagoginį darbą Gelgaudiškio vaikų namuose, Lukšių vidurinėje ir Pavilkijo septynmetėje mokykloje. 1958–1961 m. LLKJS Šakių rajono komiteto sekretorius.

1961–1991 m. Šakių rajono Kriūkų kolūkio pirmininkas, 1992 m. UAB „Agrolina" direktorius. 1992–1995 m. Seimo narys, dirbo Lietuvos demokratinės darbo partijos (LDDP) frakcijoje.

Buvo TSKP narys, nuo 1989 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys.

Žmona Aldona, vaikai Kęstutis, Birutė, Algirdas, Jūratė, Mindaugas.

Išnašos
-------

1. ↑  *East European Constitutional Review*, Center, 1995, p. 16
2. 1 2  A. Juodokas (1995), *Lietuvos Respublikos Seimas: 1992-1996*, Danielius, p. 58, ISBN 978-9986-442-06-6
3. ↑  Seredžiuvienė, Violeta. „Žmogus, per gyvenimą ėjęs tvirtu žingsniu ir atvira širdimi". Draugas. Nuoroda tikrinta 2021-06-16.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Giovanni Maria Padovano, Jan Maria Padovano** (*Padovano il Mosca, Gian, Gianmaria, Johannes*, g. apie 1493 m. Paduvoje – m. 1574 m. Krokuvoje) – italų skulptorius. Brandžiojo Italijos Renesanso atstovas Lenkijoje ir Lietuvoje, skulptoriaus Matteo Moscos sūnus.

Kūriniai Italijoje minimi nuo 1516 m. Apie 1530 m. atvyko į Lenkiją. Apie 1558 m. dirbo Vilniuje. Bendradarbiavo su Giovanni Cini.

Lenkijoje ir Lietuvoje G.M.Padovano buvo vertinamas antkapinių paminklų meistras, medalininkas. Lenkijoje ir Lietuvoje G.M.Padovano išpopuliarino laisvai gulinčios mirusiojo figūros tipą, būdingą memorialinei Italijos skulptūrai. Skulptoriaus kūrybai būdingas psichologizavimas, individualių vaizduojamo žmogaus ypatybių atskleidimas.

Biografija
----------

### Mokslai

Skulptūros pradmenų galėjo mokytis pas tėvą M.Moscą. 1507–1512 m. mokėsi skulptoriaus Giovanni Minello studijoje (Paduva), 1512 m. – Paduvos juvelyro Giacomo Montello dirbtuvėje.

### Kūriniai

Tarnovskių antkapinis paminklas Tarnuvo katedroje. Autorius G.M.Padovano, 1561–1570 m.
* 1516 m. – reljefas Šv. Jono Krikštytojo nukirsdinimas Paduvos katedroje;
* 1520 m. – reljefas *Sudaužytos taurės stebuklas* Šv. Antano bazilikoje Paduvoje;
* 1532 m. – Žygimanto Senojo, Bonos Sforcos, Žygimanto Augusto, Izabelės Jogailaitės medaliai;
* 1533–1536 m. – marmurinis tabernakulis Krokuvos katedroje;
* 1538 m. – Gniezno arkivyskupo Andriejaus Kirckio antkapis Gniezno katedroje;

Bonos Sforcos medalis. Autorius G.M.Padovano, 1532 m.
* 1552–1553 m. – Barboros Radvilaitės antkapis Vilniaus katedroje arba Šv. Onos ir Barboros bažnyčioje (neišlikęs);
* 1555–1558 m. Vilniaus Vyskupo Jono iš Lietuvos kunigaikščių (Jono Žygimantaičio) antkapis Vilniaus katedroje (neišlikęs);
* 1558 m. Vilniaus vyskupo Valerijono Protasevičiaus antkapis Vilniaus katedroje (išlikę fragmentai);
* 1558 m. Vilniaus vyskupo Pauliaus Alšėniškio antkapis Vilniaus katedroje (su G. Cini(?));
* 1561–1570 m. – Lenkijos didžiojo etmono Jano Tarnovskio ir jo sūnaus Jano Kristupo antkapis Tarnuvo katedroje.
| **Kaa** |
| --- |
|  |
| Kaa kapo stela |
| Pirmoji Egipto dinastija |
| Egipto faraonas |
| Valdė | apie 2890 m. pr. m. e. |
| Pirmtakas | Semerkhetas  |
| Įpėdinis | Hotepsechemvis |
|  |
|  **Vikiteka** | Kaa |

**Kaa** – paskutinis pirmosios Egipto dinastijos faraonas. Palaidotas Abydose, turėjo didelį kapą. Pagal Manetoną, Kaa valdė 26 metus.

| Faraono vardai |
| --- |
|  |  |
| **Kaa** (*qAa*) „Dievybių palydovas" |
|  |
|  |
|  |
|  |
|  |  |
| **Kabeh** (*qAbh*) |
|  |
| **Manetonas** | *Bieneches*/*Oubienthis* |

Kaa kapą Um el Kaabo nekropolyje Abydose apie 1900 m. kasinėjo Émile Amélineau ir Flindersas Pytris, 1991−1992 m. kasinėjimus pakartojo Werner Kaiser ir Günter Dreyer. Kapo rytinėje pusėje rastos dvi tradicinės kapo žymėjimo stelos. Kapo tyrimai parodė, kad kapas statytas keliais etapais. Jame rasti objektai su pirmojo antrosios dinastijos karaliaus Hetepsechemvio užrašytu vardu, kas gali rodyti, kad nebuvo ženklios atskirties tarp pirmosios ir antrosios dinastijų valdymų. 

Sakaroje keturios mastabos priskiriamos Kaa valdymo laikotarpiui, tarp jų labai didelės Nr. 3500 ir 3505. Dviejų valdininkų, Merkos ir Sabefo, stelų įrašai rodo sudėtingėjantį egiptietiškų hieroglifų naudojimą. Iš Sakaroje rasto antrosios Sed šventės paminėjimo galima spėti, kad Kaa valdė ilgai. Įrašai su karaliaus vardu rasti toli Egipto pietuose, Elkabe. Rasti keli radiniai su prie Kaa būdingų užrašų prirašytais Ba ir Sneferkos vardais, kas gali nurodyti, kad tai buvo jo sosto uzurpatoriai po Kaa mirties. Vėlesniuose karalių sąrašuose jie neminimi ir galėjo būti paties Kaa prisiimti vardai ar nauji titulai.

Šaltiniai
---------

* Toby A.H. Wilkinson. *Early Dynastic Egypt*. Routledge, 2002, p. 68
* Ian Shaw, Paul Nicholson. *The British Museum Dictionary of Ancient Egypt*. The American University in Cairo Press. 2002, p. 236

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • REgipto faraonai |
| --- |
|  |
| 
**Ankstyvųjų dinastijų laikotarpis**
**Pirmoji dinastija**
Narmeras →
Menas →
Džeras →
Džetas → 
Merneitė → 
Denas →
Anedžibas →
Semerkhetas →
Kaa |

 |
Dž. Boldinio autoportretas, 1892 m. 
**Džovanis Boldinis** (it. *Giovanni Boldini*, 1842–1931 m.) – Italijos tapytojas, portretistas, kūręs Paryžiuje.

Biografija
----------

Džovanis Boldinis gimė 1842 m. gruodžio 31 d. Feraroje. Jo tėvas Antonijus buvo religinių scenų tapytojas. 1862 m. Dž. Boldinis persikėlė į Florenciją, kur šešerius metus mokėsi vietos dailės akademijoje, tačiau labiau buvo paveiktas *Macchiaioli* grupės tapytojų, kurie propagavo realistinę, plenerinę tapybą. Po mokslų baigimo Dž. Boldinis persikėlė į Londoną, kur pradėjo garsėti aukštuomenės portretais. Nuo 1872 m. dailininkas gyveno Paryžiuje, jo vienu draugų tapo Edgaras Dega. Dž. Boldinis pagarsėjo savo portretūra, ypač 1886 m. nutapytu Dž. Verdžio portretu. 1889 m. jis buvo paskirtas Italijos sekcijos vadovu pasaulinėje parodoje Paryžiuje, už indėlį į parodą buvo apdovanotas Prancūzijos Garbės legiono ordinu. Vėliau Dž. Boldinis buvo populiariu ir nestokojančiu užsakymų portretistu.

Džovanis Boldinis mirė 1931 m. liepos 11 d. Paryžiuje. Palaidotas Feraroje. Dailininko kūrinių yra Metropoliteno muziejuje Niujorke, Nacionalinėje portretų galerijoje Londone, Orsė muziejuje Paryžiuje, tačiau dauguma jo sukurtų aukštuomenės protretų išlikę privačiose kolekcijose. Feraroje įsteigtas Dž. Boldinio vardo muziejus. Be portretų, dailininkas yra sukūręs nemažai žanrinių scenų.

Darbų galerija
--------------

* Dž. Boldinio kūriniai chronologine tvarka

* „Dž. Verdžio portretas", 1886 m. Nacionalinė šiuolaikinio meno galerija, Roma
* „Šventės scena", apie 1892 m. Orsė muziejus
* „Ispanijos princesė infanta Eulalija", 1898 m. Boldinio muziejus, Ferara
* „Princesė Marthe-Lucile Bibesco", 1911 m. privatus rinkinys

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Giovanni Boldini** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* treccani.it
* Maria Tsaneva. *Giovanni Boldini: 131 Paintings and Drawings*. Lulu Press, Inc, 2014. FW.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Brokenas |
| --- |
| Brokeno kalnasBrokeno kalnas |
| **Aukštis** | 1141,1 m |
| **Žemynas** | Europa |
| **Šalys** | Vokietijos vėliava Vokietija |
| **Kalnynas** | Harcas |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Brokenas

  |
| **Koordinatės:** | 51°48′02″ š. pl. 10°37′02″ r. ilg.﻿ / ﻿51.80056°š. pl. 10.61722°r. ilg.﻿ / 51.80056; 10.61722Koordinatės: 51°48′02″ š. pl. 10°37′02″ r. ilg.﻿ / ﻿51.80056°š. pl. 10.61722°r. ilg.﻿ / 51.80056; 10.61722 |

**Brokeno kalnas** (vok. *Brocken*) – aukščiausia Harco kalnų vidurio Vokietijoje viršukalnė. Aukštis – 1141,1 m. Stūkso Saksonijos-Anhalto žemėje.

Brokeno kalnas pasižymi itin sudėtingomis klimatinėmis sąlygomis ir savo mitine reikšme. Viršukalnė didžiąją metų dalį (vidutiniškai 306 d.) gaubiama rūko. Apie 100 dienų per metus kalną dengia sniegas, neigiamos temperatūros laikosi 85 dienas. Žiemą oro temperatūra gali nukristi iki -28 °C. Didžiausias užfiksuotas vėjo greitis – 263 km/h.

Pasak legendos, naktį iš balandžio 30 į gegužės 1-ąją ant kalno susirenka raganos ir kelia Valpurgijos šventę (ji aprašoma žymiame Gėtės romane „Faustas"). Brokeno kalne būdingos keistos šešėlių fokusacijos (Brokeno šmėkla).

Šaltojo karo metais Brokeno kalnas civiliams buvo nepasiekiamas, čia veikė VDR žvalgybos bazė.
| **Juozas Balčikonis** |
| --- |
| Gimė | 1924 m. sausio 12 d.Giedraitinė, Ramygalos valsčius |
| Mirė | 2010 m. gruodžio 21 d. (86 metai)Vilnius |
| Palaidotas (-a) | Antakalnio kapinėse |
| Sutuoktinis (-ė) | Regina Songailaitė-Balčikonienė |
| Vaikai | Kęstutis Balčikonis |
|  |
| Veikla | dailininkas tekstilininkas |
|  |
| Alma mater | 1950 m. Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institutas |

 *Šis straipsnis apie dailininką. Apie kalbininką skaitykite straipsnyje Juozas Balčikonis.*
**Juozas Balčikonis** (1924 m. sausio 12 d. Giedraitinėje, Ramygalos valsčius, Panevėžio apskr. – 2010 m. gruodžio 21 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkas tekstilininkas, pedagogas.

Biografija
----------

Žmona Regina Songailaitė-Balčikonienė, sūnus Kęstutis Balčikonis. 1950 m. baigė Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institutą, mokėsi pas Liudą Truikį, Vytautą Kairiūkštį.

Nuo 1949 m. dėstė Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute. 1951–1989 m. Lietuvos dailės instituto Tekstilės katedros vedėjas, nuo 1972 m. profesorius. Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Kūryba
------

Nuo 1948 m. dalyvavo parodose, surengė individualių parodų Lietuvoje, Jugoslavijoje, Belgijoje, Rusijoje, Indijoje.

Sukūrė gobelenų, rištinių kilimų, mišrios technikos kompozicijų, dekoratyvinių audinių projektų. Pirmasis Lietuvoje pradėjo kurti batikos technika. Ankstyvieji kilimai („Rugiapjūtė" 1948 m. „Derliaus nuėmimas" 1950 m. „Kolūkio džiaugsmai" 1960 m.) statiškos, ornamentiškos kompozicijos, liaudiški. Vėlesnieji („Žiema" 1962 m. „Žiedai tėvynei" 1965 m. „Liaudies šventė" 1967 m. „Sutartinė" 1968 m.) apibendrinto piešinio, monumentalūs, pabrėžtinai ritmiški, 8-9 dešimtmetyje – muzikalesni („Gintaro krašto daina", „Mėnesienos sonata", abu 1972 m. ciklas „Metų laikai" 1975–1980 m.). Naujausi kūriniai krikščioniškosios, senųjų kultūrų tematikos.

Sukūrė tautinių drabužių eskizų 1955–1980 m. dainų švenčių dalyviams, su R. Songailaite-Balčikoniene 1968 m. 1977 m. 1980 m. – ansambliui „Lietuva". Jo kūrinių yra Lietuvos, Rusijos (Maskva, Sankt Peterburgas) muziejuose.

Bibliografija
-------------

* Audinių raštai, 1961 m.
* Lietuvių liaudies menas, albumų serija, su kitais:
* Audiniai, kn. 1-2, 1957–1962 m.
* Juostos, 1969 m.
* Drabužiai, 1974 m.

Įvertinimas
-----------

* 1967 m. LTSR valstybinė premija
* 1972 m. LTSR nusipelnęs meno veikėjas
* 1984 m. LTSR liaudies dailininkas
* 2001 m. Gedimino 4 laipsnio ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Anapilin iškeliavo tekstilės dailininkas Juozas Balčikonis
2. ↑  Lijana Šatavičiūtė. *Juozas Balčikonis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. - 481 psl.
3. ↑  Nijolė Žilinskienė. *Juozas Balčikonis*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. - 169-170
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Kaa Ija nacionalinis parkas |
| --- |
| IUCN II kategorija (nacionalinis parkas) |
| Elnias parko krūmynuose Elnias parko krūmynuose |
| **Vieta:** | Bolivijos vėliava Bolivija, Santa Kruso departamentas |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** | San Chose de Čikitosas |
| 

Žemėlapis rodantis Kaa Ija nacionalinis parkas vietą.Kaa Ija nacionalinis parkas

  |
| **Koordinatės:** | 19°04′00″ p. pl. 61°15′00″ v. ilg.﻿ / ﻿19.06667°š. pl. 61.25000°r. ilg.﻿ / 19.06667; 61.25000Koordinatės: 19°04′00″ p. pl. 61°15′00″ v. ilg.﻿ / ﻿19.06667°š. pl. 61.25000°r. ilg.﻿ / 19.06667; 61.25000 |
| **Plotas:** | 34 411 km² |
| **Įkurtas:** | 1995 |
| **Valdymas:** | Servicio Nacional de Áreas Protegidas |
|  **Vikiteka:** | Kaa Ija del Gran Čako nacionalinis parkas |

**Kaa Ija nacionalinis parkas**, pilnas pavadinimas – **Kaa Ija del Gran Čako nacionalinis parkas ir integruota gamtos tvarkymo teritorija** (isp. *Parque Nacional y Area Natural de Manejo Integrado Kaa-Iya del Gran Chaco*) – didžiausias nacionalinis parkas Bolivijoje ir penktas pagal dydį Pietų Amerikoje. Yra šalies pietryčiuose, Paragvajaus pasienyje, Santa Kruso departamente, Kordiljeros ir Čikitoso provincijoje. Plotas 34 411 km².

Parkas įkurtas 1995 m. Jo pavadinimas gvaranių kalba reiškia „kalnų valdovai". Parko paskirtis – apsaugoti vakarų Gran Čako gamtą, ten gyvenančius indėnus. Būdinga plyna lyguma, tankiai apaugusi medžiais ir krūmokšniais. Duburiuose telkšo druskingi ežerai, kuriuos po liūčių sujungia laikini upokšniai. Yra keletas izoliuotų kalnų, iškylančių virš aplinkinės plynaukštės. Paragvajaus pasienyje yra smėlio kopų.

Parke užfiksuota ~800 induočių rūšių, 28 sporinių augalų rūšys bei ~1500 aukštesniųjų augalų rūšių. Gausiai auga tikrasis raudonmedis, *Izozogia* genties krūmokšniai, brazilinis astronis, paragvajinis tvaras, algarobas, puošnusis kapokmedis, paragvajinė cezalpinija, geltonvaisis zizifas, baltoji kopernicija ir kt.

Parke užfiksuota 89 gyvačių, 301 paukščių, 65 smulkių žinduolių ir 59 stambių žinduolių rūšys. Būdingi gyvūnai yra čakinis pekaris, baltabarzdis pekaris, didysis šarvuotis, trijuostis šarvuotis, sidabrinė marmozetė, juodasis staugūnas, pampinis elnias, čiakinė mara, karčiuotasis vilkas, puma, ocelotas, jaguaras, vainikinis erelis. Smėlynuose pastebėti guanakai.

Kaa Ija nacionalinis parkas apgyvendintas labai retai, tik pakraščiuose yra keletas indėnų gyvenviečių (ypač prie Isosogo pelkynų). Iš gyventojų daugiausia yra gvaranių (ypač isosenijų), dar yra čikitanų ir ajorėjų.

Kelių tinklas retas, lietingojo laikotarpio metu keliai praktiškai nepravažiuojami.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Giovanni Giuseppe Goria** |
| --- |
| Italijos ministras pirmininkas |
|  |
| Giovanni Goria |
| Gimė | 1943 m. liepos 30 d.Astis, Pjemontas, Italija |
| Mirė | 1994 m. gegužės 21 d. (50 metų)Astis, Pjemontas, Italija |
| Italijos ministras pirmininkas |
| Ėjo pareigas | 1987 m. liepos 29 d. – 1988 m. balandžio 13 d. |
| Ankstesnis | Amintore Fanfani |
| Vėlesnis | Ciriaco De Mita |
|  |
| Veikla | politikas |
|  |
|  **Vikiteka** | Giovanni Goria |

**Giovanni Giuseppe Goria** (1943 m. liepos 30 d. – 1994 m. gegužės 21 d.) – Italijos politikas, nuo 1987 iki 1988 m. ėjęs Italijos ministro pirmininko pareigas.

Biografija
----------

Goria gimė Asčio mieste, Pjemonto regione.

1960 m. jis prisijungė prie Krikščionių demokratų partijos ir tokiu būdu pradėjo savo politiko karjerą. 1976 m. jį išrinko į žemesniuosius parlamento rūmus. Juose jis nuo 1981 iki 1983 m. rūpinosi biudžetu, o po to tapo šalies finansų ministru. Visuomenėje Goria buvo žinomas dėl savo sukalbamo būdo.

1987 m. rinkimuose, kuriuose jo partija pasirodė sėkmingai, Goria tapo šalies ministru pirmininku (jauniausiu šalyje nuo II pasaulinio karo). 1988 m. jis buvo priverstas atsistatydinti dėl jo vyriausybės biudžeto atmetimo.

Po pasitraukimo iš šalies vyriausybės vadovo pareigų po metų – 1989 m. jis sėkmingai dalyvavo Europos Parlamento rinkimuose. Po poros metų 1991 m. jis pasitraukė iš parlamento, kad galėtų tapti Italijos žemės ūkio ministru. Po metų jis tapo šalies finansų ministru.

Po 1993 m. korupcijos skandalo, kuris smarkiai palietė Goria partiją, jis pasitraukė iš ministro pareigų. Pats politikas asmeniškai buvo įtariamas korupcija ir 1994 m. jam buvo pateikti kaltinimai. Tačiau tų pačių metų gegužės 21 dieną jis buvo rastas negyvas savo namuose Asti mieste. Oficialia mirties priežastimi buvo įvardintas vėžys.

| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Amintore Fanfani** | **Italijos ministras pirmininkas**1987–1988 | Po to:**Ciriaco De Mita** |
*Apie kaimą Baltarusijoje žr. Arpa (Vileika)*.

| Arpa |
| --- |
| Arpa Armėnijoje Arpa Armėnijoje |
| **Ilgis** | 128 km |
| **Baseino plotas** | 2630 km² |
| **Vidutinis debitas** | 25 m³/s |
| **Ištakos** | Zangezūro kalnagūbris |
| **Žiotys** | Araksas |
| **Šalys** | Armėnijos vėliava ArmėnijaAzerbaidžano vėliava Azerbaidžanas |

**Arpa** (arm. Արփա, azer. *Arpaçay*) – kalnų upė Armėnijoje ir Azerbaidžane (Nachičevanės AR); Arakso kairysis intakas. Prasideda Zangezūro kalnagūbryje, teka į pietvakarius siauru giliu tarpekliu. Vidurupyje slėnis išplatėja, o žemupyje teka lygumomis. Įteka į Araksą į pietus nuo Šaruro.

Upės vanduo naudojamas drėkinimui. Ant Arpos įrengta Kečuto hidroelektrinė. Arpos upę su Sevano ežeru jungia 48 km ilgio vandens perdavimo tunelis. Upės aukštupyje įsikūręs Džermuko miestas. 2013 m. atidaryta vandens jėgainė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  В Нахчыванской Автономной Республике сдана в эксплуатацию Арпачайская ГЭС. 2013-09-13, 1news.az (tikrinta 2017-04-26).
Džiovanis Paolo Paninis
Romos Panteono interjeras
**Džiovanis Paolo Paninis** (arba **Paninis**, *Giovanni Paolo Pannini*, 1691 m. birželio 17 d. – 1765 m. Spalio 21 d.) – italų tapytojas ir architektas, geriausiai žinomas kaip vedutistas (veduta – dailės kūrinys, detaliai vaizduojantis miestą, jo fragmentą arba atskirus pastatus).

Lietuvos dailės muziejus turi Paninio paveikslų, kapričes „Senovės Romos griuvėsiai su triumfo arka" ir „Senovės Romos griuvėsiais su Centijaus piramide".

Biografija
----------

Iš pradžių Paninis mokėsi scenos dizaino savo gimtajame Pjačenzos mieste. 1711 m. persikėlė į Romą, kur kartu su Benedetto Luti studijavo piešimą. Kaip tapytojas, Paninis labiausiai žinomas už Romos vaizdus, kuriuose didžiausią dėmesį skyrė istorinėms miesto vietovėms.

Vėliau pats dėstė *Accademia di San Luca* ir *Académie de France* meno akademijose. Paninis turėjo didelės įtakos Jean-Honoré Fragonard, Antonio Joli, Canaletto ir Bernardo Bellotto kūrybai.

Mirė 1765 m. spalio 21 d. Romoje.

Darbai
------

Žinomiausi Paninio darbai – Panteono interjeras Romoje bei Romos vedutos, vaizduojančios griuvėsius. Jo darbai pilni įmantraus ir dažnai netikroviško puošnumo.

Išnašos
-------

1. ↑  LDM informacija Archyvuota kopija 2012-03-24 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Giovanni Paolo Panini** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Paninio darbų galerija