recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šį puslapį ar jo dalį reikia sutvarkyti pagal Vikipedijos standartus.**Jei galite, sutvarkykite. |


|  |  |
| --- | --- |
| Šalis | Vokietija |
|  |
| Trasos pavadinimas | Nordschleife |
| Grand Prix | {{{GP pavadinimas}}} |
|  |
| Trasos ilgis | 20,832 m |
| Ratų skaičius | {{{ratų}}} |
| Distancija | {{{distancija}}} km |
| Posūkių skaičius | 73 |
| Trasos rekordas | 5:19,54 min (2018 metai, Timo Bernhard, Porsche) |
|  |
| Tinklalapis | Nordschleife |

**Nordschleife** yra lenktynių trasa Niurburge, Vokietijoje. Šiuo metu yra tituluojama sudėtingiausia ir pavojingiausia lenktynių trasa pasaulyje. Dar ji yra vadinama "Žaliasis pragaras" (*Green hell*), kaip ją pakrikštijo žymus lenktynininkas Jackie Stewart. 

Ši trasa yra seniausia išlikusi dalis iš pirminės garsios *Nurburgring* trasos, kurią sudarė *Nordschleife* (šiaurinė kilpa), *Sudschleife* (pietinė kilpa) ir apšilimui skirta *Betonschleife* (betoninė kilpa). Tik žymiai vėliau betoninė kilpa buvo rekonstruota į dabartinę *Grand-Prix-Rennstrecke* trasą, kurioje vyksta vienas iš Formulės 1 lenktynių etapų.

Istorija
--------

Praėjusio amžiaus 20-taisiais metais lenktynės Vokietijos Eifelio regione vyko bendro naudojimo keliais. Kadangi tai buvo ir nepatogu ir nesaugu, nuspręsta statyti atskirą trasą. Statybos prasidėjo 1925 metais ir buvo baigtos 1927 metų pavasarį. Trasoje įvyko daug auto ir moto lenktynių, o laisvu nuo lenktynių metu trasa buvo naudojama kaip mokamas kelias, kuriuo galėjo važiuoti visi norintys.

Per antrąjį pasaulinį karą trasa buvo visiškai suniokota ir tokia liko keleri metai po karo pabaigos. Trasą atstatyti padėjo prancūzai, kurie finansavo trasos remontą. Ir jau nuo 40-tųjų pabaigos trasoje vėl vyko lenktynės. Palaipsniui tobulėjant technikai, o todėl didėjant greičiams, senoji trasa ėmė nebeatitikti laikmečio saugumo reikalavimų. Audringų diskusijų dėl trasos ateities pabaiga tapo 1976 metais įvykusi skaudi avarija, kuomet Formulės 1 lenktynių metu garsus lenktynininkas Niki Lauda vos nesudegė užsiliepsnojusiame automobilyje. Po šios nelaimės formulės lenktynės trasoje buvo nutrauktos ir perkeltos į kur kas saugesnę Hockenheim trasą. 

Niurburgringą nuspręsta renovuoti. Senosios Betonschleife vietoje pastatė visiškai naują trasą, kuri tokia išliko iki šių dienų, joje vyksta Formulės 1 lenktynės. Nordschleife liko atskirta nuo naujos trasos, o Sudschleife dalinai išardyta ir daugiau lenktynėms nenaudota. 1982-1983 metais senoji Nordschleife modernizuota, siekiant padidinti trasos saugumą. Panaikinti didžiausi nelygumai, keliuose pavojingiausiuose posūkiuose įrengtos smėlio gaudyklės, atitvarai patraukti toliau. Iškirsti medžiai ir krūmai, buvę prie pat trasos, jų vietoje taip pat įrengti atitvarai.

Šiuo metu senoje Nordschleife trasoje tebevyksta keletas autosporto renginių, žymiausi jų – Niurburgringo 24 valandų, 1000 kilometrų ir VLN lenktynės. Taip pat trasa laisvu nuo lenktynių metu tebenaudojama, kaip mokamas kelias, kuriuo gali prasilėkti bet kuris vairuotojas. Tai sutraukia tūkstančius autosporto entuziastų iš viso pasaulio, kurie turi unikalią galimybę už nedidelį mokėstį pravažiuoti legendinę vaizdinga trasą.
*Kitos reikšmės – Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia.*
Koordinatės: 55°49′27.23″ š. pl. 21°53′18.02″ r. ilg.﻿ / ﻿55.8242306°š. pl. 21.8883389°r. ilg.﻿ / 55.8242306; 21.8883389

|  Stalgėnų šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Telšių |
| **Dekanatas** | Plungės |
| **Savivaldybė** | Plungės rajonas |
| **Gyvenvietė** | Stalgėnai |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1918 m. |

**Stalgėnų šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia** – katalikų bažnyčia, stovinti Plungės rajone, Stalgėnų kaime, prie kelio  **164**  Mažeikiai–Plungė–Tauragė , Minijos kairiajame krante. Parapijos teritorija apima Stalgėnų, Stalgo, Luknėnų ir Rapšaičių kaimus.

Istorija
--------

Stalgo kaimo ūkininkai Petras ir Petronėlė Stoniai būsimai bažnyčiai dovanojo savo ūkį su pastatais ir 15 ha žemės. Plungės klebono Povilo Pūkio rūpesčiu pagal inžinieriaus Kačanausko projektą 1918 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia. Medieną dovanojo M. Oginskienė.

1918 m. lapkričio 23 d. bažnyčią konsekravo vyskupas Pranciškus Karevičius. Vietovę, kurioje pastatyta bažnyčia, nutarta vadinti Stalgėnais. 1921 m. įkurta parapija.

2012 m. rugsėjo 29 d. medinė bažnyčia nukentėjo nuo padegėjo. Ji buvo padegta ant pastato užmetus degantį deglą. Tačiau nors liepsnos apgadino statinį, nuo lietaus permirkusios lentos nespėjo įsidegti, ugnis buvo pastebėta ir užgesinta laiku. Gaisro nebūta didelio, todėl ugniagesiai naktį į šį gaisrą nebuvo kviesti. Tiriant įvykį nustatyta, kad Stalgėnų bažnyčią padegti bandė tas pats asmuo, padegęs tais pačiais metais Paštuvos ir Kulautuvos bažnyčias.

Architektūra
------------

Bažnyčia stačiakampio plano (24 × 12 m), vienabokštė, su apside, 2 bokšteliais. Įrengti 5 altoriai. Šventoriaus tvora medinių statinių su betoniniais stulpeliais.

Galerija
--------

* Bažnyčios remontas 2006 m.Bažnyčios remontas 2006 m.
* 2011 m.2011 m.
* 2020 m.2020 m.
* Galinis fasadasGalinis fasadas
* ApsidėApsidė
* Didžiojo bokšto smailės kryžiusDidžiojo bokšto smailės kryžius

Šaltiniai
---------

1. ↑  14 bažnyčių, kurios po nepriklausomybės atkūrimo degė Lietuvoje. 15min.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Stalgėnų šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Stalgėnų šv. apaštalų Petro ir Pauliaus parapija (vyskupijos informacija)
* Stalgėnų šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia (*facebook.com*)
* Bažnyčios interjero panoramos (*panoramas.lt*)
| **Azrielis Rabinovičius** |
| --- |
| Gimė | 1905 m.Telšiai, Rusijos imperija |
| Mirė | 1941 m. liepos 16 d. (~36 metai)Telšiai, Trečiasis Reichas |
| Tėvas | Chaimas Rabinovičius |
| Motina | Osnat Geffen |
| Sutuoktinis (-ė) | Chana Zev |
|  |
| Veikla | Rabinas, visuomenės veikėjas. |

**Azrielis Rabinovičius** (1905 m. Telšiuose, Rusijos imperija – 1941 m. liepos 16 d. Telšiuose, Trečiasis Reichas) – rabinas, Telšių ješivos vadovas – roš ješiva.

Biografija
----------

Gimė 1905 m. Telšiuose, tėvas Chaimas Rabinovičius buvo rabinas ir vienas iš Telšių ješivos vadovų, motina Osnat Geffen (1880–1942). Būdamas 20 metų jau buvo išstudijavęs visą Talmudą. 1931 m. mirus tėvui buvo paskirtas į jo vietą. 1932 m. susituokė su Chana Zev (1908–1941), su kuria susilaukė trijų vaikų Chaimo (1932–1941), Avigdoro (1935–1941) ir Šošanos.

Rabinas daug laiko skirdavo religinės literatūros studijoms, o savo namuose rengdavo papildomas Talmudo studijų pamokas. 1941 m. liepos 16 d. buvo nužudytas kartu su savo mokiniais. 1941 m. rugpjūčio 17 d. buvo nužudyta ir jo žmona su vaikais. Visi rabino užrašai ir parašytos knygos buvo sunaikintos, išliko tik dalis jo mokinių užrašytų tekstų, kurie buvo išspausdinti žurnaluose skirtiems Talmudo studijoms.

Nuorodos
--------

* Rabino geneologinis medis (ang.);

Šaltiniai
---------

1. ↑  Nikžentaitis, Alvydas; Schreiner, Stefan; Staliunas, Darius (2004). The Vanished World of Lithuanian Jews. Rodopi. p. 234. ISBN 90-420-0850-4.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Danijos juodmargiai galvijai |
| --- |
| 

|  |
| --- |
|  |

 |
| **Sukūrimo vieta** | Danijos vėliava Danija |
| **Kilmė** | Jutlandijos galvijaixOlandijos juodmargiai |

**Danijos juodmargiai** – pieninių galvijų veislė susiformavo Jutlandijos galvijus kryžminant su Olandijos juodmargiais galvijais. Vėliau jie buvo kryžminami su Amerikos ir Kanados Holšteinų-fryzų buliais, todėl bandose dominuoja karvės, turinčios apie 75 % Holšteinų – fryzų genų. Danijoje išliko tik 30 juodmargių karvių, neturinčių Holšteinų – fryzų genų, kurios yra saugomos kaip 1965 metų originalios veislės genetiniai ištekliai, tam skiriamos subsidijos.

Nors dabartinės karvės yra stambesnės, pieningesnės, su gerai išvystytais tešmenimis, tačiau jų skerdenų kokybė prastesnė, negu 1965 m. Danijos juodmargių galvijų. Lietuvoje veisiami Danijos juodmargiai galvijai taip pat patiria vis didėjančią Holšteinų – fryzų įtaką, todėl ateityje šios veislės turėtų susilieti. Pagal produktyvumą šios veislės galvijai užima trečią vietą visų Lietuvoje veisiamų juodmargių tarpe. 2005-2006 m. iš Danijos juodmargių karvių primelžta 6824 kg 4,37 % riebumo ir 3,46 % baltymingumo pieno. 2007 m. birželio 1 d. Danijos juodmargių skaičius Lietuvoje buvo 675.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Ačerait. *Acerra* |
| --- |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

AčeraAčera

40°57′0″ š. pl. 14°22′0″ r. ilg.﻿ / ﻿40.95000°š. pl. 14.36667°r. ilg.﻿ / 40.95000; 14.36667﻿ (Ačera)Koordinatės: 40°57′0″ š. pl. 14°22′0″ r. ilg.﻿ / ﻿40.95000°š. pl. 14.36667°r. ilg.﻿ / 40.95000; 14.36667﻿ (Ačera) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Italijos vėliava Italija |
| **Regionas** | Kampanija Kampanija |
| **Provincija** | Neapolio provincija |
|  |
| **Meras** | Marcello Fulvi |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 56 177  |
| **Plotas** | 54,08 km² |
| **Tankumas** (2010) | 1 039 žm./km² |
| **Altitudė** | 26 m |

**Ačera** – miestas Kampanijoje, Pietų Italijoje, Neapolio provincijoje, 20 km į šiaurės rytus nuo paties Neapolio. Jis yra Agro Ačerano lygumoje.

Istorija
--------

Ačera yra vienas seniausių miestų regione, kurį tikriausiai įkūrė oskai ir vadino **Akeru** (lot. *Acerrae*). Tai buvo pirmasis Romos respublikos miestas, kuriam buvo suteiktas *civitas sine suffragio* (pilietybė be teisės balsuoti) statusas 332 m. pr. m. e.

216 m. pr. m. e. miestą sugriovė Hanibalas, jį atstatė 210 m. pr. m. e.

90 m. pr. m. e. Ačera per karą su sąjungininkais buvo romėnų karinė bazė.

826 m. lombardai čia pastatė pilį, kurią sugriovė Bono Neapolietis. 881 m. Ačerą nusiaubė saracėnai. Vėliau miestas tapo normanų valda ir grafystės sostine. Neapolio karalystėje miestas priklausė Akvinams, Origlijoms, Orsiniams del Balzo, o 1496–1812 m. Kardenoms. Nuo 1927 m. Ačera priklausė Terra di Lavoro provincijai.

Teigiama, kad 2005 m. Švento Petro bažnyčioje Šventosios Mergelės statula pajudėjo ir nusidažė rožine spalva.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai reikia daugiau nuorodų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai įrašydami tinkamas išnašas ar nuorodas į šaltinius. |

Koordinatės: 18°04′ p. pl. 140°56′ v. ilg.﻿ / ﻿18.067°š. pl. 140.933°r. ilg.﻿ / 18.067; 140.933

Palydovinė salos nuotrauka
Hao ir aplinkinės salos Tuamotu žemėlapyje
**Hao** (pranc. *Hao*), dar vadinamas ***Haorangiu*** – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Prancūzijos Polinezijoje, vienas didžiausių Tuamotu salyne. Yra pietrytinėje salyno pusėje, 920 km į rytus nuo Taičio. Plotas – 47 km², su lagūna – 720 km².

Atolas nusidriekęs iš šiaurės vakarų į pietryčius 50 km, plotis iki 14 km. Atolo žiede yra vienas laivuojamas sąsiauris (šiaurės vakaruose). Koralinės salos žemos (iki 3 m).

2017 m. Hao atole gyveno 1027 žmonės. Pagrindinė gyvenvietė Otepa. Šiaurinėje dalyje yra oro uostas (buvęs karinis aerodromas). Verčiamasi perlų rinkimu, kopros paruošimu, turizmu. Hao atolas kartu su aplinkinėmis salomis sudaro Hao komuną.

Pirmieji europiečiai, pasiekę Hao, buvo ispanai Pedras Fernandesas de Kirosas (1606 m.) ir Chosė Andija i Varela (1774 m.). Prancūzų keliautojas Luisas Antuanas de Bugenvilis ją pavadino „Arfos sala". 1820 m. Hao pasiekė Fadėjaus Belinshauzeno ekspedicija. XX a. veikė svarbi karinė bazė, iš kurios koordinuoti branduoliniai bandymai Mururoa atole. Greta bazės veikė ligoninė, vandens gryninimo stotis, elektrinė. 2002 m. bazė uždaryta.

* Hao kapinėsHao kapinės
* Hao atolas. Otepos apylinkėsHao atolas. Otepos apylinkės
* Lėktuvas Hao oro uosteLėktuvas Hao oro uoste

Šaltiniai
---------

1. ↑  Recensement de 2017 – Répartition de la population de la Polynésie française par îles, *Institut de la statistique de la Polynésie française* (ISPF)


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Hao** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
„Memantra", Niujorkas
 „Newburgh", Jena
**Frenkas Stela** (angl. *Frank Stella*, g. 1936 m.) – JAV dailininkas-minimalistas.

Biografija
----------

Frenkas Stela gimė 1936 m. gegužės 12 d. Moldone prie Bostono Masačusetso valstijoje, JAV. Jis mokėsi tapybos Filipso akademijoje Andoveryje ir studijavo istoriją Prinstono universitete. Po studijų baigimo 1958 m. F. Stela persikėlė į Niujorką. 1959 m. keli jo paveikslai buvo įtraukti į bendras jaunųjų menininkų parodas Aleno memorialiniame muziejuje ir Niujorko šiuolaikinio meno muziejuje. F. Stela nuo pat karjeros pradžios buvo pradėtas vertinti už inovatyvumą. Jį propaguoti 1959 m. apsiėmė meno dileris Leo Castelli. Ankstyvuoju periodu F. Stela nutapė „Juodųjų" (1958−60), „Aliuminio" (1960) ir „Vario" (1960−61) paveikslų serijas, pasižymėjusias supaprastintu vaizdavimu. 1960 m. įvyko pirmoji F. Stelos personalinė paroda Leo Castelli galerijoje Niujorke. 1961 m. jis vedė Barbara Rose, vėliau dailės kritikę.

Po 1960 m. F. Stela pradėjon dirbti ties sudėtingesnių kompozicijų kūriniais, naudojo netradicines paveikslų drobių formas, metališkas spalvas, fluorescencinius dažus („Polygon" (1965–67) ir „Protractor" (1967–71) serijos). 1967 m. jis sukūrė scenos dekoracijas ir kostiumus M. Kaningemo šokio spektakliui. 1970 m. Niujorko šiuolaikinio meno muziejuje įvyko F. Stelos retrospektyvinė paroda. Menininkas pradėjo tapyti reljefinius paveikslus, suteikdamas jiems skulptūriškumo bruožų („Lenkijos kaimo" serija (1970−73)). Pradėjo naudoti nuosaikesnes spalvas, aliuminį ir stiklo pluoštą reljefui sukurti. 1973 m. F. Stela savo namuose įkūrė grafikos studiją. Savo grafikos kūriniuose derino įvairias technikas.

Tarp 1985 ir 1997 m. F. Stela sukūrė apie 260 kūrinių (skulptūrų, grafikos kūrinių, reljefų) „Mobio Diko" tema. 1986 m. Harvardo universitetas publikavo šešis F. Stelos teoretinius pasvarstymus apie meną. Po 1990 m. F. Stela pradėjo labiau kurti skulptūras, dalyvauti architektūriniuose projektuose, gavo viešųjų užsakymų (pavyzdžiui, 10 000 kv. pėdų dekoravimo schema Velso princo teatre Toronte (1992−93)). 2015 m. Vitni muziejus suorganizavo kapitalinę dailininko kūrybos retrospektyvinę parodą.

Kūrinių galerijos
-----------------

* wikiart.org
* Kūriniai artnet.com svetainėje
* Kūriniai artsy.net svetainėje

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Frank Stella** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* *Frank Stella: 'If you get into art to make money, you're deluded'*. „The Guardian", 1 September 2015
* *The Whitney Taps Frank Stella for an Inaugural Retrospective at Its New Home'*. „The New York times", SEPT. 7, 2015

Šaltiniai
---------

* Biografija Gugenheimo muziejaus tinklalapyje
* Encyclopaedia Britannica
Jošis žaidimo „Yoshi's Story" viršelyje.
**Yoshi** (liet. *Jošis*) – vienas geriausiai žinomų Japonijos „Nintendo" kompanijos kompiuterinių žaidimų personažų, dinozauriukas. Jam sukurta atskira kompiuterinių žaidimų serija, laikoma „Mario" žaidimų serijos subserija.

Apie Jošį
---------

Jošis yra dinozauriuko pavidalo „Nintendo" kompiuterinių žaidimų personažas. Paprastai vaizduojamas šviesiai žalia spalva, tačiau gali būti kitokių spalvų. Joši ir Mario serijų žaidimuose gali būti daugiau dinozauriukų − visi jie vadinami „jošiais" ir gali būti įvairių spalvų. Tikrasis Jošio vardas (ar dinozauriukų rūšies pavadinimas) − T. Yoshisaur Munchakoopas.
Pirmą kartą Jošis pasirodė 1990 m. „Super Mario World" žaidime tik Japonijoje, nors kūrėjai jau turėjo idėją jį parodyti 1985 m. „Super Mario Bros." žaidime. 1991 m. „Super Mario World" žaidimas buvo išleistas Vakarų rinkose. Jame Jošis dar nebuvo valdomas atskirai nuo Mario, kuris juo jojo, ir buvo ilgesniu kaklu nei vėliau sukurtuose žaidimuose.

Žaidimai
--------

Be žaidimų, kuriuose Jošis yra pagrindinis herojus ar pagrindinė žaidimo tema (galvosūkių žaidimuose), šis dinozauras yra valdomas „Mario Kart", „Mario Party", „Super Smash Bros.", „Mario" sporto žaidimuose ir pasirodo daugelyje kitų „Nintendo" žaidimų, komiksuose. Joši serijos nuotykių žaidimuose Jošis dažniausiai vykdo savo gentainių jošių arba Baby Mario gelbėjimo misijas. Šie žaidimai yra platformerio žanro − žaidimų erdvėje Jošis paprastai gali judėti tik į priekį, atgal ir šokinėti arba kristi, ieškoti paslėptų trofėjų, rinkti taškus. 

Žaidimų serija:

| Pavadinimas | Žanras | Išleidimo metai | Platforma | Išplatintų kopijų skaičius, mln. vnt |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| „Yoshi" | galvosūkių | 1991 | „Game Boy" „NES" | 0,73 1,75 |
| „Yoshi's Cookie" | galvosūkių | 1992 | „Game Boy" „NES", „SNES" | 1,681,12 |
| „Yoshi's Safari" | šaudyklė | 1993 | „SNES" | − |
| „Yoshi no Cookie: Kuruppon Oven de Cookie"
(Išleistas 500 vnt. tiražu) | receptai | 1994 | „SNES" | − |
| „Super Mario World 2: Yoshi's Island" | nuotykių | 19952002 | „SNES" „Game Boy Advance" | 4,12 2,91 |
| „Tetris Attack" | galvosūkių | 1996 | „Game Boy", „SNES" | 0,23 |
| „Yoshi's Story" | nuotykių | 1997 | „Nintendo 64" | 2,85 |
| „Picross NP Vol. 2" | galvosūkių | 1999 | „SNES" | - |
| „Yoshi's Island: Super Mario Advance 3" | nuotykių | 2002 | „Game Boy Advance" | 1,63 |
| „Yoshi Topsy-Turvy" | nuotykių | 2004 | „Game Boy Advance" | 0,65 |
| „Yoshi Touch & Go" | nuotykių | 2005 | „Nintendo DS" | 0,60 |
| „Yoshi's Island DS" | nuotykių | 2006 | „Nintendo DS" | 2,76 |
| „Yoshi's New Island" | nuotykių | 2014 | „Nintendo 3DS" | 1,07\* |
| „Yoshi's Woolly World" | nuotykių | 20152017 | „Nintendo Wii U" „Nintendo 3DS" | 0,24\*- |

Pastaba. \* − 2015 m. vidurio duomenys, dar parduodama rinkoje, skaičiai gali ženkliai pasikeisti.

Nuorodos
--------

* „Yoshi's Wooly World" oficiali svetainė
* mobygames.com

Išnašos
-------

1. ↑  digitalspy.co.uk Archyvuota kopija 2015-10-08 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  ign.com
3. ↑  vgchartz.com, 2015 09 20
Franklino valstijos apygardos apie 1786 m.
**Franklino valstija** (angl. *State of Franklin*) – nepripažinta JAV valstija, gyvavusi 1784–1788 m. rytinėje šalies pakrantėje, dabartinės Tenesio valstijos šiaurės rytuose, pasienyje su Šiaurės Karolina. Sostinė – Džonsboras (1784–1785), vėliau – Grinvilis (1785–1788). Valstija pavadinta politiko ir išradėjo B. Franklino (1706–1790) garbei.

Istorija
--------

Franklino valstijos apygardos dabartinės Tenesio valstijos žemėlapyje
Franklino valstija buvo įkurta kaip planuojama 14-oji JAV valstija, 1784 m. rugpjūtį atskirta nuo Šiaurės Karolinos. Iš pradžių sostinė buvo Džonsboras, bet 1785 m. gruodį perkelta į Grinvilį. 1785 m. gegužės 16 d. pateiktas prašymas prisijungti prie JAV konfederacijos, tačiau dėl priėmimo sutiko tik 7 JAV valstijos (reikėjo bent 9 valstijų, t. y. 2/3 iš tuometinių 13 valstijų). 1788 m. Franklino valstija panaikinta, jos teritoriją vėl prijungiant prie Šiaurės Karolinos, nors kai kurie šaltiniai nurodo, kad valstija gyvavo iki 1790 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  John Preston Arthur (1914). History of Western North Carolina. Chapter VI - The State of Franklin. Newrivernotes.com (tikrinta 2022-03-16).
2. ↑  State of Franklin. Next1000.com (tikrinta 2022-03-16).
3. ↑  Robert Longley. The Failed State of Franklin. 2020-02-01, Thoughtco.com (tikrinta 2022-03-16).
4. ↑  Franklin (historical state, United States). Britannica.com (tikrinta 2022-03-16).
| Ylės valsčiuslatv. *Īles pagasts* |
| --- |
|  |
| **Valstybė** | Latvijos vėliava Latvija |
| **Regionas** | Žiemgala Žiemgala |
| **Savivaldybė** | Aucės savivaldybė |
| **Administracinis centras** | Ylė |
| **Gyvenviečių skaičius** | 3 |
|  |
| **Gyventojų** (2005) | 612 |
|  |
| **Tinklalapis** | Ylės valsčius |

Ylės valsčiaus valdyba
**Ylės valsčius** (latv. *Īles pagasts*) – valsčius pietvakarių Latvijoje, Žiemgaloje, Aucės savivaldybėje, 46 km į pietvakarius nuo Jelgavos. Centras – Ylė.

Geografija
----------

Ylės valsčius siejasi su Duobelės savivaldybės Zebrenės, Aneniekų, Naudytės ir Penkulės valsčiais, su Aucės savivaldybės Benės, Aucės, Lielaucės valsčiais. Veikia Ylės pagrindinė mokykla, Tautos namai, sporto klubas.

**Didžiausios gyvenvietės:** Ylė, Ylės sanatorija, Stirnos.

**Upės:** Aucė, Ružupė, Sesava, Sidabrenė.

**Vandens telkiniai:** Sesavos ežeras, Sparnų ežeras.

Istorija
--------

Sparnų piliakalnyje žmonės gyveno jau IX – XIII a. tuo metu jis buvo tapęs Sparnenės žemių centru. Ylės dvarą Imų kalne Zandersas Netelshorstas pastatė apie 1530 m. nuo XVIII a. jį valdė Georgas Frydrichas fon Titinhofas–Šėlis ir jo palikuonys. 1923 m. nusavinto dvaro rūmuose įsteigta Ylės sanatorija. Ylės liuteronų bažnyčia pastatyta 1682 m. 1905 m. sudeginta, ją tyrinėjo Augustas Bilenšteinas. Ylėje 1837–1845 m. gyveno Dainų tėvas Krišjanis Baronas, kapinėse palaidotas jo tėvas Juris Baronas.

| Administracinis-teritorinis pavaldumas |
| --- |
| 1945–1990 m. | Ylės apylinkė, Duobelės rajonas |
| 1990–2009 m. | Ylės valsčius |
| nuo 2009 m. | Aucės savivaldybė |

Galerija
--------

* Ylės bažnyčiaYlės bažnyčia
* Mūrišų vienkiemisMūrišų vienkiemis
* Ylės centrasYlės centras
* Sparnų piliakalnisSparnų piliakalnis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ylės valsčius. Vietos
2. ↑  Ylės valsčius. Duobelės rajonas Archyvuota kopija 2010-06-05 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Ylės valsčius. Aucės savivaldybė
| Franklandas |
| --- |
| Franklandas prie Nornalapo Franklandas prie Nornalapo |
| **Ilgis** | ~400 km |
| **Baseino plotas** | 5 990 km² |
| **Vidutinis debitas** | ~12,4 m³/s |
| **Ištakos** | Brumhilio apylinkės |
| **Žiotys** | Volpolo–Nornalapo įlanka (Indijos vandenynas) |
| **Šalys** | Australija |
|  |
|  **Vikiteka** | Franklandas |

**Franklandas** (angl. *Frankland River*) – upė Australijos pietvakariuose, Vakarų Australijos valstijoje. Ilgis apie 400 km, baseino plotas 5990 km², vidutinis metinis nuotėkis – 0,39 km³. Aukštupys ir dalis vidurupio vadinama Gordonu (*Gordon River*), kitais duomenimis, Gordonas laikomas kairiuoju Franklando intaku.

Prasideda Brumhilio apylinkėse, Brumhilio–Tambelapo savivaldybėje (*Shire of Broomehill–Tambellup*). Teka žemės ūkio regionu į pietus, paskui į vakarus, vidurupyje pasuka vėl į pietus ir vingiuoja pietų, pietvakarių kryptimi per eukaliptų miškus iki Volpolo–Nornalapo įlankos Vakarų Australijos pietinėje pakrantėje. Aukštupyje nuolatinė srovė teka tik po stiprių liūčių, likusį laiką vanduo telkšo vagos giliausiose vietose. Žemupyje upė nuolat vandeninga, iki 6 km nuo žiočių laivuojama. Aukštupyje per metus vidutiniškai iškrinta apie 500 mm kritulių, netoli žiočių – apie 1400 mm. Upės vanduo sūrokas, drumstas.

Franklando žemupio gamta saugoma Franklando Kalno ir Volpolo–Nornalapo nacionaliniuose parkuose.

Upę 1831 m. pastebėjo britų kapitonas Tomas Banisteris (*Thomas Bannister*), o Franklandu pavadino gubernatorius Džeimsas Sterlingas (*James Stirling*), kuriam T. Banisteris apie ją pranešė. Manoma, kad upė pavadinta pagal netoliese esantį Franklando kalną, kurį britų keliautojas Tomas Breidvudas Vilsonas (*Thomas Braidwood Wilson*) 1829 m. pavadino Van Dimeno Žemės vyriausiojo topografo Džordžo Franklando (*George Frankland*) garbei.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Franklando upė*, Pasaulio vietovardžiai. Nuoroda tikrinta 2022-09-26.
2. 1 2  *Gordon-Frankland Catchment Compendium*, Department of Environment, Water Resource Management Series, No WRM 44, p. 1:1. ISBN 1-920947-39-6. Nuoroda tikrinta 2022-10-21.
3. 1 2  *Gordon-Frankland Catchment Compendium*, Department of Environment, Water Resource Management Series, No WRM 44, p. 2:1. ISBN 1-920947-39-6. Nuoroda tikrinta 2022-10-21.
4. ↑  *Map of Frankland River, WA*, Bonzle.com. Nuoroda tikrinta 2022-10-21.
5. ↑  *Frankland River*, History of River Names, Landgate, Government of Western Australia. Archyvuota 2021-04-19. Nuoroda tikrinta 2022-10-21.
| **Arctostaphylos uva-ursi** |
| --- |
| Miltinė meškauogė (Arctostaphylos uva-ursi)Miltinė meškauogė (*Arctostaphylos uva-ursi*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Dilenijažiedžiai  *( Dilleniidae)* |
| Šeima: | Erikiniai  *( Ericaceae)* |
| Gentis: | Meškauogė  *( Arctostaphylos)* |
| Gentis: | Miltinė meškauogė  *( Arctostaphylos uva-ursi)* |

 |

**Miltinė meškauogė** (*Arctostaphylos uva-ursi*), dar vadinama ***arkliauoge, kiauluoge*** – erikinių (*Ericaceae*) šeimos visžalių augalų rūšis. Augalas prigludęs prie žemės, 60 cm aukščio, su toli palei žemę besidriekiančiomis šakomis ir smulkiais storais odiškais lapais. Žiedai balti, nusvirę, sukrauti svyrančiose kekėse. Vainikėlis rausvas. Žydi gegužės – birželio mėn. Vaisius – rutuliška, miltinga, skaisčiai raudona uoga.

Auga sausuose pušynuose, sutvirtina smėlio paviršių. Dažna pietryčių Lietuvoje, vakarinėje šalies dalyje apyretė, kitur visai neauga.

Augalas vaistinis, turi arbutino; gydomos inkstų ligos, šlapimo pūslė, šlapimo takai. Lapai renkami anksti pavasarį arba vasaros pabaigoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Miltinė meškauogė*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 104

Miltinės meškauogės žiedai

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Miltinė meškauogė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Žiema, kai gimė Pašiauštaplunksnis**| 
Pirmojo leidimo viršelis |
| **Autorė** | Laura Sintija Černiauskaitė |
| **Šalis** | Lietuva |
| **Žanras** | Literatūra vaikams |
| **UDK:** | 821.172-93-31 |
| **Originalus leidimas** |
| **Pavadinimas** | Žiema, kai gimė Pašiauštaplunksnis |
| **Šalis** | Lietuva |
| **Kalba** | lietuvių |
| **Leidykla** | Tyto alba |
| **Išleista** | 2014 m. |
| **Formatas** | Kietais viršeliais |
| **Puslapių** | 126 |
| **ISBN-13:** | 978-609-466-006-1 |

**Žiema, kai gimė Pašiauštaplunksnis** – pirmoji lietuvių rašytojos Lauros Sintijos Černiauskaitės knyga vaikams, išleista 2014 m. Pasak autorės, knyga skirta vaikams, žengiantiems į paauglystės metus. Pagrindinė knygos herojė – mergaitė Degtukė, kuri miške randa naujagimį berniuką Pašiauštaplunksnį. Šis, labai greitai augdamas, tampa Degtukės draugu, padeda jai ištverti sunkią ligą, parodo likimo nuskriaustus vaikus. Naujieji draugai kartu kelia anapusybės, gyvenimo prasmės klausimus.

Knyga „Žiema, kai gimė Pašiauštaplunsnis" parašyta L. S. Černiauskaitei būdingu stiliumi – emocinga, gyva kalba, nevengiama gilių emocinių būsenų bei patirčių aprašymo.[reikalingas šaltinis] Apysaka iliustruota Editos Suchockytės piešiniais.

Nuorodos
--------

* Apie knygos pristatymą
* Apie knygos pristatymą Šakių raj. savivaldybės viešojoje bibliotekoje Archyvuota kopija 2015-02-14 iš Wayback Machine projekto.
Žiemos rūmų fasadas iš Rūmų aikštės pusės
**Žiemos rūmai** (rus. *Зимний дворец*) Sankt Peterburge – nuo 1732 m. iki 1917 m. kovo 2 d. oficiali Rusijos imperatorių rezidencija, turėjusi atspindėti Rusijos imperijos galią. Dabar tai Rusijos baroko architektūros paminklas. Monumentalūs Žiemos rūmai Išsidėstę tarp Rūmų krantinės ir Rūmų aikštės, šalia Petro I pastatytų pirmųjų Žiemos rūmų. Žiemos rūmai ir Rūmų aikštė sudaro dabartinio miesto branduolį ir yra vienas svarbiausių turizmo objektų.

Istorija
--------

Dabartiniai jau ketvirtieji Žiemos rūmai buvo pastatyti ir beveik nuolat perstatomi tarp XVIII a. ketvirtojo dešimtmečio ir 1837 m. kai stipriai nukentėjo nuo gaisro ir buvo nedelsiant atstatyti.

Projektavo daugybė architektų, iš jų svarbiausias Francesco Bartolomeo Rastrelli. Yra suskaičiuota, kad rūmuose yra 1786 durys, 1945 langai, 1500 kambarių ir 117 laiptų. Pagrindinis fasadas yra 150 m ilgio ir 30 m aukščio. 1837 m. rekonstrukcija eksterjerą paliko nepakeistą, bet didelė dalis interjero buvo perstatyta įvairiais stiliais, todėl rūmai apibūdinami kaip „XIX a. rūmai, įkvėpti rokoko stiliaus".

1905 m. prie rūmų vyko Kruvinojo sekmadienio žudynės, tačiau tuo metu imperatoriškoji šeima gyveno saugesniuose Aleksandro rūmuose Carskoje Selo ir į Žiemos rūmus grįždavo tik retai, formalių reikalų proga. Nuo 1917 m. liepos iki lapkričio mėn. buvo Laikinosios vyriausybės, vadovaujamos Aleksandro Kerenskio, posėdžių vieta. Tų pačių metų pabaigoje bolševikų šalininkai kareiviai ir jūrininkai užėmė Žiemos rūmus, taip pradėdami bolševikų perversmą. Žiemos rūmų šturmas tapo Rusijos revoliucijos simboliu. 1918 m. dalis, o nuo 1922 m. visas pastatas perduotas Ermitažui.

Galerija
--------

* Žiemos rūmų ansamblis iš viršaus ir Rūmų aikštėŽiemos rūmų ansamblis iš viršaus ir Rūmų aikštė
* Žiemos rūmai iš Rūmų krantinės pusėsŽiemos rūmai iš Rūmų krantinės pusės
* Žiemos rūmai naktįŽiemos rūmai naktį
* Petro I Žiemos rūmaiPetro I Žiemos rūmai

Šaltiniai
---------

1. ↑  Budberg, Moura (1969). Great Palaces (The Winter Palace. Pages 194–201). London: Hamlyn Publishing Group Ltd. ISBN 0600 01682 X. P.200
**Prienų rajono taryba** – Prienų rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1990 m. kovo 24 d. pakartotinis balsavimas (II turas) – balandžio 7 d. Pilnas pavadinimas – Prienų rajono Liaudies deputatų taryba, nuo 1990 m. balandžio mėn. Prienų rajono taryba.

Teisinis pagrindas
------------------

Vietos savivaldos pagrindų įstatymu, priimtu 1990 m. vasario 12 d. savivaldybės suskirstytos į žemesniosios pakopos savivaldybes – apylinkės, gyvenvietės (valsčiai), rajono (apskrities) miestai ir aukštesniosios pakopos savivaldybes – rajonai, apskritys, respublikos miestai. Prienų rajonui priskirtas aukštesniosios pakopos savivaldybės statusas. Savivaldybių teises kiek suvaržė 1993 m. spalio 12 d. Seimo priimtos įstatymo pataisos.

Rinkimai, vadovaujantis Lietuvos TRS Aukščiausiosios Tarybos 1989 m. gruodžio 7 d. priimtu „Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Vietinių liaudies deputatų tarybų rinkimų įstatymu" vyko pagal mažoritarinę sistemą. Kandidatus kelti galėjo renkamos tarybos teritorijoje esančių visuomeninių, politinių organizacijų, visuomeninių judėjimų rajonų ir miestų organai, taip pat ne mažiau, kaip 50 darbo ar gyvenamosios vietos piliečių susirinkimas. Tai buvo pirmieji laisvi ir demokratiški rinkimai po 1925 m. savivaldybių tarybų rinkimų.

Tarybos deputatai
-----------------

* Algirdas Jonas Giraitis

Veikla
------

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2022-02-20 iš Wayback Machine projekto.
Lietuvos vietovardžių žodynas (pirmieji 3 tomai)
**Lietuvos vietovardžių žodynas** – leidinys, kurį nuo 2008 m. leidžia Lietuvių kalbos institutas. Pagrindiniai autoriai – Laimutis Bilkis, Vitalija Maciejauskienė, Marytė Razmukaitė. Žodyne pateikiami iš gyvosios lietuvių kalbos užrašyti Lietuvos vietovardžiai. Šalia nurodomi įvardijamieji objektai ir vietovardžių paplitimas. Vietų vardai išdėstomi kilminiais lizdais, t. y. tos pačios kilmės vietovardžiai sudaro vieną žodyno straipsnį. Sudarius lizdus paaiškinama juose pateiktų vietovardžių kilmė. Šis žodynas yra norminamasis ir mokslinis darbas, tačiau svarbiausias jo tikslas – mokslinis vietovardžių darybos ir kilmės tyrimas. Tai bus labai didelės apimties darbas, apimsiantis 10 ar daugiau tomų.

Žodynas iš dalies siejasi su Lietuvos vietovardžių geoinformacinė duomenų baze ir Istorinių vietovardžių duomenų baze.

Tomai
-----

* I tomas (A–B), Vilnius, Lietuvių kalbos institutas, 2009, 646 p.
* II tomas (C–F), Vilnius, Lietuvių kalbos institutas, 2014, 518 p.
* III tomas (G–H), Vilnius, Lietuvių kalbos institutas, 2018, 380 p.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vitalija Maciejauskienė. „Lietuvos vietovardžių žodynas": pobūdis ir sandara. – Lituanistica, 2002, Nr. 2(50). // psl. 102–117 Archyvuota kopija 2022-01-23 iš Wayback Machine projekto.

* Recenzija
**Dalia Norkienė-Gaidamavičiutė** (g. 1934 m. spalio 24 d. Kaune) – choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija
----------

1951–1955 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno J. Gruodžio muzikos mokykloje (dėst. N. Martinonis ir D. Vaitkutė), vadovavo Kauno žemės ūkio technikumo moksleivių ir Kauno dailės kombinato mišriesiems chorams. Su pagyrimu baigusi muzikos mokyklą, 1955–1960 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. P. Bekerio ir doc. K. Kavecko klasės). Studijų metais vadovavo Vilniaus miesto mėgėjų chorams ir vokaliniams ansambliams, dėstė muziką ir vadovavo moksleivių chorui Vilniaus 22-ojoje vidurinėje mokykloje.

Nuo 1960 m. Vilniaus kultūros mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja. 1960–1970 m. mokykloje vadovavo moksleivių ir dėstytojų vokaliniams ansambliams, su jais koncertavo Latvijoje, Estijoje ir Baltarusijoje. 1961–1988 m. moksleivių choro studijos vadovė, 1962–1993 m. choro dirigavimo metodinės komisijos pirmininkė. Choro studiją lankė 60-80 būsimųjų chorvedžių. Choras paruošdavo valstybinių egzaminų programas, rengdavo uždarus ir viešus koncertus, dalyvavo dainų šventėse, radijo ir televizijos laidose. Mišriojo choro programose buvo ir sudėtingesnių J. Haydno, J. S. Bacho, G. Verdi, B. Smetanos, P. Mascagni, K. Prosnako, G. Sviridovo, R. Ščedrino, K. Kavecko, S. Šimkaus ir kitų kompozitorių kūrinių. Pedagogė išugdė būrį jaunųjų chorvedžių, buvo renkama Vilniaus miesto Liaudies deputatų tarybos deputate (1965, 1967, 1969).

Nuo 1990 m. Lietuvos chorų sąjungos narė.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Vaizdas į kanalą iš Nevos
**Žiemos kanalas** (rus. *Зи́мняя кана́вка*) – nedidelis kanalas Sankt Peterburgo Centriniame rajone, jungiantis Nevą ir Mojką ties Žiemos rūmais. Kanalo ilgis – 228 m, plotis – 20 m. Žiemos kanalas – vienas didžiausių turistų traukos objektų mieste, populiari romantiškų susitikimų vieta, o kanalo vaizdas su arkine galerija nuo Milijoninės gatvės – vienas iš Sankt Peterburgo simbolių.

Žiemos kanalas
Nedidelis kanalas šioje vietoje buvo iškastas 1719 m. Po metų dalis krantinės prie caro Petro I namo buvo išgrįsta akmenimis (pirmą kartą Sankt Peterburge). 1787 m. vietoje Petro I Žiemos rezidencijos kanalo krantinėje pagal Giacomo Quarenghi projektą buvo pastatytas klasicistinis Ermitažo teatras, o kitoje kanalo pusėje baigta Didžiojo Ermitažo statyba. Abu pastatai per kanalą antrojo aukšto lygyje buvo sujungti galerija, kurią prilaiko aukšta arka.

1784 m. kanalo krantinės buvo sutvirtintos, išgrįstos jau tradicija tapusiomis granito plokštėmis, turėklai papuošti grotelėmis.

Kanalo pavadinimai kelis kartus keitėsi, jis buvo vadintas Senuoju rūmų, Žiemos rūmų, dešinysis krantas kurį laiką buvo Pašto gatvė. Dabartinis pavadinimas galutinai įsitvirtino XIX a. pradžioje.

Per neilgą kanalą nutiesti net trys tiltai. Pirmasis medinis pakeliamasis tiltas pastatytas 1720 m. o 1766 m. vietoje jo pastatytas pirmasis Peterburge akmeninis Ermitažo tiltas, netrukus atsirado I Žiemos tiltas. Labai panašus II Žiemos tiltas pastatytas 1940 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑   (spb-guide inf.)
**Prieskydinės liaukos** (lot. *glandulae parathyroideae*) – nedidelės žmogaus ir stuburinių gyvūnų (išskyrus žuvis) endokrininės liaukutės, esančios kaklo srityje. Dažniausiai jų yra 4, nors gali būti nuo 2 iki 6. Dvi prieskydinės liaukos dažniausiai išsidėsto skydliaukės šoninių skilčių viršutinėje, dvi – apatinėje dalyje. Žmogaus prieskydinė liauka yra rusva, masė apie 0,05 g.

Prieskydinė liauka sudaryta iš parenchimos, kurios tarpuose yra jungiamasis audinys. Jame yra kraujagyslės, nervai. Iš išorės liauką dengia jungiamojo audinio kapsulė.

Prieskydinė liauka gamina hormoną paratiroidiną (parathormoną), kuris svarbus kalcio metabolizmui. Šis hormonas veika kaulus, inkstus, virškinimo traktą. Padidėjus liaukos aktyvumui, kraujyje padaugėja kalcio, tuomet slopinama nervų sistema, silpsta raumenų susitraukimai. Dėl liaukos hipofunkcijos – kalcio kraujyje sumažėja, prasideda traukuliai ir, nesuteikus pagalbos, žmogus gali mirti.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Prieskydinė liauka*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, IX t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1982. T.IX: Pintuvės-Samneris, 201 psl.

  

v • a • r **Žmogaus organų sistemos** 

**Endokrininė sistema**  

Hipofizė -
Skydliaukė -
Antinksčiai -
Kasa -
Užkrūčio liauka -
Kankorėžinė liauka -
Prieskydinės liaukos -
Sėklidės -
Kiaušidės -
Pogumburis
Koordinatės: 65°29′38″ š. pl. 9°53′09″ r. ilg.﻿ / ﻿65.49389°š. pl. 9.88583°r. ilg.﻿ / 65.49389; 9.88583
**Žieminis krantas** (rus. *Зимний берег*) – Baltosios jūros pietinės dalies pakrantė Dvinos įlankoje, tarp Šiaurinės Dvinos žiočių (Archangelsko) ir Vornovo kyšulio. Tai rytinis Dvinos įlankos krantas, o priešais esantis vakarinis vadinamas Vasariniu krantu. Toliau šiaurės rytuose Žieminis krantas pereina į Abramovo krantą. Krantas žemas, lėkštas, vietomis yra uolų. Krantu jūron teka Mudiugos, Kujos, Kadės, Zimniaja Zoloticos, Tovos, Megros upės.

Pagrindinės gyvenvietės: Patrakejevka, Ručjai. Žieminis krantas įtrauktas į Pamario draustinį (*Приморский заказник*).

Krantas pavadintas pagal čia pomorų vykdytus žiemos verslus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 159
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| KK197 |
| --- |
| **Kryžkalnis-Vėžaičiai** |
|  |
|  |
|  |
| Valstybės | Lietuva Lietuva |
| Ilgis | 85,05 km |
| Pradžia | Kryžkalnis |
| Pabaiga | Vėžaičiai |
| Apskritys | Kauno, Šiaulių, Tauragės, Telšių, Klaipėdos |
| Miestai | Rietavas |
|  |
| Kelias netoli Ančios tilto |

**KK197** – krašto kelias, jungiantis Kryžkalnį ir Vėžaičius. Tai Žemaičių plento atkarpa, prasidedanti nuo Kryžkalnio viaduko. Kelio ilgis – 85,05 kilometro. Šiame krašto kelyje „juodųjų dėmių" nėra.

Maršrutas
---------

Netoli Laukuvos
Artėjant link Kaltanėnų iš rytų
Kelias prasideda Kryžkalnyje, viaduke jungiančiame kelius:  **A12**  Ryga–Šiauliai–Tauragė–Kaliningradas  ir  **196**  Ariogala–Raseiniai–Kryžkalnis . Eina Raseinių, Tauragės, Kelmės, Šilalės, Klaipėdos rajonuose bei Rietavo savivaldybėje. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Gineikiai, Kaltinėnai, Bilioniai, Laukuva, Stročiai, Labardžiai, Vatušiai, Rietavas, Girdvainiai, Endriejavas, Antkoptis. Baigiasi Vėžaičiuose, viaduke, jungiančiame kelius:  **A1**  Vilnius–Kaunas–Klaipėda  ir  **228**  Dauparai–Gargždai–Vėžaičiai . Ties Vaidatoniais kelias kerta Ančią, ties Rūčiais – Akmeną, ties Malavėnais – Lokystą, šiauriau Labardžių – Aitrą, Rietave – Jūrą, Antkoptyje – Veiviržą. Ties Laukuva kelias kertasi su  **160**  Telšiai–Varniai–Laukuva  ir  **162**  Laukuva–Šilalė , Rietave su  **164**  Mažeikiai–Plungė–Tauragė , Vėžaičiuose –  **166**  Plungė–Vėžaičiai .

v • a • r **Lietuvos Respublikos krašto keliai** 

101 - 102 - 103 - 104 - 105 - 106 - 107 - 108 - 109 - 110 - 111 - 112 - 113 - 114 - 115 - 116 - 117 - 118 - 119 - 120 - 121 - 122 - 123 - 124 - 125 - 126 - 127 - 128 - 129 - 130 - 131 - 132 - 133 - 134 - 135 - 136 - 137 - 138 - 139 - 140 -141 - 142 - 143 - 144 - 145 - 146 - 147 - 148 - 149 - 150 - 151 - 152 - 153- 154 - 155 - 156 - 157 - 158 - 159 - 160 - 161 - 162 - 163 - 164 - 165 - 166 - 167 - 168 - 169 - 170 - 171 - 172 - 173 - 174 - 175 - 176 - 177 - 178 - 179 - 180 - 181 - 182 - 183 - 184 - 185 - 186 - 187 - 188 - 189 - 190 - 191 - 192 - 193 - 194 -195 - 196 - 197 - 198 - 199 -
200 - 201 - 202 - 203 - 204 - 205 - 206 - 207 - 208 - 209 - 210 - 211 - 212 - 213 - 214 - 215 - 216 - 217 - 218 - 219 - 220 - 221 - 222 - 223 - 224 - 225 - 226 - 227 - 228 - 229 - 230 - 231 - 232
*Kitos reikšmės – Sodas (reikšmės).*
Žiemos sodo kampelis su pastatomais augalais
Žiemos sodas Šefilde (Anglija)

  

**Žiemos sodas** – pastato priestatas su įstiklinta patalpa šiltųjų kraštų ar kambariniams augalams auginti, taip pat naudojama poilsiui, pramogoms. Dažnai tai pereinama patalpa tarp namo ir sodo, su vaizdu į sodą ar parką. Dalis augalų sode auga pastoviai, kiti pastatomi vazonuose, kurie gali būti keičiami ar šiltuoju metų laiku išnešami į lauką. 

Žiemos sodai, kaip namo dalį apsaugantys stiklu nuo kritulių ir šalčio, Europoje pradėti plačiau vystyti XIX a. statybose pradėjus taikyti stiklą, lengvas surenkamąsias konstrukcijas, namų apšildymą. 1840 m. Anglijoje (Chatsworth, Derbišyras) pastatytas tuo metu didžiausias žiemos sodas, buvęs 83 × 37 × 20 m dydžio.

Charakteristika
---------------

Žiemos sodas apšildomas namo šildymo sistema, o didelis stiklų plotas leidžia patekti natūraliai dienos šviesai. Sodo patalpa pastatoma naudojant karkasą iš surenkamų metalo, aliuminio, PVC ar medžio konstrukcijų ar įrengiant verandą kaip svetainės tęsinį. Šiuolaikiniuose žiemos soduose įstatomi stiklo paketai. Be įprasto skaidraus stiklo, kai kurios plokštumos gali būti įstiklinamos matiniu stiklu siekiant turėti daugiau privatumo. Mikroklimato kontrolei gali būti įrengiamos žaliuzės ir roletai, valdomi nuotoliniu būdu. Speciali, šilumą atspindinti grindų danga, įskaitant grindinį šildymą, pritaikoma tiek priestatuose, tiek integruotose sodų patalpose. Žiemos sodas pagal naudojimo paskirtį skiriasi nuo šiltnamio, pastatomo atskirai, už namų ribų, ir skirto augalams auginti.

Lietuvoje
---------

Grafas J. Tiškevičius 1875 m. nupirkęs Kretingos dvarą, rekonstravo rūmus ir pristatė oranžeriją, kurioje įkūrė žiemos sodą. Kretingos dvare žiemos sodas buvo sudėtinė rūmų interjero dalis, jis buvo didžiausias tarp to meto Europos privačiose valdose pastatų oranžerijų.

* Kavinė žiemos sode, 1930 m.
* Namo fasadas uždengtas žiemos sodu
* Išėjimas į sodą
* Žiemos sodas Manhetene, Niujorke
* Žiemos sodas Sanderlande, Šiaurės Anglijoje

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Žiemos sodas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑ . *Žiemos sodas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Venk–Žvo). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2014
2. ↑  MacQueen, John (27 February 2016). „Sunroom Technologies". *Summer House 24* (anglų). Nuoroda tikrinta 2 June 2016.
3. ↑  Kretinga, žiemos sodas Archyvuota kopija 2019-06-18 iš Wayback Machine projekto.. *kretingosmuziejus.lt*
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| KK208 |
| --- |
| **Utenos aplinkkelis** |
|  |
|  |
| Valstybės | Lietuva Lietuva |
| Ilgis | 1,93 km |
| Pradžia | Joneliškės |
| Pabaiga | Gediminas (kaimas) |
| Apskritys | Utenos apskritis |
| Miestai | Utena |
|  |

**KK208** – krašto kelias – pietrytinis Utenos aplinkkelis. Kelio ilgis – 1,93 kilometro. Šiame krašto kelyje „juodųjų dėmių" nėra. Aplinkkelis jungia magistralinį kelią  **A14**  Vilnius–Utena  ir  **111**  Utena–Kaltanėnai–Švenčionys . Kelias kerta Viešos upę. Tai trumpiausias krašto kelias Lietuvoje.

Aplinkkelis netoli kryžkelės su Joneliškio g.

v • a • r **Lietuvos Respublikos krašto keliai** 

101 - 102 - 103 - 104 - 105 - 106 - 107 - 108 - 109 - 110 - 111 - 112 - 113 - 114 - 115 - 116 - 117 - 118 - 119 - 120 - 121 - 122 - 123 - 124 - 125 - 126 - 127 - 128 - 129 - 130 - 131 - 132 - 133 - 134 - 135 - 136 - 137 - 138 - 139 - 140 -141 - 142 - 143 - 144 - 145 - 146 - 147 - 148 - 149 - 150 - 151 - 152 - 153- 154 - 155 - 156 - 157 - 158 - 159 - 160 - 161 - 162 - 163 - 164 - 165 - 166 - 167 - 168 - 169 - 170 - 171 - 172 - 173 - 174 - 175 - 176 - 177 - 178 - 179 - 180 - 181 - 182 - 183 - 184 - 185 - 186 - 187 - 188 - 189 - 190 - 191 - 192 - 193 - 194 -195 - 196 - 197 - 198 - 199 -
200 - 201 - 202 - 203 - 204 - 205 - 206 - 207 - 208 - 209 - 210 - 211 - 212 - 213 - 214 - 215 - 216 - 217 - 218 - 219 - 220 - 221 - 222 - 223 - 224 - 225 - 226 - 227 - 228 - 229 - 230 - 231 - 232
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Azalea** |
| --- |
| Azalijos žiedas |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Erikiečiai  *( Ericales)* |
| Šeima: | Erikiniai  *( Ericaceae)* |
| Gentis: | Rododendras  *( Rhododendron)* |
| Pogentė: | Azalija  *( Azalea)* |

 |

**Azalija** (*Azalea*) – žydintys krūmai, priklausantys rododendro (*Rhododendron*) genties azalijų pogentei. Tai neaukšti krūmai, žydintys gražiais, įvairiaspalviais, piltuvėlio pavidalo žiedais. Kilę iš Azijos ir Šiaurės Amerikos. Įvairios azalijų veislės auginamos parkuose ir soduose.

Į Europą pateko apie 1800 m. iš Kinijos ir greitai paplito. Korėjoje iš azalijų žiedų gaminamas tradicinis alkoholinis gėrimas *dugyeonju* (두견주, pažodžiui 'azalijų vynas').

Pagrindinis azalijų skirtumas nuo kitų rododendrų šeimos augalų yra jų dydis.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| KK193 |
| --- |
| **Kvėdarna-Saugos** |
|  |
|  |
|  |
| Valstybės | Lietuva Lietuva |
| Ilgis | 38,86 km |
| Pradžia | Kvėdarna |
| Pabaiga | Saugos |
| Apskritys | Tauragės, Klaipėdos |
|  |
| Kelias prie Saugų |

**KK193** – krašto kelias, jungiantis Kvėdarną ir Saugas. Kelio ilgis – 38,86 kilometro. Šiame krašto kelyje „juodųjų dėmių" nėra.

Maršrutas
---------

Kelias prasideda Kvėdarnoje, sankryžoje su  **164**  Mažeikiai–Plungė–Tauragė . Eina Šilalės ir Šilutės rajonuose. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Pajūralis, Kerbedžiai, Stemplės, Švėkšna, Inkakliai. Baigiasi Saugose, sankryžoje su  **141**  Kaunas–Jurbarkas–Šilutė–Klaipėda . Į vakarus nuo Kvėdarnos kelias kerta Jūros upę, 3 km į vakarus nuo Pajūralio – Ašvą, Švėkšnoje – Švėkšnalę, ties Inkakliais kelias Ašvą kerta dar kartą.

v • a • r **Lietuvos Respublikos krašto keliai** 

101 - 102 - 103 - 104 - 105 - 106 - 107 - 108 - 109 - 110 - 111 - 112 - 113 - 114 - 115 - 116 - 117 - 118 - 119 - 120 - 121 - 122 - 123 - 124 - 125 - 126 - 127 - 128 - 129 - 130 - 131 - 132 - 133 - 134 - 135 - 136 - 137 - 138 - 139 - 140 -141 - 142 - 143 - 144 - 145 - 146 - 147 - 148 - 149 - 150 - 151 - 152 - 153- 154 - 155 - 156 - 157 - 158 - 159 - 160 - 161 - 162 - 163 - 164 - 165 - 166 - 167 - 168 - 169 - 170 - 171 - 172 - 173 - 174 - 175 - 176 - 177 - 178 - 179 - 180 - 181 - 182 - 183 - 184 - 185 - 186 - 187 - 188 - 189 - 190 - 191 - 192 - 193 - 194 -195 - 196 - 197 - 198 - 199 -
200 - 201 - 202 - 203 - 204 - 205 - 206 - 207 - 208 - 209 - 210 - 211 - 212 - 213 - 214 - 215 - 216 - 217 - 218 - 219 - 220 - 221 - 222 - 223 - 224 - 225 - 226 - 227 - 228 - 229 - 230 - 231 - 232
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Azapai**, *azabai* – nereguliarieji lengvieji Osmanų imperijos kariuomenės pėstininkai.

Azapai dar buvo žinomi kaip „viengungiai". Jie būdavo savanoriai, kuriems mokėdavo tik kampanijų metų ir kurie galėdavo palikti kariuomenę kada tik nori. Pradžioje azapais būdavo tik Anatolijos turkai, bet pradedant XVI a. antrąja puse į azapus įstoti galėdavo musulmonai iš bet kurios osmanų provincijos. Azapai kovodavo ir kaip pėstininkai lankininkai, nors jie dažnai kovodavo ir raiti.

Kautynėse azapai rikiuodavosi prieš janyčarus, jie pirmieji atakuodavo priešus. Jie turėdavo sutrikdyti priešo ataką ir/ar rikiuotę, kažkiek jų nukauti, o po to atsitraukti ir leisti atakuoti janyčarams. Vėliau, kai priešus sukrėsdavo patrankų ir muškietų ugnis, azapai ir janyčarai juos turėdavo apsupti ir sutriuškinti. XIV–XVI a. azapai buvo lengvieji lankininkai, neturėję savo uniformos ir nedėvėję šarvų.

Būdami savanoriai azapai naudodavo labai įvairius ginklus. Tai galėjo būti ilgakočiai ginklai, kirviai, buožės, lankai, kardai, retkarčiais – arbaletai. Vėliau atsirado muškietos.

Einant laikui azapų reikšmė ir galia pradėjo nykti. Pradžioje buvę janyčarų konkurentai, vėliau ėmė gauti menkesnes užduotis, pvz. gabenti šaudmenis, pasikasinėti po priešo tvirtovių sienomis ir pan.

XVI a. pabaigoje į azapus galėdavo įstoti bet kuris. Iš 20–30 namų ūkių į azapus eidavo vienas karys, kurį šie ūkiai po to išlaikydavo. Tuo metu tipiniai ginklai buvo muškietos ir kardai.