recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Ūkininkas** – *mėnesinis ūkio ir kooperacijos laikraštis*, kultūros, ekonomikos ir praktikos savaitraštis, leistas 1918 m. Vilniuje, 1919-1939 m. Kaune.

Istorija
--------

Leido Lietuvos ūkininkų sąjungos centro valdyba, „Ūkininko" spaudos bendrovė. 1918 m. ėjo kartą, 1919 m. – 2 kartus per mėnesį, nuo 1920 m. – savaitraštis. 

Spausdino specialius straipsnius ūkininkavimo, žemdirbystės, gyvulininkystės, miškininkystės ir kitais klausimais, svarstė žemės reformos, mokesčių, kreditų, kooperacijos ir kt. problemas, skelbė Lietuvos ir užsienio naujienas. Spausdino Raidės spaustuvė, Spindulio spaustuvė, Šviesos spaustuvė, Žiedo spaustuvė Kaune.

Leido priedus: „Kooperacija", „Naminis gydytojas", „Paveiksluota apžvalga", „Pieno ūkis", „Sargyba", „Šeimininkė", „Žemės ūkis". 1937 m. gruodžio mėn. prie Ūkininko prijungtas laikraštis „Vyrų žygiai", todėl vadinosi „Ūkininkas – Vyrų žygiai". 1939 m. gruodžio mėn. sujungtas su leidiniu „Mūsų laikraštis". Tiražas 9000 egz. (1926 m.

Bendradarbiai
-------------

Bendradarbiavo V. Baltrušaitis, Vladas Baublys, A. Bielinis, Pranas Dovydaitis, K. Gasiūnas, Vladas Kateiva, I. Matijošaitis, B. Matulaitis, P. Misiūnas, Juozas Prunskis, A. Trimakas ir kt.

Redaktoriai
-----------

* Aleksandras Stulginskis, Jonas Dagelis, P. Mikšys, Juozas Leimonas, Jurgis Savickis, P. Vėblauskas.

Kiti straipsniai
----------------

* Ūkininkas (Jonava)
* Ūkininkas (laikraštis)
* Ūkininkas (Vilnius)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 530 psl.

Nuorodos
--------

* „Ūkininkas". E-paveldas.lt
*Kitos reikšmės – Darbininkų balsas (reikšmės).*
1901-1906 m. leisto žurnalo pirmasis numeris
**Darbininkų balsas** – LSDP žurnalas, nuo 1901 m. liepos iki 1906 m. balandžio leistas Paryžiuje ir Londone, o faktiškai Tilžėje ir Bitėnuose.

Istorija
--------

1896 m. įsikūrusi Lietuvos socialdemokratų partija pradėjo leisti nelegalius laikraščius ir žurnalus. Dėl spaudos draudimo Lietuvoje, jie buvo spausdinami užsienyje, daugiausiai Mažojoje Lietuvoje. Vienas iš tokių leidinių buvo žurnalas „Darbininkų balsas". Iš pradžių žurnalas buvo leidžiamas nereguliariai, nuo 1902 m. gegužės – kas du mėnesiai, nuo 1905 m. – mėnesinis. Išėjo 40 numerių. Tiražas 600-3000 egz. 

Skelbė LSDP idėjas, rašė apie darbininkų socialines, ekonomines, politines problemas.

Redaktoriai
-----------

Pirmus tris numerius redagavo Vladas Sirutavičius. Techniniu redaktorium buvo Juozas Bagdonas, kuris, nenorėdamas, kad DB sudarytų konkurenciją jo redaguojamiems „Varpui" ir „Ūkininkui", išimdavo visą politinę medžiagą, palikdamas vien darbininkų buities vaizdelius. Dėl L. Vaineikio bylos į Mažąją Lietuvą pabėgęs Augustinas Janulaitis laikraštį redagavo vietoje, kol 1906 m. Vilniuje pradėjo legaliai eiti „Naujoji Gadynė".

Bendradarbiai
-------------

Laikraščio administratore dirbo Morta Zauniūtė, bendradarbiavo Petras Avižonis, Andrius, Antanas ir Juozas Baltrušaičiai, Jonas Basanavičius, Kipras Bielinis, Jonas Biliūnas, Mykolas Biržiška, Ansas Bruožis, Vanda Didžiulytė, Jonas Grinius, Stefanija Gruzdytė, Konstantinas Jasiukaitis, Steponas Kairys, V. Kisielius, Jonas Krikščiūnas, Juozas Lozoraitis, Petras Martinkaitis, Jonas Matulaitis, Stasys Matulaitis, Vincas Kapsukas, Vladas Mongirdas, Alfonsas Moravskis, Pranas Paršaitis, Vladas Požela, Sofija Pšibiliauskienė, Vladas Putvinskis, Jeronimas Ralys, Petras Raudonikis, Antanas Rucevičius, Vladas Sirutavičius, Kostas Stiklius, Jurgis Šaulys, Jonas Vanagaitis, Povilas Višinskis, Žemaitė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 97 psl.
Vingio parko estrada
**Lietuvos TSR liaudies ūkio pasiekimų paroda** – respublikinė nuolatinė ūkio laimėjimų ekspozicija, veikusi 1961–1990 m. Vilniuje.

Istorija
--------

Lietuvos TSR liaudies ūkio pasiekimų parodos užuomazga buvo 1960 m. Jubiliejinė paroda Kauno Ąžuolyne. 1961 m. ji perkelta į Vilnių. Ekspozicijos buvo rengiamos Vingio parko estrados patalpose. 1977 m. Lazdynuose, Neries dešiniajame krante, pradėti statyti Lietuvos TSR liaudies ūkio pasiekimų parodų rūmai, pradėjo veikti 1980 m.

Lietuvos TSR liaudies ūkio pasiekimų paroda veikė pagal Visasąjunginės liaudies ūkio pasiekimų parodos pavyzdį, buvo pavaldi LTSR Ministrų Tarybai, metodiškai vadovavo Parodų komitetas. Parodoje buvo demonstruojami pramonės, žemės ūkio, mokslo ir technikos, socialinės pažangos, kultūros laimėjimai, skleidžiama teigiama patirtis. Geriausi parodos dalyviai buvo apdovanojami 1–3 laipsnio diplomais, garbės raštais.

Lietuvos TSR liaudies ūkio pasiekimų parodos direkcija parodas rengė ir užsienyje: XX a. septintame dešimtmetyje – Leipcige, Bukarešte, Londone, Berlyne, Erfurte, aštuntame dešimtmetyje – Poznanėje, Santjage, Kopenhagoje, Zagrebe, Paryžiuje, Vienoje, devintame dešimtmetyje – Kopenhagoje, Budapešte, Varšuvoje, Balstogėje, Plovdive ir kitur.

1990 m. Lietuvos TSR liaudies ūkio pasiekimų paroda tapo Lietuvos parodų ir konferencijų centru „Litexpo".

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lietuvos TSR liaudies ūkio pasiekimų paroda*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 78 psl.
„Lietuvos darbininkas" 1999 m.
„Lietuvos darbininkas" 2000 m.

 *Kitos reikšmės – Lietuvos darbininkas (reikšmės).*
**Lietuvos darbininkas (Solidarumas)** – Lietuvos darbininkų sąjungos savaitraštis, nuo 2002 m. Lietuvos profesinės sąjungos „Solidarumas" laikraštis, einantis nuo 1992 m. gruodžio mėn. iki 2005 m. Vilniuje, K. Kalinausko g. 2B.

Istorija
--------

Pakeitė Klaipėdoje leistą savaitraštį „Lietuvos darbininkas" Išėjo kaip atgaivintas 1919–1940 m. leistas „Darbininkas". Leistas lietuvių, rusų ir anglų kalba. Tiražas 1997 m. – 4000 egz.  Iš pradžių leistas kaip savaitraštis, nuo 2000 m. ėjo kas mėnesį, vėliau – rečiau ir specialiomis progomis. Nuo 2008 m. skelbiamas internete.

Redaktoriai
-----------

* Vytautas Barauskas – 1994 m.
* Aldona Balsienė – 1994–2004 m.
* Daiva Kvedaraitė – 2005 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 282 psl.

Nuorodos
--------

* Laikraštis internete Archyvuota kopija 2012-01-12 iš Wayback Machine projekto.
LibreOffice Writer – teksto apdorojimo programa
**Taikomoji programinė įranga** (**taikomoji programa** arba **programa**) – kompiuterinė programa, skirta tam tikriems veiksmams atlikti, nesusijusiems su kompiuterio darbu. Dažniausiai tokia įranga parašoma naudojant programavimo kalbas, o vėliau kompiliuojant ar interpretuojant parašytą kodą. 

Klasifikuojant programinę įrangą, pirmiausia ją galima suskirstyti į dvi grupes: sisteminę (bendrąją) ir taikomąją. Šie terminai dažniausiai vartojami kaip sinonimai, neatsižvelgiant į programinės įrangos klasifikaciją. Taikomosios programos skirtos atlikti tam tikras funkcijas vartotojams (paprastiems vartotojams, ne IT profesionalams). Taikomųjų programų terminas naudojamas, siekiant atskirti atitinkamą programų grupę nuo sisteminių programų, tokių kaip operacinės sistemos, tvarkyklės, kompiliatoriai ir pan. kurios skirtos paties kompiuterio ir taikomųjų programų veikimui užtikrinti. 

Tipiški taikomųjų programų pavyzdžiai yra: skaičiuoklės, teksto apdorojimo programos (tekstų redaktoriai), buhalterinės programos. Tam tikrai sričiai taikytinos programos, turinčios bendrų savybių, dažnai apibrėžiamos programų paketu (pvz. *MS Office* programų paketas). Kai kuriose integruotose sistemose gali būti sudėtinga ar net neįmanoma atskirti sisteminę ir taikomąją programinę įrangą, pvz. videomagnetofonuose ir mikrobangų krosnelėse naudojama programinė įranga.

Nuorodos
--------

* Taikomoji programinė įranga Archyvuota kopija 2005-01-15 iš Wayback Machine projekto.
* Vikižodynas
Rankpelnis, 1910 m.
**„Rankpelnis"** *Lietuviu socijalistu sajungos Did. Britanijoj organas* – Didžiosios Britanijos lietuvių laikraštis, leistas nuo 1907 m. spalio 30 d. iki 1923 m. birželio 29 d. Belshilyje, Škotija.

Istorija
--------

Dvisavaitinis, 1909–1910 m. ir nuo 1915 m. – savaitinis laikraštis. Iki 1920 m. leido Lietuvių socialistų sąjunga Didžiojoje Britanijoje, 1920–1922 m. – Lietuvos komunistų sąjunga Didžiojoje Britanijoje, 1922 m. – Didžiosios Britanijos komunistų partijos lietuvių skyrius. Iš pradžių buvo švietėjiškos krypties, vėliau, ypač V. Kapsuko redaguojamas, tapo revoliucinis. 1909–1911 m. leido priedą „Šviesa".

Redaktoriai
-----------

* Kleopas Jurgelionis – 1907–1908 m.
* V. Rudaitis – 1908–1909 m.
* Jonas Šepetys – 1909–1913 m.
* J. Čerkevičius – 1913–1914 m.
* Pranas Plaušinis – 1914–1915 m.
* Vincas Kapsukas – 1915–1916 m.
* J. Steponaitis – 1916–1917 m.
* I. Dagilis-Mauragis – 1917–1920 m.
* Kazys Daugirdas – 1920–1922 m.
* J. Merkevičius – 1923 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 418 psl.

Nuorodos
--------

* „Rankpelnis". E-paveldas.lt
*Kitos reikšmės – Literatūra (reikšmės).*
**Literatūra** – tautos, epochos arba visos žmonijos rašytinių ir spausdintinių kūrinių visuma, raštija.

Terminas **literatūra** gali būti taikomas tiek pavieniams rašytiniams kūriniams, tiek ir apimant visus rašytinius viso pasaulio, tam tikros kultūros ar tam tikros epochos kūrinius. Terminas kilęs iš lotyniško žodžio *littera*, reiškiančio raidę. Kartais šis terminas gali būti naudojamas apibrėžiant grožinių kūrinių visumą arba atskirą kūrinių kuriuo nors klausimu aibę, pvz.: antikos literatūra, mokslinė literatūra, teisinė literatūra, religinė literatūra ir t. t.

Literatūra laikoma viena iš meno rūšių, tačiau literatūros kaip meno ribas apibrėžti taip pat yra sunku, nes ne visada aišku kam priskirti, pvz. filosofinius kūrinius, pjeses arba filmų scenarijus.

Literatūros, kaip ir kitų menų kūriniai skirstomi į tam tikras grupes – literatūros rūšis. Jau nuo antikos laikų samprotaujama apie tris pagrindines literatūros rūšis. Tai epika, lyrika ir drama. Šios rūšys viena nuo kitos skiriasi kalbinės raiškos, žmogaus vaizdavimo pobūdžiu. Epikoje vyrauja pasakojimas, jos žanrai: epas, esė, romanas, apysaka, apsakymas… tuo tarpu dramoje svarbiausią vaidmenį užima veiksmas. Jos žanrai – tragedija, komedija, tragikomedija, drama (siaurąją prasme)… Lyrika – jausmų ir minčių raiškos menas, jos žanrai – eilėraštis, sonetas, trioletas…

Literatūros rūšys
-----------------

Literatūra gali būti grupuojama pagal įvairius kriterijus:

* formą ir stilių;
* istorinį periodą (pvz. (romantizmas, scholastika, impresionizmas, modernizmas);
* kultūrą ir autorių tautybę;
* pagal skaitytojus ir tikslus;
* kalbiniu principu.

;)

Šaltiniai
---------


* Lietuvių Literatūros enciklopedija

Vikicitatos 

Wikiquote logoWikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***Literatūra***

Vikižodynas
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai reikia daugiau nuorodų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai įrašydami tinkamas išnašas ar nuorodas į šaltinius. |

| **Deividas Livingstonasangl. *David Livingstone*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1813 m. kovo 19 d.Blantairas, Pietų Lanarkšyras, Škotija |
| Mirė | 1873 m. gegužės 1 d. (60 metų)Chitambo, Zambija |
| Palaidotas (-a) | Vestminsterio abatijoje |
|  |
| Veikla | Škotijos misionierius, gydytojas, Afrikos tyrinėtojas |
|  |
| Alma mater | Stratklaido universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | David Livingstone |

**Deividas Livingstonas** (*David Livingstone*; 1813 m. kovo 19 d. Blantaire, Škotijoje – 1873 m. gegužės 1 d. nuo dizenterijos) – britų misionierius ir Afrikos geografijos tyrinėtojas.

Biografija
----------

Gimė darbininkų šeimoje. Nuo dešimties metų dirbo audimo fabrike. Savarankiškai išmoko lotynų ir graikų kalbas, domėjosi misionieriavimu bei kelionėmis. Stratklaido universitete studijavo mediciną. 1840 m. jis išplaukė iš Škotijos į Pietų Afriką kaip medicinos misionierius. Nuo to laiko jis praleido Afrikoje 33 metus ir išgarsėjo tiek kaip misionierius, tiek ir kaip keliautojas. Vienas iš svarbiausių jo žygių – 1855 m. pasiektas Viktorijos krioklys. 1871 m. jį aptiko žurnalistas Henris Stenlis, su kuriuo jie kartu keliavo dvejus metus (aptiko Tanganikos ežerą), o praėjus metams po D. Livingstono mirties H. Stenlis jo palaikus sugrąžino į Angliją, kur 1874 m. balandžio 18 d. jis buvo palaidotas (Vestminsterio vienuolyne).

### Mirtis

D. Livingstonas mirė 1873 m. gegužės 1 d. Afrikos lūšnyne. Jo širdis buvo išimta ir palaidota po medžiu, o jo balzamuotas kūnas buvo transportuotas atgal į Britaniją.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Livingstone David (Deividas Livingstonas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 533-534 psl.
2. ↑  *Nepaprastos istorijos iš praeities*. Alma littera. ISBN 978-609-01-0530-6.

Vikicitatos 

Wikiquote logoWikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***David Livingstone***
| **Pafnutijus Čebyševasrus. *Пафнутий Львович Чебышёв*** |
| --- |
|  |
| Pafnutijus Čebyševas, apie 1890 m. |
| Gimė | 1821 m. gegužės 16 d.Okatovas, Kalugos gubernija |
| Mirė | 1894 m. gruodžio 8 d. (73 metai)Sankt Peterburgas |
|  |
| Alma mater | Maskvos imperatoriškasis universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Pafnutijus Čebyšovas |

**Pafnutijus Čebyšovas** (rus. *Пафнутий Львович Чебышёв*, 1821 m. gegužės 16 d. Okatovas, Kalugos gubernija – 1894 m. gruodžio 8 d. Sankt Peterburgas) – rusų matematikas ir mechanikas. Sankt Peterburgo mokslų akademijos (1856), Londono karališkosios draugijos (1877), daugelio šalių mokslų akademijų narys.

Biografija
----------

Gimė Okatovo kaime rusų dvarininkų Levo ir Agafijos Čebyšovų gausioje šeimoje. Mokėsi namuose. 1832 m. šeima persikėlė į Maskvą. 1841 m. baigė Maskvos imperatoriškojo universiteto fizikos-matematikos skyrių. 1847–1882 m. dėstė Sankt Peterburgo universitete. Mokslinio darbo kryptys – tikimybių ir skaičių teorijos.

Mokslinė veikla
---------------

Svarbiausi darbai iš matematinės analizės, skaičių teorijos, tikimybių teorijos (sukūrė naują įrodymų būdą – momentų metodą), funkcijų teorijos (sukūrė funkcijų optimalios aproksimavimo teorijos, vėliau išsirutuliojusios į šiuolaikinę konstrukcinę funkcijų teoriją, pagrindus), pradėjo vartoti vadinamus Čebyšovo daugianarius. Tyrė mechanizmų kinematiką.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Pafnutij Čebyšov". *Visuotinė lietuvių enciklopedija*. Nuoroda tikrinta 2022-07-16.
Thomas Couture, „Romėnų dekadansas"
**Dekadansas** (iš lot. *de* + *cadere*) – visuomenės, valstybės, bendruomenės būklė, kuomet pasireiškia kultūros, meno, moralės, dvasingumo nuosmukis, klesti hedonizmas, chaosas, egoizmas.

Termino vartojimas
------------------

Dažniausiai nurodoma, kad dekadanso visuomenės išgyvena ekonominį klestėjimą, tačiau tuo pat metu didėja ir socialinė nelygybė, elitas tampa hedonistiškas, godus, o žemutinė klasė – apatiška, praradusi viltį. Vidurinė klasė gali įgauti abiejų klasių elgesio bruožų arba visai išnykti. Silpna valdžia yra dekadanso simptomas ir viena priežasčių, kai vengiama asmeninės atsakomybės, o kolektyvinė valdžia tampa neveiksni. Mene pasireiškia talento, pastangų stygius, kiekvienas didelių pastangų nereikalaujantis darbas gali būti pavadintas menu. Moksle, darbe pasireiškia darbo etikos erozija. Bendras visuomenės apatiškumas, egoizmas neleidžia sustabdyti nuosmukio. Vis dėlto reiškiniai, vienų įvardijami kaip nuosmukis, dažnai būna susiję su kitokia normų, idealų ar vertybių interpretacija, todėl dekadanso sąvoka yra mažai apibrėžta ir šiuo metu daugiau vartojama apibrėžti situaciją menuose.

Istorija
--------

Dekadanso sąvoką pirmasis pavartojo XIX a. vokiečių filosofas ir rašytojas F. Nyčė, analizuodamas to meto kultūrą ir matydamas joje nuosmukį. Dekadanso terminas buvo ypač plačiai taikomas žlungančioms civilizacijoms. Teigta, jog Romos visuomenė gyveno dekadanse – aukštuomenė skendėjo vulgariose, amoraliose orgijose, kai paprasti piliečiai skurdo, valdžioje klestėjo korupcija, nebuvo stipraus, vienijančio valdovo. Poindustrinė civilizacija taip pat neretai laikoma kaip dekadansinė. Pagal Osvaldo Špenglerio civilizacijų teoriją (*Vakarų saulėlydis*), Vakarų civilizacijai, esą būdingi dekadanso bruožai, kaip ir kitoms žlungančioms civilizacijoms.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Juozas Mureika. Dekadansas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 576 psl.
| **Rasa Gustaitytė** |
| --- |
| Gimė | 1934 m. gegužės 19 d. (89 metai)Kaunas |
| Tėvai | Antanas GustaitisBronė Gustaitienė |
| Vaikai | Usha Gustaitis Moss, Melvin Gustaitis Moss |
|  |
| Veikla | žurnalistė, redaktorė, pedagogė |
|  |
| Alma mater | Kolumbijos universitetas |

**Rasa Gustaitytė** (angl. *Rasa Gustaitis*, g. 1934 m. gegužės 19 d. Kaune) – JAV žurnalistė, redaktorė, psichologė, pedagogė.

Biografija
----------

Tėvas aviacijos generolas Antanas Gustaitis, motina – Bronė Gustaitienė, seserys – Jūratė Gustaitytė-Evans ir Elena Gustaitytė. 1941 m. kovo 4 d. NKGB suėmus tėvą, su motina išvyko į Vokietiją. Mokėsi vidurinėse mokyklose Lietuvoje, Australijoje ir JAV. 1956 m. baigė Oberlino koledžą bakalauro laipsniu. 1960 m. magistro laipsnį įgijo Kolumbijos universitete, kur studijavo žurnalistiką.

1960–1965 m. dienraščio „The Washington Post" redakcijos reporterė, 1965 m. perėjo dirbti į dienraštį „The New York Herald Tribune", kurį laiką skaitė žurnalistikos paskaitas Kalifornijos universitete Los Andžele, 1970–1975 m. – San Francisko valstybiniame universitete, 1975 m. – Kalifornijos universitete Berklyje. 1975 m. „San Francisco Magazine" redaktorė, nuo 1975 m. – „Pacific News Service" redaktorė. 

2021 m. R.Gustaitytė parašė ir išleido biografinę knygą „Flight: A Memoir of Loss and Discovery by an Aviator's Daughter", kurioje pasakoja apie tėvus Antaną ir Bronę Gustaičius, apie vaikystę, Lietuvą ir jų šeimą užklupusią tragediją, pasitraukimą į Vakarus, gyvenimą ir karjerą Jungtinėse Valstijose, tėvo paieškas, vizitus į Lietuvą atkūrus Nepriklausomybę. Knygoje gražiai aprašyta ir pastaroji viešnagė Lietuvoje 2016 m. kurios metu lankėsi pas aviakonstruktorių R.Kalinauską ir apžiūrėjo A.Gustaičio sukurto lėktuvo ANBO-II replikos gamybą.

Bibliografija
-------------

* *Melissa Hayden*, ballerina. Nelson, 1966
* *Mired–Up Max*, Follett, 1965
* *Turning On*, Signet, 1969, ISBN 978-0451042439
* *Wholly Round*, Holt, Rinehart & Company, New York, 1973
* *A Time to Be Born, a Time to Die*: Conflicts and Ethics in an Intensive Care Nursery, 1986.
* *Flight: A Memoir of Loss and Discovery by an Aviator's Daughter*, 2021, ISBN 978-1737705109.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 159-160 psl.
2. ↑
„Raudonoji vėliava" 1966 m.
„Raudonoji vėliava" 1976 m.
Mėlyna „Raudonoji vėliava" 1976 m.
Laikraščio autorinio lapo vinjetė
Laikraščio logotipas iki 1988 m.
„Šiaulių naujienos" 1989 m.
„Šiaulių naujienos" 2000 m.
**Šiaulių naujienos**, buv. *„Raudonoji vėliava"* – Šiaulių miesto laikraštis, leidžiamas nuo 1941 m. balandžio 19 d.

Istorija
--------

1941 m. 1944–1950 m. – LKP (b) Šiaulių miesto ir apskrities vykdomųjų komitetų organas. Nuo 1950 m. Nr. 80 iki Nr. 128 ėjo kaip LKP (b) Šiaulių miesto ir rajono komitetų ir Šiaulių miesto ir rajono vykdomųjų komitetų, vėliau, iki 1953 m. Nr. 108 – LKP (b) Šiaulių srities ir miesto komitetų ir Šiaulių srities ir miesto Darbo žmonių deputatų tarybos laikraštis. 1950–1953 m. buvo leidžiamas ir rusų kalba (*Krasnoje znamia*). Nuo 1953 m. Nr. 109 iki 1990 m. Nr. 32 – LKP Šiaulių miesto komiteto ir Šiaulių miesto Darbo žmonių deputatų tarybos organas (laikraštis). Iki 1988 m. liepos 27 d. ėjo pavadinimu „Raudonoji vėliava", skaitytojų balsais išrinktas prieškarinio savaitraščio „Šiaulių naujienos" pavadinimas. Nuo 1991 m. gegužės 18 d. steigėja ir leidėja – UAB „Šiaulių naujienos", 1994 m. privatizuotas, 2001 m. akcininkų parduotas korporacijai „Vaivorykštė".

Spausdino spaustuvė „Titnagas". Iki 1993 m. 4 puslapių, nuo 1993 m. lapkričio 4 d. – 8 psl. nuo 1994 m. gegužės 28 d. šeštadieniais – 16 psl. vėliau 16 psl. ėjo kasdien. Tiražas 1941 m. – 5000 egz. 1965 m. – 15 900 egz. 1971 m. – 22 600 egz. 1975 m. – 25 500 egz. 1981 m. – 31 000 egz. 1990 m. – 39 500 egz. 1997 m. – 15 200 egz. 

Laikraštyje dirbo ar bendradarbiavo Stasys Bulzgis, Marius Glinskas, Stasys Ivanauskas, Valerijonas Knyva, Rimantas Lazdynas, Virgilijus Maižius, Nijolė Nastopkienė, Aleksandras Ostašenkovas, Vilius Puronas, Vytenis Rimkus, Juozas Sabaliauskas, Algirdas Stanelis (Juras), Romas Šilinis, Violeta Šoblinskaitė, Vladas Vertelis, Leonidas Vorobjovas, Laimutė Zimkienė, Jonas Dainius Ručinskas ir kiti.

Redaktoriai
-----------

* L. Ščefanavičius – 1941 m.
* P. Navickas – 1944 m.
* H. Bačiulis – 1945–1947 m.
* R. Kučinskienė – 1947 m.
* Antanas Rudzinskas – 1947–1949 m.
* A. Miltakis – 1949–1950 m.
* B. Kibartas – 1950 m.
* Rapolas Valiukonis – 1950–1951 m.
* Stasys Laurinavičius – 1951–1953 m.
* Stasys Dovydaitis – 1953–1955 m.
* V. Vileikis – 1955–1958 m.
* Vladas Asinavičius – 1958–1965 m.
* Alfonsas Šidlauskas – 1965–1974 m.
* Pranciškus Narbutas – 1975–1990 m.
* Sigitas Blėda – 1991–1994 m.
* Petras Balčiūnas – 1994–1996 m.
* Nijolė Jurgilienė – 1996–2001 m.
* Linas Garbenis – nuo 2001 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 488 psl.

Nuorodos
--------

* „Šiaulių naujienos"
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Deriniai** kombinatorikoje – baigtinės objektų aibės, turinčios *n* elementų, junginius
iš *k* {\displaystyle (1\leq k\leq n)} elementų. Jeigu elementai junginyje nesikartoja ir elementų išdėstymo tvarka nėra svarbi, t. y. sukeitus elementus vietomis, gaunamas tas pats junginys.

Derinių skaičius žymimas {\displaystyle C\_{n}^{k}} ir randamas pagal formulę:

{\displaystyle C\_{n}^{k}={\frac {n(n-1)(n-2)\cdot ...\cdot (n-(k-1))}{k!}}={\frac {A\_{n}^{k}}{P\_{k}}}={\frac {n!}{k!(n-k)!}},} kur {\displaystyle 1\leq k\leq n.}
Pavyzdžiui:
{\displaystyle C\_{8}^{5}={\frac {8\cdot 7\cdot 6\cdot 5\cdot 4}{5!}}={\frac {8\cdot 7\cdot 6\cdot 5\cdot 4}{5\cdot 4\cdot 3\cdot 2\cdot 1}}=56,}
Ši formulė dažniausiai taikoma kai k ir n nedideli skaičiai.

Derinių skaičių patogu rasti ir pagal kitą formulę:

{\displaystyle C\_{n}^{k}={\frac {n!}{k!(n-k)!}}}, kur *n*! – skaičiaus *n* faktorialas.

Nesunku įsitikinti, kad derinių skaičius lygus gretinių iš *n* elementų po *k* elementų skaičiui padalintam iš kėlinių skaičiaus:
{\displaystyle C\_{n}^{k}={\frac {A\_{n}^{k}}{P\_{k}}}}.

|  |
| --- |
| Pavyzdžiui, kiek skirtingų startinių penketukų galima sudaryti iš 10 krepšininkų, galima rasti pagal derinių formulę:

Čia *n* = 10, o *k* = 5, todėl iš viso galima sudaryti {\displaystyle C\_{10}^{5}={\frac {10!}{5!(10-5)!}}=252} skirtingų startinių penketukų.
Jeigu krepšininkus į startinį penketuką atrinksime kita tvarka, tai vis tiek gausime visiškai tą patį penketuką, todėl pavyzdyje aprašyti junginiai yra deriniai. |

Deriniams teisingos lygybės:

* {\displaystyle C\_{n}^{k}=C\_{n}^{n-k}}, kur {\displaystyle 1\leq k\leq n.}
* {\displaystyle C\_{n}^{k}+C\_{n}^{k+1}=C\_{n+1}^{k+1}}

Pagal paskutiniąją derinių savybę, sudaromas Paskalio trikampis.
**Bronius Jankauskas** (1913 m. rugpjūčio 4 d. Liepojoje, Latvijoje – 1992 m. Kalugoje, Rusijoje) – FK Šančių „Kovas" vartininkas.

Biografija
----------

Bronius Jankauskas 1926 m. atvyko į Lietuvą, apsigyveno Kaune. Mokėsi Šančių gimnazijoje. 1932 m. baigė Aukštesn. technikos m-klą Kaune. Dirbo Kauno miesto savivaldybėje. 1934 m. rugsėjo 18 d. pašauktas į karinę tarnybą ir pasiųstas į Karo mokyklą.[reikalingas šaltinis] 1935 m. rugsėjo 15 d. ją baigus (X asp. laida) suteiktas pionierių ats. jaun. leitenanto laipsnis ir paleistas į inžinerijos karininkų atsargą. Grįžo į darbą savivaldybėje. Nuo 1938 m. Geležinkelių technikos kelių valdybos inžinierius. Nuo 1939 m. rugsėjo 16 d. LŠS 1 Kauno rinktinės 5 inž. kuopos narys, Šančių ŠS „Kovo" futbolo komandos vartininkas. 1941 m. birželio 23-28 d. dalyvavo sukilime prieš sovietus Šančiuose. 1944 m. gruodžio 21 d. suimtas ir kalintas Kauno kalėjime. 1945 m. birželio 18 NKVD Karo teismo nuteistas 10 metų kalėti su teisių praradimu 5 metams. 1945 m. rugpjūčio 3 d. buvo išvežtas į Vorkutlagą, dalyvavo kalinių sukilime. 1954 m. rugsėjo 11 d. iš įkalinimo vietos paleistas, bet paliktas tremtyje Vorkutoje. Neleidus grįžti į Lietuvą apsigyveno Kalugoje, ten mirė ir palaidotas.
1992 m. birželio 4 d. Lietuvos AT reabilituotas.

Žmona – Ona Šliumpaitė (1917–1973). Sūnūs – Romualdas (1938), Bronislovas (1940), Zigmas (1943–2010). Dukros – Irena (1942–2014), Genovaitė (1945–1947).

Šaltiniai
---------

* Bronius Jankauskas // www.worldfootball.net
* Bronius Jankauskas // lfe.lt
Laima KreivytėLaima Kreivytė
**Laima Kreivytė** (g. 1972 m.) – Lietuvos dailėtyrininkė, parodų kuratorė, poetė, menininkė, LGBT aktyvistė.

Biografija
----------

1995 m. baigė dailės istorijos ir teorijos studijas Vilniaus dailės akademijoje (VDA), 2000 m. kultūros ir lyčių studijas Vidurio Europos universitete Budapešte. Nuo 1996 m. VDA dėstytoja. 1996–2016 m. dirbo „7 meno dienose" ir „Literatūroje ir mene".[reikalingas šaltinis] 2017–2019 m. vadovavo Lietuvos kultūros ir meno tarybai.

Nuo 1995 m. kuravo per 50 parodų Lietuvoje ir užsienyje, tarp jų Baltijos paviljoną 3-ojoje Prahos bienalėje, Lietuvos paviljoną 53-ojoje Venecijos bienalėje ir Nacionalinės dailės galerijos pastovią XX-XXI a. ekspoziciją, pirmąją Lietuvos LGBTQ meno istorijos parodą „Nuo sutemų iki Aušros. 20 LGBT laisvės metų Lietuvoje" Šiuolaikinio meno centre. Dalyvauja solinėse parodose bei su grupe „Cooltūristės".

Išleido dvi poezijos knygas: „Sapfo skai(s)tykla" (2013 m.) ir „Artumo aritmetika" (2019 m.), sudarė Kęstučio Zapkaus ir Marijos Teresės Rožanskaitės kūrybos albumus. Veda LRT Klasikos programos radijo laidą „Iš balkono".

Lietuvos tarpdisciplininio meno kūrėjų sąjungos, Tarptautinės dailės kritikų asociacijos, Rašytojų sąjungos narė. Vyriausybės kultūros ir meno premijos laureatė.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Laima Kreivytė
2. 1 2 3  Naujoji Kultūros ir meno taryba: Vadovaus menotyrininkė Laima Kreivytė
3. ↑  Niujorke gyvenantis Žilvinas Kempinas: esu sėkmingas menininkas
4. ↑  Nauja Lietuvos dailės ekspozicija Archyvuota kopija 2021-02-26 iš Wayback Machine projekto.
5. ↑  Lietuvos queer meno istorija su Laima Kreivyte
6. ↑  Artumo aritmetika
7. ↑  „Laima Kreivytė – apie balkoną ir mėlynus burbuliukus", 15min.lt. Nuoroda tikrinta 2021-01-18.
8. ↑  „LRT KLASIKA – programa", elta.lt. Nuoroda tikrinta 2021-01-18.
9. ↑  Laimutė Kreivytė, aica.lt. Nuoroda tikrinta 2021-01-18.
10. ↑  „Laima Kreivytė: „Laimingiausia esu, kai žaidžiu"", nemunas.press. Nuoroda tikrinta 2021-01-18.
11. ↑  Vyriausybėje įteiktos kultūros ir meno premijos
Koordinatės: 55°29′23″ š. pl. 26°19′54″ r. ilg.﻿ / ﻿55.48972°š. pl. 26.33167°r. ilg.﻿ / 55.48972; 26.33167

| Dysnai |
| --- |
| Dysnai nuo rytinio (Čižiūnų) krantoDysnai nuo rytinio (Čižiūnų) krantoDysnai nuo rytinio (Čižiūnų) kranto |
| Vieta | Ignalinos raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 23,882 km² |
| Kranto linijos ilgis | 42,27 km |
| Kilmė | Ledyninis |
| Vidutinis gylis | 3,0 m |
| Didžiausias gylis | 6,0 m |
| Įteka | Svetyčia, Parsvytė, Garšvė, D-2, D-3, D-4, D-5, 23 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Dysnykščia |
|  |
|  Vikiteka | Dysnai |

**Dysnai** – antras pagal dydį Lietuvos ežeras rytų Lietuvoje, Ignalinos rajono savivaldybės teritorijoje, apie 2 km į pietus nuo Dūkšto, į rytus nuo geležinkelio Vilnius-Daugpilis.

Priklauso Dauguvos baseinui. Ilgis iš vakarų į rytus 9,7 km, didžiausias plotis 4,8 km. Paviršiaus altitudė 144,6 m. Didžiausias gylis – 6,0 m, vidutinis gylis – 3,0 m. Baseino plotas 231 km². Piečiau Dysnų yra Dysnykščio ežeras.

Ežero kilmė ledyninė. Tai patvenktinis, kalvoto moreninio reljefo ežeras, susidarė priemolių lanku užtvenktoje Dysnų dubumos pietinėje dalyje. Kranto linija vingiuota, jos ilgis 39,54 km, su salų krantais 42,27 km. Krantai žemi, smėlingi, daug kur pelkėti (Gurbų, Moliakalnio, Žąsinių, Kamuntavo, Trako-Aukšliupio pelkės), aukštesni ir sausi tik pusiasaliuose. Pakrantės apaugusios medžiais, krūmais, vietomis mišku (Dūdasalio, Padūdžio, Darymėlių, Dysnalaukio miškai), vietomis plyti pievos, dirbami laukai, šiaurinėje pakrantėje auga sodai. Dugne yra negilių duobių. Dumblas vietomis su molio arba smėlio priemaiša.

Ežere yra 6 salos (3,73 ha, 0,46 ha, 0,24 ha, 0,22 ha, 0,17 ha ir 0,04 ha), didžiausia – Žilės sala. Įteka Svetyčia, Parsvytė ir kt. mažesni upeliai, į Dysnykščio ežerą išteka Dysnykščia. Pratakumas 83 %. 1958 m. pastačius Padysnio HE tvenkinį ežero vandens lygis reguliuojamas. Vandens skaidrumas vasarą 0,4 m, žiemą 2,7 m.

Sugaunamos žuvys: lydekos, kuojos, karpiai, unguriai, sterkai, karosai, karšiai, lynai, meknės, ešeriai, plakiai, aukšlės, pūgžliai, vėgėlės.

Prie Dysnų esantys kaimai: Moliakalnis, Driškūnai, Varnos, Žąsiniai, Ščiurys, Čižiūnai, Daržininkai, Miliaučiškė, Grybėnai, Pagurbė, Gurbai, Ligūnai.

Ežerėvardis neaiškios kilmės. Spėjama, kad galbūt kilęs iš *disti (dysta, dido)* („didėti, augti").

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Dysnai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 14 psl.
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 87
Koordinatės: 55°44′44.05″ š. pl. 26°5′27.85″ r. ilg.﻿ / ﻿55.7455694°š. pl. 26.0910694°r. ilg.﻿ / 55.7455694; 26.0910694

| Avilys |
| --- |
| Avilys Avilių kaimo apylinkėseAvilys Avilių kaimo apylinkėseAvilys Avilių kaimo apylinkėse |
| Vieta | Zarasų raj. Lietuva |
| Plotas | 12,372 km² |
| Kranto linijos ilgis | 75 km |
| Kilmė | Ledyninis |
| Vidutinis gylis | 2,9 m |
| Didžiausias gylis | 13 m |
| Įteka | Izita, Imbradėlė, Kiaulinis, A-1, 27 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Avilė |
|  |
|  Vikiteka | Avilys |

**Avilys** – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 8 km į vakarus nuo Zarasų. Vakariniame krante yra Avilių kaimas.

Pagal dydį Avilys yra aštuntas Lietuvos ežeras. Avilys turi daug įlankų, pusiasalių. Ežero išorinės kranto linijos ilgis 43,81 km (su salų krantų linija 75 km), plotas su salomis 12,683 km² (be salų ploto 12,372 km²). Ežere yra 31 miškinga sala (Samanė 5,16 ha, Vilkinė 2,18 ha, Erelinė 2,09 ha ir bevardės 6,62ha, 3,76 ha, 3,12 ha, 2,19 ha, 0,68 ha, 0,6 ha, 0,48 ha, 0,48 ha, 0,38 ha, 0,38 ha, 0,36 ha, 0,34 ha, 0,34 ha, 0,29 ha, 0,28 ha, 0,26 ha, 0,24 ha, 0,16 ha, 0,12 ha, 0,08 ha, 0,05 ha ir 6 salelės, mažesnės nei 0,01 ha), kurių bendras plotas 31,1 ha. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius 7,7 km, plotis - iki 4,4 km. Kranto linija labai vingiuota. Dugne daug daubų ir seklumų. Krantai daugiausia neaukšti, vietomis pelkėti (šiaurinėje pakrantėje plyti ~ 8 ha dydžio Imbrado pelkė). Pakrantės kalvotos ir miškingos: šiaurėje stūkso Gojaus, Žagarių, rytuose - Ščiūrų, Romancų, pietuose - Mukulių, miškai. Įteka daugiau kaip 30 upelių, kurių žymesni: Izita, Kiaulinis ir Imbradėlė. Iš pietrytinės Avilio įlankos išteka Avilė (tekanti į Auslo ežerą). Vandens apykaita per metus 51 %.
Avilio baseinas priklauso Laukesos baseinui.

Ežero paviršius yra 154 m virš jūros lygio. Ežero dubuo – kalvoto moreninio reljefo. Kai kurias Avilio dubens dalis suformavo tirpsmo vandenų erozija. Ežero dubenį patvenkė galinės morenos ir kalvotas moreninis reljefas. Didesnė Avilio ežero dalis pasiekusi subrendimo stadiją; visoje pakrantėje yra smėlio ir žvyro atabradas. Vandens skaidrumas 3 m.

Avilio ežere sugaunamos žuvys: kuojos, lydekos, lynai, ešeriai, karosai, karšiai, plakiai, meknės, šapalai, raudės, unguriai, vėgėlės. 2016 m. atliktame ichtiologiniame tyrime nustatyta, kad žuvų išteklių, ypač karšių, būklė ežere yra gera.

Prie ežero įsikūrę kaimai: Aviliai, Mozūrėliai, Jazdaičiškės, Jovydžiai, Ažuraisčiai, Rutuliškės, Maršoniškės, Ščiūriai, Kervelinė, Pdtkūnai, Brasta, Astrava. Veikia 2 kaimo turizmo sodybos. Pietinėje pakrantėje yra buvusio Mukulių dvaro sodyba.

Ežero pavadinimas siejamas su ide. *\*aulo-s* („pailga įduba, vamzdis", plg. sen. gr. αύλών „klonis, slėnis, dauba"), pastarasis – iš ide. *\*av-* („šaltinis, srovė").

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kazimieras Bieliukas. *Avilys (ežeras)*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 151
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 53
Koordinatės: 54°41′17″š. pl. 25°16′23″r. ilg.﻿ / ﻿54.6880°š. pl. 25.2730°r. ilg.﻿ / 54.6880; 25.2730

| Konstitucinio Teismo rūmai |
| --- |
|  |
| Vieta | Vilnius |
| Statusas | Pastatytas |
| Statybų pradžia | 1931 m. |
| Statybų pabaiga | 1932 m. |
| Aukštų sk. | 3 |

Fasadas (2007)
**Konstitucinio Teismo rūmai** – pastatas Naujamiestyje, Vilniuje. Projekto autoriai – Z. Tarasinas ir S. Siestrženčevičius.

Istorija
--------

1931–1932 m. pastatyti kaip ***Prekybos ir amatų rūmai***. 1941–1944 m. veikė Vermachto komendantūra.

1944–1990 m. pastate buvo Lietuvos komunistų partijos Vilniaus miesto komitetas ir LLKJS Vilniaus miesto komitetas, 1990–1991 m. – LKP (TSKP) Vilniaus miesto komitetas.

1980 m. pastatas rekonstruotas (projekto autorė Dalia Drėmienė).

1991–1993 m. veikė Lietuvos Respublikos energetikos ministerija ir Vilniaus miesto privatizavimo tarnyba. Nuo 1993 m. – Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jolita Kančienė. Partijos miesto komiteto rūmai. Lietuvos TSR istorijos ir kultūros paminklų sąvadas, T. 1 (Vilnius). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. 352 psl.
2. ↑
3. ↑
4. ↑
**„Šeiko šokio teatras"** – Klaipėdos menininkų grupės „Žuvies akis" įsteigtas šokio teatras. Teatro kūrėjų branduolį sudaro choreografė Agnija Sarulienė, šokėjai ir choreografai Petras Lisauskas, Darius Berulis, Aušra Krasauskaitė, Inga Kuznecova ir Dovilė Binkauskaitė. Šokio teatro repertuaras formuojamas asociacijos „Žuvies akis" kūrybinės veiklos pagrindu. Tikslai – profesionaliai dirbant įtvirtinti šiuolaikinį šokį Klaipėdoje. Teatras gastroliuoja užsienyje.

Istorija
--------

2009 m. „Memelio mieste" pradėjo veikti „Žuvies akies" šokio studija. Siekdama populiarinti šiuolaikinio šokio žanrą, kartu su kitais menininkų grupės „Žuvies akis" nariais 2013 metais Agnija Sarulienė įsteigė šokio teatrą „PADI DAPI Fish". Teatrui 2013 metų vasario mėnesį Kultūros ministro įsakymu oficialiai suteiktas teatro statusas. Lietuvos publikai naujas šokio teatro pristatymas surengtas „Menų spaustuvės" (Vilniuje) kiemelyje per tarptautinio festivalio „Naujasis Baltijos šokis" programą, „Žuvies akiai" minint 10 metų veiklos sukaktį.

2012 m. Auksiniam scenos kryžiui už šokio meną buvo nominuoti Agnija Šeiko ir Petras Lisauskas, atitinkamai už choreografiją ir vaidmenį A. Šeiko šokio spektaklyje „Aikštelėje laisvų vietų nėra" („Žuvies akis", atlikėjai Petras Lisauskas ir Darius Berulis). Apdovanojimą laimėjo Agnija Šeiko.

2014 m. teatras dalyvavo Šiuolaikinio šokio festivalyje „Bičių sąskrydis ’6".

2015 m. už „PADI DAPI Fish" šiuolaikinio šokio ir garso spektaklio-ekskursijos "Keliaujančios bažnyčios. Klaipėda / Mėmelis" režisūrą bei choreografiją pelnytas Boriso Dauguviečio auskaras, įteiktas Agnijai Sarulienei.

2018 m. šokio teatras "PADI DAPI fish" pakeitė pavadinimą į "Šeiko šokio teatras".[reikalingas šaltinis]

Spektakliai
-----------

* „Aikštelėje laisvų vietų nėra"
* Aušros Krasauskaitės šokio spektaklis „Akvariumai"
* alegoriškas spektaklis vaikams „Baltoji lopšinė" apie tai, kad emigrantų vaikai lieka augti su seneliais, šeimos praranda ryšį ir nusistovėjusią tvarką. Spektaklyje kalbama jautria tema, kai vaiko brangiausias žmogus – mama – išvyksta, o pats jis lieka gyventi su močiute. Remiamasi terapinėmis pasakomis, svarbias vidines vaiko problemas parodant per žaislus.
* Šokio spektaklis vaikams „Apkabinsiu Tave"
* Šokio spektaklis – duetas „Ir viskas klojosi kuo puikiausiai"

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kas sieja šokį ir automobilį Archyvuota kopija 2014-05-02 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Choreografei Agnijai Šeiko patogioje gyvenimo zonoje neįdomu (Lina Bieliauskaitė, Kauno diena, 2013-03-24)
3. ↑  Šiuolaikinio šokio festivalis „Bičių sąskrydis" vėl žadins žiūrovų vaizduotę[neveikianti nuoroda] (Lietuvos žinios)
4. ↑  Geriausiems scenos menininkams įteikti Auksiniai scenos kryžiai Archyvuota kopija 2016-04-13 iš Wayback Machine projekto.
5. ↑  Šokio teatro „PADI DAPI Fish" renginiai 2014 metų vasarį

Nuorodos
--------

* Teatro internetinė svetainė Archyvuota kopija 2018-10-25 iš Wayback Machine projekto.
*Kitos reikšmės – Agluona (reikšmės).*

| Agluonalatv. *Aglona* |
| --- |
| *Bazilika* |
|  |
| 

AgluonaAgluona

56°08′00″ š. pl. 27°01′00″ r. ilg.﻿ / ﻿56.13333°š. pl. 27.01667°r. ilg.﻿ / 56.13333; 27.01667﻿ (Agluona (Latvija))Koordinatės: 56°08′00″ š. pl. 27°01′00″ r. ilg.﻿ / ﻿56.13333°š. pl. 27.01667°r. ilg.﻿ / 56.13333; 27.01667﻿ (Agluona (Latvija)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Latvijos vėliava Latvija |
| **Istorinis regionas** | Latgala Latgala |
| **Savivaldybė** | Preilių savivaldybė |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 833  |
|  |
|  **Vikiteka** | Agluona |

**Agluona** (latv. *Aglona*, latg. *Aglyuna*) – miestelis rytinėje Latvijoje, Latgaloje, tarp Agluonos ir Cirišo ežerų, 10 km nuo Agluonos geležinkelio stoties, 40 km į šiaurės rytus nuo Daugpilio. Stovi bazilika – didžiausia katalikų šventovė Latvijoje. Yra paminklas karaliui Mindaugui ir karalienei Mortai (2015).

Agluonos bazilikos galinė dalis
Agluonos bazilikos kompleksas

Istorija
--------

Spėjama, kad Agluonoje tikriausiai buvo nužudytas Lietuvos karalius Mindaugas. Už paaukotas lėšas 2015 m. rugsėjo 22 d. čia atidengtas paminklas – Mindaugas su latgalių kilmės žmona Morta ir jų vaikais primena bendras lietuvių ir latvių šaknis (skulptorius Vidmantas Gylikis, architektai Jonas Anuškevičius ir Vytenis Izokaitis). 1699 m. pastatyta bažnyčia. Jai sudegus 1768–1780 m. pastatyta mūrinė barokinė Agluonos bazilika su dviem 60 m aukščio bokštais. 

Iki XIX a. pradžios Agluonos apylinkėse buvo lietuviškai kalbančių kaimų, išliko lietuvių kilmės vietovardžių. 1700 m. čia įsteigtas dominikonų vienuolynas 1891 m. nustojo gyvuoti. Rusijos valdymo metais Agluonoje apsigyvendavo ir daugelis lietuvių kunigų, grįžusių iš tremties be teisės gyventi Lietuvoje. 1920–1924 m. čia buvo Rygos katalikų arkivyskupo būstinė ir katalikų kunigų seminarija. 1993 m. Agluonoje lankėsi popiežius Jonas Paulius II.

| Administracinis-teritorinis pavaldumas |
| --- |
| 1915–1950 m. | Daugpilio apskritis |
| 1950–2009 m. | Preilių rajonas |
| 2009–2021 m. | Agluonos savivaldybė |
| nuo 2021 m. | Preilių savivaldybė |

Žymūs žmonės
------------

* 1892 m. Tuminiškių palivarke 2,5 km nuo Agluonos gimė Steponas Kolupaila.

Šaltiniai
---------

1. „Informācija par objektu: Aglona". *LĢIA vietvārdu datubāze*. Latvijas Ģeotelpiskās informācijas aģentūra. Nuoroda tikrinta 2018-09-23.
2. ↑  „Informācija par objektu: Aglona". *LĢIA vietvārdu datubāze*. Latvijas Ģeotelpiskās informācijas aģentūra. Nuoroda tikrinta 2018-09-23.
3. ↑  Aglonas Bazilika
4. ↑  Kazimieras Garšva. *Agluona*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 161 psl.
5. ↑  *Lietuvos istorija: enciklopedinis žinynas*. 2011.
| Baltkajų piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Baltkajų piliakalnisBaltkajų piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°49′42″š. pl. 26°27′53″r. ilg.﻿ / ﻿55.82843°š. pl. 26.46469°r. ilg.﻿ / 55.82843; 26.46469Koordinatės: 55°49′42″š. pl. 26°27′53″r. ilg.﻿ / ﻿55.82843°š. pl. 26.46469°r. ilg.﻿ / 55.82843; 26.46469 |

 |
| Vieta | Latvija |
| Seniūnija | Kalkūnų valsčius |
| Aukštis | 12 m |
| Naudotas | 1 tūkstantmetis |
| Žvalgytas | 1882, 1926 |
| Tirtas | 1968 m. |

**Baltkajų piliakalnis**, **Kalkūnų piliakalnis** (latv. *Baltkāju pilskalns, Kalkūnes pilskalns*) – piliakalnis Latvijoje, Aukštutinės Dauguvos savivaldybės teritorijoje, Kalkūnų valsčiuje.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas 12 m aukščio natūralioje kalvoje, pailgoje rytų – vakarų kryptimi, 100 m į pietus nuo kelio Kalkūnai-Birkeneliai posūkio į vakarus. Dabar apaugęs mišku.  Iš pietų ir rytų piliakalnį saugojo Laukesos upė ir jos slėnio pelkės, iš vakarų - Šventės ežerynas ir pelkės.

Tyrimai
-------

Piliakalnį 1882 m. surado ir užregistravo Augustas Bilenšteinas, 1926 m. per Žiemgalos ir Aukšžemės ekspediją piliakalnį išmatavo ir aprašė Ernestas Brastinis. 1968 m. piliakalnį ir jo papėdę tyrė Janis Grauduonis. Iškasus kelis šurfus rastas iki 0,6 – 0,7 m kultūrinis sluoksnis. Rasta lipdytinės ir lygiosios keramikos šukių. Piliakalnis priskiriamas viduriniajam geležies amžiui, ankstyvųjų baltų kultūrai. 

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Apšių piliakalnis – 10 km  Arajų piliakalnis – 15 km | Kakišių piliakalnis – 9 km | Volkovščiznos piliakalnis – 9 km |  |
| Suvieko piliakalnis – 21 km |  | Lasinių piliakalnis – 8 km  |
| Liaudiškių piliakalnis – 12 km | Jurkakalnio piliakalnis – 16 km  Petriškės piliakalnis – 24 km | Robežniekio piliakalnis – 17 km |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Juris Urtāns. Augšzemes pilskalni. Rīga. 2006

Nuorodos
--------

* Latvijos piliakalniai
| Tėrvetės valsčiuslatv. *Tērvetes pagasts* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Latvijos vėliava Latvija |
| **Regionas** | Žiemgala Žiemgala |
| **Savivaldybė** | Duobelės savivaldybė |
| **Administracinis centras** | Zelmeniai |
| **Gyvenviečių skaičius** | 5 |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 1 883 |
| **Plotas** | 92,6 km² |
| **Tankumas** (2021) | 20 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Tėrvetės valsčiusVikiteka |

Tėrvetės valsčiaus administracija Zelmeniuose
Tėrvetė
**Tėrvetės valsčius** (latv. *Tērvetes pagasts*) – valsčius pietvakarių Latvijoje, Žiemgaloje, Duobelės savivaldybėje, į pietvakarius nuo Jelgavos. Centras – Zelmeniai.

Geografija
----------

Tėrvetės valsčius vakaruose siejasi su Duobelės savivaldybės Penkulės, Aurų, pietuose – Augštkalnės ir Bukaišių, rytuose – su Krimūnų valsčiais bei su Jelgavos savivaldybės Zaleniekų valsčiumi.

**Didžiausios gyvenvietės:** Kruoniaucė (688 gyv.), Tėrvetė (428), Zelmeniai (365), Mežmaliešiai (224), Klūnos (202).

**Upės:** Tėrvetė, Skujenė, Aucė.

**Vandens telkiniai:** Indranų tvenkinys, Kruoniaucės malūno tvenkinys.

Istorija
--------

XIII a. Tėrvetėje vesta Eiliuotoji Livonijos kronika ir Henriko Latvio kronika mini, kad kraštą valdė didžiūnai Viestartas ir Nameisis. Tėrvetė buvo rytų Žiemgalos centras, kurio Livonijos ordinas ilgą laiką nesugebėjo užkariauti. Tik 1286 m. žiemgaliai ir žemaičiai, nepavykus užimti Šventojo kalno pilį, patys sudegino savo pilį ir pasitraukė į Raktę. Gyvenvietė vadinta vok. *Hofzumberge* (dvaras prie kalno). Tėrvetės vardas atgaivintas tik XX a. trečiame dešimtmetyje.

1935 m. Tėrvetės valsčiaus plotas buvo 103,7 km². 1945 m. įkurtos Tėrvetės, Bitės ir Priežų apylinkės, o 1949 m. valsčius panaikintas. 1954 m. prie Tėrvetės apylinkės prijungta Priežų apylinkė. 2002 m. Augštkalnės, Bukaišių ir Tėrvetės valsčiai sujungti į Tėrvetės savivaldybę.

| Administracinis-teritorinis pavaldumas |
| --- |
| 1931–1949 m. | Tėrvetės valsčius |
| 1945–1961 m. | Tėrvetės apylinkė, Duobelės rajonas |
| 1961–1990 m. | Penkulės apylinkė, Duobelės rajonas |
| 1990–2009 m. | Tėrvetės valsčius |
| 2009–2021 m. | Tėrvetės valsčius, Tėrvetės savivaldybė |
| nuo 2021 m. | Duobelės savivaldybė |

Paminklai
---------

* **Istorijos paminklai:** Tėrvetės piliakalnis, Svėtkalnio piliakalnis, buvusi TSRS kariuomenės raketinė bazė.
* **Architektūros paminklai:** Jūlės dvaras, Vecstegulės dvaras.

Ekonomika
---------

Valsčiaus pagrindinė ūkio šaka – žemės ūkis, veikia agrofirma „Tērvete".

Šaltiniai
---------

1. 
2. ↑
3. 
4. ↑
5. ↑  Tervetės savivaldybė
6. ↑  Pagasti Tērvetes novadā
7. ↑  Tėrvetės valsčius. Vietos
8. ↑  AB „Tērvete"
*Kitos reikšmės – Socialdemokratas (reikšmės).*
Socialdemokratas, LSDP laikraštis, 1919 m. Nr. 1
**Socialdemokratas** – savaitinis Lietuvos socialdemokratų laikraštis, ėjęs nuo 1919 m. rugsėjo 11 d. iki 1929 m. balandžio 25 d. ir nuo 1929 m. gruodžio 19 d. iki 1933 m. birželio 10 d. Kaune, Maironio g. 6-4.

Istorija
--------

Nuo 1921 m. savaitraštis. Redaktorius ir beveik visų vedamųjų autorius Steponas Kairys, redagavo Jurgis Čiurlys, Jonas Dagys, Adomas Dagys, Eduardas Šukevičius, Kipras Bielinis, Jurgis Daukšys, Mečys Markauskas, Alfonsas Gučas.  Po 1926 m. gruodžio 17 d. valstybės perversmo susilpnėjus partijos veiklai, sumažėjo ir laikraščio tiražas.

1927 m. buvo sudaryta redakcinė komisija: S. Kairys, J. Dagys ir Jonas Vilkaitis, kuri rinkosi kas savaitę ir aptardavo laikraščio klausimus. 1929 m. sausio 1 d. „Socialdemokratas" turėjo prenumeratorių Kaune – 580, Šiaulių apskrityje – 112, Panevėžio – 68, Biržų – 52, Telšių – 29, Mažeikių – 20, Šakių – 20, Kėdainių – 18, Ukmergės – 16, Alytaus – 15, Marijampolės – 13, Rokiškio – 12, Raseinių – 7, Tauragės – 6, Seinų – 3. Tuo metu „Lietuvos aidas", „Lietuvos žinios", „Rytas" ėjo 2000 egz, „Tautos kelias" – 4600, „Mūsų rytojus" – 8000, „Ūkininkas" – 5000 egz. tiražu.

Vietoje „Socialdemokrato" 1929 m. gegužės 11 d. išėjo vienkartinis leidinys „Brėkšta", nuo 1929 m. birželio 27 d. iki gruodžio 12 d. ėjo „Darbo balsas", 1933 m. – „Lietuvos darbo balsas".  Be redakcijos narių, aktyviausi autoriai buvo K. Bielinis, Dzidas Budrys, Peliksas Bugailiškis, Vincas Čepinskis, Liuda Purėnienė, Antanas Purėnas, Lazaris Epšteinas, Ona Leonaitė-Kairienė, Leonas Čereška, Jonas Markelis, Jonas Januškis, Antanas Žvironas ir kiti.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 456 psl.
2. ↑  Juozas Vilčinskas. Lietuvos socialdemokratija kovoje dėl krašto nepriklausomybės. London, 1985, p. 200-201

Nuorodos
--------

* „Socialdemokratas". E-paveldas.lt
| Denalis |
| --- |
|  |
| **Aukštis** | 6196 m |
| **Žemynas** | Šiaurės Amerika |
| **Šalys** | Jungtinės Amerikos Valstijos JAV (Aliaska) |
| **Kalnynas** | Aliaskos kalnagūbris |
| **Pirmasis įkopimas** | 1913 m. birželio 7 d.Jungtinė Karalystė Hudson StuckJungtinės Amerikos Valstijos Harry Karstens, Walter Harper ir Robert Tatum |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Denalis

  |
| **Koordinatės:** | 63°04′10″ š. pl. 151°00′27″ v. ilg.﻿ / ﻿63.06944°š. pl. 151.00750°r. ilg.﻿ / 63.06944; 151.00750Koordinatės: 63°04′10″ š. pl. 151°00′27″ v. ilg.﻿ / ﻿63.06944°š. pl. 151.00750°r. ilg.﻿ / 63.06944; 151.00750 |
|  |
|  **Vikiteka** | Denalis |

**Denalis** (angl. *Denali*), seniau – **Makinlio kalnas** (angl. *Mount McKinley*) – aukščiausia Šiaurės Amerikos viršukalnė. Yra JAV, Aliaskoje, Aliaskos kalnagūbryje, Denalio nacionaliniame parke. Aukštis 6194 m. Kalną dengia amžini sniegynai ir ledynai. Pirmieji įkopė (1913 m. birželio 7 d.) anglas Hudson Stuck bei amerikiečiai Harry Karstens, Walter Harper ir Robert Tatum.

Stuckas ir Karstensas – pirmosios į Makinlį įkopusios ekspedicijos nariai.

Pavadinimo kilmė
----------------

Kalno pavadinimas *Denali* indėnų denainų kalba reiškia „didysis". 1897 m. kalnui oficialiai suteiktas Makinlio pavadinimas JAV prezidento William McKinley garbei. Rusų dokumentuose buvo minimas **Bolšaja Gora** (*Большая Гора* – didelis kalnas) vardu. 2015 m. oficialiai pervadintas į Denalį.

Kalno geologija bei geografija
------------------------------

Denalio kalnas stūkso Aliaskos kalnagūbryje, kuris susiformavo subdukcijos proceso metu, vandenyninei Ramiojo vandenyno plokštei neriant po žemynine Šiaurės Amerikos plokšte. Kalną sudaro dvi viršūnės: pietinė, kuri yra aukštesnė bei šiaurinė, kurios aukštis – 5934 m. Kalno šlaitai iki 1500 m aukščio apaugę spygliuočiais, aukščiau plyti sniegynai ir ledynai.

Denalis pasižymi labai žema oro temperatūra. 2003 m. žiemą maždaug 5800 m aukštyje įkurta meteorologinė stotis užfiksavo rekordinę −59.7 °C temperatūrą. Žema temperatūra kalne išsilaiko net ir vasarą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *McKinley kalnas (Mount McKinley, Makinlio kalnas, Makinlis), Denali kalnas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 534 psl.