recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Koordinatės: 74°39′ š. pl. 141°59′ r. ilg.﻿ / ﻿74.650°š. pl. 141.983°r. ilg.﻿ / 74.650; 141.983

Naujojo Sibiro salos. SLiachovo salos – pietuose
**Liachovo salos** (rus. *Ляховские острова*) – salų grupė Arktyje, tarp Laptevų ir Rytų Sibiro jūrų, Naujojo Sibiro salyno pietinė dalis, prie Jakutijos krantų.

Geografija
----------

Liachovo salas sudaro 2 didelės salos: Didžioji Liachovo sala (plotas – 5300 km²) ir Mažoji Liachovo sala (1325 km²), bei 2 mažesnės salos: Stolbovojaus (170 km²) ir Semionovo sala. Bendras plotas ~6100 km². Nuo žemyno salos atskirtos Dmitrijaus Laptevo sąsiauriu, nuo Anžu salų – Sanikovo sąsiauriu.

Geologija
---------

Susidariusios iš mezozojaus skalūnų ir smiltainių. Lygumos; didžiausias aukštis 311 m, Emij Taso k. Didžiojoje Liachovo saloje. Tundra. Termokarstiniai ežerai.

Istorija
--------

Salas 1712 m. atrado Jakovas Permiakovas ir Merkurijus Vaginas. Pavadintos Sibiro pirklio Ivano Liachovo garbei. Medžiojamos poliarinės lapės.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Liachovo salos*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 65 psl.
Liaodongo pusiasalis
**Liaodongo pusiasalis** (kin. 辽东半岛, pinyin: *Liáodōng bàndǎo*) – pusiasalis Kinijos šiaurės rytuose, tarp Geltonosios jūros Liaodongo ir Vakarų Korėjos įlankų.

Geografija
----------

Liaodongo pusiasalio ilgis – 250 km, plotis 20–120 km. Krantai vingiuoti, šiaurės vakaruose žemi, pietryčiuose – statūs, uolėti. Pietvakarių pakraštyje yra Guandongo pusiasalis. 

Klimatas vidutinių platumų musoninis. Kritulių iki 1000 mm per metus, daugiausia vasarą. Kalnų žemutiniuose šlaituose – lapuočių miškai, aukštesniuose – mišrieji ir spygliuočių miškai. 

Liaodongo pusiasalis tankiai apgyventas, išplėtota žemdirbystė, sodininkystė, žvejyba. Didžiausi miestai ir uostai – Dalianas, Liušunas.

Geologija
---------

Liaodongo pusiasalis susidaręs iš nuosėdinių uolienų (klintis, smiltainis, skalūnas). Šiaurėje paviršius kalnuotas – Čianšano kalnų pietinė dalis; didžiausias aukštis 1131 m. Pietuose – kalvotos lygumos, yra karstinių urvų, versmių. Pusiasalio šiaurinėje dalyje yra magnezito telkinių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Liaodongo pusiasalis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 67 psl.

Koordinatės: 40°00′00″ š. pl. 122°30′00″ r. ilg.﻿ / ﻿40.00000°š. pl. 122.50000°r. ilg.﻿ / 40.00000; 122.50000
Statulėlė iš Biblo
Kriščionys pabėgėliai 1860 m.
**Libano dailė** – Libano, valstybės Artimuosiuose Rytuose, rytinėje Viduržemio jūros pakrantėje dailė.

Istorija
--------

Libano dabartinėje teritorijoje rasta akmens amžiaus (4–3 tūkstantmetis pr. m. e.) keramikos su schematiškais žvėrių atvaizdais, finikiečių laikotarpio sarkofagų, papuošalų, skulptūrėlių ir kitų dailės dirbinių, kurių dekorui būdingos banguotos linijos, rozetės, apskritimai, Romos ir Bizantijos valdymo laikų mozaikų.

Pirmieji žinomi Libano dailininkai I. Hasruni (XVI a.) ir A. Zahiras (1684–1748 m.), jie sekė islamiškais vaizdavimo kanonais. XVIII a. – XIX a. sandūroje dailėje pagausėjo vakarietiškos tradicijos apraiškų. Tapytojai krikščionys M. Dibas (m. 1826 m.), K. Dibas (m. 1873 m.) ir kiti kūrė religinėmis temomis, tapė dvasininkų portretus.

Tapyba
------

XIX a. tapytojai, tarnavę Osmanų imperijos kariuomenėje, patyrė turkų dailės įtaką, ji ryški Libano marinistinės tapybos mokyklos atstovų (A. Džamalo, I. Sarabije, N. Bekhazi, N. Fajado, H. Tanniro, M. S. Miri ir kt.) kūryboje. XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje Vakarų Europoje studijavę tapytojai D. Kormas (1852–1930 m.) ir H. Sruras (1860–1938 m.) pagarsėjo religiniais paveikslais ir portretais. K. Salebi (1870–1928 m.) išsiskyrė raiškiais portretais, aktais.

XX a. pirmoje pusėje siekta sukurti nacionalinį stilių, atsigręžta į liaudies kūrybą, vietinį peizažą, architektūrą, žmones. Nacionalinės temos jungtos su vakarietiško modernizmo raiškos priemonėmis.

Moderniosios Libano tapybos pradininkais laikomi S. Žmajelis (1898–1958 m.), O. Onsi (1901–1969 m.), M. Farukas (1901–1957 m.), S. Duaihi (1915–1994 m.), kurie tapė kaimo, miesto, gamtos peizažus, vietinių žmonių portretus. 1937 m. Beirute įkurta Libano meno akademija ir 1954 m. Amerikos Beiruto universitete įsteigtas Dailės fakultetas paskatino šiuolaikinės dailės plėtrą. Vieni tapytojai (E. Adnanas, g. 1925 m. S. Aklis, g. 1926 m. R. Šarafas, 1932–2003 m.) ieškojo įkvėpimo folklore, Libano istorijoje, arabų kaligrafijoje, kiti (C. Abudas, 1926–2004 m. P. Giragosianas, 1926–1994 m. L. Ačkar, g. 1928 m. A. Elbakča, g. 1932 m. Dž. Serafim, g. 1934 m.) plėtojo kosmopolitišką stilių, sekė siurrealizmu, abstrakcionizmu ir kitomis avangardistinėmis srovėmis.

Skulptūra
---------

Moderniosios skulptūros pradininku Libane laikomas J. Hojekas (1883–1962 m.), jis studijavo Paryžiuje, patyrė O. Rodeno įtaką; sukūrė poetiškų realistinių biustų, reljefų. Kiti žymesni skulptoriai: J. Ghasubas (1898–1967 m.), kūręs griežta, akademistine maniera, broliai Mišelis (1921–1981 m.), Alfredas (1924–2006 m.) ir Žozefas (1929–1980 m.) Basbusai, sukūrę realistinių, stilizuotų ir abstrakčių skulptūrų.

Šiuolaikiniai Libano dailininkai toliau remiasi modernizmo patirtimi arba plėtoja postmodernistinio meno formas (M. Hatum, g. 1952 m. V. Raado, g. 1967 m. T. Čakaro, g. 1968 m. A. Zaatario, g. 1966 m. kūryba).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kotryna Džilavjanaitė. *Libano dailė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 92 psl.
**Libano literatūra** – Libano, valstybės Artimuosiuose Rytuose, rytinėje Viduržemio jūros pakrantėje literatūra.

Literatūra
----------

Libano rašytojas Džebranas Chalilis Džebranas
Libano literatūra kuriama literatūrine arabų kalba, prancūzų, armėnų, anglų kalbomis. Iki XIX a. buvo arabų literatūros dalis. XIX a. pradžioje ir viduryje Libano literatūroje vyravo šviečiamosios idėjos. Buvo plėtojama dramaturgija, publicistika, kūriniai dažniausiai rašomi arabų literatūros klasikinių žanrų pavyzdžiu, puoselėjamos klasikinės arabų poezijos tradicijos, būdingos gyvenamajam metui aktualios temos. Susiklostė istorinio romano žanras. 

Savitą vietą Libano literatūroje užima emigrantų kūryba. XIX a. pabaigoje daug Libano rašytojų emigravo į JAV, Egiptą, Braziliją, Argentiną. Emigracijoje buvo kuriama dažniausiai anglų kalba, rašytojai leido literatūrinius žurnalus, kūrė literatų draugijas (JAV įkurta 1920 m.). XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje poezijoje pradėta atsisakyti tradicinių formų, įsitvirtino romantizmas, kurtas socialinė romanas ir kitų žanrų realistinė proza. Trečio dešimtmečio literatūroje gausu patriotinių, nacionalinio išsivadavimo, socialinio teisingumo siekio temų. Klostėsi dekadentinė kūryba. 

Po Antrojo pasaulinio karo buvo gausiai verčiama Vakarų Europos literatūra, sustiprėjo jos įtaka; pradėti leisti literatūriniai žurnalai. Šeštame – septintame dešimtmetyje įsivyravo modernizmas, egzistencialistinė tematika. Aštunto – devinto dešimtmečio literatūroje vyravo melancholijos, rezignacijos, ilgesio nuotaikos ir motyvai, plėtotos visuomeninės, istorinės temos, nagrinėtos mažojo žmogaus, moterų emancipacijos, įvairių kultūrų ir tradicijų susidūrimo problemos; kūriniams būdingi formos eksperimentai.

Rašytojai
---------

Žymesni Libano rašytojai: Džordžis Zeidanas (1861–1914 m.), Antunas Farachas (1874–1922 m.), Aminas al Rihani (1876–1940 m. rašė ir anglų kalba), Mišelis Naimi (1889–1988 m. rašė ir anglų kalba), Džebranas Chalilis Džebranas (rašė ir anglų kalba), Emilis Nasrala (g. 1931 m. rašo anglų kalba), Validas Saadehas (g. 1948 m.), Aminas Maaloufas (g. 1949 m. rašo prancūzų kalba; Gonkūrų premija 1993 m.), Aleksandras Najjaras (g. 1967 m. rašo prancūzų kalba). 

Libano literatūros kūrinių (Dž. Ch. Džubrano, A. Maaloufo) paskelbta lietuvių kalba.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Libano literatūra*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 90 psl.
Liberijos moterys
Eduardas Vilmotas Blaidenas
Ryšių antena Monrovijoje
**Liberijos kultūra** – Liberijos, valstybės Vakarų Afrikoje, Atlanto vandenyno pakrantėje, kultūra.

Kalba
-----

Oficiali Liberijos kalba – anglų kalba, tačiau kalbama daugiau kaip 20 vietinių kalbų; kai kurios jų turi savo unikalų raštą.

Liberijos literatūra
--------------------

Nors daugelis Liberijos tautų turi gausų pasakojamosios tautosakos palikimą, rašytinė literatūra nėra gausi. Žymiausias XIX a. rašytojas – Eduardas Vilmotas Blaidenas, gimęs Mergelių salose, 1851 m. persikėlęs į Liberiją, 1856-1857 m. laikraščio „Liberia Herald" redaktorius, vėliau diplomatas, iškėlęs panafrikanizmo idėją.

Liberijos žiniasklaida
----------------------

Pirmąjį laikraštį „Liberia Herald" 1826 m. Monrovijoje įsteigė amerikietis Č. Forsas (anglų kalba, jis ėjo iki 1862 m.). 1830 m. pradėjo eiti J. B. Rusvurmo įkurtas laikraštis „Freedom's Journal", 1870 m. – E. J. Roiso „Liberian Sentinel", vėliau – kiti jo įsteigti leidiniai: „The Liberian Advocate", „Monrovia Observer", „The Liberia Bulletin". Daugelis jų XX a. uždaryti. 

2005 m. ėjo 6 dienraščiai, tarp jų – „The Inquirer", „Monrovia Guardian", naujienų savaitraštis „News", žurnalai „The People Magazine" (nuo 1985 m. universalus), „Liberian Post" (nuo 1998 m. informacinis), „New Democrat" (nuo 1999 m. naujienų), „The Kpelle Messenger" (nuo 2001 m. universalus); visi Monrovijoje.

Elektroninė žiniasklaida
------------------------

Radijas veikia nuo 1954 m. televizijos (valstybinė televizijos bendrovė „Liberia Broadcasting System") – nuo 1960. Valstybinės radijo bendrovės „Liberia Rural Communications Network", įkurta 1981 m. ir „Liberia Communications Network", įkurta 1992 m. transliuoja laidas anglų, prancūzų ir vietinėmis Afrikos tautų kalbomis. Veikia katalikiška radijo stotis „Radio Veritas".  Populiariausia radijo stotis – „STAR radio", transliuojanti laidas 17 val. per parą 104 FM diapazonu iš Monrovijos.

Monrovijoje nuo 1978 m. veikia naujienų agentūra „Liberian News Agency" (LINA).

Kiti straipsniai
----------------

* Liberijos architektūra
* Liberijos dailė
* Liberijos švietimas

Literatūra
----------

* Ayodeji Olukoju, Culture and customs of Liberia, Greenwood Press, Westport, Conn. 2006, XIX-154 p. ISBN 0-313-33291-6
* Music of the Kpelle of Liberia, Smithsonian Folkways recordings, Washington, D.C. 1972

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytas Urbonas. *Liberijos žiniasklaida*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 100 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Liberijos kultūra** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Libijos Arabų Džamahirijos ginkluotosios pajėgos |
| --- |
|  |
| Įkurtos | 1969 m. |
| Išformuotos | 2011 m. |
| Pajėgų rūšys | armija, oro pajėgos, karinės jūrų pajėgosRevoliucinės gvardijos korpusas |
| Štabo būstinė | Tripolyje |
| Vadovybė |
| Revoliucijos vadas | Muammar al-Gaddafi |
| Žmogiškieji resursai |
| Privalomoji tarnyba(šauktiniai) | 15 m. |
| Mobilizaciniai resursai | 1 775 000, amžiaus  15–49 (2011 m.) |
| Tinkamų karinei tarnybai | 1 511 000, amžiaus  15–49  (2011 m.) |
| Kasmet pasiekiamobilizacijos amžių | 76 000 (2011 m.) |
| Aktyvus  personalas | 76 000 |
| Finansinės išlaidos |
| Biudžetas | $1,90 milijardo |
| Proc. nuo BVP | 1,9 proc. |
| Karinė pramonė |
| Užsienio tiekėjai | Ginklų embargas (2011 m.) |
| Susiję straipsniai |
| Istorija | Šešių dienų karasJom Kipuro karasUgandos-Tanzanijos karas |

Libijos fregata „Al Ghardabia" 2005 m. Valetoje
**Libijos Arabų Džamahirijos ginkluotosios pajėgos** – Libijos, valstybės Šiaurės Afrikoje, prie Viduržemio jūros, ginkluotosios pajėgos.

Organizacija
------------

Ginkluotosios pajėgos komplektuotos iš savanorių ir šauktinių. Šaukdavo pasirinktinai nuo 17 m. tarnybos trukmė – 2 metai. Vyriausiasis vadas – Visuotinio liaudies susirinkimo renkamas rugsėjo 1 d. revoliucijos vadas, faktinis valstybės vadovas.

Karinės išlaidos – 742 mln. JAV dolerių, 4,2% BVP (2003 m.). Pagrindiniai ginklų tiekėjai, iki 2011 m. Rusija, Argentina.

Struktūra
---------

**Sausumos pajėgose** tarnavo 40 000 žmonių, iš jų 25 000 šauktinių, pajėgas sudarė 5 mechanizuotosios, 5 pėstininkų ir 5 raketų žemė–žemė brigados (2004 m.). Jos turi 870 tankų, 2000 šarvuočių, 325 savaeiges, 634 velkamosios artilerijos pabūklus, 510 reaktyvinės salvinės ugnies sistemų, 526 taktines balistines raketas žemė–žemė, 35 kovos sraigtasparnius. Rezervas – sukarinta Liaudies milicija (apie 40 000 žmonių).

**Karinėse jūrų pajėgose** tarnavo 8000 žmonių, įskaitant sukarintą kranto apsaugą. Yra dvi fregatos, 2 korvetės, 2 povandeniniai laivai, 14 greitosios atakos katerių (2004 m.). Pagrindinės bazės: al Humsas, Bengazis, Tobrukas ir Tripolis.

**Karinėse oro ir oro erdvės gynybos pajėgose** tarnavo 22 000 žmonių. Joms priklauso apie 350 kovos lėktuvų, 21 kovos sraigtasparnis, 125 zenitinės artilerijos pabūklai (2004 m.).

Sukarintas Revoliucinės gvardijos korpusas (3000 žmonių) t. p. yra ginkluotas tankais, šarvuočiais ir sraigtasparniais (2004 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Libijos ginkluotosios pajėgos*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 103 psl.
Kirenės bazilikos griuvėsiai
Eritonas
Viešbutis Tripolyje
**Libijos architektūra** – Libijos, valstybės Šiaurės Afrikoje, prie Viduržemio jūros, architektūra.

Istorija
--------

Nuo VII a. pr. m. e. gyvenvietes kūrė graikai, nuo II a. pr. m. e. – romėnai (Kirėnė, Leptis Magna, Sabrata – Pasaulio paveldo paminklai nuo 1982 m. Gadamesas – nuo 1986 m.). Išliko teatrų, amfiteatrų (Bany d'Adria 127 m.), termų, kolonadų, portikų, triumfo arkų (Marko Aurelijaus Tripolyje, 163 m. Septimijaus Severo Leptis Magnoje, 203 m.), šventyklų (Apolono Tripolyje, VII a. pr. m. e. pabaigoje), bazilikų (teismų, biržų), forumų kompleksų fragmentų. VI a. kraštą užvaldžius Bizantijai statyti sakraliniai (Justiniano bazilika Sabratoje, VI a.) ir gynybiniai statiniai. 

VII a. šalį užkariavus arabams susiklostė arabų – berberų kultūra. Berberai statė daugiausia požeminius arba pusiau antžeminius statinius apsaugai nuo žiemos vėjų, vasaros kaitrų – gyvenamuosius namus, mečetes. Tripolio senamiestį, kuris susiklostė VII a. pr. m. e. – III a. m. e. kaip ir kitų Libijos miestų senamiesčius, sudaro siaurų vingiuotų gatvių, akligatvių, aikščių tinklas, daug mečečių, smuklių. Gadamiso senamiestyje išliko unikalus dengtų gatvių ir aikščių tinklas; gatvės buvo skirtos vyrams vaikščioti, moterims buvo nutiesti takai per stogus. 

Miestai juosti sienomis (Tripolio senamiesčio siena su Bab Zanatos, Bab Havaros, Bab al Bahro vartais, VIII a.). Senieji gyvenamieji namai statyti vieno arba dviejų aukštų su kolonadomis, vidiniais kiemais, fasadai dažniausiai dažyti baltai. Nuo XVI a. šalį valdant Osmanų imperijai statyta daug mečečių (En Nakos, baigta – 1610 m. Karamančio su aštuonkampiu minaretu, 1711 m. Gurgi 1883 m. architektas J. Gurgi, visos Tripolyje) arba jomis paverstos anksčiau pastatytos šventyklos (Didžioji, 1264 m. Teilano 1336 m.), t. p. gynybinių statinių (Šv. Egidijaus pilis, XVI a. Liūtų vartai, XV a. pabaigoje, abu Tripolyje). 

Italų valdymo laikotarpiu (1911–1943 m.) pastatyta katalikiška Švenčiausiosios Jėzaus Širdies katedra Tripolyje (1928 m. architektas Panteri).

Modernioji architektūra
-----------------------

Po nepriklausomybės paskelbimo 1951 m. miestuose statomi administraciniai pastatai, universitetai (al Fatehas 1973 m. Džarjuniso universitetas, Bengazis, 1977 m. architektas J. Kubitas), teatrai, viešbučiai („Corinthia Bab Africa" Tripolyje, 2003 m. architektų bendrovė „Xuereb Martin Associates"), restoranai (Al Fateh bokštas Tripolyje, 2003 m.), dangoraižiai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Libija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 101 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Libijos architektūra** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Metalo liejimas į formą
Liečių sistema
Liejimo automatas
**Liejimas** – liejininkystės procesas, pagrindinė liejinių gamybos operacija, kai išlydytą metalą ar kitą medžiagą pilant į liejimo formas ar luitadėžes gaunamas norimos konfigūracijos liejinys.

Technologija
------------

Daugiausia liejama iš gero liejamumo, kurį dažniausiai lemia metalo cheminė sudėtis ir lydymosi temperatūra, metalų. Liejant iš pradžių parengiamas liejinio brėžinys, paskui pagaminami (ar parenkami) mediniai, metaliniai, plastikiniai, išlydomieji ar išgaruojantieji liejinio modeliai liejinio konfigūracijos tuštumai sudaryti, vienkartiniai iš smėlio ir rišiklio ar metaliniai gurgučiai vidinėms liejinio tuštumoms, išorinėms įduboms ir skylėms sudaryti, ir liejimo formos. Į jas pilstymo kaušais pro specialius kanalus (liečių sistemą) pilamas išlydytas metalas, kuriam sukietėjus gaunamas liejinys. Susidariusios dujos iš formos ertmės išeina pro specialų ortakį. 

Liejant masiškai ar serijiniu būdu naudojami liejimo automatai, veikiantys automatiškai pagal tam tikrą programą.

Liejimo būdai
-------------

Naudojama daugiau kaip 50 liejimo būdų. Liejama į vienkartines formavimo mišinių, kevalines, pagamintas iš kaitrai atsparaus smėlio ir rišiklio mišinio, arba daugkartines metalines formas – kokiles. 

Pagal liejimo formų pripildymą skiriami liejimo būdai:

* gravitacinis liejimas, kai metalas teka savaime,
* vakuuminis liejimas, kai metalas į formas įsiurbiamas sukūrus vakuumą,
* iščentrinis liejimas, kai metalas pilstomas į sukamas formas,
* liejimas slegiant, kai metalas specialiais kanalais į presavimo formas subėga slegiamas stūmoklio,
* tolydusis liejimas, kai metalas tolydžio pilamas į kristalizatorių – dvisienį aušinamą įrenginį – lataką tarp valcavimo velenų ar juostos, ir sukietėjęs trauktuvais ištraukiamas gatavas liejinys.

Gravitaciniu būdu formavimo mišinių formose gauti liejiniai naudojami beveik visose pramonės šakose. Vakuuminiu būdu liejami plonasieniai (įvorės, įdėklai), geros kokybės fasoniniai liejiniai, iščentriniu būdu – tuščiavidurės detalės (vamzdžiai, žiedai); slegiant liejamos smulkios mašinų ir prietaisų spalvotųjų metalų detalės, tolydžiuoju – tankesni, vienodesnės chemijos sudėties ir savybių liejiniai (vamzdžiai, profiliniai metalo gaminiai, pav. geležinkelio bėgiai).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Liejimas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 131 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Liejimas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Pirmasis laikraščio numeris, 1924 m.
**Lietuvos keleivis** – Lietuvos visuomeninis politinis laikraštis, 1924 m. sausio mėn. – 1939 m. kovo mėn. leistas Klaipėdoje, skirtas Klaipėdos krašto gyventojams.

Veikla
------

Įkurtas vietoj 1919–1923 m. ėjusio laikraščio „Prūsų lietuvių balsas". Pradėjo eiti 1924 m. sausio 1 d. Spausdintas gotišku šriftu, dalis teksto – lotynišku šriftu. Lietuvos vyriausybės finansuojamas, rėmė vyriausybės politiką Klaipėdos krašte. Laikraštį leido bendrovės 1925 m. „Sargas", 1924 m. ir 1926 m. „Rytas", 1926–1939 m. Lietuvių susivienijimas Klaipėdos krašte. Spausdino „Ryto" bendrovės spaustuvė. 1924–1926 m. ėjo 3 kartus per savaitę, nuo 1927 m. dienraštis. Laikraštis turėjo priedų ūkininkams, moterims, jaunimui:  „Gaspadoriškas skyrius", „Kaimynas", „Kalba ir kraštas", „Klaipėdos krašto ūkininkas", „Laukininkų patarėjas", „Lietuvos keleivio priedas", „Mažosios Lietuvos jaunimas", „Moterų priedas", „Mūsų jaunimas", „Santara", „Šventoji diena", „Ūkininko patarėjas". Nuo 1926 m. liepos 3 d. prie „Lietuvos keleivio" prijungtos „Klaipėdos žinios".

Rašė apie Klaipėdos krašto problemas, nagrinėjo Lietuvos ekonomikos ir politikos klausimus, skelbė užsienio naujienas, pritarė tuometinės valdžios politikai, svarstė lietuvybės problemas. 

Bendradarbiai Jurgis Arnašius, Vladas Bakūnas, Juozas Kazys Beleckas, Gediminas Galva, Vincas Gvazdinskas ir kiti.

Redaktoriai
-----------

* Jurgis Šaulys ir Mikelis Kiošis – 1924–1927 m.
* Mikas Gudaitis – 1927–1929 m.
* Vincas Gvazdinskas – 1930 m.
* Jurgis Tramišius – 1930–1932 m. ir 1934–1939 m.
* Jonas Endrikis Grigolaitis – 1932–1934 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vacys Bagdonavičius. *Lietuvos keleivis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 249 psl.
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 284 psl.
Liftas, įrengtas pastato išorėje
**Liftas** – šachtinio tipo keltuvas su kabina, skirtas vertikaliam arba nuolydiniam keleivių arba krovinių kėlimui.

Istorija
--------

Lifto prototipai buvo žinomi Senovės Romoje, Egipte. Pirmieji šiuolaikinio tipo liftai atsirado XVII a. – XVIII a. Anglijoje ir Prancūzijoje, Rusijoje. Oficialiai laikoma, kad pirmasis keleivinis liftas, kuriame buvo įrengtos kabinos apsaugos nuo kritimo priemonės, buvo įrengtas 1857 m. Niujorke. 1867 m. hidraulinis liftas buvo pademonstruotas Pasaulinės parodos Paryžiuje metu. Šiais liftais buvo galima greičiau kilti ir leistis. Pirmasis elektrinis liftas buvo pagamintas 1880 m. Liftų atsiradimas leido sparčiai statyti dangoraižius. Lietuvoje pirmasis liftas buvo įrengtas 1926 m. Kauno gyvenamajame name. Vienas pirmųjų greitaeigių liftų Lietuvoje buvo sumontuotas 1979 m. Vilniaus televizijos bokšte.

Veikimas
--------

Šiuo metu dažniausiai naudojami elektriniai liftai. Jų pavara paprastai tvirtinama ant specialios platformos viršutinėje šachtos dalyje. Lifto kabina yra keliama specialiais lynais ar diržais, vyniojamais ant pavaros suktuvo būgno ar skriemulio. Kabinos, pakabintos ant diržų ar lynų per pakabą juda specialiomis kreipiamosiomis, pritvirtintomis prie lifto šachtos sienos. Šachtos duobėje paprastai įrengiami atraminiai buferiai, sulaikantys nuo smūgio kabiną ar atsvarus, kurie mažina jėgą, reikalingą kabinai kelti. Lifto durys atsidaro arba užsidaro teleskopiniu būdu. Kabinoje paprastai būna įrengtas valdymo pultas sujungtas su automatiniu lifto valdymo įrenginiu. Keleiviniai liftai gali būti kelių aukštų. Jie montuojami gyvenamuosiuose ir administraciniuose pastatuose. Krovininiai liftai įrengiami gamyklose, sandėliuose, parduotuvėse, šachtose. Šiuolaikiniai keleviniai liftai vienu metu kelia iki 30 asmenų, krovininiai – iki 10 tonų krovinį.

Klasifikavimas
--------------

Liftai yra skirstomi į kelias kategorijas. *Pagal paskirtį* liftai būna:

* Keleiviniai
* Krovininiai.
* Ligoninių
* Mišrios paskirties.

*Pagal pavaros konstrukciją*:

* Elektriniai.
* Hidrauliniai.
* Pneumatiniai.

*Pagal konstrukciją*:

* Krovininiai
* Hidrauliniai.
* Panoraminiai.
* Kotedžų.
* Pneumatiniai.
* Šaligatvių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Liftas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 358 psl.
Litagros grupė| Komercinis pavadinimas | AB „Litagra" |
| Forma | Akcinė bendrovė |
| Centrinė būstinė | Vilnius, Lietuva |
| Svarbiausi darbuotojai | Gintaras Kateiva (valdybos pirmininkas) |
| Pajamos | 452,6 mln. Lt (2013) |
| Pelnas | 11,2 mln. Lt (2013) |
| Savininkas (-ai) | Gintaras Kateiva, Džiugas Grigaliūnas, Adomas Grigaitis (45,1%)Amber Trust II (18%)Cedus Invest (36,9%) |
| Tinklalapis | www.litagragroup.lt |

**„Litagros" grupė** – Lietuvos žemės ūkio verslo bendrovių ir įmonių grupė, viena didžiausių šios srities, įkurta 1991 m. Centrinė būstinė – Vilniuje, atstovybės visų rajonų savivaldybėse.

Veikla
------

„Litagros" grupės veikla aprėpia tokias Lietuvos industrijos šakas kaip: augalininkystė, gyvulininkystė ir prekyba žemės ūkio žaliavomis. „Litagros" įmonės vykdo didmeninę ir mažmeninę prekybą, investuoja, vysto gamybinius pajėgumus, plečia paslaugų spektrą.

Dirba daugiau nei 900 darbuotojų, daugiau nei 70 % darbuotojų su aukštuoju išsilavinimu. Klientų skaičius – daugiau nei 9 000, Prekių asortimentas – 3000 pavadinimų, parduotuvės – 34-iuose rajonuose ir Latvijoje, antrinės bendrovės Latvijoje, Estijoje, Lenkijoje, Švedijoje. 

UAB „Litagros chemija" didmena ir mažmena prekiauja grūdais, žemės ūkio chemija, trąšomis, sėklomis, preparatų skleidimo ir darbo saugos priemonėmis, veterinarijos preparatais, visaverčiais pašarais ir jų priedais.

Istorija
--------

„Litagra" įkurta 1991 m. 1993 m. įkurta UAB „Litagra", prekiaujanti apsaugos priemonėmis ir medikamentais; 1996 m. įkurta UAB „Litagros chemija" ir atskirta prekyba žemės ūkio chemija nuo prekybos vaistais; 1999 m. įkurta UAB „Litagros mažmena", į kurią iš UAB „Litagros chemija" perkeltas prekybos veterinariniais preparatais skyrius; 2000 m. – įmonė persikėlė į naujas modernias patalpas,
2000 m. įkurta UAB „Litagros farmacija", nuo 2001 m. sausio mėn. perėmusi iš UAB „Litagra" farmacinę veiklą.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑  *Litagra*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 453 psl.

Nuorodos
--------

* Litagra tinklalapis **(**liet.**)**
* Litagros grupės tinklalapis **(**liet.**)**
| **Liudas Noreika** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1884 m. rugpjūčio 17 d.Pasruojė, Žemaičių Kalvarijos valsčius, Telšių apskritis |
| Mirė | 1928 m. gegužės 30 d. (43 metai)Kaune |
|  |
| Veikla | politikas, teisininkas, pedagogas, visuomenės veikėjas |
| Partija | \* 1916 m. Lietuvių tautos pažangos partija;
* 1926 m. Lietuvių tautininkų sąjunga.
 |
|  |
| Alma mater | \*1905 m. Žemaičių kunigų seminarija* 1908 m. Peterburgo dvasinė akademija
* 1917 m. Peterburgo universitetas
 |
|  |
|  **Vikiteka** | Liudas Noreika |

**Liudas Noreika** (1884 m. rugpjūčio 17 d. Pasruojėje, Žemaičių Kalvarijos valsčius, Telšių apskritis – 1928 m. gegužės 30 d. Kaune) – politikas, žurnalistas, teisininkas, pedagogas, visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1897 m. baigė Alsėdžių liaudies mokyklą, 1901 m. Palangos progimnaziją, 1905 m. Žemaičių kunigų seminariją Kaune, 1908 m. Peterburgo dvasinę akademiją, 1917 m. – Peterburgo universiteto teisės fakultetą.

### Politinė veikla

Dirbo Linkuvos pradžios mokyklos mokytoju. 1914–1915 m. Lietuvių politikos centro Rusijoje veikėjas. 1916 m. kartu su kitais veikėjais įkūrė Lietuvių tautos pažangos partiją. 1917 m. Lietuvių Tautos Tarybos, vėliau Vyriausiosios lietuvių tautos tarybos Rusijoje prezidiumo sekretorius.

1918 m. kooptuotas į Lietuvos Tarybą. III Prano Dovydaičio (1919 m. kovo 12 d. – 1919 m. balandžio 12 d.), IV Mykolo Sleževičiaus (1919 m. balandžio 12 d. – 1919 m. spalio 7 d.), V Ernesto Galvanausko (1919 m. spalio 7 d. – 1920 m. birželio 19 d.) Vyriausybių teisingumo ministras, vėliau advokatas.

Vienas Lietuvių tautininkų sąjungos kūrėjų, 1926–1927 m. centro valdybos pirmininkas.

### Visuomeninė veikla

Nuo 1907 m. rašė spaudai. Buvo nuolatinis laikraščio „Viltis" korespondentas, 1914–1915 m. – žurnalo „Vairas" redaktoriaus pavaduotojas, 1915–1917 m. – M. Yčo Petrograde leisto laikraščio „Lietuvių balsas" faktiškasis ir atsakomasis redaktorius, 1916–1918 m. – atsakomasis leidinio „Ateities spinduliai" redaktorius. 1918 m. Vilniuje redagavo dienraštį „Lietuvos aidas". 1919 m. laikraščio „Tauta" vienas redaktorių. Vienas iš faktiškųjų laikraščio „Lietuvis" redaktorių. 

Su J. Pajauju išvertė V. Zakševskio „Naujųjų amžių istoriją". Dirbo Lietuvių draugijos nukentėjusiems dėl karo šelpti Centro Komitete Peterburge ir Voroneže. Nuo 1920 m. vertėsi advokato praktika. Vienas iš Katalikų mokslų akademijos steigėjų 1922 m. pirmasis jos iždininkas.

Liudą Noreiką konflikto kortavimo metu nušovė karininkas Okulič-Kazarinas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 361 psl.
2. ↑  Portalo penki.lt informacija
**Liudas Truikys** (1904 m. spalio 10 d. Pagilaičiuose, Plungės rajone – 1987 m. gegužės 28 d. Kaune, palaidotas Petrašiūnų kapinėse) – dailininkas, scenografas, dekoratyvinės dailės dėstytojas.

Biografija
----------

1923 m. baigė Telšių gimnaziją ir įstojo į Kauno meno mokyklos tapybos studiją. 1929 m. už dalyvavimą mokinių streike buvo pašalintas iš mokyklos, įsitraukė į Nepriklausomųjų grupės veiklą. Tapė peizažus, portretus, plakatus, dalyvavo parodose. 1931 m. įsidarbino Šiaulių dramos teatre. 1934–1935 m. ir 1937 m. savarankiškai tobulinosi Berlyne ir Paryžiuje.

1936 m. buvo priimtas į Lietuvos dailininkų sąjungą. Tuo metu kūrė impresionistinius peizažus, apipavidalino L. Minkaus baletą „Don Kichotas". Kauno Šv. Mikalojaus bažnyčioje pagal jo projektą 1938–1940 m. įrengtas modernus Didysis altorius ir presbiterijos interjeras, kurį sudaro 3 vitražai „Adoruojantys angelai" ir pano ant drobės "Apaštalai" (laikytas dingusiu, atrastas 2023 m.). 1938 m. Šančių Šv. Jėzaus Širdies bažnyčioje nutapė freską triumfo arkoje "Arkangelai" (restauruota 1959 m?).

1932–1940 m. dirbo Valstybės teatre dailininku ir apipavidalino dramas: „Aukso žaismas" (1932 m.), „Tikruoju keliu" (1933 m.), F. Šilerio „Vilhelmas Telis" (1935 m.), Sofoklio „Oidipas Kolone" (1939 m.), operas: Ž. Ofenbacho „Hofmano pasakos", Dž. Pučinio „Madam Baterflai" (abi 1937 m.), Dž. Verdžio „Otelas" (1938 m.), E. d Albero „Mirusios akys" (1940 m.) ir kitas. Iki 1940 m. sukūrė scenografiją 27 spektakliams. Nemažos įtakos kūrybai turėjo liaudies menas, dailininkai M. Dobužinskis ir M. K. Čiurlionis.

1941–1949 m. buvo Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės instituto dėstytojas, dekanas, katedros vedėjas, o nuo 1947 m. – docentas. 1947–1949 m. dėstė Kauno vidurinėje dailės mokykloje. 1948 m. buvo Vilniaus Operos ir baleto teatro vyriausias dailininkas, tačiau įsigalėjus socrealizmui iš pareigų buvo atleistas. 

1956 m. dailininkas nutapė dvi freskas Kauno Šv. Kryžiaus (Karmelitų) bažnyčios rytinėje ("Nukryžiavimas", siekiant apsaugoti nuo sunykimo, uždengta mediniu skydu) ir pietinėje ("Dievo Motina Marija ir šv. Jonas Evangelistas").

1953–1959 m. dėstė Kauno S. Žuko taikomosios dailės technikume, kūrė scenografijas spektakliams. 1969–1975 m. dirbo dėstytoju Lietuvos dailės instituto Kauno skyriaus Taikomosios dailės katedroje. 1975 m. sukūrė scenografiją Dž. Verdžio operoms „Aida" ir „Don Karlas" bei „Traviata" (1984 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Raimonda Bitinaitė-Širvinskienė. Truikys Liudas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 167 psl.
2. ↑   Archyvuota kopija 2016-03-06 iš Wayback Machine projekto. Liudas Truikys

Nuorodos
--------

* Liudas Truikys. Biografija ir kūryba Archyvuota kopija 2010-09-12 iš Wayback Machine projekto.
| **Ksaveras Sakalauskas-Vanagėlis** |
| --- |
|  |
| Ksaveras Vanagėlis, 1928 m. |
| Gimė | 1863 m. balandžio 27 d.Kalesninkai, Simno valsčius, Alytaus apskritis |
| Mirė | 1938 m. birželio 15 d. (75 metai)Varšuva |
| Palaidotas (-a) | Senosios  Rasų kapinėse |
| Vaikai | Aldona Malachovska |
|  |
| Veikla | pedagogas, rašytojas, aušrininkas, spaudos darbuotojas |
|  |
| Alma mater | Veiverių mokytojų seminarija |

**Ksaveras Sakalauskas-Vanagėlis** (g. 1863 m. balandžio 27 d. Kalesninkuose, Simno valsčius, Alytaus apskritis – 1938 m. birželio 15 d. Varšuvoje, palaidotas Vilniuje, Rasų kapinėse.) – lietuvių pedagogas, rašytojas, aušrininkas, spaudos darbuotojas.

Biografija
----------

1883 m. baigęs Veiverių mokytojų seminariją, rašytojas mokytojavo Pajevonyje, Beržininkuose iki 1888 m. vėliau Lenkijoje Lomžoje, nuo 1908 m. Varšuvoje.

Platino draudžiamą lietuvišką spaudą, dalyvavo lietuvių kultūrinėje veikloje, bendradarbiavo „Aušroje". 1905 m. Lomžoje įkūrė lietuvių kultūros draugiją. 1905 m. dalyvavo Didžiajame Vilniaus seime.  1923-1934 m. vadovavo Varšuvos lietuvių kultūros draugijai.

Duktė Aldona apie rašytoją parašė vertingų prisiminimų.

Kūryba
------

Reikšmingiausi Vanagėlio kūriniai – 1883–1910 m. apsakymėliai ir eilėraščiai. Išleido poezijos ir prozos knygelių („Vestuvės", 1906 m.; „Melagių dėdė", „Arbatnamyje", „Valsčiaus ponai", „Vestuvės", „Miestelio Onutė", 1907 m.; „Dievo žmonės", „Gyvačių karalius ir kitokios apysakėlės", 1908 m.), elementorių ir skaitinių knygų mokykloms („Dovanėlė", 1909 m.; „Vaikų šaltinėlis", 1926 m.; „Aušrelė", 1927 m.).

Poezijoje apdainavo gimtojo krašto gamtą, kaimo buitį, meilę. Nemažai eilėraščių virto liaudies dainomis. Apsakymėliuose pavaizdavo kaimo ir miestelio žmonių buitį. Svarbi rašytojo prozos dalis – didaktiniai ir pažintiniai kūrinėliai vaikams.  Kūrinius spausdino leidiniuose „Aušra", „Šviesa", „Žemaičių ir Lietuvos apžvalga", „Lietuvių laikraštis", „Nedėldienio skaitymas", „Šaltinis", „Viltis".

Parašė žodžius plačiai žinomai dainai „Kur giria žaliuoja" (komp. Juozas Gudavičius).

Bibliografija
-------------

* *Raštai*, 1921 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 442 psl.
2. ↑  Kostas Doveika. *Ksaveras Sakalauskas-Vanagėlis*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 611
Žemaitės dramos teatras Telšiuose
**Telšių Žemaitės dramos teatras** - nuo 1907 m. egzistuojantis teatras Telšiuose. Tai yra vienas seniausių teatrų Lietuvoje, žinomas, kaip daugiausia nominacijų pelnęs mėgėjų teatras.

Istorija
--------

Teatro Telšiuose pradžia siejama su 1907 m. rugpjūčio 2 d. kuomet tuščiose kareivinėse ant Masčio ežero kranto buvo suvaidintos dvi komedijos - "Žilė galvon - velnias uodegon" ir "Velnias spąstuose". Po metų įvyko antrasis spektaklių vakaras - buvo vaidinamos komedijos "Trys mylimos" ir "Valsčiaus sūdas". Spėjama, kad antrojo spektaklių vakaro režisieriumi buvo F. Milevičius.

1912 m. buvo renkamos lėšos teatro rūmų statybai, tačiau dėl nepalankios politinės situacijos planų teko atsisakyti. 1940-1949 m. Telšiuose veikė profesionalus Žemaičių dramos teatras. 1942 m. pasiūlymą dirbti teatre priėmė režisierius Juozas Miltinis, tačiau dėl nežinomų priežasčių neatvyko.

Praėjus maždaug dešimčiai metų po profesionalaus teatro uždarymo Telšiuose įkurtas mėgėjų teatras, jo vadovu paskirtas E. Karanauskas. 1965 m. teatrui suteiktas Žemaitės vardas. 1990 m. spalio 1 d. Telšių Žemaitės dramos teatras tapo savarankišku juridiniu asmeniu.

Trupės
------

* Profesionalių aktorių trupė (diplomuoti aktoriai)
* Suaugusiųjų mėgėjų aktorių trupė (vyr. rež. D. Žilinskas)
* Vaikų ir jaunimo aktorių studija *Savi* (rež. L. Pocevičienė)
* Vaikų ir jaunimo šokių studija (choreog. I. Levickienė)

Režisieriai, dirbę ar dirbantys teatre
--------------------------------------

* Laima Adomaitienė (dabar Felicija Feiferė)
* Agnė Banytė
* Kastytis Brazauskas
* Jonas Buziliauskas
* Deividas Jonauskis
* Ina Levickienė (Petrakova)
* Laimutė Pocevičienė
* Raimondas Šilanskas
* Badri Tserediani
* Donatas Žilinskas

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė

Šaltiniai
---------

1. ↑  Apie teatrą Archyvuota kopija 2017-10-20 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Teatro istorija Archyvuota kopija 2017-10-20 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Teatro istorija Archyvuota kopija 2017-10-20 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑  Teatro istorija Archyvuota kopija 2017-10-20 iš Wayback Machine projekto.
*Kitos reikšmės – Gėjus (reikšmės).*

| Gėjus |
| --- |
|  |
| Vieta | Trakų raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,245 km² |
| Kranto linijos ilgis | 2,88 km |
| Didžiausias gylis | 5,5 m |
| Išteka | Gėjaus upelis |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Gėjus

  |
| **Koordinatės** |  54°28′10″ š. pl. 24°30′0″ r. ilg.﻿ / ﻿54.46944°š. pl. 24.50000°r. ilg.﻿ / 54.46944; 24.50000Koordinatės: 54°28′10″ š. pl. 24°30′0″ r. ilg.﻿ / ﻿54.46944°š. pl. 24.50000°r. ilg.﻿ / 54.46944; 24.50000 |

**Gėjus** – ežeras Trakų rajono pietvakariuose, 3 km į šiaurę nuo Dusmenų, Gėjaus telmologiniame draustinyje. Ilgis iš vakarų į rytus ir pietus 1,1 km, didžiausias plotis 0,43 km. Altitudė 138,1 m. Krantai daugiausia žemi, pelkėti – aplinkui plyti Gėjaus pelkė. Dugnas dumblinas. Ežerą supa Jurgionių miškas. Iš ežero išteka Gėjaus upelis link Dusmenos upės. Į rytus kiek atokiau nuo ežero yra Ramošiškių kaimas.

Ežero pavadinimas kilęs iš šaknies *gei* ir galūnės *us*. Šaknis *gei* lyginama su lietuvišku žodžiu *gainys*, kuris reiškia lenktos formos daiktą. Ežeras tokį vardą gavo dėl savo lenktos formos.

Už 0,3 km į pietvakarius nuo Gėjaus ežero yra Gėjuko ežeras.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Gėjus (ežeras)*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 591
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
| **Ksaveras Urbanavičius** |
| --- |
| Gimė | 1897 m. spalio 14 d.Bebrininkai, Vilkaviškio apskritis |
| Mirė | 1973 m. gegužės 13 d. (75 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius, vertėjas |
|  |
| Alma mater | Lietuvos universitetas |

**Ksaveras Urbanavičius** (1897 m. spalio 14 d. Bebrininkai, Vilkaviškio apskritis – 1973 m. gegužės 13 d. Vilnius) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, vertėjas.

Biografija
----------

Mokėsi Marijampolės gimnazijoje, baigė Vilniaus gimnaziją. 1916 m. mobilizuotas į rusų kariuomenę. 1919 m. pradėjo dirbti Spaudos biure prie Ministrų kabineto. 1923-1926 m. dirbo Vidaus reikalų ministerijos spaudos referentu, studijavo Lietuvos universitete. 1927-1936 m. laikraščio „Mūsų rytojus" redakcijos darbuotojas, 1934-1936 m. faktiškasis redaktorius.

Bendradarbiavo leidiniuose „Ūkininko patarėjas", „Kuntaplis", „Lietuvos sparnai", „Tautos ūkis". 1933 m. priimtas į Lietuvos žurnalistų sąjungą. 1943-1944 m. buvo kalinamas Štuthofo koncentracijos stovykloje. 1945-1964 m. dirbo įvairiose leidyklose vertėju-redaktoriumi.

Išvertė į lietuvių kalba A. Cveigo, F. Engelso, V. Lenino, G. E. Lesingo, J. Smūlio, S. Žeromskio raštų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 534 psl.
Koordinatės: 55°38′42.96″ š. pl. 22°35′17.33″ r. ilg.﻿ / ﻿55.6452667°š. pl. 22.5881472°r. ilg.﻿ / 55.6452667; 22.5881472

| Karklėnų ežeras |
| --- |
| Ežeras nuo rytinio krantoEžeras nuo rytinio krantoEžeras nuo rytinio kranto |
| Vieta | Kelmės raj. Lietuva |
| Plotas | 0,445 km² |
| Kranto linijos ilgis | 3,39 km |
| Įteka | bevardis upelis |
| Išteka | bevardis upelis |

**Karklėnų ežeras** – ežeras vidurio Lietuvoje, Kelmės rajone, apie 7,5 km į šiaurės vakarus nuo Kražių, 1,5 km į pietryčius nuo Karklėnų. Ilgis šiaurės-pietų kryptimi 1,1 km, plotis iki 0,65 km. Altitudė 148,1 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę mišku. Iš rytų prieina Spirgių miškas, į vakarus plačiai nusidriekia Karklėnų pelkė. Šiaurinėje ežero dalyje yra salelė (0,05 ha). Šiaurrytine pakrante eina kelias  **2113**  Varlakojai–Karklėnai–Kolainiai .

Įteka ir išteka po upelį (Dubysos intako Kražantės baseinas).

Prie pietinio ežero kranto įsikūręs Pažerio kaimas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Karklėnų ežeras*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 221
| **Lui Nikola Davupranc. *Louis Nicolas Davout*** |
| --- |
|  |
| Lui Nikola Davu |
| Louis Nicolas Davout herbas |
| Louis Nicolas Davout herbas |
|  |
| Gimė | 1770 m. gegužės 10 d.Annoux, Burgundija |
| Mirė | 1823 m. birželio 1 d. (53 metai)Paryžius |
| Palaidotas (-a) | Per Lašezo kapinės |
|  |
| Veikla | Prancūzijos maršalas, Napoleono karų dalyvis |
|  |
|  **Vikiteka** | Louis Nicolas Davout |

**Lui Nikola Davu** (pranc. *Louis Nicolas Davout*, gimė 1770 m. gegužės 10 d. – mirė 1823 m. birželio 1 d.) – hercogas, kunigaikštis, peras, Prancūzijos maršalas (1804), vienas žymiausių Napoleono I karvedžių, Revoliucijos ir Napoleono karų dalyvis, iki 1815 m. nepralaimėjęs nė vieno mūšio. Vadintas „geležiniu maršalu".

Biografija
----------

Gimė 1767 m. kovo 25 d. Annoux kaime, prie Avalono miesto, Burgundijoje. Vienu metu kartu su Napoleonu mokėsi *Brienne-le-Château* karo mokykloje. 1788 m. įstojo į Prancūzijos revoliucinę armiją. 1792 – 1793 m. dalyvavo ir pasižymėjo Belgijos kampanijoje, tapo brigados generolu. 1798 m. dėl aristokratiškos kilmės buvo pašalintas iš armijos, tačiau jakobinų grąžintas. 1798 – 1799 m. dalyvavo žygyje į Egiptą. Nuo 1801 m. Didžiosios armijos Trečiojo korpuso vadas. Austerlico mūšyje Davu vadovaujamas korpusas atlaikė pagrindinę Rusijos kariuomenės ataką. 1806 m. Jena-Auerstadto mūšyje sutriuškino dvigubai gausesnes Frydricho III pajėgas. 1809 m. dalyvavo Eckhmulio ir Vagramo mūšiuose. Dalyvavo Napoleono žygyje į Rusiją, kurio metu vadovavo Didžiosios armijos Pirmajam korpusui. Davu buvo sužeistas Borodino mūšyje. 1813 m. Napoleonui pralaimėjus Leipcigo mūšyje ilgiausiai išsilaikė Davu vadovaujama Hamburgo įgula. Antrojo Napoleono valdymo metu, Napoleonas Davu paskyrė Prancūzijos karo ministru ir kariuomenės Paryžiuje vadu, nepaisant Davu pasiryžimo kautis fronte. Po Vaterlo mūšio Davu pareikalavo, kad sąjungininkai suteiktų visišką amnestiją visiems Napoleono šalininkams. Priešingu atveju, Davu pagrasino tęsti karą. Sąjungininkai priėmė Davu reikalavimą. Davu buvo vienintelis Napoleono maršalas neprisiekęs Burbonams.

1823 m. birželio 1 d. Davu mirė nuo tuberkuliozės.
Palaidotas Paryžiaus Per Lašezo kapinėse.

Davu turėjo aštuonis vaikus, iš kurių išgyveno tik keturi. N. L. Davu laikytas itin griežtu, net žiauriu, atsidavusiu Napoleonui ir kartu labai savarankišku karo vadu.

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RNapoleono maršalai |
| --- |
|  |
|  | 
Augereau • Bernadotas • Berthieras • Besieres • Brune • Davout • Gouvion Saint-Cyr • 
Grouchy • Jourdan • Kellermann • Lannes • Lefebvre • MacDonald • Marmont • Masséna • Moncey • Mortier • Murat • Ney • Oudinot • Pérignon • Poniatovskis • Sérurier • Soult • Suchet • Viktoras |  |

 |

Šaltiniai
---------

1. ↑   *Louis Nicolas Davout (Lui Nikola Davu)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 545 psl.
| Aukrakštis |
| --- |
| Vieta | Alytaus raj. Lietuvos vėliava Lietuva |
| Plotas | 0,41 km² |
| Kranto linijos ilgis | 3,18 km |
| Didžiausias gylis | 11,5 m |
| Išteka | bevardis upelis |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Aukrakštis

  |
| **Koordinatės** |  54°20′56″ š. pl. 24°18′21″ r. ilg.﻿ / ﻿54.34889°š. pl. 24.30583°r. ilg.﻿ / 54.34889; 24.30583Koordinatės: 54°20′56″ š. pl. 24°18′21″ r. ilg.﻿ / ﻿54.34889°š. pl. 24.30583°r. ilg.﻿ / 54.34889; 24.30583 |

**Aukrakštis** – ežeras Lietuvoje, Alytaus rajono pietryčiuose, 2,5 km į pietvakarius nuo Daugų miesto. Giliausia vieta siekia 11,5 m. Dubuo išgulėtas negyvojo ledo luisto. Kranto linija vingiuota. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,86 km, plotis – iki 0,81 km. Altitudė 139 m. Krantai aukšti, sausi, daugiausiai apaugę siauru medžių ir krūmų ruožu. Šiaurėje prieina Daugų miškas. Pietuose išteka upelis į Miesčionkos upelį (Suvingio ežero intakas).

Šalia Aukrakščio ežero įsikūrę Karliškių, Daugų kaimai. Pietinėje pakrantėje yra Makariškių alkakalnis.

Etimologija
-----------

Ežerėvardis *Aũkrakštis* sudarytas iš *auka*(?) ir *rakštis* (iš *rakštus* „dygus, aštrus, duriantis").

Šaltiniai
---------

1. ↑  maps.lt duomenys
2. ↑  Algirdas Stanaitis. *Aukrakštis*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 132
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 272
**Kupiškio spaustuvė** – spaustuvė, 1946–1999 m. veikusi Kupiškyje, Vytauto g. 33.

Istorija
--------

Spausdino apskrities laikraštį „Stalino keliu", kuris 1950 m. tapo rajono laikraščiu ir nuo 1961 m. ėjo pavadinimu „Komunizmo keliu". 1951–1953 m. buvo spausdinami MTS laikraščiai: Kupiškio-Noriūnų „Kolūkiniu keliu" ir Skapiškio „Lenino keliu".

1959 m. panaikinus Obelių rajoną, uždaryta ir Obelių spaustuvė, jos įrengimai atiteko Kupiškio poligrafinei įmonei. 1962 m. gautas linotipas. 1976 m. Kupiškio spaustuvė prijungta prie Panevėžio spaustuvės kaip skyrius. Iš pradžių ji spausdino Kupiškio rajono laikraštį „Komunizmo keliu" (nuo 1989 m. – „Kupiškėnų mintys"), nuo 1987 m. jį tik rinko.

1991 m. Kupiškio spaustuvė tapo savarankiška valstybine, o 1995 m. pertvarkyta į UAB „Kupiškio spaustuvė", spausdino blankus, smulkius spaudinius. 

Kupiškio spaustuvė panaikinta 1999 m. Per 52 metus jai yra vadovavę Juozas Kasmauskas, Bronius Žiūkas, Vytautas Žebrauskas, pastaruosius 30 metų – Monika Lauciuvienė-Paliulienė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 253 psl.
2. ↑  Eleonora Vaičeliūnienė. „Kupiškėnų mintys". Istorija
*Šis straipsnis apie ežerą. Apie kaimą skaitykite straipsnyje Puožas (kaimas).*
Koordinatės: 55°48′43″ š. pl. 25°9′38″ r. ilg.﻿ / ﻿55.81194°š. pl. 25.16056°r. ilg.﻿ / 55.81194; 25.16056

| Puožas |
| --- |
| Puožo ežerasPuožo ežerasPuožo ežeras |
| Vieta | Kupiškio raj. Lietuva |
| Plotas | 0,244 km² |
| Kranto linijos ilgis | 2,76 km |
| Kilmė | ledyninis |
| Įteka | 3 bevardžiai upeliai |
| Išteka | bevardis upelis |

**Puožas** – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Kupiškio rajone, apie 8 km į šiaurę nuo Šimonių, 2,5 km į vakarus nuo Juodpėnų. Ilgis iš rytų į vakarus 1,08 km, plotis iki 0,31 km. Altitudė 102,4 m. Telkšo rinoje. Krantai žemi, lėkšti, vakaruose supelkėję, vietomis apaugę miškeliais. Pakrantėse plyti dirbami laukai.

Vakaruose iš Puožo išteka bevardis upelis (Voškilio intakas, Kupos upės baseinas) į už 0,21 km telkšantį Keginių tvenkinį.

Prie ežero įsikūrę Puožo ir Keginių kaimai. Pietine pakrante eina kelias  **2403**  Slavinčiškis–Adomynė–Aluotos .

Vandenvardis siejamas su suom. *paz* („uola, granito plokštė") bei finougrizmu latvių kalboje *pāzis* („uola").

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Puožas (ežeras)*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 471
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 268
| **Kurt Lewin** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1890 m. rugsėjo 9 d.Mogilnas, Kujavijos Pamario vaivadija |
| Mirė | 1947 m. vasario 12 d. (56 metai)Niutonvilis, Masačusetso valstija, JAV |
|  |
| Veikla | psichologas |
|  |
| Alma mater | Freiburgo universitetas |

**Kurtas Zadekas Levinas** (vok. *Kurt Zadek Lewin*, 1890 m. rugsėjo 9 d. Mogilnas, Kujavijos Pamario vaivadija – 1947 m. vasario 12 d. Niutonvilis, Masačusetso valstija, JAV) – JAV ir Vokietijos psichologas, vienas socialinės psichologijos pradininkų.

Biografija
----------

1909 m. Freiburgo universitete studijavo mediciną, vėliau Miuncheno universitete – biologiją, Berlyno universitete – filosofiją. 1916 m. daktaras.

Dalyvavo Pirmajame pasauliniame kare. 1921–1930 m. dėstė Berlyno universitete. 1930–1935 m. dėstė Stanfordo universitete (JAV) ir Kornelio nacionalinėje ekonomikos mokykloje Niujorke, 1935–1944 m. – Ajovos universitete.

Socialinio judėjimo aktyvistas. Priešinosi antisemitizmui, siekė Vokietijos valstybės institucijų demokratizavimo ir moterų padėties pagerinimo. 1944 m. Masačūsetso technologijos institute (JAV) įkūrė Grupės dinamikos tyrimų centrą. Teigė, kad žmogaus elgesio ypatybės priklauso nuo jį supančios aplinkos ir sąlygų. Žmonių grupės dinamiką lemia jos narių tarpusavio priklausomumas.

Bibliografija
-------------

* Asmenybės dinaminė teorija / *A Dynamic Theory of Personality* 1935 m.
* Topologinės psichologijos principai / *Principles of Topological Psychology* 1936 m.
* Socialinių konfliktų sprendimas / *Resolving Social Conflicts* 1948 m.
* Lauko teorija socialiniuose moksluose / *Field Theory in Social Science* 1951 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kurtas Zadekas Levinas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 58 psl.

* Enciklopedija Lietuvai ir pasauliui, Rimantas Lazdynas
Įmonės logotipas
**AB „Lėvuo"** – prekybos įmonė Lietuvoje ir Baltijos šalyse. Būstinė Panevėžyje, filialai Vilniuje, Kaune, Klaipėdoje, Šiauliuose.

Istorija
--------

1977 m. įkurta valstybinė prekybos įmonė. Kaip akcinė bendrovė Panevėžio miesto valdyboje užregistruota 1992 m. gegužės 18 d. privatizavus valstybinę prekybos įmonę „Lėvuo". 2004 m. bendrovės įkūrėja Gražina Jašinskienė pardavė savo akcijas koncernui „MG Baltic". Direktorius nuo 2004 m. Deimantas Dalibogas.

Veikla
------

AB „Lėvuo" plėtoja 3 skirtingų tipų parduotuvių sistemas ir atskiras parduotuves:

* „IMITZ" – drabužių parduotuvių tinklas;
* Frančizinės parduotuvės – „Gerry Weber", „Etam RTW", „Etam Lingerie", „Tally Weijl", „Esprit", „Celio"' "Max&Co. ", „Lacoste", „Marc Cain";
* GEDIMINO 22 – mados ir stiliaus namai.

Turi 38 parduotuves, (Vilniuje – 17, Kaune – 7, Klaipėdoje – 5, Panevėžyje – 4, Šiauliuose – 4. Utenoje – 1. Bendras parduotuvių prekybos plotas – 10 000 m². (2008 m.). Apyvarta 39,4 mln. Lt (2006 m.); dirbo – 380 darbuotojų (2007 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  AB „Lėvuo" teisiniai pagrindai
2. ↑  *Lėvuo*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 58 psl.