recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Dabikinės hidrografinis draustinis |
| --- |
| hidrografinis draustinis |
| Hidrografinio draustinio ženklas Hidrografinio draustinio ženklas |
| **Vieta:** | Mažeikių rajonas, Akmenės rajonas, Lietuvos vėliava Lietuva |
| 

Žemėlapis rodantis Dabikinės hidrografinis draustinis vietą.Dabikinės hidrografinis draustinis

  |
| **Koordinatės:** | 56°13′36″ š. pl. 22°40′31″ r. ilg.﻿ / ﻿56.22667°š. pl. 22.67528°r. ilg.﻿ / 56.22667; 22.67528Koordinatės: 56°13′36″ š. pl. 22°40′31″ r. ilg.﻿ / ﻿56.22667°š. pl. 22.67528°r. ilg.﻿ / 56.22667; 22.67528 |
| **Plotas:** | 2,3 km² |
| **Įkurtas:** | 1995 m. |
| **Valdymas:** | Valstybinė saugomų teritorijų tarnyba |

**Dabikinės hidrografinis draustinis** – saugoma gamtos teritorija, kuri driekiasi pietvakarių kryptimi Akmenės rajono savivaldybėje, lygiagrečiai keliui  **1007**  Akmenė–Klyšiai–Dainoriai , apima Dabikinės upės žemupio 6,7 km atkarpą nuo Dabikinėlės kaimo tilto per Dabikinę (3 km į pietvakarius nuo Akmenės) iki geležinkelio Mažeikiai-Šiauliai ties Mažeikių ir Akmenės rajonų riba.

Draustinis skirtas išsaugoti natūralų pelkėtą Dabikinės žemupio slėnį. Įsteigtas LR Vyriausybės 1995 m. vasario 15 d. nutarimu Nr. 247. Jo dabarinės ribos nustatytos 2009 m. balandžio 29 d. nutarimu Nr. 370. Plotas 228,4 ha.

Geografija
----------

Upės žemupio slėnis labai vingiuotas, užpelkėjęs, pilnas įvairiausio ilgio bei formų senvagių, senvagių likučiuose susiformavusių kūdrų. Slėnis mažai paliestas antropogeninės veiklos, todėl pasižymi natūralia turtinga bioįvairove.

Ties kairiajame krante esančiu Dabikinėlės kaimu Dabikinė patenka į Ventos regioninį parką ir į Dabikinės hidrografinį draustinį. Už 400 m upe žemyn, dešiniajame krante už 750 m nuo upės Padvarėliuose įrengtas slėpiningas Ramybės slėnis su trykštančiu šaltiniu. Didžiąją savo tėkmės per draustinį dalį upė teka šalia kairiajame krante augančio Viliošių miško. Likus apie 2,5 km iki žiočių kertama Akmenės – Mažeikių rajonų savivaldybių riba. Apie 100 m žemyn upe kairiajame krante yra Viliošių senkapis. Apie 300 m iki senkapio dešiniajame upės krante beveik nepastebimo Viliošių piliakalnio liekanos. Likus 1,7 km iki žiočių baigiasi Dabikinės hidrografinis draustinis.

Nuorodos
--------

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras Archyvuota kopija 2021-01-26 iš Wayback Machine projekto.
* Ventos regioninis parkas. Dabikinės žemupys Archyvuota kopija 2016-03-10 iš Wayback Machine projekto.
Dmitrijus Daugėla
**Dmitrijus Daugėla** (blrs. *Дзмітрый Іванавіч Даўгяла*. lenk. *Dmitrij Dovgiallo*, 1864 m. lapkričio 1 d. Kazėnai, Breslaujos apskritis, dab. Šumilino rajonas, Vitebsko sritis – 1942 m. balandžio mėn. Kazachstanas) – baltarusių istorikas, archyvaras, istorinių šaltinių tyrėjas.

Biografija
----------

Baigė Vitebsko seminariją ir 1894 m. – Sankt Peterburgo Dvasinę stačiatikių akademiją. Nuo 1896 m. Vitebsko centrinio archyvo vedėjas; redagavo jo istorinių šaltinių publikacijas. 1903 m. persikėlė į Vilnių, dirbo Senųjų aktų archyve, nuo 1906 m. redagavo laikraštį „Белая Русь". 1906-1915 m. Vilniaus archeografijos komisijos narys, nuo 1913 m. pirmininkas. 1910-1914 m. redagavo leidinį „Записки Северо-Западного отдела Русского географического общества", kuriame spausdino ir savo istoriografinius darbus. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui 1915 m. evakavosi į Mogiliavą, dirbo vietiniame archyve. 1917 m. išrinktas Visos Baltarusijos kongreso atstovu. Nuo 1921 m. Mogiliovo archyvo vedėjas.

Nuo 1925 m. istorinių šaltinių mokslą dėstė Baltarusijos universitete Minske, docentas, be to, Baltarusijos kultūros instituto bendradarbis. Nuo 1929 m. Baltarusijos mokslų akademijos bibliotekos direktorius. 1937 m. sausio 10 d. NKVD suimtas, 1939 m. ištremtas į Kazachiją 5 metams, bet ten mirė. 1964 m. reabilituotas.

Mokslinė veikla
---------------

Su kitais parengė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės istorijai reikšmingų publikacijų:

* Istorinė ir teisinė medžiaga, paimta iš Vitebsko ir Mogiliavo gubernijų aktų knygų (Историко-юридические материалы. t. 27-32 1898-1906 m.)
* Vilniaus senovės aktų tyrimo archeografijos komisijos aktai (Акты, издаваемые Виленской комиссией. t. 32-37 1907–1912 m.),
* Baltarusijos archyvas (Беларускі архіў t. 1-3 1927–1930 m.).

Parašė daug istorinių apybraižų apie Baltarusijos ir Lietuvos miestus, miestelius, pilis, vienuolynus, archyvus.

Bibliografija
-------------

* Радошковичи, заштатный город Виленской губернии. Вильна, 1907;
* З гісторыі беларускага пісьменства XVII ст. Мн. 1927
* Літоўская Мэтрыка і яе каштоўнасьць для вывучэньня мінуўшчыны Беларусі. Рыга, 1933
* Матэрыялы да гісторыі мануфактуры Беларусі ў часы распаду феадалізму. т. 1-2, Мн. 1934–1935
* Гісторыя Беларусі ў дакументах і матэрыялах. т. 1, Мн. 1936

Šaltiniai
---------

1. ↑  Макароў Л.У. Рэпрэсаваныя літаратары, навукоўцы, работнікі асветы, грамадскія і культурныя дзеячы Беларусі, 1794-1991. Энц. даведнік. У 10 т. Т.1. —Мн:, 2003. ISBN 985-6374-04-9
2. ↑  Vytautas Raudeliūnas. *Dmitrijus Daugėla*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 103 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Dmitrijus Daugėla** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Karolingų laikotarpio emalis
**Emaliuoti dirbiniai** – archeologinių tyrimų metu randami žalvariniai dirbiniai, dengti emaliu.

Istorija
--------

Emaliuoti dirbiniai pradėti gaminti 1 tūkstantmetyje pr. m. e. Egipte, Kretoje ir Mikėnuose, Kinijoje, Bizantijoje. Europoje paplito Romos imperijos laikais. II a. emaliuoti dirbiniai (papuošalai) iš jos provincijų pateko į baltų kraštus. Skiriami 2 emaliuotų dirbinių tipai: romėniškieji ir barbariškieji. 

Romėniškieji emaliuoti dirbiniai – apskritos kiauraraštės, apskritos su tutuliu ir pasidabruotos su trikampe kojele segės. Barbariškieji emaliuoti dirbiniai – žirgo aprangos daiktai, geriamųjų ragų juostos, papuošalai, II a. – V a. gaminti baltų žemėse ir gretimuose kraštuose (dab. Vidurio Rusijoje, Ukrainoje – Vidurio Padnieprėje). Rasta III a. - IV a. žalvarinių ir pasidabruotų emaliuotų plokštelių. Dauguma tyrėjų svarbiausiais barbariškųjų dirbinių centrais laiko Mozūriją ir Baltijos rytinį pakraštį. Emaliuotus dirbinius nešiojo gentinė diduomenė.

Lietuvoje
---------

Lietuvoje rasta romėniškųjų ir barbariškųjų dirbinių, dengtų mėlynos, raudonos, žalios spalvos emaliu. Jų aptikta II a. – V a. kapuose Lietuvos vakarinėje dalyje (romėniškosios segės ir plokštelės, vietos meistrų apyrankės, apskritos kiauraraštės ir profiliuotos segės, žirgo kamanų apkalai), Žemaitijoje ir Vidurio Lietuvos šiaurinėje dalyje (romėniškosios segės trikampe kojele, plokščios segės, vietinės geriamųjų ragų juostos, trikampės kiauraraštės segės), Rytų, Pietryčių ir Vidurio Lietuvoje (vietinės pasaginės segės, maži ir dideli kabučiai, antkrūtininės juostos).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Mykolas Michelbertas. *Emaliuoti dirbiniai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 488 psl.
| Kišiniovo respublikinis stadionas |
| --- |
| Įėjimas į stadioną |
| Vieta | Moldavija Kišiniovas |
| Atidarytas | 1951 m. |
| Nugriautas | 2007 m. |
| Paviršius | Žolė |
| Talpa | 21 580 |
| Lauko matmenys | 110 × 90 |
| Nuomininkai | Zimbru Chisinau, Dacia Chisinau |

**Kišiniovo respublikinis stadionas** – buvęs įvairios paskirties stadionas Kišiniove, daugiausia naudotas futbolo varžyboms.

Istorija
--------

Stadiono likučiai 2009 m.
Pastatytas 1951 m. tuometinio Moldavijos komunistų partijos I sekretoriaus L. Brežnevo iniciatyva, talpino 25 000 žiūrovų. Renovuotas 1974 m. Stadione vyko 2 TSRS futbolo lygos taurės finalai, taip pat 17 Moldavijos futbolo taurės finalų, 1981 m. VIII Moldavijos spartakiada. 2006 m. planuota stadioną rekonstruoti, bet netrukus jis buvo uždarytas, o 2007 m. nugriautas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Сергей Кожухарь. Страсти по стадиону. 2007-11-07, Try.md (tikrinta 2023-12-26).
2. ↑  ФИФА и УЕФА профинансируют реконструкцию Республиканского стадиона в столице Молдавии. Regnum.ru (tikrinta 2023-12-26).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

*Fasci Italiani di Combattimento* programa laikraštyje „Il Popolo d'Italia"
**Fasci Italiani di Combattimento**, *Italijos kovos sąjunga* – vienas iš Italijos *fašų* (it. *fasci* 'sąjunga'), 1919 m. kovo 23 d. įkurta Benito Musolinio. 1921 m. lapkričio 9 d. šis fašas transformavosi į Nacionalinę fašistų partiją (it. *Partito Nazionale Fascista*). 

Musolinis sujungė kelių skirtingų politinių partijų ideologijas. Jis politinę veiklą pradėjo kaip socialistas, vėliau tapo socialistų žurnalo „Avanti" redaktoriumi. Iš Italijos socialistų partijos buvo išmestas po to, kai Pirmojo pasaulinio karo metu palaikė įsitraukimą į karą. Po karo jis organizavo grupę, pavadintą „Fascio di Combattimento" ('Kovos sąjunga'), kuri pradžioje buvo nepopuliari. 

1919 m. Versalio sutarties dėka Italija iš Austrijos gavo Pietų Tirolį, Trentą, Istriją ir Triestą. Tačiau Italija dar norėjo Adrijos pakrantėje Fiumės ir Dalmatijos regiono, todėl jautėsi nuskriausti. 1919 m. kovą Musolinis organizavo „Fasci di Combattimenti" ('Kovos sąjungą'), kuri ėmė palaikyti nuviltus, bedarbius karo veteranus. Ardičiai piktai reagavo į Italijoje kilusias problemas, o Musolinis jiems simpatizavo, skelbė, kad jis kare patyrė tą patį, ką ir jie. Daug ardičių prisijungė prie Musolinio *Fasci* ir galop tapo *juodmarškiniais*.

Fašo leidinys buvo laikraštis „Il Popolo d'Italia".

Organizacija surengė tris suvažiavimus (it. *Congresso Nazionale*):

* I suvažiavimas – Florencija, 1919 m. spalio 9-10 d.
* II suvažiavimas – Milanas, 1920 m. gegužės 24-25 d.
* III suvažiavimas – Roma, 1921 m. lapkričio 7-10 d.
Lipdytinės keramikos pavyzdžiai
**Lipdytinė keramika** – rankomis lipdyti moliniai indai, jų gamybos technologija.

Technologija
------------

Lipdytinė keramika atsirado neolito laikotarpiu. Iki žiedžiamojo rato išradimo (išrastas 4 tūkstantmetyje pr. m. e. Egipte) ir jo panaudojimo buvo pagrindinė keramikos gamybos technologija. Lipdymo technika labai įvairi – indo formos gali būti išspaudžiamos iš vieno molio gabalo arba jos lipdomos prie padaryto dugno jungiant molio juostas, spirales ar lopinius. Lietuvoje lipdytinė keramika pradėta naudoti 4–3 tūkstantmetyje pr. m. e. X a. – XI a. pradėjus naudoti žiedžiamąjį ratą ją išstūmė žiestoji keramika. Lipdytinę keramiką dar gamina tautodailininkai.

Kultūros
--------

Archeologiniuose paminkluose rasta lipdytinė keramika tiriama. Pagal žaliavos (molis) ir jos liesintojo (grūstas granitas, smėlis, organika) pasirinkimą, savitą indo (puodas, taurė, amfora) formavimo techniką, paviršiaus apdailos būdus ir puošybą mokslininkai sprendžia apie tam tikrai teritorijai ir epochai būdingą tradiciją. Lipdytinė keramika – svarbus materialiosios kultūros elementas, ja remiantis išskiriamos archeologinės kultūros – brūkšniuotosios keramikos kultūra, virvelinės keramikos kultūra, rutulinių amforų kultūra ir kt. nagrinėjamos etninės istorijos problemos.

Kiti straipsniai
----------------

* Brūkšniuotoji keramika
* Grublėtoji keramika
* Lygioji keramika
* Miniatiūrinė keramika

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksiejus Luchtanas. *Lipdytinė keramika*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 431 psl.
| **Tremella mesenterica** |
| --- |
| Raukšlinis žiūrytis (Tremella mesenterica)Raukšlinis žiūrytis (*Tremella mesenterica*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Žiūrytiniečiai  *( Tremellales)* |
| Šeima: | Žiūrytiniai  *( Tremellaceae)* |
| Gentis: | Žiūrytis  *( Tremella)* |
| Rūšis: | Raukšlinis žiūrytis  *( Tremella mesenterica)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Raukšlinis žiūrytis** (*Tremella mesenterica*) – žiūrytinių šeimos grybų rūšis.

Vaisiakūniai nedideli, 2-5 (6) cm skersmens, apskritos, netaisyklingos formos, garbanoti giliai raukšlėti, smegenų pavidalo, gniužulai. Jauni būna oranžiškai geltoni, sendami išblunka iki sieros geltonumo, gelsvos, balsvos spalvos, drebučių konsistencijos.
Trama drebutinė, vėliau – minkšta, o sena – net ištižusi, suglebusi.
Sporos 9-12 x 8-10 μm.

**Būdingi požymiai**: geltoni, oranžiniai, garbanoti gniužulai, drebučių konsistencijos.

Padžiūvę, palijus arba po nedidelių šalčių (iki -10 °C) vėl atgyja, auga toliau.
Auga miškuose, parkuose ištisus metus, net žiemą, ant suverstų lapuočių medžių, ypač ant drebulės, beržo šakų, stuobrių, išvartų. Nevalgomas, labai dažnas.

Literatūra
----------

* Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, p. 480

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Raukšlinis žiūrytis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Heseno liaudies valstybė** (vok. *Volksstaat Hessen*) – Vokietijos valstybė Hesene-Darmštate, egzistavusi 1918–1945 m. 

Po Pirmojo pasaulinio karo Heseno didžioji hercogystė (vok. *Großherzogtum Hessen*) tapo respublika, jos pavadinimas pakeistas į vok. *Volksstaat*  'liaudies valstybė' (tai rodė, kad valstybė nėra monarchija). Sostinė buvo Darmštatas. Valstybę sudarė provincijos:

* Aukštutinis Hesenas (vok. *Oberhessen*), sostinė Gysenas (*Gießen*),
* Štarkenburgas (vok. *Starkenburg*), sostinė Darmštatas,
* Reino Hesenas (vok. *Rheinhessen*), sostinė Maincas.

Valstybės plotas buvo 7692 km²; ji turėjo 1 347 279 gyventojus. Apie 2/3 gyventojų buvo protestantai, likę – katalikai.

Pagal Versalio sutartį apie 40% valstybės teritorijos (daugiausia Reino Heseno ir dalis Štarkenburgo) buvo okupuota Prancūzijos kariuomenės. Ši okupacija truko iki 1930 m. birželio 30 d. Po Antrojo pasaulinio karo Aukštutinis Hesenas ir Štarkenburgas įėjo į amerikiečių okupacinę zoną, o Reino Hesenas atiteko Prancūzijos okupacinei zonai. 
1945 m. rugsėjo 19 d. JAV administratoriai sukūrė naują Didžiojo Heseno valstybę (vok. *Groß-Hessen*), į kurią įėjo Prūsijos provincijos Hesenas ir Nasau bei Frankfurtas prie Maino. 1946 m. gruodžio 1 d. Didysis Hesenas buvo pervadintas į Heseną, o vėliau tapo viena iš federalinių Vakarų Vokietijos žemių. 

Dalis buvusios Heseno liaudies valstybės teritorijos ant Reino krantų tapo Vokietijos federalinės žemės Reino kraštas-Pfalcas dalimi.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Ruduo. Ventos upė, Mažeikių rajonas
Rudeniškas peizažas
**Ruduo** – vienas iš keturių metų laikų vidutinio klimato zonose. Yra tarp vasaros ir žiemos.

Meteorologiniu požiūriu, Šiaurės pusrutulyje rudeniu laikomi rugsėjo, spalio ir lapkričio mėnesiai. Astronomiškai ruduo prasideda apie rugsėjo 23 d. ir baigiasi gruodžio 21 d.

Airių kalendorius, kuriame dar vis naudojamas keltiškasis ciklas, ruduo apima rugpjūtį, rugsėjį ir spalį. Tuo tarpu kinų astronomijoje ruduo prasideda apie rugpjūčio 7 d. Nemažai senovės civilizacijų metus skaičiavo nuo rudens.

2006 m. ruduo buvo šilčiausias per 500 metų, tai siejama su visuotiniu atšilimu.

Ruduo kultūroje
---------------

Žymus vokiečių poetas Rainer'is Maria Rilke aprašo rudenį vienoje jo garsių poemų *Herbsttag* („Rudens diena").

Kristijono Donelaičio „Metuose" rudeniui yra paskirta dalis „Rudens gėrybės", kurioje jaučiama nostalgija.

JAV kultūroje rudenį daug kas sieja su švente Halloween, tuo tarpu Lietuvoje – su Vėlinėmis.

Fotografijų galerija
--------------------

* Medžio šakelė rudenįMedžio šakelė rudenį
* Rudeniniai lapai Rudeniniai lapai

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RMetų laikai |
| --- |
|  |
| 
Žiema | Pavasaris | Vasara | Ruduo |

 |

Vikižodynas
Ietigalio įtvėrimo būdas
Šerninės ieties antgalis (42 cm ilgio), apie 1430 m.
Bronziniai ietigaliai
**Ietigalis**, *ieties antgalis, smaigalys* – ieties priekinio galo įtaisas, skirtas nukauti ar žeisti priešininką ar medžiojamą gyvūną, taip pat - pramušti šarvus. Ietigaliai yra dažnai archeologiniuose tyrimuose randami archeologiniai radiniai.

Istorija
--------

Ietigaliai žinomi nuo akmens amžiaus. Iš pradžių vienas ieties galas buvo nusmailinamas arba apdeginamas, vėliau prie jo pradėta tvirtinti 20–30 cm ilgio, kartais 40–60 cm ilgio ietigalį. Ankstyviausi ietigaliai gaminti iš titnago mikrolitų, vėliau iš kaulo ir rago, o paplitus metalams juos imta lieti iš bronzos ir žalvario, kaldinti iš geležies ir galiausiai iš raštuoto Damasko plieno. Kai kurių ietigalių įmovos buvo inkrustuojamos brangiaisiais metalais.

Klasifikacija
-------------

Pagal formą ir tvirtinimo prie koto būdą ietigaliai skirstomi į įmovinius ir įtveriamuosius. Ietigalį sudaro plunksna ir įmova arba įtvaras. Labiausiai buvo paplitę ietigaliai su karklo lapo pavidalo ir rombo formos plunksnomis. Kiek rečiau naudoti ietigaliai su profiliuotomis ištęsto trikampio formos ir lanceto pavidalo plunksnomis, kurių skersinis pjūvis – lęšio, rombo, ištęsto rombo formos, arba su briauna. Svaidomųjų iečių ietigaliai daryti su viena arba dviem užbarzdomis – jos kliudė ištraukti ietį iš kūno arba skydo.

Lietuvoje
---------

Lietuvoje paleolite, mezolite ir neolite naudoti įtveriamieji titnaginiai lauro lapo pavidalo, trikampiai, smailūs ir siauri kauliniai ar raginiai ietigaliai. Bronzos amžiuje pradėta gaminti įmovinius žalvarinius ir į juos panašius kaulinius ietigalius. Geležies amžiuje paplito įmoviniai, rečiau įtveriamieji geležiniai ietigaliai. I tūkstantmečio pirmajai pusei būdingi ietigaliai su plačiomis, dažnai iškilia briauna, plunksnomis. Naudoti karklo, lauro lapo, trikampio profiliuotomis ir pailgos širdies formos plunksnomis ietigaliai. Nuo 2 tūkstantmečio pradžios paplitus šarvams, imta gaminti plieninius ietigalius su siaura, ilga arba trumpa rombine plunksna, XI a. – XII a. pradėti naudoti Damasko plieno ietigaliai. II a. – XVI a. pradžioje ietigalių randama kapinynuose, piliakalniuose ir gyvenvietėse; II a. – XVI a. kapuose dažniausiai randama po du ir daugiau skirtingų formų geležinių ietigalių.

* Strėlių antgaliai ir ietigaliaiStrėlių antgaliai ir ietigaliai
* Miunchebergo ietigalisMiunchebergo ietigalis
* Sudano dinka genties ietigaliaiSudano dinka genties ietigaliai
* Formos bronziniams ietigaliams lieti pusė (D. Britanija)Formos bronziniams ietigaliams lieti pusė (D. Britanija)
* Vikingų geležinis ietigalisVikingų geležinis ietigalis
* Bronzinis ietigalis (Austrija)Bronzinis ietigalis (Austrija)
* Bronziniai ietigaliai (Austrija)Bronziniai ietigaliai (Austrija)
* Japoniškos ieties jario ietigalisJaponiškos ieties jario ietigalis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Kazakevičius. *Ietigalis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 510 psl.
| Rabinal Achí šokio dramos tradicija |
| --- |
| Nematerialusis pasaulio paveldas |
| 

---

 |
| Teatro kaukės

---

 |
| **Vieta** | Gvatemala |
| **Regionas**\*\* | LAC |
| **Įrašas** | 2008 |
| **Nuorodos** |
|  | Nuoroda |
|
| \* Pavadinimas, koks nurodytas UNESCO sąraše.\*\* Regionas pagal UNESCO skirstymą. |

**Rabinal Ači** (*Rabinal Achí*) – majų tautos ačių rengiamas kasmetinis vaidinimas Gvatemalos mieste Rabinalyje. Patys indėnai šį vaidinimą vadina *Xajooj Tun* („būgno šokis"). Tai ikikolumbinių laikų dramos kūrinys, susiformavęs XV a. Tautos susikūrimo mitas, istoriniai įvykiai atvaizduojami kaukėtų artistų šokiu, dainomis, vaidinimais. Muzika atliekama būgnu, vadinamu *tun*, ir dviem trimitais. Būgnininkas paprastai yra atsakingas už visą muzikinę programą.

Rabinal Ači drama pirmą kartą išversta (į prancūzų kalbą) prancūzų etnologo Charles-Étienne Brasseur de Bourbourg 1856 m. Jis užrašė iš Bartolo Sis.

Pagrindinis dramos siužetas – konfliktas tarp Rabinalio (ačių) valdovo ir kičių valdovo. Kiti veikėjai yra Rabinalebo karalius *Job’Toj*, jo tarnas *Achij Mun*, vyriškų ir moteriškų bruožų turintis veikėjas *Ixoq Mun*, žaliaplunksnė motina *Uchuch Q’uq’*, trylika erelių ir trylika jaguarų vaizduoja *Kajyub’* tvirtovės karius. Kičių valdovas yra sučiumpamas ir teisiamas už tai, jog siekė pagrobti Rabinalebo vaikus. Kičių valdovas su savo kariais sugriovė 4 Rabinalebo kaimus ir privertė jų gyventojus mokėti duoklę. Po ilgo mūšio kičių valdovas sučiumpamas ir atvesdinamas į *Job’Toj* rūmus teismui.

Rabinal Ači vadinimas vyksta sausio 25 dieną. Už jo rengimą atsakingos bendruomenių brolijos. Renginys suvokiamas ne kaip pramoginis, bet kaip mitologinis persikūnijimas į protėvius.

Rabinal Ači 2008 m. įtrauktas į UNESCO nematerialaus pasaulio paveldo sąrašą.

Nuorodos
--------

* UNESCO informacija
| **Tremella foliacea** |
| --- |
| Lapienis žiūrytis (Tremella foliacea)Lapienis žiūrytis (*Tremella foliacea*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Žiūrytiniečiai  *( Tremellaceae)* |
| Šeima: | Žiūrytiniai  *( Tremellaceae)* |
| Gentis: | Žiūrytis  *( Tremella)* |
| Rūšis: | Lapienis žiūrytis  *( Tremella foliacea)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Lapienis žiūrytis** (*Tremella foliacea*) - žiūrytinių šeimos grybų rūšis.

Vaisiakūniai vidutinio dydžio. Gniužulai 3-10 (12) cm skersmens, raukšlėti, netaisyklingai plokšteliški, skiautiškai klostėti, padžiūvę susitraukia, smegenų pavidalo, vandeningi, rudi, rausvai rudi, violetinio atspalvio. 
Trama drebučių konsistensijos, šviesiai ruda, be ypatingo skonio ir kvapo. 
Sporos 8-12 x 7-9 μm. 

**Būdingi požymiai**: drebutinis, rudas netaisyklingas susiraizgiusių skiaučių gniužulas. 

Auga ant papuvusių lapuočių, spygliuočių virtuolių, kelmų, stuobrių, stambesnių šakų. Nebijo šalnų. Neretas. Kai kuriose šalyse valgomas, menkavertis, tinka salotoms paįvairinti.

Literatūra
----------

**Lietuvos grybų atlasas**, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, p. 481

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Lapienis žiūrytis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Juozas Rimydis** |
| --- |
| Gimė | 1869 m. birželio 21 d.Guikaliai, Nemakščių valsčius |
| Mirė | 1960 m. rugsėjo 7 d. (91 metai)Tytuvėnai, Kelmės rajonas |
| Vaikai | Antanas Rimydis |
|  |
| Veikla | vargonininkas, chorvedys |

**Juozas Rimydis** (1869 m. birželio 21 d. Guikaliuose, Nemakščių valsčius, Tauragės apskritis – 1960 m. rugsėjo 7 d. Tytuvėnuose, Kelmės rajonas) – Lietuvos vargonininkas, chorvedys.

Biografija
----------

Vargonuoti išmoko iš parapijos vargonininko ir pradėjo savarankiškai vargonuoti Eržvilke, o ilgiausiai vargonininkavo Tytuvėnuose. Dirigavimo ir chorvedybos mokėsi iš Stasio Šimkaus, kai jis į Tytuvėnus atvykdavo atostogauti. Dar prieš Pirmąjį pasaulinį karą Gražutiškio pievose (aplink miškai) rengdavo lietuviškas dainų šventes, kurios sutraukdavo daug klausytojų ir iš gretimų parapijų. Tai sukeldavo didelių rūpesčių caro žandarams. Buvo tautinio prisikėlimo Tytuvėnuose pradininkas.

Pirmojo pasaulinio karo metu pasitraukęs į Rusiją dirbo fabrikuose, vėliau vargonininkavo Šv. Kotrynos bažnyčioje Petrapilyje, paskui katalikų bažnyčiose Vladimire ir Taganroge. 1918 m. grįžęs į Tytuvėnus, vėl vargonininkavo ir vadovavo chorui iki žilos senatvės – šį darbą dirbo daugiau kaip 60 metų.

Buvo sumanus chorvedys ir geras vargonininkas, parengė būrį savo mokinių. Su choru nemažai koncertavo ir dalyvavo dainų šventėse Kaune. Laisvalaikiu harmonizavo lietuvių liaudies dainas, dalyvavo visuomeninėje veikloje. Turėjo gražią rašyseną, išrašinėjo metrikus miestelio ir aplinkinių kaimų gyventojams. Sūnus Antanas Rimydis (1905–1994) buvo žurnalistas, poetas, literatas, 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, o 1950 m. išvyko į JAV.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. – Vilnius, 1999.
**Vincas Kisarauskas** (1934 m. kovo 1 d. Augmėnai, Baisogalos valsčius – 1988 m. spalio 27 d. Niujorkas, palaidotas Vilniuje) – Lietuvos tapytojas, grafikas, scenografas. Vienas ekslibriso kūrėjų judėjimo iniciatorių.

Biografija
----------

Vinco Kisarausko kapas Rasų kapinėse Vilniuje.
Baigė Baisogalos vidurinę mokyklą. 1959 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1965–1988 m. dėstė Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje-internate. Parašė dailės kritikos straipsnių.

Žmona Saulutė Stanislava Kisarauskienė. Dukra Aistė Kisarauskaitė, sūnus Danielius Kisarauskas.

Kūryba
------

Kūryboje kėlė egzistencines problemas, plėtojo antikinę, biblinę, istorinę tematiką, klasikinės literatūros siužetus, kūriniams būdinga dramatizmas, konstruktyvumas, raiškiai deformuotos formos. Nutapė teminių kompozicijų („Aklas Edipas" 1961 m. „Sūnus palaidūnas" 1964–1981 m. „Žygimantas Augustas ir Barbora Radvilaitė" 1972 m. „Teatrinis ciklas" 1974–1980 m. „Ismenė ir Antigonė" 1980–1981 m. „Vieniša kasdienybė" 1985 m. „Ikaras" 1986 m. „Mitas" 1988 m.), portretų („Mano tėvukas" 1973 m. „Jonas Rustemas", 1979 m.). Sukūrė ekslibrisų (Algirdas Kaunas, 1968 m. Stasys Pilka, Stanislovas Kuzma, abu 1973 m.), estampų (ciklai „Raudančios moterys" 1963 m. „Pakrypusios figūros" 1981–1984 m.), knygų iliustracijų (Kristijonas Donelaitis. „Metai" 1966 m.).

Vienas pirmųjų Lietuvoje pradėjo plėtoti koliažo, fotomontažo techniką, kurti asambliažus („Pirmoji aklo Edipo diena" 1975 m. „Senas karalius" 1982 m.). Sukūrė mozaikų (dabartinės Vilniaus miesto universitetinės ligoninės fasade, 1967 m.), medalių („Valentinui Antanavičiui 36 metai" 1972 m. „Poetas vertėjas Sigitas Geda" 1986 m.).

Apipavidalino teatro spektaklių (Rolandas Rastauskas. „Lenktynių aitvaras", 1972 m. Jaunimo teatras), kino filmų (Ave, Vita 1969 m. rež. Almantas Grikevičius, „Mainai" 1977 m. rež. Raimondas Vabalas).

Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, Lenkijos, Prancūzijos, Rusijos, JAV muziejai. Nuo 1959 m. dalyvavo parodose Lietuvoje ir užsienyje (Malborkas, Krokuva, Osaka, Nansi, Ryga).
**Individualios parodos:**

* Vilnius – 1961 m. 1976 m. 1981 m. 1984 m.
* Voersa, Danija, 1971 m.
* Minskas, 1977 m.
* Lipnas, Lenkija, 1983 m.

Bibliografija
-------------

* Lietuvos knygos ženklai 1518–1918, monografija, Vilnius, 1984 m.
* Dienoraščiai, atsiminimai, sudarė S. Kisarauskienė, Vilnius, 1999 m.

Įvertinimas
-----------

* 1988 m. LTSR valstybinė premija (po mirties).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Irena Dobrovolskaitė. *Vincas Kisarauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 172 psl.

Nuorodos
--------

* Ekslibrisai. LIETUVOS NACIONALINĖ MARTYNO MAŽVYDO BIBLIOTEKA Archyvuota kopija 2008-10-23 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 55°41′36″š. pl. 24°10′06″r. ilg.﻿ / ﻿55.693227°š. pl. 24.168344°r. ilg.﻿ / 55.693227; 24.168344

|  Konkulevičių šeimos koplyčia-mauzoliejus |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Panevėžio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Naujamiestis |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | XX a. 3-ias deš. |

**Konkulevičių šeimos koplyčia-mauzoliejus** – laidojimo koplyčia, stovinti senosiose Naujamiesčio kapinėse, Panevėžio rajone, šalia kelio  **3002**  Berčiūnai–Naujamiestis . Kapinės įsikūrusios Naujamiesčio Šv. apaštalo evangelisto Mato parapijoje.

Atminimo lentos prieangyje
Koplyčioje palaidoti Panevėžio kraštą garsinę broliai Konkulevičiai, gimę Petronėlės Kučinskytės-Konkulevičienės ir Povilo Konkulevičiaus šeimoje. Tarp jų – miškininkas, tarpukario Panevėžyje veikusios miškų technikų mokyklos organizatorius, Pirmojo Seimo narys Mykolas Konkulevičius (1878-1936). Koplyčią M. Konkulevičius statė XX a. 3-iajame dešimtmetyje. Taip pat čia palaidoti kunigas Ferdinandas Konkulevičius (1865-1935), pulkininkas Antanas Konkulevičius, 1915 m. žuvęs Didžiajame kare ir kiti giminės nariai.

Koplyčios statinys mūrinis, nutinkuotas, ant aukšto cokolio. Rūsyje įrengtos laidojimo kriptos. Atvirame prieangyje iškabintos palaidotųjų atminimo lentos. Koplyčia atidaroma Visų šventųjų dieną.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Konkulevičių šeimos koplyčia-mauzoliejus** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Už Trikojo – viešnagės pabaigaArchyvuota kopija 2021-06-23 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Miškų puoselėtojas Mykolas KonkulevičiusArchyvuota kopija 2014-07-01 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Čiurlionio dailės muziejus. Eksponatas. Koplyčia Naumiesčio kapinėse, 1929 m. Archyvuota kopija 2022-02-06 iš Wayback Machine projekto. *limis.lt*
| **Nadas Rastenis** |
| --- |
| Gimė | 1891 m. sausio 16 d.Stagalėnai |
| Mirė | 1980 m. gegužės 10 d. (89 metai)Baltimorė, JAV |
|  |
| Veikla | vertėjas, poetas |
|  |
| Alma mater | 1924 m. Bostono universitetas |

**Nadas Rastenis** (1891 m. sausio 16 d. Stagalėnuose, Ignalinos raj. – 1980 m. gegužės 10 d. Baltimorėje, JAV) – vertėjas, poetas.

Biografija
----------

1911 m. emigravo į JAV. 1924 m. baigė teisės studijas Bostono universitete, vertėsi advokatūra.

Buvo aktyvus lietuvių visuomeninio gyvenimo dalyvis, vaidino ir dainavo Miko Petrausko operetėse. Nuo 1917 m. skelbė eilėraščius lietuvių spaudoje.

Angliškai pradėjo eiliuoti 1922 m. Už pacifistinę poemą anglų kalba *War’s Curse* (Karo prakeikimas, 1941 m.) išrinktas tarptautinio poetų sambūrio (*United Poets Laureate International*) nariu. 1969 m. paskelbtas Marilando valstijos poetu laureatu. Vienas pirmųjų lietuvių poezijos į anglų k. vertėjų.

1941 m. išleido romaną „Karo prakeikimas". Iš pradžių ši knyga didesnio įvertinimo nesusilaukė, bet 1966 m. už romaną autoriui buvo įteiktas laurų vainikas, o 1967 m. N. Rastenis buvo pristatytas Nobelio Taikos premijai gauti. Nominantų buvo daug, Nadas tos premijos negavo, tačiau jis vienintelis iš rajono į ją pretendavo.

Vertimai
--------

* Antanas Baranauskas: Anykščių šilelis (pirmas leidimas 1956 m. antras leidimas 1970 m.)
* Kristijonas Donelaitis: Metai (1967 m.)
* Bronės Buivydaitės libretas „Jūratė ir Kąstytis" (1987 m.)

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑   Archyvuota kopija 2011-08-15 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 7°25′58″ š. pl. 81°45′57″ v. ilg.﻿ / ﻿7.43278°š. pl. 81.76583°r. ilg.﻿ / 7.43278; 81.76583

Koibos pakrantės
**Koiba** (isp. *Coiba*) – sala Ramiajame vandenyne, prie vakarinių Panamos krantų, didžiausia Centrinėje Amerikoje. Priklauso Panamos Veragvaso provincijai.

Salos plotas 2701 km². Šiaurėje ir pietryčiuose būdingos lygumos, likusioje dalyje vyrauja ~200 m aukščio kalvos. Tik centre paviršius iškyla iki 416 m (Torės k.). Klimatas tropinis, vidutinė metinė oro temperatūra 26 °C, metinis kritulių kiekis 3500 mm. Gausu trumpų upių (ilgiausia – Negras, 20 km).

Beveik visą salą dengia pirmykštis miškas, pasižymintis didele bioįvairove. Čia aptikta apie 1450 induotinių augalų rūšių, tarp dažniausiai sutinkamų – tikrasis kapokmedis, panaminė sterkulija, išlakusis anakardis, gvianinė karapa ir kt. Taip pat suskaičiuotos 36 žinduolių, 147 paukščių, 39 roplių ir varliagyvių rūšys. Yra kelios endeminės rūšys, nemažai retų (pvz. raudonoji ara). Salos pakrantės ir aplinkiniai vandenys pasižymi gausia vandens gyvūnų įvairove.

1919–2004 m. Koibos saloje veikė kalėjimas. Jį uždarius netrukus įkurtas Koibos nacionalinis parkas, o 2005 m. jis įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

|  |  |
| --- | --- |
| UNESCO vėliava | UNESCO pasaulio paveldasObjekto nr. 1138  (anglų k.) • (prancūzų k.) |

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R Pasaulio paveldo objektai Centrinėje Amerikoje |
| --- |
|  |
| Belizo vėliava Belizas | 
Belizo barjerinio rifo rezervatų sistema (1996) |
|  |
| Gvatemalos vėliava Gvatemala | 
Antigva Gvatemala (1979) · Tikalis (1979) · Kirigva (1981) |
|  |
| Hondūro vėliava Hondūras | 
Majų vietovė Kopanas (1980) · Platano upės biosferos rezervatas (1982) |
|  |
| Kosta Rikos vėliava Kosta Rika | 
Kokosų salos nacionalinis parkas (1997) · Guanakastės aplinkosaugos sritis (1999) · Talamankos kalnagūbris/La Amistado tarptautinis parkas (1983, 1990, su Panama) · Dikių kultūros ikikolumbinės valstybėlės su akmeniniais rutuliais · (2014) |
|  |
| Nikaragvos vėliava Nikaragva | 
Senojo Leono griuvėsiai (2000) · Leono katedra (2001) |
|  |
| Panamos vėliava Panama | 
Darjeno nacionalinis parkas (1981) · Archeologinė Senosios Panamos vieta ir Panamos istorinis rajonas (1997) · Talamankos kalnagūbris/La Amistado tarptautinis parkas (1983, 1990, su Kosta Rika) · Koibos gamtinis parkas · (2005) |
|  |
| Salvadoro vėliava Salvadoras | 
Choja de Serenas (1993) |

 |
|  |
| --- |
| Reikjaviko parkas |
|  |
| Tipas | miesto parkas |
| Geografinė padėtis | 55°40′12″š. pl. 21°10′55″r. ilg.﻿ / ﻿55.67°š. pl. 21.1819°r. ilg.﻿ / 55.67; 21.1819Koordinatės: 55°40′12″š. pl. 21°10′55″r. ilg.﻿ / ﻿55.67°š. pl. 21.1819°r. ilg.﻿ / 55.67; 21.1819 |
| Pakilimas | 3 m |
| Valdytojas | Klaipėdos miesto savivaldybė |
| Darbo laikas | neribojamas |
| Adresas | Klaipėda, Smiltelės g. |

**Reikjaviko parkas** arba **Žardininkų parkas** – parkas, esantis Klaipėdoje, Žardininkų mikrorajone ties Reikjaviko ir Smiltelės gatvėmis. Vakarinėje dalyje įrengtas bevardis tvenkinys, rytinėje dalyje – Ievos Simonaitytės kalva, pietinėje yra cerkvė.

Parkas įkurtas kaip rekreacijos vieta plečiant Klaipėdos miestą XX a. aštuntajame-devintajame dešimtmečiais.

Parke esančiame miškelyje išlikusi natūraliems drėgniems juodalksnynams artima žolinių augalų rūšinė sudėtis. Visoje teritorijoje aptinkamos šios augalų rūšys: paprastasis uosis, juodalksnis, paprastoji vinkšna, juodasis šeivamedis ir paprastoji ieva.

2020 m. parke esantis tvenkinys išvalytas, sutvarkyta aplinka. 2021 m. tvenkinyje suformuota dirbtinė sala bioįvairovei padidinti.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Leiskite laisvalaikį Klaipėdos parkuose: gidas, padėsiantis išsirinkti (Klaipėda su tavim) [Tikrinta 2023-08-07
2. 1 2  Parkai ir skverai (Uostas.info)
3. ↑  Valys tvenkinį Žardininkuose (Vakarų ekspresas)
4. ↑
5. ↑  Žardininkuose – naujas traukos objektas (Klaipėda)

Šaltiniai
---------

* Parko tvenkinio panorama žiemąParko tvenkinio panorama žiemą
* Parko tvenkinio panorama rudenįParko tvenkinio panorama rudenį
| Džebel Barkalis ir Napatos regiono vietovės |
| --- |
| Pasaulio paveldo sąrašas |
| 

---

 |
| **Vieta** | Sudano vėliava Sudanas |
| **Tipas** | Kultūrinis |
| **Kriterijus** | i, ii, iii, iv, vi |
| Pasaulio paveldo emblema **Nuoroda** | (angl.) (pranc.): 1073 |
| **Regionas**\*\* | Afrika |
| **Įrašymo istorija** |
| **Įrašas** | 2003  (27 sesija) |
| 

Džebel Barkalis šalies/regiono žemėlapyje

 |
|  **Vikiteka:** | Džebel Barkalis |
| \* Pavadinimas, koks nurodytas UNESCO sąraše.\*\* Regionas pagal UNESCO skirstymą. |

**Džebel Barkalis** (arab. جبل بركل‎ = *Ǧabal Barkal*) – uola Nubijoje (dab. Sudanas, Šiaurės vilajetas), 1,5 km nuo kairiojo Nilo kranto, šalia senovinio Napatos miesto. Aukštis – 287 m. Nuo ankstyvos senovės Džebel Barkalis buvo svarbus kraštovaizdžio elementas regione, žymėjęs valstybių, prekybinių kelių ribas.

Apie 1450 m. pr. m. e. Egipto faraonas Tutmozis III užkariavo šiaurinę Nubiją, o šį kalną pasirinko kaip pietinę savo valstybės ribą. Kušo valstybės laikais, Džebel Barkalis tapo svarbiu religiniu centru. Valdant nubių karaliui Pianchiui, išplėsta čia dar Tutmozio pastatyta dievo Amono šventykla. Pianchis taip pat pastatė stelą, žyminčią pergalę prieš egiptiečius.

Iš viso, prie kalno rasta 13 šventyklų ir 3 rūmų liekanos, 9 karališkosios piramidės (statytos nuo III a. pr. m. e.).

Džebel Barkalis ir Napata 2003 m. įtraukti į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

* Amono šventyklaAmono šventykla
* Muto šventyklos liekanosMuto šventyklos liekanos
* PiramidėsPiramidės
* PiramidėsPiramidės

| Terminas hieroglifais |
| --- |
| *ḏw wˁb*' |  |
|  |
|  |
|  |
|  |
|  |
| **Vaclovas Dačkauskas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1957 m. vasario 9 d. (66 metai)Lietuva Degimai, Šilalės rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Aldona |
| Vaikai | Jurgita, Aistė |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Klaipėdos rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 1990 m. Lietuvos demokratinė darbo partija2001 m. Lietuvos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | Kauno politechnikos institutas |

**Vaclovas Dačkauskas** (g. 1957 m. vasario 9 d. Degimuose, Šilalės rajonas) – Lietuvos ir Klaipėdos rajono savivaldybės politinis veikėjas.

Biografija
----------

1987 m. baigė Kauno politechnikos instituto Klaipėdos vakarinį skyrių, inžinierius – statybininkas.

1998–2003 m. AB „Gargždų komunalinės paslaugos" direktorius. Nuo 2003 m. Klaipėdos rajono savivaldybės meras, Lietuvos savivaldybių asociacijos tarybos narys.

Nuo 2003 m. Klaipėdos rajono savivaldybės tarybos narys.

1990–2001 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, 2001–2017 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Klaipėdos rajono skyriaus narys, skyriaus pirmininkas.

Sutuoktinė Aldona, vaikai Jurgita, Aistė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai[neveikianti nuoroda]
2. ↑  2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai – Lietuvos socialdemokratų partija – Iškelti kandidatai Archyvuota kopija 2013-11-03 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 54°55′22.43″ š. pl. 23°59′47″ r. ilg.﻿ / ﻿54.9228972°š. pl. 23.99639°r. ilg.﻿ / 54.9228972; 23.99639

|  |
| --- |
| **Kauno taikomosios dailės mokykla** |
| Kauno taikomosios dailės mokykla herbasKauno taikomosios dailės mokykla herbas |
| [[Vaizdas:|Kauno taikomosios dailės mokykla|250px]] |
| **Adresas** | V. Krėvės pr. 112, Kaunas |
| **Direktorius(-ė)** | Daina Rožnienė |
| **Mokinių skaičius** | 591 |
| **Įkūrimo data** | {{{data}}} |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** | {{{laidos}}} |
| **Pedagogų skaičius** | 119 |

Mokinių darbai
**Kauno taikomosios dailės mokykla**, **KTDM** – profesinio mokymo įstaiga, teikianti pirminį, tęstinį profesinį mokymą. Įstaigos kodas – 190973322. Adresas – V. Krėvės pr. 112, Kaunas.

Į mokyklą mokiniai priimami baigę 8, 9, 10 arba 12 klasių ir suaugusieji norintys persikvalifikuoti. Mokinių skaičius 2023 m. sausio 1 d. – 591 mokinių. Dirba 119 darbuotojų (kartu su Alytaus filialu), iš jų 60 mokytojų.

Istorija
--------

1978 m. rugsėjo 1 d. duris atvėrė nauja mokykla, kviesdama mokytis įvairių meno profesijų.

2005 m. akredituota vidurinio ugdymo programa ir mokykloje įsteigtas gimnazijos skyrius.

Nuo 2018 m. rugsėjo 3 d. prie Kauno taikomosios dailės mokyklos prijungta Alytaus dailiųjų amatų mokykla.

Profesinio mokymo programos
---------------------------

* Juvelyro
* Fotografo
* Interjero apipavidalintojo
* Vizualinės reklamos gamintojo
* Dekoruotojo
* Dirbinių (stiklo, metalo, akmens, medžio) gamintojo
* Maketuotojo
* Keramiko
* Dirbinių (tekstilės, odos) gamintojas

Direktoriai
-----------

* Algimantas Povilas Tauras(1978–1992)
* Romualdas Mizgiris (1992–2011)
* Daina Rožnienė (2011–dabar)

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos profesinio mokymo įstaigos
* Oficialus mokyklos tinklalapis Archyvuota kopija 2008-04-09 iš Wayback Machine projekto..
| Kapitoniškių pilkapynas |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Kapitoniškių pilkapynasKapitoniškių pilkapynas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°50′00″ š. pl. 24°12′00″ r. ilg.﻿ / ﻿54.83333°š. pl. 24.20000°r. ilg.﻿ / 54.83333; 24.20000Koordinatės: 54°50′00″ š. pl. 24°12′00″ r. ilg.﻿ / ﻿54.83333°š. pl. 24.20000°r. ilg.﻿ / 54.83333; 24.20000 |

 |
| Vieta | Kaišiadorių rajonas |
| Seniūnija | Rumšiškių seniūnija |
| Aukštis | 1,2 m |
| Naudotas | IX a.- XII a. |
| Žvalgytas | 1953 |
| Tirtas | 1953-1954 m. |

**Kapitoniškių pilkapynas** arba **Milžinkapiai** – pilkapiai, buvę dab. Kaišiadorių rajono savivaldybės teritorijoje, apie 2 km į pietryčius nuo Rumšiškių, prie Kapitoniškių miško, Nemuno dešiniajame krante, 1959 m. užlieti Kauno marių.

Pilkapiai
---------

1953 m. istorijos instituto archeologai pilkapyne aptiko dvi pilkapių grupes. Šiaurinėje buvo 20, pietinėje – 29 pilkapiai (6–12 m skersmens ir iki 1,2 m aukščio). Sampilai iš smėlio apjuosti grioviais.

Tyrimai
-------

1953–1954 m. istorijos institutas ištyrė (tyrimų vadovas Adolfas Tautavičius) 46 pilkapius. Pietinės grupės pilkapių sampiluose ir ant pagrindo rasta sudegintų mirusiųjų kapų. Šiaurės grupės pilkapių duobėse po sampilu buvo nedegintų žirgų kapų, o sampiluose – sudegintų. Rasta IX a.- XII a. įkapių: geležinių ylų, peilių, molinių verpstukų, žalvarinių vytinių, plokščiais užkeistais galais antkaklių, masyvių juostinių, trikampio pjūvio platėjančiais galais apyrankių. Žirgų kapuose buvo geležinių pjautuvų, žąslų, žalvarinių žvangučių.

Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Adolfas Tautavičius. *Kapitoniškių pilkapynas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 369 psl.
Buvusios gimnazijos pastato šiuolaikinis vaizdas (dab. Latvijos Jazepo Vytuolio muzikos akademija)
Aleksandro gimnazija XIX a. pab.
**Rygos Aleksandro II berniukų gimnazija** (latv. *Rīgas Aleksandra zēnu ģimnāzija*, rus. *Рижская Александровская мужская гимназия*) – Rusijos imperijos laikais vidurinį išsilavinimą teikusi berniukų gimnazija Rygoje. Pavadinta Rusijos imperatoriaus Aleksandro II vardu.

Istorija
--------

Iš pradžių aštuonerius metus gimnazistai mokėsi nuomojamuose patalpose, kol 1875 m. buvo atiduotas eksploatacijon naujas mokymo įstaigos pastatas (arch. Janis Baumanis). Tai neoklasicistinis statinys su centrinėje dalyje kiek iškilusiu rizalitu. Per pagrindinį įėjimą patenkama į erdvų vestibiulį, virš kurio antrame aukšte įrengta aktų salė. Ilgi koridoriai vedė prie mokymo klasių. 1894 m. pašventinta vidinė gimnazijos cerkvė. 

Buvo mokoma pagal tipines Rusijos imperijos gimnazijų nuostatas, dėstoma rusų kalba. Joje mokytojavo Kristijono Donelaičio raštų vertėjas Edgaras Baumanis, latvių kalbininkai Kasparas Biezbardis ir Karlis Mylenbachas, mokinius nelegaliai lietuvių kalbos mokė Marcelinas Šikšnys. Gimnazistų skaičius augo: jei 1869 m. mokėsi 144, tai 1892 m. – jau 443 jaunuoliai. Pirmojo pasaulinio karo metu, 1915 metais, gimnazija buvo evakuota į Tartu, o vėliau – į Veru miestą Estijoje. 1919 m. pastate įsikūrė Latvijos konservatorija.

Auklėtiniai
-----------

Gimnazija Latvijai išugdė nemažai iškilių asmenybių: istoriką Aleksandrą Čaką, pirmąjį šalies universiteto rektorių Ernestą Felsbergą, chirurgą Paulių Stradinį, fiziologą ir biochemiką Robertą Krimbergą, psichologą Rudolfą Jirgeną, teisininką Andriejų Sterstę bei kt. 

Šioje aukštesnioje mokykloje mokėsi ir lietuviai: generolas Vladas Nagius-Nagevičius, karininkas Antanas Juozapavičius, pedagogas Justinas Jankevičius, Lietuvos Respublikos Ministras pirmininkas Antanas Merkys, Vidaus reikalų ministras Steponas Rusteika, seimūnas Vladas Skardinskas ir kt.

Šaltiniai
---------

* Двадцатипятилетие Рижской Александровской гимназии. Исторический очерк состояния гимназии с 1868 по 1893 год. – Рига: типо-литография Эрнста Платеса у церкви св. Петра, 1893
* Рига (Энциклопедия)-Enciklopēdija „Rīga". – Рига: Главная редакция энциклопедий, 1989 psl. 161 ISBN 5-89960-002-0
* Прибалтийские русские: история в памятниках культуры. Рига: Институт европейских исследований, 2010 psl. 358–360 Archyvuota kopija 2017-08-26 iš Wayback Machine projekto. ISBN 978-9934-8113-2-6
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Mumbajusमुम्बई |
| --- |
| *Indijos vartai Mumbajuje* |
|  |
| 

MumbajusMumbajus

18°58′0″ š. pl. 72°49′0″ r. ilg.﻿ / ﻿18.96667°š. pl. 72.81667°r. ilg.﻿ / 18.96667; 72.81667﻿ (Mumbajus)Koordinatės: 18°58′0″ š. pl. 72°49′0″ r. ilg.﻿ / ﻿18.96667°š. pl. 72.81667°r. ilg.﻿ / 18.96667; 72.81667﻿ (Mumbajus) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+5:30) |
|  |
| **Valstybė** | Indijos vėliava Indija |
| **Valstija** | Maharaštra |
|  |
| **Gyventojų** (2016) | 22 890 000  |
| **Plotas** | 881 km² |
| **Tankumas** (2016) | 25 982 žm./km² |
| **Altitudė** | 11 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Mumbajus |

**Mumbajus** (marath. मुंबई  = *Mumbaī*, angl. *Mumbai*), anksčiau – **Bombėjus** (angl. *Bombay*) – vienas iš didžiausių pasaulio miestų. Apie 21,3 mln. gyventojų. Maharaštros valstijos sostinė, vienas pagrindinių Indijos ekonominių centrų. Išsidėstęs vidurio vakarų Indijoje, Salsetės (*Salsette*) saloje Arabijos jūroje – tai didelis uostas, tarptautinis oro uostas. Stipriai išvystyta medvilnės pramonė, mašinų gamyba, metalo apdirbimas, naftos, chemijos, lengvoji pramonė, medžio apdirbimas, kino pramonė. Yra universitetas. Netoli nuo Mumbajaus yra Tarapuro atominė jėgainė.

Istorija
========

Miestas susiformavo ant septynių salų. Pirmieji čia pasirodę europiečiai buvo portugalai (XVI a.), vėliau perėjo Britų Ost Indijos kompanijai, kuri 1687 m. savo sostinę perkėlė iš Surato į Bombėjų. XX a. viduryje vyko kovos tarp indų ir britų armijos dėl nepriklausomybės. 1995 metais atėjus į valstijos valdžią dešiniajai „Šivos kariaunos" partijai, kuri laikosi pozicijos, kad kolonijiniai pavadinimai turi būti pakeisti, Bombėjus pervadintas Mumbajumi 1995 metais – marathų kalba.

Taip pat skaitykite
-------------------

* 2006 m. Mumbajaus traukinių sprogimai
**Rygos miesto realinė mokykla** (rus. *Рижскoe городское реальное училище*, vok. *Stadt-Realschule zu Riga*, latv. *Rīgas Pilsētas reālskola*) – Rusijos imperijos laikais vidurinį išsilavinimą teikusi realinė mokykla Rygoje.

Istorija
--------

1873 m. Rusijos caras Aleksandras II pasirašė įsaką kurti Rygoje keturmetę realinę mokyklą. Pastatas iškilo 1876–1879 m. projekto autoriumi buvo architektas Johanas Danielius Felsko. Tai trijų aukštų neoklasicistinis pastatas su centrinėje dalyje kiek iškilusiu rizalitu. Mokoma buvo vokiečių kalba, vėliau pereita prie rusų kalbos. Dėstomi dalykai tokie pat kaip klasikinėje gimnazijoje, tik sumažintas kalbų pamokų skaičius, o padidinta tiksliųjų disciplinų apimtis. Baigusieji dažniausiai rinkdavosi inžinerines arba karines specialybes ir toliau studijuodavo aukštosiose mokyklose.

Pirmojo pasaulinio karo metu pastate įsikūrė Mergaičių gimnazija ir Berniukų realinė mokykla. Vėliau abi švietimo įstaigos apjungtos į Pirmąją vidurinę mokyklą, kurioje jau buvo mokoma latviškai. 1919 m. jai suteiktas Antrosios vidurinės mokyklos vardas, kuris išlaikė iki mūsų dienų.

Mokykla išugdė nemažai iškilių asmenybių. 

* Latvijoje tapo žinomi: Universiteto profesorius Janis Asaras, chemikas Paulius Valdenas, politikas Konstantinas Čakstė, chemikas Arvydas Kalninis, archeologas Valdemaras Ginteris bei kt.;
* Rusijoje – kino režisierius Sergejus Eizenšteinas ir raketų kūrėjas Frydrichas Canderis, teisininkas Vasilijus Ulrichas;
* Lietuvoje – architektas Karolis Reisonas, spaudos darbuotojas ir teatralas Liudvikas Jakavičius, pedagogas Jonas Mašiotas, inžinierius architektas Vytautas Landsbergis-Žemkalnis, generolas Petras Kubiliūnas, aktorius Richardas Krameris, ekonomistas Aleksandras Požėla ir kt. Matematikos mokytojais dirbo Pranas Mašiotas ir Marcelinas Šikšnys.

Šaltiniai
---------

* Прибалтийские русские: история в памятниках культуры. Рига: Институт европейских исследований, 2010 psl. 363 Archyvuota kopija 2017-08-26 iš Wayback Machine projekto. ISBN 978-9934-8113-2-6
* Skolas dibināšana / Rygos 2 vidurinės mokyklos istorija (latv.) Archyvuota kopija 2017-11-09 iš Wayback Machine projekto.