recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Valerija Armonienė** |
| --- |
| Gimė | 1945 m. balandžio 24 d. (78 metai)Kaunas |
|  |
| Veikla | dailininkė keramikė |
|  |
| Alma mater | Lietuvos dailės institutas |

**Valerija Armonienė** (g. 1945 m. balandžio 24 d. Kaunas) – Lietuvos dailininkė keramikė.

Biografija
----------

1984 m. baigė Lietuvos dailės institutą. Nuo 1993 m. gyvena Kanadoje.

Kūryba
------

Sukūrė dekoratyvinės keramikos („Susitikimas su kometa I–II" 1986 m. „Servizas" 1988 m.), smulkiosios skulptūrinės molio („Mintis" 1989 m.), porceliano („Augalinis motyvas" 1986 m. „Atsisveikinimas su vienaragiu" 1989]] m.) plastikos, originalių kaulinio porceliano kompozicijų („Išsaugosim paukščio namus" 1984 m. „Nebūties laivas" 1986 m. „Objektas I" 1992 m.). „Jiesios" dailiosios keramikos gamykloje kūrė gaminių modelius tiražavimui.

Kūriniams būdingas konceptualumas, konstruktyvumas, lietų ir lipdytų motyvų, realumo ir abstrakcijos jungtis, saikingas tonavimas, ažūriškumas. Nuo 1984 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje; individuali paroda Kaune – 1987 m. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑   „Jiesios" dailininkų paroda Kaune
2. ↑  Nijolė Žilinskienė. *Valerija Armonienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 707 psl.
| **Valerija Astapova** |
| --- |
| Gimimo vardas | Valerija Astapova |
| Visas vardas | Valerija Astapova |
| Gimė | 1995 m. sausio 30 d. (28 metai)Gubkinskis, Rusija |
| Gyven. vieta | nežinoma |
| Tautybė | Rusė |
| Pilietybė |  Rusija |
|  |
| Sritis | Teatras, kinas, TV |
| Pareigos | Aktorė, dainininkė |

**Valerija Astapova**, **Lera Astapova** (rus. *Валерия Астапова*, g. 1995 m. vasario 30 d.) – Rusijos aktorė. Grupės „Prieš taisykles" solistė.

Biografija
----------

Gimė Gubkinskio mieste, Jamalo-Nencų autonominiame rajone.

2016 m. baigė Šiuolaikinio meno instituto pop-džiazo vokalo fakultetą.

Dalyvavo antrajame muzikinio šou „Balsas" sezone, projekto „5 žvaigždės" finalininkė.

Pirmasis populiarumas atėjo po dalyvavimo projekte „Balsas", kuriame pagrindine figūra buvo šoumenas ir prodiuseris Dmitrijus Nagijevas.

Vėliau gastroliavo su grupe, buvo žinomi ne tik Maskvoje. O taip pat dirbo modeliu ir vaidino reklaminiuose klipuose. Buvo laidos „Reporteris V" vedėja.

Pradėjo vaidinti filmuose. 2020 m. debiutavo seriale „Beprincipiai" (rus. *Беспринципные*), 2021 m. filmavosi „Makakovo merginos" (rus. *Девушки с Макаровым*), ir „BUMERangas" (rus. *„БУМЕРанг"*). Bumerange filmavosi ir Dmitrijus Nagijevas, kuris atliko pagrindinį vaidmenį, bei Vladimiras Syčiovas.

2022 m. pasirodė komiškas serialas „Klasiška Katia" (rus. *Классная Катя*). Jame įkūnijo aikštingą mero dukrą, kuri amžinai girtauja, kelia skandalus, o po eilinės nesąmonės, ji išpirkinėja savo kaltę dirdama momykloje geografijos mokytoja.

2022 m. fimavosi serialo „Makarovo merginos" tęsinyje.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑

Nuorodos
--------

* IMDB profilis
* kino-teatr.ru
* kinopoisk.ru
| **Valerijonas Knyva** |
| --- |
| Gimė | 1909 m. lapkričio 29 d.Tartu, Estija |
| Mirė | 1941 m. spalio 2 d. (31 metai)Paneriai |
| Tėvas | Pranas Knyva |
| Motina | Ana Vind |
|  |
| Veikla | poetas, publicistas, vertėjas, visuomenės veikėjas |

**Valerijonas Knyva** (1909 m. lapkričio 29 d. Tartu – 1941 m. spalio 2 d. Paneriuose) – Lietuvos poetas, publicistas, vertėjas, visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Nuo 1923 m. gyveno Šiauliuose, 1930 m. baigė Šiaulių berniukų gimnaziją. 1930–1934 m. studijavo Kauno Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultete, ten įsijungė į komunistinę veiklą. Priklausė Lietuvos jaunimo sąjungai, dirbo Laisvamanių etinės kultūros draugijoje. Nuo 1930 m. priklausė Lietuvos raudonosios pagalbos organizacijai.

Dar mokydamasis Šiaulių gimnazijoje, 1926–1927 m. redagavo spaustuvėje spausdinamą žurnalą „Varpai". Bendradarbiavo laikraštyje „Šiaulių naujienos", žurnale „Mūsų Vilnius". 1931 m. trumpai redagavo laikraštį „Lietuvos studentas". 1934–1940 m. laikraščio „Lietuvos žinios" atstovas Šiauliuose. 1935 m. išrinktas į Šiaulių miesto savivaldybės tarybą.

Prasidėjus bolševikų okupacijai, 1940 m. birželio-gruodžio mėn. Vidaus reikalų ministerijos savivaldybių departamento direktorius. 1940 m. žurnalo „Savivaldybė" redaktorius. 1940 m. gruodžio mėn. – 1941 m. birželio mėn. LSSR Komunalinio ūkio liaudies komisaras. Nužudytas Paneriuose.

Išleido brošiūrą „Nūdienės šeimos tragedija" (1931 m.), parašė eilėraščių, išvertė į lietuvių kalbą sovietinių dainų, Viktoro Hugo, Aleksandro Serafimovičiaus, Michailo Bulgakovo kūrinių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Valerijonas Knyva*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. - 351
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 233 psl.
Valerijonas Vytautas Jucys
**Valerijonas Vytautas Jucys** (1930 m. gruodžio 18 d. Truikinuose, Skuodo valsčiuje – 2016 m. spalio 21 d. Vilniuje) – Lietuvos grafikas.

Biografija
----------

1963 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1964 m. įstojo į Lietuvos dailininkų sąjungą (LDS). Nuo 1966 m. vadovavo LDS ekslibriso grupei, eilę metų buvo renkamas į LDS grafikos sekcijos biurą. Buvo nuolatinis Lietuvos ekslibriso parodų ir Tarptautinių Vilniaus ekslibrisų bienalių kuratorius ir dalyvis.
1962–1990 m. žurnalo „Moteris" meno redaktorius.

Kūryba
------

Sukūrė 12-os knygų iliustracijas (Leonardas Valaitis. Gyvačių trauktinė 1978 m. Augustinas Gricius. Pamokslai idėjos broliams, Liūnė Janušytė. Taškai ir daugtaškiai, Aleksas Dabulskis, Porimtės poringės visos 1979 m. Antanas Pakalnis. Parašyk feljetoną!, Zuikių pasakos, abi 1984 m. Romualdas Alekna. Žemės spalvos 1997 m. ir kt.).

Linoraižinio technika sukūrė apie 600 ekslibrisų (Jucių 1962 m. P. Galaunės 1975 m. F. Jakšio 1979 m.). Kūrybai būdinga liaudies meno motyvai, humoras, ekspresija, stambi štrichuotė. Rengė Lietuvos ekslibriso parodas (III–XIX), nuo 1977 m. tarptautines Vilniaus ekslibriso bienales.

Nuo 1962 m. dalyvauja parodose. Personalinės parodos:

* Vilnius – 1976 m. 1980 m. 1986 m. 1989 m. 1990 m. 1993 m. 1994 m. 1998 m. 2000 m. 2004 m. 2006 m. 2010 m.
* Liublinas – 1978 m.
* Minskas – 1979 m.
* Užhorodas – 1986 m.
* Panevėžys – 1981 m.

Literatūra
----------

* RODEL, Klaus. Valerijonas Jucys. Frederikshavn, 1971 m.
* Valerijonas Vytautas Jucys: parodos katalogas. Vilnius, 1980 m.
* Valerijonas Vytautas Jucys, ,,Grafika", Vilnius: LDS Šv. Jono gatvės galerija, 2010.
* Valerijonas Vytautas Jucys, ,,Homo sum: prisiminimai", Vilnius: LDS Šv. Jono gatvės galerija, 2012.
* Valerijonas Vytautas Jucys, ,,Aktas: erotika", Vilnius: Nordina, 2015.

Išnašos
-------

1. ↑  Valerijonas Vytautas Jucys. Visuotinė lietuvių enciklopedija. 2019-01-18. Nuoroda tikrinta 2022-10-19.
2. ↑  *Valerijonas Vytautas Jucys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 814 psl.
| **Valerija Dichavičienė** |
| --- |
| Gimė | 1930 m. balandžio 21 d.Kaune |
| Mirė | 2019 m. birželio 24 d. (89 metai)Vilnius |
| Sutuoktinis (-ė) | Rimantas Dichavičius |
|  |
| Veikla | Lietuvos bibliotekininkė, dailininkė, fotomenininkė |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| 1962 m. Lietuvos nusipelniusi kultūros švietimo darbuotoja |

**Valerija (Kaunaitė, Vilkienė) Dichavičienė** (1930 m. balandžio 21 d. Kaune – 2019 m. birželio 24 d.) – Lietuvos bibliotekininkė

Biografija
----------

1954 m. baigė bibliotekininkystę Vilniaus universitete, 1966 m. – Maskvos Kultūros instituto aspirantūrą.

1954 m. Šiaulių viešosios bibliotekos (dabar Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka) direktoriaus pavaduotoja, 1955-1962 m. direktorė. Reikalavo, kad bibliotekai būtų pastatytas modernus, atitinkantis visus reikalavimus, pastatas. Dalyvavo Šiaulių visuomeniniame gyvenime, buvo miesto tarybos deputatė, liaudies teismo tarėja. 1966-1977 m. dirbo Lietuvos respublikinėje bibliotekoje (dabar Martyno Mažvydo biblioteka).

Fotografavo nuo 1975 m. 1983-2010 m. surengė 20 personalinių fotografijos parodų, 1997-2010 m. – 10 piešinių parodų.

Nuo 1979 m. Lietuvos fotomenininkų sąjungos narė, nuo 2000 m. – Garbės narė.

Bibliografija
-------------

* Julius Janonis, literatūros rodyklė, sudarė, 1957 m.
* Interviu su rašytojais, fotoportretai, Vilnius, 1980 m.
* Dešimt klausimų rašytojams, fotoportretai, Vilnius, 1986 m.
* Ant tavo rankų supasi gerumas, fotografijos, Kaunas, Aušra, 2007 m. ISBN 978-9986-37-053-6

Parodos
-------

* Jie buvo šalia mūsų, 2010 m.

Įvertinimas
-----------

* 1962 m. Lietuvos nusipelniusi kultūros švietimo darbuotoja.
* 2010 m. – „Plungės fotobienalės-2010" didysis prizas – šv. Florijonas.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Valerija Dichavičienė-Vilkienė. Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka
| Brovalos mūšis |
| --- |
| „Brovalos mūšis", August Malmström. |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Data | VIII a. vid. |
| Vieta | Netoli Bravikeno, Vakarų Gotlande |
| Rezultatas | švedų pergalė |

 |
| Konflikto šalys |
| Švedai, estai, vakarų gotai | Danai, rytų gotai, vendai |
| Vadovai ir kariniai vadai |
| Sigurgas Hringas | Haraldas Karo Dantis |

**Brovalos mūšis** (šved. *Slaget vid Bråvalla*) – legendinis mūšis, minimas sagose, tariamai įvykęs apie 770 m. Jame kovojo Švedijos karalius Sigurdas Hringas ir Vestgotlando gotai prieš jo brolį, Danijos karalių Haraldą Karo Dantį ir Ostgotlando gotus. Kovose minimi ir skirtingas puses atstovaujantys norvegai, slavai, suomiai, estai, kuršiai, lyviai, saksai, anglai, fryzai, airiai, Rusios žmonės bei daugelis kitų.

Istoriniai šaltiniai
--------------------

Brovalos mūšis minimas keliuose rašytiniuose šaltiniuose – senovės skandinavų sagose *Hervarar saga ok Heiðreks*, *Bósa saga ok Herrauðs* bei *Sǫgubrot af nokkrum fornkonungum*, bet išsamiausiai konfliktas pateikiamas XI–XII a. danų istoriko Sakso *Gesta Danorum* tekstuose.

Mūšio vieta
-----------

*Hervarar saga ok Heiðreks* kalbama apie Brovalos mūšio vietą Rytiniame Gotlande, tuo tarpu *Sǫgubrot af nokkrum fornkonungum* teigiama, jog mūšis įvykęs Komardeno, skyrusio Didžiąją Švediją bei Rytų Gotlandą, pietuose. Saksas baigia savo pasakojimą sakydamas: „taip baigėsi Broviko mūšis". Dauguma istorikų mano, kad mūšis įvyko netoli Brovikeno įlankos, tačiau XVII amžiuje atsirado mažuma teigiančių, kad šis buvo Smolande prie Osneno ežero.

Išnašos
-------

1. 1 2  *Henrikson, Alf; Törngren, Disa; Hansson, Lars (1998). Stora mytologiska uppslagsboken: hexikon. Forum. p. 82. ISBN 978-91-37-11346-3.*
2. ↑  *Ohlmarks, Åke (1994). FornNordiskt lexikon. Tiden. p. 44. ISBN 978-91-550-4044-4.*
**Bronė Lukaševičiūtė** (lenk. *Bronisława Lukaszewiczóvna* 1883 m. rugsėjo 24 d. Kontkų palivarkas, Vilniaus gubernija – 1963 m. rugsėjo 22 d. Ščecinas) – Lietuvos ir Lenkijos tapytoja, skulptorė.

Biografija
----------

Nuo 1901 m. mokėsi A. Štiglico techninio piešimo mokykloje Sankt Peterburge. 1908 m. baigė pedagoginį licėjų Vilniuje. 1930-1933 m. tobulinosi Romos dailės akademijoje. 1922-1940 m. dėstė E. Ožeškovos ir J. Lelevelio gimnazijose Vilniuje. Po Antrojo pasaulinio karo gyveno Poznanėje ir Ščecine.

Kūryba
------

Nuo 1909 m. dalyvavo dailės parodose. Individualios parodos surengtos 1925 m. 1936 m. Kaune, 1959 m. 1962 m. Ščecine.

Tapė aliejumi ir akvarele portretus, peizažus, natiurmortus, religinės, buitinės ir animalistinio žanro paveikslus. Kūriniams būdinga realistinė forma, plenerinės ir koloristinės tapybos principai. Ketvirtame dešimtmetyje kūryboje sustiprėjo akademizmo tendencijos. Žymesni kūriniai: „Autoportretas" (1913 m.), „Motinos portretas" (1920 m.), ciklai Romos (1930 m.), Vilniaus (1934 m.) ir Ukmergės (1938 m.) motyvais. Kiti kūriniai (nedatuoti): „Trakų ežeras", „Lietuviški kapeliai", „Aguonos", „Vaidilutės priėmimas", „Gediminas", „Verpėja", „Piemenukas", „Senelės laimė", „Triušiai". Po Antrojo pasaulinio karo kūrė skulptūras.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lijana Šatavičiūtė. *Bronė Lukaševičiūtė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 675 psl.
| **Bronė Šalinaitė-Sukackienė** |
| --- |
| Gimė | 1905 m. vasario 17 d.Lawrence, MA |
| Mirė | 1975 m. lapkričio 27 d. (70 metų)Alpine, NY -JAV |
|  |
| Veikla | vargonininkė, dainininkė, chorvedė, pedagogė, kompozitorė. |

**Bronė Šalinaitė-Sukackienė** (1905 m. vasario 17 d. Lawrence, MA – 1975 m. lapkričio 27 d. Alpine, NY -JAV) – vargonininkė, dainininkė, chorvedė, pedagogė, kompozitorė.

Biografija
----------

Nuo 1915 pradėjo mokytis skambinti fortepijonu pas Notre Dame bažnyčios vargonininką Odiloną Talbatą Worcesteryje, MA, o balsą lavino pas Fl. Desplaines. 1920–1921 lankė vasaros kursus New Yorko universitete, dainuoti mokėsi pas NeColbins, fortepijono pas Perey Swift. 1922 Wusteryje baigusi vidurinę mokyklą, metus muzikos mokėsi Niujorke pas Konstantiną ir Pietrą Yonus. 1923 studijavo Berlyno muzikos akademijoje pas Fortepijono fakulteto dekaną prof. Richą Rosslerį. Paskui nuvyko į Milaną, kur pusketvirtų metų pas įvairius pedagogus privačiai mokėsi dainavimo, fortepijono, kompozicijos ir dirigavimo. Vėliau studijas dar tęsė Akademia di Marco Enrico Bossi. 1927 grįžo į JAV – Brooklyną, NY, kur įsteigė privačią muzikos studiją ir parengė nemaža dainininkų, pianistų, choro dirigentų. Jos mokiniai A. Žilinskaitė, J. Kazakevičius, M. Stenslerienė ir kiti buvo „Aido" ir kitų chorų vadovai. 1939 dar baigė New Yorko universiteto muzikos skyrių ir gavo bakalauro diplomą.

B. Šalinaitė dar studijuodama pradėjo vadovauti chorams. Ypač vaisingai 1929–1930 ir 1933–1937 dirbo su „Aido" mišriuoju choru Brooklyne. Chorą išmokė daug lietuvių kompozitorių dainų ir stambesnių kūrinių: 1929 ir 1937 pastatė R. Planquette’o komišką operą „Kornevilio varpai", o 1936 J. S. Bacho „Kavos kantatą", surengė nemaža koncertų. 1930–1945 vadovavo „Sietyno" chorui Newarke, NJ. Taip pat Niujorke vadovavo jugoslavų suaugusiųjų ir vaikų chorams, netoli New Yorko dėstė muziką valstybinėje mokykloje. Ypač sėkmingai dirbo su „Aidbalsių" merginų vokaliniu ansambliu ir oktetu. Rengė koncertus rytinėse JAV lietuvių kolonijose, dainavo per radiją. Koncertavo kaip dirigentė, pianistė, dainininkė ir akompaniatorė. Skaitė paskaitas muzikos klausimais kursuose, klubuose ir per radiją. Gyvendama Niujorke, daug metų dirbo Lietuvių meno sąjungoje, buvo šios sąjungos Muzikos direktorė, nuo 1937 atsakingoji sekretorė. Jos rūpesčiu 1938 Brooklyne įkurtas komitetas kompozitoriaus M. Petrausko kūriniams leisti. Būdama sekretore, parengė spaudai 22 jo populiaresnius kūrinius: solo dainas, duetus, dainas mišriajam ir vyrų chorams. Visuomenės aukomis 1940 išleido leidinį „Rinktinės Miko Petrausko dainos". 1975 dalyvavo respublikinėje dainų šventėje Vilniuje.

B. Šalinaitė pasireiškė ir kaip kompozitorė. Sukūrė dainų solistams ir chorams, operetes „Alkis" (1931), „Spartakas" (1931), „Inkvizicija" (1932), „Tamyla" (1951), rašė libretus operetėms, o muziką kurti padėjo Lahnas Adohmyanas.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
**Viktoras Kraunevičius** (1903 m. gruodžio 23 d. Pelenių k. Kauno r. – 1978 m. vasario 8 d. Vilniuje), vargonininkas, chorvedys ir pedagogas.

Biografija
----------

1932 baigęs vienerių metų vargonininkų kursus Kaune, vargonininkavo ir vadovavo chorams Kuktiškėse, Viekšniuose (36 dalyvių bažnytinį chorą parengė 1938 dainų šventei Klaipėdoje) ir Vilniuje. 1944–1945 vienos Vilniaus progimnazijos muzikos mokytojas ir moksleivių choro vadovas. 1945–1949 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus muzikos mokykloje (dėst. K. Kaveckas). Mokydamasis dirbo mokyklos koncertmeisteriu, o ją baigęs, nuo 1949 dėstytoju.

Nuo 1948 buvo Lietuvos valstybinės filharmonijos mišriojo choro chormeisteris, o 1949–1962 dirigentas. 1963–1966 vadovavo Vilniaus moksleivių rūmų vokaliniams ansambliams. Vėliau dirbo instrumentų derintoju Naujosios Vilnios 2-ojoje muzikos mokykloje. Buvo respublikinių dainų švenčių konsultantas.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| **Viktoras Fiodorovas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1987 m. sausio 29 d. (36 metai)Lietuva Kėdainiai |
| Sutuoktinis (-ė) | Indrė |
| Vaikai | Adomas, Lukas |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Kėdainių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Darbo partija (leiboristai) |

**Viktoras Fiodorovas** (g. 1987 m. sausio 29 d. Kėdainiuose) – Lietuvos ir Kėdainių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas, jauniausias Seimo narys.

Biografija
----------

2005 m. baigė Kėdainių „Atžalyno" vidurinę mokyklą, studijuoja Mykolo Riomerio universitete. Organizuoja įvairius pramoginius renginius Kėdainių mieste.

Darbo partijos Kėdainių rajono skyriaus narys, buvęs Jaunimo organizacijos DARBAS pirmininkas (2007–2009 m.) bei dabartinis garbės pirmininkas. 2011–2012 m. Kėdainių rajono savivaldybės tarybos narys. jaunimo reikalų tarybos pirmininkas.

2009–2012 m. Europos parlamento nario Viktoro Uspaskich akredituotas asistentas, Darbo partijos centrinės būstinės vadovas.

2012–2016 m. kadencijoje tapo LR Seimo nariu bei Lietuvos rekordų knygoje užfiksuotas kaip jauniausias LR Seimo narys istorijoje. Darbo partijos frakcijos Seime seniūnio pavaduotojas.

2018 m. Darbo partijos centrinės būstinės ir rinkimų štabo vadovas.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑  [ 2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai]
4. ↑   Archyvuota kopija 2013-10-13 iš Wayback Machine projekto.
5. ↑  2012–2016 m. kadencijos Seimo narys
| **Viktoras Golovčineris** |
| --- |
| Gimė | 1905 m. birželio 28 d.Minskas, Baltarusija |
| Mirė | 1961 m. liepos 15 d. (56 metai)Vitebskas, Baltarusija |
| Tautybė | žydas |
|  |
| Veikla | teatro režisierius, dramaturgas |
| Partija | 1944 m. SSKP |

**Viktoras Golovčineris** (1905 m. birželio 28 d. Minske, Baltarusija – 1961 m. liepos 15 d. Vitebske, Baltarusija) – Lietuvos teatro režisierius, dramaturgas.

Biografija
----------

Gimė Minske mokytojo šeimoje. 1921–1926 m. mokėsi Baltarusių operos ir dramos studijoje Maskvoje. 1938–1949 m. dėstė Minsko meno mokykloje. Nuo 1934 m. buvo SSRS rašytojų sąjungos narys. Iki 1949 m. daugelio Baltarusijos teatrų aktorius, režisierius. 1949–1953 m. Irkutsko, 1953–1954 m. Taškento rusų dramos teatro režisierius. 1949–1955 m. dėstė Taškento teatro meno institute, 1955–1961 m. LSSR konservatorijoje.

1955–1961 m. po dažnos vyriausiųjų režisierių kaitos laikotarpio – LSSR rusų dramos teatro vyr. režisierius. Jo vadovavimo metu teatras susiformavo kaip turintis savitą kūrybinį braižą vientisas meno kolektyvas. Nuo 1955 m. Rusų dramos teatras vaidino svarbų vaidmenį respublikos teatriniame gyvenime, jo spektaklius gastrolėse už Lietuvos ribų puikiai vertino žiūrovai ir kritikai.

Režisūrai būdinga ansambliškumas, analitinis požiūris į dramaturgiją, pjesės stilistikos, personažų charakterių pabrėžimas.

Žymesni spektakliai
-------------------

* Viljamas Šekspyras. Otelas, 1946 m.
* Antonas Čechovas. Vyšnių sodas, 1954 m.
* Aleksandras Ostrovskis. Vasilisa Melentjeva, 1957 m. Laukinukė, 1961 m.

Bibliografija
-------------

* Kilnumas, 1935 m. Jankos Kupalos dramos teatras
* Gyvenimo pamoka, 1942 m. Jankos Kupalos dramos teatras

Įvertinimas
-----------

* 1944 m. BSSR liaudies artistas
* 1959 m. LSSR liaudies artistas
* 1960 m. LSSR valstybinė premija

Šaltiniai
---------

1. ↑  Irina Jukova. *Viktoras Golovčineris*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 642
2. ↑  Laura Blynaitė. *Viktoras Golovčineris*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 798 psl.
3. ↑   Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
**Viktoras Jauniškis** (1907 m. gruodžio 6 d. Maskvoje, Rusija – 1990 m. gruodžio 12 d. Šiauliuose), smuikininkas, chorvedys, pedagogas.

Biografija
----------

1917 su tėvais grįžęs į Lietuvą, apsigyveno Vilniuje. Čia mokėsi lenkų gimnazijoje, savarankiškai išmoko skambinti citra, privačiai mokėsi griežti smuiku. Lenkams okupavus Vilnių, Viktoras kartu su tėvais išvyko į Kėdainius. 1925–1932 su pertrauka smuikuoti mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje – konservatorijoje (dėst. N. Feheris). Baigęs studijas, liko toje pačioje mokykloje smuiko dėstytoju, buvo mokyklos sekretorius, važinėjo po Klaipėdos krašto apylinkes ir vadovavo „Santaros" draugijos chorams, organizavo koncertus, dalyvavo dainų šventėse ir kituose kultūriniuose renginiuose. 1938 dainų šventei Klaipėdoje parengė net keturis chorus: Klaipėdos miesto „Santaros" (120 dalyvių), Kretingalės „Santaros" (20 dalyvių), Priekulės „Santaros" (25 dalyviai) ir Saugų „Santaros" (25 dalyviai).

1939 hitlerininkams užėmus Klaipėdą, V. Jauniškis su muzikos mokykla išsikėlė į Šiaulius ir ten daug metų tęsė pedagoginį darbą, išugdė būrį jaunųjų smuikininkų. Išaugino du sūnus muzikus: Edvardas Jauniškis – violončelininkas, Vilniaus „Lyros" muzikos mokyklos mokytojas, Kęstutis Jauniškis – klarnetininkas, Kauno pučiamųjų intsrtumentų orkestro „Ąžuolynas" muzikantas.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
**Viktoras Katilius** (1910 m. lapkričio 24 d. Igliaukoje, Marijampolės valsčius – 1993 m. liepos 4 d. Kaune) – Lietuvos rašytojas, vertėjas, intelektualinio tipo prozininkas.

Biografija
----------

1928 m. pradėjęs Lietuvos universitete studijuoti mediciną, 1937 m. baigė Humanitarinių mokslų fakultetą. 1937–1939 m. dėstė lietuvių kalbą ir literatūrą Šiaulių gimnazijoje, vėliau – Kybartų, Marijampolės, Kėdainių, Kauno mokyklose. 1945 m. išleido pirmąjį pokario metais vadovėlį „Literatūra mokyklai". 1946–1947 m. Grožinės literatūros leidyklos redaktorius.

Už Lietuvos partizanų spaudos skaitymą ir platinimą 1947 m. nuteistas 5 metams. 1950 m. paleistas iš Jakutijos lagerio, dirbo matininko padėjėju, žuvų įmonės raštininku, statybos sandėlio darbininku, 1955–1962 m. 1964–1968 m. vakarinės mokyklos mokytoju, bibliotekininku, 1964–1970 ir sandėlio darbininku, nuolat stebimas sovietų saugumo. Neparašęs atgailaujančio pareiškimo ar įsiteikiamo kūrinio, nebuvo įsileistas į viešą literatūrinį gyvenimą iki pat Atgimimo metų. Palaidotas Vilniuje.

Kūryba
------

Romanuose „Katastrofa" (1937 m.), „Prieblanda" (parašytas 1937 m. išleistas 1998 m.), apysakoje „Naktis alyvų krūme" (1939 m. 2 leid. 1991 m.) vaizduojamas prieškario miestiečių gyvenimas, nagrinėjamos meilės, šeimos problemos. Periodikoje paskelbė dalį romano „Akvariumas patrankos koserėje" (parašytas 1963 m. išleistas 1998 m. nebaigtas), kuriame pasakojama apie pirmąsias TSRS-Vokietijos karo dienas Kybartuose, ryškus racionalus istorijos vertinimas, humanistinė pozicija. Parašė nemažai novelių, kritikos straipsnių. Po autoriaus mirties išleistas apysakų ir apsakymų rinkinys „Dykumos karalius" (1996 m.), romanas „Langai į prekyvietę" (1998 m.), atsiminimų knyga „Židiniai ir žmonės" (1997 m.).

Parašė literatūrologinę studiją „Vinco Pietario akiračiai" (1992 m.) Iš rusų kalbos išvertė Maksimo Gorkio, Ivano Turgenevo kūrinių, iš vokiečių – Liono Foichtvangerio, Liudviko Rėzos vokiškų eilėraščių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Elena Bukelienė. *Viktoras Katilius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 572 psl.

Literatūra
----------

Leonas Peleckis-Kaktavičius. BALTAS LAPAS - LYG ALTORIUS: Esė. - Klaipėda: Rytas (almanacho "Varpai" b-ka; Nr. 1), 1995, p. 76-87. - ISBN 9986-499-25-9
| Dyburių Molkio akmuo |
| --- |
| Dyburių Molkio akmuo |
| 

Dyburių Molkio akmuoDyburių Molkio akmuo

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°55′46″š. pl. 21°37′09″r. ilg.﻿ / ﻿55.929517°š. pl. 21.619181°r. ilg.﻿ / 55.929517; 21.619181Koordinatės: 55°55′46″š. pl. 21°37′09″r. ilg.﻿ / ﻿55.929517°š. pl. 21.619181°r. ilg.﻿ / 55.929517; 21.619181 |

 |
| Vieta | Plungės rajonas |
| Seniūnija | Šateikių seniūnija |

**Dyburių akmuo**, vad. **Molkiu** – mitologinis akmuo vakariniame Plungės rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, Dyburiuose (Šateikių seniūnija), kelių Palanga–Šiauliai ir Dyburiai–Aleksandravas kryžkelėje.

Akmuo
-----

Smarkiai apskaldytas, netaisyklingos formos, briaunuotas, stambaus grūdėtumo rausvas granitas. Guli kryžkelės šiauriniame pakraštyje, sankasos šlaite, prie pat kelio į Dyburius. 

Kultūros vertybių registre neregistruotas.

Istorija
--------

Mitologinis akmuo nuo seno gulėjo nederlingoje, Šiaušelėmis vadinamoje kalvoje. Pasakojama, kad seniau kažkas ant jo pastatė iš nedidelių akmenų mulkio (žioplio) statulą, todėl akmenį pradėta žemaitiškai vadinti Molkiu (liet. Mulkiu). 

Akmuo buvęs labai didelis. 1939–1940 m. akmenskaldžiai didžiąją riedulio dalį suskaldė, o skaldą suvežė naujojo plento Rietavas–Kartena statybai, kuri liko neužbaigta. Melioruojant kaimo laukus, išlikusią nemažą akmens dalį XX a. 8 dešimtmetyje melioratoriai atvilko į dabartinę vietą prie kryžkelės.

### Padavimai

* Ant akmens vidurnaktį susirinkdavo ir iki pirmųjų gaidžių šokdavo raganos.
* Sutemus praeiviai prie akmens dažnai pasiklysdavo, iki paryčių klaidžiodavo aplinkui nerasdami kelio namo.

Šaltiniai
---------


* Petras Tarasenka. Pėdos akmenyje. - Vilnius, 1958. - P. 77, Nr. 172.
* Vykintas Vaitkevičius. Senosios Lietuvos šventvietės: Žemaitija. - Vilnius: Diemedis, 1998. - P. 197.
| **Domas Petrulis** |
| --- |
| Gimė | 1981 m. rugsėjo 11 d. (41 metai)Lietuva Panevėžys |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Panevėžio rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas, LR Seimo narys |
| Partija | Lietuvos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | Vytauto Didžiojo universitetas |

**Domas Petrulis** (1981 m. rugsėjo 11 d. Panevėžyje) – Lietuvos ir Panevėžio rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas, LR Seimo narys.

Biografija
----------

2000 m. baigė Panevėžio Nevėžio vidurinę mokyklą.

2004 m. Vytauto Didžiojo universitete baigė politologijos bakalauro studijas.

2006 m. Vytauto Didžiojo universitete baigė lyginamosios politikos magistrą.

2002 m. gyveno ir dirbo JAV.

Ilgą laiką dirbo parodų ir konferencijų organizavimo srityje: 2007–2008 m. – UAB „Lietuviškos mugės"; 2008–2010 m. – Lietuvos parodų ir konferencijų centras „Litexpo".

2009 m. su bendraminčiais įkūrė paramos ir labdaros fondą „Nebūk abejingas", teikiantį pagalbą vaikams iš nepasiturinčių šeimų bei siekiantį, kad kuo daugiau jų įgytų tinkamą išsilavinimą. Su fondu kuriuo vykdė daug socialinių iniciatyvų: „Nelik abejingas" „Būk pirmūnas", „Kalbėk drąsiai" ir kt.

2010 m. Ramygaloje organizavo pirmąjį, tradiciniu tapusį renginį „Ožkų paradas". Jame dalyvavo daugiau kaip 2500 žmonių iš visos Lietuvos.

Politinė veikla
---------------

Nuo 2006 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Panevėžio rajono skyriaus narys.

2009–2012 m. – LSDJS respublikinės valdybos narys.

2009–2011 m. – LSDJS Panevėžio rajono skyriaus pirmininkas.

Nuo 2011 m. LSDP Panevėžio rajono skyriaus pirmininko pavaduotojas.

2011–2012 m. Panevėžio rajono savivaldybės tarybos narys. Buvo jaunimo reikalų tarybos pirmininkas, atsakingas už jaunimo užimtumo politikos įgyvendinimą Panevėžio rajone.

2012 m. Aukštaitijos vienmandatėje apygardoje išrinktas į LR Seimą.

Nuo 2012 m. lapkričio 20 d. Europos reikalų, valstybės valdymo ir savivaldybių komitetų narys.

Nuo 2012 m. gruodžio 4 d. jaunimo ir sporto reikalų komisijos narys.

Nuo 2013 m. sausio 9 d. Užsienio reikalų ministro patarėjas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ožkų parade vyks daug konkursų Archyvuota kopija 2013-11-16 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Rustenburgasangl. *Rustenburg* |
| --- |
| *Rustenburgo reformatų bažnyčia* |
|  |
| 

RustenburgasRustenburgas

25°40′0″ p. pl. 27°14′0″ r. ilg.﻿ / ﻿25.66667°š. pl. 27.23333°r. ilg.﻿ / 25.66667; 27.23333﻿ (Rustenburgas)Koordinatės: 25°40′0″ p. pl. 27°14′0″ r. ilg.﻿ / ﻿25.66667°š. pl. 27.23333°r. ilg.﻿ / 25.66667; 27.23333﻿ (Rustenburgas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Pietų Afrikos Respublikos vėliava Pietų Afrikos Respublika |
| **Provincija** | Šiaurės Vakarai |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1891 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2001) | 395 761  |

**Rustenburgas** – miestas Pietų Afrikos Respublikos šiaurinėje dalyje, Šiaurės Vakarų provincijoje, Magalisbergo kalnų papėdėje. Tai yra vienas svarbiausių pasaulyje platinos gavybos ir apdirbimo centrų. Rustenburge įsikūrusi kompanija Precious Metal Refiners tiekia 70 % pasaulinės platinos produkcijos. Rustenburgo priemiestyje Phokenge yra Royal Bafokeng stadionas, kuriame vyko 2010 m. pasaulio futbolo čempionato varžybos.

Istorija
--------

Rustenburgas įkurtas 1851 m. kaip derlingo žemdirbystės rajono centras. 1859 m. įkurta olandų reformatų bažnyčia.

Sportas
-------

Mieste 2010 m. vyko XIX pasaulio futbolo čempionatas.
10 t svorio rusvosios anglies gabalas Japonijos muziejuje
Rusvosios anglies (lignito) sluoksniai Graikijoje
**Rusvoji anglis** arba **lignitas** (vok. *Braunkohle*, pranc. *lignite, charbon brun*) – kieta naudingoji iškasena, kilme jauniausia iš kasamų anglių, susidariusi iš durpių, turinti 60–70 % cheminio elemento anglies. Būdinga ruda spalva, naudojama kaip vietinis kuras bei chemijos pramonės žaliava.

Savybės
-------

Rusvoji anglis gali būti tankios, pluoštinės, medingos ar žemiškos struktūros medžiaga su būdinga ruda spalva, žymiu lakių bitumingų medžiagų kiekiu, degdama smarkiai rūksta, išskiria nemalonų degėsių kvapą. Joje gausu gerai išsilaikiusių organinės kilmės medžiagų, matyti medienos augalinės masės struktūra. Distiliuojant susidaro laisvas arba surištas su acto rūgštimi amoniakas. Veikiant kalio šarmu, išskiria tamsiai rudą skystį. Vidutinė cheminė sudėtis, neskaitant šlakų:

* anglis: 50–77 %;
* deguonis: 26–37 %
* vandenilis: 3–5 %;
* azotas: 0–2 %.

Nuo akmens anglies rusvoji anglis skiriasi ne tik spalva, bet ir geresniu degumu, didesniu dūmingumu dėl didesnio turimų savo sudėtyje lakių bitumų kiekio. Taip pat rusvojoje anglyje yra mažiau azoto.

Rusvosios anglies karjeras Lenkijoje

Rūšys
-----

* Įprasta tanki rusvoji anglis – rudos spalvos su matiniu blizgesiu;
* Žemiška rusvoji anglis – rudos spalvos, lengvai sutrupanti į miltelius;
* Dervinga rusvoji anglis – ypatingai tanki, tamsiai ruda, pereinanti į juodą, spalva; lūžyje duodanti dervos spindesį;
* Lignitas (lot. *lignum*, 'medis, mediena')  – rusvoji anglis su gerai išlaikyta medienos struktūra (pasitaikantys sveiki kamienai dar būna tinkami kaip mediena apdorojimui);
* Lapelinė, popierinė rusvoji anglis – matyti plonasluoksnė augalinė masė, lengvai lukštenama lapeliais;
* Durpinė rusvoji anglis – primenanti veltinį, panaši į durpes masė, turinti daug pašalinių priemaišų.

Panaudojimas
------------

Geros degiosios savybės apsprendžia rusvosios anglies kaip kuro rūšies naudą ir vertę, nors ji yra kur kas mažiau naudojama šioje srityje, nei akmens anglis. Iš šios anglies yra gaunamas parafinas, fenolis, degutas. Praeityje buvo gaminamos degiosios dujos apšildymui ir gatvių žibintams (50 % vandenilio, 34 % metano, 8 % anglies monoksido dujų mišinys). Kai kurios tankios struktūros anglies rūšys lengvai pasiduoda apdirbimui (poliravimui ir pan.), todėl panaudojamos smulkių gaminių (*jet*), pvz. papuošalų, sagų, apyrankių, suvenyrų gamyboje.

Paplitimas
----------

Rusvoji anglis kasama Rusijoje, JAV, Indijoje, Australijoje, daugelyje Europos šalių. Daugiausiai jos naudojamos elektros energijai gaminti. 

Daugiausiai rusvosios anglies iškasta 2001 m.: Vokietijoje – 175,4 mln. t. Rusijoje – 83,2 mln. t. JAV – 80,5 mln. t. Australijoje – 67,8 mln. t. Graikijoje – 67,0 mln. t. Lenkijoje – 59, mln. t.

Šaltiniai
---------

1. ↑



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Rusvoji anglis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Nuorodos
--------

* Rusvosios anglies paplitimas Archyvuota kopija 2010-07-22 iš Wayback Machine projekto.
* Anglies pramonė ir šiltnamio efektas
* Rusvoji anglis (rusų k.)
|  |
| --- |
| Ferrari Enzo |
|  |
| Bendra informacija |
| Gamintojas | Ferrari |
| Metai | 2002–2004 |
| Dizaineris (-iai) | Pininfarina |
| Chronologija |
| Prieš tai | Ferrari F50 |
| Po to | LaFerrari |
| Kėbulas ir važiuoklė |
| Klasė | Super automobilis |
| Kėbulo tipas (-ai) | 2 durų Berlinetta |
| Išdėstymas | RMR |
| Variklis ir transmisija |
| Variklis (-iai) | 6.0 L Tipo F140 B V12 |
| Transmisija (-os) | 6 pavarų pusiau automatinė |
| Išmatavimai |
| Ratų bazė | 2 650 mm |
| Kita informacija |

**Ferrari Enzo** – 2 durų Berlinetta tipo super automobilis, kurį 2002–2004 m. kūrė Ferrari kompanija. Automobilis buvo skirtas pagerbti kompanijos įkūrėją Enzo Ferrari. Šiame automobilyje Ferrari panaudojo kai kuriuos gamybos būdus iš 2002 m. Formulės 1 lenktynių – tai anglies pluoštas, elektrohidraulinė pavarų perjungimo sistemas, anglies pluoštu susitiprinti keraminiai stabdžiai ir pan.

Šio modelio 6 l F140 V12 variklis buvo naujos Ferrari kartos. Jo gamyba paremta V8, naudojamo Maserati Quattroporte modelyje.

Pirmą kartą automobilis buvo pademonstruotas 2002 m. Paryžiaus automobilių parodoje. Kompanija iš anksto pranešė, kad bus pagaminti 349 Enzo modeliai, kurių kaina sieks 659 330 JAV dolerių. Ferrari laišku kreipėsi į visus potencialius klientus, ypač tuos, kurie jau buvo įsigiję F40 ar F50 modelius. Tokiu būdu buvo parduoti visi 349 vienetai dar prieš prasidedant oficialiai gamybai. Vėliau, atsiradus didesnei paklausai, Ferrari pagamino dar 50 modelių. Prieš pasirodant Paryžiaus parodoje, vienintelis demonstracinis Enzo modelis buvo nuskraidintas iš Italijos į Kaliforniją filmo „Čiarlio angelai" tęsinyje. Jame šį modelį vairavo aktorė Demi Moore.

2004 m. Ferrari pagamino 400-ąjį Enzo modelį, kurį padovanojo Vatikanui. Šis Enzo buvo parduotas Sotheby's aukcione už 1,1 milijoną JAV dolerių.

Enzo iki 100 km/val įsibėgėja per 3,14 s, o didžiausias greitis siekia 355 km/val.] Nepaisant puikių Enzo charakteristikų, paprastesnis Ferrari modelis Ferrari F430 Scuderia kompanijos bandymų trasą įveikė tokiu pačiu laiku.

Šaltiniai
---------

1. ↑  $1M FERRARI ENZO DONATED TO ST. JUDE CHILDREN’S RESEARCH HOSPITAL
2. ↑  First Test: 2003 Ferrari Enzo Archyvuota kopija 2015-11-06 iš Wayback Machine projekto.
| Palenkės Bialos valsčiuslenk. *Gmina Biała Podlaska* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Lenkijos vėliava Lenkija |
| **Vaivadija** | Liublino vaivadija Liublino vaivadija |
| **Apskritis** | Palenkės Bialos apskritis |
| **Administracinis centras** | Palenkės Biala |
|  |
| **Gyventojų** (2009) | 13 147 |
| **Plotas** | 324,76 km² |
| **Tankumas** (2009) | 40 žm./km² |
|  |
| **Pašto kodas** | PL 21-500 |
|  |
| **Tinklalapis** | www.gmina.bialapodl.pl/ |

**Palenkės Bialos valsčius** (lenk. *Gmina Biała Podlaska*) – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Palenkės Bialos apskrityje. Centras – Palenkės Biala. Ribojasi su Dreluvo, Hušlevo, Palenkės Januvo, Palenkės Lešnos, Lomazų, Palenkės Mendzyžeco, Rokitno, Piščaco ir Zalesių valsčiais bei Palenkės Bialos miestu.

Paviršiaus struktūra
--------------------

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 324,76 km², iš kurių:

* ariama žemė: 66 %
* miškai: 27 %
* vandens telkiniai ir pastatai: 7 %

Valsčius sudaro 11,79 % apskrities teritorijos.

Gyventojai
----------

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

| Aprašymas | Bendrai | Moterys | Vyrai |
| --- | --- | --- | --- |
| Gyventojai | **12 049** | 100 % | 6 003 | 49,8 % | 6 046 | 50,2 % |
| Gyventojų tankumas(Gyv./km²) | 18,5 | 18,5 | 18,6 |

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Celuikai, Cicibur Dužai, Cicibur Malai, Čosnuvka, Dokuduv Drugai, Dokuduv Piervšai, Franopolis, Grabanuvas, Grabanuv Kolonija, Grabarka, Hola, Hrudas, Hulanka, Husinka, Januvka, Jažvinai, Julkuvas, Kaliluvas, Kamieničnė, Kempa, Kijoviecas, Košlavė, Kozula, Kžimovskiai, Lisai, Lukovcė, Michaluvka, Mlinecas, Novi Slavacinekas, Ogrodnikai, Ortel Ksionženci Drugai, Ortel Ksionženci Piervšai, Perkovicė, Planova, Podlonka, Podšosa, Pojelcė, Pulkas, Porosiukai, Rakoviska, Roskošas, Sitnikas, Smolne Piecė, Stari Slavacinekas, Stižinecas, Surmačė, Svorai, Sicina, Sicina Kolonija, Terebela, Terebela Kolonija, Tolusinas, Vilčinas, Vozareckie Pienkai, Vulka Plebanska, Voronecas, Voskženice Dužė, Voskženice Duže Kolonija, Voskženice Malė, Voskženice Male Kolonija, Zablociai, Zagura, Zelonė ir Zacišė.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑   Archyvuota kopija 2012-02-11 iš Wayback Machine projekto.


|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RPalenkės Bialos apskrities valsčiai |
| --- |
|  |
| 
Palenkės Mendzižecas • Palenkės Bialos valsčius • Palenkės Mendzyžeco valsčius • Piščaco valsčius • Terespolio valsčius • Terespolis • Palenkės Januvo valsčius • Dreluvo valsčius • Lomazų valsčius • Višnicės valsčius • Zalesių valsčius • Palenkės Lešnos valsčius • Konstantinuvo valsčius • Kodenio valsčius • Tučnos valsčius • Rokitno valsčius • Sosnuvkos valsčius • Slavatičės valsčius • Rosošo valsčius  |  |

 |
**Boaso istorinė mokykla** – kultūrinės antropologijos mokykla, nuo XIX a. pab. pradėjusi klostytis Jungtinėse Amerikos Valstijose. Rėmėsi kertinėmis antropologo Franco Boaso idėjomis – kultūriniu reliatyvizmu, istoriniu partikuliarizmu.

Boaso istorinė mokykla rėmėsi difuzionizmu ir teorija, pagal kurią kiekviena kultūra yra individuali ir nepriklausoma nuo kitų, o išplitusi už kultūrinio komplekso ribų – determinuota konkrečių istorinių įvykių bei psichologinių veiksnių; kultūrinė grupė turi savitą istoriją, kurią lemia vidinės raidos ir kultūros difuzija.

Boaso mokiniai šią antropologijos kryptį išplėtojo į atskiras šakas: etnolingvistiką, etnopsichologinę mokyklą, indėnistiką, etnoistoriją ir kt.

Boaso istorinė mokykla XX a. 1 ketvirtyje JAV buvo labai populiari, jai priklausė daug žymių kultūros antropologų. 4 dešimtmečio pab. dėl tyrimų sudėtingumo ir funkcionalistų kritikos šiai mokyklai sekėjų gerokai sumažėjo.

Pagrindiniai šios krypties atstovai: Rut Benedikt, Francas Boasas, Rolandas B. Diksonas, Aleksandras Goldenvaizeris, Melvilis Herskovicas, Alfredas Luisas Krėberis, Ralfas Lintonas, Robertas Lovis, Margaret Mid, Eduardas Sapyras, Klarkas Visleris ir kt.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Boaso istorinė mokykla*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
| Humahuaka*Humahuaca* |
| --- |
| *Senoji Humahuaka* |
|  |
| 

HumahuakaHumahuaka

23°12′0″ p. pl. 65°21′0″ v. ilg.﻿ / ﻿23.20000°š. pl. 65.35000°r. ilg.﻿ / 23.20000; 65.35000﻿ (Humahuaka)Koordinatės: 23°12′0″ p. pl. 65°21′0″ v. ilg.﻿ / ﻿23.20000°š. pl. 65.35000°r. ilg.﻿ / 23.20000; 65.35000﻿ (Humahuaka) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Argentinos vėliava Argentina |
| **Provincija** | Chuchujaus provincija Chuchujaus provincija |
| **Departamentas** | Umauakos departamentas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1591 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 10 256  |
| **Altitudė** | 2 939 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Humahuaka |

**Humahuaka** (isp. *Humahuaca*) – miestas Argentinoje, Chuchujaus provincijoje, *Quebrada de Humahuaca* slėnyje, prie Grandės upės. Departamento centras. 10 tūkst. gyventojų.

Miestą 1591 m. įkūrė Juan Ochoa de Zárate. Pavadinimas kilo nuo čia gyvenusių indėnų omaguakų genties. Humahuaka turi didelę istorinę svarbą, kadangi išlikusi kolonijinė architektūra: bažnyčia, savivaldybė, gyvenamieji kvartalai. Yra paminklas nepriklausomybei. Kasmet mieste vyksta spalvingas indėniškas karnavalas.

Per Humahuaką eina plentas ir geležinkelis į Boliviją. Umauaka kartu su kitais *Quebrada de Humahuaca* objektais įtraukta į UNESCO pasaulio paveldą.

Humahuaka. Kolonijinio stiliaus laiptų puošyba

Šaltiniai
---------

1. ARGENTINA: Jujuy, *citypopulation.de*
2. ↑  ARGENTINA: Jujuy, *citypopulation.de*
**Kovinė parama** (angl. *combat support*), *kovinis aprūpinimas* (rus. *боевое обеспечение*) – pagrindiniams koviniams vienetams teikiama parama ugnimi ir operatyvinė pagalba. Skiriama hidrometeorologinė, inžinerinė, radiacinė, cheminė ir biologinė, ryšių, topogeodezinė ir kt. parama.

Naudojant angliškus terminus *kovinė parama* (angl. *combat support*) gali būti supainiota su *užnugario parama* (angl. *combat service support*) dėl panašių terminų. Užnugario parama tenkina kariuomenės materialinius, transporto, buitinius ir kt. poreikius ir taip palaiko kariuomenės kovinę parengtį. Užnugario parama yra logistinė parama – tiekimas, techninis aptarnavimas, gabenimas, gydymas ir higienos užtikrinimas ir kt.

Rusiškas atitinkamas terminas – *kovinis aprūpinimas*.

Kariniai vienetai paramos požiūriu skirstomi į:

* kovinius vienetus (angl. *combat arms*),
* kovinės paramos vienetus (angl. *combat support*),
* užnugario paramos vienetus (angl. *combat service support*).

Kovinė parama JAV kariuomenėje
------------------------------

JAV armijoje kovinę paramą užtikrina:

* Cheminis korpusas (*Chemical Corps*),
* Inžinerijos korpusas (*Corps of Engineers*),
* Karinės žvalgybos korpusas (*Military Intelligence Corps*),
* Karo policijos korpusas (*Military Police Corps*),
* Ryšių korpusas (*Signal Corps*),
* Armijos aviacija (*Army Aviation*) (ji užtikrina mūšio lauko žvalgybą, žemės taikinių naikinimą atakos sraigtasparniais ir pan.).

Šaltiniai
---------

* Enciklopedinis karybos žodynas / Petras Algirdas Čiočys, Jurgis Janukevičius, Edvardas Jasiulionis… [et al.]; [redaktorių kolegija: vyriausiasis redaktorius Zenonas Kulys… [et al.] ; Generolo Jono Žemaičio Lietuvos karo akademija. – Vilnius : Generolo Jono Žemaičio Lietuvos karo akademija, 2008
Įprastas humanitarinio dienos raciono paketas.
**Humanitarinis dienos racionas** – maisto paketai, naudojami įvykus humanitarinė krizei. Kiekvienas paketas tenkina visos dienos maisto poreikį žmogui, tai sudaro apie 2 200 kalorijų. Šie paketai galioja 3 metus ir yra pritaikyti visų etninių ir religinių grupių naudojimui. Taip pat paketas yra pagamintas taip, jog nebūtų pažeistas metimo iš lėktuvo be parašiuto metu. Šių paketų kaina sudaro apie 20 % pilnai paruošto maisto kainos.

Pirmą kartą humanitariniai dienos racionai buvo panaudoti 1993 m. Bosnijos pilietiniame kare.

Paketo sudėtis
--------------

**Sudėtis**| **Galiojimas** | 36 mėnesiai 27 °C temperatūroje |
| **Svoris** | 850 g |
| **Kilo kalorijos** | mažiausiai 2 200 pakete |
| **Proteinai** | 10-13 % |
| **Riebalai** | 27-30 % |
| **Angliavandeniai** | 60 % |
| **Uždrausti sudėties elementai** | Bet kokie gyvulinės kilmės produktai, išskyrus labai mažas pieno kiekis. |
| **Skirta vaikams** | Visi produktai, turintys vaisių pastos, tinkančios maitinti vaikus. |
| **Reikmenys** | Visi reikmenys, įskaitant šaukštą bei popieriaus rankšluostį. |

Šaltiniai
---------

1. ↑  HUMANITARIAN ASSISTANCE, DISASTER RELIEF & MINE ACTION DIVISION
2. ↑  MEMORANDUM FOR CORRESPONDENTS
Koordinatės: 80°14′ š. pl. 53°02′ r. ilg.﻿ / ﻿80.233°š. pl. 53.033°r. ilg.﻿ / 80.233; 53.033

Hukerio salos padėtis Karos jūroje
Ramybės įlankos pašto skyrius
**Hukerio sala** (rus. *Остров Гукера*) – sala Rusijai priklausančioje Prano Juozapo Žemėje. Plotas – 508 km² (viena iš 10-ies didžiausių salyno salų). Apsupta keleto smulkių salų. Šiaurės vakaruose Britanijos sąsiauris skiria nuo Jurgio Žemės. Aukštis iki 576 m. Sala bazaltinė, dengiama kelių ledo kupolų. Salos šiaurės vakaruose yra dvi neužšąlančios įlankos – Jurijaus ir Ramybės. Prie pastarosios stūkso Čiurlionio kalnai.

1879 m. salą atrado olandų keliautojas De Briuinė. Jis salą pavadino britų botaniko Džozefo Hukerio vardu. 1913 m. Ramybės įlankoje lankėsi Georgijaus Sedovo ekspedicija. 1929 m. saloje įrengta poliarinė stotis „Ramybės įlanka", nutiestas nedidelis geležinkelis hidroplanams iškelti į angarus. 1937 m. stoties vietoje pastatyta observatorija. 1957 m. ant Čiurlionio kalnų pastatyta meteorologinė stotis. Nuo 2014 m. prie Ramybės įlankos veikia toliausiai šiaurėje esantis pašto skyrius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 125
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Pilis XVI amžiuje

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Palenkės Bialos Radvilų pilis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

**Palenkės Bialos Radvilų pilis** (lenk. *Zespół pałacowo-parkowy Radziwiłłów w Białej Podlaskiej*) - buvusios Radvilų pilies statinių ir parko kompleksas esantis Palenkės Bialos miesto centre, šalia *ul. Warszawskiej* ir *ul. Zamkowej* gatvių. Vakaruose ribojasi su miesto pastatais, o pietuose su Kžnos upe. Buvusiame sargybos bokšte įsikūręs Palenkės Bialos Pietinės Palenkės muziejus.

Istorija
--------

Radvilų pilies kompleksas užbaigtas statyti 1622 metais, pilies statybas finansavo Aleksandras Liudvikas Radvila. Vėliau rūmai buvo įvairiai perstatomi ir gražinami, kol galiausiai XVIII a. pradžioje susiformavo galutinė pilies išvaizda. Pilis buvo pastatyta kaip bastioninio tipo tvirtovė. Pilis buvo apjuosta gynybiniais grioviais su vandeniu, kuriuo jie užsipildė iš užtvenktos Kžnos upės. Apie 1620 m. pastatyta pilies koplyčia. 1709 m. pastatytos trys oficinos. Apie 1720 m. pastatyti rūmų vartai ir šešių aukštų sargybos bokštas, kurie išlikę iki šių dienų. Per XVIII a. vykusius karus pilis buvo daug kartų atakuojama ir galiausiai tapo griuvėsiais. 1883 m. pilis buvo galutinai nugriauta.

* Sargybos bokštasSargybos bokštas
* Sargybos bokštas ir vartaiSargybos bokštas ir vartai
* Pilies koplyčiaPilies koplyčia
* Rūmų vartaiRūmų vartai
* OficinosOficinos
* Šiaurrytinė pilies oficinaŠiaurrytinė pilies oficina
* Šiaurvakarinė oficinaŠiaurvakarinė oficina
* Gynybinis griovysGynybinis griovys
| Pakisio piliakalnis |
| --- |
|  |
| 

Pakisio piliakalnisPakisio piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°27′06″ š. pl. 22°01′06″ r. ilg.﻿ / ﻿55.45167°š. pl. 22.01833°r. ilg.﻿ / 55.45167; 22.01833Koordinatės: 55°27′06″ š. pl. 22°01′06″ r. ilg.﻿ / ﻿55.45167°š. pl. 22.01833°r. ilg.﻿ / 55.45167; 22.01833 |

 |
| Vieta | Šilalės rajonas |
| Seniūnija | Pajūrio seniūnija |
| Aukštis | 5 - 7 m |
| Plotas | 29 x 17 |
| Naudotas | I tūkst. - II tūkst. pradžioje |

**Pakisio piliakalnis** yra Šilalės rajone, tarp Pakisio ir Pajūrio, dešiniajame Jūros upės krante, prie Kisės žiočių.

Aikštelė ovali, pailga, ištįsusi rytų-vakarų kryptimi. Jos pietinę ir vakarinę puses lanku juosia 6 m aukščio ir 36 m pločio pylimas, kurio išorinis 11 m aukščio šlaitas leidžiasi į 9 m pločio ir 3 m gylio griovį. Piliakalnis apaugęs lapuočiais.

Vakarinėje papėdėje, 1 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta lipdytos ir žiestos keramikos, molio tinko. 150 m į šiaurės rytus yra X-XIII a. Kunigiškių senkapis (tirtas 1971 m.). 

200 m į šiaurę nuo piliakalnio, Kisės kairiajame krante yra Aukuru vadinamas Kunigiškių akmuo (tyrinėtas 1971 m.). 

  


|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  |  | Padievaičio piliakalnis 10 km | Rubinavo piliakalnis 8 kmLileikėnų piliakalnis 1 km |  |
|  |  | Indijos piliakalnis 14 km |
|  | Dapkiškės piliakalnis 3 km | Spraudaičių piliakalnis Vilkų Lauko piliakalnis 7 kmKreivių piliakalnis 15 km |

Nuorodos
--------

* Pakisio piliakalnis