recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Sabinai tarp kitų Lacijaus genčių V a. pr. m. e.
**Sabinai** (lot. *Sabini*, sen. gr. Σαβῖνοι) – italikų gentis, antikiniais laikais gyvenusi vidurio Apeninuose (Abrucyje, Umbrijoje), taip pat Lacijuje į šiaurę nuo Anjenės (iki įkuriant Romą). Sabinų gyvenamas kraštas vadintas Sabina arba Sabinų aukštumomis. Sabinų kalba greičiausiai priklausė italikų šakai, oskų-umbrų pošakiui, bet jos pėdsakų išlikę labai mažai.

Lotynams įsteigus Romą, sabinų populiacija išsiskyrė – vieni tapo romėnais ir perėmė lotynų kalbą, kiti, gyvenę kalnuose, priešinosi užkariavimui. Antikos rašytojai teigė, kad pagrindinis sabinų miestas buvo Lista.

Pasak legendos, romėnai, siekdami išplėsti įkurtą Romą, išprievartavę sabinų moteris. Dėl to kilęs karas, kurį nutraukusios pačios moterys, išėjusios su vaikais tarp kariaujančių pusių. Pasak Livijaus, po šio konflikto tarp romėnų ir sabinų, abiejų valstybės susijungė, ir sabinų karalius Titas Tacijus valdęs Romą sykiu su Romulu (šis vedęs sabinę Hersiliją). Sabinų kilmės romėnai ilgą laiką saugojo savo kilmę ir ja didžiavosi. Manoma, kad sabinai, gyvenę Romos Kvirinalo, Viminalo ir Eskvilino kalvose, buvo reikšmingi formuojantis romėnų tautybei.

Dabartinės Sabinos kraštovaizdis ties Norča
Apie 290 m. pr. m. e. Roma užkariavo visas sabinų žemes, 268 m. pr. m. e. jiems buvo suteikta Romos pilietybė.

Sabinų kilmės Romos mokslininkas Markas Terencijus Varonas sudarė sabinų dievų sąrašą, į kurį įtraukė šiuos dievus: Feroniją, Minervą, Palę, Salusę, Fortūną, Fontą, Fidėją, Opę, Florą, Vejovisą, Saturną, Solį, Luną, Vulkaną, Sumaną, Larundą, Terminą, Kviriną, Vertumną, Laras, Dianą, Luciną.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Sabinai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XX (Rėv-Sal). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RSenovės Italijos tautos |
| --- |
|  |
| Italikai | 
 Ekvai **·**  Fidėnai **·**  Hernikai **·**  Lotynai (Faliskai **·**  Sikulai) **·**  Oskai (Aurunkai **·**  Ausonai **·**  Kampanai **·**  Marukinai **·**  Peligniai **·**  Sabinai) **·**  Samnitai (Brutijai **·**  Frentaniai **·**  Lukaniai) **·**  Picėnai **·**  Umbrai (Marsai, Volskai) **·**  Vestinai |  |
|  |
| Kiti indoeuropiečiai | 
Keltai (Insubrai **·**  Leopontijai **·**  Orobijai) **·**  Venetai (Histrai **·**  Liburnai) **·**  Japygai (Mesapiai **·**  Peucetijai **·**  Daunijai) |
|  |
| Tirsėnai | 
 Etruskai **·**  Retai |
|  |
| Neidentifikuoti | 
 Elymai **·**  Euganėjai **·**  Karnai  **·**  Protosardinai (Korsai **·**  Balariai **·**  Jolėjai) **·**  Ligūrai **·**  Sikanai |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Senecio vulgaris** |
| --- |
| Paprastoji žilė (*Senecio vulgaris*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Šeima: | Astriniai  *( Asteraceae)* |
| Gentis: | Žilė  *( Senecio)* |
| Rūšis: | Paprastoji žilė  *( Senecio vulgaris)* |

 |

**Paprastoji žilė** (*Senecio vulgaris*) – astrinių (*Asteraceae*) šeimos, žilių (*Senecio*) genties vienmetis ar dvienmetis augalas. Kilęs iš Europos, šiaurės Azijos ir Šiaurės Afrikos, tačiau dabar išplitęs po Australiją, Šiaurės Ameriką, Andų regioną, Kiniją.

Stiebas status, vagotas, 10-30 cm aukščio. Šaknys laibos, ištįsusios. Lapai pražangūs, paprasti, skiautėti, 7 cm ilgio, 2,8 cm pločio. Žiedai cilindriški, geltonais vainiklapiais, apie 1 cm ilgio ir 0,5 cm pločio, gana tankios netikros kekės stiebo ar šakų viršūnėse. Žydi gegužės-rugsėjo mėnesiais. Nužydėję sudaro baltą galvutę su skristukais. Subrandina iki 7000 sėklų. Augalas nuodingas, turi vaistinių savybių. Žole apsinuodija arkliai. Naudojamas žalių dažų gamybai.

Paprastoji žilė – dažna piktžolė, gausi Lietuvoje. Auga daržuose, laukuose, pievose, pakelėse.

* PožymiaiPožymiai
* SkristukaiSkristukai
* PaplitimasPaplitimas

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Paprastoji žilė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Antanas Virbickas** (1902 m. lapkričio 22 d. Blėkoniuose, Linkuvos valsčius, Šiaulių apskr. – 1966 m. liepos 15 d. Vilniuje, palaidotas Panevėžio katedros kapinėse) – Lietuvos vargonininkas, chorvedys, kompozitorius.

Biografija
----------

Baigęs Laborų (Pakruojo raj.) pradžios mokyklą, ketino mokytis Linkuvos gimnazijoje, bet tėvai neturėjo pinigų mokėti už mokslą. Tada Linkuvos bažnyčios vargonininkas ir gimnazijos muzikos mokytojas K. Jovaiša patarė mokytis vargonuoti. Antanas iš K. Jovaišos išmoko ne tik vargonuoti, bet ir groti pučiamaisiais instrumentais. Jaunystėje su broliais grojo vestuvėse, kaimo vakarėliuose ir gegužinėse.

1923 m. rudenį buvo pašauktas į Lietuvos kariuomenę – husarų pulką. Už gerą tarnybą apdovanotas sidabriniu laikrodžiu ir gavo viršilos laipsnį.

1925 m. įstojo į Kauno muzikos mokyklą (Kauno konservatoriją), kur vargonuoti mokėsi pas Juozą Naujalį ir Nikodemą Martinonį, o kompozicijos – pas Juozą Gruodį. Dažnai akompanuodavo Konrado Kavecko diriguojamam Kauno arkikatedros chorui, pasireikšdavo ir kaip solistas vargonininkas bei geras improvizatorius.

Baigęs konservatoriją, vadovavo aviacijos kursų vyrų chorui, Kauno kunigų seminarijoje dėstė choralinį giedojimą ir kitas muzikos disciplinas. 1940 m. įkūrus Lietuvos valstybinės filharmonijos mišrųjį chorą, kurį laiką buvo meno vadovo ir vyr. dirigento B. Budriūno padėjėju.

Pokario metais visą laiką vargonininkavo ir vadovavo chorui Panevėžio Šv. Petro ir Povilo bažnyčioje. Choras buvo sukaupęs didelį ir turiningą repertuarą, o pats maestro dažnai išvykdavo vargonuoti ir į kitų parapijų bažnyčias. Buvo sukaupęs nemažą muzikinės literatūros archyvą, turėjo mokinių, kuriuos mokė vargonuoti, harmonijos ir kompozicijos, pats kūrė ir harmonizavo liaudies dainas. Sukūrė dainų ir giesmių chorams, vokaliniams ansambliams ir solistams.

1939 m. išrinktas į Lietuvos muzikų draugijos vargonininkų sekciją, o 1940 m. kovo 1-2 d. Vilniuje vykusiame Lietuvos muzikų draugijos suvažiavime išrinktas į valdybą.

Bolševikai Antano mamą Petronėlę Virbickienę (Paliulytę), brolį Juozą ir seserį Eleną ištrėmė į Sibirą. Brolis ir sesuo iš tremties grįžo, o mamą, kuomet buvo pranešta apie amnestiją, iš džiaugsmo ištiko širdies priepuolis, teko palaidoti Sibire (Krasnojarsko kraštas). Liucijai Virbickaitei bei Pranui Virbickui pasisekė išvengti tremties likus gyventi Lietuvoje, dar vienas brolis Jonas Virbickas išvengė tremties emigruodamas į JAV. Pats Antanas Virbickas nuolat buvo persekiojamas ir visų pamirštas.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. - Vilnius, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

*Eike von Repgowo* Oldenburgo saksų veidrodis – XIII a. paprotinės teisės rinkinys
**Paprotinė teisė** – nerašytoji teisė (lot. *ius non scripta*); teisės normos (taisyklės), įgijusios teisinę galią, kadangi faktiškai jų buvo laikomasi kaip papročių ilgą laiką (lot. *consuetudo*). Tai yra - paprotinės taisyklės *de facto* reguliavo visuomeninius santykius.

Paprotinės normos tapdavo visuotinai privalomos pripažinus jų norminę reikšmę, prasmę ir būtinybę elgtis pagal jų imperatyvus (lot. *opinio necessitatis* arba *opinio iuris*) kurioje nors visuomeninių santykių srityje. Paprotinę teisę veikia ir visuomeniniai įpročiai, kiti nerašyti elgesio modeliai bei standartai.

Paprotinė teisė, veikianti tik tam tikroje teritorijoje, vad. *observancija* (pavyzdžiui, bendrijos, bendruomenės teisė). Ji yra teisės šaltinis.

Paprotinė teisė – pozityviosios teisės dalis, kadangi sukurta žmonių žmonėms. Kita pozityviosios teisės dalis – rašytinė teisė: kompetentingų asmenų, organizacijų nustatyta teisė – parlamento įstatymai, ministerijų norminiai aktai, darbdavio patvirtintos vidaus taisyklės ar kt.

Paprotinė teisė Kontinentinės teisės valstybėse negali būti pagrindas taikyti valstybines sankcijas už teisės pažeidimus (baudžiamoji teisė, administracinė teisė). Toks draudimas nėra įsakmiai įtvirtintas Angloamerikiečių teisėje (*Common Law*) ir tarptautinėje teisėje.
Skriemulinis lankas
**Skriemulinis lankas** (angl. *Compound bow*) – šiuolaikinis lankas, kurio veikimo principas pagrįstas svertų sistema, sudaryta iš kabelių ir skriemulių, naudojamų lengvai įtempti lanko šakoms atgal. Šaulys, naudojantis šio tipo lanką, beveik nejaučia nuovargio, jam lengva taikytis: įtempęs lanką, laiko ne pilną lanko jėgą, o tik apie trečdalį. Tai templinis ginklas, kuris gali būti naudojamas šaudymo iš lanko sportinėse varžybose, medžioklėje. Šiuolaikiniai skriemuliniai lankai pagal jėgos ir taiklumo galimybes yra pranašesni už lygiavamzdžius šautuvus.

Šaulys su skriemuliniu lanku
Pasaulio taurės šaudymo varžybose

Konstrukcija
------------

Lyginant su kitais lankais, skriemulinis lankas yra taiklesnis, greitesnis bei gali toliau nušauti strėlę. Šio lanko templė yra pritvirtinta ne tiesiogiai prie lanko šakų, bet prie skriemulių. Šakos yra per standžios, kad būtų galima jas lengva ir patogu įtempti. Skriemulinio lanko šakos paprastai būna standesnės, nei kitų tipų lankuose. Priklausomai nuo lanko konstrukcijos, skriemuliai gali būti įtaisyti lanko šakų viršūnėje ar šakų pagrinde. Vienas arba abu skriemuliai turi vieną ar kelis kabelius, tvirtinamus ant priešingos šakos. Kai templė tempiama atgal, ji priverčia skriemulius suktis. Tai verčia skriemulius traukti kabelius, kurie verčia šakas lenktis ir taip kaupti energiją. Dėka tokios svertų sistemos, skriemulinis lankas turi tempimo jėgos kreivę, kai aukščiausia tempimo jėga pasiekiama ir tada atsileidžia iki mažesnės laikymo jėgos. Skriemuliniai lankai dažnai turi apie 60 svarų aukščiausią tempimo jėgą, tačiau prieš iššaunant strėlę gali reikėti laikyti tik 15 – 20 svarų.

Skriemulinis lankas gali turėti standartinius taikiklius ar taikiklius su didinamaisiais lęšiais, priartinančiais vaizdą nuo 2 iki 8 kartų. Šaudant iš tokio tipo lanko naudojamas specialus templės paleidėjas, leidžiantis lankininkui šauti kaip iš šautuvo - nuspaudus gaiduką. Naudojama integruota antivibracinė sistema su įtaisais rankenos apačioje ir viršuje sumažinti vibracijai. Itemptas lankas sudaro didelį templės kampą patogiai šaudymo pozicijai bei taiklumui. 

Svarbios techninės lanko charakteristikos: lanko bazė ir masė, reguliuojamas tempimo ilgis, bazinis atstumas iki templės, tempimo jėga, tarpašinis atstumas, paleistos strėlės greitis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Skriemulinis lankas (*archery-kaunas.lt*) Archyvuota kopija 2017-11-07 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Lankininkų klubas (*zaliasislankas.lt*)

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Skriemulinis lankas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Skriemulinių lankų gidas (anglų k.)
| Tintelių III senosios kapinės |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Tintelių III senosios kapinėsTintelių III senosios kapinės

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°59′26″š. pl. 21°29′49″r. ilg.﻿ / ﻿55.990626°š. pl. 21.496839°r. ilg.﻿ / 55.990626; 21.496839Koordinatės: 55°59′26″š. pl. 21°29′49″r. ilg.﻿ / ﻿55.990626°š. pl. 21.496839°r. ilg.﻿ / 55.990626; 21.496839 |

 |
| Vieta | Kretingos rajonas |
| Seniūnija | Kūlupėnų seniūnija |
| Plotas | 0,01 ha |
| Naudotas | XVII–XIX a. |

**Tintelių III senosios kapinės**, vadinamos *Maro kapeliais* (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas - 24226, senas registro kodas - L559) – neveikiančios kapinės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Tinteliuose (Kūlupėnų seniūnija), 1,3 km į vakarus nuo vyskupo M. Valančiaus gimtinės sodybos.

Vieta
-----

Įrengtos dirbamų laukų apsuptoje pakilumoje, ovalo plano, apie 13 m skersmens, apjuostos iki 0,5 m aukščio žemių pylimo, kurio išorinėje pusėje yra griovys. Kapinių pakraštyje auga aukšti lapuočiai medžiai, o viduryje stovi koplytstulpis.

Teritorijos plotas – 0,01 ha. 

### Koplytstulpis

Medinis. Stulpas stačiakampio pjūvio, į apačią platėja. Viršuje sumontuota stačiakampė stačiasienė, vienkamarė, atvira iš priekio ir šonų koplytėlė su keturšlaičiu stogeliu, virš kurio kyla bokštelis su kaltiniu, ornamentuotu kryželiu.

Istorija
--------

Kapinės veikė XVII–XIX a. Jose laidoti Tintelių ir Nasrėnų Medsėdžių kaimų gyventojai. Vėliau retsykiais buvo pakasami savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai. 1917–1918 m. laidotos dizenterijos ir vidurių šiltinės aukos. Apie 1920 m. apkastos grioviu ir pylimu, palei kurį pasodinti medžiai. Mirusiems atminti pastatytas koplytstulpis, kurį 2006 m. restauravo Alioyzas Pocius. 

1997 m. įrašytos į Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (L559), 2005 m. pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Valstybės žinios. - 1998, vas. 7. - Nr. 14. - P. 60
2. ↑  Kultūros vertybių registras: Tintelių k. trečiosios senosios kapinės
| **Antanas Šeškevičius SJ** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1914 m. balandžio 4 d.Sindriūnų k. Pasvalio r. |
| Mirė | 2002 m. sausio 25 d. (87 metai)Kaune |
| Tautybė | lietuvis |
|  |
| Veikla | kunigas, jėzuitas, religinis rašytojas |
|  |
| Alma mater | Kauno kunigų seminarija |

**Antanas Šeškevičius** (1914 m. balandžio 4 d. – 2002 m. sausio 25 d.) – SJ, kunigas.

Biografija
----------

Gimė 1914 m. balandžio 4 d. Sindriūnų k. Pasvalio r.
Mokėsi Pasvalio gimnazijoje, 1934 m. baigė Biržų gimnaziją ir rugpjūčio 20 d. įstojo į Jėzaus draugiją (Pagrįžuvio vienuolyno noviciatas).

### Studijos

Studijavo filosofiją Insbruko universitete (Austrija), Galaratėje prie Milano (Italija). 1939 m. įstojo į Kauno kunigų seminariją. 1941 m. sovietams okupavus Lietuvą, slapta perėjo sieną, tęsė teologijos studijas Vienoje. Čia 1943 m. įšventintas į kunigus.

### Pastoracija ir disidentinė veikla

1944 m. grįžo į Lietuvą, dirbo sielovados darbą. Šiauliuose įsteigė Jėzaus širdies Sargybos sąjūdį, į kurį sutelkė virš 1000 jaunuolių. Už tai 1946 m. nuteistas 25 metams nelaisvės ir išvežtas į Vorkutą. 1956 m. paleistas į laisvę, tačiau savo noru liko Altajaus krašte. Stargorode įkūrė bažnyčią ir dvejus metus dirbo pastoracinį darbą. Valdžiai uždraudus dirbti Stargorode kunigu, jis persikėlė į Kirgiziją, prie Frunzės, čia įkūrė bažnyčią ir viešai dirbo trejus metus, kol sovietų valdžia vėl nuteisė penkeriems metams pataisos darbų Ošo mieste. Dirbo gamykloje, o laisvu laiku aptarnavo tikinčiuosius. 1963 m. tarybinis saugumas vėl jį suėmė ir nuteisė septyneriems metams laisvės atėmimo. Kalėjo Pravieniškėse, kol už kalinių sielovadą buvo išvežtas į lagerį Permės srityje. 1969 m. grįžo iš lagerio ir dirbo vikaru Molėtuose. Čia 1971 m. buvo vėl suimtas ir nuteistas vieneriems metams kalėti Alytaus griežtojo režimo kalėjime. Apie jo gynimosi kalbą šiame teisme rašė Amerikos lietuvių laikraštis „Draugas": *Kunigas A. Šeškevičius, būdamas neeilinio išsilavinimo, labai nuosekliai atrėmė visus kaltinimus, kad, rengdamas vaikus sakramentams, nenusikalto nei konstitucijai, nei įstatymams, nei Lenino mokymui, bei bažnyčios taisyklėms. Šis teismas buvo kankinio ir budelio susitikimas*. 1972 m. išėjęs į laisvę, dirbo vikaru Šilalėje, Gargžduose, Naujojoje Akmenėje, dėstė Telšių kunigų seminarijoje, dirbo sielovadinį darbą Klaipėdos šv. Juozapo darbininko parapijoje.

Mirė 2002 m. sausio 25 d. Palaidotas Kaune.

Kūryba
------

Kunigas A. Šeškevičius visą gyvenimą rašė savo apmąstymus, kurie sugulė į kelias knygas (neišleistas): „Apmąstymai", „Tikrai yra Dievas", „Šv. mišios", „Penktasis Dievo įsakymas".

Lageryje pradėjo rašyti dienoraštį. 2009 m. jo dienoraštį parengė ir savo lėšomis išleido rašytoja Rožė Poškienė.

Literatūra
----------

Antanas Šeškevičius. Dienoraščiai [sudarytoja Rožė Poškienė]. – Vilnius, UAB Ciklonas, 2009 m.

Nuorodos
--------

* 
* 
*
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 4°53′22″ š. pl. 114°56′20″ r. ilg.﻿ / ﻿4.88944°š. pl. 114.93889°r. ilg.﻿ / 4.88944; 114.93889

|  Sultono Omaro Ali Saifudino mečetė  |
| --- |
|  |
| **Šalis** | Brunėjus |
| **Miestas** | Bandar Seri Begavanas |
| **Atšaka** | sunitai |
| **Statybinė medžiaga** | marmuras, granitas |
| **Pastatyta** | 1958 m. |
| **Stilius** | Renesansas, Mogolų |

**Sultono Omaro Ali Saifudino mečetė** (malaj. *Masjid Sultan Omar Ali Saifuddin*) – mečetė, esanti Brunėjaus sostinėje Bandar Seri Begavane. Ji laikoma viena įstabiausių Pietryčių Azijos mečečių bei svarbiausiu Brunėjaus turistiniu objektu.

Mečetė pastatyta 1958 m. ir pavadinta 28-ojo Brunėjaus sultono Omaro Ali Saifudino III garbei. Mečetė yra pagrindinis Bandar Seri Begavano architektūrinis objektas ir simbolizuoja šalyje dominuojantį islamą.

Sultono Omaro Ali Saifudino mečetės architektūra jungia Mogolų ir italų renesanso architektūrinius stilius. Mečetė suplanuota italų architekto Rudolfo Nolli. Mečetė pastatyta Kampong Ajero rajone, priešais dirbtinį ežerą, sudarytą iš Brunėjaus upės pakrantės. Mečetės aukštis yra 52 m, ją vainikuoja kupolas, padengtas grynu auksu. Aplink kupolą yra keletas paauksuotų bokštelių, bei vienas minaretas; pats statinys pastatytas iš marmuro. Aplink mečetę veši sodai, įrengti fontanai, tilteliai. Priešais pastatą, įlankoje, plūduriuoja XVI a. sultono Bolkija laivo replika. Ji pastatyta 1967 m. minint Korano 1400-asias metines.

Mečetės viduje įrengtos arkos, vitražai, puskupoliai, marmurinės kolonos, ištiesti prabangūs kilimai, pakabinti krištoliniai šviestuvai.

* Mečetė ir laivasMečetė ir laivas
* Auksiniai kupolaiAuksiniai kupolai
* Įėjimas į mečetęĮėjimas į mečetę
* MečetėMečetė
* Mečetės vidusMečetės vidus
**Sumanas** (lot. *Summānus*) – dievas romėnų mitologijoje; jo įtakos sfera laikytas nakties dangus. Nakties perkūnijos buvo priskiriamos Sumanui, o dienos – Jupiteriui. Viena vertus, Sumanas buvo laikomas sena sabinų ar etruskų kilmės dievybe, kita vertus, šios dievybės vardas yra lotyniškas, susidaręs asimiliavusis *sub-mānus* (plg. *mane*, *Matuta*), ir reiškia dievą, kurio laikas yra „prieš rytą".

Romoje, greta *Circus Maximus*, stovėjo Sumano šventykla, dedikuota per Epyro karaliaus Pyro įsiveržimą į Italiją (278 m. pr. m. e.), kuomet terakotinis šios dievybės (ar paties Jupiterio) atvaizdas, buvęs ant Kapitolijaus šventyklos frontono, trenkus žaibui, buvo nusviestas į Tibro upę. Sumano šventykloje kiekvienų metų birželio 20 d. būdavo aukojama atnaša drauge su rato formos pyragaičiais, vadintais *summanalia*, esą simbolizavusiais griaustinio dievo vežimą. Kaip mini Titas Livijus, 197 m. pr. m. e. žaibas trenkęs ir į pačią Sumano šventyklą.

Plautas (*Bacchides iv. 8, 54*) vardu *Summanus* bei veiksmažodžiu *sum man* įvardijo vagių dievą bei patį vagystės veiksmą (kaip teigiama, aiški užuomina, jog Sumanas – nakties dievas, nes šis metas palankus vagims).

Vėliau dievavardį bandyta kildinti iš *Summus Manium* („didžiausiasis iš manų"), be to, tvirtinta, kad šis dievas tapatintinas su Dis Pater.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4  „Encyclopædia Britannica", 1911 m. leidimas, straipsnis „Summanus".
2. ↑  Livius AUC XXXII 29, 1


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RRomėnų mitologija |
| --- |
|  |
| Dievai | 
Abundantija · Aka Larencija · Apolonas · Bakchas · Belona · Cerera · Diana · Egerija · Femė · Flora · Fortūna · Fontas · Janas · Junona · Jupiteris · Juturna · Kvirinas · Marsas · Merkurijus · Minerva · Neptūnas · Opė · Pikas · Pomona · Plutonas · Saturnas · Sumanas · Vakuna · Virtutė · Venera · Vertumnas · Vesta · Viktorija · Vulkanas |  |
|  |
| Legendiniai personažai | 
Enėjas · Rėja Silvija · Romulas ir Remas · Numa Pompilijus · Tulas Hostilijus · Servijus Tulijus · Ankas Marcijus |
|  |
| Tekstai | 
Vergilijus (*Eneida*) · Ovidijus (*Metamorfozės*) |
|  |
| Filosofija | 
Epikūrizmas · Neoplatonizmas · Pitagorizmas · Stoicizmas |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Yra kilę abejonių dėl šio straipsnio objekto reikšmingumo ir tinkamumo enciklopedijai.**Galima paieškoti straipsnio objekto aprašymų nepriklausomuose nuo jo patikimuose antriniuose šaltiniuose ir pasiremti jais straipsnyje. |

| **Antanas Šliautaris** |
| --- |
| Gimė | 1954 m. balandžio 19 d. (69 metai)Skabeikiuose, Akmenės raj. |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Šiaulių rajono politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 
* 1980 m. TSKP,
* 1996 m. Lietuvos valstiečių partija,
* Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjunga,
* Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjunga

 |
|  |
| Alma mater | 1977 m. Lietuvos žemės ūkio akademija |

**Antanas Šliautaris** (g. 1954 m. balandžio 19 d. Skabeikiuose, Akmenės raj.) – Lietuvos ir Šiaulių rajono politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1972 m. baigė Akmenės rajono Papilės Simono Daukanto vidurinę mokyklą, 1977 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, mokslinis agronomas.

1977–1979 m. Akmenės rajono S. Daukanto kolūkio augalų apsaugos agronomas, 1979 m. Šiaulių rajono kolūkio „Pirmyn" augalų apsaugos agronomas, 1991 m. likviduojamos Bridų žemės ūkio įmonės laikinosios administracijos vadovo pavaduotojas, 1992 m. Bridų žemės ūkio bendrovės valdybos pirmininkas, 1997 m. AB „Pavenčių agrochemija" direktorius, 1998 m. UAB „Šiaulių agrocentras" direktorius, 2004 m. Šiaulių apskrities viršininko pavaduotojas, 2006–2007 ir nuo 2007 m. Šiaulių rajono savivaldybės administracijos direktorius.

1980–1988 m. TSKP narys, nuo 1996 m. Lietuvos valstiečių partijos, Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos, Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos Šiaulių rajono skyriaus narys.

1981–1990 m. Šiaulių rajono Šiaulių apylinkės tarybos narys, 1990–1995 m. Šiaulių rajono tarybos deputatas, 1997–2000 m. 2000–2003 m. 2003–200 m. ir 2007 m. (mandato atsisakė) Šiaulių rajono savivaldybės tarybos narys.

1979–1991 m. profesinės sąjungos narys, 1982–1991 m. Žemės ūkio darbuotojų profsąjungos Šiaulių rajono kolūkio „Pirmyn" neetatinis profsąjungos komiteto pirmininkas. Nuo 1989 m. Lietuvos agronomų sąjungos narys. Sutuoktinė Bena, vaikai Viktorija, Tautvydas.
| **Valerianella** |
| --- |
| Salotinė sultenė (*Valerianella locusta*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Erškėčiažiedžiai  *( Rosidae)* |
| Šeima: | Valerijoniniai  *( Valerianaceae)* |
| Gentis: | Sultenė  *( Valerianella)* |

 |

**Sultenė** (*Valerianella*) – valerijoninių (*Valerianaceae*) šeimos augalų gentis. Paplitusi Eurazijoje (ypač Viduržemio jūros pakrančių regione ir Vakarų Azijoje), Afrikoje, Šiaurės Amerikoje.

Sultenių genčiai priklauso vienametės žolės stačiu arba pagulusiu stiebu. Lapai priešiniai, ištisiniai arba skiautėti, pliki arba apaugę retais plaukeliais. Žiedai smulkūs, susitelkę į viršūninius arba pažastinius galvutės arba skėčio pavidalo žiedynus, retai pavieniai stiebo šakumose. Vainikėlis penkiaskiautis, baltas, violetinis, rausvas arba melsvas. Vaisius – dėžutė.

Žinomos 32 (kituose šaltiniuose 60–80) rūšys. Lietuvoje auga 2 svetimžemės rūšys: italinė sultenė (*Valerianella eriocarpa*) ir salotinė sultenė (*Valerianella locusta*).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Zigmantas Gudžinskas. *Sultenė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXII (Sko–Šala). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2012
2. ↑  Valerianella Mill.
3. ↑  Линчевский И. А. Род 1407. Валерианелла – Valerianella // *Флора СССР* : в 30 т. / гл. ред. В. Л. Комаров. – М. ; Л. : Изд-во АН СССР, 1939.



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Sultenė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |
| --- |
| Lavalio universitetaspranc. *Université Laval* |
|  |
| Įkurtas | 1663 / 1852 m. |
| Tipas | Privatus |
| Darbuotojų | 1900 (2008 m.) |
| Studentų | 44 000 (2008 m.) |
| Vieta | Kvebekas (miestas), Kanada |
| Svetainė | www.ulaval.ca |

**Lavalio universitetas** (pranc. *Université Laval*) – seniausias Kanados ir ketvirtas Amerikos žemuno universitetas Kvebeko mieste. Dėstoma prancūzų kalba. Apie 44 000 studentų, 1900 dėstytojų.

Istorija
--------

1663 m. Kvebeko vyskupas Fransua de Moromorensy-Lavalis įsteigė seminariją. Jos pagrindu karalienė Viktorija 1852 m. Kvebeke įkūrė Lavalio universitetą. Lavalio universitetas 1878 m. įsteigė Kvebeko universitetą Monrealyje

Struktūra
---------

Universitete 17 fakultetų, 66 skyriai, mokyklos, institutai ir mokslo centrai. Lavalio universiteto biblioteka turi surinkusi 5000 atlasų, 125 000 žemėlapių, 160 000 aerofonuotraukų, 16 500 filmų, kurie baigiami skaitmeninti.

Lietuviai
---------

Universitete dirbo Julius Dudonis, Emilijus Knystautas

Universitete studijavo Birutė Ciplijauskaitė

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lavalio universitetas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 459 psl.

Koordinatės: 46°46′48″ š. pl. 71°16′29″ v. ilg.﻿ / ﻿46.78000°š. pl. 71.27472°r. ilg.﻿ / 46.78000; 71.27472
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Antanas Vytartas** (1863 m. gruodžio 15 d. Truskavoje – 1932 m. lapkričio 8 d. Kalvarijoje) – kunigas, religinės literatūros rengėjas, publicistas, knygnešys.

Biografija
----------

Tėvai – bajorai, namuose kalbėjo tik lenkiškai.

Mokėsi Kauno gimnazijoje, Kauno kunigų seminarijoje.

Lietuviškai išmoko seminarijoje. Pradėjo versti iš lenkų kalbos religinio turinio raštus. Bendramoksliai juos padėdavo redaguoti ir išleisti.

1886 m. gruodžio mėnesį suteikti kunigo įšventinimai, paskirtas Mosėdžio vikaru, 1889 m. perkeltas į Baisogalą, 1891 m. – į Klovainius, 1894 m. – į Joniškį, 1895 m. – į Kupiškį. Buvo įtariamas ryšiais su knygnešiais, todėl ilgai vienoje vietoje nelaikydavo.

1899 m. paskirtas Žemaičių Naumiesčio klebonu.

Pirmojo pasaulinio karo metais gyveno Odesoje. Į Lietuvą grįžo 1919 pašlijusia sveikata (nervų liga). Pradėjo dirbti Ėriškių kuratu, 1920 perkeltas altaristų į Pašvitinį (pagal Žemaičių vyskupijos kroniką). Mirė Kalvarijos psichiatrijos ligoninėje (plaučių uždegimas).

Švietėjiška veikla
------------------

Atvykęs į naują parapiją į knygnešystę įtraukdavo vyrus ir moteris, nevengdamas jų prisaikdinti kovai už katalikybę. Būdinga tai, kad jo suburti knygnešiai net areštuoti nieko neišduodavo, mokėdavo baudas, keliaudavo į tremtį kaip kankiniai už tikėjimo laisvę, tikėdami, kad jų darbas yra šventas.

Lietuviškos spaudos atsiųsdavo kunigas Martynas Sederevičius iš Sudargo, kunigas Marcijonas Povilas Jurgaitis iš Palangos, Juozas Ložinskis, Dominykas Miklius, Juozas Sakalauskas, Stasys Neteckis, Kazys Ceplinskis ir kiti. Platino ne tik maldaknyges, bet ir katalikiškas knygas, laikraščius. Įduodavo pažįstamiems jaunuoliams, kurie nuveždavo į Peterburgą Juozui Zaukai. Artimai bendradarbiavo su Serafinu Laurynu Kušeliausku, priklausė Martyno Sederevičiaus slaptai knygnešių organizacijai. Kalėjimo ir tremties išvengė, nors daug kartų krėstas, tardytas, ne kartą mokėjo baudas.

Buvo vienas iš geresnių Žemaitijos vyskupijos pamokslininkų. Per atlaidus Joniškyje pasakytame pamoksle knygnešius prilygino pirmųjų amžių krikščionybės kankiniams. Už tai sumokėjo baudą ne tik jis pats, bet ir Joniškio klebonas, kad pamokslo necenzūravo. Baudė ir kai sumažėdavo mokinių skaičius vietos pradinėse mokyklose, ir už važinėjimus be atskiro leidimo į kitas parapijas.

Visą laiką pats rašė, vertė iš kitų kalbų, leido katalikiškas knygeles ir maldaknyges. 1887–1890 m. – „Šviesos" laikraščio faktiškas redaktorius. Publikacijas pasirašydavo slapyvardžiais arba visai nepasirašydavo. Daug pinigų skirdavo savo knygų spausdinimui.
Lavinijos Fontanos „Autoportretas" (1579, Uficių galerija, Florencija)
**Lavinija Fontana** (it. **Lavinia Fontana**, 1552 m. rugpjūčio 24 - 1614 m. rugpjūčio 11 d.) – italų renesanso dailininkė, manieristinio stiliaus atstovė, priskiriama Bolonijos dailės mokyklai. Viena iš pačių anksčiausiai žinomų dailininkių moterų.

Biografija
----------

Lavinija Fontana gimė 1552 m. rugpjūčio 24 d. Bolonijoje. Ji buvo vietos vidutinio meistriškumo dailininko Prospero Fontana duktė. Pirmus mokslus išėjo tėvo dirbtuvėse. Ankstyviausias darbas (dingęs) datuojamas 1575 m. 1577 m. ji ištekėjo už tėvo dirbtuvių pasiturinčio mokinio Gian Paolo Zappi, kuris jai padėjo dailės darbuose ir valdė nemenką šeimos ūkį (Lavinija Fontana per savo gyvenimą susilaukė 11 vaikų, tik 3 pergyveno vaikystę). Maždaug 1570-ųjų pabaigoje − 1580-ųjų pradžioje Fontana tapo pripažinta dailininke Bolonijoje. Ji tapė vietos pasiturinčių ir kilmingųjų portretus. Jos religinės scenos rodo Parmos dailininkų, Antonio da Correggio ir Parmigianino, įtakas. Portretai daugiausia modeliuoti pagal Florencijos manieristinę dailės mokyklą. Tikriausiai žinomiausi jos to laikotarpio paveikslai yra „Autoportretas prie klavichordo" (1577), „Noli me tangere" (1581), „Šv. Pranciškus laimina Luizos Savojietės sūnų" (1590).

Lavinijos Fontanos darbai paplito plačiau nei vienuolynų sienos ir pasiturinčių žmonių asmeniniai portretai. 1589 m. ji atliko užsakymą Madrido Eskorialo vienuolynui. Apie 1601 m. Askolio kardinolas užsakė jai religinį paveikslą − taip apie ją sužinota Romoje. 1604 m. ji buvo pakviesta popiežiaus Klemenso VIII į Romą, kur tapo popiežiaus dvaro portretiste. Dirbo popiežiui Pauliui V. Įmanoma, kad ji turėjo ryšių su Sofonisba Anguissola, Kremonos dailininke. Lavinija Fontana priklausė Romos Šv. Luko akademijai, kas rodo reikšmingą pripažinimą vietos dailininkų tarpe. Lavinija Fontana mirė 1614 m. rugpjūčio 11 d. Romoje. Palaidota Santa Maria sopra Minerva bažnyčioje. Legenda sako, kad vėlyvaisiais metais ji buvo pasitraukusi į vienuolyną. Apie 130 darbų šiuo metu jai priskiriami, apie 30 jų yra pasirašyti ir datuoti.

Darbų galerija
--------------

* „Autoportretas prie klavichordo" (1577, Šv. Luko akademija, Roma)
* „Noli me tangere" (arba „Kristaus pasirodymas prieš Šv. Magdaleną", 1581, Uficių galerija, Florencija)
* „Mergaitės portretas" (apie 1580-83, privati kolekcija)
* „Gerolamo Mercuriale portretas" (apie 1588, Volterso meno muziejus, Baltimorė)
* „Šv. Pranciškus laimina Luizos Savojietės sūnų" (1590, Nacionalinė Bolonijos pinakoteka)
* „Izabelė Ruini kaip Venera" (1592, Vaizduojamojo meno muziejus, Ruanas)
* „Šeimos portretas" (apie 1600, Breros pinakoteka, Milanas)
* „Minerva rengiasi" (1613, Borgezės galerija, Roma)

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Lavinia Fontana** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Lavinija Fontana WGA tinklalapyje
* Lavinijos Fontanos biografija Encyclopaedia Britannica tinklalapyje
* Apie kūryba AP News
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Lavsonitas
**Lavsonitas** – silikatų klasės, kalcio aliuminio sorosilikatinis mineralas.

Savo formulėje turi ir vandens CaAl2Si2O7(OH)2·H2O.

Lavsonitas kristalizuojasi ortorombinėje sistemoje ir yra sudarytas ir prizmiškų, o dažnai ir iš plokštelinių kristalų. Gali sudaryti kristalų dvynukus. Jis turi tobula skalumą.

Lūžio rodiklis pagal tris pagrindines plokštumas nα=1.665, nβ=1.672–1.676, ir nγ=1.684–1.686. Kietumas pagal Moso skalę nuo 8, o specifinis tankis nuo 3.09.

Jis yra permatomas, nuo balto ar žydro iki pilko atspalvio ir nuo stiklinio iki riebaus blizgesio kristalais. Mineralas turi paleochroizmo savybę ir priklausomai nuo to kaip jis orentuotas gali turėti nuo geltono iki mėlyno atspalvio.

Lavsonitas yra metamorfirzmo būdu susidaręs mineralas. Jis taip pat slūgso kaip antrinis mineralas pakeistuose gabruose ir diorituose. Aptinkamas kartu su epidotu, titanitu, granatu ir kvarcu.

Pirmą kartą aprašytas 1895 m. Tiburono pusiasalyje esančiuose telkiniuose (Kalifornija, JAV). Pavadintas geologo Andrew Cowper Lawson (1861–1952) iš Kalifornijos Universiteto garbei.
| Žvaigždžių miestelisrus. *Звёздный городoк* |
| --- |
|              |
|  |
|  |
| 

Žvaigždžių miestelisŽvaigždžių miestelis

55°52′38″ š. pl. 38°06′48″ r. ilg.﻿ / ﻿55.87722°š. pl. 38.11333°r. ilg.﻿ / 55.87722; 38.11333﻿ (Žvaigždžių miestelis)Koordinatės: 55°52′38″ š. pl. 38°06′48″ r. ilg.﻿ / ﻿55.87722°š. pl. 38.11333°r. ilg.﻿ / 55.87722; 38.11333﻿ (Žvaigždžių miestelis) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Maskvos sritis Maskvos sritis |
|  |
| **Įkūrimo data** | 2009 m. liepos 16 d. |
|  |
| **Gyventojų** (2011) | 6 329  |
| **Plotas** | 3,10 km² |
| **Tankumas** (2011) | 2 042 žm./km² |
|  |
| **Pašto kodas** | 141160 |
| **Tel. kodas** | +7 498 950 |
| **Tinklalapis** |  |
|  **Vikiteka** | Žvaigždžių miestelis |

**Žvaigždžių miestelis** (rus. *Звёздный городoк*) – miesto tipo gyvenvietė, uždaras administracinis teritorinis darinys (rus. *закрытое административно-территориальное образование*, *ЗАТО*) už 25 km į šiaurės rytus nuo Maskvos, iš visų pusių supamas Ščiolkovo municipalinio rajono.

Gyvenvietė įsikūrusi prie geležinkelio stoties „Ciolkovskaja" linijoje Mytiščiai–Friazevas, turi 6,3 tūkst. gyv. (2011 m.). Garsėja Kosmonautų rengimo centru, nuo 1960-ųjų rengusiu visus sovietų ir kai kuriuos užsienio kosmonautus. Šiuo metu čia daugiausiai gyvena Rusijos kariškiai, kosmonautai su šeimomis.

Istorija
--------

Sovietų Sąjungos laikais miestelis daug kartų minėtas televizijos reportažuose, tačiau apie jo vietą pradėta atvirai kalbėti tik 1990-ųjų pradžioje. Oficialiai dar buvo vadinamas ***Ščiolkovo–1*** bei ***Zviozdny***. 1994 m. tapo atviras gretimas karinis Čkalovskio oro uostas (*Чкаловский*).

Anksčiau šioje vietoje įkurta slapta oro pajėgų bazė, net ir pagal sovietinius standartus buvo stipriai saugoma. Ši uždara gyvenvietė nebuvo pažymėta nė viename sovietinių laikų žemėlapyje. Sovietų kosmoso programoms plečiantis, atsirado poreikis įsteigti kosmonautų mokymo centrą. Pastačius jį, perspektyvūs būsimi kosmonautai ėmė kraustytis čia su šeimoms. Karinis objektas pamažu peraugo į teisėtą, bet uždarą miesto tipo gyvenvietę ir taip gimė Žvaigždžių miestelis. Jo ribose iškilo paštas, kino teatras, geležinkelio stotis, pora mokyklų.

2009 m. Kosmonautų rengimo centras iš Gynybos ministerijos perėjo Kosmoso agentūros „Roskosmos" žinion. Tais pačiais metais pirmą kartą įvyko vietos civilinės valdžios rinkimai, o karinis miestelis tapo miesto tipo gyvenviete.

Šiuo metu Rusijos turizmo organizatoriai siūlo specialias ekskursijas į Žvaigždžių miestelį. Kosmonautų rengimo centre suteikia galimybę išbandyti kosmonauto kostiumą, specialią centrifūgą, nesvarumo būseną, aplankyti pirmojo kosmonauto Jurijaus Gagarino kabinetą. Veikia planetariumas, Kosminių kelionių muziejus su įspūdinga skafandrų ir atsiskyrusių kapsulių kolekcija.

* Kosmonautų lankoma parduotuvėKosmonautų lankoma parduotuvė
* Namas, kuriame gyveno GagarinasNamas, kuriame gyveno Gagarinas
* Centrifūga kosmonautų rengimo centreCentrifūga kosmonautų rengimo centre

Nuorodos
--------

* Miesto svetainė Archyvuota kopija 2013-05-14 iš Wayback Machine projekto.
* Žvaigždžių miestas
* Sveiki atvykę į Žvaigždžių miestelį!
| ***13 kėdžių*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | 12+1 |
| Kilmės šalis |  Italija Prancūzija |
| Režisierius | Nicolas Gessner |
| Vaidina | Sharon Tate  Vittorio Gassman  Orson Welles  Vittorio De SicaMylene DemongeotTerry-ThomasOttavia Piccolo |
| Metai | 1969 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 94 min. |
| Kalba | anglų |
| **IMDb įrašas** |

**13 kėdžių** (angl.  *12+1*) – 1969 m. sukurta komedija, rusų rašytojų Ilfo ir Petrovo romano „12 kėdžių" interpretacija.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Vittorio Gassman – Mario Bereti
* Sharon Tate – Pat
* Orson Welles – Morisas
* Vittorio De Sica – Karlo De Seta
* Terry-Thomas – Albertas
* Mylene Demongeot – Džudė
* Ottavia Piccolo – Stefanela De Seta

Filmavimo darbai vyko 1969 m. vasario – gegužės mėnesiais. Kadangi aktorė Sharon Tate tuo metu laukėsi, filmo scenos, kuriose ji turėjo būti apsinuoginusi, buvo filmuojamos pradžioje. Tai paskutinis jos vaidmuo – rugpjūčio 9 d. Tate buvo nužudyta Charles Manson gaujos.

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Mario Beretis – kirpėjas italas emigrantas, gyvenantis Niujorke. Jo veikla merdi, tačiau staiga viskas pasikeičia: Mario gauna laišką apie Anglijoje mirusią tetą, kurios vieninteliu turto paveldėtoju jis yra. Mario skubiai vyksta į Britaniją, kur sužino, kad visas jo paveldėtas turtas tėra 13 antikvarinių kėdžių. Atidavęs jas į antikvarinę parduotuvę, kad turėtų pinigų atgaliniam bilietui, Mario grįžta nakvoti į buvusius tetos namus, kur randa jam paliktą laišką su žinute, jog vienoje iš kėdžių yra lobis. Kitą rytą Mario grįžta į lombardą, tačiau jo kėdės jau parduotos. Čia dirbanti Pat, sužinojusi apie paslėptą lobį, pasiūlo savo pagalbą, o kadangi ji vienintelė žino, kas įsigijo kėdes, Mario priverstas priimti jos pagalbą. Pora leidžiasi per visą Europą ieškoti kėdžių...
| Anadyris |
| --- |
| Anadyrio žemupys iš kosmoso Anadyrio žemupys iš kosmoso |
| **Ilgis** | 1150 km |
| **Baseino plotas** | 191 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 1680 m³/s |
| **Ištakos** | Anadyrio plokščiakalnis |
| **Žiotys** | Beringo jūra |
| **Šalys** | Rusijos vėliava Rusija (Čiukotka) |

**Anadyris** (rus. *Анадырь*) – upė Rusijoje, Sibire, Čiukotkoje. Prasideda Anadyrio plokščiakalnyje, aukštupyje slenkstėta, vingiuota ir srauni. Pasukusi į vakarus teka pelkėta Anadyrio žemuma, plačiu slėniu. Protaka jungiasi su Raudonuoju ežeru. Įteka į Beringo jūros, Anadyrio įlankos Onemeno užutėkį.

Didžiausi intakai: Majnas (dešinysis), Belaja, Tanjureras (kairieji).

Anadyris užšąlęs nuo spalio iki gegužės pabaigos arba birželio pradžios. Laivuojama nuo Markovo gyvenvietės (570 km nuo žiočių). Žemupyje – žvejyba. Prie žiočių įsikūręs Anadyrio miestas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Государственный водный реестр
2. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983.
*Kitos reikšmės – Taleris (reikšmės).*
Lietuvos didžiojo kunigaikščio Žygimanto Augusto lietuviškas taleris, 1564 m. nukaltas Vilniaus monetų kalykloje
1525 metų Joachimo taleris Bohemijos karalystėje buvo pirmasis taleris. Abverse – šv. Joachimas
**Taleris** (vok. *Thaler, Taler*, lenk. *talar*, rus. *талер*) – Europos šalių moneta, 1525–1907 m. kaldinta iš sidabro. Pavadinimas kilęs nuo Joachimo talerio. Čekijos karalystėje, Joachimstalyje (liet. *Joachimo slėnyje*, dab. Jachimove), 1520 m. buvo pradėtos kaldinti sidabrinės *joachimstalerių* monetos, vėliau vadintos tiesiog taleriais. Monetose buvo pavaizduoti šv. Joachimas ir Bohemijos herbo liūtas. Jų masė buvo 24–32 g, praba – 750–937.

Su talerio vardu siejami doleriai, Samoa talos, Slovėnijos tolarai. Olandų *dalderiai* taip pat buvo su liūto atvaizdu, kuris suteikė jiems leuvendalderio vardą („liūto taleris"). Su leuvendalderio santrumpa siejamos bent trys dabartinės Balkanų valiutos, Rumunijos ir Moldovos lėjos, Bulgarijos levai.

Talerių apyvarta
----------------

Pirmieji taleriai Lenkijoje pradėti kaldinti 1533 m. pagal tuo metu Europoje kursavusį Bohemijos *joachimstalerį* (šio sidabro kiekis buvo 27,2 g). LDK taleriai pradėti kaldinti 1547 m. Reguliari talerių kalyba Abiejų Tautų Respublikoje prasidėjo po Stepono Batoro piniginių reformų. XVIII a. viduryje taleris ATR buvo viena iš pagrindinių atsiskaitymo monetų. Taleris 1814 m. pradėtas kaldinti Varšuvos kunigaikštystėje.

Rusijos imperijoje XVII a. pasirodė Europos taleriai, kurie vadinti *jefimkomis* (nuo iškraipyto Joachimo vardo).

Vokietijoje ir Austrijoje taleris prilygo apie 60 (XVI a.), 90 (1623 m.), 120 (1766 m.) kreicerių, 24 sidabriniams grašiams (1766 m. Prūsija). Prekybai su Šiaurės Afrikos ir Vakarų Azijos valstybėmis Austrija ir kitos šalys kaldino Marijos Teresės talerius. Vokietijoje iš apyvartos galutinai išimti 1907 m. 1 taleris prilygintas trims aukso markėms.

Čekijoje taleris prilygo 90 (1618 m.), 675 (1623 m.) kreiceriams.

Livonijoje (užimtoje Švedijos) 1628–1672 m. su pertraukomis kaldintos vieno ir dviejų talerių vertės monetos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvių kalbos žodynas. Taleris
2. 1 2 3 4 5  *Taleris*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIII (Šalc–Toli). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2013

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Taleris** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Numizmatų džiaugsmai. Stambiausios sidabrinės Lietuvos – Lenkijos monetos – taleriai
* Eduardas Remecas. Rusijos jefimkos Lietuvoje
| Biržos tiltas*Биржевой мост* |
| --- |
|  |
| 59°56′46″ š. pl. 30°18′12″ r. ilg.﻿ / ﻿59.94611°š. pl. 30.30333°r. ilg.﻿ / 59.94611; 30.30333﻿ (Biržos tiltas (Sankt Peterburgas))Koordinatės: 59°56′46″ š. pl. 30°18′12″ r. ilg.﻿ / ﻿59.94611°š. pl. 30.30333°r. ilg.﻿ / 59.94611; 30.30333﻿ (Biržos tiltas (Sankt Peterburgas)) |
|  |
| **Vieta** | Sankt Peterburgas,Rusijos vėliava Rusija: |
| **Kerta** | Neva |
| **Ilgis** | 239 m |
| **Plotis** | 27 m |
| **Pastatytas** | 1960 m. (pirmas tiltas – 1894 m.) |
| **Konstrukcija** | Varstomasis tiltas |

**Biržos tiltas** (rus. *Биржевой мост*) – varstomasis metalinis tiltas per Mažosios Nevos upę Sankt Peterburge, jungiantis Biržos aikštę Vasilijaus saloje su Mytinsko krantine Petrogrado saloje.

1894 m. čia buvo pastatytas 25-kių angų medinis tiltas su pakeliama centrine anga. 1930 ir 1937 m. tiltas platintas, medinės angos pakeistos metalinėmis. 1957–1960 m. kiek žemiau senojo, pastatytas dabar stovintis tiltas. Jo ilgis – 239 m, plotis tarp turėklų – 27 m, važiuojamoji dalis – 21 m. Penkios angos simetriškos, 37+43,5+53+43,5+37 metrų ilgio. Du centrinės angos sparnai – pakeliami.

Biržos tilto turėklai
Gelžbetoninės tilto atramos apdailintos granito plokštėmis. Ketaus turėklai papuošti Neptūno tridančiais.

Nuo 1922 m. iki 1989 m. tiltas buvo vadinamas Statybininkų (*Строи́телей*). 1997 m. važiuojamoje tilto dalyje buvo demontuoti tramvajaus bėgiai.

Keliamas Biržos tiltas buvo filmuojamas populiarioje kino komedijoje „Nepaprasti italų nuotykiai Rusijoje".

Nuorodos
--------

* Archyvuota kopija 2017-11-07 iš Wayback Machine projekto. Биржевой мост

  


| Artimiausi tiltai |
| --- |
| prieš srovę: | **Biržos tiltas (Sankt Peterburgas)** | pasroviui: |
| Trejybės tiltas(per Nevą) | Tučkovo tiltas(per Mažąją Nevą) |
| Talavera de la Reinaisp. *Talavera de la Reina* |
| --- |
|        |
| *Miestas Tacho pakrantėje* |
|  |
| 

Talavera de la ReinaTalavera de la Reina

39°57′00″ š. pl. 4°49′00″ v. ilg.﻿ / ﻿39.95000°š. pl. 4.81667°r. ilg.﻿ / 39.95000; 4.81667﻿ (Talavera de la Reina)Koordinatės: 39°57′00″ š. pl. 4°49′00″ v. ilg.﻿ / ﻿39.95000°š. pl. 4.81667°r. ilg.﻿ / 39.95000; 4.81667﻿ (Talavera de la Reina) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Ispanijos vėliava Ispanija |
| **Regionas** | Kastilijos ir La Mančos regionas Kastilijos ir La Mančos regionas |
| **Provincija** | Toledo provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2018) | 83 009  |
| **Altitudė** | 373 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Talavera de la Reina |
|  |
| **Kirčiavimas** | Talavèra de la Reinà |

**Talavera de la Reina** (isp. *Talavera de la Reina*) – miestas vidurio Ispanijoje, Kastilijoje-La Mančoje, 120 km į pietvakarius nuo Madrido, abipus Tacho upės, netoli jo santakos su Alberče. Pro miestą eina Madrido–Lisabonos geležinkelis ir plentas.

Vystoma keramikos, tekstilės, maisto (aliejaus, pieno, konservavimo), medienos, odos apdirbimo, chemijos pramonė, žemės ūkio mašinų gamyba. Talavera de la Reina garsėja savo tradicine mauriška keramika, azulechų gamyba. Plėtojamas turizmas, drėkinamoji žemdirbystė. Veikia Kastilijos-La Mančos universiteto skyrius.

Išlikęs viduramžių senamiestis su miesto sienomis (X a.) ir vartais (XIV a.) mudecharų stiliaus bažnyčiomis (Didžioji Švč. Mergelės Marijos ir Prado Švč. Mergelės Marijos, XV a.), XV–XVII a. vienuolynais, XV a. arkiniu tiltu per Tachą.

Istorija
--------

Gyvenvietė prie Tacho ir Alberčės santakos gyvavo nuo senovės. Iki romėnų (182 m. pr. m. e.) čia buvo keltų gyvenvietė, vėliau – prekybinis centras, vadintas ***Cezarobriga*** (lot. *Caesarobriga*). 146 m. pr. m. e. miestas prisidėjo prie Viriato sukilimo prieš romėnus. 712 m. miestą užėmė musulmonai, apjuosė siena ir pastatė gynybinę pilį. Plėtota drėkinamoji žemdirbystė. Talavera buvo taifos sostine.

1082 m. miestą nukariavo Kastilijos karalius Alfonsas VI. Kastilijos ir Leono karalius Alfonsas XI dovanojo savo žmonai Marijai iš čia kilo dėmuo *de la Reina* („karalienės" Talavera). XVII–XVIII a. buvo svarbus kultūrinis centras, garsėjęs savo keramika. Per Napoleono karus 1809 m. prie Talavera de la Reinos jungtinė Didžiosios Britanijos ir Ispanijos kariuomenė sumušė Prancūzijos dalinius, miestas per mūšį smarkiai apgriautas. Paskelbus Ispanijos Respubliką, miestas pavadintas Tacho Talavera. Per Ispanijos pilietinį karą miestas smarkiai bombarduotas respublikonų aviacijos.

Galerija
--------

* Senasis tiltas per TachąSenasis tiltas per Tachą
* Miesto sienos liekanosMiesto sienos liekanos
* Didžioji Švč. Mergelės Marijos bažnyčiaDidžioji Švč. Mergelės Marijos bažnyčia
* Šv. Jokūbo bažnyčiaŠv. Jokūbo bažnyčia

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Talavera de la Reina*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIII (Šalc–Toli). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2013
| Anabergas-Būchholcasvok. *Annaberg-Buchholz* |
| --- |
|        |
| *Miesto panorama* |
|  |
| 

Anabergas-BūchholcasAnabergas-Būchholcas

50°34′0″ š. pl. 13°0′0″ r. ilg.﻿ / ﻿50.56667°š. pl. 13.00000°r. ilg.﻿ / 50.56667; 13.00000﻿ (Anabergas-Būchholcas)Koordinatės: 50°34′0″ š. pl. 13°0′0″ r. ilg.﻿ / ﻿50.56667°š. pl. 13.00000°r. ilg.﻿ / 50.56667; 13.00000﻿ (Anabergas-Būchholcas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Vokietijos vėliava Vokietija |
| **Žemė** | Saksonija Saksonija |
| **Apskritis** | Rūdinių kalnų apskritis |
|  |
| **Gyventojų** (2009) | 22 079  |
| **Plotas** | 27,7 km² |
| **Tankumas** (2009) | 797 žm./km² |
| **Altitudė** | 600 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Anabergas-Būchholcas |

**Anabergas-Būchholcas** (vok. *Annaberg-Buchholz*) – miestas rytų Vokietijoje, Saksonijoje, Rūdiniuose kalnuose, prie Šemos upės, į pietus nuo Chemnico, netoli Čekijos sienos. Pro miestą eina Chemnico-Karlovy Varų plentas. Metalo apdirbimo, popieriaus ir kartono, elektrotechnikos, žaislų gamybos pramonė. Tradicinis mezginių ir pozumentų gamybos centras. Seniau Anabergo-Būchholco apylinkėse buvo kasamas sidabras, kobaltas ir urano rūda. Dabar miestas yra svarbus turistinis, žiemos sporto centras. Veikia Rūdinių kalnų muziejus.

Mieste yra dvi XVI a. vėlyvosios gotikos bažnyčios (Šv. Onos ir Šv. Marijos) bei pranciškonų vienuolyno griuvėsiai.

Istorija
--------

Gyvenvietė įkurta 1492 m. o 1497 m. jai suteiktos miesto teisės. Nuo 1501 m. vadinama Anabergu. XVI a. buvo vienas didžiausių Saksonijos miestų, svarbus kalnakasybos centras. 1949 m. Anabergas sujungtas su Būchholcu į vieną miestą.

* Šv. Onos bažnyčiaŠv. Onos bažnyčia
* Šv. Marijos bažnyčiaŠv. Marijos bažnyčia
* RotušėRotušė

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Anabergas-Būchholcas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001