recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Liucijus Suslavičius** |
| --- |
| Gimė | 1948 m. vasario 26 d.Kaune |
| Mirė | 2007 m. spalio 29 d. (59 metai)Vilniuje |
|  |
| Veikla | transporto ir saugaus eismo inžinierius, policijos komisaras, transporto ir karinės technikos istorikas, publicistas. |

**Liucijus Suslavičius** (1948 m. vasario 26 d. Kaune – 2007 m. spalio 29 d. Vilniuje) – transporto ir saugaus eismo inžinierius, policijos komisaras, transporto ir karinės technikos istorikas, publicistas.

Biografija
----------

1965 m. baigęs Kauno 4-ąją vidurinę mokyklą, įstojo į Kauno politechnikos instituto Mechanikos fakulteto automobilių transporto specialybę, 1970 m. baigęs studijas įgijo inžinieriaus mechaniko specialybę. Po studijų buvo paskirtas dirbti eismo organizavimo inžinieriumi į Lietuvos TSR vidaus reikalų ministerijos Valstybinę automobilių inspekciją. Iki milicijos reorganizavimo į policiją perėjo tarnybos pakopas nuo milicijos leitenanto – inžinieriaus iki milicijos pulkininko – Valstybinės automobilių inspekcijos valdybos viršininko pavaduotojo. 1990 m. paskirtas policijos komisaru – Kelių policijos valdybos viršininko pavaduotoju. Šiose pareigose, 1994 m. paaukštintas iki vyresniojo komisaro, išdirbo iki 1998 m. Nuo 2000 m. iki mirties valstybės įmonėje „Regitra" ėjo vyriausiojo specialisto pareigas.

Publicistinę veiklą pradėjo 1970 m. Straipsnius transporto inžinerijos ir istorijos temomis publikavo Lietuvos ir Rusijos žurnaluose ir laikraščiuose, buvo redakcijų nariu ar nuolatiniu korespondentu. Rečiau publikuodavo straipsnius kitose šalyse. Dalyvavo automobilistų – entuziastų organizacijų veikloje Lietuvoje ir užsienyje. Bendradarbiavo su Lietuvos visuomenės informavimo priemonėmis (televizija, radiju, spauda) aktualiais transporto, eismo saugumo klausimais.

Knygos
------

* «Этот многоликий автомобиль», Москва: Транспорт, 1993.
* „Automobilis Lietuvoje 1918–1940", Vilnius: Aidai, 2005. (bendraautoris Klaudijus Driskius).

Nuorodos
--------

* Internetinė svetainė Liucijus.lt
**Viktoras Kutorga** (1920 m. sausio 4 d. Petrogradas – 1991 m. birželio 22 d. Vilnius, palaidotas Zapyškyje) – Lietuvos gydytojas onkologas, visuomenės veikėjas, švietėjas, eksperimentinės onkologijos pradininkas Lietuvoje.

Biografija
----------

Motina Elena Kutorgienė, sūnus Ernestas Kutorga. 1941 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1962 m. medicinos mokslų kandidatas.

Iki 1944 m. dirbo gydytoju Kaune, Minske, Zapyškyje. Antrojo pasaulinio karo metais Kaune ir Minske dalyvavo antifašistiniame judėjime, padėjo karo belaisviams, persekiojamiesiems žydams, kitų tautybių žmonėms. Nacių suimtas ir kankintas. 1945–1947 m. LTSR sveikatos apsaugos liaudies komisariato (nuo 1946 m. ministerija) medicinos mokslo įstaigų ir kadrų valdybos viršininkas, dėstė Vilniaus akušerių ir medicinos seserų mokykloje. 1947–1956 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Eksperimentinės medicinos institute ir Respublikiniame onkologijos dispanseryje. 1957–1990 m. Onkologijos mokslinio tyrimo instituto Eksperimentinės laboratorijos vedėjas. Parašė mokslinių straipsnių navikų chemoterapijos ir medicinos istorijos klausimais.

Demokratinės ir kultūrinės krypties nelegalaus būrelio – A. Strazdelio humaniškosios minties universiteto, veikusio 1976–1982 m. – steigėjas ir vadovas. Su kitais 1990 m. atkūrė Lietuvos valstiečių (liaudininkų) sąjungą ir laikraštį „Lietuvos žinios".

Knygose „Penkios valandos aukštai" ir „Humanizmo ieškojimai", kurių rankraščius saugo Lietuvos literatūros ir meno archyvas, kūrė savitaigos teoriją.

Įvertinimas
-----------

* 1990 m. Pasaulio teisuolio vardas ir medalis

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Viktoras Kutorga*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 341 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Ziziphus mistol** |
| --- |
| Geltonvaisis zizifas (*Ziziphus mistol*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Erškėčiažiedžiai  *( Rosidae)* |
| Šeima: | Šunobeliniai  *( Rhamnaceae)* |
| Gentis: | Zizifas  *( Ziziphus)* |
| Rūšis: | Geltonvaisis zizifas  *( Ziziphus mistol)* |

 |

**Geltonvaisis zizifas** (*Ziziphus mistol*) – šunobelinių (*Rhamnaceae*) šeimos augalų rūšis. Gausiai paplitusi Gran Čiako regione Pietų Amerikoje.

Tai medis ar krūmas, paprastai užaugantis iki 4-9 m aukščio, nors pavieniai individai užauga ir iki 10-15 m. Kamieno skersmuo 20-60 cm. Šakos gausios, dygliuotos. Lapai ovalūs, 2-7 cm ilgio. Žydi vėlai pavasarį, spalio – gruodžio mėnesį, vaisius veda lapkritį – kovą. Vaisius valgomas, kaštoniškai raudonas, 1-5 cm ilgio, saldus ir aitrus.

Mediena kieta, dažnai naudojama įrankių, vežimų gamybai. Geltonvaisio zizifo vaisiai nuo seno naudojami indėnų (komečingonų, diagitų, kilmesų) maisto gamyboje. Dabar iš jo vaisių gaminama kava be kofeino.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Bruklino tiltas |
| --- |
|  |
| **Vieta** | Bruklinas, Niujorkas, JAV |
| **Ilgis** | 1 825 m |
| **Plotis** | 26 m |
| **Pastatytas** | 1883 m. |

**Bruklino tiltas** (angl. *Brooklyn Bridge*) – vienas seniausių kabančių tiltų Jungtinėse Valstijose. Ilgis – 1825 m. Tiltas jungia Manhatano ir Bruklino rajonus.

Tilto statyba prasidėjo 1870 m. sausio 3 d. ir buvo baigta 1883 m. gegužės 24 d. Baigus Bruklino tilto statybą, tai buvo ilgiausias pakabinamas tiltas pasaulyje. Tilto architektai ir kūrėjai – vokiečių imigrantas Johnas Augustas Roeblingas, jo sūnus Washingtonas Roeblingas ir marti Emily, kuri daugiausiai rūpinosi tilto likimu po netikėtos Johno mirties prieš statybos darbų pradžią.

Tiltą sudaro du pagrindiniai elementai: du masyvūs įtvirtinimai abiejose upės pusėse ir du 84 m aukščio bokštai (dar vadinami taurais) tarp jų. Iš kalkakmenio, granito ir cemento pastatyti taurai yra neogotikinio stiliaus. Jie stovi ant pamatų, įkastų 13,4 m (Bruklino pusėje) ir 23,8 m (Manhatano pusėje) gylyje.

|  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

|  Struktūros, kertančios Rytų upę |
| --- |
|  |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **Prieš srovę**Manhatano tiltas    | **Bruklino tiltas** | **Pasroviui**Kranberio gatvės tunelis  |

 |

 |
**Jadvyga Stanelytė** (1878 m. spalio 16 d. Šilalėje – 1919 m. Kaune) – mokytoja, visuomeninė veikėja, viena iš Lietuvos katalikių moterų draugijos kūrėjų.

Biografija
----------

Gimė ir augo Šilalėje, kur praktikavo jos tėvas gydytojas. Vėliau išvyko į Kauną, kur mokėsi rankdarbių. 1900 m. išlaikė egzaminus iš Kauno amatų mokyklos kurso. Tuo metu Kaune apsigyveno ir jos tėvai, kur greitai susipažino su lietuvių dvasininkija – Mykolu Vaitkumi, Maironiu ir kitais.

J. Stanelytė buvo viena pirmųjų Kauno „Saulės" draugijos mokytojų kursų mokinė. Vėliau ji kurį laiką dirbo šių kursų vedėja. Aktyviai dalyvavo kuriant Lietuvių katalikių moterų draugiją ir organizuojant jos veiklą iki pat Pirmojo pasaulinio karo.

Pirmojo pasaulinio karo metais pasitraukė į Rusiją, Sankt Peterburge kurį laiką buvo vaikų prieglaudos vedėja. Tačiau dėl drėgno klimato greitai susirgo džiova, tad vėliau *Lietuvių komiteto nukentėjusiems nuo karo šelpti* buvo išsiųsta į Jaltą gydytis. Vėliau Smolensko Archeologijos institute baigė literatūros kursą ir gavo mokytojos diplomą.

Į Lietuvą grįžo iškart karui pabaigus. Lietuvių katalikių moterų draugijos įsteigtoje Karmėlavos mergaičių žemės ūkio mokykloje pakviesta būti mokytoja, o kartu ir mokyklos vedėja. Tuo metu buvo dėmėtosios šiltinės epidemija, ir, slaugydama susirgusį bendradarbį, užsikrėtė pati ir 1919 m. mirė.

Šaltiniai
---------

* P. Gražbylys. Teresė Kubilinskaitė: jos gyvenimas ir mirtis, Kaunas, 1931.
* Mykolas Vaitkus. Per Giedrą ir audrą, London, 1965.
* Mykolas Vaitkus. Nepriklausomybės saulėje I, London, 1968.
| **Perisoreus infaustus** |
| --- |
| Sibirinis kėkštas (*Perisoreus infaustus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Žvirbliniai paukščiai  *( Passeriformes)* |
| Šeima: | Varniniai  *( Corvidae)* |
| Gentis: | *Perisoreus*  *( Perisoreus)* |
| Rūšis: | Kėkštas  *( Perisoreus infaustus)* |

 |
| Binomas |
| ***Perisoreus infaustus***Linnaeus, 1758 |

**Sibirinis kėkštas** (*Perisoreus infaustus*) – varninių šeimos paukštis. Mažesnis ir lieknesnis bei lieknesne uodega už Lietuvoje dažną kėkštą. Mažiausias ir smulkiausias vakarų Palearktikos varninis paukštis. Kūno ilgis 26-30 cm, išskėstų sparnų tarpugalių atstumas 40-46 cm, svoris 74-98 g.

Apdaras pilkšvai rudas, su kaštoninėmis dėmėmis ant sparno sulenkimo.

Gyvena aukštesnėse platumose ir visais metų laikais dažniausiai būna spygliuočių miškuose. Dažniausiai renkasi tankias miškų vietas nepaliestas žmonių, retai įsikuria atviresniuose miškuose. Gali kaboti žemyn galva kaip zylės.

Lietuvoje neperi, atsitiktinai užklysta rugpjūčio, rugsėjo mėnesiais.

Galerija
--------

* Sibirinis kėkštas
* Sibirinis kėkštas eglėje
* Sibirinis kėkštas sniege

Šaltiniai
---------

* Žiedavimas.com – Sibirinis kėkštas
Gargatūnas
**Gargatūnas** (lot. *Tetrao urogallus*  x *Lyrurus tetrix* ) – vištinių paukščių (*Galliformes*) būrio, fazaninių (*Phasianidae*) šeimai priskiriamų vakarinio kurtinio (*Tetrao urogallus*) patino ir eurazinio tetervino (*Lyrurus tetrix*) patelės savaiminis mišrūnas.

Vakariniai kurtiniai nerasdami patelių, atskridę į eurazinių tetervinų tuoktuves poruojasi su tetervomis. Iš apvaisintų kiaušinių išsirita gyvybingi jaunikliai, bet subrendę jie būna nevaisingi, tad palikuonių neturi. Anot biologo Broniaus Šablevičiaus, Lietuvos Aukštaitijos nacionaliniame parke gargatūnai buvo pastebėti du kartus. Pasak jo, 2004 metų balandžio – gegužės mėnesį buvo stebimas miško pievoje esančioje tetervinų tuoktuvietėje tarp Murmų ir Kretuonių kaimų, esančių Švenčionių rajono savivaldybėje *(R. N. K. Čepėnas)*. Manoma, galbūt tas pats paukštis šią tuoktuvietę lankė ir 2005 bei 2006 metais *(R. N. S. P.)*.

Rusijoje yra įrodytų faktų, kad euraziniai tetervinai (*Lyrurus tetrix*) ir su paprastosiomis jerubėmis (*Tetrastes bonasia*) veda mišrūnus, kas natūraliai gamtoje yra labai retas atvejis, kadangi šios rūšys priklauso dviem skirtingoms gentims – *Lyrurus* ir *Tetrastes*.

Paplitimas ir gausa
-------------------

Lietuvoje gargatūnai gyvena ten, kur greta susiformuoja vakarinių kurtinių ir eurazinių tetervinų tuokvietės. Atsižvelgiant į dabartinį šių rūšių paplitimą, galimybė aptikti gargatūnų yra Ignalinos, Švenčionių, Šalčininkų, Varėnos ir Druskininkų savivaldybėse. Paskutinį dešimtmetį vienas paukštis buvo pastebėtas Kretuono ežero apylinkėse, o pastaraisiais metais šių paukščių reguliariai aptinkama Dzūkijos nacionaliniame parke.

Skiriamieji bruožai
-------------------

Tarpinio dydžio tarp vakarinio kurtinio ir eurazinio tetervino paukštis. Gargatūno plunksnos juosvos, su violetiniu žvilgesiu krūtinės ir kaklo plote, kaklas palyginti ilgas. Pasmakrėje susidaro „barzdelė", panašiai kaip vakarinio kurtinio. Antakiai raudoni, sparnų spalvos ir baltas pauodegys kaip eurazinio tetervino, tačiau ne taip aiškiai iškirpta uodega, vairuojamosios plunksnos išlenktos.

Balsas
------

Atskirų paukščių balsai skiriasi. Giesmę dažniausiai sudaro trys tonai, kaip kurtinio, tačiau į ją nepanaši ir sunkiai apibūdinama: balsas gergždžiantis, kurkiantis, kreksiantis, daug garsesnis už vakarinio kurtinio. Manoma, kad giesmės metu gargatūnai, kaip ir vakariniai kurtiniai, negirdi.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Lietuvos paukščiai

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gargatūnas

Literatūra
----------

* Bronius Šablevičius, Lietuvos paukščiai Aukštaitijos nacionalinio parko gamtoje | Kaunas, leidykla „Lututė" ISBN 978-9955-37-173-1, 2014; 88 psl. Tetervinas;
| Sibiriakovo sala (Primorė) |
| --- |
|  |
|  |
|  |
| Duomenys |
| **Šalis:** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Administracinė priklausomybė:** | Chasano rajonas Primorės kraštas |
| **Salų skaičius:** | 1 |
| **Vandenynas:** | Ramusis vandenynas |
| **Jūra:** | Petro Didžiojo įlanka (Japonijos jūra) |
| **Plotas:** | 1,17 km² |
| **Aukščiausias taškas:** | 105,2 m |
| **Ilgis:** | 1,8 km |
| **Plotis:** | 1,2 km |
| **Gyventojų skaičius:** | 0 |
| Žemėlapis |

**Sibiriakovo sala** (rus. *остров Сибирякова*), *Sibiriakovas* – maža sala Japonijos jūroje, Petro Didžiojo įlankoje, ties įėjimu į Baklano užutėkį, už 50 km į pietvakarius nuo Vladivostoko. Priklauso Primorės krašto Chasano rajonui.

Istorija
--------

Salą 1863 m. ištyrinėjo ir pažymėjo navigaciniame žemėlapyje Rusijos laivyno šturmanų korpuso papulkininkio V. Babkino ekspedicija (1862-1863 m. korvetė „Kalevala").

Salą pavadino korvetės „Kalevala" laivo gydytojo K. Sibiriakovo garbei. Tikslias salos koordinates 1882 m. nustatė leitenantas Lanevskis-Volkas..

Geografija
----------

Sibiriakovo salos ilgis iš pietvakarių į šiaurryčius apie 1,8 km, o didžiausias plotis – 1,2 km. Didžiausias aukštis virš jūros lygio – 105,2 m. Kranto linijos ilgis 5,8 km. 

Didžioji dalis salos apaugusi plačialapiais miškais. Krantai uolėti, skardingi. Pietrytiniame salos krante nedidelis užutėkis, kurią ribojantys kyšuliai aukšti ir skardingi. Ties užutėkio įėjimu gylis 8-10 m. Tolyn į užutėkį gylis mažėja. Į pietus nuo šiaurvakarinio užutėkio kyšulio grupė aštrių kekurų.. 

Saloje nuolatinių gyventojų nėra. Vasarą ir rudenį salą aktyviai lanko turistai ir poilsiautojai.

Nuorodos
--------

1. ↑  Хасанский район. Остров Сибирякова.
2. ↑  Навигационное описание залива Петра Великого

* Остров Сибирякова на Shamora.info
| **Pulmonaria angustifolia**Apsauga: 3(R) – Reta rūšis |
| --- |
| Siauralapė plautė (*Pulmonaria angustifolia*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Notreliažiedžiai  *( Lamiidae)* |
| Šeima: | Agurkliniai  *( Boraginaceae)* |
| Gentis: | Plautė  *( Pulmonaria)* |
| Rūšis: | Siauralapė plautė  *( Pulmonaria obscura)* |

 |

**Siauralapė plautė** (*Pulmonaria angustifolia*) – agurklinių (*Boraginaceae*) šeimos, plaučių (*Pulmonaria*) genties augalas.

Daugiametis, 15-30 (50) cm aukščio žolinis augalas. Šakniastiebis nestoras, šakotas, su ilgomis šaknimis. Stiebas stačias, apaugęs šiurkščiais, žemyn palinkusiais plaukeliais. Pamatiniai lapai, kurie išauga augalui peržydėjus, susiaurėję į lapkotį, stambūs, stiebiniai bekočiai, viršutiniai pusiau apkabinantys stiebą. Visi lapai apaugę šiurkščiais plaukeliais. Žiedynai suktukai, rečiau skėtiška kekė su keliais siaurais pažiedlapiais. Taurelė 8-12 mm ilgio, varpiška, iki trečdalio arba iki pusės suskaldyta į 5 skiltis. Vainikėlis 10-15 mm ilgio, vamzdiškai piltuviškas, iš pradžių rožinis, vėliau žydrai mėlynas, kartais tamsiai violetinis. Vamzdelio žiotyse yra 5 plaukelių kuokštai. Vaisius – skeltavaisis, subyrantis į 4 riešutėlius. Riešutėliai kiaušiniški, pliki, apvalia viršūne.

Žydi balandžio ir gegužės mėn. Auga pušynuose, krūmais apaugusiuose šlaituose. Įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.

Literatūra
----------

Pavasarį žydintys augalai, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1985, 52 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Siauralapė plautė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 44°48′03″ š. pl. 19°12′49″ r. ilg.﻿ / ﻿44.80083°š. pl. 19.21361°r. ilg.﻿ / 44.80083; 19.21361

Semberijos laukai
**Semberija** (serb. *Семберија*) – geografinis regionas šiaurės rytų Bosnijoje ir Hercegovinoje. Pagrindinis regiono miestas – Bijelina. Semberija driekiasi tarp Drinos bei Savos upių ir tarp Majevicos kalno. Didžiausioji regiono dalis yra Serbų respublikos teritorijoje, o mažesnioji – Bosnijos ir Hercegovinos Federacijoje.

Semberija pirmą kartą paminėta 1533 m. osmanų valdymo laikais.

Šiandien regione gyvena apie 200 000 gyventojų, daugiausiai Bijelinoje.

Savivaldybės
------------

Semberijos savivaldybės:

* Bijelina – 114 663 gyventojai
* Uglevikas 16 538 gyventojai
* Loparė 16 568 gyventojai

Galerija
--------

* Bažnyčia LoparėjeBažnyčia Loparėje
* Aukštoji mokykla UglevikeAukštoji mokykla Uglevike
* Bažnyčia UglevikeBažnyčia Uglevike
* Nacionalinė biblioteka BijelinojeNacionalinė biblioteka Bijelinoje
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Sasykas |
| --- |
|  |
| Vieta | Ukraina |
| Plotas | 210 km² |
| Kilmė | jūrinis |
| Didžiausias gylis | 3,9 m |
| Įteka | Sarata, Kogylnykas, Dunojaus-Sasyko kanalas |

**Sasykas** (ukr. *Сасик*, turk. *Sasık Gölü*) arba **Kundukas** (rumun. *Limanul Conduc*) – limanas pietvakarių Ukrainoje, Odesos srityje, Juodosios jūros pakrantėje. Ilgis šiaurės-pietų kryptimi 29 km, plotis 3-12 km. Nuo jūros skiria siaura nerija, kuria nutiestas kelias. Šliuzu atskirtas nuo Džanšėjaus limano ir tolesnės limanų sistemos (Šaganai, Alibėjus, Burnasas). Šiaurėje įteka Saratos ir Kogylnyko upės, vandeningos tik pavasarį. Vasarą limano vanduo tampa druskingas. Limanas papildomas vandeniu, tiekiamu per Dunojaus-Sasyko kanalą.

Pakrantės apaugusios nendrynais, juose lizdus suka daug vandens paukščių. Sasyko limanas įtrauktas į Ramsaro konvencijos sąrašą. Netoli šiaurinio kranto yra Tatarbunarų miestas.

Pavadinimas turkų kaba reiškia „dvokiantis".
**Sembai** - viena iš prūsų grupių, gyvenusi Sembos pusiasalyje (šiauriau dabartinio Kaliningrado). Pietuose sembus Priegliaus upė skyrė nuo notangų, rytuose Deimenos upė skyrė nuo nadruvių žemių, šiaurėje Kuršių nerijoje sembai ribojosi su kuršiais. Jų žemes šiaurės rytuose skalavo Kuršių marios, šiaurėje ir vakaruose - Baltijos jūra, pietvakariuose - Aistmarės. Sembus, kaip ir kitus prūsus, užkariavo Vokiečių ordinas. Veikiami kultūrinės asimiliacijos ir germanizacijos jie XVII a. išnyko. 

Sembai gyveno Baltijos jūros pakrantėje, kurioje gausu gintaro radinių, tad nuo seno dalyvavo Europinėje gintaro prekyboje (žr. Gintaro kelias). Sembai ryšius su kitomos tautomis ryšius užmezgė anksčiau nei kiti prūsai. 

Gintaro prekyboje dalyvavusi Semba buvo turtingiausias ir tankiausiai gyvenamas Prūsijos regionas. Semboje aptinkama daug bronzos amžiaus dirbinių, daug jų importuoti iš Romos imperijos.
  
Sembai, skirtingai nei likę prūsai, savo mirusiųjų nedegindavo. Virš kapų jie supildavo pilkapius, apsuptus akmenų žiedais.[1]
  
Sembus pirmą kartą 1073 m. paminėjo Adomas Brėmenietis, vadinęs juos „pačia humaniškiausia tauta". Susirėmimai su danais tęsėsi nuo IX a. vidurio iki XIII a. pradžios. Žinoma, kad Semboje buvo vikingų gyvenvietė *Wiskiauten*, klestėjusi apie 300 m. Švedai su sembais palaikė taikesnius ryšius ir užsiiminėjo prekyba.<[2]

XIII a. pasirodė kitas sembų priešas - karinis Vokiečių Ordinas. Jo tikslas buvo užkariauti ir pakrikštyti visus pagonis. Sembos užkariavimą sulaikė 1242 m. įvykęs Pirmasis prūsų sukilimas. Sukilimas technine prasme pasibaigė 1249 m. pasirašius Christburgo taiką, tačiau nedideli susirėmimai truko dar ketverius metus. Tik 1254-1255 m. Vokiečių ordino riteriai surengė didelį žygį prieš sembus. Bohemijos karalius Otokaras II dalyvavo šiame žygyje, todėl Vokiečių Ordino riteriai naujai įkurtą pilį jo garbei pavadino *Königsberg*.[2]

Sembai prieš Vokiečių ordiną sukilo Didžiojo prūsų sukilimo metu (1260-1274), bet buvo pirmieji, kurie pasidavė. 1276 m. kitos prūsų grupės pabandė vėl įžiebti sukilimą, o Sembos vogtas Teodorikas (*Theodoric*) įtikino sembus prie sukilimo neprisidėti. Tuo pasekė notangai ir varmiai ir sukilimo taip pat nepalaikė, todėl po metų sukilimas buvo sutriuškintas.[3]

XIII a. pabaigoje sembų buvo tik apie 22 000.[4] Suvokietėjo jie vėliau už likusius prūsus, užkariautus anksčiau už sembus.

Nuorodos
--------

1. ↑   Gimbutas, Marija (1963). *The Balts*. London: Thames and Hudson. pp. 112.
2. 1 2  Simas Sužiedėlis, ed (1970-1978). "Semba". *Encyclopedia Lituanica*. V. Boston, Massachusetts: Juozas Kapočius. pp. 107-108.
3. ↑  Urban, William (2000). The Prussian Crusade (2nd ed.). Chicago, Illinois: Lithuanian Research and Studies Center. pp. 344–345.
4. ↑  Gimbutas, Marija. *The Balts*, 173.
| **Clanga pomarina**Apsauga: 3(R) – Reta rūšis |
| --- |
| Mažasis erelis rėksnys (*Clanga pomarina*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Vanaginiai paukščiai  *( Accipitriformes)* |
| Šeima: | Vanaginiai  *( Accipitridae)* |
| Pošeimis: | Suopiai  *( Buteoninae)* |
| Gentis: | Ereliai rėksniai  *( Clanga)* |
| Rūšis: | Mažasis erelis rėksnys  *( Clanga pomarina)* |

 |
| Binomas |
| ***Clanga pomarina***Brehm, 1831 |
| Mažojo erelio rėksnio paplitimas.oranžinė – perėjimo sritis,mėlyna – žiemojimo sritis |

**Mažasis erelis rėksnys** (*Clanga pomarina*) – vanaginių (*Accipitridae*) šeimos, erelių rėksnių (lot. *Clanga*) genties plėšrusis paukštis. Rėksniais pavadinti dėl gana triukšmingo gyvenimo būdo.

Išvaizda, kūno ilgis, svoris
----------------------------

Nelabai žymiai didesnė rūšis už į Lietuvą kartais atklystantį nykštukinį sakalinį erelį.
Pilkai rudas, kartais rusvesnė dėmė ant sprando. Plasnojamosios plunksnos beveik juodos.

Mažojo erelio rėksnio skrydis
Mažojo erelio rėksnio lizdas

Gyvenama aplinka
----------------

Į Lietuvą atskrenda kovą-balandį. Gyvena drėgnuose mišriuose miškuose.

Poravimasis
-----------

Lizdą krauna dažniausiai eglėje arti kamieno. Pora viename lizde peri daugelį metų. Perėti pradeda gegužės mėnesį, deda 1–2 kiaušinius. Jaunikliai tamsesni už suaugusius, mokytis skraidyti pradeda liepos pabaigoje.

Paplitimas Lietuvoje
--------------------

Ši erelių rūšis nėra labai baikšti, todėl labiausiai nukentėjo nuo medžiotojų. Mažasis erelis rėksnys įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą. Į Lietuvą jie atskrenda kovą-balandį.

Taip pat skaityti
-----------------

* Lietuvos plėšrieji paukščiai

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Mažasis erelis rėksnys** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* arkive.org / Lesser Spotted Eagle Archyvuota kopija 2011-08-30 iš Wayback Machine projekto.
* birdlife.org / Lesser Spotted Eagle Archyvuota kopija 2016-02-25 iš Wayback Machine projekto.
* europeanraptors.org / Lesser Spotted Eagle Archyvuota kopija 2012-01-13 iš Wayback Machine projekto.
| **Selma Riza** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1872 m. vasario 5 d. |
| Mirė | 1931 m. spalio 5 d. (59 metai)Stambulas, Turkija |
| Tautybė | Turkijos |
|  |
| Žinomas (-a) už | Pirmoji turkų žurnalistė |

**Selma Riza**  (1872 m. vasario 5 d. – 1931 m. spalio 5 d.) - pirmoji turkų žurnalistė. Ji taip pat buvo viena iš ankstyvųjų romanų rašytojų Turkijoje. Po jos mirties jos giminės priėmė pavardę *Feraceli*, todėl kartais ji yra žinoma kaip *Selma Rıza Feraceli*.

Biografija
----------

Selma Riza gimė 1872 m. vasario 5 d. Jos tėvas buvo Ali Rıza, Osmanų imperijos diplomatas Austrijoje-Vengrijoje.

Įgijusi išsilavinimą pas privačius mokytojus Konstantinopolyje, 1898 m. ji nuvyko į Paryžių, ten sutiko savo vyresnįjį brolį Ahmet Rıza, kuris buvo Jaunųjų turkų judėjimo narys. Ji studijavo Sorbonos universitete.

Mirė 1931 m. spalio 5 d.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Writers of turkey page  Archyvuota kopija 2019-03-31 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Women's movement page Archyvuota kopija 2018-04-11 iš Wayback Machine projekto.
**Vladas Skuja** (1929 m. gruodžio 9 d. Kubiliūnų k. (Pasvalio raj.) – 2018 m. kovo 4 d.) – kontrabosininkas, muzikos mokytojas, chorvedys.

Biografija
----------

Mokėsi Biržų gimnazijoje, 1950 m. paimtas į sovietinę armiją. Privačiai pramokęs muzikos, 1954–1958 m. Panevėžio muzikos mokykloje mokėsi griežti kontrabosu, domėjosi dirigavimu. Kvalifikaciją kėlė daug metų dainuodamas Respublikiniame muzikos mokytojų mišriajame chore, dalyvaudamas kursuose ir seminaruose.

1958–1960 m. – Paliūniškio (Panevėžio raj.) kultūros namų meno vadovas, suorganizavo mišrųjį chorą. 1960–1989 m. – Baisogalos (Radviliškio raj.) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų bei pučiamųjų orkestro vadovas. Kolektyvai dainuodavo koncertuose, Radviliškio rajono dainų šventėse ir kituose kultūros renginiuose.

Jaunių chorą mokytojas parengė 1964, 1965, 1969, 1970 ir 1975 m. respublikinėms dainų šventėms. Ypač skambų išugdė vyresniųjų klasių moksleivių mišrųjį chorą (70–80 dalyvių), kuris atlikdavo sudėtingesnius kūrinius, buvo parengtas respublikinėms moksleivių dainų šventėms, 1976 ir 1979 m. mokyklų chorų zoninėse varžybose pelnė pirmąją ir antrąją vietas. 1998m. Baisogalos kultūros namuose subūrė mišrų chorą, dirigavo Radviliškio rajono dainų šventėse.

Išėjęs į pensiją, dalyvavo folkloriniame ansamblyje „Dainoriai" ir kaimo kapeloje „Žvangulis", nuo 1994 m. – vaikų darželio – mokyklos kanklininkų būrelio vadovas. 1965 m. apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu, 1989 m. – Kultūros žymūno ženklu.

Mirė 2018 metų kovo 4 dieną. Palaidotas Pasvalio rajono Saločių miestelyje.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| Rabinalisisp. *Rabinal* |
| --- |
| *Miesto bažnyčia 1927 m.* |
|  |
| 

RabinalisRabinalis

15°06′0″ š. pl. 90°27′0″ v. ilg.﻿ / ﻿15.10000°š. pl. 90.45000°r. ilg.﻿ / 15.10000; 90.45000﻿ (Rabinalis)Koordinatės: 15°06′0″ š. pl. 90°27′0″ v. ilg.﻿ / ﻿15.10000°š. pl. 90.45000°r. ilg.﻿ / 15.10000; 90.45000﻿ (Rabinalis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-6) |
|  |
| **Valstybė** | Gvatemalos vėliava Gvatemala |
| **Departamentas** | Žemutinio Verapaso departamentas |
|  |
| **Gyventojų** (2018) | 15 157  |
| **Altitudė** | 1 423 m |

**Rabinalis** (isp. *Rabinal*) – miestas centrinėje Gvatemaloje, Žemutinio Verapaso departamente, į šiaurę nuo Gvatemalos miesto. Pro miestą eina kelias Gvatemala-Salama. Verčiamasi žemdirbyste, turizmu. Dauguma gyventojų – indėnai ačiai.

Yra kolonijinė, baroko stiliaus bažnyčia (pastatyta 1572 m.), regioninis muziejus. Apylinkėse yra senovinių majų gyvenviečių liekanų. Kasmet sausio pabaigoje vyksta spalvingas festivalis, kuriuo metu rengiamas vaidinimas, vaizduojantis mūšį tarp ačių ir kičių, bei pasakojamas nacionalinis epas. Šis renginys (*Rabinal Achí*) įtrauktas į UNESCO nematerialaus paveldo sąrašą.

Istorija
--------

Miestą 1537 m. oficialiai įkūrė vyskupas Bartolomė de las Kasas. XIX a. Rabinalyje gyvenęs prancūzų etnografas Charles Étienne Brasseur de Bourbourg užrašė ačių epą. Gvatemalos pilietinio karo metu miesto apylinkėse vykdytos masinės ačių žudynės.

Šaltiniai
---------

1. GUATEMALA, *citypopulation.de*
2. ↑  GUATEMALA, *citypopulation.de*
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Rusijos valstybinis atominių laivų statybos centras**, *RVALSC* (rus. *Государственный Российский центр атомного судостроения, ГРЦАС*) – 1992 m. įkurtas Severodvinsko gynybos pramonės mašinų gamybos įmonių susivienijimas. 

1993 m. RVALSC prezidentu buvo paskirtas Sevmašo direktorius D. Pašajevas. Dabartinis vadovas – Dmitrijus Pospelovas. 

Centrą sudaro:

* AAB Gamybinis susivienijimas „Sevmaš" (*ОАО «ПО «Севмаш»*);
* AAB Laivų remonto centras „Zviozdočka" (*ОАО «ЦС «Звездочка»*);
* FVUĮ Šiaurės gamybos susivienijimas „Arktika" (*ФГУП «СПО «Арктика»*);
* FVUĮ gamykla „Poliarinė žvaigždė" (*ФГУП завод «Полярная звезда»*);
* FVUĮ Mokslo tyrimo projektinis technologinis biuras „Onega" (*ФГУП «НИПТБ «Онега»*);
* FVUĮ Sankt-Peterburgo mašinų gamybos jūrų biuras „Malachitas" (*ФГУП «СПМБМ «Малахит»*).

RVALSC kaip ūkinis ar juridinis darinys nepavyko. Kaip vieningas darinys RVALSC pasireiškė tik politiniame gyvenime, atskleisdamas būdingas XX a. 10-ojo dešimtmečio gynybos pramonės įmonių problemas, bet ne realų savo dalyvių ekonominių uždavinių ir tikslų vieningumą. Dėl gana neapibrėžto statuso RVALSC nepajėgė integruoti Severodvinsko laivų statybos įmonių labiau nei iki susivienijimo įkūrimo egzistavę bendradarbiavimo ryšiai. 

RVALSC nukonkuravo 2007 m. įkurtos AAB „Jungtinė laivų statybos korporacija" ir Severodvinsko gynybinės pramonės įmones jungianti AAB „Šiaurės laivų statybos ir remonto centras".
Emakimono fragmentas: „Sakmė apie princą Gendži"
**Emakimono** (jap. 絵巻物 = *emaki-mono* 'išvyniojamas paveikslas', supaprastintai 絵巻 = *emaki*) – horizontalus popieriaus ar šilko ritinys, užklijuotas ant pagrindo, kurio kraštai sutvirtinti brokato audiniu, su dviem mediniais voleliais galuose. Tokiais ritiniais buvo iliustruojami romanai, istorijos, budistų sūtros, paprastai vaizdus derinant su tekstu. Pamažu išvyniojami paveikslai, vaizduojantys kurio nors įvykio eigą, buvo populiarūs Japonijoje nuo XI a. iki XVI a. Ant emakimono ritinių buvo piešiama, tapoma ar štampuojama. Šiuose kūriniuose vaizduojamos batalinės, romantinės, religinės temos, įpinami antgamtinio pasaulio ir liaudiniai siužetai.

Ritinio plotis buvo apie 30 cm, ilgis galėjo siekti 9–12 m. Ilgos istorijos buvo užrašomos ant kelių ritinių. Jie buvo saugomi susukti, perrišti šilkine virvele. Ritinys buvo skaitomas iš dešinės į kairę, pamažu jį išvyniojant ir taip pasukant, kad būtų patogu laikyti rankose. Perskaičius kūrinį, ritinį tekdavo susukti atgal, iki jo pradžios.

Žinomiausias emakimono yra klasikinis japonų literatūros kūrinys „Sakmė apie princą Gendži". Jį sudarė 20 ritinių, kurių bendras ilgis buvo 137 m, įskaitant per 100 piešinių ir virš 300 kaligrafijos lapų. Iki mūsų dienų išlikę tik šio kūrinio fragmentai, apie 15 proc. jo pradinės apimties.

Panašūs yra vertikaliai išvyniojami, kabantys kakemono tapybos ir kaligrafijos meno ritiniai.

Iliustracijos
-------------

* 
* 
* 
* 
*

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Emakimono** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* „Emaki" Šinto enciklopedijoje (Kokugakuin universitetas) Archyvuota kopija 2020-09-22 iš Wayback Machine projekto.
* Japoniški emakimono ritiniai (*orientstyle.ru*) Archyvuota kopija 2016-03-07 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Oristanasit. *Comune di Oristano* |
| --- |
| *Eleonoros Arborėjietės statula Oristane.* |
|  |
| 

OristanasOristanas

39°54′0″ š. pl. 8°35′0″ r. ilg.﻿ / ﻿39.90000°š. pl. 8.58333°r. ilg.﻿ / 39.90000; 8.58333﻿ (Oristanas)Koordinatės: 39°54′0″ š. pl. 8°35′0″ r. ilg.﻿ / ﻿39.90000°š. pl. 8.58333°r. ilg.﻿ / 39.90000; 8.58333﻿ (Oristanas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Italijos vėliava Italija |
| **Regionas** | Sardinija Sardinija |
| **Provincija** | Oristano provincija |
|  |
| **Meras** | Antonio Ghiani |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 32 015  |
| **Plotas** | 84,63 km² |
| **Tankumas** (2010) | 378 žm./km² |
| **Altitudė** | 9 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 09170 |
| **Tel. kodas** | 0783 |
| **Miesto globėjas (-ai)** | Šv. Archelajus |

**Oristanas** (it. *Oristano*) – miestas Italijoje, Sardinijoje, Oristano provincijos sostinė. Miesto ekonomikos pagrindas žvejyba, žemės ūkis ir iš dalies turizmas.

Istorija
--------

Oristaną įkūrė bizantiečiai kaip *Aristanis* šalia finikiečių gyvenvietės *Othoca* (dabar Santa Giusta). Jis įgijo svarbą 1070 m. kai vyskupas Torkotorijas padarė miestą vyskupystės centru vietoj greta esančio Taro. Manoma, kad taip jis pasielgė dėl saracėnų atakų. Oristanas taip pat tapo Arborėjos judikato sostine. Buvo numatyti įtvirtinimai, bet jų statyba užtruko iki Marianui II tampant judiku.

Viduramžiais Oristanas siekė valdyti visą salą, tad kariavo su kitais judikatais. Šie planai pasiekė kulminaciją valdant Marianui IV (1347–1375 m.) ir jo dukrai Eleanorai (1375–1404 m.). Arborėjos judikatas buvo paskutinė Sardinijos karalystė užimta Aragono karalystės po Makomero mūšio 1478 m. Po to Oristano istorija neatsiejama nuo Sardinijos istorijos.

*Sa Sartiglia*
--------------

*Sa Sartiglia*
Raitelis bando nukirsti žvaigždę per *Sa Sartiglia* 2006 m.
*Sa Sartiglia* yra riterių turnyras rengiamas pastaruosius 500 metų Oristane per Karnavalo sekmadienį ir Mardi Gras. Sekmadienio turnyrą rengia žemdirbių susivienijimas (*Gremio*), o Mardi Gras atitinkamas dailidžių susivienijimas. Manoma, kad šis renginys kilęs iš Katalonijos tradicijų. Žodis *Sartiglia* kilo iš *Sortija*, kuris atsirado iš lotyniško *Sorticola*, kuris yra *Sors*, reiškiančio likimą, laimę, žiedą, vedinys.

Žiedas yra užuomina į skardines žvaigždes su skyle centre, kurios kabo ant kaspinų raitelių galvų aukštyje gatvėje šalia katedros ir į kurias kaukėti raiteliai taikosi su kardais jodami dideliu greičiu, kai apie jų atvykimą paskelbia būgnai ir trimitai. Raiteliai joja smėliu pažymėtu keliu per miesto centrą. Pagautų žvaigždžių skaičius yra klestėjimo, kurį gaus rengiantys susivienijimai, simbolis.

Šventės pabaiga vadinama *La Pariglia*. Tuomet kaukėti raiteliai iki saulėlydžio kitoje senamiesčio vietoje demonstruoja akrobatinius triukus ir jojimo meną.
**Vladas Radziulis** (1913 m. balandžio 24 d. Narsutiškėje, dab. Ignalinos raj. – 1986 m. rugsėjo 21 d. Vilniuje) – Vilniaus krašto lietuvių poetas ir prozininkas, pedagogas.

Biografija
----------

Mokėsi Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnazijoje, po jos baigimo 1935–39 m. studijavo teisę Stepono Batoro universitete Vilniuje. Dirbo pedagoginį darbą. 1963 m. baigė Vilniaus V.Kapsuko universiteto Istorijos ir filologijos fakultetą. 1944–73 m. buvo skiriamas Švenčionių gimnazijos direktoriumi, vėliau mokytojavo Vilniuje.

Nuo 1933 m. bendradarbiavo spaudoje, daug rašė pedagoginiais klausimais. Slapyvardžiais *Vl. Diemedys*, *Lankutis*, *Anicetas Lapaitis* dalyvavo literatūrinėje veikloje, išleido kelias poezijos ir prozos knygas. Vienkartinio leidinio „Kalėdų žvaigždė" (1938 m.) redaktorius. Kūrybai būdingi Vilniaus krašto etnografiniai vaizdai, sodri kalba.

Bibliografija
-------------

* Pirmais sparnais: pirmoji eilėraščių knyga. – Vilnius: autoriaus leidinys, 1936
* Žingsniai gyveniman: jaunųjų artojų dalios romanas. – Vilnius: autoriaus leidinys, 1938
* Neduosim savo žemės: Vilniaus krašto lietuvių būties novelės. – Kaunas: Spaudos fondas, 1938
* Wypisy: podręcznik dla klasy V / ułożył Wł. Radziulis. – Kaunas: Šviesa, 1976

Šaltiniai
---------

* Antanas Vengris. *Radziulis, Vladas*[neveikianti nuoroda]
| **Cyanea capillata** |
| --- |
|  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Duobagyviai  *( Cnidaria)* |
| Klasė: | Scifomedūzos  *( Scyphomedusa)* |
| Būrys: | Skiautaburnės medūzos  *( Semaeostomae)* |
| Šeima: | *Cyaneidae*  *( Cyaneidae)* |
| Gentis: | *Cyanea*  *( Cyanea)* |
| Rūšis: | Geltonplaukė medūza  *( Cyanea capillata)* |

 |
| Binomas |
| ***Cyanea capillata***Linnaeus, 1758 |

**Geltonplaukė medūza** (*Cyanea capillata*) – skiautaburnių medūzų būriui priklausanti medūzų rūšis. Tai didžiausios pasaulio medūzos, gyvenančios Arkties vandenyne bei šiaurinėje Atlanto ir Ramiojo vandenyno dalyje. Didžiausios užfiksuotos geltonplaukės medūzos kūno skersmuo siekė 2,29 m, čiuopiklių ilgis – 37 m, tačiau paprastai dauguma individų yra gerokai mažesni. Minta smulkiomis žuvimis, medūzomis, planktonu. Daugiausiai laiko praleidžia netoli vandens paviršiaus, įveikia ilgus atstumus nešamos vandenyno srovių. Dauginasi tiek lytiniu, tiek nelytiniu būdu. Gyvenimo trukmė siekia apie vienerius metus.

Geltonplaukių medūzų nudilginimas skausmingas ir nuodingas, tačiau retai kada būna mirtinas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lion’s Mane Jellyfish, Redorbit
Malkinė su laisvai sumestomis malkomis, sienomis iš karčių (Švedija)
**Malkinė**  – pagalbinio ūkio statinys, pašiūrė, funkcionali erdvė malkų laikymui ir apsaugai nuo kritulių. Joje malkos gali būti sukrautos tiek tvarkingomis eilėmis, tiek laisvai sumestos, gali būti suskirstytos pagal ruošos laiką (drėgnos, išdžiuvusios), medienos rūšį. Teisingai malkomis užpildytoje malkinėje vyksta savaiminis malkų džiuvimas ir vėdinimasis. Malkines statosi individualių gyvenamųjų namų, ūkinių pastatų, sodo namelių šeimininkai, apšildantys būstus, pagalbines patalpas malkomis ar jas naudojantys kitoms reikmėms (prie židinių, lauko kepsninių ir pan.).

Konstrukcija
------------

Malkinė sodybos sklype pastatoma atskirai, pristatoma šalia pagrindinio pastato sienos (dažniausiai iš šiaurinės pusės), po stogo atbraila, taip pat gali būti įrengiama po vienu stogu didesniuose ūkiniuose statiniuose, pvz. kluonuose. Dažnai šalia malkinės yra vieta padėti malkinei medienai, medienos ruošos liekanoms, malkų smulkinimui (skaldymui). Didesnėse pašiūrėse skiriama vieta malkų paruošimui ir įrankiams po tuo pačiu stogu.

Malkinės statinys įrengiamas karkasinis, su sienomis ar be jų, su prieangiu. Sienos suformuojamos iš įprastos vertikalių ar horizontalių lentų apkalos, saugančios nuo aplinkos poveikio. Kitos malkinės turi perregimas, vėjo perpučiamas sienas, sudėtas iš atskirų karčių ar kuolų. Stogas – patikimai apsaugantis nuo kritulių, priklausomai nuo statinio dydžio, vienšlaitis ar dvišlaitis.

Galerija
--------

* Statomos malkinės karkasas (Anglija)
* Malkos po stogo atbraila, prie kito pastato (Austrija)
* Su priekine atvira siena (Estija)
* Malkinė atviromis sienomis
* Surūšiuotų malkų laikymas (Prancūzija)
* Malkinė mediena prie malkinės (Austrija)
* Uždaras malkinės statinys (Latvija)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Malkinė. *lkz.lt*

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Malkinė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* DIY Shed Building Tips
* Дровник для дачи и частного дома своими руками
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Paroaria capitata** |
| --- |
| Geltonsnapis kardinolas (Paroaria capitata)Geltonsnapis kardinolas (*Paroaria coronata*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Žvirbliniai paukščiai  *( Passeriformes)* |
| Šeima: | Startiniai  *( Emberizidae)* |
| Gentis: | Kardinolai  *( Paroaria)* |
| Rūšis: | Geltonsnapis kardinolas  *( Paroaria capitata)* |

 |
| Binomas |
| ***Paroaria capitata***d'Orbigny & Lafresnaye, 1837 |

**Geltonsnapis kardinolas** (*Paroaria capitata*) – startinių (*Emberizidae*) šeimos paukštis. Paplitęs Pietų Amerikoje (Bolivijoje, Paragvajuje, šiaurės Argentinoje, Brazilijoje), atvežtas į Havajus. 

Vidutinis kūno ilgis 16,5 cm, galva visiškai raudona su raudona gerkle ir didele juoda dėme. Tai pats smulkiausias iš paukščių kardinolų.

Minta daugiausia sėklomis, tačiau dauginimosi laikotarpiu taip pat lesa smulkius vabzdžius. 

Mėgsta miškus ir krūmokšnius pelkių, upokšnių, laukų pakrantėse. Nesudaro didelių grupių – gyvena pavieniui arba poromis. Susitelkia į grupeles po 6-7 statyti lizdo. Drėgnose ir medžiais apaugusiose vietose suka lizdus iš sausos žolės, deda iki 3 baltų ar žalsvų kiaušinių su purpurinėmis ar rudomis dėmėmis.
**Neptūnizmas** – uolienų kilmės hipotezė, pasak kurios, uolienos susidarė iš vandenyje išsiskyrusių arba mechaniškai nusėdusių nuosėdų. Kristalinės uolienos esančios pirminės, jos susidariusios pirminiame vandenyne, sėmusiame visą Žemę, cheminės kristalizacijos būdu. Sluoksniuotosios uolienos (dabar vadinamos nuosėdinėmis), kuriose yra fosilijų, esančios mechaninės pasaulinio tvano nuosėdos, o vulkaninės susidariusios dėl požeminių gaisrų.

Diskusijose su plutonizmo šalininkais dėl bazalto kilmės išaiškėjo neptūnizmo vienpusiškumas. XIX a. 3 dešimtmetyje įrodyta vulkaninė bazalto kilmė, magminių ir nuosėdinių uolienų sąvokos pagrįstos moksliškai, todėl neptūnizmas prarado metodologinę reikšmę.

Senovės graikų mokslininkas Talis Miletietis – neptūnizmo idėjų pradininkas. Neptūnizmas atsirado XVIII a. viduryje. Žymiausi šalininkai: A. H. Verneris, J. V. Gėtė (Vokietija), A. Deliukas (Prancūzija), R. Kirvanas, F. Moras (Jungtinė Karalystė).

R. Simonovičius 1803–1813 m. propagavo neptūnizmo idėjas Vilniaus universitete.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Neptūnizmas*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, VIII t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1981. T.VIII: Moreasas-Pinturikjas 156–157 psl.
| **Lamiastrum galeobdolon** |
| --- |
| Geltonžiedis šalmutis (*Lamiastrum galeobdolon*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Notreliažiedžiai  *( Lamiidae)* |
| Šeima: | Notreliniai  *( Lamiaceae)* |
| Gentis: | Šalmutis  *( Lamiastrum)* |
| Rūšis: | Geltonžiedis šalmutis  *( Lamiastrum galeobdolon)* |

 |

**Geltonžiedis šalmutis** (*Lamiastrum galeobdolon*) – notrelinių (*Lamiaceae*) šeimos, šalmučių (*Lamiastrum*) genties augalas. Plačiai paplitęs Europoje, kitur introdukuotas.

Daugiametė, 15-45 cm aukščio žolė. Šakniastiebis šakotas, su ilgomis ir gausiomis palaipomis. Žydinčios palaipos stačios, bežiedės šliaužiančios. Stiebas kylantis, keturbriaunis, išaugantis iš peržiemojusios palaipos galo. Lapai priešiniai, pailgi, širdišku pagrindu, nelygiai karbuoti. Žemutiniai ilgakočiai, viršutiniai trumpakočiai, žali, rudeniop šviesiai dėmėti, išliekantys žali ir žiemą po sniegu. Žiedai bekočiai, susitelkę į menturius viršutinių lapų pažastyse. Taurelė penkiadantė. Vainikėlis didelis, ryškiai geltonas, dvilūpis. Viršutinė lūpa stipriai išgaubta, primenanti šalmą (nuo to kilęs ir augalo vardas), apatinė triskiautė, kraštinės skiltelės smailios, tamsiai geltonos. Kuokeliai 4, išsikišę iš vainikėlio vamzdelio. Žydi gegužės - birželio mėn. Vaisius skeltinis, subyrantis į 4 riešutėlius. Riešutėliai tribriauniai, pailgi, tamsiai rudi.

Auga mišriuose ir lapuočių miškuose, krūmuose, krūmais apaugusiuose šlaituose. Dažnas visoje Lietuvoje.

Literatūra
----------

Pavasarį žydintys augalai, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1985, 126 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Geltonžiedis šalmutis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Elžbieta Gediminaitė** |
| --- |
| Gediminaičiai |
| Gediminaičių stulpai |
| Gediminaičių stulpai |
|  |
| Gimė | apie 1302 m. |
| Mirė | 1364 m. (~62 metai)Plockas |
| Tėvas | Gediminas |
| Sutuoktinis (-ė) | Vaclovas |
| Vaikai | Boleslovas,Ona |

**Elžbieta Gediminaitė** (gimė - apie 1302 m.; mirė - 1364 m. Plockas) – Ldk Gedimino vyriausioji duktė.

Biografija
----------

 Plocko katedra
Be krikšto vardo, Elžbieta manoma, turėjo Danutės ir, spėjama Danmilės vardus. 1316 m. ištekėjo už Mazovijos Plocko kunigaikščio Vaclovo. Vedybomis buvo sutvirtinta abiejų šalių politinė sąjunga: Vaclovui reikėjo Gedimino paramos kovojant dėl valdžios, Gediminui Mazovija buvo svarbi dėl ryšių su Vakarų Europa (per jos žemes kvietė svetimšalius keliauti į Lietuvą). Vedybų politinę reikšmę rodo itin didelis Elžbietos kraitis - 720 sidabrinių ir 9 auksinės monetos. Žinomiausi vaikai - Boleslovas ir Ona. 1336 m. Elžbieta tapo našle. 1337 m. ištekindama dukterį Oną už Silezijos kunigaikščio Henriko įgijo svarbią politinę atsvarą priešiškai Lenkijos karaliaus Kazimiero III Didžiojo vadovaujamai politinei sąjungai. 1361 m. priglobė brolį Kęstutį, pabėgusį iš kryžiuočių nelaisvės. Elžbieta palaidota Plocko katedroje. Danmilės vardą pirmasis paminėjo vėlyvos Mazovijos kunigaikščių genealogijos autorius, kai kurių tyrinėtojų nuomone, klaidingai perskaitęs Danutės vardą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Elžbieta Gediminaitė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 485 psl.

Nuorodos
--------
| **Geum urbanum** |
| --- |
| Geltonoji žiognagė (Geum urbanum)Geltonoji žiognagė (*Geum urbanum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Erškėčiažiedžiai  *( Rosidae)* |
| Šeima: | Erškėtiniai  *( Rosaceae)* |
| Gentis: | Žiognagė  *( Geum)* |
| Rūšis: | Geltonoji žiognagė  *( Geum urbanum)* |

 |

**Geltonoji žiognagė** (*Geum urbanum*) – erškėtinių (*Rosaceae*) šeimos, žiognagių (*Geum*) genties augalas.

Daugiametis, 25−50 (75) cm aukščio žolinis augalas. Šakniastiebis storas, šliaužiantis, gvazdikėlių kvapo. Stiebas status, plaukuotas, šakotas, lapuotas. Lapai skirtingi: pamatiniai ilgakočiai, suskaldyti, viršutinė skiltis didžiausia, kitos tolygiai mažėja; stiebiniai trumpakočiai, triskilčiai, prielapiai stambiai dantyti. Šakų viršūnėse ant ilgų žiedkočių statūs, geltoni, gana stambūs (maždaug 1,5 cm skers-mens) žiedai. Vaisius sutelktinis. Vaisiukai apie 3,5−4,5 mm ilgio, pailgai kiaušiniški, su ilgu užlenktu liemenėliu, kabliška viršūne, apaugę baltais blizgančiais plaukeliais.

Žydi gegužės – rugsėjo mėnesiais.

Dažna visoje Lietuvoje. Auga miškuose, daugiausia mišriuose ir lapuočių, ypač juodalksnynuose. Mėgsta derlingesnius ir apydrėgnius dirvožemius; pasitaiko krūmuose, pakelėse, pamiškėse.

Šakniastiebiuose yra iki 30 % rauginių medžiagų, galinės, chlorogeno ir kavos rūgščių, taip pat eterinio aliejaus, glikozidų, dervų, cukrų, dažinių ir mineralinių medžiagų.

Augalas rauginis, šakniastiebiai kartais vartojami kaip prieskonis.

Anksčiau geltonosios žiognagės šakniastiebis, vadinamas „benediktino šaknimi", buvo naudojamas likerio gamyboje. Turi dažinių medžiagų (vilną dažo rudai).

Literatūra
----------

* *Rudenį žydintys augalai*, Ramunėlė Jankevičienė, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1991, 44 psl.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Geltonoji žiognagė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Carduelis flavirostris** |
| --- |
| Geltonsnapis čivylis (*Carduelis flavirostris*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Žvirbliniai paukščiai  *( Passeriformes)* |
| Šeima: | Kikiliniai  *( Fringillidae)* |
| Gentis: | *Carduelis*  *( Carduelis)* |
| Rūšis: | Geltonsnapis čivylis  *( Carduelis flavirostris)* |

 |
| Binomas |
| ***Carduelis flavirostris***Linnaeus, 1758 |

**Geltonsnapis čivylis** (*Carduelis flavirostris*) – kikilinių (*Fringillidae*) šeimos paukštis.

Išvaizda
--------

Geltosnapis čivylis yra mažesnis už naminį žvirblį. Nuo čivylio skiriasi rusvai pilka nugara ir snapo spalva. Patino viršutinė kūno dalis rusvai pilka su tamsiai rudomis išilginėmis dėmėmis. Antuodegis rausvas. Pilvinė kūno pusė balsva. Pagurklis ir krūtinė rusvo atspalvio. Pauodegys baltas. Krūtinė ir kūno šonai dėmėti. Snapas geltonas. Kojos rudos. Rainelė ruda. Patelė šviesesnė už patiną, kartais antuodegis be rausvo atspalvio. Jaunikliai panašūs į patelę, tik blankesnių spalvų.

Paplitimas
----------

Arealas suskaidytas. Europoje paplitęs Skandinavijos, Kolos pusiasaliuose. Azijoje paplitęs nuo Volgos–Uralo tarpupio iki rytinio Tibeto. Šiaurėje arealas sieka Altajų, Mongoliją, pietuose tęsiasi iki Himalajų, Volgos, Uralo žemupio. Gyvena Kaukaze, Užkaukazėje, Britų, Šetlando, Hebridų salose. Žiemoja pietinėse arealo dalyse, Europoje.

Lietuvoje retas, aptinkamas traukimo metu.

Biologija
---------

Gyvena akmenuotose, retais krūmokšniais ir skurdžia augalija apaugusiose dykvietėse, jūrų salose ir pakrantėse. Paprastai laikosi būreliais. Dažnai jungiasi prie čimčiakų. Giesmė panaši į čivylio, bet lėtesnė. 

Veisiasi nedidelėmis kolonijomis žemuose krūmuose ar ant žemės, dažnai akmenų priedangoje. Patelė lizdą suka iš sausų žolių, plonų šakelių ir samanų, vidų iškloja žvėrių plaukais ir vilna, kartais plunksnomis. Vienoje dėtyje paprastai būna 5–6 kiaušiniai, kuriuos patelė peri apie 12–13 dienų. Išveda vieną arba dvi vadas. Jauniklius maitina abu porelės nariai. Paukščiukai lizdą palieka po 15 dienų.

Maitinasi ant žemės. Lesa smulkias augalų sėklas, rečiau – smulkius lapelius ir vabzdžius.

Galerija
--------

* Geltosnapis čivylis
* Geltosnapiai čivyliai sniege
* Geltosnapio čivylio piešinys

Šaltiniai
---------

* *Lietuvos fauna: paukščiai, 2 knyga.* Sud. V. Logminas. – Vilnius: Mokslas, 1991.