recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Kiachta*Кяхта* |
| --- |
|              |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

KiachtaKiachta

50°21′0″ š. pl. 106°27′0″ r. ilg.﻿ / ﻿50.35000°š. pl. 106.45000°r. ilg.﻿ / 50.35000; 106.45000﻿ (Kiachta)Koordinatės: 50°21′0″ š. pl. 106°27′0″ r. ilg.﻿ / ﻿50.35000°š. pl. 106.45000°r. ilg.﻿ / 50.35000; 106.45000﻿ (Kiachta) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+9) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Respublika** | Buriatija Buriatija |
| **Rajonas** | Kiachtos rajonas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1727 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2014) | 20 076  |
|  |
|  **Vikiteka** | Kiachta |

**Kiachta** (rus. *Кяхта*, bur. *Хяагта*) – miestas Rusijoje, pietų Buriatijoje, Mongolijos pasienyje, 234 km į pietus nuo Ulan Udės, į šiaurės rytus nuo Suche Batoro. Rajono centras. Pro miestą eina Ulan Udės–Ulan Batoro plentas (yra pasienio postas), už 35 km į Nauškių geležinkelio stotis. Maisto, tekstilės pramonė. Yra krašto muziejus, Suche Batoro muziejus, dramos teatras. Yra išlikę XIX a. klasicistinių statinių – Šv. Trejybės, Prisikėlimo cerkvės, svečių namai.

Istorija
--------

Gyvenvietė 1727 m. įkurta žiemavietės vietoje ir pavadinta ***Troickosavsku*** (*Троицкосавск*). Netoliese 1728 m. įkurta Kiachtos prekybinė gyvenvietė. Po pasirašytos Kiachtos sutarties čia prasidėjo prekyba tarp Rusijos ir Kinijos. Iš Kinijos buvo gabenama arbata, į Kiniją – kailiai, oda, audiniai, dirbiniai. XVIII a. pab. nutiestas kelias iš Irkutsko, perkelta muitinė. 1805 m. Troickosavskui suteiktas miesto statusas. 1903 m. nutiesus geležinkelį į Kiniją, Kiachtos reikšmė sumenko.

1934 m. Kiachta ir Troickosavskas sujungtas į Kiachtos miestą.

* XIX a. pirklio namasXIX a. pirklio namas
* Svečių namaiSvečių namai
* Kristaus Prisikėlimo cerkvėKristaus Prisikėlimo cerkvė
* Uspenskio cerkvėUspenskio cerkvė

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 244
| Khunkhango nacionalinis parkas |
| --- |
| IUCN II kategorija (nacionalinis parkas) |
| **Vieta:** | Tailandas |
| **Koordinatės:** | 18°51′14″ š. pl. 98°37′19″ r. ilg.﻿ / ﻿18.85389°š. pl. 98.62194°r. ilg.﻿ / 18.85389; 98.62194Koordinatės: 18°51′14″ š. pl. 98°37′19″ r. ilg.﻿ / ﻿18.85389°š. pl. 98.62194°r. ilg.﻿ / 18.85389; 98.62194 |
| **Plotas:** | 240,00 km² |

**Khunkhango nacionalinis parkas** (taj. อุทยานแห่งชาติขุนขาน) – nacionalinis parkas šiaurės Tailande, Čiangmajaus provincijoje. Parkas įkurtas 1997 m. balandžio 29 d.

Vieta
-----

Parkas užima 240,00 km² plotą ir apima Amfoemaečaemoo (Amphoe Mae Chaem) ir Samoengo (Samoeng) apylinkėse.

Flora ir fauna
--------------

Khunkhango nacionaliniame parke vyrauja:

* Mišrus miškas;
* Lapuočių miškas;
* Visžalis miškas.

Iš retų augalų parke sutinkama: Vietnaminė pušis (Pinus merkusii), gleivingoji pušis (Pinus kesiya), indiškasis lapainis, michelija (Michelia floribunda), baltasis svimburis (Schima wallichii), (Anneslea fragrans), kvapioji hopėja (Hopea odorata), (Bischofia javanica), plaukuotasis viršūklis (Terminalia chebula), stambiavaisis koralmedis (Pterocarpus macrocarpus). Parke gyvena: Indijos muntjakas, šernas, dygliatriušis, ausytasis skujuotis (Manis pentadactyla), gibonas, ožka (Capricornis milneedwardsii) ir kt.

Įžymiausios vietos
------------------

* Huaitato (Huai Tat) ir Huaimaenapoeo (Huai Mae Na Poe)kriokliai.
* Thamluangmaesabo (Tham Luang Mae Sab) urvas.

Išnašos
-------

1. ↑  Anneslea fragrans Archyvuota kopija 2014-01-11 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Bischofia javanica

Nuorodos
--------

* Parko svetainė Archyvuota kopija 2015-11-18 iš Wayback Machine projekto.
* Tailando nacionaliniai parkai Archyvuota kopija 2013-05-23 iš Wayback Machine projekto.
**Uchenna Umeh**| Asmeniniai duomenys |
| --- |
| **Pilnas vardas** | Uchenna Calistus Umeh |
| Gimimo data | 1991 m. spalio 10 d. (31 metai) |
| Gimimo vieta | Anambras, Nigerija |
| Ūgis | 1,76 m |
| Pravardė | Uche |
| Klubai |
| Dabar žaidžia | FK Dembava |
| **Pozicija** | puolėjas |
| Jaunimo klubai |
|  | Kwara United |
| Profesionalūs klubai\* |
| 2011–20142015–201820182018–201920212022 | Lietuva FK EkranasMalta Valletta FCMalta Birkirkara FCMalta Pietà Hotspurs FCLietuva FK EkranasLietuva FK Dembava | 77 (11) 23 0(5)04 0(0)09 0(0)11 0(5)03 0(0) |
| \* Skaičiuojama tik pasirodymai ir įvarčiai vietinėje lygoje Duomenys 2022 m. kovo 14 d.. |

**Učena Umė** (*Uchenna Umeh*; g. 1991 m. spalio 10 d.) – Nigerijos futbolininkas, rungtyniaujantis puolėjo pozicijoje.

Karjera
-------

Nuo 2011 m. buvo Panevėžio „Ekrano" žaidėjas. Su šia ekipa du kartus tapo Lietuvos čempionu.

2015 m. atsidūrė Maltoje. Su Valletta FC klubu du kartus tapo šalies čempionu, bei iškovojo Supertauę. 

Maltos futbolo supertaurės rungtynėse pasižymėjo įvarčiu ir padėjo savo ekipai iškovoti šį trofėjų.
2018 m. perėjo į kitą Maltos klubą Birkirkara FC. 

2019 m. atsidūrė Pirmame divizione (angl. *First Division*) rungtyniaujančiame Pietà Hotspurs FC klube.

2021 m. grįžo į Lietuvą ir žaidė Ekrano ekipoje, kuri rungtyniavo Antroje lygoje. 

Sužaidė vienuolika rungtynių ir pasižymėjo penkiais įvarčiais.
2022 m. kovo mėn. tapo aišku, kad žaidėjo nebelieka „Ekrane".

2022 m. atstovavo „Dembavos" klubui. Trečioje lygoje sužaidė trejas rungtynes.

Pasiekimai
----------

Lietuva FK Ekranas Panevėžys
* **A lyga (2x)**: (2011 ir 2012 m.)

Malta Valletta FC
* **Maltos čempionas (2x)**: 2015-2016, 2017-2018
* **Maltos futbolo supertaurė** (2016 m.)

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Ataskaita Archyvuota kopija 2022-01-24 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Soccerway
* lietuvosfutbolas.lt
| Udinėit. *Udine* |
| --- |
|  |
|  |
| 

UdinėUdinė

46°04′00″ š. pl. 13°14′00″ r. ilg.﻿ / ﻿46.06667°š. pl. 13.23333°r. ilg.﻿ / 46.06667; 13.23333﻿ (Udinė)Koordinatės: 46°04′00″ š. pl. 13°14′00″ r. ilg.﻿ / ﻿46.06667°š. pl. 13.23333°r. ilg.﻿ / 46.06667; 13.23333﻿ (Udinė) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Italijos vėliava Italija |
| **Regionas** | Friulis-Venecija Džulija Friulis-Venecija Džulija |
| **Provincija** | Udinės provincija |
|  |
| **meras** | Pietro Fontanini |
|  |
| **Gyventojų** (2019) | 100 170  |
|  |
| **Tinklalapis** | comune.udine.it/ |
|  **Vikiteka** | Udinė |
|  |
| **Kirčiavimas** | Ùdinė |

**Udinė** (it. *Udine*) – miestas šiaurės rytų Italijoje, Alpių priekalnėse, 40 km nuo sienos su Slovėnija; provincijos centras. Istorinė Friulio regiono sostinė. Geležies pramonė. Švč. Marijos katedra (pastatyta 1335 m.), Udinės pilis (pastatyta 1517 m.). 2019 m. mieste gyveno 100170 gyventojų.

Istorija
--------

Pirmą kartą ši vietovė paminėta lotyniškuose šaltiniuose kaip *Udene* 983 m. o apie 1000 m. vadinta *Utinum*. Šio pavadinimo kilmė nėra aiški. Manoma, kad šis žodis gali būti siejamas su Indoeuropiečių prokalbės šaknimi *udder*, tam tikrais atvejais reiškiančia kalvą.

Udinė yra istorinė Friulio regiono sostinė. Šiose vietose gyventojai apsigyveno Neolito laikotarpyje. Gyvenvietę įkūrė Ilyrai.

Pasak vengriškos legendos, šiose vietose hunų valdovas Atila, ruošdamasis užkariauti Akvilėjos miestą, pastatė kalvą. Ši vieta buvo visiškai plokščia, tad jis liepęs savo kariams šalmais sunešti smėlį ir tokiu būdu ant kalvos įkūrė miestą.

1420 m. miestas atiteko Venecijos respublikai. 1511 m. mieste įsiplieskė pilietinis karas, vėliau sekė žemės drebėjimas ir maras. Venecijos respublika Udinę valdė iki 1797 m. tuo metu Udinė buvo antras didžiausias respublikos miestas. 1866 m. Italijos suvienijimo metu miestas prisijungė prie Italijos.

I pasaulinio karo metu Udinėje buvo įsikūręs Italijos karinių pajėgų vadovas, tad miestas buvo vadinamas *Capitale della Guerra* (karo sostinė). Po mūšių 1917 m. miestas atiteko Vokietijai, o po metų – Austrijai. Po karo Udinė buvo paskelbta trumpai gyvavusios istorinės Friulio provincijos sostine. II pasaulinio karo metu Udinę iki 1945 m. kontroliavo Vokietijos pajėgos.

Sportas
-------

### Futbolas

Udinės Friuli stadione 1990 m. vyko XIV pasaulio futbolo čempionatas. Mieste žaidžia Udinese Calcio klubas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Popolazione Residente Archyvuota kopija 2022-06-03 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Pellegrini, Giovan Battista. 1990. *Toponomastica italiana: 10000 nomi di città, paesi, frazioni, regioni, contrade, fiumi, monti spiegati nella loro origine e storia.* Milan: Hoepli, p. 130.
3. ↑  Snoj, Marko (2009). *Etimološki slovar slovenskih zemljepisnih imen*. Ljubljana: Modrijan. p. 454.
4. ↑  Lengyel, Dénes (1972). *Régi Magyar mondák*. Budapest: Móra Ferenc. ISBN 963-11-2928-4.
5. ↑  „On This Day – 29 October 1917". *firstworldwar.com*. Nuoroda tikrinta 2017 m. spalio 29 d. [neveikianti nuoroda]
**Sankt Peterburgo Švento Kazimiero bažnyčia** (rus. *Римско-католическая церковь святого Казимира в Санкт-Петербурге*) – nebeegzistuojanti Romos katalikų šventovė Rusijos Sankt Peterburgo mieste, priklausiusi Mogiliavo arkivyskupijai.

Istorija
--------

XIX a. pabaigoje pramoniniame Sankt Peterbugo rajone *Už Narvos užkardos* (rus. *3а Нарвской заставой*) apsigyveno nemažai atvykėlių iš šiaurės–vakarinių Rusijos imperijos gubernijų. Administraciškai persikėlėliai–katalikai priskirti Šv.Stanislovo parapijai, ši bažnyčia buvo pakankamai toli nuo jų gyvenamųjų vietų, kas apsunkindavo dalyvavimą pamaldose.

1898 m. buvo gautas leidimas statyti katalikų šventovę rajone *Už Narvos užkardos*, o 1900 m. bažnyčia buvo pašventinta Šv.Kazimiero vardu. Matyt, šis Lietuvos globėjo vardas buvo pasirinktas atsižvelgiant į parapijiečių tautinę sudėtį. Tai buvo trinavis medinių rąstų pastatas su neaukštu bokšteliu. Ji šliejosi prie nedidelės prieglaudos su mokykla, kurioje 1902 m. buvo įrengta koplyčia. Bažnyčią projektavo inžinierius–architektas Piotras Kupinskis, lėšas statybai suaukojo aplinkinių gatvių darbininkai–katalikai.

1908 m. pastatas buvo išplėstas, įsteigta savarankiška parapija. Savo laiške Mogiliavo arkivyskupijos vyresnybei tikintieji prašė paskirti klebonu dvasininką, mokantį lenkų, lietuvių ir latvių kalbas. Vėliau pamokslai buvo sakomi rusų ir lenkų kalbomis. Matyt, tarp tikinčiųjų buvo nesutarimų nacionaliniu pagrindu, nes išlikusiuose dokumentuose nurodoma, kad 1910 m. vargonininkas Vonsovičius buvo atleistas iš pareigų „už lietuvišką propagandą". Parapija jungė apie 10 000 tikinčiųjų, net ir po rekonstrukcijos šventovė negalėjo jų visų sutalpinti. Be prieglaudos parapijoje veikė berniukų progimnazija ir mergaičių gimnazija, 1908–1912 m. buvo leidžiamas žurnalas rusų kalba „Vera i žizn". 1909 m. įsteigta Švč. Jėzaus Širdies vardo draugija. 

1910 m. nuspręsta statyti naują, erdvesnę mūrinę bažnyčią, bet parengtas projektas realizuotas nebuvo. 1913 m. suprojektuota kitokio (neogotikinio) stliaus pastatas taip pat neiškilo dėl prasidėjusio Pirmojo pasaulinio karo.

Tarpukariu TSRS įsigalėjo karingasis ateizmas, daug Šv.Kazimiero bažnyčios parapijiečių buvo represuoti, o pati šventovė 1938 m. rugsėjo 7 d. buvo uždaryta. 1956 m. pastatas buvo nugriautas, jo vietoje (dab. Z.Kosmodemjanskos g–vė 22) pastatyta telefonų stotis.

Nedaug žinoma apie šventovėje tarnavusius dvasininkus. Pirmuoju klebonu buvo Andriejus Racevičius, jam talkino vikaras Pranciškus Rutkovskis. Nuo 1915 m. klebonavo Juozapas Skokovskis. Vienu iš paskutiniųjų klebonų, aptarnavusių parapiją, buvo 1916 m. paskirtas kun. Vladas Čegis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Римско-католическая церковь святого Казимира* // citywalls.ru
2. ↑  С.Г.Козлов-Струтинский. *Литовцы–католики Северо–Запада в архивных документах* // Историко-культурный ландшафт Северо-Запада-2, C. 247
3. ↑  *Католическая церковь Cв. Казимира* // Санкт-Петербург. Энциклопедия
| Sankti Spiritusas*Sancti Spíritus* |
| --- |
| *Miesto biblioteka* |
|  |
| 

Sankti SpiritusasSankti Spiritusas

21°56′0″ š. pl. 79°26′0″ v. ilg.﻿ / ﻿21.93333°š. pl. 79.43333°r. ilg.﻿ / 21.93333; 79.43333﻿ (Sankti Spiritusas)Koordinatės: 21°56′0″ š. pl. 79°26′0″ v. ilg.﻿ / ﻿21.93333°š. pl. 79.43333°r. ilg.﻿ / 21.93333; 79.43333﻿ (Sankti Spiritusas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5)------ vasaros: (UTC-4) |
|  |
| **Valstybė** | Kubos vėliava Kuba |
| **Provincija** | Sankti Spirituso provincija |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1514 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2004) | 133 843  |
| **Altitudė** | 75 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Sankti Spiritusas |

**Sankti Spiritusas** (isp. *Sancti Spíritus*) – miestas vidurio Kuboje, prie Jajabao upės. Provincijos administracinis centras. Pro miestą eina Havanos-Gvantanamo geležinkelis. Maisto, tekstilės pramonė, pramoninių įrengimų gamyba. Netoliese yra cemento gamykla. Sankti Spirituso apylinkėse yra didžiausias šalyje Sasos tvenkinys.

Mieste yra seniausia šalyje XVI a. bažnyčia, kolonijinio meno muziejus, XIX a. Jajabo tiltas. Veikia medicinos universitetas.

Istorija
--------

Sankti Spiritusas yra vienas seniausių Kubos miestų: 1514 m. jį įkūrė gubernatorius Diegas Velaskesas de Kueljaras. Miesto pavadinimas lotynų kalba reiškia „Šventoji Dvasia". Sankti Spiritusas ilgą laiką buvo svarbus cukraus prekybos centras.

Bažnyčios bokštas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 368
| Sankti Spirituso provincija*Provincia de Sancti Spíritus* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Kubos vėliava Kuba |
| **Administracinis centras** | Sankti Spiritusas |
| **Savivaldybių skaičius** | 8 |
|  |
| **Gyventojų** (2020) | 463 844 |
| **Plotas** | 6 736 km² |
| **Tankumas** (2020) | 69 žm./km² |

**Sankti Spirituso provincija** (isp. *Provincia de Sancti Spíritus*) – provincija vidurio Kuboje, driekiasi tarp šiaurinio ir pietinio salos krantų. Ribojasi su Sjego de Avilos provincija rytuose bei Vilja Klaros provincija ir Sjenfuegoso provincija vakaruose. Administracinis centras – Sankti Spiritusas.

Geografija
----------

Provincijos paviršius kalnuotas, teritorija driekiasi Eskambrajaus kalnai. Pietryčiuose gausu pelkių ir mangrovių. Šiaurinėje pakrantėje įsteigtas Kaguaneso nacionalinis parkas. Sankti Spiritaus provincijoje yra didžiausias dirbtinis vandens telkinys šalyje – Sasos tvenkinys.

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Provincija padalinta į 8 savivaldybes:

* Kabaigvanas,
* Fomentas,
* Chatibonikas,
* La Sierpė,
* Sankti Spiritusas,
* Tagvaskas,
* Trinidadas,
* Jagvachajus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  CUBA, *citypopulation.de*


|  |  |
| --- | --- |
|  **Kubos provincijos** |  |
| Artemisa | Chuventudas | Granma | Gvantanamas | Havana | Holginas | Kamaguėjus | Kubos Santjagas | Las Tunasas | Majabekė | Matansasas | Pinar del Rijas | Sankti Spiritus | Siego de Avila | Sjenfuegosas | Vilja Klara |
| Velikaja |
| --- |
| Upė Velikaja Pskove Upė Velikaja Pskove |
| **Ilgis** | 430 km |
| **Baseino plotas** | 25 200 km² |
| **Vidutinis debitas** | 134 m³/s |
| **Ištakos** | Bežanicų aukštuma |
| **Žiotys** | Pskovo ežeras |
| **Šalys** | Rusija Rusija (Pskovo sritis) |
|  |
|  **Vikiteka** | Velikaja |

**Velikaja** (rus. *Великая*) – upė Rusijoje, Pskovo srityje.

Prasideda Bežanicų aukštumoje, netoli Viazo gyvenvietės. Aukštupyje prateka virtinę ežerų (Didysis Viazas, Chodšo ež. Didieji Ostryjė, Chvojno ež.). Teka į vakarus. Upės plotis po pirmųjų 15 km siekia 7–10 m, teka daugiausia miškingomis vietovėmis. Toliau prateka nemažą Verjato ežerą. Velikaja išplatėja iki 15–20 m. Teka pušų giraitėmis, prateka dar grupę ežerų (Bystrojė, Jaskojė, Zverino, Jozeriščė). Toliau upės vaga darosi slenkstėta. Ties Idricos gyvenviete Velikaja pasuka į šiaurę (upės plotis 30–40 m). Krantai jau nebe tokie miškingi, palei upę daugėja gyvenviečių. Žemiau Opočkos upės greitis sulėtėja. Už santakos su Zilupe, Velikajos plotis jau siekia 60–70 m. Iki Ostrovo upėje dar yra vienas slenkstėtas ruožas, kuriame upėje yra daug rėvų ir salų. Už Ostrovo į Velikają 5 km ruože įteka net 3 dideli intakai. Upė išsiplečia iki 100 m, greitis dar labiau sulėtėja. Krantai tankiai gyvenami, nemiškingi. Galiausiai prateka Pskovą ir 15 km žemiau šio miesto skaidosi į deltą ir įteka į Pskovo ežerą.

Didžiausi intakai: Alolė, Kudka, Sorotė, Čeriocha, Pskova (dešinieji), Idrica, Isa, Siniaja (latv. *Zilupė*), Utroja (latv. *Rītupe*), Kuchva, Viada (kairieji).

Velikaja laivuojama 40 km nuo žiočių. Prie Velikajos įsikūrę Opočkos, Ostrovo ir Pskovo miestai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 83
Velingtono kepsnio pjūvis
Velingtono kepsnys su skrudintomis bulvėmis
**Velingtono kepsnys** (angl. *Beef Wellington*) – jautienos nugarinės išpjova, padengta paštetu, faršu arba maltais grybais, įvyniota į plonai supjaustytą itališką džiovintą kiaulienos kumpį
*prosciutto* bei tešlą ir kepta orkaitėje. Paprastai kepama tiek, kad jautiena viduje dar būtų rausva.

Velingtono kepsnys yra prabangos patiekalas dėl savo sudėtinių dalių, visų pirma – jautienos nugarinės išpjovos, brangiausios jautienos rūšies.

Patiekalas pavadintas pagal Arthur Wellesley, pirmąjį Velingtono hercogą, tačiau aiškių ryšių su šia istorine asmenybe neturi ir pavadinimo kilmė žinoma nėra. Velingtono laikų, XIX a. šaltiniai tokio patiekalo nemini. Pirmieji žinomi panašūs pavadinimai yra 1899 m. keleivinių laivų Hamburgas – Amerika meniu egzistavęs patiekalas „Filet de Boaeuf *a la* Wellington" bei 1903 m. laikraštyje Los Angeles Times aprašyta „Jautienos filė *a la* Wellington".

Nuorodos ir šaltiniai
---------------------

1. ↑
| Veliuonos herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 1992-10-07* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas 1792-02-14* |
|  |
| Ž • A • R |

**Veliuonos herbas** – vienas Veliuonos heraldinių atributų.

Aprašas
-------

Žydrame lauke plaukiantis auksinis karpis raudonais pelekais ir trimis aukštyn kyšančiais sidabriniais vilko dantimis.

Istorija
--------

Anot Edmundo Rimšos, Veliuonos miesto heraldikos istorija yra gan neaiški: nors miestas turi ilgą istoriją, heraldinis palikimas skurdus, nėra išlikusių XVI–XVII a. herbų piešinių. Ankstyviausias išlikęs herbo piešinys yra iš XVIII a. pabaigos, jame vaizduojamas karpis su vilko dantimis. Manoma, kad žuvis simbolizuoja prie vandens esantį miestą, kuriame verčiamasi laivyba, žvejyba. Tuo tarpu vilko dantys kildinami iš Batorų giminės herbo, nes Steponas Batoras prisidėjo prie Veliuonos savivaldos stiprinimo ir 1580 m. patvirtino miesto herbą.

1992 m. spalio 7 d. LR AT dekretu patvirtintas dabartinis herbas.

Nuorodos
--------

1. 1 2  Rimša, E. (2001). *Karpis su vilko dantimis Veliuonos heraldikoje* iš V. Girininkienė (Ed.). *Veliuona* (pp. 129-139). Versmė.
2. ↑  Dėl Veliuonos miesto herbo patvirtinimo
| Dachlaالد |
| --- |
| *Dachlos panorama* |
|  |
| 

DachlaDachla

25°31′0″ š. pl. 29°10′0″ r. ilg.﻿ / ﻿25.51667°š. pl. 29.16667°r. ilg.﻿ / 25.51667; 29.16667﻿ (Dachla (Egiptas))Koordinatės: 25°31′0″ š. pl. 29°10′0″ r. ilg.﻿ / ﻿25.51667°š. pl. 29.16667°r. ilg.﻿ / 25.51667; 29.16667﻿ (Dachla (Egiptas)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Egipto vėliava Egiptas |
| **Muhafaza** | Naujojo Slėnio muchafaza |
|  |
|  **Vikiteka** | Dachla |

**Dachla** arba **Dachlos oazė** (arab. الداخلة = *Al Wāḩāt ad Dākhilah*) – oazė Egipte, Libijos dykumos rytuose. Yra Naujojo Slėnio muchafazoje, 350 km į vakarus nuo Nilo, tarp Chargos ir Farafros oazių. Dachlos oazė yra nenuotakioje įduboje, kurios ilgis 80 km, plotis 32 km. Oazėje gyvena ~75 tūkst. žmonių. Didžiausios gyvenvietės – Mutas, Kasras, Kalamunas.

Per Dachlą eina karavanų keliai į Nilo slėnį. Auginamos datulės, citrinmedžiai, javai, alyvuogės. Verčiamasi namudiniais verslais, kasami fosforitai.

Istorija
--------

Dachlos oazėje pleistoceno laikotarpiu, kuomet Sacharos klimatas buvo drėgnesnis, apsistodavo klajokliai. Vėliau klimatui pasikeitus, oazė tapo gyvenama nuolatos. Dachla buvo žinoma Senovės Egipto laikotarpiu. XII a. arabai oazėje pastatė Kasro tvirtovę, greičiausiai romėnų gyvenvietės vietoje. 1819 m. Dachlą pasiekė pirmasis europietis – Arčibaldas Edmontonas.

* Al Kasro griuvėsiaiAl Kasro griuvėsiai
* Balato mastabaBalato mastaba
* Amheidos piramidėAmheidos piramidė
* Dachlos beduinaiDachlos beduinai

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Dachla*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 225 psl.
| **Lontra longicaudis** |
| --- |
| Ilgauodegė ūdra (*Lontra longicaudis*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Plėšrieji žinduoliai  *( Carnivora)* |
| Šeima: | Kiauniniai  *( Mustelidae)* |
| Gentis: | Amerikinės ūdros  *( Lontra)* |
| Rūšis: | Ilgauodegė ūdra  *( Lontra longicaudis)* |

 |
| Ilgauodegės ūdros arealas |

**Ilgauodegė ūdra** (*Lontra longicaudis*) – ūdrų (*Lutrinae*) rūšis, paplitusi Centrinės ir Pietų Amerikos tropikų upėse (nuo vidurio Meksikos iki šiaurės Argentinos).

Panaši į kitas amerikines ūdras (kanadinę ir upinę). Kūnas 90–150 cm ilgio (apie trečdalį sudaro uodega), sveria 5–15 kg. Patinėliai ketvirtadaliu didesni už pateles. Kailis tamsiai rudas, papilvė, pagurklis šviesesni.

Maitinasi daugiausia žuvimis ir vėžiagyviais, kartais moliuskais, smulkiais žinduoliais. Neretai puola žvejybinius tinklus.

Vadą sudaro 1–5 jaunikliai, kurie gimsta akli, bet su kailiu. 52 dienas laikosi guolyje, plaukti išmoksta nuo 74 dienos. Ilgauodegė ūdra gyvena pavieniui. Laikosi prie sraunių upių, kurių pakrantės vešliai apžėlusios. Aptinkamos ir kalnuose, iki 3000 m aukščio. Pakenčia druskingus, vėsius vandenis.

Vietiniai pavadinimai:

* isp. *lobito de río*
* port. *lontra-de-rio-sul-americana, lobinho-de-rio, nutria*
* keč. *pishña, pichna*

Šaltiniai
---------

1. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Italijos karinio jūrų laivyno kontradmirolo antpetis
 *Šis straipsnis apie drabužių dalį ir skiriamuosius ženklus. Apie šarvų dalį skaitykite straipsnyje Antpetis (šarvai).*
**Antpetis** (rus. *погон*) lietuvių kalboje reiškia du dalykus:

* Antpetis – ant drabužio (paprastai uniforminio) peties prisiuvama ar prisegama lentelė ar juosta. Antpetis paprastai pats ar ant jo pritvirtinti ženklai yra atskyrio ženklai.
* Antpetis – ant antpečio (drabužio dalies) esanti atskyrio ženklų visuma (antpečio fono spalva, antpečio kanto spalva, juostelės, žvaigždutės ir kiti ženkliukai) kaip atskiras atskyrio ženklas, rodantis antpetį nešiojančio karinį ar kitokį laipsnį, priklausomybę tam tikram daliniui ar organizacijai.

Antpečių funkcijos:

* Atskyrio ženklas
* Prilaikantis elementas. Antpetis prilaikydavo per pečius einančią portupėją ar panašius diržus. Kareiviai neretai po antpečiu pasikiša pilotę ar beretę.

Žodis *antpetis* su čia apibrėžta prasme ne visose kitose kalbose turi atitikmenų. Artimiausias yra rusiškas *погон*. Anglų kalboje *shoulder strap* reiškia ne vien antpečius, bet ir kitokius per pečius einančius diržus (pvz. kuprinės) ar juosteles (pvz. suknelės), todėl antpetį vadina *shoulder board*.

Antpečius kaip atskyrio ženklus naudoja daugelio šalių kariuomenės, taip pat jie įeina ir į kai kurių šalių kai kurių sričių valdininkų uniformas.

Antpetis kaip drabužio dalis
----------------------------

Antpetis paprastai būna stačiakampės ar artimos formos. Paradinių uniformų antpečiai dažniausia yra ryškiaspalviai, siuvinėti, su sidabraspalviais ar auksaspalviais antsiuvais ar ženkliukais. Tuo tarpu lauko uniformų antpečiai būna dengiamosios spalvos, kad nedemaskuotų ir kad priešo snaiperiai neatpažintų karininkų.

Ypatinga antpečio forma yra epoletas – jis paprastai kitokios formos (prie peties siūlės esanti dalis būna skritulio formos, kraštai dažniausiai apsiūti kutais.

Pradžioje antpečiai buvo juostelės, kuriomis prie kairio peties prisegdavo šovinių krepšio diržą. Kadangi šovinių krepšį nešiodavo ant dešinio šono, diržas eidavo įstrižai krūtinės ir būdavo prisegamas ant kairio peties. Todėl pradžioje uniformos turėdavo tik vieną kairįjį antpetį. O daugelyje laivynų atskyrio ženklai yra nešiojami ant rankovių, kadangi jūrininkams nereikėjo antpečių šovinių krepšiams prilaikyti.

### Antpečiai Rusijoje

Rusijos kariuomenėje antpečiai atsirado Petro I laikais. Atskyrio ženklais jie tapo 1762 m. kai antpečiai ėmė rodyti pulką, kuriame tarnauja kareiviai. Kiekvieno pulko antpečiai buvo vis kitokie, pinti iš skirtingų spalvų virvelių. Karininkų antpečiai skyrėsi nuo kareiviškų.
  
Carinėje Rusijoje antpečius ant vicemundurų nešiojo ir įvairių ministerijų valdininkai.
  
Rusijoje po Spalio revoliucijos antpečius panaikino kaip karininkų ir valdininkų privilegijų ženklą. Atskyrio ženklai (antsiuvai, ženkliukai) buvo tvirtinami prie apykaklių bei rankovių. Antpečius vėl įvedė 1943 m. (Raudonojoje Armijoje – nuo sausio 6 d. kariniame laivyne – nuo vasario 15 d.).
| **Jurgis Žitinevičius** |
| --- |
| Gimė | 1871 m. gegužės 25 d.Rusija Lekėčiai, Šakių apskritis, Rusijos imperija |
| Mirė | 1945 m. (~74 metai)Rusija Permės lageris |
| Steigiamojo Seimo atstovas |
|  |
| Veikla | Lietuvos knygnešys, politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Lietuvos valstiečių sąjunga |

**Jurgis Žitinevičius** (1871 m. gegužės 25 d. Lekėčiai, Šakių apskritis, Rusijos imperija – 1945 m. Permės lageris) – Lietuvos knygnešys, politinis bei visuomenės veikėjas.

Koplytstulpis J. Žitinevičiui atminti Kluoniškiuose

Biografija
----------

Augo neturgingo bežemio valstiečio šeimoje. Atėjo užkuriu pas žymų Zanavykijos knygnešį Motiejų Eimaitį, kuris knygas gabenti pradėjo iš Karaliaučiaus dar 1865 m. Kai M. Eimaitį suėmė su visu vežimu knygų ir nuteisė, J. Žitinevičius apie 1897 m. perėmė jo knygnešystės darbus. Pats važiuodavo į pasienį, pėsčias pereidavo sieną, parsinešdavo spaudos ir vėl važiuotas grįždavo namo.

Ūkininkavo Kluoniškių kaime Zapyškio valsčiuje. Mokėsi Tilžės mokykloje. „Genių Dėdės" slapyvardžiu rašė korespondencijas į laikraštį „Lietuvos ūkininkas". Pirmojo pasaulinio karo metais pasiliko savo ūkyje.

1917 m. rugsėjo 18-23 Vilniaus konferencijos delegatas. Zapyškyje įkūrė Lietuvos valstiečių sąjungos kuopą. Aktyviai skatino užsirašyti į Lietuvos kariuomenės savanorius, pats du vyriausius sūnus nuvežė į savanorių surinkimo punktą.

1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktasis II (Kauno) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos valstiečių sąjungos frakcijai, įėjusiai į Lietuvos socialistų liaudininkų demokratų partijos ir Lietuvos valstiečių sąjungos bloką. Per 257 posėdžius Seime kalbėjo apie 200 kartų. Turėdamas didelę gyvenimo ir politiko patirtį, vargingai gyvenęs, auginęs dešimties vaikų šeimyną, labai skrupulingai skaičiavo Lietuvos išlaidas.

Pasibaigus kadencijai grįžo į savo ūkį. Taip pat dirbo Zapyškio girininkijoje. 1928 metais, minint Lietuvos nepriklausomybės dešimtmetį, Zapyškyje pastatė atminimo paminklą, kurį sovietai nugriovė. Pastatė Zapyškyje šaulių namus, kuriuos sovietai sudegino. 1945 m. suimtas ir ištremtas į Sibirą.

Literatūra
----------

* Žitinevičius Jurgis, Trumpos Steigiamojo Seimo narių biografijos su atvaizdais, Klaipėda, 1924, p. 70.
* Žitinevičius Jurgis, Lietuvių enciklopedija, Boston, 1966, t. 35, p. 364–365.
* Stakeliūnaitė D. Žitinevičius Jurgis, Lietuvos Steigiamojo Seimo (1920–1922 metų) narių biografinis žodynas, sud. A. Ragauskas, M. Tamošaitis, Vilnius, 2006, p. 439.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jurgis Bielinis. Knygnešys, Steigiamojo Seimo narys, politinis kalinys. XXI amžius
2. ↑  Žydrūnas Mačiukas. Steigiamojo Seimo atstovai. Seimas
Gaudos sūris
**Gaudos sūris** (angl. *Gouda cheese*, ol. *Goudse kaas*) – pusiau kietas geltonas karvės pieno sūris iš Olandijos, Nyderlanduose. Šiam sūriui pavadinimas duotas nuo to paties vardo miesto pietų Olandijoje, tačiau ne dėl to, kad jame būtų gaminamas, o dėl istorinio šio sūrio prekybos kelio į šį miestą.

Pirmieji Gaudos sūrio paminėjimai siekia 1184 m.; pagal tai jis yra vienas seniausių dar gaminamų sūrių pasaulyje.

Gaudos sūris yra gaminamas iš pieno, jį kaitinant kol atsiskiria varškė ir išrūgos. Vėliau išrūgos yra sausinamos ir pridedamas vanduo. Tuomet sūris laikomas ir auginamas, kol tampa kietu. Olandijos sūrių gamintojai išskiria šias sūrių auginimo klases pagal trukmę:

* Jonge kaas (4 savaitės)
* Jong belegen (8-10 savaitės)
* Belegen (16-18 savaitės)
* Extra belegen (7-8 mėnesiai)
* Oude kaas (10-12 mėnesių)
* Overjarige kaas (18 ar daugiau mėnesių)

Gaudos sūrio pavadinimas nėra patentuotas ir jį galima laisvai naudoti. Tuo tarpu pavadinimai „Noord-Hollandse Gouda" ir „Boerenkaas" yra registruoti Nyderlanduose, šie sūriai gali būti gaminami tik šioje šalyje ir tik iš šios šalies karvių pieno.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kwaliteit Goudse kaas brokkelt af (Olandų k.) Archyvuota kopija 2013-07-28 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Noord-Hollandse Gouda
| **Ancistrus dolichopterus** |
| --- |
| Ilgaūsis dygusis šamukas(*Ancistrus dolichopterus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Kaulinės žuvys  *( Osteichthyes)* |
| Klasė: | Stipinpelekės žuvys  *( Actinopterygii)* |
| Būrys: | Šamažuvės  *( Siluriformes)* |
| Šeima: | Dygieji skujažvyniai šamukai  *( Loricariidae)* |
| Gentis: | Ilgaūsiai dygieji šamukai  *( Ancistrus)* |
| Rūšis: | Ilgaūsis dygusis šamukas  *( Ancistrus dolichopterus)* |

 |

**Ilgaūsis dygusis šamukas** (*Ancistrus dolichopterus*) – dygiųjų skujažvynių šamukų (*Loricariidae*) šeimos žuvis.

Kūnas iki 13 cm ilgio. Taiki žuvis kitų žuvų atžvilgiu, tačiau patinai gina teritoriją ir yra agresyvūs kitų *Ancistrus* genties rūšių atžvilgiu. Labai mėgsta mėsingus augalus. Ikrus išneršia į šiekštų ar šaknų ertmes. Ir ikrus, ir mailių gina patinas. Sėkmingiau veisiasi minkštame rūgštame vandenyje. Mailius išsirita po maždaug penkių dienų.

Akvariumas turi būti erdvus, su daug šiekštų slėpimuisi. Reikalingas gerai nufiltruotas ir tekantis, įvairios cheminės sudėties vanduo. Temperatūros ribos: 23-27 °C.

Daugiausia minta augaliniu maistu, tačiau tinka ir dirbtiniai pašarai. Galima šerti bulvės ar agurko riekelėmis arba salotų lapais.

Plačiai paplitęs Pietų Amerikos tropinėje dalyje.

Nuorodos
--------

* Ancistrus dolichopterus Archyvuota kopija 2013-11-03 iš Wayback Machine projekto.
* Ancistrusai – nepavargstantys akvariumo valytojai Archyvuota kopija 2011-12-10 iš Wayback Machine projekto.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ilgaūsis dygusis šamukas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Išsilaipinimas Normandijoje
**Antrasis frontas** – Didžiosios Britanijos ir JAV karinių pajėgų operacijos Antrajame pasauliniame kare sąlyginis pavadinimas. Fronto atidarymas buvo sudėtinė dalis bendrų antihitlerinės koalicijos veiksmų.

Susitarimai dėl Antrojo fronto buvo pasiekti 1942 m. gegužės 26 d. Londone ir 1942 m. birželio 11 d. Vašingtone. Daugiau, nei metus vyko diplomatinės derybos, susirašinėjimas tarp TSRS, JAV ir Anglijos vyriausybių vadovų. Antrojo fronto atidarymo klausimą J. Stalinas kėlė 1943 m. Teherano konferencijoje.

Antrasis frontas atidarytas 1944 m. birželio 6 d. Anglijos, JAV ir Kanados kariuomenėms išsilaipinus Normandijoje (Šiaurės Prancūzija) ir rugpjūčio 15 d. JAV kariuomenei – pietinėje Prancūzijoje.

Papildoma informacija
---------------------

Raudonosios armijos kariai „Antruoju frontu" vadino lendlizu gautus amerikietiškus mėsos konservus.
Jurgis Čepulionis
**Jurgis Čepulionis** (angl. *George Chip*, 1888 m. rugpjūčio 25 d. Skrantonas, Pensilvanijos valstija – 1960 m. lapkričio 6 d. Niu Kastlis, Pensilvanijos valstija) – Lietuvos boksininkas, pirmasis lietuvių kilmės boksininkas, tapęs pasaulio čempionu.

Biografija
----------

Dirbo anglių kasyklose. Boksavosi mėgėjų, vėliau profesionalų ringe. 1913 m. spalio 11 d. tapo pasaulio čempionu vidutinio svorio kategorijoje, 6 raunde nokautavęs F. Klausą. Praėjus vienam mėnesiui, lapkričio 15 dieną, J. Čepulionis gynė titulą prieš Leo Houck. Pagal to meto taisykles, jei kova nesibaigia anksčiau laiko, nugalėtojas nebūdavo paskelbiamas ir titulas likdavo pas čempioną. Tačiau įdomumo dėlei pergales taškais skirdavo laikraščių žurnalistai, nors tai įtakos diržams ir neturėdavo. Tą kartą kova vyko visą skirtą laiką ir nugalėtojas nebuvo paskelbtas. Čempionu liko Čepulionis, tačiau laikraščiai pergalę skyrė Leo Houckui. 1913 m. gruodžio 23 d. antrą kartą F. Klausą nokautavo 5 raunde. Tačiau ši kova nebuvo titulinė, nes ji vyko kitoje, tarpinėje, svorio kategorijoje. Iš viso pasaulio čempiono titulą Čepulionis apgynė 5 kartus, o jį prarado 1914 m. balandžio 6 d. gana netikėtai pirmajame raunde pralaimėjęs Al McKojui. 1915 metų balandžio 6 dieną Čepulionis vėl susitiko su čempionu Al McKojumi. Nors laikraščių sprendimu Čepulionis pripažintas nugalėtoju, diržas liko pas Al McKojų, nes kova vyko visą laiką ir oficialiai nugalėtojas nebuvo paskelbtas. 1916 m. sausio 20 d. jis vėl susitiko su Al McKojumi, tiesa pastarasis jau čempiono titulą buvo praradęs. Scenarijus pasikartojo – kova truko visą laiką, nugalėtojas nebuvo paskelbtas, o laikraščių sprendimu nugalėjo Jurgis Čepulionis. 1916 m. rugsėjo 30 d. Jurgis dar kartą bandė susigrąžinti čempiono titulą, kurį tuo metu turėjo Les Darcy. Tačiau 20-ies raundų kovoje Čepulionis buvo nokautuotas 9-ajame raunde. Ringą Jurgis Čepulionis paliko 1922 m.

Ringe kovėsi 155 kartus, iš jų 42 kovas laimėjo (35 nokautu), 16 pralaimėjo, 3 baigė lygiosiomis, 97-ose nugalėtojas nepaskelbtas, vienerios anuliuotos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rimgaudas Tirilis. *Jurgis Čepulionis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 309 psl.
| Polesės valstybinis radiacinis ekologinis draustinis |
| --- |
| Draustinio teritorija OpenStreetMap žemėlapyje. Viršutiniame kampe parodyta draustinio padėtis Baltarusijoje (raudona) ir gretima Černobylio zona Ukrainoje (geltona) Draustinio teritorija OpenStreetMap žemėlapyje. Viršutiniame kampe parodyta draustinio padėtis Baltarusijoje (raudona) ir gretima Černobylio zona Ukrainoje (geltona) |
| **Vieta:** | Gomelio sritis, Baltarusijos vėliava Baltarusija |
| 

Žemėlapis rodantis Polesės valstybinis radiacinis ekologinis draustinis vietą.Polesės valstybinis radiacinis ekologinis draustinis

  |
| **Koordinatės:** | 51°39′00″ š. pl. 29°59′00″ r. ilg.﻿ / ﻿51.65000°š. pl. 29.98333°r. ilg.﻿ / 51.65000; 29.98333Koordinatės: 51°39′00″ š. pl. 29°59′00″ r. ilg.﻿ / ﻿51.65000°š. pl. 29.98333°r. ilg.﻿ / 51.65000; 29.98333 |
| **Plotas:** | 2169 km² |
| **Įkurtas:** | 1988 m. |
|  **Vikiteka:** | Polesės valstybinis radiacinis ekologinis draustinis |

**Polesės valstybinis radiacinis ekologinis draustinis** (blrs. *Палескі дзяржаўны радыяцыйна-экалагічны запаведнік*) – didžiausias gamtos draustinis Baltarusijoje, Gomelio srityje, Brahino, Choinikų ir Naroulios rajonuose. Įkurtas 1988 m. liepos 18 d. praėjus dviems metams po Černobylio avarijos. Pietinėje dalyje ribojasi su Černobylio zona Ukrainoje. Draustinio administracija – Choinikų mieste.

Brahino kontrolės punktas prie įvažiavimo į draustinį
Užima 2169 km² plotą, iš kurių 1396 km² – miškai. Draustinio teritorijoje yra 96 apleistos gyvenvietės, kuriose iki Černobylio avarijos gyveno virš 22 tūkst. žmonių. Draustinyje registruota 1251 augalų rūšis, 18 iš jų įtraukta į Raudonąją knygą. Saugomoje teritorijoje aptinkamos 54 žinduolių, 25 žuvų ir 280 paukščių rūšys; daugiau nei 40 gyvūnų rūšių laikomos retomis ir nykstančiomis.

Draustinio aplinką stebi mokslininkai – tiriama, kaip radiacija paveikė vandenį, gruntą, gyvąją gamtą. Pasak mokslininkų, labiausiai radiacijos paveikti grybai, jų radioaktyvumas viršija normą tūkstantį kartų. Per 30 metų po avarijos radioaktyviojo cezio ir stroncio sumažėję du kartus, o pavojingiausias šiuo metu – yrantis plutonis, kuris skyla į labai aktyvų americį. Kad radionuklidai visiškai suskiltų, mokslininkų nuomone, prireiks 432 metų.

Buvusiame Babčino kaime 2006 m. atidarytas muziejus. Nuo 2018 m. į atskiras draustinio zonas su leidimais įleidžiami turistai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Forestry activities* Archyvuota kopija 2021-06-02 iš Wayback Machine projekto. Polesės valstybinis radiacinis ekologinis draustinis. Nuoroda tikrinta 2021-06-02.
2. ↑  *О ПОЛЕССКОМ ЗАПОВЕДНИКЕ* Archyvuota kopija 2019-12-05 iš Wayback Machine projekto. Polesės valstybinis radiacinis ekologinis draustinis. Nuoroda tikrinta 2020-09-10.
3. ↑  Zinaida Paškevičienė, *Apsilankykite – vienintelis pasaulyje radioekologinis draustinis*, LRT TV naujienų tarnyba, 2016-04-13. Nuoroda tikrinta 2020-09-10.
4. ↑  *Museum* Archyvuota kopija 2021-06-02 iš Wayback Machine projekto. Polesės valstybinis radiacinis ekologinis draustinis. Nuoroda tikrinta 2021-06-02.
5. ↑  *Chernobyl: from recovery to development*, Belarus UNDP, 2019-09-25. Nuoroda tikrinta 2020-09-10.
|  |
| --- |
| **Molėtų menų mokykla** |
| [[Vaizdas:|Molėtų menų mokykla herbas|center|100px]] |
| Molėtų menų mokykla |
| **Adresas** | Jaunimo g. 1, Molėtai |
| **Direktorius(-ė)** |  |
| **Mokinių skaičius** |  |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** |  |

**Molėtų menų mokykla** – dieninė neformaliojo švietimo mokykla Molėtuose.

Istorija
--------

Molėtų muzikos mokykla įsteigta 1966 m. rugpjūčio 10 d. tuometinėje Molėtų vidurinėje mokykloje. Pradėta nuo akordeono ir fortepijono skyrių, 1967 m. įsteigtos triūbos, klarneto specialybės, 1970 m. jau dainavo pionierių choras, grojo akordeonistų orkestras. 1971 m. mokykla persikėlė į naujas patalpas Vilniaus g. 53, kur sudarytos geresnės darbo sąlygos, augo materialinė bazė. 1973 m. įsteigta kanklių, 1981 m. – smuiko specialybės.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Molėtų menų mokykla. Lrvalstybe.lt (tikrinta 2022-09-04).
2. ↑  Mokyklos istorija. Moletumm.lt (tikrinta 2022-09-04).

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Vestuvių pobūvis** - iškilmingas renginys, santuokos pradžiai pažymėti. Pobūvis rengiamas iš karto po vestuvių ceremonijos. Į šią šventę sukviečiami artimiausi žmonės. Tai vienas svarbiausių gyvenimo įvykių, todėl stengiamasi, kad šventė būtų labai gerai suplanuota, o prisiminimai - tik patys geriausi. 

Šventės trukmė priklauso nuo pasirenkamo vestuvių stiliaus bei finansinių galimybių. Kad būtų paprasčiau jas suorganizuoti, reikia susidarykti darbų sąrašą ir eiliškumą, tai, tuo pačiu, padės nustatyti reikiamą biudžetą bei jo laikytis.

Vestuvių puota gali būti rengiama namuose, restorane, viešbutyje, sodyboje. Vis dažniau pasirenkamos neįprastos vietos - iškyla gamtoje, laive, istoriniuose statiniuose. Renkantis reiktų atsižvelgti į vestuvių stilių, tematiką, trukmę, svečių skaičių. Vienos dienos šventei puikiai tinka namai, salė, kavinė ir restoranas, dviejų dienų - kaimo turizmo sodyba, viešbutis, svečių namai. Jei vieta netradicinė, ji ne visada gali būti patogi įvairaus amžiaus svečiams. Jei šventė rengiama prie vandens telkinio ar istoriniame statinyje, būtina pasidomėti ar tam nereikia specialaus leidimo.

Restoraną ar kavinę, kaimo sodybą, transportą, fotografus ir muzikantus rekomenduojama užsisakyti kiek galima anksčiau. Paslaugų tiekėjai taip pat samdomi iš anksto, sudarius su jais sutartį, tačiau verta numatyti, jei jie atsisakys iki vestuvių likus kelioms dienoms.

Reikia pasirūpinti transportu svečiams atvykti ir po pobūvio parvežti. Žmonėms, atvykusiems iš kitų miestų, turi būti numatyta nakvynės vieta. Restorane surasti pagalbinę patalpą svečiams persirengti ir pasidėti daiktus.

Svarbus akcentas yra vestuvių vedėjas. Su juo aptariama visos šventės eiga, o vakaro programa dar papildomai suderinama su restorano atstovu, padavėjais ir muzikantais. Dažniausiai į vestuves susirenka įvairaus amžiaus žmonės, dėl to muzika, turi būti įvairaus repertuaro.

Renkantis tortą, reikia numatyti ar jo papuošimai neištirps esant šiltam metų laikui, ar nepakis torto forma, jei jį teks tolėliau vežti. Jo spalva taip pat turėtų tikti prie dekoracijų detalių. Jei tortas bus puošiamas gyvomis gėlėmis, reikia rinktis tokias, kurios neišskiria aliejaus ir ilgai nevysta.

Valgiaraštį geriausiai derinti su restorano atstovu, atsakingu už pobūvio maistą arba virėju, kuris gamins valgymus.

Jeigu vestuvių pobūvis švenčiamas gamtoje, reikia pasirūpinti palapinėmis, kad butų kur pasislėpti, užklupus lietui. Tokia proga neleistina naudotis vienkartiniais indais, stalą reiktų serviruoti stiklo ar krištolo taurėmis ir porceliano indais.

Vasarą vaišinimui iš karto po ceremonijos reikia turėti ne tik šampano, bet ir gaiviųjų gėrimų. Greitai tirpstančius saldainius pakeisti vaisiais.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vestuvių pobūvis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Bredos atidavimas |
| --- |
|  |
| Menininkas | Diegas Velaskesas |
| Metai | apie 1635 |
| Meno kryptis | Barokas |
| Medžiagos, technika | aliejinis paveikslas, drobė |
| Matmenys | 307 x 367 cm |
| Miestas (vieta) | Madridas |
| Muziejus | Prado muziejus |

**Bredos atidavimas** (kitaip **Ietys**, isp. *Las lanzas*) – vienas žymiausių ispanų baroko tapytojo Diego Velaskeso (1599–1660) paveikslų. Yra Prado muziejuje Madride.

Apie paveikslą
--------------

„Bredos atidavime" vaizduojamas Bredos miesto gynėjų miesto rakto perdavimas Ispanijos karalystės armijai 1625 m. birželio 5 d. Nyderlandų nepriklausomybės karo metu. Diegas Velaskesas nutapė šį paveikslą praėjus apie 10 metų nuo įvykių ir pats jų nematė. Paveikslas buvo skirtas prašmatniam kambariui naujai pastatytuose *El Buen Retiro* karališkuosiuose rūmuose Madride. Kambarys turėjo būti dekoruotas 12 paveikslų, vaizduojančių Ispanijos karaliaus Pilypo IV pergales. 

„Bredos atidavimo" scena skirta pabrėžti Ispanijos armijos pergalei ne vien mūšio lauke, bet ir moralinėje plotmėje. Ispanijos armijos generolas, genujietis Ambrozijus Spinola (itališkai Ambrodžas Spinola) beveik draugiškai padeda ranką ant peties miesto gynėjų vadui Justinui Nasau, prilaikydamas jį ir neversdamas žeminančiai atsiklaupti prieš nugalėtojus. Justinas Nasau įteikia Ambrozijui Spinolai Bredos miesto raktą po ilgalaikės apsiausties. Bredos užėmimas buvo viena iš nedaugelio Ispanijos pergalių prieš susikūrusią Nyderlandų valstybę. Pasidavimo sutartis išties buvo palanki nugalėtiesiems. Ji leido atsitraukti gynėjų armijos likučiams ir apsaugojo miestą nuo sunaikinimo ir plėšimų (vėliau Breda buvo užimta Nyderlandų kariuomenės ir pagal sutartis atiteko Nyderlandams).

Dviejų generolų susitikimas vaizduojamas be didelio pergalės patoso. Tikrasis susitikimas tikriausiai buvo visai kitoks. Karo laukai vaizduojami rūkstančių dūmų peizažu. Paveikslo dešinėje vaizduojama Ispanijos galybės trijų lygmenų alegorija: raitelių ietys (Ispanijoje paveikslas geriau žinomas pavadinimu *Las lanzas* − „ietys"), žemiau vaizduojami kareiviai ir pirmajame plane − arklys, nuo kurio tikriausiai yra nulipęs Ambrozijus Spinola. Kavalerija tuo metu buvo laikoma galingiausia kariuomenių jėga. Diegas Velaskesas asmeniškai pažinojo Ambrozijų Spinolą. Jis kartu su Spinola 1629 m. atvyko į Italiją. Paveiksle tikriausiai dailininkas atiduoda pagarbą generolui ir vaizduoja jį kaip kilnumo ir kario vertybių įsikūnijimą (Ambrozijus Spinola mirė 1630 m.).

Šaltiniai
---------

* Prado muziejaus svetainė
* Cole, Bruce. Art of the Western World: From Ancient Greece to Post Modernism. Simon and Schuster, 1991. p. 174

Nuorodos
--------

* smarthistory.khanacademy.org Archyvuota kopija 2014-10-06 iš Wayback Machine projekto.
* wga.hu
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Poležanas |
| --- |
| Poležano viršūnėPoležano viršūnė |
| **Aukštis** | 2851 m |
| **Žemynas** | Europa |
| **Šalys** | Bulgarijos vėliava Bulgarija |
| **Kalnynas** | Pirinas |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Poležanas

  |
| **Koordinatės:** | 41°43′0″ š. pl. 23°29′0″ r. ilg.﻿ / ﻿41.71667°š. pl. 23.48333°r. ilg.﻿ / 41.71667; 23.48333Koordinatės: 41°43′0″ š. pl. 23°29′0″ r. ilg.﻿ / ﻿41.71667°š. pl. 23.48333°r. ilg.﻿ / 41.71667; 23.48333 |

**Poležanas** (bulg. *Полежан*) – viršukalnė Pirino kalnuose (pietvakarių Bulgarija, Blagojevgrado sritis). Aukštis – 2851 m. Tai ketvirta pagal aukštį Pirino viršūnė ir aukščiausia granitinė viršūnė (Vihrenas ir kt. – marmurinės). Kalno šlaite yra Hiža Bezbogo kalnų trobelė. Šalia Poležano telkšo du aukščiausiai Pirine esantys ežerai – Aukštutinis Poležano ežeras (2710 m, aukščiausias visoje Bulgarijoje) ir Aukštutinis Galėjaus ežeras.

Osmanų laikais viršukalnė vadinta **Mangar Tepė** (*Мангър тепе*).
| **ŠebitkuŠabataka** |
| --- |
| Kušo karaliusEgipto faraonas |
|  |
| Šebitku skulptūrinė galva |
| Dvidešimt penktoji Egipto dinastija |
| Tautybė | Kušitas |
| Kušo karaliusEgipto faraonas |
| Valdė | apie 698–690 m. pr. m. e. |
| Pirmtakas | Šabaka |
| Įpėdinis | Taharka |
|  |
|  **Vikiteka** | Šebitku |

**Šebitku** (Šabataka, Setas, valdė apie 698–690 m. pr. m. e.) – senovės Nubijos ir Egipto valdovas, dvidešimt penktosios (kušitų) dinastijos atstovas.

Šebitku (Herodoto vadintas vardu Setas (*Sethos*)) buvo ankstesnio kušitų karaliaus Šabakos pusbrolis. Skirtingai nuo pirmtako, palaikiusio taikaus susitarimo su Asirija politiką, Šebitku pasirinko kovos kelią. Steloje, rastoje Kavoje, užfiksuotas jo prašymas broliams, įskaitant Taharką, atvykti iš Nubijos į Egiptą. Kitoje steloje rašoma, kad kai Sinacheribas apgulė Jeruzalę, į pagalbą buvo atsiųsta Etiopijos karaliaus kariuomenė, vadovaujama Taharkos. Šebitku mirė apie 690 m. pr. m. e. ir buvo palaidotas El Kuru kapinyne Nubijoje.

Šaltiniai
---------

* Sedrick Sims. *Ancient AFRICAN History A Journey Highlighting Africa's Past*. Lulu.com, 2009, p. 54
* touregypt.net

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • REgipto faraonai |
| --- |
|  |
| 
 **Trečiasis tarpuvaldis**
**Dvidešimt penktoji dinastija**
Pijė →
Šabaka → 
Šebitku →
Taharka →
Tantamanis |

 |
| **Henry Gluckman** |
| --- |
| Gimė | 1893 m. liepos 12 d.Žagarė, Rusijos imperija |
| Mirė | 1987 m. birželio 5 d. (93 metai)Johanesburgas, Pietų Afrikos Respublika |
|  |
| Veikla | Medikas, politikas, visuomenės veikėjas. |

**Henris Gliukmanas** (1893 m. liepos 12 d. Žagarėje, Rusijos imperija – 1987 m. birželio 5 d. Johanesburge, Pietų Afrikos Respublika) – Lietuvos žydų kilmės Pietų Afrikos Respublikos medikas, politikas, visuomenės veikėjas, 1945-1948 m. sveikatos apsaugos ministras, pirmasis žydų tautybės PAR vyriausybės narys.

Biografija
----------

Gimė 1893 m. liepos 12 d. Žagarėje. Būdamas vos kelerių metų kartu su tėvais emigravo į Pietų Afriką, kur apsigyveno Randfonteino miestelyje. Baigė mokyklą Johanesburge. 1912 m. pradėjo studijuoti mediciną Londone. 1917 m. baigęs studijas tapo chirurgu, I pasaulinio karo metu priklausė Didžiosios Britanijos Pietų Afrikos kolonijos armijai. 1919 m. grįžo į Johanesburgą. 1920-1940 m. buvo Johanesburgo specialaus gydymo centro direktorius. 1923 m. pradėjo dėstyti Johanesburgo Vitvatersrando universitete. 1920-1937 m. buvo nacionalinės higienos inspekcijos vadovas. 1920-1936 m. dirbo Raudonojo Kryžiaus edukacijos tarybos komitete. 

1938 m. išrinktas į PAR parlamentą, perrinktas 1943, 1948, 1953 metais. 1945 m. vasario mėnesį PAR ministras pirmininkas Jan Smuts pasiūlė H. Gliukmanuo tapti sveikatos apsaugos ministru. Būdamas ministru daug dėmesio skyrė atokių teritorijų sveikatos apsaugos gerinimui, įkūrė nacionalinę sveikatos komisiją. 1946 m. tapo įstaigos *National War Memorial Health Foundation* vadovu. 1958 m. pasitraukęs iš politikos įsitraukė į įvairių visuomeninių organizacijų veiklą. Mirė 1987 m. birželio 5 d. Johanesburge. Žmona Fay Hillman, sūnus Leon aktorius ir sūnus Michael architektas.

* Jan Smuts vyriausybės nariai, trečias iš dešinės Henry GluckmanJan Smuts vyriausybės nariai, trečias iš dešinės Henry Gluckman

Šaltiniai
---------

1. ↑  Biografija