recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Simurgas iš senojo Irano herbo
Simurgas iš „Šachnamė" iliustruojančios miniatiūros
**Simurgas** (pers. سيمرغ = *Sī-morġ*, av. *mərəγō Saēnō*) – iranėnų mitologijos mitinis paukštis.

Minimas jau Avestoje kaip į erelį panašus paukštis (žr. Jašta XIV 41). „Šachnamė" mite vadinamas teisingumo ginklu. Vienur laikoma, kad Simurgas yra dviejų prigimčių (maloningos ir rūsčios), kitur (pvz. „Šachnamė"), kad yra geras ir blogas Simurgai. Apie gerąjį Simurgą pasakojama legenda (turinti daug atitikmenų pasaulyje), kad jis radęs dykumoje didvyrio Rustamo tėvą Zalą ir išauginęs jį savo lizde. Simurgas taip pat išgydęs Rustamą ir padėjęs jam pašauti priešininką Isfandijarą. Demoniškąjį Simurgą nužudo Isfandijaras, kuris, panašu, ankstyvosiose epo atmainose bendrai yra Simurgo priešininkas.

Simurgas išlaikęs archajiško indoeuropietiško mito apie erelį, atnešantį iš dangaus arba šventojo kalno gyvybės medžio diegą, atgarsis. Iš čia kyla Simurgo gydomųjų galių mitologema. Avestoje minima, kad Simurgo plunksnos naudotos burtams (Jašta XIV 35).

Simurgo motyvas labai mėgiamas iranėnų mene. Jo atvaizdas randamas vilnoniame kilime iš Pazyryko pilkapių (V–III a. pr. m. e.). Ten Simurgas vaizduojamas susirėmęs su į sfinksą panašia būtybe. VII–VIII a. vaizduojamas ant auksinių indų, XIII–XIV a. – ant polichrominių dirbinių, miniatiūrų, durklų rankenų.

Simurgas dažnai minimas sufijų poezijoje, juo metaforiškai nusakomas Dievas. Ypač Simurgo motyvą naudojo XII a. poetas Ataras, sukūręs poemą „Paukščių sąskrydis". Susirinkę paukščiai, vedini kukučio, leidžiasi ieškoti Simurgo. Vėliau Simurgo motyvas buvo pasiskolintas arabų ir europiečių (plg. Rokas).

Sefevidų valdymo laikais Simurgas tapo Irano emblema bei herbu.

Žodis „Simurgas" kyla (per vid. persų k. *sēnmuruγ, sēnmurw*) iš avestos k. *mərəγō Saēnō*, reiškiančio „paukštis Saena". Žodis *Saēnō* giminiškas skr. श्येन = IAST: *śyena-*, reiškiančio „vanagas, erelis, plėšrus paukštis". Panašus chimeriškų paukščių motyvas plačiai žinomas Eurazijoje: pvz. indų Garuda, rusų Ugniapaukštė, Europos feniksas, graikų grifonas, šumerų Anzu ir kt.

Literatūra
----------

* Тревер К. В. Сэнмурв-Паскудж. Собака-птица, Л. 1937
* Benveniste E. Les noms de l «oiseau» en iranien, «Paideuma», Bd 7, I960, H. 4/6;
* Нarреr P. O. The Senmury, «The Metropolitan Museum of Art Bulletin», 1961, v. 20.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Simurgas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Мифы народов мира. *Симург* , Л. А. Лелеков – 2-е изд. 1992. Москва: Советская Энциклопедия.
Langas su langinėmis. Lenkija
Langas su langinėmis. Rumunija
**Langinės** – durelės arba skydas langui uždengti. Paprastai medinės, dvivėrės (nors pasitaiko ir vienvėrių, daugiavėrių), įtaisomos iš lauko pusės. Skirtos apsaugoti langą (stiklą) nuo vėjo, lietaus, šalčio, saulės, taip pat apsaugos priemonė nuo įsilaužimo, namo puošybos elementas.

Atvertos langinės tvirtinamos prie sienos, kad neblaškytų vėjas, užveriamos vakare arba namo gyventojams išvykus ilgesniam laikui. Seniausios langinės Lietuvoje darytos iš šiaudų, o nuo XIX pr. ėmė plisti lentinės; tokios langinės pirmiausia paplito miestuose ir dvaruose, vėliau kaimų didesniuose namuose. XX a. pradžioje populiarios tapo įsprūdinės langinės.

Langinės dažomos dažniausiai baltai, melsvai arba rudai, kartais ištapomos, puošiamos. Jos gausiausiai puoštos Aukštaitijoje ir Dzūkijoje, kitur jų mažiau. Puošiama buvo toji langinių pusė, kuri matydavosi kai langinės būdavo atviros. Langinės būdavo polichromuojamos (ištapomos), ornamentai išdrožinėjami. Populiariausios įsprūdinės langinės (paprastai su 2 įsprūdžiais). Paprasta ir praktiška puošmena buvo meniškos langinių angelės šviesai įleisti. Pastarosios langinės labiausiai buvo paplitę Žemaitijoje ir Klaipėdos krašte.

* Užvertos langinės. Rūsteikių sentikių cerkvėUžvertos langinės. Rūsteikių sentikių cerkvė
* Vienvėrė langinė. Ukraina, Pyrohivo liaudies buities muziejusVienvėrė langinė. Ukraina, Pyrohivo liaudies buities muziejus
* Langinės FlamandijojeLanginės Flamandijoje
* Namas su langinėmis. Žvėrynas, VilniusNamas su langinėmis. Žvėrynas, Vilnius

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Langinės** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Nemira Gutautienė. *Langinės*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007
2. ↑  *Lietuvių liaudies menas*. Architektūra. Vilnius, 1957. 1 t. p. 7-12; Gimbutas J. *Lietuvos kaimo trobesių puošmenys*. Vilnius, 2004.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RLietuvių liaudies architektūra |
| --- |
|  |
| Gyvenamieji namai | 
 gryčia **·**  numas **·**  pirkia **·**  rūmas **·**  stuba  **·**  troba |  |
|  |
| Ūkiniai statiniai | 
 daržinė  **·**  diendaržis  **·**  išvietė  **·**  jauja **·**  klėtis  **·**  klojimas  **·**  kluonas  **·**  ledainė  **·**  pirtis  **·**  svirnas  **·**  šulinys  **·**  tvartas  **·**  vežiminė  |
|  |
| Patalpos ir detalės | 
 alkieriukas **·**  asla **·**  čiukuras **·**  gonkos  **·**  kamara  **·**  kamaraitė **·**  kaminas  **·**  krikštasuolė  **·**  langinės **·**  lėkis  **·**  liepys  **·**  lunginė **·**  numogalis  **·**  prieklėtis  **·**  priemenė  **·**  priešinė  **·** seklyčia  **·**  vėjalentė  **·**   |

 |
Koordinatės: 56°0′25″ š. pl. 23°54′41″ r. ilg.﻿ / ﻿56.00694°š. pl. 23.91139°r. ilg.﻿ / 56.00694; 23.91139


| Petrašiūnų I karjeras |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Pakruojo rajonas) |
| Plotas | 0,186 km² |
| Kranto linijos ilgis | 2,97 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Didžiausias gylis | 7,8 m |

**Petrašiūnų I karjeras** – karjero tvenkinys Lietuvoje, Pakruojo rajone, 4 km į šiaurės rytus nuo Pakruojo. Sudarytas išeksploatavus dolomito išteklius ir prisipildžius vandens. Tvenkinio ilgis pietvakarių-šiaurės rytų-rytų-pietų kryptimi – 1,23 km, plotis – iki 0,26 km. Didžiausias gylis 7,8 m. Kranto linija vingiuota, iš pietų yra giliai įsiterpęs pusiasalis. Altitudė 48 m. Vakarinis krantas aukštas ir status, apaugęs krūmais ir medžiais, rytinis krantas žemas. Tvenkinys nenutekantis, priklauso Kruojos upės baseinui. Į rytus ir pietus yra karjerai, kuriuose tebevykdoma dolomito gavyba, į šiaurės rytus už 0,12 km telkšo Petrašiūnų II karjeras, vakarinėje pakrantėje įsikūręs Akmenėlių kaimas (kolektyvinių sodų bendrija).

Šaltiniai
---------

1. ↑  maps.lt duomenys
Langmeseris Vienos Meno istorijos muziejaus ekspozicijoje
**Langmeseris** (vok. *Langes Messer* 'ilgasis peilis' ar *Kriegsmesser* 'karo peilis') – didelis lenktas vienašmenis geležtinis ginklas, primenantis dvirankį lenktą kardą, populiarus XV–XVI a. Ilgis būdavo iki 1,5 m, kartais ir didesnis.

Rankenos konstrukcija atitinka peilių rankenas – plačioji įkotė iš abiejų pusių turi pritvirtintus šonelius (dažniausiai medinius, kaulinius, odinius ar iš šių medžiagų derinio). Tvirta langmeserio rankena baigdavosi buožele, užlenkta į vieną šoną. Gardos skersinis dažnai turėdavo žiedą, plokštelę ar kyšulį, kuris saugodavo plaštaką atliekant veiksmus langmeseriu.

Geležtės paprastai būdavo vienašmenės ir išlenktos. Tik lenkta geležtė ir didesnis ilgis skyrė langmeserį nuo grosmeserio.

Manoma, kad langmeseriai atsirado vengriškas ginklas, analogiškas vokiškiems cvaihenderiams. Renesanso laikams juos dažnai naudojo Vengrijos pėstininkų karininkai. Vienas iš išlikusių langmeserių saugomas Vienos Menos istorijos muziejuje.

Nuorodos
--------

* Langmeserio efesas[neveikianti nuoroda]
| **Petras Zalanskas** |
| --- |
| Gimė | 1900 m. spalio 17 d.Mardasavas, Varėnos rajonas |
| Mirė | 1980 m. liepos 21 d. (79 metai)Mardasavas, Varėnos rajonas |
| Palaidotas (-a) | Mardasavo kapinės |
| Gyven. vieta | Mardasavas |
| Tautybė | lietuvis |
| Tėvai | Divazius Zalanskas, Monika Barysiūtė-Zalanskienė |
|  |
| Veikla | liaudies dainininkas, pasakotojas, šokėjas |
| Sritis | dzūkų liaudies tradicija |
|  |
| Žinomas (-a) už | gausios tautosakos pateikėjas |

**Petras Zalanskas** ( 1900 m. spalio 17 d. – 1980 m. liepos 21 d.) – Lietuvos liaudies dainininkas, pasakotojas, pateikėjas. Padainavo 340 dainų, pasekė 150 pasakų, sakmių, pateikė 50 smulkiosios tautosakos kūrinių.

Gimė ir visą gyvenimą praleido nedideliame Dzūkijos kaime Mardasave. Tėvas – Divazius Zalanskas, motina – Monika Barysiūtė-Zalanskienė. Vaikystėje piemenavo, pasižymėjo kaip geras dainininkas, šokėjas, todėl buvo kviečiamas į Mardasavo ir aplinkinių kaimų vestuves. Vedė sulaukęs 35 metų. Išmanė liaudies mediciną. Palaidotas gimtojo kaimo kapinaitėse.

Nuo 1963 m. pradėjo bendradarbiauti su tautosakos rinkėjais – pirmąsias dainas užrašė Rimantas Gučas. Pas jį dažnai svečiuodavosi etnologas Norbertas Vėlius, dainininkė Veronika Povilionienė. 1970 m. su kaimyninio Žiūrų kaimo ansambliu dalyvavo koncerte Vilniuje ir kituose Lietuvos miestuose. Petras Zalanskas ir pats užrašinėjo savo atsimintas dainas, taip pat Mardasavo kaimo, giminės istoriją.

1983 m. Danutė Krištopaitė ir Norbertas Vėlius parengė Petro Zalansko tautosakos ir atsiminimų rinktinę „Čiulba ulba sakalas". 2008 m. ji perleista (papildyta, pridėtas kompaktinis diskas su 33 Petro Zalansko sudainuotomis dainomis). Atsiminimų apie Petrą Zalanską paskelbta rinktinėje „Mardasavas" (1999 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑   Archyvuota kopija 2016-03-06 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Mardasavo dainius ir pasakorius Archyvuota kopija 2016-03-06 iš Wayback Machine projekto.
* Atsiminimai apie P. Zalanską LRT laidoje „Legendos"
* Atsiminimai apie P. Zalanską LRT laidoje „Mūsų senoliai"[neveikianti nuoroda]
**Enocho knyga** – vienas žinomiausių Senojo Testamento apokrifų. Ši knyga cituojama Judo laiške, įeinančiame į Naująjį Testamentą. Tekstas minimas ankstyvosios krikščionybės rašytojų – Tertuliano, Origeno ir kitų. Tačiau pats tekstas nebuvo žinomas iki XVIII a. kai Enocho knyga buvo surasta Etiopijos ortodoksų bažnyčios Biblijoje, kurioje ši knyga įeina į kanoną.

Nuo to laiko tekstas buvo ne kartą verčiamas ir perleidžiamas įvairiomis kalbomis. Į rusų kalbą knyga išversta iš vokiečių ir kartu su komentarais išleista 1888 m. Kazanėje protojerėjaus Aleksandro Smirnovo. 

Apokrifinėje Enocho knygoje rašoma, kad angelai ėmė sau į žmonas žemiškąsias moteris. Po viso to kilęs tvanas. Šis epizodas minimas ir Pradžios knygoje.

Be šio teksto, dar vadinamo Pirmąja Enocho knyga arba Etiopiškąja Enocho knyga, taip pat esama Slaviškosios Enocho knygos (Antroji Enocho knyga) ir Dangiškųjų Rūmų knygos (Trečioji Enocho knyga). Tarp savęs tekstai, neskaitant pagrindinio veikėjo vardo, jokių kitokių panašumų neturi.

Nuorodos
--------

* Enocho knyga ir kitos apokrifinės knygos Archyvuota kopija 2009-08-03 iš Wayback Machine projekto. (rusų k.)
* Enocho knyga (pilna apokrifo versija) (rusų k.)
* Enocho knygos tekstas anglų kalba
**Petras Četkauskas** (1899 m. kovo 26 d. Panemunio miestelyje, Rokiškio apskr. – 1985 m. lapkričio 18 d. Želvoje, Ukmergės raj.) – vargonininkas ir chorvedys.

Biografija
----------

Tėvas Matas Četkauskas, be siuvėjo amato, mokėjo griežti ir smuiku. Jo sūnus Petras išmoko taisyti laikrodžius, o kiti du sūnūs Jonas ir Povilas tapo vargonininkais ir chorvedžiais.

Muzika traukė ir Petrą. Pirmieji jo mokytojai buvo broliai Jonas ir Povilas. Išmokęs vargonuoti ir susipažinęs su pagrindiniu bažnytiniu repertuaru, pradėjo savarankiškai vargonininkauti Kazliškyje (Rokiškio raj.). Nuvykęs vargonininkauti į Želvą (Ukmergės raj.), subūrė ir chorą, kuris giedojo bažnyčioje ir dalyvavo „klojimų vakaruose".

Atsiradus laisvai vargonininko vietai Alantos (Molėtų raj.) parapijoje, apie 1927 m. nuvyko ten dirbti. Čia buvo Juozo Gruodžio iniciatyva pastatyti geri vargonai, todėl reikėjo ir kvalifikuotesnio vargonininko. Tuo tikslu P. Četkauskas kelis kartus tobulinosi Juozo Naujalio vargonininkų kursuose Kaune. Alantoje suorganizavo nemažą bažnytinį chorą, kurį išmokė sudėtingesnių mišių, giesmių ir dainų. Retkarčiais pamaldose dalyvaudavo smuikininkas Petras Viržonis ir solistė Veronika Podėnaitė.

P. Četkausko vargonavimą yra pagyręs Panevėžio vyskupas Kazimieras Paltarokas. Mykolo Karkos rekomenduotas choras dalyvavo 1930 m. visos Lietuvos dainų šventėje Kaune. Choras pastatė Miko Petrausko operetę „Consilium facultatis", dalyvaudavo viešuose koncertuose. P. Četkauskas vargonuoti išmokė jaunesnius savo brolius Kazimierą ir Vytautą; muzikiniais gabumais pasižymėjo ir jo mokinys Bronius Pagalys.

Kilus Antrajam pasauliniam karui, vėl grįžo į Želvą. Mokytojavo Želvos ir Balninkų vidurinėse mokyklose bei Vederių septynmetėje mokykloje, vadovavo moksleivių chorams ir vokaliniams ansambliams, dirbo Želvos kultūros namuose. Jo parengti chorai dalyvavo dainų šventėse, dažnai pasirodydavo koncertuose. Paskutinius ketverius metus vargonininkavo ir vadovavo chorui Labanoro miestelyje (Švenčionių raj.). Būdamas pensininkas, retkarčiais nuvykdavo pagriežti vargonais į Ukmergės ir kitų rajonų bažnyčias.

Vargonininkas išaugino keturias dukteris: Genovaitė – muzikologė, hum. mokslų daktarė; Milda – violončelininkė, Aldona – muzikos mokytoja, Pranė – chemijos mokytoja.

Šaltiniai
---------

Petras Četkauskas turėjo dar du sūnūs Antana ir Juoza.
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
*Kitos reikšmės – Langas (reikšmės).*
Dzūkiškos pirkios langas
Bažnyčios langas. Stikliniai vitražai
**Langas** – įstiklinta anga sienoje, šviesai į pastato vidų patekti. Paprastai langai yra gaminami iš skaidraus stiklo arba stipraus skaidraus plastiko. Lango rėmas dažniausiai gaminamas iš įvairios rūšies medienos arba plastiko.

Stikliniai langai
-----------------

Šiuolaikiniuose pastatuose langai būna pagaminti iš stiklo, kuris yra įrėmintas plastikiniu arba mediniu lango rėmu. Paprastai vienam langui naudojami du sluoksniai stiklo, tarp kurių paliekamas nedidelis oro tarpas, kuris sulaiko šilumą. Pietų šalyse, priklausomai nuo klimato sąlygų, gali būti naudojami viensluoksniai langai arba langai be įstiklinimo.

Tradiciniai lietuvių langai
---------------------------

Gyvenamojo namo langai išorėje puošiami apylangėmis. Jas sudaro antlangė, palangė ir šoninės lentos. Puošti visi trys apylangių elementai, bet dažniausiai pasitenkinama tik antlange ir palange arba vien tik antlange. Paprasčiausios antlangės turi tik horizontalę lentelę ar briauną, vadinamą karnizu. Puošnesnės antlangės susideda iš dviejų dalių – karnizo ir sandriko.

Aukštaitijoje langai puošti gausiai. Antlangės dažniausiai būna išpjaustinėtos geometriniu ornamentu, rečiau augaliniu. Pasitaiko reljefais puoštų frizų. Palangės daugiausiai puoštos riestiniais ornamentais, ypač mėgtas dviejų priešpriešinių kreivių motyvas. Toks ornamentas yra labai universalus (naudotas XVII–XVIII a. Anglijos balduose). Dažnai sandrikai pasitaiko ne trikampiai, o riestinio kontūro. Jie dekoruoti geometriniu, augaliniu, rečiau gyvūniniu ornamentu. Kartais puošiama realistiniais gyvūnų pjaustiniais
– kačių, balandžių, žalčių. Puošnios apylangės būdavo išpjaustinėjamos aplink visą langą. Naudojamas visų rūšių ornamentas. Dzūkijoje langų puošmenos panašios į aukštaitiškas. Žemaitijos trobų langai dažniausiai buvo puošiami tik antlangėmis, kai kada profiliuotomis palangėmis. Mažojoje Lietuvoje langų puošyba buvo kiek gausesnė, tačiau irgi neprilygo aukštaitiškai.

Daugelyje Lietuvos vietų langus dengia langinės.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lietuvių liaudies menas*. Architektūra. Vilnius, 1957. 1 t. p. 7-12; Gimbutas J. *Lietuvos kaimo trobesių puošmenys*. Vilnius, 2004.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Langas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Lietuvos cukrinio** veislės obuoliai prof. Adomo Hrebnickio sudarytame „Vaisių atlase" (rus. *„Атлас плодов"*), 1906 m.
**Lietuvos cukrinis** – sena lietuviška rudeninė obelų (lot. *Malus domestica*) veislė.

Aprašymas
---------

Sinoniminiai vardai: *Baltasis saldusis*, *Geltonasis saldusis*. Gana daug šios veislės obuolių XIX a. pab.–XX a. pr. buvo parduodama *Juodojo medžio* pavadinimu Sankt Peterburgo turguose. Pirmą kartą aptikęs veislę savo giminaičių sode, prof. Adomas Hrebnickis ją aprašė savo sudarytame „Vaisių atlase" (rus. *„Атлас плодов"*), 1906 m. 

Vaisiai vidutinio dydžio, skirtingų formų – apvalūs arba kiek suploti. Plona odelė yra matiškai geltona su švelniu raudoniu. Minkštimas baltas, sultingas, smulkiagrūdis. Subręsta rugsėjo pabaigoje. Saugykloje obuoliai išsilaiko iki dviejų savaičių.

Lietuvoje išliko tik labai nedaug šios veislės obelų, daugiausiai senuose dvaruose. Lenkijoje auga atkurtuose istoriniuose soduose.

Aprašymas
---------

* Cukrówka Litewska
* Сорта яблони и их плоды
* Marta Dziubiak. *O dawnych odmianach uprawnych jabłoni i ich pochodzeniu*, S. 56
* A. Baranausko ir A. Vienuolio-Žukausko memorialinio muziejaus inf.
* Na Suwalszczyźnie powstaną sady ze starymi odmianami jabłoni i grusz // www.ogrodinfo.pl
**Petras Zapolskas** (g. 1965 m. sausio 30 d. Molėtuose) – lietuvių diplomatas, Lietuvos Respublikos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius prie Šventojo Sosto ir Maltos ordinui (nuo 2017 m. rugpjūčio mėn.).

Biografija
----------

1984–1991 m. studijavo Vilniaus universiteto Istorijos fakultete. 1993 m. studijavo Leeds (Didž. Britanija) universiteto Tarptautinių santykių instituto diplomatų kursuose, 1995 m. – George C. Marchall centre Vokietijoje.

1991–1993 m. dirbo Lietuvos užsienio reikalų ministerijos Nepriklausomų valstybių sandraugos (NVS) departamento antruoju, vėliau – pirmuoju sekretoriumi, 1993–1995 m. – šio skyriaus vedėju. 1995–1996 m. buvo URM Politikos departamento direktorius.

1996–1999 m. dirbo Lietuvos ambasados Rusijos Federacijoje patarėju, ministru patarėju, 1999–2000 m. buvo ambasados Rusijos Federacijoje laikinasis reikalų patikėtinis.

2000–2002 m. ėjo URM Informacijos ir kultūros departamento direktoriaus pareigas. 2002–2006 m. buvo Lietuvos ambasadorius Švedijos Karalystėje. 2006–2009 m. dirbo URM Generaliniu inspektoriumi..

2009–2014 m. – Lietuvos ambasadorius Italijos Respublikoje, San Marino Respublikai, Maltos Respublikai, Libijai bei nuolatinis atstovas prie JT Maisto ir žemės ūkio organizacijos. Vėliau vadovavo URM Valstybinio ir diplomatinio protokolo departamentui.

P. Zapolskas dalyvavo derybose dėl TSRS kariuomenės išvedimo iš Lietuvos (1991–1993 m.), dėl bendradarbiavimo sutarčių su Ukraina, Kazachstanu, Baltarusija, Rusija (1991–1995 m.), su Rusija ir Baltarusija – dėl sienos delimitavimo ir demarkavimo (1991–1997 m.). P.Zapolskas turi Nepaprastojo ir įgaliotojo ambasadoriaus rangą (nuo 2002 m.).

Apdovanotas Ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Komandoro kryžiumi ir Prancūzijos karininko kryžiumi už indėlį į Lietuvos ir Prancūzijos santykius.

Nuo 2017 m. rugpjūčio 4 d. – Lietuvos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius prie Šventojo Sosto ir Maltos ordinui.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Petras Zapolskas Archyvuota kopija 2010-07-31 iš Wayback Machine projekto. (Ambasados Italijoje inf.)
2. ↑  [neveikianti nuoroda]. Kas yra Kas Lietuvoje. Auksinis Tūkstantmečio leidimas. Neolitas, 2009.
3. ↑
4. ↑   Archyvuota kopija 2019-05-10 iš Wayback Machine projekto. (president.lt inf.)

  


| Politinis postas
 |
| --- |
| Prieš tai:**Vytautas Naudužas** | **Lietuvos ambasadorius Švedijos Karalystėje** 2002 - 2006 m. | Po to:**Remigijus Motuzas** |
| Prieš tai:**Šarūnas Adomavičius** | **Lietuvos ambasadorius Italijos Respublikoje** 2009 - 2014 m. | Po to:**Jolanta Balčiūnienė** |
| Prieš tai:**Irena Vaišvilaitė** | **Lietuvos ambasadorius prie Šventojo Sosto** nuo 2017 m. rugpjūčio mėn. | Po to:**-** |
| **Audronė Galvonaitė** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1949 m. rugsėjo 21 d. (73 metai)Lietuva Anykščiai |
| Tėvai | Vytautas GalvonasStasė Galvonienė |
|  |
| Veikla | klimatologė |
| Organizacijos | Lietuvos hidrometeorologijos tarnyba |
| Pareigos | Klimatologijos ir metodikų skyriaus viršininkė |
| Partija | Tvarka ir teisingumas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Audronė Galvonaitė** (g. 1949 m. rugsėjo 21 d. Anykščiuose) – Lietuvos geografė, meteorologė, fizinių mokslų daktarė, meteorologijos mokslo populiarintoja.

Brolis – Vytautas Galvonas, politikas, aviatorius.

Biografija
----------

1972 m. baigė Vilniaus universitetą. 1972–1973 m. buvo Mickūnų (Anykščių raj.) aštuonmetės mokyklos geografijos mokytoja.

1973–1977 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Fizikos ir matematikos institute, 1977–1992 m. Fizikos institute. Nuo 1992 m. Lietuvos hidrometeorologijos tarnybos Klimatologijos ir metodikų skyriaus viršininkė.

Mokslinė veikla
---------------

Nuo 1993 m. fizinių mokslų daktarė – Vilniaus universitete apsigynė disertaciją „Meteorologinių faktorių įtaka atmosferos užterštumui Lietuvoje". Mokslinių interesų sritis – sinoptinė meteorologija. Ji nagrinėja sinoptinę-klimatologinę atmosferos procesų lietingaisiais laikotarpiais tipizaciją, inversijų ir izotermijų poveikį priežeminiam terminiam laukui, atmosferos ozoną. Tiria klimatą formuojančius veiksnius, analizuoja klimato ypatumus ir kaitą, populiarina per radiją, televiziją, spaudą meteorologines žinias. Dalyvauja tarptautinėse programose klimato kaitos klausimais, tarptautinėse konferencijose. Paskelbė mokslinių darbų iš meteorologijos ir klimatologijos. Nuo 2003 m. Lietuvos atstovė ryšiams su Pasauline meteorologijos organizacija.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Audronė Galvonaitė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 377 psl.

Nuorodos
--------

* Audronė Galvonaitė Anykštėnų biografijų žinyne
| **Spiris striata** |
| --- |
| Brūkšniuotoji meškutė (*Spiris striata*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Būrys: | Drugiai  *( Lepidoptera)* |
| Šeima: | Meškutės  *( Arctiidae)* |
| Gentis: | *Spiris*  *( Spiris)* |
| Rūšis: | Brūkšniuotoji meškutė  *( Spiris striata)* |

 |
| Binomas |
| ***Spiris striata***Linnaeus, 1758 |

**Brūkšniuotoji meškutė** (*Spiris striata*) – meškučių (*Arctiidae*) šeimos drugys. 

Priekinis sparnas gelsvas, išmargintas juodomis linijomis. Tupi susukusi sparnus vamzdeliu.  

Sparno ilgis: 16-18 mm.  

Skraido visą vasarą, dažniausiai randamas liepos mėnesį. Dažniausiai sutinkamas pušynuose ir jų pamiškese, aukštapelkėse, viržynuose.  

Vikšrai juodai rudi, apaugę juodais plaukeliais, su baltomis, geltonomis išilginėmis juostomis. Gyvena ant viržių. Peržiemoję balsvame kokone virsta lėliuke.

Literatūra
----------

Lietuvos drugiai, Ričardas Kazlauskas, Kaunas, LUTUTĖ, 2008, ISBN 978-9955-37-031-4, p. 238


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Brūkšniuotoji meškutė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Balčia |
| --- |
|  Balčia ties Pužais |
| **Ilgis** | 19,8 km |
| **Baseino plotas** | 76,7 km² |
| **Ištakos** | Kelmės rajonas |
| **Žiotys** | Šešuvis |
| **Šalys** | Lietuva |

**Balčia** – dešinysis Šešuvies intakas, įteka į ją 92 km nuo jos žiočių, Ylių kaimo teritorijoje. Išteka Pakražančio seniūnijoje, 1 km į vakarus nuo A12 magistralės, Padvarninkų antrajame kaime. Teka pietų, pietryčių kryptimi. Įteka į Balčią 7,9 km nuo jos žiočių.

Kairysis intakas – Varnė (intakai: Varnaitis, Varapolis), kiti intakai – Gėgžnas (kairysis) 4,28 km, Gėmė (kairysis) 1 km, Kumpė (dešinysis) 2,50 km.

Prie Balčios stūkso Pužų ir Pabalčių piliakalniai.

Upės pavadinimas kildinamas nuo žodžio *baltas, baltasis, baltajis*, taip pat plg. albanų *baltë* „ežeras", *baltësi* „pelkė", senovės slavų *\*balta, baltьce* – „pelkė, raistas".

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos upės: B. Gailiušis, J. Jablonskis, M Kovalenkovienė, Kaunas, Lietuvos energetikos institutas, 2001, str. 574
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
**Lietuvos dailininkų draugija** – Lietuvos dailininkų kūrybinis susivienijimas, veikęs 1932–1938 m. Kaune.

Istorija
--------

Lietuvos dailininkų draugijos veikloje dalyvavo vyresniosios kartos dailininkai, siekiantys ginti savo kartos interesus, išlaikyti statusą meniniame gyvenime. Propagavo realistinio meno, akademizmo, natūralizmo principus, konfrontavo su arsininkais, jaunosios kartos dailininkais. Steigėjai: Vladas Didžiokas, Jonas Mackevičius, Jonas Šileika, Adomas Varnas, Juozas Zikaras (pirmininkas). Vadovavo 3 žmonių valdyba. 1933 m. draugija surengė vienintelę savo narių darbų parodą. 1938 m. įsiliejo į Lietuvos dailinkų sąjungą.

Žymesni draugijos nariai
------------------------

Vytautas Bičiūnas, Barbora Didžiokienė, Olga Dubeneckienė, Aleksandras Gordevičius, Vincas Grybas, Jonas Janulis, Antanas Jaroševičius, Petras Kalpokas, Kazys Šimonis, Ignas Šlapelis, Antanas Žmuidzinavičius.

Literatūra
----------

* Jonas Umbrasas, Eglė Kunčiuvienė, Lietuvių dailininkų organizacijos 1900–1940, Vilnius, 1980.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lietuvos dailininkų draugija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 205 psl.
| **Petras Šakalinis** |
| --- |
| Gimė | 1948 m. rugpjūčio 18 d.Kazarieza, Molėtų raj. |
| Mirė | 2007 m. kovo 11 d. (58 metai)Vilnius |
| Vaikai | Tomas, Zita |
|  |
| Veikla | inžinierius, profsąjungų ir politinis veikėjas |
| Partija | 1993 m. Tėvynės sąjunga |

**Petras Šakalinis** (1948 m. rugpjūčio 18 d. Kazariezoje, Molėtų raj. – 2007 m. kovo 11 d. Vilniuje) – inžinierius, Lietuvos profsąjungų ir politinis veikėjas.

Biografija
----------

Šeimoje augo penki broliai ir viena sesuo. Mokėsi Kulionių pradinėje mokykloje, vėliau Suginčių vidurinėje mokykloje, kurią baigė 1967 m. Tais pačiais metais įstojo į Vilniaus politechnikos mokyklą. Baigęs įgijo kontrolinių matavimo prietaisų ir automatikos šaltkalvio specialybę.

1970–1972 m. Lietuvos standartų komitete elektros matavimo prietaisų laboratorijos inžinierius, 1972–1974 m. matavimo prietaisų remonto gamyklos „Matas" kontrolinių prietaisų šaltkalvis. 1974–1977 m. Lietuvos kino studijos elektrikas, operatoriaus asistentas apšvietėjas. 1977–1982 m. Vilniaus kuro aparatūros gamyklos Metrologijos skyriaus, 1982–1984 m. Santariškių gydymo įstaigų valdybos kontrolinių prietaisų ir automatikos šaltkalvis elektrikas. 1984–1991 m. buitinių paslaugų įmonės „Banga" elektrikas.

1988–1990 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio tarybos narys, pramonės įmonių Vilniaus mieste sąjūdžio „Labora" įgaliotinis, Sąjūdžio renginių apsaugos tvarkdarys – „žaliaraištis". 1991 m. sausio įvykių dienomis saugojo Aukščiausiąją Tarybą, LR Seimo III rūmus, buvo penktojo būrio gynėjas.

1991–1996 m. Respublikinių profesinių sąjungų rūmų direktorius. 1996–2000 m. LR Seimo narys, išrinktas pagal Tėvynės sąjungos sąrašą, priklausė Tėvynės sąjungos frakcijai, dirbo Seimo Socialinių reikalų ir darbo komitete. 2000–2007 m. Vilniaus miesto savivaldybės Civilinės saugos tarnybos operatorius.

1990–1993 m. Lietuvos darbininkų sąjungos atsakingasis sekretorius. Organizavo ekspedicijas į Donecką, Kuzbasą, Vorkutą ir joms vadovavo. 1993 m. Lietuvos darbininkų sąjungos viceprezidentas. Nuo 1993 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) partijos narys.

1998 m. išrinktas Lietuvos samariečių bendrijos viceprezidentu. Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių sąjungos Vilniaus apskrities valdybos narys.

Apdovanotas Sausio 13-osios medaliu. Vaikai: Tomas (g. 1979 m.) ir Zita (g. 1981 m.).

2007 m. kovo 11 d. žuvo per gaisrą daugiabutyje.

Šaltiniai
---------

1. ↑
Koordinatės: 56°0′45″ š. pl. 23°55′11″ r. ilg.﻿ / ﻿56.01250°š. pl. 23.91972°r. ilg.﻿ / 56.01250; 23.91972


| Petrašiūnų II karjeras |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Pakruojo rajonas) |
| Plotas | 0,403 km² |
| Kranto linijos ilgis | 3,34 km |
| Kilmė | dirbtinė |

**Petrašiūnų II karjeras** – karjero tvenkinys Lietuvoje, Pakruojo rajone, 5 km į šiaurės rytus nuo Pakruojo, Petrašiūnų gyvenvietės pietiniame pakraštyje. Sudarytas išeksploatavus dolomito išteklius ir prisipildžius vandens. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 1,26 km, plotis – iki 0,42 km. Altitudė 45,3 m. Vakarinis ir rytinis krantai aukšti, apaugę medžiais ir krūmais. Tvenkinys nenutekantis, priklauso Kruojos upės baseinui. Į pietvakarius už 0,12 km telkšo mažesnis Petrašiūnų I karjeras, į pietus – tebeeksploatuojamas dolomito karjeras, rytinėje pakrantėje auga Paežerių miškas, vakarinėje pakrantėje įsikūręs Akmenėlių kaimas (kolektyvinių sodų bendrija), yra įrengtas paplūdimys pietvakarinėje pakrantėje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  maps.lt duomenys
| **Audronė Marcinkevičiūtė** |
| --- |
| Gimė | 1947 m. rugsėjo 23 d. (75 metai)Kaune |
|  |
| Veikla | choro dirigentė ir pedagogė. |

**Audronė Marcinkevičiūtė** (g. 1947 m. rugsėjo 23 d. Kaune) – choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija
----------

1962–1966 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno Juozo Gruodžio muzikos technikume (dėst. Jonas Januškevičius). Mokyklą baigusi su pagyrimu, 1965–1970 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. Nadeždos Kazakauskienės klasė). Studijų metais buvo Respublikinių profsąjungų kultūros rūmų mergaičių choro „Liepaitės" chormeisterė (1967–1970 m.).

1970–1974 m. – Marijampolės kultūros mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja. 1974–1985 m. – Kauno 1-osios vaikų muzikos mokyklos filialo 27-ojoje vidurinėje mokykloje mokytoja. Nuo 1974 m. – Kauno Juozo Naujalio vidurinės meno mokyklos (muzikos gimnazijos) choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, nuo 1982 m. – choro dirigavimo ir muzikos teorijos metodinės komisijos pirmininkė, 1994 m. suteikta vyresniosios muzikos mokytojos kvalifikacijos kategorija, 1995 m. – metodininkės.

Nuo 1993 m. – Lietuvos muzikos akademijos Kauno fakulteto vyr. asistentė. 1976–1986 m. – Kauno medicinos instituto studentų mišriojo choro „Neris" chormeisterė, nuo 1974 m. – Kauno akademinių klinikų moterų choro „Kanklės" chormeisterė, nuo 1992 m. – meno vadovė ir dirigentė. Kolektyvą parengė 1994 m. – I ir 1998 m. – II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Kaune ir Vilniuje. 1995 m. „Kanklės" koncertais pažymėjo savo kūrybinės veiklos 50-metį. Choras lankėsi Prancūzijoje, Austrijoje ir Lenkijoje, 1996 m. dalyvavo Lietuvos muzikų draugijos surengtoje neįgaliesiems žmonėms akcijoje „Pabūkime drauge, supraskime vienas kitą".

Pedagogė priklauso Lietuvos chorų sąjungai, 1996 m. – J. Naujalio mišriųjų chorų konkurso Raudondvaryje žiuri narė, 1996 m. – Kauno miesto dainų šventės dirigentė.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Naujoji Gvinėja ir Bismarko salynas
**Bismarko salynas** (angl. *Bismarck Archipelago*) – salų grupė Ramiojo vandenyno vakaruose, Melanezijoje, į šiaurės rytus nuo Naujosios Gvinėjos. Įeina į Papua Naujosios Gvinėjos valstybės sudėtį. Plotas 49,7 tūkst. km². 314 tūkst. gyventojų (1980 m.). Svarbiausias miestas – Rabaulas (N. Britanijos saloje).

Archipelagas apima keturias provincijas, kurių svarbiausios salos yra:

* Rytų Naujosios Britanijos provincija
	+ Naujoji Britanija
	+ Jorko kunigaikščio salos
* Manuso provincija
	+ Admiraliteto salos su didžiausia Manuso sala
* Naujosios Airijos provincija
	+ Naujoji Airija
	+ Naujasis Hanoveris
	+ Feni salos
* Vakarų Naujosios Britanijos provincija
	+ Naujoji Britanija
	+ Vitu salos

Didžiosios salos horstinės (aukštis iki 2300 m), daug ugnikalnių, kurių tarpe yra ir aktyvių (Ulavunas). Dažni žemės drebėjimai. Auga drėgnieji tropiniai miškai. Tropinė žemdirbystė. Kokosų plantacijos.
|  |
| --- |
| **Bubių mokykla** |
| [[Vaizdas:|Bubių mokykla herbas|center|100px]] |
| Bubių mokykla |
| **Adresas** | Dubysos g. 15, Bubiai |
| **Direktorius(-ė)** | Reimundas Varapickas |
| **Mokinių skaičius** | 151 |
| **Įkūrimo data** | 1899 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 18 |

**Šiaulių r. Bubių mokykla** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Bubiuose (Šiaulių rajonas), Dubysos g. 15, vykdanti ikimokyklinio, pradinio, pagrindinio ir neformaliojo ugdymo programas. Įstaigos kodas 290059370. Dabar tai Dubysos aukštupio mokyklos skyrius.

Istorija
--------

1899 m. grafas Dmitrijus Zubovas Bubiuose atidarė ir išlaikė pradinę mokyklą, kurioje nuo 1905 m. buvo dėstoma lietuvių kalba. Kol dar nebuvo pastatytas pastatas, mokykla laikinai veikė mediniame vasarnamyje tarp Bubių ir Mirskiškės. Pastate įrengus du kambarius, mokykla persikėlė į nebaigtą statyti namą, kurio palangės buvo aukštos, kad mokiniai nesižvalgytų pro langus. 1918 m. mokykla tapo valstybine pradžios mokykla, 1920 m. perkelta į buvusios pieninės patalpas, 1924 m. įsikūrė buvusioje grafo D. Zubovo arklių keitimo stotyje.

1949 m. mokykla tapo septynmete, 1962 m. aštuonmete, 1967 m. įsikūrė naujuose pastatuose. 1986 m. tapo devynmete mokykla, duris atvėrė erdvus trijų aukštų mokyklos priestatas. 1987 m. mokyklą imta vadinti nepilna vidurine, 1999 m. tapo dešimtmete pagrindine mokykla. 2005 m. prie mokyklos prijungtas Bubių darželis "Saulutė". 

Nuo 2002 m. mokykla – pagrindinių mokyklų asociacijų narė. 2020 m. prijungta prie Dubysos aukštupio mokyklos kaip jos skyrius.

Direktoriai
-----------

Senasis mokyklos pastatas
* 1946 m. P. Biliūnas
* 1951 m. K. Banitauskas
* 1966 m. V. Kalpokas
* 1976 m. A. Milvidienė
* 1991 m. G. Sinickas
* 1997 m. Reimundas Varapickas
* 2018 m. Vaidas Bacys

Literatūra
----------

* Bubių pagrindinė mokykla. - Radviliškis: Litera, 2009. - 134 p.: iliustr. - ISBN 978-9955-928-49-2

Šaltiniai
---------

1. ↑  Šiaulių rajono savivaldybės tarybos sprendimas Nr. T-138
2. ↑
**Lietuvos chorų sąjunga** – Lietuvos kūrybinė visuomeninė organizacija, nuo 1989 m. veikianti Vilniuje, B. Radvilaitės g. 8.

Veikla
------

Lietuvos chorų sąjunga vienija chorų vadovus, pedagogus, choristus ir kitus kūrybinius darbuotojus (170 narių, 2008 m.). Nuo 1991 m. Tarptautinės chorų organizacijos „Europa cantat" narė. Sąjungai vadovauja prezidiumas.

Lietuvos chorų sąjunga plėtoja ir puoselėja chorinį meną, tęsia Lietuvos tautinės chorinės kultūros tradicijas. Rengia akcijas bei seminarus dirigentams, Lietuvos chorų konkursus (1995 m. 1998 m. 2002 m. 2006 m.), nuo 2001 m. kasmet – berniukų chorų festivalį.

Lietuvos chorų sąjungos Kauno skyrius, įkurtas 1995 m. mieste organizuoja tradicinius renginius:

* Bažnytinės chorinės muzikos festivalis – konkursas „Cantate Domino"
* Festivalis „Susitikime dainoj"
* Moterų chorų festivalis „Ave Maria"
* Kalėdinis – naujametinis koncertas „Pakelkim mes taurę linksmybės"
* Dainų šventė, vykstanti poriniais metais Dainų slėnyje

Prezidentai
-----------

* Arvydas Girdzijauskas – 1989-1992 m.
* Albinas Petrauskas – 1992–1995 m.
* Vytautas Miškinis – 1995-2017 m.
* Rasa Gelgotienė – nuo 2017 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aurelija Andrejauskaitė. *Lietuvos chorų sąjunga*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 204 psl.
2. ↑  Lietuvos chorų sąjungos Kauno skyrius  Archyvuota kopija 2010-02-27 iš Wayback Machine projekto.
| **Audronė Bagatyrytė** |
| --- |
| Gimė | 1956 m. gegužės 30 d.Obeliai |
| Mirė | 2010 m. kovo 1 d. (53 metai)Šiauliai |
| Sutuoktinis (-ė) | Edmundas Leonavičius |
|  |
| Veikla | Lietuvos teatro ir televizijos režisierė |
| Organizacijos | Šiaulių dramos teatras |
| Pareigos | režisierė |
|  |
| Alma mater | Lietuvos konservatorija |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Lietuvos Kultūros ministerijos premija |

**Audronė Bagatyrytė** ( 1956 m. gegužės 30 d. Obeliai – 2010 m. kovo 1 d. Šiauliai) – Lietuvos teatro ir televizijos režisierė, aktorė.

Biografija
----------

1974 m. baigė Šeduvos vidurinę mokyklą. 1978 m. baigė Lietuvos konservatorijos TV režisierių kursą, vadovas Algimantas Galinis. 1979–1980 m. stažavosi pas režisierę Aureliją Ragauskaitę Šiaulių dramos teatre. 1980–1985 m. studijavo teatro režisūrą Marijos Knebel klasėje A. Lunačiarskio teatro meno institute Maskvoje.

Pastatė spektaklių Barnaulo (Rusija) Jaunojo žiūrovo ir Klaipėdos dramos teatruose. 1986–1991 m. Šiaulių dramos teatro režisierė. 1991 m. su vyru aktoriumi E. Leonavičiumi įkūrė netradicinio teatro studiją „Edmundo studija 3". Su studijos monovaidinimais pasirodė tarptautiniuose renginiuose Lietuvoje, Egipte, Baltarusijoje, Danijoje, Suomijoje, Tunise, Čekijoje, Vokietijoje, Rusijoje, Austrijoje ir kitur.

Nuo 1998 m. teatrų tarptautinės organizacijos „Informal European Theatre Meeting" narė. Dalyvavo šiuolaikinio meno ir teatro festivaliuose Lietuvoje ir užsienyje. Parengė literatūros Vakarų, fotografijos parodų, sukūrė videofilmą „Laiškai judesiui" (1995 m.). Parašė scenarijų ir režisavo Šiaulių miesto bendruomenės renginius: Sukilėlių kalnelio jubiliejaus minėjimą, vakarus, skirtus V.Kudirkai, Šatrijos Raganai. Režisavo 1999 m. pirmą kartą Lietuvoje paminėtą Afrikos Dieną. Su E. Leonavičiumi parengė fotoparodų („Fiksavimai", Šiaulių P. Višinskio bibliotekoje; „Ritualinių vietų vaizdai", nacionalinėje UNESCO komisijoje Vilniuje ir kt.)

Pastatymai
----------

**Šiaulių dramos teatre:**

* Hansas Kristianas Andersenas. Bjaurusis ančiukas, 1986 m.
* Paryžius, kuriame…, 1987 m. pagal A. Tuluz-Lotreko paveikslus
* Anatolijus Kairys. Mūsų vaikai, 1988 m.
* Juozas Erlickas. Blinkuva, 1989 m. autorinė improvizacijė vaikams pagal lietuvių mitologiją
* Protėvių dangaus žiūrėtų…, vaikams, pagal savo pačios pjesę, 1989 m.

**Edmundo studijoje 3:**

* Gyvas negyvas Hamletas, 1992 m. pagal V. Šekspyrą
* Kitas, 1993 m.
* Oidipas žmogus, 1997 m. pagal Sofoklį

Įvertinimas
-----------

* 1990 m. Lietuvos Kultūros ministerijos premija
* 2000-2001 m. Aukščiausio laipsnio valstybės meno stipendija

Šaltiniai
---------

1. ↑  [ Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka]
2. ↑  *Audronė Bagatyrytė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 433 psl.
| Bržeclavasček. *Břeclav* |
| --- |
|              |
| *Bržeclavo centrinis paštas* |
|  |
| 

BržeclavasBržeclavas

48°45′32.29″ š. pl. 16°52′55.31″ r. ilg.﻿ / ﻿48.7589694°š. pl. 16.8820306°r. ilg.﻿ / 48.7589694; 16.8820306﻿ (Bržeclavas)Koordinatės: 48°45′32.29″ š. pl. 16°52′55.31″ r. ilg.﻿ / ﻿48.7589694°š. pl. 16.8820306°r. ilg.﻿ / 48.7589694; 16.8820306﻿ (Bržeclavas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Čekijos vėliava Čekija |
| **Kraštas** | Pietų Moravijos kraštas |
|  |
| **Meras** | Oldřich Ryšavý |
|  |
| **Gyventojų** (2016 m.) | 24 941  |
| **Plotas** | 77,11 km² |
| **Tankumas** (2016 m.) | 323 žm./km² |
| **Altitudė** | 158 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 690 02 |
| **Tinklalapis** | Oficiali svetainė |
|  **Vikiteka** | Bržeclavas |

**Bržeclavas** (ček. *Břeclav*, vok. *Lundenburg*, veng. *Leventevár*) – miestas Pietų Moravijos krašte, Čekijoje. Bržeclavo rajono administracinis centras. 24 941 gyventojas (2016 m. duomenys). Nutolęs 50 km į pietryčius nuo Brno bei 10 km į šiaurės vakarus nuo pasienio su Slovakija. Įsikūręs prie pasienio su Žemutinės Austrijos žeme, prie Dijės upės.

Istorija
--------

Miesto teritorijoje buvo aptikta keletas priešistorinių gyvenviečių. Žinomiausia ir svarbiausia iš jų – *Pohansko*, esanti į pietryčius nuo miesto. X a. buvo apleista. Dabar tai archeologinė kapavietė.

XI a. pastatyta Bržeclavo pilis. Vėliau buvo perstatyta renesanso stiliumi. XIX a. tapo apleista. Gyvenvietė šalia pilies buvo sunaikinta XV a. Perstatyta arčiau pilies, kuri dabar yra miestelio centras.

Gyventojų skaičius žymiai išaugo po 1839 m. geležinkeliu sujungus Vieną su Brno. 1872 m. Bržeclavui suteiktas miesto statusas.

Galerija
--------

* Bržeclavo pilisBržeclavo pilis
* Buvusi sinagogaBuvusi sinagoga
* Traukinių stotisTraukinių stotis
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Petras Žilionis** |
| --- |
| Gimė | 1907 m. rugpjūčio 15 d.Šilavote, Kalvarijos apskritis |
| Mirė | 1985 m. kovo mėn. (~78 metai) |
|  |
| Veikla | Lietuvos diplomatas, teisininkas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Latvijos Respublikos Trijų žvaigždžių 3-ojo laipsnio ordinas (1934) |

**Petras Žilionis** (1907 m. rugpjūčio 15 d. Šilavote, Liudvinavo valsčius, Kalvarijos apskritis – 1985 m. kovo mėn.) – Lietuvos diplomatas, teisininkas.

Biografija
----------

Baigė Marijampolės gimnaziją. 1925–1930 m. studijavo teisę Vytauto Didžiojo
universitete. 1930–1932 m. būdamas Užsienio reikalų ministerijos stipendininku studijavo politinius mokslus ir tarptautinę teisę Paryžiaus Laisvojoje politinių mokslų mokykloje (pranc. *École libre des sciences politiques*). 1933 m. paskirtas pirmuoju pasiuntinybės sekretoriumi Rygoje, 1935 m. perkeltas į Stokholmą. 1936 m. atšauktas į Užsienio reikalų ministerijos centrą. 1938 m. pakeltas į pasiuntinybės patarėjus ir paskirtas Bendrojo bei Vakarų skyriaus vedėju. 1938–1939 m. dėstė diplomatinę istoriją Aukštuosiuose karininkų kursuose. 1936–1940 m. bendradarbiavo „Teisės" redakcijoje.

1944 m. nuo artėjančios okupacijos pasitraukė į Vokietiją, 1945–1951 m. dirbo Vokietijos prancūzų okupacinio sektoriaus Spaudos ir švietimo skyriaus sekretoriato vedėju Konstancoje. Konstancoje suorganizavo Lietuvių bendruomenės skyrių ir jam vadovavo iki 1950 m. 1946–1949 m. taip pat buvo LRK įgaliotiniu.

1951 m. atvyko į JAV. Studijavo Kolumbijos universitete Niujorke, gavo magistro laipsnį. Nuo 1955 m. dirbo bibliotekininku Fordhamo universitete, 1963 m. jame gavo slavistikos magistro laipsnį.

Iš prancūzų kalbos išvertė H. Fauconier „Maleziją" ir kartu su kitais 1932 m. A. Esmeino „Konstitucinės teisės principus".
| Voučynasblrs. *Воўчын*, rus. *Волчин* |
| --- |
| *Kaimo centre* |
|  |
| 

VoučynasVoučynas

52°17′08″ š. pl. 23°18′37″ r. ilg.﻿ / ﻿52.28556°š. pl. 23.31028°r. ilg.﻿ / 52.28556; 23.31028﻿ (Voučynas)Koordinatės: 52°17′08″ š. pl. 23°18′37″ r. ilg.﻿ / ﻿52.28556°š. pl. 23.31028°r. ilg.﻿ / 52.28556; 23.31028﻿ (Voučynas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Baltarusijos vėliava Baltarusija |
| **Sritis** | Bresto sritis Bresto sritis |
| **Rajonas** | Kamianeco rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2009 ) | 508  |
|  |
|  **Vikiteka** | Voučynas |

**Vòučynas** (blrs. *Воўчын*, rus. *Волчин*) – kaimas pietvakarių Baltarusijoje, Bresto srities Kamianeco rajone, prie Pulvos upės, 55 km į pietvakarius nuo rajono centro Kamianeco. Apylinkės centras. Veikia vidurinė mokykla, ambulatorija su ligonine, kultūros namai su biblioteka, pašto skyrius. Išlikusios senosios katalikų ir žydų kapinės.

Istorija
--------

Eleonora Čartoriska rūmų fone (XVIII a. paveikslas)
Sena didikų Gosevskių, Poniatovskių ir Čartoriskių valda. Pastarieji 1750 m. pasistatė didingus rūmus, pasodino parką. Rūmuose 1732 m. gimė būsimasis ATR valdovas Stanislovas Augustas Poniatovskis. 1729–1733 m. Krokuvos kaštelionas Stanislavas Poniatovskis fundavo Voučyno Švč. Trejybės bažnyčią. 1761 m. lapkričio 19 d. Poznanės vyskupas Teodoras Kazimieras Čartoriskis Voločine sutuokė kunigaikštį Adomą Kazimierą Čartoriskį su Izabele Fleming. 

Nuo 1828 m. dvarą valdė Puslovskiai, vėliau – Marčevskiai. XIX a. sodyba buvo apleista, rezidencija 1844 m. nugriauta. XIX a. Voučynas buvo miestelis ir dvaras, Brastos apskrities Voučyno valsčiaus centras.

1938 m. iš Šv. Kotrynos Aleksandrietės bažnyčios Sankt Peterburge į Voučyno bažnyčios kriptą slapčia perkelti ATR valdovo Stanislovo Augusto Poniatovskio palaikai. Vėliau kaimas, kaip ir visa Vakarų Baltarusija įėjo į Baltarusijos TSR sudėtį. 1988 m. TSRS vadovybė perdavė apiplėštus valdovo palaikus Lenkijos Liaudies Respublikai, jie paskutinį prieglobstį rado Varšuvos Šv. Jono Krikštytojo arkikatedroje bazilikoje.

Žymūs žmonės
------------

Voučyno Švč. Trejybės bažnyčia 1938 m.
* Vincentas Aleksandras Korvinas Gosievskis (1625–1662) – LDK karinis veikėjas
* Izabelė Elžbieta Poniatovska Branicka (1730–1808) – Lenkijos etmono Jano Klemenso Branickio trečioji žmona
* Stanislovas Augustas Poniatovskis (1732–1798) – paskutinysis ATR valdovas
* Zigmuntas Fogelis (1764–1826) – ATR menininkas

Šaltiniai
---------

1. 
2. ↑
3. ↑  *Wołczyn*. Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich, T. XIII (Warmbrun — Worowo). Warszawa, 1893, 865 psl. **(**lenk.**)**

* Lietuvai reikšmingo nekilnojamojo kultūros paveldo, esančio dabartinės Baltarusijos Respublikos teritorijoje, inventorinis sąrašas Archyvuota kopija 2018-12-04 iš Wayback Machine projekto.

Literatūra
----------

* Rafał Zubkowicz, Elena Vetrova, Aleksadnr Pańko, Andriej Abramczuk. *Biała Podlaska – Brześć. Niedokryty wschód.* – Kraków: Amistad Sp. z.o.o, 2008 s. 173 ISBN 978-83-7560-023-0
* Gabriela Pauszer-Klonowska. *Pani na Puławach* – Warszawa: Inicjal, 2011 ISBN 978-83-930461-7-1
| San Donato Milanesėit. *Città di San Donato Milanese* |
| --- |
| *San Donato Milanesė* |
|  |
| 

San Donato MilanesėSan Donato Milanesė

45°25′0″ š. pl. 9°16′0″ r. ilg.﻿ / ﻿45.41667°š. pl. 9.26667°r. ilg.﻿ / 45.41667; 9.26667﻿ (San Donato Milanesė)Koordinatės: 45°25′0″ š. pl. 9°16′0″ r. ilg.﻿ / ﻿45.41667°š. pl. 9.26667°r. ilg.﻿ / 45.41667; 9.26667﻿ (San Donato Milanesė) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Italijos vėliava Italija |
| **Regionas** | Lombardija Lombardija |
| **Provincija** | Milano provincija |
|  |
| **Meras** | Mario Antonio Dompè |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 32 702  |
| **Plotas** | 12 km² |
| **Tankumas** (2010) | 2 725 žm./km² |
| **Altitudė** | 102 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 20097 |
| **Tel. kodas** | 02 |
| **Tinklalapis** | www.comune.sandonatomilanese.mi.it |
| **Miesto globėjas (-ai)** | Šv. Donatas Arecietis |

**San Donato Milanesė** (it. *San Donato Milanese*) – miestas Italijoje, Lombardijoje, Milano provincijoje. Jis yra 10 km į pietryčius nuo Milano.

Istorija
--------

Nors sritis gyvenama nuo senų laikų, miesto istorija prasideda nuo bažnytkaimio, kurį VII a. įkūrė Benevento kunigaikščio Grimoaldo I armija. Po Milanų šeimos Advokatų valdymo, San Donato priklausė Milano archivyskupui iki XVI a.

XI a. Bernard of Clairvaux apylinkėse įkūrė daugybę žymių abatijų. Čia buvo apsistojęs Frydrichas I Barbarosa po to, kai pats sugriovė Milaną. Netoliese Viskončiai ir Torianiai kovėsi dėl Milano kunigaiukštystės 1278 m. Marinjano mūšis vyko netoli, o po jo San Donate apsistojo Prancūzijos karalius Pranciškus I.

San Donato Milanesei prezidento dekretu buvo suteiktas miesto titulas 1976 m. gruodžio 30 d.
| Votkinskas*Воткинск* |
| --- |
|              |
| *Miesto centras* |
|  |
| 

VotkinskasVotkinskas

57°03′00″ š. pl. 54°00′00″ r. ilg.﻿ / ﻿57.05000°š. pl. 54.00000°r. ilg.﻿ / 57.05000; 54.00000﻿ (Votkinskas)Koordinatės: 57°03′00″ š. pl. 54°00′00″ r. ilg.﻿ / ﻿57.05000°š. pl. 54.00000°r. ilg.﻿ / 57.05000; 54.00000﻿ (Votkinskas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+4) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Respublika** | Udmurtija Udmurtija |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1758 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2017) | 98 063  |
| **Plotas** | 112,2 km² |
| **Tankumas** (2017) | 874 žm./km² |
| **Altitudė** | 130 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Votkinskas |

**Votkinskas** (rus. *Воткинск*, udm. *Вотка*) – miestas Rusijoje, rytų Udmurtijoje, prie Votkos upės ir jos slėnyje įrengto tvenkinio, netoli šios upės santakos su Siva; rajono centras. Už 40 km į rytus nuo miesto yra didelis Votkinsko tvenkinys, sudarytas užtvenkus Kamą. Keliai į Sarapulą, Iževską, Šarkaną. Geležinkelio stotis. Mašinų gamybos, elektrotechnikos ir naftos bei dujų įrengimų gamybos, medienos apdirbimo, statybinių medžiagų, maisto pramonė. Apylinkėse išgaunama nafta. Yra Piotro Čaikovskio gimtieji namai–muziejus, krašto muziejus.

Čaikovskio namai
Tautinė sudėtis: rusai – 83,1 %, udmurtai – 9,8 %, totoriai – 3,7 %.

Istorija
--------

Votkinstką 1758 m. įkūrė grafas Piotras Šuvalovas. Buvo sudaryta užtvanka, po metų ėmė veikti geležies liejykla. 1935 m. tapo miestu. 1937 m. iš Kirovo srities perduotas Udmurtijos ATSR.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 101