recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Anatolijus Liadovasrus. *Анатолий Константинович Лядов*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1855 m. gegužės 4 d.Sankt Peterburgas |
| Mirė | 1914 m. rugpjūčio 28 d. (59 metai)Polynovskoje prie Borovičių |
|  |
| Veikla | rusų kompozitorius, dirigentas, pedagogas |
|  |
|  **Vikiteka** | Anatolijus Liadovas |

Anatolijaus Liadovo kapas
**Anatolijus Liadovas** (rus. *Анатолий Константинович Лядов*, 1855 m. balandžio 29 ar gegužės 4 d. Sankt Peterburgas – 1914 m. rugpjūčio 15 d. arba 28 d. Polynovskoje prie Borovičių, dab. Naugardo sritis) – rusų kompozitorius, dirigentas, pedagogas.

Biografija
----------

1878 m. baigė Sankt Peterburgo konservatorijos N. Rimskio–Korsakovo kompozicijos klasę ir pradėjo joje dėstyti; Nuo 1886 m. profesorius. Nuo 1884 m. dar dėstė Rūmų giedotojų kapeloje. XIX a. aštuntame dešimtmetyje suartėjo su „Galingojo sambūrio" kompozitoriais, devintame dešimtmetyje buvo Beliajevo būrelio narys. Dirigavo įvairių organizacijų renginiuose, rusų simfoniniuose koncertuose. 

Mokiniai: Borisas Asafjevas, Konstantinas Galkauskas, Michailas Gnesinas, Nikolajus Miaskovskis, Sergejus Prokofjevas, Juozas Tallat Kelpša, Mykolas Bukša, Stasys Šimkus, Emilis Mlynarskis.

Kūryba
------

Iki 1900 m. daugiausia kūrė muziką fortepijonui, vertingiausi kūriniai – miniatiūros. 1904–1914 m. sukūrė ryškiausius simfoninės muzikos kūrinius. Jiems būdinga spalvingumas, mikrotematizmas, kameriškumas, programiškumas, pasakos ir epiniai motyvai, glausta forma. Sukūrė kantatų, pjesių fortepijonui, chorų, romansų, dainų vaikams, daugiau kaip 200 rusų liaudies dainų išdailų. Kūryba grindžiama romantinės ir rusų klasikinės muzikos tradicijomis.

Žymiausi kūriniai
* Messinos nuotaka kantata, 1878 m. pagal F. Šilerio žodžius.
* Ragana (Baba–jaga) simfoninis paveikslas, 1904 m.
* Užburtas ežeras, simfoninis paveikslas, 1909 m.
* Kikimora, simfoninis paveikslas, 1909 m.
* Aštuonios rusų liaudies dainos, simfoninis ciklas, 1906 m.
* Arabeskos, pjesė, 1878 m.
* Apie senovę, pjesė, 1889 m.
* Muzikinė tabokinė, pjesė, 1893 m.
* Barkarolė, pjesė, 1898 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautė Markeliūnienė. *Anatolijus Liadovas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 65 psl.

Nuorodos
--------

* Anatolijaus Liadovo muzika
| Tetuanasتطوان |
| --- |
| *Miesto panorama* |
|  |
| 

TetuanasTetuanas

34°13′0″ š. pl. 4°01′0″ v. ilg.﻿ / ﻿34.21667°š. pl. 4.01667°r. ilg.﻿ / 34.21667; 4.01667﻿ (Tetuanas)Koordinatės: 34°13′0″ š. pl. 4°01′0″ v. ilg.﻿ / ﻿34.21667°š. pl. 4.01667°r. ilg.﻿ / 34.21667; 4.01667﻿ (Tetuanas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+0) |
|  |
| **Valstybė** | Maroko vėliava Marokas |
| **Regionas** | Tanžero-Tetuano regionas |
|  |
| **Gyventojų** (2004) | 320 539  |
| **Altitudė** | 57 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Tetuanas |
|  |
| UNESCO vėliava **UNESCO** | (angl.) (pranc.): 837 |

**Tetuanas** (arab. تطوان = *Tiţwān*, berberų kalba reiškia *akys*) – vienintelis Maroko uostamiestis ant Viduržemio jūros kranto, 40 km į pietus nuo Ispanijos miesto Seutos anklavo ir 60 km į pietryčius nuo Tanžero, šiaurinėje Rifo kalnų papėdėje. 326,3 tūkst. gyventojų (2007). Tanžero-Tetuano regiono centras. Tetuano senamiestis įtrauktas į UNESCO saugomų objektų sąrašą.

Istorija
--------

Jau III a. pr. m. e. finikiečiai ir romėnai gyveno šiose vietovėse. Apie 1305 m. Marinidų dinastijos sultonas Amiras Abu Sabitas pastatė miestą. 1400 m. Tetuaną sugriovė Kastilijos karaliaus armija, nes piratai mieste rado prieglobstį ir puldinėjo Ispanijos laivus. 1492 m. pasibaigus Rekonkistai, Andalūzijos maurų pabėgėliai atstatė miestą. Per Ispanijos–Maroko karą 1859–1860 m. pagrindiniai mūšiai vyko Tetuane.

1860 m. Tetuano mūšis, Marianas Fortuni (1863–1873 m.) (MNAC)
1860 m. vasario 4 d. Ispanija užėmė miestą ir valdant Leopoldui O’Doneliui (O’Donnell of Tyrconnell) Tetuanas tapo europiniu miestu. Po dvejų metų, 1862 m. gegužės 2 d. ispanams pasitraukus iš Tetuano, maurai patys išgriovė tai, kas buvo pastatyta ispanų. Nuo 1912 m. iki 1956 m. Tetuanas tapo Ispanijos protektorato Afrikoje sostine (Ispanijos Marokas).

Bažnyčia miesto centre

Sportas
-------

* „Magribo" sporto klubas; futbolo ekipa žaidžia Botola pirmenybėse.

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R Pasaulio paveldo objektai Maroke |
| --- |
|  |
| 
Feso medina (1981) · Marakešo medina (1985) · Ait Benhadu ksaras (1987) · Istorinis Mekneso miestas (1996) · Volubilio archeologinė vietovė (1997) · Tetuano medina (1997) · Saviros medina (2001) · Portugalų miestas Mazganas (2004) · Rabatas: šiuolaikinė sostinė ir istorinis miestas (2012) | Maroko vėliavaMaroko vėliava |

 |
Koordinatės: 55°30′50″š. pl. 25°46′37″r. ilg.﻿ / ﻿55.513981°š. pl. 25.777022°r. ilg.﻿ / 55.513981; 25.777022

|  Spitrėnų Švč. Mergelės Marijos, Taikos Karalienės, bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Panevėžio |
| **Dekanatas** | Utenos |
| **Savivaldybė** | Utenos rajonas |
| **Gyvenvietė** | Spitrėnai |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1917 m. |

**Spitrėnų Švč. Mergelės Marijos, Taikos Karalienės, bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Spitrėnų kaime, 11 km į rytus nuo Utenos, 4,5 km į pietryčius nuo Kauno - Zarasų plento.

Bažnyčia ir jos aplinka sutvarkyta. Bažnyčioje įrengti vitražai (aut. Andrius Cvirka), šventorių puošia stogastulpis kunigų atminimui (aut. Romualdas Šimkūnas), paminklinis akmuo bažnyčios statytojams, dekoratyvinių augalų kolekcija. Bažnyčią administruoja Utenos Kristaus Žengimo Į Dangų parapijos klebonas Algis Neverauskas. Parapijoje veikia Radeikių koplyčia.

Bažnyčios interjeras

Istorija
--------

Utenos gyventojai, klebono Pranciškaus Turausko paraginti, dvaro savininkų Jono Balaišos ir Elenos Balaišienės remiami, 1917 m. pastatė dabartinę medinę bažnyčią (studento Pr. Gineičio projektas). 1919 m. į Spitrėnus paskirtas kunigas Petras Margevičius nupirko fisharmoniją, 1921 m. pastatė kleboniją, 1924 m. įrengė altorius (už Antano Jasūdžio pinigus). Vėliau įrengti 6 registrų vargonai, apmūrytas šventorius, bažnyčia apkalta lentomis. Noliškio dvaro savininkas 1927 m. bažnyčiai dovanojo 8 ha žemės. Nuo 1964 m. bažnyčioje klebonu dirbo Julijonas Kuprys, 1974 m. – Vytautas Tvarijonas.

Architektūra
------------

Bažnyčia pusiau kryžminio plano (20 × 11 m), vienabokštė. Turi 3 altorius. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame stovi medinė varpinė, kryžius.

Galerija
--------

* Bažnyčios šoninis fasadasBažnyčios šoninis fasadas
* Vargonų chorasVargonų choras
* KlebonijaKlebonija
* ŠventoriujeŠventoriuje
* Kunigų atminimuiKunigų atminimui

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Lankytinos vietos". *utenosseniunija.lt*. Suarchyvuota iš originalo 2016-04-06. Nuoroda tikrinta 2016-04-24.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Spitrėnų Švč. Mergelės Marijos, Taikos Karalienės, bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Parapijos puslapis *paneveziovyskupija.lt*
| ***Geležinis kryžius*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Cross of Iron |
| Kilmės šalis |  Jungtinė Karalystė Vokietija |
| Režisierius | Sam Peckinpah |
| Scenaristas (-ai) | Julius J. EpsteinJames HamiltonWalter Kelley |
| Metai | 1977 |
| Žanras | karinis |
| Trukmė | 133 min. |
| Kalba | anglųrusųir vokiečių |
| **IMDb įrašas** |

**Geležinis kryžius** (angl.  *Cross of Iron*) – 1977 m. režisieriaus Sam Peckinpah sukurtas karinis filmas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* James Coburn – seržantas Rudolfas Štaineris
* Maximillian Schell – kapitonas Stranskis
* James Mason – pulkininkas Brandas
* David Warner – kapitonas Kyselis
* Klaus Lowitsch – Kapralas Kriugeris
* Roger Fritz – leitenantas Tribingas
* Senta Berger – Eva
* Veronique Vendell

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

1943-ieji metai, Rytų frontas. Kapralas Rudolfas Štaineris po sėkmingos operacijos paaukštinamas į seržantus, tačiau jis kiekviena proga demonstruoja panieką pareigoms, titulams ir apdovanojimams, turėdamas tik vieną tikslą – išgyventi ir apsaugoti savo būrio vyrus. Tarp jo ir naujo kapitono Stranskio, nedalyvavusio mūšiuose, tačiau svajonačio apie Geležinį Kryžių, iš karto prasideda trintis: Štaineris garsus savo nepaklusnumu, tačiau net aukštieji karininkai labai vertina jo, kaip kario, sugebėjimus. Stranskis svajoja apie Geležinį kryžių ir mano, kad Štainesis yra pagrindinė kliūtis jį gauti, vadinasi, reikia bet kokia kaina atsikratyti seržantu...
| ***Spjaunu ant tavo kapo*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | I Spit On Your Grave |
| Kilmės šalis |  JAV |
| Režisierius | Steven R. Monroe |
| Scenaristas (-ai) | Stuart Morse |
| Vaidina | Sarah Butler |
| Metai | 2010 |
| Žanras | kriminalinis siaubo filmas |
| Trukmė | 108 min. |
| Kalba | anglų |
| **IMDb įrašas** |

**Spjaunu ant tavo kapo** (angl.  *I Spit On Your Grave*) – 2010 m. amerikiečių kurtas kriminalinis siaubo filmas apie nedidelio miestelio apylinkėse įvykdytą jaunos moters išprievartavimą. Nusikaltėliai vėliau mėgina ją nužudyti, tačiau šiai pavyksta pabėgti ir vėliau grįžti, kad atkeršytų savo skriaudikams.

Juosta yra 1978 m. nufilmuoto to paties pavadinimo filmo perdirbinys, sulaukęs daug neigiamų vertinimų ir interneto svetainės „Rotten Tomatoes" įvertintas 34% teigimų atsiliepimų. Naujojoje Zelandijoje yra uždrausta platinti filmą DVD formatu.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Sarah Butler – Dženifer Hils
* Rodney Eastman – Endis
* Daniel Franzese – Stenlis
* Jeff Branson – Džonis
* Andrew Howard – šerifas Storčas
| *Spleen and Ideal* |
| --- |
|  |
| Dead Can Dance studijinis albumas |
| Išleistas | 1985 m. |
| Žanras | pasaulio etninė muzika, neoklasikinė, ethereal/gothic |
| Trukmė | 38:11 |
| Įrašų kompanija | 4AD/Warner Bros. Records |
| Prodiuseris | Brendan Perry, Lisa Gerrard, John A. Rivers |
| Dead Can Dance chronologija |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| *Dead Can Dance* (1984) | ***Spleen and Ideal***(1985) | *Within the Realm of a Dying Sun*(1987) |

 |

**„Spleen and Ideal"** ('apmaudas ir idealas') – antrasis studijinis iš Australijos kilusios ethereal/gothic grupės „Dead Can Dance" albumas. Įrašytas ir išleistas 1985 m.

Kaip ir debiutinį albumą, „Spleen and Ideal" išleido ši muzikantų sudėtis: Brendan Perry, Lisa Gerrard, Scott Rodger, James Pinker ir Peter Ulrich. Taip pat Gus Ferguson prisidėjo grodamas violončele. Nors šiam, kaip ir pirmajam albumui būdinga gothic/ethereal stilistika, jame panaudota daugiau pasaulio etninės ir neoklasikinės muzikos elementų. Būtent su šiuo albumu įsitvirtino tradicinė „Dead Can Dance" muzikos stilistika – gili, atmosferiška, „nežemiška"[1]. Albumas remiasi Šarlio Bodlero ir Tomo de Kvinsio kūrinių tematika.

Kūriniai
--------

1. „De Profundis (Out of the Depths of Sorrow)" – 4:00
2. „Ascension" – 3:05
3. „Circumradiant Dawn" – 3:17
4. „The Cardinal Sin" – 5:29
5. „Mesmerism" – 3:53
6. „Enigma of the Absolute" – 4:13
7. „Advent" – 5:19
8. „Avatar" – 4:35
9. „Indoctrination (A Design for Living)" – 4:16

Šaltiniai
---------

1. ↑
| Spoldingo muziejus |
| --- |
|  |
| 

Spoldingo muziejusSpoldingo muziejus

52°47′5.39″ š. pl. 0°8′56.72″ v. ilg.﻿ / ﻿52.7848306°š. pl. 0.1490889°r. ilg.﻿ / 52.7848306; 0.1490889﻿ (Spoldingo muziejus)Koordinatės: 52°47′5.39″ š. pl. 0°8′56.72″ v. ilg.﻿ / ﻿52.7848306°š. pl. 0.1490889°r. ilg.﻿ / 52.7848306; 0.1490889﻿ (Spoldingo muziejus) |
|  |
| Vieta | Anglija Spoldingas, Anglija |
| Statusas | Pastatytas |
| Statybų pabaiga | 1451 m. |
| Paskirtis | Muziejus |

**Spoldingo muziejus** – vietinės istorijos muziejus Spoldinge, Jungtinėje Karalystėje. Muziejus įsikūręs šalia Šv. Marijos ir Šv. Nikolo bažnyčios.

Muziejaus soduose taip pat veikia teniso kortai, rutulių sporto aikštelė, paukščių zoologijos sodas, kavinė. Lankytojai įleidžiami nuo trečiadienio iki sekmadienio (tarp 10:30 ir 16:00). Įėjimas nemokamas.

Architektūra
------------

Muziejaus pastatas pastatytas apie 1451 m. ir priklausė vietinių vilnos prekeivių šeimai. Tikslių duomenų apie statybas neišlikę, bet pastato statybų metai nustatyti ištyrus medienos rąstus pastato stogo konstrukcijoje. Pastato eksterjeras išliko nepakitęs nuo XV a.

Pastatas įtrauktas į saugomų pastatų registrą.

Istorija
--------

Nuo 1896 m. pastatas tapo nebegyvenamas. Karalienės Viktorijos deimantinio valdymo jubiliejaus proga pastatas ir jo sodai išpirkti ir 1902 m. perduoti tarnauti Spoldingo žmonėms. Vėliau čia įkurtas vietinės istorijos muziejus.

1922 m. sode atidarytas Pirmojo pasaulinio karo memorialas, kurį suprojektavo architektas Edwin Lutyens.

* Karo memorialo fontanas ir atminimo akmuoKaro memorialo fontanas ir atminimo akmuo
* Atminimo akmuoAtminimo akmuo
* Atminimo akmuoAtminimo akmuo
* Dvaro virtuvės eksopozicijaDvaro virtuvės eksopozicija
* VitražasVitražas

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
| Marjano Roke Alonsas*Mariano Roque Alonso* |
| --- |
| *Miesto bažnyčia* |
|  |
| 

Marjano Roke AlonsasMarjano Roke Alonsas

25°12′0″ p. pl. 57°31′0″ v. ilg.﻿ / ﻿25.20000°š. pl. 57.51667°r. ilg.﻿ / 25.20000; 57.51667﻿ (Marjano Roke Alonsas)Koordinatės: 25°12′0″ p. pl. 57°31′0″ v. ilg.﻿ / ﻿25.20000°š. pl. 57.51667°r. ilg.﻿ / 25.20000; 57.51667﻿ (Marjano Roke Alonsas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-4)------ vasaros: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Paragvajaus vėliava Paragvajus |
| **Departamentas** | Centrinis departamentas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1945 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2002) | 64 807  |
| **Altitudė** | 64 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Marjano Roke Alonsas |

**Marjano Roke Alonsas** (isp. *Mariano Roque Alonso*) – miestas Paragvajuje, Centriniame departamente, Didžiojo Asunsjono aglomeracijoje, 21 km į šiaurę nuo Asunsjono. Išsidėstęs kairiajame Paragvajaus upės krante, į vakarus nuo Silvio Pettirossi tarptautinio oro uosto. Pro miestą eina nacionalinis plentas *Ruta 3* (Asunsjonas-Belja Vista) bei atsišakoja Transčako plentas (*Ruta 9*). Ties Marjano Roke Alonsu yra vienas iš dviejų tiltų (Remanso tiltas) per Paragvajaus upę Paragvajuje.

Marjano Roke Alonsas – svarbus pramoninis, prekybinis centras. Įkurtas Puerto Fenikso upių uostas. Veikia du popieriaus ir celiuliozės fabrikai, maisto (ypač mėsos) pramonė. Yra Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia, 34 mokyklos, 13 kolegijų, ligoninė, hipodromas, futbolo stadionas. Mieste vyksta kasmetinė Paragvajaus „Expo" paroda.

Istorija
--------

Vietovė seniau buvo žinoma kaip *Corumbá cué* ir priklausė Limpijaus apygardai. 1927 m. 700 ha plotą čia išpirko kompanija „Lievig’s". Miestas pradėjo greitai augti, 1945 m. gavo savivaldybės statusą. Pavadintas Paragvajaus karinio veikėjo Marjano Roke Alonso garbei.

Galerija
--------

* Plentas į Gran ČiakąPlentas į Gran Čiaką
* SavivaldybėSavivaldybė
*

Šaltiniai
---------

* Mariano Roque Alonso Origen y Evolución – Homenaje a su Boda de Diamante – Dr. Alberto Ramón Marecos
**Marius Pociukonis**| Asmeniniai duomenys |
| --- |
| Gimimo data | 1982 m. balandžio 1 d. |
| Gimimo vieta | Alytus, Lietuva |
| Ūgis | 1,89 m |
| Svoris | 80 kg |
| Klubas |
| Dabar žaidžia | Baigęs karjerą |
| **Pozicija** | Atakuojančio gynėjo |
| Profesionalūs klubai |
| 2000-20052005-20062006-20072007-20082008-20092009-20102010-20112011-20132013-20142014-20162016-2019 | Alytaus "Alita" (LKL)Sumų "Sumychiprom"Panevėžio "Panevėžys"Alytaus "Alytus"Piteščio "Arges"Tirgu Murešo "BC Mureš"Utenos "Juventus"Vilniaus "Šarūno Marčiulionio Krepšinio Akademija"Pays des Olonnes BasketCS GravenchonMoletų "Ežerūnas-Karys" |  |
|  |

**Marius Pociukonis** (g. 1982 m. balandžio 1 d. Alytuje) – buvęs Lietuvos krepšininkas, rugtyniaujantis atakuojančio gynėjo, pozicijoje.

Anksčiau žaidė už Alytaus „Alitos", Sumų "Sumychiprom", 2006 m. liepos mėn. Marius Pociukonis pasirašė vienerių metų sutartį su Panevėžio "Panevėžys" komandoje, o 2007 m. su LKL naujoke Alytaus "Alytus" komanda.

2011 m. rugpjūčio 21 d. pratesė sutartį su Utenos "Juventus" klubu vieneriems metams, tačiau 2011 m. lapkričio 15 d. paliko Utenos klubą. 2011 m. gruodžio 9 d. iki sezono galo pasirašė sutartį su Vilniaus "Šarūno Marčiulionio Krepšinio Akademija".

2013 m. liepos pradžioje pasirašė vienerių metų sutartį su Prancūzijos ketvirtajame divizione rungtyniaujančiu "Pays des Olonnes Basket" klubu.

Pasiekimai
----------

* 2011 m. BBL pirmos vietos laimėtojas (Iššūkio taurė).

LKL trečiosios vietos laimėtojas 2002 ir 2003 metais.

Išnašos
-------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
| Brunavos valsčiuslatv. *Brunavas pagasts* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Latvijos vėliava Latvija |
| **Regionas** | Žiemgala Žiemgala |
| **Savivaldybė** | Bauskės savivaldybė |
| **Administracinis centras** | Ėrgliai (Brunava) |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 1 248 |
| **Plotas** | 111,62 km² |
| **Tankumas** (2021) | 11 žm./km² |

**Brunavos valsčius** (latv. *Brunavas pagasts*; 1919–1925 m. ***Budbergio valsčius***, 1925–1949 m. ***Panemunės valsčius***) – valsčius pietų Latvijoje, Žiemgaloje, Bauskės savivaldybėje. Centras – Didžioji Panemunė, vėliau – Budbergis, Ėrgliai. Pietuose ribojasi su Lietuvai priklausančia Saločių seniūnija.

Svarbiausios gyvenvietės – Augškalniai, Bardžūnai, Brunava, Brunavos dvaras, Budbergis, Grenctalė, Grenctalės pieninė, Irbėnai, Kukučiai, Sileniekai, Škiraniai, Tervidaniai, Tunkūnai, Valtekiai, Zluktenė, Zluktenės dvaras.

Istorija
--------

 

Panemunės valsčius XX a. tarpukariu Žiemgalos žemėse (Latvija)

Valsčius buvo dar XIX a. jį įkūrė baronas Budbergis, valsčių minėjo Kipras Bielinis. XIX a. 2-ojoje pusėje valsčius panaikintas. Po I pasaulinio karo atkurtas ir 1919–1921 m. priklausė Lietuvai, priskirtas Biržų-Pasvalio apskričiai. Valsčiaus būstinė buvo Didžiosios Panemunės dvare. 1921 m. perduotas Latvijai pagal 1921 m. sienos sutartį.

Šaltiniai
---------

1. Stat.gov.lv
2. ↑  Stat.gov.lv
3. Stat.gov.lv
4. ↑  Stat.gov.lv
5. ↑  Ingrida Semaškaitė. „Lietuvos dvarai". Enciklopedinis žinynas. – Vilnius, „Algimantas", 2010. // psl. 106
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Marju Lauristin** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1940 m. balandžio 7 d. (83 metai)Taline, Estija |
|  |
| Veikla | sociologė, filologė, žurnalistė, Estijos politinė veikėja |
| Partija | 1989 m. Estijos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | 1966 m. Tartu universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Marju Lauristin |

**Marju Lauristin** (g. 1940 m. balandžio 7 d. Taline, Estijos revoliucionierių Johaneso Lauristino ir Olgos Lauristin duktė) – sociologė, filologė, žurnalistė, Estijos politinė veikėja.

Biografija
----------

Filologė, mokėsi Talino 20-oje ir 7-oje vidurinėse mokyklose, 1966 m. baigė Tartu universitetą, 1976 m. filologijos kandidatė.

1957 m. radijo gamyklos „Punane Ret" darbininkė, 1961 m. Estijos radijo diktorė, 1970 m. Tartu universiteto sociologijos laborantė, nuo 1972 m. dėstytoja. 1988 m. kovo „Rahvarinne" (Liaudies fronto) iniciatorė ir viena vadovų. 1989 m. Liaudies kongreso narė, 1990 m. Estijos Aukščiausiosios Tarybos pirmininkė, 1992 m. socialinių reikalų ministrė. 1994 m. parlamento narė, 1994–1999 ir nuo 2003 m. Tartu universiteto Žiniasklaidos katedros profesorė, 1999–2003 m. vėl Parlamento narė.

1989 m. Estijos socialdemokratų partijos veiklos atkūrimo iniciatorė ir 1989–1992 m. pirmininkė.
**Marius Pranas Šaliamoras** (g. 1962 m. birželio 8 d.) – architektas, Vilniaus dailės akademijos profesorius ir Vilniaus fakulteto dekanas.

Biografija
----------

1969–1980 m. mokėsi Vilniaus 22–ojoje vidurinėje mokykloje, 1974–1978 m. Vilniaus Vienožinskio dailės mokykloje. 1980–1985 m. studijavo Dailės institute, Architektūros katedroje (baigė architektūros studijas su pagyrimu).

1985–1986 m. Mažeikių rajono VK architektų grupės, 1987–1989 m. Vilniaus paminklų restauravimo instituto darbuotojas, nuo 1991 m. (iki šiol) UAB „NUMAS" architektas, projektų vadovas, 1989–1998 m. VDA Architektūros katedros lektorius, 1998–2007 m. VDA architektūros katedros docentas, nuo 2007 m. VDA architektūros katedros profesorius, nuo 2008 m. VDA Architektūros katedros vedėjas. Nuo 1989 m. dėsto architektūrinio projektavimo ir kompozicijos disciplinas I, II, III k. studentams. Nuo 1993 m. vadovauja baigiamiesiems architektūros bakalauro bei magistrų darbams.

Nuo 1989 m. Lietuvos architektų sąjungos, nuo 2007 m. Lietuvos architektų rūmų narys.

Vedęs. Turi 4 vaikus.

Darbai
------

* Naujoji Apaštalų bažnyčia Vilniuje, Rasų g. (su architektu V. Nasvyčiu)
* Lietuvos Laisvės aukų memorialas Antakalnio kapinėse Vilniuje (su architketu J. Balkevičiumi ir skulptoriumi S. Kuzma)
* Vilniaus Šv. Juozapo kunigų seminarija, Kalvarijų g. (su J. Balkevičiumi ir V. Ražaičiu)
* 2005–2009 m. Tuskulėnų kolumbariumas, Tuskulėnų rimties parkas (kartu su autorių kolektyvu)
* 2007 m. Bažnyčia ir parapijos namai Pabradėje (su J. Balkevičiumi, A. Burba)
* 2009 m. VDA mokomojo korpuso (Maironio g. 3, Vilniuje) rekonstrukcija (su J. Balkevičiumi, A. Burba)
* Vilniaus Šv. Juozapo bažnyčia Pilaitėje (su K. Akelaičiu, G. Čaikausku)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Marius Pranas Šaliamoras Archyvuota kopija 2016-03-20 iš Wayback Machine projekto. (VDA inf.)
| **Pranciškus Juškevičius** |
| --- |
| Gimė | 1942 m. sausio 2 d.Burniai, Telšių valsčius |
| Mirė | 2014 m. spalio 8 d. (72 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | Lietuvos statybos inžinierius, miestų planavimo specialistas, habilituotas technologijos mokslų daktaras, LR politinis veikėjas, aplinkos viceministras |
|  |
| Alma mater | 1965 m. Kauno politechnikos institutas |

**Pranciškus Juškevičius** (1942 m. sausio 2 d. Burniuose, Telšių valsčiuje – 2014 m. spalio 8 d. Vilniuje) – Lietuvos statybos inžinierius, miestų planavimo specialistas, habilituotas technologijos mokslų daktaras, LR politinis veikėjas, aplinkos viceministras.

Biografija
----------

1965 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 2003 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras. Nuo 1968 iki 1970 m. Kauno politechnikos instituto, nuo 1971 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (dab. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) dėstytojas, 1985–1990 m. Miestų statybos katedros vedėjas, 1990–1994 m. – mokslo reikalų prorektorius, nuo 2002 m. profesorius. 1996–1998 m. dar ir statybos ir urbanistikos, 1998–1999 m. LR aplinkos viceministras, nuo 1999 iki 2003 m. – Būsto ir urbanistikos plėtros fondo vienas direktorių.

Kūryba
------

Su kitais rengė Vilniaus senamiesčio regeneravimo (1988–1989 m.), bendrąjį (1995–1996 m. 2004 m.), gatvių tinklo plėtros (1995 m.), Druskininkų bendrąjį (1994–1996 m.), Neringos bendrąjį (1994 m. ir transporto plėtros (1999 m.) planus, Vilniaus centro automobilių stovėjimo aikštelių sistemos projektą (1991–1992 m.).

Bibliografija
-------------

* Inžinerinis miesto teritorijos įrengimas ir tvarkymas, su kitais, d. 2, 1975 m.;
* Garažai ir stovėjimo aikštelės, su kitais, 1984 m. rusų k;
* Kaimo gyventojų susisiekimas, 1989 m. rusų k;
* Miestų susisiekimo sistemos, 1993 m.;
* Miestų susisiekimo sistemų planavimas, 1995 m.;
* Miestotvarka, su kitais, 2000 m. elektroninis leidinys;
* Miestotvarka, su kitais, 2003 m.;
* Miestų planavimas, 2003 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pranciškus Juškevičius. Visuotinė lietuvių enciklopedija. 2018-08-11. Nuoroda 2023-01-05.
2. ↑  *Pranciškus Juškevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 85 psl.
**Kultiniai akmenys Živkuose** – riedulių kompleksas numanomoje galindų pagoniškoje šventvietėje Šiaurės Lenkijoje. Živkų kaimas priklauso Varmijos Mozūrų vaivadijos Lėciaus apskrities Krukliankų valsčiui.

Apie dvidešimties riedulių grupė išsidėsčiusi ant neaukštos kalvos, maždaug 2 km į rytus nuo kaimo. Akmenys sudaro įsivaizduojamą grupę. Jie guli gana chaotiškai, tarp jų išaugęs miško jaunuolynas. Vidury dunkso 4 m ilgio, 2,5 m pločio ir maždaug 0,7 aukščio monolitas, kurio viršuje yra nedidelis įdubimas. Rytinėje pusėje apie 30 cm virš grunto iškilęs dar vienas, dėmesį patraukiantis primityviai apdirbtas akmuo. Pastarojo paviršius panašus į kvadratą, jo kraštinių ilgis apie du metrus.

Kompleksą XX a. pr. atrado Heinrichas Kemkė, kuris pateikė versiją, kad tai yra pagoniška šventvietė. Išdėstymo planas ir kt. surinkta informacija pateko į Priešistorijos ir ankstyvosios istorijos muziejaus archyvą Berlyne (vok. *Museum für Vor- und Frühgeschichte Archiv in Berlin*). Po Antrojo pasaulinio karo vėl iš naujo buvo aptiktas 2007 m. o 2008 m. akmenų kompleksą inventarizavo lenkų archeologas Robertas Klimekas.

Išnašos
-------

1. ↑  Klimek Robert. Katalog kamieni kultowych na obszarze ziem pruskich. // Kamienie w historii, kulturze i religii, pod red. Roberta Klimka i Seweryna Szczepańskiego. Olsztyn, 2010 psl. 76

Šaltiniai
---------

* Święte kamienie
* Klimek Robert. Katalog kamieni kultowych na obszarze ziem pruskich. // Kamienie w historii, kulturze i religii, pod red. Roberta Klimka i Seweryna Szczepańskiego. Olsztyn, 2010 psl. 107–108
**Pranciškus Kazimieras Čepulis** (1884 m. lapkričio 14 d. Meškuičiai, Šiaulių apskr. – 1962 m. kovo 30 d. Panevėžys) – Lietuvos kunigas, pranciškonas, bažnyčios ir visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Baigė Kauno tarpdiecezinę kunigų seminariją, 1907 m. gegužės 27 d. įšventintas kunigu. Nuo 1925 m. balandžio 7 d. pranciškonas, gavo Kazimiero vardą. Atlikęs bandymo metus Silezijos provincijos noviciate Vokietijoje, 1926 m. balandžio 8 d. davė laikinuosius įžadus, o 1930 m. vasario 20 d. – iškilmingus amžinuosius įžadus.

Pirmojo pasaulinio karo metais Laukžemės, vėliau kitų Žemaičių vyskupijos parapijų klebonas ir vikaras. 1919 m. sausio 22 d. organizavo pirmąjį Lietuvos kariuomenės savanorių būrį Kretingoje. Restauravo Troškūnų bažnyčią ir vienuolyną, pastatydino parapijos salę. 1933–1936 m. ir 1939–1941 m. Lietuvos pranciškonų provincijolas ir Kretingos namų gvardijonas, 1939–1943 m. – generalinis delegatas Lietuvoje. Kretingoje įkūrė pranciškonų noviciatą, 1936–1939 m. jo gvardijonas. Sovietų Sąjungai okupavus Lietuvą padėjo emigruoti vienuoliams, rūpinosi partizanų sielovada, už tai Ypatingojo pasitarimo už akių nuteistas mirties bausme. Iki 1954 m. slapstėsi, vėliau kunigavo Velžyje (Panevėžio rajono savivaldybė).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Viktoras Gidžiūnas, O.F.M. MIRĖ TĖV. KAZIMIERAS ČEPULIS, O.F.M Aidai, 1962
2. ↑  Sigitas Benediktas Jurčys. *Pranciškus Kazimieras Čepulis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 309 psl.
| **Dactylorhiza baltica**Apsauga: 5(Rs) – Atkurta rūšis |
| --- |
| Baltijinė gegūnė (*Dactylorhiza baltica*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Lelijainiai  *( Liliopsida)* |
| Eilė: | Smidriečiai  *( Asparagales)* |
| Šeima: | Gegužraibiniai  *( Orchidaceae)* |
| Gentis: | Gegūnė  *( Dactylorhiza)* |
| Rūšis: | Baltijinė gegūnė  *( Dactylorhiza baltica)* |

 |

**Baltijinė gegūnė** (*Dactylorhiza baltica*) – gegužraibinių (*Orchidaceae*) šeimos daugiametis augalas. Stiebas tuščiaviduris, 20-60 cm aukščio. Šakniagumbiai suploti, turi 3-6 pirštus. Lapai dėmėti, su plokščia viršūne, o plačiausia vieta yra ties viduriu, nuo kurios palaipsniui siaurėja tiek į apačią, tiek į viršūnę. Žiedynas 4-9 cm ilgio, tankus, su daug žiedų (40-60, kartais iki 100). Žiedai purpuriniai arba violetiškai purpuriniai. Žydi birželio-liepos mėn.

Baltijinė gegūnė panaši į plačialapę gegūnę, nuo kurios skiriasi:

* žydi dviem savaitėmis vėliau nei plačialapė gegūnė;
* žiedai mažesni, blyškaus violetinio atspalvio;
* lapų ilgis visada kelis kartus didesnis už plotį.

Auga pelkėtose pievose, kur dirvožemyje gausu maisto medžiagų.

Paplitusi nuo Baltijos jūros iki Sibiro ir Mongolijos

Lietuvoje paplitusi visuose rajonuose, tačiau negausiai, o pietrytiniuose rajonuose gana reta. Rūšis buvo įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą (2019 m. iš jos išbraukta) ir į Vašingtono (CITES) konvencijos II priedą.

Baltijinė gegūnė

Literatūra
----------

* Gudžinskas Z. Ryla M. 2006: Lietuvos gegužraibiniai (*Orchidaceae*). – Vilnius. 104 P. ISBN 9986-662-28-1.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Augalija". Suarchyvuotas originalas 2015-03-20. Nuoroda tikrinta 2016-03-05.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Baltijinė gegūnė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| ***Vaccinium vitis-idaea*** |
| --- |
| Bruknė (*Vaccinium vitis-idaea*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Dilenijažiedžiai  *( Dilleniidae)* |
| Šeima: | Erikiniai  *( Ericaceae)* |
| Gentis: | Šilauogė  *( Vaccinium)* |
| Rūšis: | Bruknė  *( Vaccinium vitis-idaea)* |

 |

**Bruknė** (*Vaccinium vitis-idaea*) – erikinių šeimos (*Ericaceae*) augalas.

Tai daugiametis visžalis augalas su požeminiais, šliaužiančiais ūgliais, kurie turi žvynelius. Lapuotieji ir žiediniai ūgliai kyla iš šliaužiančiųjų ūglių pažastinių pumpurų. Bruknės krūmokšnis užauga iki 7–25 cm. Lapai visžaliai, odiški, lygiakraščiai. Lapų viršutinė pusė tamsiai žalia, blizganti, o apatinė – blyškiai žalia. Žiedai sukrauti kekėse, truputį kvepia. Žydi gegužės – birželio mėn. Vasaros pabaigoje dažnai žydi antrąkart. Uogos iš pradžių baltos, vėliau ryškiai raudonos, blizgančios, daugiasėklės. Viršuje yra taurelės liekana. Nokstant uogoms rūgščių mažėja, o cukraus daugėja.

Bruknė paplitusi visoje Šiaurės pusrutulio vidutinio klimato juostoje. Auga sausuose pušynuose, aukštapelkių ir tarpinio tipo pelkių pakraščiuose; tundroje. Vaisiai – sultingos, raudonos uogos – subręsta rugpjūčio-rugsėjo mėnesiais.

Bruknėse yra natūralaus cukraus, pektinų, rauginių medžiagų, organinių rūgščių (citrinos ir obuolių). Itin gausu vitaminų C, P, B grupės, karotino, mineralinių medžiagų (geležies, kalio, kalcio).

Šviežios ir perdirbtos uogos vartojamos maistui. Bruknės pasižymi antibakteriniu poveikiu, todėl vartojamos kai kurioms ligoms gydyti. Skaudančios gerklės gydymui tinka skalauti ją džiovintų bruknių lapų nuoviru.

* Požymiai
* Bruknės žiedai
* Bruknės uogos

Išnašos
-------

1. ↑  „Bruknė". *Vilniaus universiteto Botanikos sodas*. Nuoroda tikrinta 2021-03-23.
2. ↑  *Bruknė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
|  |
| --- |
| Balticconnector |
| Vieta |
| **Šalys** | Suomijos vėliava Suomija, Estijos vėliava Estija |
| **Trasa** | Inga – Suomijos įlanka – Paldiskis |
| Pagrindinė informacija |
| **Tipas** | gamtinės dujos |
| **Partneriai** | Gasum (FIN), EG Võrguteenus (EST) |
| **Statybų vertė** | 300 mln. € |
| **Atidarymas** | 2019 m. gruodžio 11 d. |
| Techninė informacija |
| **Ilgis** | 152 km |
| **Jungties pajėgumai** | 2 mlrd. m³ per metus |
| **Skersmuo** | 508 mm |
| Infolentelė: žiūrėti • aptarti • redaguoti |

**Balticconnector** – dujotiekis tarp Suomijos ir Estijos. Dujotiekis Estijos dalyje bus sujungtas su automagistraliniu dujotiekiu, kuris eina į Latviją ir Inčukalnio dujų saugyklą.

Istorija
--------

Dujotiekio statybą pasiūlė Suomijos kompanija Gasum. Projekto tikslas – užsitikrinti stabilų gamtinių dujų tiekimą į abi puses. Dujotiekis taip pat veiktų kaip planuojamo regioninio Suomijos-Estijos suskystintų gamtinių dujų terminalo dalis. 2007 m. atlikta projekto galimybių studija. Projektą planuotą iki 2018 m. išleidžiant 187 milijonus €. Vėliau statybų pradžios darbai buvo atidėti iki 2018 m. vasaros, o visa statybų kaina išaugo iki 300 mln. Eur.

2020 m. sausio 1 d. pradėta dujotiekio eksploatacija.

2022 m. pradėjus eksploatuoti Lietuvos–Lenkijos dujotiekį, nauja infrastuktūra leido panaudoti Balticconnector dujotiekį dujų eksportui iš Europos Sąjungą į Suomiją. 2023 m. sausį prie Suomijos ir Estijos dujų rinkis prijungtas Inko suskystintų gamtinių dujų terminalas, kuris užtikrino dujų tiekimą iš Suomijos į Estiją Balticconnector dujotiekio sistema.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Sudėti parašai po 187 mln. Eur investicija į Suomijos–Estijos dujų jungtį
2. ↑  Estijos ir Suomijos dujų jungtį jūroje statys šveicarai
3. ↑  „Inauguration of gas interconnection between Poland and Lithuania" (anglų). europa.eu. 2022-05-05. Nuoroda tikrinta 2023-01-24.
4. ↑  „Finland gets floating LNG terminal to replace Russian gas" (anglų). abcnews.go.com. 2022-12-28. Nuoroda tikrinta 2023-01-24.
| **Pranciškus Morikonis** |
| --- |
| Morikoniai |
|  |
|  |
| Tėvas | Kristupas Morikonis |
| Motina | Teresė Dambrauskaitė Morikonienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Ona Tyzenhauzaitė Morikonienė |

**Pranciškus Morikonis** – (lot. *Franciscus Aloisius Moriconi*, lenk. *Franciszek Morykoni*) (1728 m. liepos 15 d. - 1791 m.) Morikonių giminės didikas, 1781-1791 metais užėmė aukštas Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos, žemietijų valdžios pareigas Vilkmergės paviete.

Gimė 1728 m. liepos 15 d. Salų dvare grafo Kristupo Morikonio ir Teresės Dambrauskaitės Morikonienės šeimoje.

Pranciškaus Morikonio pareigos Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos, žemietijų valdžios pareigas Vilkmergės paviete:
Vilkmergės pakamaris 1788–1791 m.
Vilkmergės vėliavininkas 1781–1788 m.
Vilkmergės žemės raštininkas 1769–1781 m.
Vilkmergės paseniūnis 1768–1769 m.
Vilkmergės vaiskis 1765–1769 m.
Vilkmergės miesto teisėjas 1765 m.
Vilkmergės žemės surogatorius 1752–1765 m.

1764 metais buvo Stanislovo Augusto Poniatovskio elektorius nuo Vilkmergės pavieto.

Valdė Noliškio ir Dičiūnų dvarus.

Literatūra
----------

* Akt elekcyi Roku Tysiąć Siedemset Sześćdziesiątego Czwartego, Miesiąca Sierpnia, Dnia dwudziestego siódmego, s. 43.
* Urzędnicy Wielkiego Księstwa Litewskiego, spisy, t. I: Województwo wileńskie XIV–XVIII wiek, opr. H. Lulewicz, A. Rachuba, P. P. Romaniuk, pod red. A. Rachuby, Warszawa 2004, s. 694.
|  Pandžabai |
| --- |
| Pandžabai sikhai tradiciniais drabužiaisPandžabai sikhai tradiciniais drabužiais |
| Gyventojų skaičius | >125 mln. |
| Populiacija šalyse | Pakistano vėliava Pakistanas: 93,5 mln.Indijos vėliava Indija: 29,1 mln.Kanados vėliava Kanada: 0,43 mln.Jungtinės Karalystės vėliava Jungtinė Karalystė: 0,273 mln.Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos: 0,25 mln. |
| Kalba (-os) | pandžabų, hindi, urdu |
| Religijos | sikhizmas, islamas, hinduizmas |
| Giminingos etninės grupės | gudžarai, radšasthaniečiai, marathai ir kt. indoarijai |
|  |
|  **Vikiteka:** | Pandžabai |

**Pandžabai** arba ***pandžabiečiai*** (sav. پنجابی, ਪੰਜਾਬੀ, पंजाबी) – indoarijų tauta, gyvenanti Pietų Azijoje, Pandžabe, kuris dabar padalintas tarp Indijos ir Pakistano. Gyvena taip pat kitur Indijoje ir Pakistane, Afganistane, Singapūre, Šri Lankoje, Jungtinėje Karalystėje, JAV, Kanadoje, Malaizijoje ir kitur. Populiacija – daugiau kaip 125 mln. gyventojų. Vartoja pandžabų kalbą (užrašoma skirtingais raštais – gurmukhi, arabų, devanagari), taip pat kalba hindi, urdu kalbomis. Tikintieji – sikhai (tradicinė pandžabų religija), musulmonai (daugiausia sunitai), hinduistai.

Istorija
--------

Apie II tūkstm. pr. m. e. iš Vidurinės Azijos į Pandžabą („penkių upių kraštą") atsikėlė arijų tautos, kurios palaipsniui persimaišė su vietinėmis tautomis. Nuo I tūkstm. pr. m. e. Pandžabe kūrėsi persai, graikai, sakai ir kt. o nuo VIII a. ėmė plisti islamas, ėmė keltis arabai, tiurkai, afganai, mongolai, persai, tadžikai ir kiti. Susidarė 3 gimininės grupės: džatai (jų kalba – pandžabų kalbos pagrindas), gudžarai ir radžputai (radžastaniečių protėviai). Visos šios trys grupės dalyvavo pandžabų etnogenezėje. Kaip tauta ėmė ryškėti susikūrus sikhizmui.

Kultūra
-------

Tradiciniai verslai – sėjamoji žemdirbystė (auginami kviečiai, soros, kukurūzai, garstyčios, medvilnė, cukranendrės), amatai (drobių, šalių, kilimų dirbimas, indų, papuošalų gamyba, medžio, dramblio kaulo, akmens raižyba). Dirba pramonėje, smulkiajame versle, paslaugų, administracinėje sferoje. Didelė dalis pandažbiečių dirba policijoje, valstybinėse įstaigose.

Tradicinis pandžabų būstas mieste – vienaukštis ar dviaukštis namas plokščiu stogu, dengta veranda; kaime – plūkto molio vienaukštis namas. Tradicinė vyrų apranga – dhoti, lungi, palaidos kelnės su marškiniais, liemenė, turbanas; moterų – ilgas platus sijonas, ilga kofta ar šarovarai su marškiniais, galva ir pečiai dengiami šaliu. Miestuose vyrai taip pat rengiasi vakarietiškai, moterys – sariu.

Pandžabai turi gausią tautosaką, muzikinę tradiciją, spalvingas šventes, vestuvių apeigas.

* Pandžabietis vyrasPandžabietis vyras
* Daugiau nei pusė pandžabų – sikhaiDaugiau nei pusė pandžabų – sikhai
* Pandžabų vestuvėsPandžabų vestuvės
* Pandžabų paplitimas pasaulyjePandžabų paplitimas pasaulyje

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Панджабцы*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
| **Pranciškus Norvaišalenk. *Franciszek Ksawery Narwojsz*** |
| --- |
| Gimė | 1742 m. sausio 15 d.Milkantų dvaras, Svirkos, Adutiškis, Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė |
| Mirė | 1819 m. birželio 25 d. (77 metai)Vilnius |
| Palaidotas (-a) | Bernardinų kapinės |
|  |
| Veikla | Vilniaus universiteto profesorius, matematikas, jėzuitas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Pranciškus Norvaiša** (lenk. *Franciszek Ksawery Narwojsz* , 1742 m. sausio 15 d. – 1819 m. birželio 25 d. herbas – „Kosciesza") – Vilniaus universiteto matematikos profesorius, jėzuitas, masonas.

Biografija
----------

Pranciškus Norvaiša gimė 1742 m. sausio 15 d. Milkantų dvare prie Svirkų, netoli Adutiškio (dabartinis Švenčionių rajonas). 1756 m. įstojo į Jėzuitų ordiną.

1760–1763 m. Pranciškus Norvaiša studijavo Vilniaus universitete filosofiją ir matematiką, 1765–1769 m. teologiją, 1768 m. įšventintas į kunigus.

Nuo 1767 m. priimtas Vilniaus universitete dėstyti matematikos. Aukštosios grynosios matematikos kursą Vilniaus universitete dėstė 27 metus. Vilniuje jis dėstė pagal matematikų Izaoko Niutono ir Luiso Langranžo paruoštas schemas.
Dėstydamas Vilniaus universitete gyveno universiteto patalpose (dabartinio Istorijos fakulteto antrame aukšte). Puikiai mokėjo lietuvių kalbą. Yra pasisakęs, jog lietuviai ne prastesni matematikai už kitų tautų matematikus.

1772 m. Antano Tyzenhauzo pavedimu vadovavo Nemuno vagos valymo darbams tarp Gardino ir Rumšiškių. Dirbo Gardino matininkų mokykloje.

1773 m. vasario 14 d. gavo filosofijos ir teologijos daktaro laipsnius.

1775–1780 m. Norvaiša tobulinosi Anglijoje. Analizavo Izaoko Niutono veikalus.

Grįžęs į Vilnių, toliau skaitė paskaitas Vilniaus universitete iki 1809 m. pagal kitus šaltinius – iki 1811 m. Kai kurie biografai teigia, jog P.Norvaiša yra parašęs nemažai mokslo darbų, tačiau rankraščių neišlikę.

Pranciškus Norvaiša mirė 1819 m. birželio 25 d. Vilniuje. Palaidotas Bernardinų kapinėse, kapas neišliko.

Atminimo įamžinimas
-------------------

Pranciškus Norvaiša kaip pagrindinis veikėjas įamžintas Kristinos Sabaliauskaitės istorinio romano „Silva rerum" IV dalyje.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  Tomas Venclova. Vilniaus vardai. Vilnius: R. Paknio leidykla, 2017, p. 105. ISBN 978-995-57367-21
2. ↑  Redaktorius Rolandas Pavilionis. Vilniaus universiteto istorija 1579–1994, Valstybinis leidybos centras, 1994,p. 129. ISBN 9986-09-047-4.
3. ↑  Kultūros paveldo departamento prie LR Kultūros ministerijos pateikta informacija. [neveikianti nuoroda]
4. 1 2 3  A.Piročkinas, A.Šidlauskas. Mokslas senajame Vilniaus universitete. Vilnius: Mokslas, 1984.
5. ↑  Pranciškaus Norvaišos biografija Visuotinėje lietuvių enciklopedijoje .
6. ↑  Vilniaus universiteto bibliotekos pateikta informacija. [neveikianti nuoroda].
7. ↑  Pranciškaus Norvaišos biografija Visuotinėje lietuvių enciklopedijoje..
8. ↑  Лазутка С. Основание Вильнюсского университета и его деятельность до начала буржуазных реформ (1579–1773) // История Вильнюсского университета, 1579–1979/ отв. ред. С. Лазутка.Вильнюс:Мокслас, 1979, p.48. – 373.
| **Pranciškus Jakas** |
| --- |
| Gimė | 1936 m. liepos 24 d.Daržiškės, Kuršėnų valsčius |
| Mirė | 2010 m. rugsėjo 8 d. (74 metai) |
|  |
| Veikla | miškininkas, pedagogas |
| Partija | 1963 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1961 m. Lietuvos žemės ūkio akademija |

**Pranciškus Jakas** (1936 m. liepos 24 d. Daržiškėse, Kuršėnų valsčius – 2010 m. rugsėjo 8 d.) – Lietuvos miškininkas, biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1951 m. baigė Raudėnų septynmetę mokyklą. 1960–1961 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos (LŽŪA) mokomojo ūkio girininkas. 1961 m. baigė LŽŪA. 1966 m. apgynė disertaciją „Lietuvos TSR pušynų ir eglynų, augančių labiausiai paplitusiose augimvietėse, einamasis prieaugis", žemės ūkio mokslų kandidatas.

1966–1967 m. Lietuvos miškotvarkos įmonės „Miško projektas" vyresnysis inžinierius. 1967–1999 m. LŽŪA (nuo 1996 m. LŽŪU) dėstytojas, 1977–1988 m. Miškininkystės katedros vedėjas. Nuo 1971 m. docentas. Skaitė miškotyros, miško kirtimų ir priešgaisrinės apsaugos disciplinas. Paskelbė apie 50 mokslinių straipsnių, parengė metodinių priemonių studentams.

Lietuvos miškininkų sąjungos narys.

Bibliografija
-------------

* Miškotvarka: vadovėlis (su kitais), 1968 m.
* Miškininkystė: vadovėlis (su kitais), 1979 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2014-05-31 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑
3. ↑  *Pranciškus Jakas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 92
4. ↑  *Pranciškus Jakas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 475 psl.
5. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Pranciškus Jelskis** |
| --- |
|  |
| Jelskiai |
| Herbas „Pielesz" |
| Herbas „Pielesz" |
|  |
| Gimė | 1738 m. |
| Mirė | 1821 m. kovo 23 d. (~83 metai) |
| Tėvas | Vladislovas Jelskis |
| Motina | Elena Bžostovska |

**Pranciškus Jelskis** (1738 m. – 1821 m. kovo 23 d.) – LDK valstybinis veikėjas. Gardino iždininkas, po to Gardino pastalininkis (1777), Starodubo pakamaris (1780).

Biografija
----------

Lietuvos bajorų Jelskių giminės atstovas, herbo „Pelesz" savininnkas, Vladislovo Jelskio ir Elenos Bžostovskos sūnus.

1778 ir 1780 metų seimuose buvo Lietuvos Disdžiosios Kunigaikštystės iždo komisaru. Buvo Lietuvos tribunolo maršalka. Pasiuntinys į Ketverių metų (1788–1792) seimą.

Kosciuškos sukilimo metu (1794) buvo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės centrinė deputacijos nariu. 

Vėliau emigravo, grįžo prie Povilo I.

Šeima
-----

Santuokoje su Amelija Prozor turėjo sūnus Vladislovą, Liudviką, Mykolą ir Leoną.

Literatūra
----------

* Энцыклапедыя гісторыі Беларусі. У 6 т. Т. 3: Гімназіі — Кадэнцыя / Беларус. Энцыкл.; Рэдкал.: Г. П. Пашкоў (гал. рэд.) і інш.; Маст. Э. Э. Жакевіч. — Мн.: БелЭн, 1996. — 527 с.: іл. ISBN 985-11-0041-2.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Juncaceae** |
| --- |
| Nariuotalapis vikšris (Juncus articulatus)Nariuotalapis vikšris (*Juncus articulatus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Lelijainiai  *( Liliopsida)* |
| Poklasis: | Lelijažiedžiai  *( Liliidae)* |
| Šeima: | Vikšriniai  *( Juncaceae)* |

 |

**Vikšriniai** (*Juncaceae*) – magnolijūnų (*Magnoliophyta*) šeima, kuriai priklauso įvairiamžės žolės su kuokštinėmis šaknimis arba šliaužiančiu šakniastiebiu. Antžeminiai stiebai kartais sudaro retus arba tankius kerus. Pats stiebas apvalus, dažnai vagotas, apatinėje dalyje lapuotas. Lapalakščiai cilindriški, kai kurių rūšių su skersinėmis pertvaromis viduje. Žiedai gana smulkūs, sutelkti skėtiškuose arba šluotelės pavidalo žiedynuose. Vaisius – dėžutė. 

Šeimoje yra apie 400 rūšių, priklausančių 8 gentims. Lietuvoje auga dviejų genčių augalai:

* Kiškiagrikis (*Luzula*)
* Vikšris (*Juncus*)

Į Lietuvos raudonąją knygą įrašyti šie vikšriniai:

* Druskinis vikšris (*Juncus gerardii*)
* Galvinis vikšris (*Juncus capitatus*)
* Pelkinis vikšris (*Juncus stygius*)

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vikšriniai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Karolis Garuckas** |
| --- |
| Gimė | 1908 m. gegužės 1 d.Užkalniai, Ramygalos valsčius |
| Mirė | 1979 m. balandžio 6 d. (70 metų)Ceikiniai |
| Palaidotas (-a) | Ceikinių Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčios |
|  |
| Veikla | SJ, Lietuvos kunigas, disidentas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * 1999 m. Vyčio Kryžiaus ordino Karininko kryžius
 |

**Karolis Garuckas** (1908 m. gegužės 1 d. Užkalniai, Ramygalos valsčius – 1979 m. balandžio 6 d. Ceikiniai, palaidotas Ceikinių Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčios šventoriuje) – SJ, Lietuvos kunigas, disidentas.

Biografija
----------

1931 m. jėzuitas. 1935–1938 m. studijavo filosofiją Pulache prie Miuncheno, 1938–1942 m. teologiją Valkenburge (Olandija). 1941 m. įšventintas kunigu. Grįžęs į Lietuvą nuo 1942 m. dirbo kapelionu mokyklose, dėstė tikybą. Nuo 1945 m. Vilniaus vyskupijos bažnyčių klebonas (Šv. Jonų bažnyčia Vilniuje, nuo 1948 m. Reškutėnų Šv. Izidoriaus bažnyčia, nuo 1952 m. Kabelių Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia, nuo 1958 m. Dūkšto Šv. Stanislovo Kostkos bažnyčia, 1960 m. Palūšės Šv. Juozapo bažnyčia, 1961 m. Paringio Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia). 1960 m. okupacinė valdžia atėmė dvasininko registracijos pažymėjimą. 1963 m. leista dirbti kunigu, paskirtas Ceikinių parapijos klebonu.

Gynė Bažnyčios ir žmogaus teises, rašė pats ir su kitais protesto raštus dėl tikinčiųjų ir kunigų persekiojimo, raštu oficialiai atsisakydavo dalyvauti tarybų valdžios rinkimuose, skatino blaivybę. Buvo KGB sekamas, tardomas. Vienas Lietuvos Helsinkio grupės steigėjų, 1976 m. gruodžio 1 d. jis, Eitanas Finkelšteinas, Viktoras Petkus, Tomas Venclova, ir Ona Lukauskaitė-Poškienė Maskvoje surengė spaudos konferenciją užsienio žurnalistams, kurioje paskelbė apie grupės įkūrimą bei tikslus. Garsėjo pamokslais, rekolekcijomis. Parašė straipsnių į nelegalius leidinius – Lietuvos katalikų bažnyčios kroniką, „Aušrą", išvertė L. Pastora veikalą „Popiežių istorija" (Geschichte der Päpste, 16 t. 1955–1961 m. rankraštis).

Įvertinimas
-----------

* 1999 m. Vyčio Kryžiaus ordino Karininko kryžius, po mirties.

Literatūra
----------

* Didysis kovotojas: Kunigas Karolis Garuckas, Worcester, 1989 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Lietuvos Katalikų Bažnyčios Kronika. Kun. Karolis Garuckas
2. ↑  Jonas Boruta. *Karolis Garuckas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 442 psl.