recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
2014 m. Škotijos nepriklausomybės referendumo rezultatai 
**Škotijos nepriklausomybė** (škot. *Neo-eisimeileachd na h-Alba*, škot. gėl. *Scots unthirldom*, angl. *Scottish independence*) – Škotijos kaip suverenios ir nuo Jungtinės Karalystės nepriklausomos valstybės idėja, kuri reiškia politinį judėjimą, siekianti šio tikslo.

Viduramžiais Škotija buvo nepriklausoma karalystė ir kariavo karus, kad išlaikytų nepriklausomybę nuo Anglijos. 1603 m. kai Škotijos karalius Jokūbas VI tapo Anglijos karaliumi Jokūbu I, abi karalystės buvo sujungtos į asmeninę sąjungą, o 1707 m. jos politiškai susijungė į vieną karalystę, vadinamą Didžiąja Britanija. Politinės kampanijos už Škotijos savivaldą prasidėjo XIX a. 1979 m. ir 1997 m. buvo surengti du referendumai dėl decentralizacijos, o 1999 m. liepos 1 d. buvo įsteigtas decentralizuotas Škotijos parlamentas.

Škotijos nepriklausomybės maršas Glazge
Už nepriklausomybę pasisakanti Škotijos nacionalinė partija 2007 m. pirmą kartą tapo decentralizuoto parlamento valdančiąja partija, o per 2011 m. Škotijos parlamento rinkimus laimėjo absoliučią daugumą vietų. Tai paskatino Škotijos ir JK vyriausybes susitarti dėl 2014 m. Škotijos nepriklausomybės referendumo surengimo. Rinkėjų buvo klausiama: „Ar Škotija turėtų būti nepriklausoma valstybė?". 44,7 proc. rinkėjų atsakė „Taip", 55,3 proc. – „Ne", o rinkėjų aktyvumas buvo rekordinis – 85 proc.

Siūloma surengti antrą referendumą dėl nepriklausomybės, ypač po to, kai 2016 m. birželio mėn. referendume Jungtinė Karalystė nubalsavo už išstojimą iš Europos Sąjungos ir kai 2021 m. Škotijos parlamento rinkimuose nepriklausomybę palaikančios partijos padidino savo daugumą. 2022 m. birželį Nicola Sturgeon pasiūlė naujo referendumo dėl Škotijos nepriklausomybės datą – 2023 m. spalio 19 d. jei bus patvirtintas jo teisėtumas ir konstitucingumas.

Išnašos
-------

1. ↑  „Brexit: Scots prefer independence to no-deal, poll finds". *The Scotsman*. 2018-12-09. Nuoroda tikrinta 2018-12-12.
2. ↑  Brooks, Libby (2018-11-15). „Sturgeon: Brexit chaos makes independence case stronger every day". *The Guardian*. Nuoroda tikrinta 2018-12-12.
3. ↑  „Scottish nationalists want to take back control". *The Economist*. 2018-10-11.
4. ↑  Massie, Alex (2019-12-15). „Never mind Brexit – Boris Johnson's biggest battle is Scotland trying to take back control" – via www.thetimes.co.uk.
5. ↑  „Union with England Act 1707". *British Government*. Nuoroda tikrinta 2021-08-12.
6. ↑  „Scotland's Referendum 2014 - Background". Nuoroda tikrinta 2014-09-08.
7. ↑  „Referendum results: Turnout a record high as Scots vote No to independence". *Scotland Now*. 2014-09-19. Suarchyvuotas originalas 2020-04-11. Nuoroda tikrinta 2014-09-20. `{{cite news}}`: Nežinomas parametras `|dead-url=` ignoruotas (`|url-status=` suggested) (pagalba)
8. ↑  Sturgeon, Nicola (2022-06-28). „Nicola Sturgeon's full statement announcing the 2023 independence referendum". *Scottish National Party* (amerikiečių anglų). Nuoroda tikrinta 2022-06-28.
Koordinatės: 47°22′35″š. pl. 8°32′53″r. ilg.﻿ / ﻿47.376389°š. pl. 8.548056°r. ilg.﻿ / 47.376389; 8.548056

|  |
| --- |
| Šveicarijos federalinis technologijos institutas Ciuriche  vok. *Eidgenössische Technische Hochschule Zürich* |
|  |
|  
Pagrindiniai rūmai Ciuricho naktinėje panoramoje |
| Įkurtas | 1855 m. |
| Tipas | viešasis |
| Darbuotojų | 6 455  |
| Studentų | 20 607  |
| Vieta | Ciurichas, Šveicarija Šveicarija |
| Svetainė | www.ethz.ch |

**Šveicarijos federalinis technologijos institutas Ciuriche**, arba **ETH Zurich** (vok. *Eidgenössische Technische Hochschule Zürich*) – mokslo, technologijų, inžinerijos ir matematikos universitetas Ciuricho mieste, Šveicarijoje. Priklauso federalinių universitetų ir tyrimo institutų ETH grupei, kuri pavaldi Šveicarijos ekonomikos, švietimo ir mokslo ministerijai. Geriausių Europos technologijos universitetų IDEA Lygos, Tarptautinio tyrimų universitetų aljanso (IARU) vienas steigėjų, asociacijos CESAER narys.

Mokyklą 1854 m. įkūrė Šveicarijos federalinė vyriausybė, siekdama, kad ji tarnautų kaip nacionalinis mokslo ir technologijų kompetencijos centras, ugdytų inžinierius ir mokslininkus, būtų sukurtas mokslo bendruomenės ir pramonės sąveikos centras.

Pagal 2019 m. „QS World" klasifikaciją, ETH Zurich skirta 7-oji vieta pasaulyje (3–ia Europoje). 2018 m. „QS World" sąrašuose pagal atskirus dalykus įvertintas 4–uoju pasaulyje (2-uoju Europoje) inžinerijos ir technologijų srityje, 1-uoju – žemės ir jūrų mokslo srityje. 2018 m. rugpjūčio mėn. duomenimis, mokslo įstaigoje buvo studijavę ar dirbę 32 Nobelio premijos laureatai (Vilhelmas Rentgenas, Albertas Einšteinas ir kt.), 4 Fildso medalių, 1 Tiuringo apdovanojimo laureatas.

Šaltiniai
---------

1. 1 2   Archyvuota kopija 2020-11-11 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  „ETH Board - Governance ETH Domain". eth-rat.ch. Suarchyvuotas originalas 2013-11-02. Nuoroda tikrinta 2013-11-01.
3. ↑  „Bericht über den Entwurf zu einem Reglemente für die Eidgenössische polytechnische Schule" (PDF). *Schweizerisches Bundesblatt*. Berne, Switzerland: Swiss Federal Council. **6** (39, Bd. 3): 163–182. 21 June 1854 – via ethistory.ethz.ch.
4. ↑  „QS World University Rankings 2019". *Top Universities* (anglų). 2018-05-29. Nuoroda tikrinta 2018-06-22.
5. ↑  „QS World University Rankings by Subject 2016 - Earth & Marine Sciences". *Top Universities*. QS Quacquarelli Symonds. Nuoroda tikrinta 14 September 2016.
6. ↑  „QS World University Rankings by Subject 2015 - Earth & Marine Sciences". *Top Universities*. QS Quacquarelli Symonds. Nuoroda tikrinta 14 September 2016.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Šveicarijos federalinis technologijos institutas Ciuriche** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė
| **Syrigma sibilatrix** |
| --- |
| Švilpiančioji gervė  ( Syrigma sibilatrix)Švilpiančioji gervė (*Syrigma sibilatrix*) Pantanalyje (Brazilija) |
| Apsaugos būklė |
| Nekeliantys susirūpinimo (IUCN 3.1),  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Gandriniai paukščiai  *( Ciconiiformes)* |
| Šeima: | Garniniai  *( Ardeidae)* |
| Gentis: | Tikrieji garniai  *( Syrigma)* |
| Rūšis: | Švilpiančioji gervė  *( Syrigma sibilatrix)* |

 |
| Binomas |
| ***Syrigma sibilatrix***Temminck, 1824 |

 Švilpiančiosios gervės paplitimas
 **Švilpiančioji gervė**  (*Syrigma sibilatrix*) – garninių (*Ardeidae*) šeimos paukštis. Gentyje yra du porūšiai:

* *Syrigma sibilatrix sibilatrix* (Temminck, 1824), aptinkamas nuo Bolivijos iki Brazilijos pietryčių ir Argentinos šiaurės rytuose.
* *Syrigma sibilatrix fostersmithi* (Friedmann, 1949), aptinkamas Kolumbijos rytuose, ir Venesuelos centrinėje ir šiaurinėje dalyse.

Išvaizda
--------

Vidutinio dydžio paukštis. Kūno ilgis 50 – 61 cm, o svoris 520 – 545 g. Kakta ir pakaušis pilkos spalvos. Pailgėjusių plunksnų kuodas pilkas. Kuodo plunksnų galiukai balti. Plikos odos plotas tarp snapo ir akių ir snapo pamatas šviesiai žydros spalvos. Ilgas, laibas snapas raudonas, snapo galiukas – juodas. Rainelė geltona. Kaklas ir krūtinė – gelsvai rusva. Gerklė, kaklo viršutinė dalis ir krūtinė baltos spalvos. Nugara, pečių dengiamosios plunksnos ir plasnojamosios plunksnos melsvai pilkos. Mažųjų plasnojamųjų dengiamosios plunksnos geltonos arba šviesiai rudos spalvos, išmargintos

Paplitimas
----------

Paplitęs Pietų Amerikoje.

Biologija
---------

Biotopas – užliejamos savanos, šlapynės, upelių ar ežerų pakrantės, negilūs grioviai ir ryžių laukai. 

Minta vorais, vabalais ir jų lervomis, žirgelių lervomis, maldininkais, sliekais, unguriais, varlėmis ir buožgalviais ir gluodenais. Grobio ieško pavieniai arba poromis, savo teritorijoje. Vakarais, prieš pat saulėlydį, šimtai paukščių nutūpia ant medžių šakų. Tupėdami kelia triukšmą, snapais valosi plunksnas ir pešasi tarpusavyje. 

Veisiasi pavieniai arba negausiose kolonijose. Lizdus krauna brandžiuose medžiuose, 3 – 11 metrų aukštyje. Lizdą krauna iš šakų. Dėtyje 3 – 4 melsvi kiaušiniai. Inkubacija trunka 28 dienas. Apsiplunksnuoja po 40 dienų.

Šaltiniai
---------

1. ↑   „Pasaulinės gamtos apsaugos organizacijos raudonasis sąrašas -Syrigma sibilatrix". Pasaulinė gamtos apsaugosorganizacija. anglų k.
2. ↑  „Heron Conservation -Syrigma sibilatrix". The IUCN-SSC Heron Specialist Group. anglų k. Suarchyvuotas originalas 2017-06-08. Nuoroda tikrinta 2017-12-15.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Švilpiančioji gervė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Žemės riešutų aliejus
**Žemės riešutų aliejus** (taip pat *arachių aliejus*) – švelnaus skonio augalinis aliejus, išgaunamas iš žemės riešutų. Yra keletas šio aliejaus rūšių: rafinuotas, nerafinuotas, šalto spaudimo ir paskrudintas. Pastarasis turi stiprų riešutų skonį ir aromatą, panašų į sezamų aliejaus.

Aliejus naudojamas kinų, Pietų Azijos ir Pietryčių Azijos virtuvėse tiek kaip kepimo aliejus, tiek ir kaip gardis. Žemės riešutų aliejus pasižymi aukšta smilkimo temperatūra (225 °C), todėl plačiai naudojamas maisto kepime. Pagrindinės jį sudarančios riebalų rūgštys yra oleino rūgštis (46,8 %), linolo rūgštis (33,4 %) ir palmitino rūgštis (10,0 %). Jame taip pat yra nedideli kiekiai stearino, arachido, arachidono, beheno, lignocero ir kitokių rūgščių.

Kartais pridedama antioksidantų, tokių kaip vitaminas E, kad būtų padidintas aliejaus galiojimo laikas. 100 g žemės riešutų aliejaus energetinė vertė – 3699 kJ (884 kcal).

Kitos panaudojimo sritys
------------------------

Kaip ir kiti augaliniai aliejai, žemės riešutų aliejus gali būti naudojamas muilo gamyboje saponifikacijos būdu. Jį saugiai galima naudoti kaip masažo aliejų.

Aliejų taip pat galima panaudoti biodyzelino gamyboje. Tai buvo pademonstruota dar 1900 m. Paryžiuje vykusios Pasaulinės parodos metu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Liu, Xiaojun; Jin, Qingzhe; Liu, Yuanfa; Huang, Jianhua; Wang, Xingguo; Mao, Wenyue; Wang, Shanshan (2011). „Changes in Volatile Compounds of Peanut Oil during the Roasting Process for Production of Aromatic Roasted Peanut Oil". *Journal of Food Science*. **76** (3): C404–12. doi:10.1111/j.1750-3841.2011.02073.x. PMID 21535807.
2. ↑  „USA-Grown Peanut Sources - Peanut Oil". National Peanut Board. Suarchyvuotas originalas 2008-06-11. Nuoroda tikrinta 2013-10-04. `{{cite web}}`: Nežinomas parametras `|dead-url=` ignoruotas (`|url-status=` suggested) (pagalba)
3. ↑  „USDA National Nutrient Database for Standard Reference". Nutrient Data Laboratory, Agricultural Research Service, United States Department of Agriculture. Suarchyvuotas originalas 2015-03-03. Nuoroda tikrinta 2011-08-03. `{{cite web}}`: Nežinomas parametras `|dead-url=` ignoruotas (`|url-status=` suggested) (pagalba) Choose peanut oil and then „Oil, peanut, salad or cooking".
4. ↑  Chu, Yan-Hwa; Hsu, Hsia-Fen (1999). „Effects of antioxidants on peanut oil stability". *Food Chemistry*. **66**: 29–34. doi:10.1016/S0308-8146(98)00082-X.
5. ↑  „Saponification Table Plus The Characteristics of Oils in Soap", Soap Making Resource
6. ↑  „Peanut Biodiesel". Boiled Peanut World. 2010. Nuoroda tikrinta 2011-08-03.
*Šis straipsnis yra apie Slovakijos ežerą, apie kurortą žr. Štrbske Plesas*

| Štrbske Plesas |
| --- |
| Štrbske Pleso ežerasŠtrbske Pleso ežerasŠtrbske Pleso ežeras |
| Vieta | Slovakija Slovakija |
| Plotas | O,1976 km² |
| Kilmė | ledyninis, moreninis |
| Didžiausias gylis | 20 m |
| Tūris | 1,284 km³ |
| Įteka | požeminiai šaltiniai |
| Išteka | požeminiai šaltiniai |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Štrbske Plesas

  |
| **Koordinatės** |  49°07′21″ š. pl. 20°03′30″ r. ilg.﻿ / ﻿49.12250°š. pl. 20.05833°r. ilg.﻿ / 49.12250; 20.05833Koordinatės: 49°07′21″ š. pl. 20°03′30″ r. ilg.﻿ / ﻿49.12250°š. pl. 20.05833°r. ilg.﻿ / 49.12250; 20.05833 |
|  |
|  Vikiteka | Štrbske Plesas |

**Štrbske Plesas** (svk. *Štrbské pleso*) – kalnų ežeras Slovakijoje, Aukštuosiuose Tatruose, 1 346 m aukštyje virš jūros lygio. Ežero plotas yra 19,76 ha, jo ilgis – 640 m, plotis – 600 m.

Geografija
----------

Ežeras susidarė dėl tirpstant ir judant ledynams susiformavusių morenų. Tai antras pagal dydį ledyninis ežeras Aukštųjų Tatrų Slovakijos pusėje po Velke Hincovo Pleso ežero. Štrbske Plesas maitinamas požeminių šaltinių vandenų, neturi akivaizdaus paviršinio nuotėkio. Ežerą apie 155 dienas per metus sukausto ledas.

Turizmas
--------

Vaizdas į ežerą, žvelgiant nuo Krivanio kalno
Ežero kaimynystėje įsikūręs to paties pavadinimo kaimas. Vaizdingas kalnų ežeras Štrbske Plesas yra svarbi turizmo traukos vieta, visus metus veikiantis kurortas su puikiai įrengta infrastruktūra. Čia atveda siaurojo dantytojo geležinkelio linija.

Nuorodos
--------

* Štrbske Plesas *britannica.com* svetainėje
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Cerknicos ežeras |
| --- |
| Dalinai užpildytas Cerknicos ežerasDalinai užpildytas Cerknicos ežerasDalinai užpildytas Cerknicos ežeras |
| Vieta | Slovėnijos vėliava Slovėnija |
| Plotas | iki 38 km² |
| Didžiausias gylis | iki 10 m |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Cerknicos ežeras

  |
| **Koordinatės** |  45°44′59″ š. pl. 14°22′20″ r. ilg.﻿ / ﻿45.74972°š. pl. 14.37222°r. ilg.﻿ / 45.74972; 14.37222Koordinatės: 45°44′59″ š. pl. 14°22′20″ r. ilg.﻿ / ﻿45.74972°š. pl. 14.37222°r. ilg.﻿ / 45.74972; 14.37222 |
|  |
|  Vikiteka | Cerknicos ežeras |

**Cerknicos ežeras** (slovėn. *Cerkniško jezero*) – laikinas ežeras pietvakarių Slovėnijoje, karstiniame lauke (Cerknica Polėje), apsuptame Javorniko aukštumų ir Slivnicos. Po lietaus laukas užsipildo vandeniu, didžiausias ežero plotas gali siekti 38 km², gylis – iki 10 m (vidutinis plotas 26 km², gylis – 6,1 m). Požeminėmis ertmėmis ir kanalais sausrų metu vanduo nuteka ir laukas vėl tampa sausas. Ežero būklė yra labai nepastovi – jis gali neišnykti keletą metų iš eilės, o kartais nesusidaro visus metus. Svarbiausia gyvenvietė prie ežero – Cerknica.

Cerknicos ežeras minimas dar Stabono „Geografijoje" kaip „marša, vardu Lugeonas".

Cerknicos laukas ežerui išdžiuvus
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Kalavesis |
| --- |
| Kalavesio salos ties KuopijuKalavesio salos ties KuopijuKalavesio salos ties Kuopiju |
| Vieta | Suomijos vėliava Suomija |
| Plotas | 472,76 km² |
| Kranto linijos ilgis | 18,8 km |
| Kilmė | Ledyninis |
| Vidutinis gylis | 5-10 m |
| Didžiausias gylis | 90 m |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Kalavesis

  |
| **Koordinatės** |  62°49′0″ š. pl. 27°47′0″ r. ilg.﻿ / ﻿62.81667°š. pl. 27.78333°r. ilg.﻿ / 62.81667; 27.78333Koordinatės: 62°49′0″ š. pl. 27°47′0″ r. ilg.﻿ / ﻿62.81667°š. pl. 27.78333°r. ilg.﻿ / 62.81667; 27.78333 |

**Kalavesis** (suom. *Kalavesi*) – ežeras vidurio Suomijoje, Šiaurės Savonijoje, telkšo 81,8 m aukštyje virš jūros lygio. Ilgis šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi 50 km, plotis iki 15 km. Gylis iki 90 m. Kranto linija labai raižyta, ežere gausybė (1929) salų. Supa miškai. Kalavesis drauge su aplinkiniais ežerais – Suvasvesiu, Jurusvesiu, Muruvesiu, Melavesiu ir Ristavesiu – sudaro ežerų sistemą, vadinamą Iso Kala (plotas 890 km²).

Kalavesio pusiasalyje įsikūręs Kuopijo miestas. Kitos didesnės pakrančių gyvenvietės: Silinjervis, Maninka, Putosalmis ir kt.
| Melarenas |
| --- |
| MelarenasMelarenasMelarenas |
| Vieta | Švedija |
| Plotas | 1140 km² |
| Kilmė | tektoninė-ledyninė |
| Vidutinis gylis | 13 m |
| Didžiausias gylis | 63 m |
| Tūris | 14 km³ |
| Įteka | Eskilstuna, Fyrisas, Svartas |

**Melarenas** (šved. *Mälaren*) – trečias pagal dydį Švedijos ežeras (po Venerno ir Veterno), telkšantis Svealando regione, į vakarus nuo Stokholmo. Ežeras ribojasi su šiais lėnais: Uplandu, Siodermanlandu, Nerke ir Vestmanlandu. Melarenas išsidriekęs rytų-vakarų kryptimi 120 km, krantai labai raižyti. Ežere gausu salų (~1200): Selaionas (91 km²), Feringsė (79 km²), Adelsė, Bjėrkė, Ekerė, Helgė, Kungsholmenas, Lila Esingenas, Lovionas, Munsė, Stora Esingenas ir kt. Kanalais ir protakomis jungiasi su Baltijos jūra, Jelmareno ežeru. Vykdoma laivyba, pakrantėse gausu poilsiaviečių. Melareno pakrantėse ir salose įsikūrę miestai: Stokholmas, Vesterosas, Sioderteljė, Strengnesas, Bolsta.

Ežero salose išlikę vikingų gyvenviečių liekanų, tarp jų ir Birka, įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Pasak skandinavų mitologijos ežerą sukūrė deivė Gevjunė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 279
| Turnetreskas |
| --- |
|  |
| Vieta | Švedijos vėliava Švedija |
| Plotas | 332 km² |
| Kilmė | Ledyninis |
| Vidutinis gylis | 51 m |
| Didžiausias gylis | 168 m |
| Tūris | 17,1 km³ |
| Įteka | Abiskojaka (*Abiskojåhka*) |
| Išteka | Tornė (*Torne älv*) |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Turnetreskas

  |
| **Koordinatės** |  68°22′00″ š. pl. 19°06′00″ r. ilg.﻿ / ﻿68.36667°š. pl. 19.10000°r. ilg.﻿ / 68.36667; 19.10000Koordinatės: 68°22′00″ š. pl. 19°06′00″ r. ilg.﻿ / ﻿68.36667°š. pl. 19.10000°r. ilg.﻿ / 68.36667; 19.10000 |
|  |
|  Vikiteka | Turnetreskas |

**Turnetreskas** (šved. *Torneträsk*, suom. *Torniojärvi*) − ežeras šiaurinėje Švedijos dalyje, Laplandijoje. Tai septintas pagal dydį ir antras pagal gylį ežeras Švedijoje.

Turnetreskas yra didžiausias kalnų ežeras visoje Skandinavijoje. Suformuotas paskutinio ledynmečio, ežeras paprastai nuo gruodžio mėnesio iki birželio vidurio būna padengtas ledu. Vasarą, lygiai mėnesį nuo birželio 13 d. iki liepos 13 d. Saulė čia nenusileidžia visą parą.

Palei pietinį ežero krantą driekiasi Europos automobilinis maršrutas E10 O, Moskenesas (Norvegija) − Lulėjas (Švedija) ir geležinkelio atšaka Narvikas − Stokholmas. Ežero pietvakariuose išsidėstęs Abisko nacionalinis parkas. Šiaurinė ežero dalis beveik neištyrinėta.

Nuo Abisko į pietų pusę nutiestas *Karališkasis kelias* (*Kungsleden*) − garsus pėsčiųjų maršrutas, nusidriekęs apie 450 km.

Nuorodos
--------

* Turnetresko ežero nuotraukos (rusų k.)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Kahulas |
| --- |
|  |
| Vieta | Ukrainos vėliava Ukraina (Odesos sritis)Moldavijos vėliava Moldavija |
| Plotas | 82-93,5 km² |
| Vidutinis gylis | 1,5-2 m |
| Didžiausias gylis | 7 m |
| Tūris | 0,18 km³ |
| Įteka | Kahulas |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Kahulas

  |
| **Koordinatės** |  45°23′00″ š. pl. 28°24′00″ r. ilg.﻿ / ﻿45.38333°š. pl. 28.40000°r. ilg.﻿ / 45.38333; 28.40000Koordinatės: 45°23′00″ š. pl. 28°24′00″ r. ilg.﻿ / ﻿45.38333°š. pl. 28.40000°r. ilg.﻿ / 45.38333; 28.40000 |

**Kahulas** (ukr. *Кагул*, rumun. *Lacul Cahul*) – užliejamas ežeras Dunojaus žemupyje, telkšantis Renio miesto pietryčiuose, Odesos srityje. Ežero plotas nepastovus – 82-93,5 km², priklausantis nuo metų laiko. Vidutinis gylis 1,5-2 m, didžiausias 7 m. Pietinė ežero dalis plati (plotis iki 11 km, ilgis – 18 km), šiaurinė dalis siaura, ištysusi (plotis iki 2 km, ilgis – 15 km). Temperatūra vasarą pakyla iki 30 °C šilumos, žiemą ežeras užšąla. Vandens mineralizacija nuo 0,8 iki 1,5 g/l. Šiaurėje įteka Kahulo upė.

Nedidelė (maždaug 1 km) šiaurinio kranto atkarpa driekiasi Moldovos teritorijoje. Šioje dalyje įrengta vandenvietė, kuri aprūpina vandeniu drėkinimo sistemas, esančias netoli Kahulo ir Džurdžuleštų miestų.

Geografija
----------

Šiauriniai krantai aukšti, išraižyti raguvų, pietiniai – žemi, užpelkėję ir apaugę viksvameldžiais. Dugnas pasidengęs pilku dumblo sluoksniu, seklumose dugnas smėlėtas.

Kahulas jungiasi su Dunojum ir Kartalo ežeru, kurį jungia protakis. Nuo Dunojaus atskirtas damba, seniau ežeras buvo naudojamas kaip vandens saugykla. Vanduo Kahule reguliuojamas šliuziniais žuvitakiais ir kanalu.

Gyvūnija ir augalija
--------------------

Paplitusi vandens augalija. Kahulo pakrantėse lizdus suka paukščiai.

Ežere gyvena karšiai, šamai, lydekos ir kitos verslinės žuvų rūšys. Veisiami baltieji plačiakakčiai, baltieji amūrai, karpiai. Ežere vystoma žuvininkystė, kuria užsiima pakrančių kaimeliuose įsikūrusios įmonės.

Saugant gamtos išteklius ežere tam tikrais laikotarpiais ribojama žuvininkystė.
| Kugurlujus |
| --- |
| Ežero pakrantėEžero pakrantėEžero pakrantė |
| Vieta | Ukraina (Odesos sritis) |
| Plotas | 108 km² |
| Didžiausias gylis | 2,4 m |

**Kugurlujus** (ukr. *Кугурлуй*) – ežeras Ukrainos pietvakariuose, Odesos srityje, Rumunijos ir Moldavijos pasienyje, Dunojaus žemupio žemumoje prie Dunojaus deltos. Prataka jungia Kugurlujų su Jalpugo ežeru, o šį savo ruožtu prataka jungia su Dunojumi. Tai lėkštas, pelkėtas, beveik neužšąlantis upės užutėkis. Per potvynius vanduo iš Dunojaus papildo ežero vandenis.

Augaliją sudaro vandens augalai, ežere gausu ir vandens paukščių, ypač ančių bei žąsų. Iš viso jų priskaičiuojama per 20 000. Iš retesnių paukščių rūšių aptinkamos rudagalvė antis bei garbanotasis pelikanas. Iš žuvų veisiasi pontinė perpelė. Į Ramsaro sąrašą teritorija įtraukta 1995 m.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  *Кугурлуй*. Енциклопедія Сучасної України. Nuoroda tikrinta 2022-05-01.
2. ↑  *Jalpuhas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-05-01.
3. ↑  „Kuhurlui Lake". *Ramsar Sites Information Service*. Nuoroda tikrinta 25 April 2018.
**Algirdas Vladislovas Butkevičius** (g. 1939 m. vasario 16 d. Dainiūnų kaime, Biržų rajonas) – žurnalistas, tautodailininkas, literatas, kraštotyrininkas.

Biografija
----------

Baigęs Pabiržės vidurinę mokyklą, studijavo Vilniaus universitete. Įgijo žurnalisto specialybę. Mokytojavo Pasvalio rajono Krinčino, Rimkūnų ir Deglėnų aštuonmetėse mokyklose, dirbo Biržų rajono laikraščio „Biržiečių žodis" redakcijoje laiškų, žemės ūkio skyrių vedėju, redaktoriumi. 1990–1995 m. Biržų rajono savivaldybės tarybos narys, tarybos pirmininko pavaduotojas. Parengė ir išleido informacinius leidinius „Biržų kalendorius" (1991–1993), "Biržų kraštas. Etnomuzika", parašė eilėraščių ir drožinių knygą „Metų laiptai", eilėraščių rinkinį "Grįžtu į save", biografinių apybraižų ir pokalbių knygą "Biržų krašto siluetai", redagavo monografiją apie Vabalninką. Vienas iš knygų „Biržų istorijos apybraižos" autorių. Lietuvos žurnalistų sąjungos Aukštaitijos zonos apybraižos konkurso laureatas ir prizininkas. 2014 metų Antano Macijausko premijos laureatas. Biržų rajono savivaldybės Garbės pilietis.

Sukūrė apie 40 ąžuolo skulptūrų. Svarbiausi darbai: paminklas Sibiro tremtyje nukankintiems mokytojams Užušiliuose, paminklas kanklininkui Petrui Lapienei, paminklas tremtiniams Biržų geležinkelio stotyje, paminklas 1863 metų sukilėliams Biržų girioje, paminklas mokslininkui T. Grotusui Likėnuose ir kt. 2012 m. suteiktas meno kūrėjo statusas. 2019 metais Biržuose, Vytauto g, 20, įsteigė savo drožinių - "Medinukų galeriją." Už Biržų krašto atminties ir garbės žadinimą skirta 2012 m. „Biržų garbės" nominacija.

Sutuoktinė Ona, vaikai Vaidotas ir Alma.[reikalingas šaltinis]

Išnašos
-------

1. 1 2 3  [ Archyvas :: 2014 metų Antano Macijausko premija – biržiečiui žurnalistui Algirdui Vladislovui Butkevičiui
]. Lietuvos žurnalistų sąjunga. Nuoroda tikrinta 2024-02-16.
| Olivija |
| --- |
| Olivijos žemupys šalia Ušuajos Olivijos žemupys šalia Ušuajos |
| **Ilgis** | 30 km |
| **Baseino plotas** | 624 km² |
| **Vidutinis debitas** | 6 m³/s |
| **Ištakos** | Karbachalio kalnagūbris |
| **Žiotys** | Biglio sąsiauris |
| **Šalys** | Argentinos vėliava Argentina |
|  |
|  **Vikiteka** | Olivija |

**Olivija** (isp. *Río Olivia*) – upė Argentinos pietuose, Ugnies Žemės provincijoje, Ugnies Žemės salos pietuose. Prasideda Karbachalio kalnagūbryje, piečiau Fanjano ežero. Aukštupyje prateka Alto ežerą, teka į pietryčius giliu slėniu. Žemupyje pasuka į pietus, slėnis pelkėtas. Įteka į Biglio sąsiaurį (Ušuajos įlanką) ties rytiniu Ušuajos pakraščiu.

Didžiausi intakai – Bebanas, Esmeralda.

Pelkėtas Olivijos slėnis
Vagoje daug rėvų. Aukštupys patenka į Ugnies Žemės nacionalinį parką. 1947 m. ant Olivijos įrengta hidroelektrinė.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4  Andrea Coronato, Fernando R. Coronato, Elizabeth Mazzoni, Mirian Vázquez. *Patagonia: una síntesis de su geografía física*. Ediciones Universidad Nacional de la Patagonia Austral, 2017.
2. ↑  CUENCAS VARIAS DE TIERRA DEL FUEGO, *hidricosargentina.gov.ar*
Jugoslaviška mina PMM su atotampa
**Atotampa** (angl. *tripwire*; rus. *растяжка*) – įtempta viela ar virvė, vienu galu pririšta prie mechaninio sprogdiklio, naudojama kaip minos jutiklis. Kareiviui užkliuvus už atotampos mechaninis sprogdiklis susprogdina miną. Atotampos plačiai naudojamos iš granatų darant improvizuotas minas. 

Atotampos paprastai naudojamos su skeveldrinėmis priešpėstinėmis minomis bei su signalinėmis minomis. Atotampos labai padidina tokių minų efektyvumą. Kartais naudojamas ir su fugasinėmis minomis. 

JAV kareiviai minų atotampoms aptikti kartais naudoja aerozolines virvutes (angl. *Silly String*), kurios išpurškiamos įtartiname plote. Jei aerozolinė virvutė nugula ant žemės, toje vietoje atotampų nėra. O jei atotampa yra, tenai virvutė būna pakilusi aukštyn, tačiau susprogdinti minos negali, nes yra labai lengva. Taip aerozolines virvutes JAV kareiviai naudoja Irake.

* Rusiškas sprogdiklis MUV, naudojamas su atotampomisRusiškas sprogdiklis MUV, naudojamas su atotampomis
* Jugoslaviška kuolelinė mina PMR-2A, kairėje, kiek įstrižai eina atotampa.Jugoslaviška kuolelinė mina PMR-2A, kairėje, kiek įstrižai eina atotampa.
* JAV kareivis apmokymuose mokosi aptikti atotampas džiunglėseJAV kareivis apmokymuose mokosi aptikti atotampas džiunglėse

Nuorodos
--------

1. ↑  Martens, Ellin (2006-11-19). „Not So Silly String In Iraq". TIME.com. Suarchyvuotas originalas 2013-08-23. Nuoroda tikrinta 2007-10-16.
2. ↑  „A Serious Use For Silly String". CBS News. 2006-12-06. Suarchyvuotas originalas 2007-10-17. Nuoroda tikrinta 2007-10-16.
3. ↑  „FOX VIDEO: 'Silly String' is saving lives over in Iraq". The Raw Story. Suarchyvuota iš originalo 2007-10-12. Nuoroda tikrinta 2007-10-16.

* Как обезвредить растяжку из гранаты?
| **Leedsichthys problematicus** |
| --- |
| Leedsichthys problematicus)*Leedsichthys problematicus* |
| Apsaugos būklė |
| Išnykę (IUCN 3.1),  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Stipinpelekės žuvys  *( Actinopterygii)* |
| Būrys: | *Pachycormiformes*  *( Pachycormiformes)* |
| Šeima: | *Pachycormidae*  *( Pachycormidae)* |
| Gentis: | *Leedsichthys*  *( Leedsichthys)* |
| Rūšis: | *Leedsichthys problematicus*  *( Leedsichthys problematicus)* |

 |
| Binomas |
| ***Leedsichthys problematicus***Linnaeus, 1889 |

***Leedsichthys*** – Juros periodu gyvenusi gigantiška žuvis, kuri, manoma, dydžiu prilygo šiuo metu gyvenančiam mėlynajam banginiui. 

Artimiausia išlikusi rūšis yra dumblažuvė, bet ji tik gana tolimai gimininga. Spėjamas jos ilgis yra nuo 9 iki 16 metrų. Žuvies skeletas buvo tik iš dalies sukaulėjęs, nemažai jo dalių (didele dalimi ir stuburo slanksteliai) tebebuvo kremzliniai ir iškasenose neišliko, todėl ilgį nustatyti sunku. Iškasenose aptikta į metines augimo rieves panašių žymių, pagal kurias manoma, kad žuvis iki galutinio dydžio užaugdavo per maždaug 21–25 metus. Ji mito zooplanktonu. Vienoje iškasenų aptikta Liopleurodono puolimo žymių, tačiau nustatyta, kad ataka buvo nesėkminga ir plėšrūno padaryta žaizda užgijo. Taigi žuviai nebuvo mirtinai pavojingi net ir patys grėsmingiausi to meto plėšrūnai.

Žuvis pavadinta pagal jos atradėją Alfred Nicholson Leeds. Rūšies pavadinimas *problematicus* suteiktas, nes žuvies iškasenos gana sunkiai atpažįstamos bei interpretuojamos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „IUCN Red List - Balaenoptera musculus". IUCN Red list. Suarchyvuotas originalas 2012-05-04. Nuoroda tikrinta 2011-10-26.
2. ↑  „"Biggest Fish Ever Found" Unearthed in U.K". News.nationalgeographic.com. 2003 m. spalio 1 d. Nuoroda tikrinta 2008-11-03. `{{cite web}}`: Patikrinkite date reikšmes: `|date=` (pagalba)
|  |
| --- |
|  |
| Marko Aurelijaus statulos kopija  Kampidoljo akštė, Roma |
|  |

|  |
| --- |
|  |
| Raito Marko Aurelijaus statula  Kapitolijaus muziejai, Roma |
|  |

**Raito Marko Aurelijaus statula** – bronzinė Sen. Romos II a. skulptūra, vaizduojanti imperatorių Marką Aurelijų ant žirgo. Statulos originalas yra Kapitolijaus muziejuose, kopija − gretimoje muziejams Kampidoljo aikštėje.

Apie skulptūrą
--------------

Raito Marko Aurelijaus statula galėjo būti sukurta 176 m. jo pergalės prieš germanų gentis proga arba 180 m. iškart po imperatoriaus mirties. Statula yra vienintelė išlikusi raito Romos imperatoriaus (ar kito veikėjo) statula, nes visos kitos buvo išlydytos vėlesniais laikais. Statulos išlikimą galima paaiškinti tuo, kad vėlesniais laikais buvo manoma, kad joje vaizduojamas imperatorius Konstantinas I, pirmasis krikščioniškasis Romos imperatorius. Originali statulos pastatymo vieta nežinoma, pati skulptūra antikiniuose šaltiniuose neminima.

Statula pirmąkart paminėta X a. stovinti aikštėje priešais Laterano Šv. Jono baziliką. Bet gali būti, kad ji ten stovėjo jau VIII a. pabaigoje, nes Karolis Didysis norėjo sukurti aikštę Achene pagal Laterano pavyzdį ir atsigabeno raitelio statulą iš Ravenos. 1538 m. statula, popiežiaus Pauliaus III iniciatyva, buvo perkelta į Kampidoljo aikštę, kurios naują architektūrinį projektą paruošė Mikelandželas. Statulos postamentą irgi suprojektavo Mikelandželas. 1981 m. nustačius ardantį užteršto Romos oro poveikį statulai, ji buvo iškelta iš aikštės ir restauruota iki 1989 m. Dabar yra gretimuose Kampidoljo aikštei Kapitolijaus muziejų Konservatorių rūmuose. 1997 m. Kampidoljo aikštės centre buvo pastatyta statulos kopija.

Statula vaizduoja imperatorių kariniais rūbais, tačiau jo sandalas yra civilinis, būdingas senatoriams. Imperatoriaus barzda yra ženkliai didesnė nei kituose jo atvaizduose. Tikima, kad po arklio koja galėjo būti nugalėtą priešą vaizduojanti statula. Ištiestoje rankoje imperatorius tikriausiai laikė šiuo metu nežinomą objektą. Specialios iškalimo technikos pagalba originali imperatoriaus statula buvo sukurta, kad spindėtų kaip auksinė. Statulos matmenys yra dvigubai didesni už natūralų žmogaus (aukštis be postamento − 424 cm). Statula įtakojo renesanso skulptorius. Įtakos apraiškas galima įžvelgti Donatelo statuloje „Gattamelata" Padujoje ir Andrea del Verrocchio raito generolo Bartolomeo Colleoni statuloje Venecijoje.

Taip pat skaitykite
-------------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Raito Marko Aurelijaus statula** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Trajano kolona
* Kapitolijaus vilkė
* Cestijaus piramidė

Išnašos
-------

1. ↑  Kapitolijaus muziejų informacija Archyvuota kopija 2013-12-15 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  capitolini.info
3. ↑  bluffton.edu
| **Raimonda Murmokaitė** |
| --- |
|  |
| Raimonda Murmokaitė konferencijos metu. Haga, 2018 m. |
| Gimė | 1959 m. liepos 17 d. (64 metai) |
|  |
| Veikla | diplomatė, Lietuvos Respublikos ambasadorė prie Jungtinių Tautų, Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos prezidentė (2014 m. vasarį) |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Raimonda Murmokaitė** (g. 1959 m. liepos 17 d.) – Lietuvos diplomatė, 2012–2017 m. ėjo Lietuvos Respublikos ambasadorės prie Jungtinių Tautų pareigas.

Nuo 2022 m. – Lietuvos Respublikos ambasadorė Estijos Respublikoje.

Biografija
----------

Nuo 1977 iki 1982 m. ji studijavo romanų-germanų filologiją Vilniaus universitete, 1992–1993 m. – visuotinį administravimą Monterėjaus tarptautinių studijų institute JAV, o 1994 m. – diplomatijos ir saugumo studijas Birmingamo universitete.

1994 m. diplomatė pradėjo darbą URM. Nuo 1998 iki 2001 m. R. Murmokaitė dirbo Lietuvos ambasadoje Italijoje.

2003 m. lietuvė tapo JT Amerikos, Afrikos, Azijos ir Okeanijos departamento direktore. Nuo 2009 iki 2012 m. Lietuvos URM ji vadovavo Jungtinių Tautų, Tarptautinių organizacijų ir Žmogaus teisių departamentui.

2012 m. spalio 25 d. R. Mumokaitė tapo Lietuvos Respublikos ambasadore prie Jungtinių Tautų.

2014 m. vasario mėnesį lietuvė buvo Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos prezidentė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  NEW PERMANENT REPRESENTATIVE OF LITHUANIA PRESENTS CREDENTIALS
2. ↑  ELTA, *Prezidentas suteikė įgaliojimus Lietuvos ambasadoriams Estijoje ir Moldovoje*,
3. ↑  Her Excellency Raimonda Murmokaitė


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Dalius Čekuolis** | **Lietuvos Respublikos ambasadorius prie Jungtinių Tautų  Vaizdas:UFlag of the United Nations.svg**2012 – 2017 | Po to:**Audra Plepytė-Jara** |
| Prieš tai:**Princas Zeid bin Ra'ad** | **Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos prezidentė** 2014 m. vasaris | Po to:**-** |
| **Sebastian Konecki** |
| --- |
| Gimė | 2003 m. spalio 11 d. (20 metų) |
|  |
| Veikla | Šuolių į vandenį sportininkas |
|  |
| Žinomas (-a) už | Lietuvos čempionas |

**Sebastian Konecki** (g. 2003 m. spalio 11 d.) – Lietuvos šuolių į vandenį sportininkas, šalies čempionas.

Biografija
----------

Treneris - Kęstutis Autukas.

2021 m. Europos jaunimo čempionate varžėsi dvejose rungtyse. Vaikinų 1 m tramplino rungtyje užimta 22-oji vieta, o 3 m tramplino varžybose sportininkas liko 24-as. Tais pačiais metais Ukrainoje vykusiame pasaulio jaunimo čempionate sportininkas gerino pozicijas. 3 m rungtyje liko 20-as, o 1 m tramplino varžybose užimta 14-a vieta.

2022 m. Konecki tapo Lietuvos bendrosios įskaitos čempionu. Tais pačiais metais sportininkas debiutavo 2022 m. pasaulio vandens sporto čempionate. Konecki dalyvavo vyrų šuoliuose nuo 1 m aukščio tramplino. Atrankoje sportininkas surinko 257,50 taškų ir liko 41-oje pozicijoje.

2023 m. pasaulio vandens sporto čempionate Konecki dalyvavo dvejose rungtyse. Vyrų šuoliuose nuo 1 m aukšto tramplino sportininkas su 216,45 taškais liko 62-oje vietoje, o šuoliuose nuo 3 m tramplino su 222,60 taškais liko 66-oje vietoje.

2024 m. pasaulio vandens sporto čempionate Konecki dalyvavo trijose rungtyse. Vyrų šuoliuose nuo 1 m aukščio tramplino sportininkas su 243,55 taškais liko 34-oje vietoje, o šuoliuose nuo 3 m tramplino su 283,35 taškais liko 50-oje vietoje. Sinchroniniuose šuoliuose poroje su Martynu Lisausku užimta 24-oji vieta.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Sostinėje baigėsi Lietuvos šuolių į vandenį čempionatas". Lietuvos plaukimo federacija. Nuoroda tikrinta 2022 m. liepos 3 d..
2. ↑  „Pasaulio jaunimo šuolių į vandenį čempionatą S.Konecki užbaigė 14-oje vietoje". sportas.lt. Nuoroda tikrinta 2022 m. liepos 3 d..
3. ↑  „Lietuvos šuolininkas į vandenį debiutavo pasaulio čempionate". Lietuvos rytas. Nuoroda tikrinta 2022 m. liepos 3 d..

Nuorodos
--------

* FINA svetainėje
Činghajaus-Tibeto geležinkelis 2008 m.
**Činghajaus-Tibeto geležinkelis** arba **Čingdzango geležinkelis** (kin. 青藏鐵路, pinyin: *Qīngzàng Tiělù*) – aukštumų geležinkelis Kinijoje, jungiantis Siningą (Činghai provincija) su Lasos miestu Tibeto autonominiame regione. Geležinkelio ilgis – 1956 km. 815 km atkarpa tarp Siningo ir Goldmudo buvo nutiesta dar 1984 m. o likusi 1142 km ilgio atkarpa nuo Goldmudo iki Lasos atidaryta 2006 m. Tai pirmasis geležinkelis, Tibetą sujungęs su bet kokia kita Kinijos provincija. Taip pat Tibetas yra paskutinis provincijos lygio regionas, kuriame buvo nutiestas geležinkelis. Iki tol dėl itin kalvoto kraštovaizdžio ir amžinojo įšalo buvo sunku nutiesti geležinkelį. Keleiviniai traukiniai vyksta iš Pekino, Čengdu, Čongčingo, Guangdžou, Šanchajaus, Siningo ir Landžou. Kelionė iš Lasos į Guangdžou ar Šanchajų trunka apie 3 dienas.

Tai aukščiausiai esantis geležinkelis pasaulyje. Jo linija kerta Tangulos kalnų perėją, kuri iškilusi į 5072 m aukštį virš jūros lygio. Tangulos geležinkelio stotis įsikūrusi 5 068 m aukštyje (33°00′18.50″ š. pl. 91°38′57.70″ r. ilg.﻿ / ﻿33.0051389°š. pl. 91.6493611°r. ilg.﻿ / 33.0051389; 91.6493611) ir taip pat yra aukščiausia pasaulyje. Fenghuošano tunelis yra aukščiausias pasaulyje (4905 m). Apskritai apie 80 % (daugiau kaip 960 km) Goldmudo–Lasos geležinkelio linijos atkarpos eina didesniame nei 4000 m aukštyje. Geležinkelis eina per 675 tiltus, kurių bendras ilgis 159,88 km. Apie 550 km geležinkelio nutiesta amžinojo įšalo teritorijoje.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Činghajaus-Tibeto geležinkelis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Detalus Činghajaus-Tibeto geležinkelio žemėlapis Archyvuota kopija 2010-03-24 iš Wayback Machine projekto.
**Genovaitė Četkauskaitė** (1925 m. kovo 26 d. Paželviai, Ukmergės raj.- 2021 m. lapkričio 18 d.), etnomuzikologė, humanitarinių mokslų daktarė.

Biografija
----------

1949 m. baigė Vilniaus pedagoginio instituto Filologijos fakultetą, 1954 m. Lietuvos konservatoriją, Jadvygos Čiurlionytės klasę.

1950–1971 m. Vilniaus M. K. Čiurlionio meno mokyklos dėstytoja. 1956–1961 m. Lietuvių kalbos ir literatūros instituto Tautosakos skyriaus mokslinė bendradarbė, 1954–2000 m. Lietuvos konservatorijos, nuo 1992 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademijos Liaudies muzikos laboratorijos, nuo 1993 m. Muzikologijos instituto Etnomuzikologijos skyriaus bendradarbė, 1959–1984 m. kabineto (skyriaus) vedėja. 1984 m. menotyros kandidatė. Jai vadovaujant sudaryta nuosekli archyvinio darbo metodika, suintensyvėjo liaudies dainų šifravimas, rankraštinių rinkinių sudarymas, medžiagos sisteminimas, sudarant melodijų ir tekstų katalogus.

Mokslinė veikla
---------------

Kūrė lietuvių liaudies dainų melodijų katalogą. Sukūrė lietuvių liaudies dainų melodijų tipologinės klasifikacijos principus, kuriais remiantis sudarytas LMA Lietuvių liaudies dainų melodijų tipologinis katalogas. Jo klasifikacijos metodas taikytas ir jos pačios parengtame lietuvių liaudies dainų rinkinyje „Dzūkų melodijos", o teoriškai pagrįstas bei apibendrintas monografijoje „Lietuvių liaudies dainų melodijų tipologija". Parengė lietuvių liaudies dainų plokštelių leidinius.

Bibliografija
-------------

* Vakarų Europos muzikos literatūra (vadovėlis, 2 d. 1958 m.),
* Rusų muzikos literatūra (vadovėlis, 2 d. 1961–1973 m.)
* Lietuvių liaudies dainų antologija (6 plokštelės, 1966 m.)
* Lietuvių liaudies muzika I d. Dzūkų dainos, (4 plokštelės su melodijomis ir tekstais, 1974 m.)
* Dzūkų dainininkė Marija Kuodžiūtė-Navickienė (1976 m.) ,
* Dzūkų melodijos. Vilnius: Vaga, 1981 m.
* Lietuvos TSR liaudies muzika (2 plokštelės, 1986 m. serija Muzykalnoje tvorčestvo narodov SSSR),
* Lietuvių liaudies muzika (kompaktinė plokštelė, 1995 m.)
* Lietuvių liaudies dainų melodijų tipologija. (Monografija 1998 m.)
* Lietuvių liaudies muzika II d. Aukštaičių dainos. Šiaurės rytų Lietuva, 3 kompaktinės plokštelės, 3 audiokasetės su melodijomis ir tekstais, 1998 m.)
* Lietuvių liaudies muzika III d. Suvalkiečių dainos. Pietvakarių Lietuva. Vilnius. Lietuvos muzikos akademijos Muzikologijos instituto Etnomuzikologijos skyrius, (knyga ir 2 CD 2002 m.)

Šaltiniai
---------

1. ↑   Alvydas Karaška Visuotinė lietuvių enciklopedija, IV t.
Klimato juostos
**Poliarinis klimatas** (**arktinis klimatas** ir **antarktinis klimatas**) – klimatas būdingas Žemės poliarinėms sritims: Arkčiai ir Antarkčiai. Būdinga ilga, žvarbi žiema, kurios metu Saulė iš viso nepateka (būna poliarinė naktis) bei trumpa, šalta vasara, kurios metu būna poliarinė diena.

Žiemą oro temperatūra dažnai nukrenta žemiau -40 °C, o vietomis Antarktidoje – beveik iki -90 °C. Arti ašigalių esančiose vietose vasarą išsilaiko neigiama temperatūra, o toliau nuo ašigalių, jūrų pakrantėse pakyla iki 2-3 °C. Žiemą dėl anticiklonų vyrauja giedri, ramūs orai. Vasara būna debesuota, vėjuota, dažnai tvyro rūkas. Metinis kritulių kiekis mažas (200–300 mm).

Ties poliarinio klimato juosta daugiausia laikosi daugiamečiai ledynai (tiek sausumos, tiek jūrų), o ledynų nedengiamose vietose – arktinės dykumos.

Į pietus ar į šiaurę (priklausomai nuo pusrutulio) nuo poliarinės klimato juostos eina subpoliarinė juosta, kuri yra veikiama vidutinių platumų klimato.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Klimato juostos

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Poliarinis klimatas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  „Geografijos žodynas", S. Agapovas, S. Sokolovas, D. Tichomirovas. 1972 m. Kaunas, „Šviesa"
**Lipskio alaus ir spirito gamykla** – alkoholinių gėrimų gamykla, veikusi Vilniuje 1870–1935 m.

Istorija
--------

Gamyklą tuometiniame Paplaujos (dabar Paupys) priemiestyje įkūrė Ilja E. Lipskis. Greta fabrikantai Lipskiai įkūrė sodą, vadinamą Šveicarišku, pastatė medinį restoranėlį, vasaros teatro ir kėglinės paviljonus, fontaną, įvedė elektros apšvietimą. XX a. pradžioje sode veikė bufetas ir nedidelė valgykla, nedidelis teatras su koncertų sale, į kurią šeimininkas kviesdavosi muzikantus net iš Italijos.

Per metus gamykloje buvo pagaminama po milijoną kibirų (vienas kibiras – 12,99 litro) alaus. Produkcija buvo pristatyta Odesos mugėje, gamykloje gamintas alus gavo apdovanojimą Reimse vykusioje parodoje.

1935 m. rudenį Šopeno alaus darymo akcinės bendrovės (vėliau tapusios „Vilniaus tauru") pirmininkas Taubas ir įmonės direktorius Rozentalis, pasinaudoję ekonominiais I. E. Lipskio firmos sunkumais, privertė jį uždaryti savo alaus bravorą, prižadėję išmokėti kompensaciją. Tokiu būdu 4-to XX a. dešimtmečio pabaigoje Šopeno alaus darykla liko vienintelė alaus gamybos įmonė Vilniaus mieste. Tarybiniais metais Lipskio gamyklos vietoje buvo įkurta Vilniaus elektros skaitiklių gamykla.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  „Atgimstantis Paupys primins užmirštą praeitį". lrytas.lt. 2013-11-06. Suarchyvuotas originalas 2014-10-15. Nuoroda tikrinta 2014-10-11. `{{cite web}}`: Nežinomas parametras `|dead-url=` ignoruotas (`|url-status=` suggested) (pagalba)
2. ↑  „Kokį alų gėrė cariniame Vilniuje?". dundulio.lt. Nuoroda tikrinta 2014-10-11.
3. ↑  „Ar išliks istorinis "Szopen" arba "Vilniaus Tauro" bravoras?". alutis.lt. 2006-01-30. Suarchyvuotas originalas 2014-10-16. Nuoroda tikrinta 2014-10-11. `{{cite web}}`: Nežinomas parametras `|dead-url=` ignoruotas (`|url-status=` suggested) (pagalba)
4. ↑  Dumalakas, Arūnas (2014-06-08). „Nuo Markučių kalvų atsiveria kitoks Vilnius". lrytas.lt. Suarchyvuotas originalas 2014-10-15. Nuoroda tikrinta 2014-10-11. `{{cite web}}`: Nežinomas parametras `|dead-url=` ignoruotas (`|url-status=` suggested) (pagalba)
**Linklaters LLP** – tarptautinė teisinių paslaugų įmonė, vienijanti 2 680 advokatų. „Linklaters" turi ofisus 26 svarbiausių pasaulio finansų bei verslo centruose, 19 šalyse. Ši bendrovė buvo įsteigta 1838 m. Ji priklauso Magiškajam Ratui ir yra įsikūrusi Londone. „Linklaters" bendrovė yra viena iš didžiausių teisinių paslaugų įmonių pasaulyje pagal advokatų skaičių ir pajamų srautus. 2009-10 m. jos metinės įplaukos siekė £1,18 mlrd. svarų, o kiekvienam įmonės partneriui tenkantis pelnas buvo £1,2 mln. svarų.

Išnašos
-------

1. ↑  „About our business". Linklaters LLP. Suarchyvuotas originalas 2011-09-27. Nuoroda tikrinta 22 October 2010. `{{cite web}}`: Nežinomas parametras `|dead-url=` ignoruotas (`|url-status=` suggested) (pagalba)
2. ↑  „The Global 100: Most Revenue 2009". American Lawyer. Nuoroda tikrinta 13 August 2010.
3. ↑  „Clifford Chance Is Top U.K. Law Firm as Revenue Falls". Bloomberg Businessweek. 8 July 2010. Nuoroda tikrinta 22 October 2010.

Nuorodos
--------

* Oficialus *Linklaters LLP* tinklalapis
Makadamijų aliejus
**Makadamijų aliejus** arba **makadamijų riešutų aliejus** – nelakus aliejus, gaunamas iš Australijoje natūraliai augančių plačialapių makadamijų (*Macadamia integrifolia*) riešutų minkštimo.

Sudėtis
-------

Makadamijų aliejų sudaro oleino (60 %), palmitolio (19 %), linolo (1–3 %) ir α-linoleno (1–2 %) riebalų rūgštys. Kai kuriose aliejaus rūšyse taip pat yra apytiksliai panašus kiekis omega-6 ir omega-3 riebalų rūgščių. Nors makadamijos auginamos daugelyje pasaulio vietų, aliejaus riebalų rūgščių profilio aplinkos veiksniai ženkliai neįtakoja. Aliejus pasižymi tokiomis cheminėmis savybėmis, kurios tipiškai būdingos augaliniams trigliceridų aliejams. Jis taip pat yra labai stabilus dėl nedidelio polinesočiųjų riebalų rūgščių kiekio.

Savybės
-------

Makadamijų aliejus kambario temperatūroje laikosi skystas. Rafinuotos rūšies aliejus yra skaidrus, jo spalva paprastai būna šviesiai gintarinė, turi silpną riešutų skonio aromatą. Įmanoma aliejų išvalyti taip, jog jis taptų visiškai skaidrus, bet jo silpnas riešutų skonio aromatas išliktų.

Panaudojimas
------------

Makadamijų aliejus plačiai naudojamas šiandieninėje Australijos virtuvėje. Dėl aukštos smilkimo temperatūros (210 °C), jis naudojamas kepime. Juo taip pat gardinami ir šalti valgiai, pvz. salotos. Neužšaldyto aliejaus galiojimo trukmė siekia 1–2 metus. Jo antiinflamacinės savybės padeda gerinti atmintį, taip pat padeda sumažinti astmos sukeliamą poveikį.

Makadamijų aliejus taip pat naudojamas kosmetiniuose produktuose, pvz. kaip minkštinantis tepalas ar kvepalų fiksatorius. Dėl jo minkštumo ir didelio oksidacinio stabilumo, aliejus naudojamas odos priežiūros produktuose, kaip, pvz. kremams nuo saulės.

Makadamijų aliejus yra puikus audinių taukų pakaitalas daugelyje vartojimo sričių. Aliejus taip pat tinka plaukų priežiūrai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kleemann, Michael (2010-03-07). „Organic & Natural Life - Business Opportunities". xing.com. Suarchyvuotas originalas 2013-10-02. Nuoroda tikrinta 2012-08-15.
Manilaido sala
**Manilaidas** (est. *Manilaid*) – Estijai priklausanti salelė Rygos įlankoje, tarp Kihnu salos ir Testamos pusiasalio žemyninėje šalies dalyje. Plotas 1,9 km², plotis – 0,5 km, aukščiausia vieta – 5,2 m virš jūros lygio. Kartu su šalimais esančiomis negyvenamomis salelėmis Sorgu ir Anilaidu sudaro Manijos gyvenvietę. Administraciškai priskiriama Testamos valsčiui, Pernu apskrityje.

Pirmą kartą dokumentuose paminėta 1560 m. Sala buvo negyvenama iki 1933 m. kai iš kaimyninės Kihnu salos čia gyventi atsikraustė apie 100 gyv. Geriausiais laikais Manilaide gyveno apie 150 gyventojų. Vėliau, tarybiniu laikotarpiu, jų skaičius sumažėjo. 2011 m. duomenimis, Manilaide gyvena 47 žmonės.

Pagrinde veši pievos, miškų beveik nėra. Salos centre yra *Kokkõkivi* riedulys (didžiausias Pernu apskrityje). Jo aukštis siekia 3,4 m, masė – 20 m³. Papinos pusiasalio kyšulyje stovi 8 m aukščio švyturys. 1991 m. sala paskelbta gamtos rezervatu. Manilaidą galima pasiekti keltu iš Munalaiu prieplaukos, esančios žemyninėje šalies dalyje. Žiemą užšalus Rygos įlankai salą galima pasiekti ledo keliu.

* ŠvyturysŠvyturys
* Gyvenvietės centrasGyvenvietės centras
* RiedulysRiedulys

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Manilaidas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  „Külad" (estų). Tõstamaa vald. Suarchyvuotas originalas 2011-09-20. Nuoroda tikrinta 2012-04-20.

Koordinatės: 58°12′49″ š. pl. 24°07′16″ r. ilg.﻿ / ﻿58.21361°š. pl. 24.12111°r. ilg.﻿ / 58.21361; 24.12111
| Hua Humas |
| --- |
| Hua Humo upė Hua Humo upė |
| **Ilgis** | 12,5 km |
| **Baseino plotas** | 1055 km² |
| **Ištakos** | Lakaro ežeras |
| **Žiotys** | Pirihueiko ežeras |
| **Šalys** | Argentinos vėliava Argentina, Čilės vėliava Čilė |
|  |
|  **Vikiteka** | Hua Humas |

**Hua Humas** (isp. *Río Hua-Hum*) – nedidelė upė Argentinoje (Neukeno provincija) ir Čilėje (Los Rioso regionas, Valdivijos provincija). Išteka į Lakaro ežero Argentinoje šiaurės vakarinio galo. Pratekėjusi 2,5 km Hua Humo perėja kerta Patagonijos Andų kalnus ir teka į šiaurės vakarus per Čilę. Įteka į Pirihueiko ežerą. Per jį ežerų ir upių kaskadomis patenka į Valdivijos upės baseiną. Tai viena iš nedaugelio Argentinos upių, priklausanti Ramiojo vandenyno baseinui.

Intakas – Maikenas (kairysis).

Gyvenvietės prie upės: Pirehueikas, Vilja La Frontera, Puerto Pirehueikas.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  Hans Niemeyer. Hoyas hidrográficas de Chile, Décima Región. Santiago de Chile: Ministerio de Obras Públicas (Chile), Dirección General de Aguas.
2. ↑  Cuenca del río Hua Hum, *hidricosargentina.gov.ar*