recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Decathlon|  |
| Forma | Privati bendrovė |
| Pramonė | Mažmeninė prekyba |
| Įkurta | 1976 m. |
| Įkūrėjas (-ai) | Michel Leclercq |
| Centrinė būstinė | Vilnev d'Askas, Prancūzijos vėliava Prancūzija |
| Vietų skaičius | 2 080 parduotuvių 56 šalyse (2023 m.) |
| Svarbiausi darbuotojai | Barbara Martin Coppola (vadovė) |
| Produkcija | Apranga, sporto drabužiai, sporto įranga |
| Pajamos | 15,4 mlrd. JAV dol. (2022 m.) |
| Darbuotojų | 105 000 (2022 m.) |
| Tinklalapis | decathlon.com |

**Decathlon** – Prancūzijos mažmeninės prekybos įmonė, specializuojanti sporto prekių ir drabužių produkcijos platinime. 2023 m. įmonė turėjo 2 080 parduotuvių 56 pasaulio šalyse. „Decathlon" yra didžiausia sporto prekių mažmenininkė pasaulyje.

„Decathlon" įmonė pati užsiima savo prekių tyrimais, projektavimu, gamyba, logistika ir platinimu. Įmonės tyrimų ir projektavimo centrai išsidėstę įvairiose Prancūzijos miestuose. Įmonė registruoja apie 40 savo patentų per metus.

„Decathlon" išskirtinė tuo, kad skirtingoms sporto šakoms kuria skirtingų ženklų prekes. Prekių asortimentas apima daugumą sporto šakų – nuo žirginio sporto iki nardymo.

Istorija
--------

Šalys, kuriose yra „Decathlon" parduotuvių
Įmonę 1976 m. Lilyje įkūrė verslininkas Michel Leclercq. Iš pradžių įmonė buvo vadinta „Oxylane" vardu.

Po 10 metų įmonė pradėjo plėstis į užsienį. 1986 m. atidaryta pirmoji parduotuvė Vokietijoje, 1992 m. – Ispanijoje, 1993 m. – Italijoje.

2018 m. lapkričio 23 m. įmonės parduotuvė atidaryta Vilniuje (pirmoji Baltijos šalyse). Vėliau „Decathlon" parduotuvė atsidarė Klaipėdoje, o 2022 m. pabaigoje trečioji parduotuvė šalyje atidaryta Kaune.

2022 m. įmonėje dirbo virš 100 000 darbuotuojų.

2023 m. „Decathlon" atidarė savo pirmąjį mokymų centrą Lilyje. Iki šių metų pabaigos įmonė turėjo 9 mokymų centrus Prancūzijoje.

Nuo 2024 m. sezono „Decathlon" gamintojas „Kipsta" teikia kamuolius UEFA Europos ir UEFA Europos konferencijų lygoms.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė

Šaltiniai
---------

1. 1 2  „DECLARATION OF EXTRA FINANCIAL PERFORMANCE 2020". *Decathlon Group*. Nuoroda tikrinta 2022-01-24.
2. ↑  „KEY FIGURES 2022".
3. ↑  „Decathlon, known as 'the Aldi of activewear', will open first Aussie store in Sydney tomorrow". *news.com.au*. 2017-12-04.
4. ↑  „Largest Sporting Goods Retailer, Decathlon Boosts Ground-Level Distribution Visibility with LogiNext". *Business Wire*. 2017-09-28.
5. ↑  „Decathlon Innovation and Research". *Decathlon Group R&D*. Decathlon S.A. Suarchyvuotas originalas 2014-10-15. Nuoroda tikrinta 2015-05-15.
6. ↑  „Sporting Goods Retailer 'Decathlon' Launches Rapid Cross-Canada Superstore Expansion [Feature]". *RETAIL INSIDER*. 2019-08-28. Nuoroda tikrinta 2020-04-16.
7. ↑  Décathlon tente une percée en Italie
8. ↑  „Decathlon" parduotuvė Vilniuje atveria duris
9. ↑  „Decathlon" atidarė pirmą parduotuvę Kaune
10. ↑  „Decathlon lance son centre de formation à Lille". *Fashion United*. Nuoroda tikrinta 2024-02-21.
11. ↑  Kipsta becomes official match ball supplier of the UEFA Europa League and UEFA Europa Conference League
{{Football player infobox
| playername = Rolando Fonseca
| fullname = Rolando Fonseca
| image = 
| nickname = 
| dateofbirth = 19 m. (~2005 metai)
| cityofbirth = San Chosė
| countryofbirth = Kosta Rika
| height = 1,72 m
| currentclub =
| position = puolėjas
| youthyears = 
| youthclubs = 
| years = 199-199  
199-199  
199-200  
200-200  
200-200  
2005  
2006  
2006  
2007  
2007
| clubs = [[]]  
[[]]  
[[]]  
[[]]  
[[]]  
[[]]  
[[]]  
[[]]  
[[]]  
[[]  
[[]]
| caps(goals) = 0 ()  
0 ()  
0 ()  
0 ()  
020()  
00 0()  
0 0()  
0 0()  
0 0()  
0 0()  
 ()
| nationalyears = 
| nationalteam = Kosta Rika Kosta Rika
| nationalcaps(goals) = 0()
| pcupdate = 
| ntupdate = 
}}
**Rolandas Fonseka** (g. [[]] m. [[]] d.) – buvęs Kosta Rikos futbolininkas, puolėjas. Atstovavo Kosta Rikos nacionalinei rinktinei.

Karjera
-------

|  |
| --- |
|  **Šią straipsnio dalį reikėtų išplėsti.** |

Rinktinė
--------

|  |
| --- |
|  **Šią straipsnio dalį reikėtų išplėsti.** |

Dalyvavimas čempionatuose
-------------------------

|  |
| --- |
|  **Šią straipsnio dalį reikėtų išplėsti.** |

Nuorodos
--------

1. ↑  Rolando Fonseca profilis svetainėje National-Football-Teams.com
Maksas Klingeris apie 1900 m.
**Maksas Klingeris** (vok. *Max Klinger*, 1857–1920 m.) – Vokietijos tapytojas, grafikas ir skulptorius. Simbolistas. M. K. Čiurlionio muziejuje Kaune eksponuojamas jo paveikslas „Daktaro Hermano Heinricho von Meyerio (?) portretas".

Biografija
----------

Maksas Klingeris gimė 1857 m. vasario 18 d. Leipcige. Mokėsi Karlsrūjėje vadovaujamas Karl Gussow (1843–1907), ir 1875 m. persikėlė mokytis į Berlyną vietos dailės akademijoje. Joje jis susidraugavo ir kartu dirbo vienoje studijoje su Christian Krohg (1852−1925). M. Klingeris pagarsėjo serija piešinių „Pirštinės paieškos parafrazė", 1878 m. pademonstruotų Berlyno dailės akademijoje. Ši serija publikuota 1881 m. grafikos forma. Joje su seksualine potekste vaizduojami jauno vyro nuotykiai su pamesta moters pirštine. 1883−86 m. M. Klingeris gyveno Paryžiuje, 1884 m. publikuota jo grafikos serija „Gyvenimas", palietusi prostitucijos temą. Dailininkas daug keliavo, gyveno Romoje, 1893 m. grįžęs į Vokietiją apsistojo Leipcige. Jo kūrybai būdingos gyvenimo ir mirties temos.

Garsiausiu M. Klingerio tapybos kūriniu tapo didelių matmenų „Pario teismas" (1885−87, Vienos meno istorijos muziejuje), kurio rėmas įtrauktas į bendrą dekoratyvinę kūrinio schemą. Skulptūroje M. Klingeris eksperimentavo su polichromine skulptūra. Garsiausia jo skulptūra įvardijamas „Betchovenas" (1899−1902, Leipcigo dailės muziejuje). Dailininkas dirbo su baltu ir spalvotu marmuru, bronza, dramblio kaulu, alebastru. Maksas Klingeris labiausiai pagarsėjo savo grafika. Be minėtų, pažymėtinos jo serijos „Ieva ir ateitis" (1880). „Meilė" (1887), „Apie mirtį I" (1889), „Bramso fantazijos" (1894), „Apie mirtį II" (1898–1909). M. Klingeris savo grafikos kūriniais laikomas siurrealizmo pirmtaku, jis paveikė Giorgio de Chirico, Max Ernst, Salvador Dali ir Käthe Kollwitz kūrybą. Maksas Klingeris mirė 1920 m. liepos 5 d. Naumburgo Grosjenos priemiestyje.

Darbų galerija
--------------

* „Veiksmas" iš serijos „Pirštinė" (1880) „Veiksmas" iš serijos „Pirštinė" (1880)
* „Bučinys" iš serijos „Meilė" (1887) „Bučinys" iš serijos „Meilė" (1887)
* „Kristaus nukryžiavimas" (1890) „Kristaus nukryžiavimas" (1890)
* „Elsa Asenijeff" (1900) „Elsa Asenijeff" (1900)
* „Betchovenas" (1902) „Betchovenas" (1902)
* „Mirusi motina" iš serijos „Apie mirtį II" (1898) „Mirusi motina" iš serijos „Apie mirtį II" (1898)
* „Maras" iš serijos „Apie mirtį II" (1903) „Maras" iš serijos „Apie mirtį II" (1903)

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Max Klinger** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  limis,lt Archyvuota kopija 2021-10-25 iš Wayback Machine projekto.

* Encyclopaedia Britannica
* Britany Salsbury. *The Graphic Art of Max Klinger*. The Metropolitan Museum of Art, March 2016
* Ian Chilvers, John Glaves-Smith. *A Dictionary of Modern and Contemporary Art*. University of California Press, 2009, p. 376
| **Jurgis Arnašius** |
| --- |
| Gimė | 1872 m. vasario 12 d.Vanagai, Agluonėnų valsčius, Klaipėdos apskritis |
| Mirė | 1934 m. birželio 23 d. (62 metai)Klaipėda |
| Palaidotas (-a) | palaidotas Vanagų kapinėse |
|  |
| Veikla | Mažosios Lietuvos spaudos darbuotojas, poetas, politinis ir visuomenės veikėjas |

**Jurgis Arnašius** (1872 m. vasario 12 d. Vanagai, Agluonėnų valsčius, Klaipėdos apskritis – 1934 m. birželio 23 d. Klaipėda, palaidotas Vanagų kapinėse) – Mažosios Lietuvos spaudos darbuotojas, poetas, politinis ir visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Nuo 1893 m. dirbo raidžių rinkėju Tilžėje. 1893–1897 m. ir 1899–1924 m. redagavo laikraščius „Tilžės keleivis", 1897–1898 m. „Aušra". Leidėjui reikalaujant palaikyti vokiečių nacionalistų partiją buvo palikęs „Tilžės keleivį", sugrįžęs pakeitė vokiškai konservatyvią jo kryptį.  1893–1894 m. ir 1906–1923 m. rengė „Tilžės keleivio" kalendras. 1918–1924 m. Mažosios Lietuvos tautinės tarybos narys. 1918 m. lapkričio 30 d. Tilžės Akto signataras. 1924 m. grįžo į Klaipėdą, dirbo teismo tarnautoju. 1924–1925 m. laikraščio „Pajūrio sargas" redaktorius, bendradarbiavo laikraštyje „Lietuvos keleivis". Periodinėje spaudoje paskelbė straipsnių, eilėraščių.

Vaikaitis Klaipėdos universiteto profesorius Helmutas Arnašius.

### Atminimas

2017 m. ant istorinio Klaipėdos kalėjimo pastato atidengta memorialinė lenta Jurgiui Arnašiui pagerbti. 1924–1934 m. Jurgis Arnašius dirbo Klaipėdos teismo vertėju šiame pastate.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Tarybų Lietuvos enciklopedija, I, 106 psl.
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 33 psl.
3. ↑  Domas Šniukas. *Jurgis Arnašius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 37 psl.
4. ↑  Kęstutis Saldžiūnas. Arnašius, Jurgis. Lietuvių literatūros enciklopedija. Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas. – Vilnius, 2001. – ISBN 9986-513-95-2
5. ↑  „Teismo rūmų ir kalėjimo pastatas". *krastogidas.lt*. 2017. Suarchyvuotas originalas 2023-07-18. Nuoroda tikrinta 2023 m. liepos 18 d..
**Tommi Pikkarainen**| Asmeniniai duomenys |
| --- |
| **Pilnas vardas** | Tommi Pikkarainen |
| Gimimo data | 1969 m. gruodžio 6 d. (54 metai) |
| Gimimo vieta | Kokola, Suomija |
| Klubai |
| Dabar žaidžia |  |
| **Pozicija** |  |
| Profesionalūs klubai\* |
| 1990  1991  1992 | Kokkolan Palloveikot  PPT  Husqvarna FF | 16 (0) 23 (0)  0? (?) |
|  Treniruotos komandos |
| 2000  2005–2006  2008–2009  2010–2011  2017–2018  2018–2020  2020  2022–2024 | Inter Turku (asistentas) Salon Palloilijat  FF Jaro (asistentas)  Vaasan Palloseura  Salon Palloilijat  Turun Palloseura  FK Riteriai  FC Jazz sporto direktorius |
|  |

**Tomis Pikarainenas** (g. 1969 m. gruodžio 6 d. Kokoloje) – Suomijos futbolo specialistas, futbolo treneris. FK Riteriai vyr. treneris (nuo 2020 m. rugpjūčio 11 d.).

Biografija
----------

Gimė Kokoloje, Suomijoje. Žaidė gimtinėje (Kokkolan Palloveikot ir PPT) bei Švedijoje (Husqvarna FF).

Baigęs futbolininko karjerą pradėjo trenerio darbą. Vadovavo įvairiems Suomijos aukščiausios lygos ekipoms, stažavosi užsienyje. (Zalcburgo „Red Bull", „Southampton", Londono „Arsenal", „Manchester United", „Manchester City", Amsterdavmo „Ajax" ir „Midtjylland" klubuose.)

2020 m. rugpjūčio mėn. atvyko į Lietuvą ir tapo FK Riteriai vyr. treneriu. Debiutavo šiose pareigose 2020 m. rugpjūčio 11 d. LFF taurės turnyro ketvirtfinalio rungtynėse prieš Alytaus „Dainavą". Pirmos rungtynės susiklostė sėkmingai ir FK Riteriai nugalėjo rezultatu 2-0.

A lygje debiutas įvyko, kai riterių ekipa rugpjūčio 14 d. LFF stadione sužaidė rungtynes su „Kauno Žalgiriu". Šias rungtynes riteriai pralaimėjo minimaliu skirtumu 0:1.

2020 m. rugsėjo 27 d. jo vadovaujami „riteriai" net 1:7 pralaimėjo čempionų titulą ginančiai Marijampolės „Sūduvai". Po šių rungtynių treneris 2020 m. sezoną įvertino kaip ne patį geriausią. Čempionatui artėjant prie pabaigos „riterių" ekipa buvo iš šešių dalyvių paskutinėje (šeštoje) vietoje, surinkusi per sezoną vos šešis taškus ir nebeturėjo teisės klysti. 2020 m. sezonas ekipai baigėsi šeštoje vietoje. Per sezoną surinkusi vos 12 taškų liko paskutinėje vietoje. Iš šešių dalyvių, kartu su FK Panevėžys surinko vienodai taškų, tačiau dėl geresnio tarpusavio balanso panevėžiečiai liko penkti.

Išnašos
-------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑

Nuorodos
--------

* Soccerway
* Veikkausliiga Hall of Fame
* Transfermarkt svetainė
| **Antanas Rimantas Šakalys** |
| --- |
| Gimė | 1938 m. spalio 1 d.Pakačiniai, Zarasų raj. |
| Mirė | 2019 m. spalio 31 d. (81 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | dailininkas, grafikas |
|  |
| Alma mater | VDA |
|  |
|  **Vikiteka** | Antanas Rimantas Šakalys |

**Antanas Rimantas Šakalys** (1938 m. spalio 1 d. Pakačinių kaime, Zarasų raj. - 2019 m. spalio 30 d.) – Lietuvos dailininkas, grafikas.

1953–1958 m. mokėsi Kauno taikomosios dailės technikume. 1961–1963 m. studijavo Vilniaus dailės institute (dabar Vilniaus dailės akademija). Po dviejų kursų išvyko mokytis į Maskvos Kinematografijos institutą. Jį baigęs 1968 m. grįžo į Vilnių. 1968–1971 m. buvo Lietuvos televizijos dailininkas-statytojas, Multiplikacijos cecho dailininkas ir tų darbų televizijoje pradininkas. 1971–1978 m. Lietuvos kino studijos meninių filmų dailininkas-statytojas. Kurį laiką dėstė Vilniaus Inžineriniame institute piešimą ir Dailės institute kino bei televizijos dailės pagrindus.

Kūryba
------

Sukūrė estampų, ekslibrisų, knygų iliustracijų, logotipų, vokų ir kt.

Išleido penkis sukurtų vokų katalogus

Narystė
-------

* Lietuvos dailininkų sąjungos (1974)
* Amerikos filatelistų draugijos „Lietuva" narys
* Filatelinio opozicinio visuomeninio judėjimo „Filop" internete vadovas
* Lietuvos laisvės kovotojų sąjungos narys.

Apdovanojimai
-------------

* Sausio 13-osios medalis (2004 m.)
* LLKS ordinas „Už Tėvynės laisvę" (2008 m.)
* 1941 m. birželio sukilimo medalis (2016 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Antanas Rimantas Šakalys

Nuorodos
--------

* Filatelinis opozicinis visuomeninis judėjimas „Filop"
|  |
| --- |
| **Balso tipas** |
| **Moterų balsai**
Sopranas
Mecosopranas
Kontraltas
**Vyrų balsai**
Kontratenoras
Tenoras
Baritonas
Bosas |

Mecosoprano diapazonas
**Mecosopranas** (it. *mezzosoprano*, iš *mezzo* 'vidurinis, tarpinis' + sopranas, pranc. *bas-dessus*) – moterų solisčių balsas, žemesnis už sopraną ir aukštesnis už kontraltą. Nepainioti su savoka "altas".

Diapazonas
----------

Mecosopranai atsirado XIX a. išsiplėtus soprano diapazonui. Mecosoprano diapazonas nuo **la** mažosios oktavos iki **la** antrosios oktavos. Trys registrai: kompaktiškasis, arba sodraus skambesio vidurinis (mediumas), artimas kontraltui žemas (krūtinės) ir intensyvus viršutinis (galvos). Gali būti aukšti lyriniai – artimi sopranui, žemi dramatiniai – artimi kontraltui ir reti koloratūriniai mecosopranai, pasižymintys virtuozine technika.

Operinės partijos
-----------------

Mecosopranui parašytos operų partijos:

* Karmen – Žoržas Bizė. Karmen
* Amneris, Eboli, Azučena – Džiuzepė Verdis. Aida, Don Karlas, Trubadūras
* Frika – Richardas Vagneris. Reino auksas, Valkirija
* Malika – Leo Delibas. Lakmė
* Dalila – Kamilis Sen Sansas. Samsonas ir Dalila
* Šarlotė – Žoržas Masnė. Verteris
* Antigonė – Karlas Orfas. Antigonė

Žymiausi mecosopranai
---------------------

* Fiorenza Cossotto, Jelena Obrazcova, Giuletta Simionato, Fedora Barbieri, Cecilija Bartoli, Merlin Horn, Irina Archipova, Tereza Berganca, Elina Garanča

Lietuvės
Rita Preikšaitė, Marija Aleškevičiūtė, Birutė Almonaitytė, Nijolė Ambrazaitytė, Birutė Marytė Sodaitytė, Alodija Dičiūtė-Trečiokienė, Laima Domikaitė, Laima Jonutytė, Vladislava Grigaitienė, Irena Jasiūnaitė, Vincė Jonuškaitė, Alė Kalvaitytė, Jadvyga Kutkuvienė, Judita Leitaitė, Inesa Linaburgytė, Marija Lipčienė, Vlada Mikštaitė, Vilija Mozūraitytė, Ieva Prudnikovaitė, Aušra Stasiūnaitė, Violeta Urmanavičiūtė-Urmana.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Tamara Vainauskienė. *Mecosopranas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 545 psl.
**Žyginta Barauskienė-Zavadskytė** (1937 m. vasario 10 d. Kaune – 2017 m. vasario 25 d. Vilniuje) – choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija
----------

1954–1958 m. choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje (dėst. B. Daukintaitė-Razauskienė), o 1958–1963 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. K. Kavecko klasė).

Dar studijuodama pradėjo dirbti Vilniaus ryšių klubo berniukų choro, vėliau tapusio Respublikinių mokytojų namų berniukų choru „Ąžuoliukas", chormeistere – dirigente. 1966–1973 m. vadovavo Vilniaus moksleivių rūmų vaikų chorui. „Ąžuoliuko" pavyzdžiu įkūrė choro studiją, kurią lankė iki 200 sostinės moksleivių. Pagrindinis choras (70-80 dalyvių) per metus surengdavo 4-5 viešus koncertus, kuriuose skambėdavo J. S. Bacho, V. A. Mocarto, R. Šumano, F. Mendelsono, Ž. Bizė ir kitų kompozitorių kūriniai. Choras parengtas 1969 ir 1970 m. respublikinėms dainų šventėms – konkursuose pelnė pirmąją ir antrąją vietas, dalyvavo radijo ir televizijos laidose, dainavo seminaruose ir konferencijose, lankėsi Maskvoje ir Taline. 1971 m. gegužės 30 d. Vilniaus universiteto aktų salėje surengtame ataskaitiniame koncerte du chorai atliko nemaža klasikinių ir šiuolaikinių kompozitorių kūrinių.

1964–1974 m. Ž. Barauskienė dėstė choro dirigavimą Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto Muzikos katedroje ir parengė 20 muzikos mokytojų – chorvedžių. 1963–1973 m. buvo Respublikinio mokytojų tobulinimosi instituto muzikos mokytojų kursų choro studijos vadovė. 1973–1992 m. choro dirigavimo mokytoja ir vaikų chorų vadovė Vilniaus B. Dvariono dešimtmetėje muzikos mokykloje. 1973–1980 m. buvo choro dirigavimo skyriaus vedėja, 1974–1983 m. vyresniųjų klasių moksleivių choro vadovė, kurį laiką vadovavo ir jaunučių chorui – parengė 1977 m. respublikinei moksleivių dainų šventei ir konkursui. Ypač kūrybiškai dirbo su jaunių choru (50-60 dalyvių), kuris koncertavo Lietuvoje ir svetur, surengė kompozitorių A. Rekašiaus, J. Narvido, A. Senderovo ir M. Vaitkevičiaus autorinius koncertus, parengė šį chorą 1975 ir 1980 m. respublikinėms dainų šventėms – konkursuose jis pelnė pirmąsias vietas, dalyvavo televizijos ir radijo laidose, padarė radijui fondinių įrašų, išleido plokštelę (1978). Su choru sukurtas filmas – koncertas „Lik sveika, vasarėle" (1975).

Ž. Barauskienė buvo Vilniaus miesto chorvedžių tarybos narė (1971–1973 m.), Liaudies deputatų tarybos deputatė (vadovavo kultūros komisijai), respublikinių dainų švenčių konsultantė, Vilniaus miesto ir 1964, 1969, 1970 ir 1977 m. respublikinių dainų švenčių dirigentė. 1969 m. apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu. 1995 m. išrinkta Vilniaus „Ąžuolų" klubo garbės nare.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
**Algimantas Totilas** (1934 m. balandžio 19 d. Ukmergėje – 2022 m. liepos 17 d. Omaha, Nebraska) – smuikininkas, kalbininkas, chorvedys.

Biografija
----------

Vokiečių okupacijos metais pradėjo lankyti mokyklą Mažeikiuose, 1944 m. su tėvais pasitraukė į Vokietiją ir apsigyveno Ingolstadte. Čia Algimantą mokė smuikuoti buvęs Mažeikių orkestro dirigentas Juozas Remys.

1949 m. emigravęs į JAV, A. Totilas keletą mėnesių gyveno netoli Waterbury, CT, o vėliau apsistojo Omahoje, NE. Lankė gimnaziją ir tęsė smuiko studijas pas pedagogą R. Fredicksoną, griežė pirmuoju smuiku gimnazijos simfoniniame orkestre (vienerius metus buvo smuikų koncertmeisteris), kornetu grojo ir pučiamųjų orkestre. Surengė smuiko rečitalį Omahos Joslyno muziejuje.

Baigęs gimnaziją, 1953 m. įstojo į Omahos universitetą ir metus studijavo kompoziciją bei klausos lavinimą. Susidomėjęs ispanų ir vokiečių kalbomis, 1957 m. baigė kalbų studijas Omahos universitete. 1957 ir 1964 m. lankėsi Meksikoje – magistro laipsnį gavo *La Universidad Interamericana, Saltillo, Coahuila, Mexico*.

Nuo 1960 m. mokė ispanų ir vokiečių kalbų Papilliono gimnazijoje, o 1964–1994 m. ispanų kalbą dėstė Burke gimnazijoje Omahoje.

Nuo 1976 m. – Omahos lietuvių mišriojo choro (30–35 dalyviai) „Rambynas" meno vadovas ir dirigentas. Choras kiekvieną sekmadienį gieda Šv. Antano bažnyčioje, dalyvauja dainų šventėse ir kituose tautiniuose renginiuose, koncertuoja kaimyninėse lietuvių kolonijose, dalyvauja radijo ir televizijos laidose. Pažymėtinas 1983 m. „Rambyno" religinės muzikos koncertas Šv. Antano bažnyčioje ir 1987 m. koncertas Šv. Cecilijos katedroje, minint Lietuvos krikščionybės 600 metų jubiliejų. Chorui padeda asistentė ir solistė Irena Šarkaitė, vargonininkės Aldona Agurkytė, Dana Šalkauskaitė bei kitos muzikės. „Rambyno" choristai parengti 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| **Viktoras Ražaitis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1907 m. lapkričio 9 d.Sasnava, Marijampolės apskr. |
| Mirė | 1991 m. liepos 20 d. (83 metai)Kaunas |
| Palaidotas (-a) | Romainių kapinėse |
| Tautybė | lietuvis |
|  |
| Veikla | lengvaatletis |
|  |
| Žinomas (-a) už | olimpietis,statybos inžinierius, konstruktorius |

**Viktoras Ražaitis** 1907 m. lapkričio 9 d. Sasnavoje, Marijampolės apskr. – 1991 m. liepos 20 d. Kaune) – Lietuvos lengvaatletis (trišuolis, ieties metimas, penkiakovė), olimpinių žaidynių dalyvis. Civilinės ir pramonės statybos inžinierius, statybų konstruktorius.

Biografija
----------

1934 m. baigė Lježo (Belgija) valstybinį universitetą. Pradėjo sportuoti dar gimnazijoje, intensyviai treniravosi būdamas studentu.

1937–1944 m. dirbo bendrovėje „Statyba" (nuo 1940 m. Statybos trestas) skyriaus viršininku, 1944–1959 m. – Respublikiniame projektavimo ir miestų planavimo treste (vėliau Lietstatprojekto institutas) vyr. inžinieriumi, vyr. konstruktoriumi, nuo 1959 m. – Liaudies ūkio tarybos Pramonės statybos projektavimo institute („Pramprojekte") vyr. konstruktoriumi.

Nuo 1946 m. kartu dirbo ir pedagoginį darbą Kauno politechnikos institute (iki 1950 m. Kauno universitetas). 1960–1981 m. dirbo Statybos fakulteto Inžinerinių konstrukcijų katedroje. Nuo 1962 m. docentas.

1957 m. suteiktas LSSR nusipelniusio inžinieriaus vardas.

Dalyvavo 1988 m. gruodžio 11 d. vykusiame sporto organizacijų suvažiavime, kurio metu buvo nutarta atkurti Lietuvos tautinį olimpinį komitetą.

Projektai
---------

Vienas ir su kitais suprojektavo daugiau kaip 150 pastatų ir statinių. Tarp jų: 

* Linkaičių karinės paskirties pastatų kompleksas (Radviliškio raj.)
* Gyvenamieji namai Klaipėdoje ir Šventojoje
* Panevėžio cukraus fabrikas
* Kauno Drobės fabrikas
* Biržų Siūlo fabrikas
* Tiltai Pasvalyje ir Kėdainiuose, kabamasis pėsčiųjų tiltas Vilniuje (ties elektrine)
* Ginklavimo valdybos Tyrimų laboratorijos pastato Kaune gelžbetonio karkaso ir kitos konstrukcijos.

Sporto pasiekimai
-----------------

Daugkartinis Lietuvos lengvosios atletikos čempionas ir rekordininkas:

* 4 kartus trišuolio: 1926 m. – 11,10 m, 1927 m. – 12,02 m, 1928 m. – 12,46 m, 1930 m. – 11,95 m;
* 2 kartus ieties metimo: 1928 m. – 49,10 m, 1930 m. – 49,66 m;
* penkiakovės: 1928 m. – 2687,22 tšk. (Lietuvos rekordas, kurį po metų pagerino S. Šačkus);
* 4 kartus trišuolio rekordininkas: 1926 m. – 11,17 m, 1927 m. – 12,09 m ir iš vietos 8,02 m, 1928 m. – 12,75 m.

Dalyvavo 1928 m. vasaros Olimpinėse žaidynėse Amsterdame, Olandijoje, kur Lietuvos lengvaatlečiai rungtyniavo pirmą kartą. Numetęs ietį 51,16 m (atrankos varžybose – 51,75 m), tarp 28 dalyvių iš 20 šalių užėmė 26 vietą (buvo geriausias lietuvių rezultatas).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Viktoras Ražaitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIX (Pre-Reu). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011

Nuorodos
--------

* Viktoras Ražaitis Lietuvos sporto enciklopedijoje
* Viktoras Ražaitis (*sports-reference.com*) Archyvuota kopija 2012-12-13 iš Wayback Machine projekto.
| Stadion Crvena zvezda |
| --- |
| Marakana |
|  |
| Vieta | Belgradas, Serbija |
| Atidarytas | 1963 m. rugsėjo 1 d. |
| Savininkas | FK Crvena Zvezda |
| Paviršius | Žolė |
| Talpa | 55 538 sėdimos vietos |
| Lauko matmenys | 100 x 68 metrai |
| Nuomininkai | FK Crvena Zvezda |

**Stadion Crvena zvezda** (serb. *Стадион Црвена звезда*) yra įvairios paskirties stadionas Belgrade, Serbijoje. Daugiausiai naudojamas futbolo varžyboms. Atidarytas 1963 m. Jame namų varžybas žaidžia FK Crvena Zvezda. Stadionas pilnai dengtas, talpina 55 538 žiūrovus.

Istorija
--------

Šioje vietoje pirmasis futbolo stadionas buvo pastatytas 1927 m. Jame žaidė SK Jugoslavija. Daugiafunkcinis stadionas, talpinęs 30 000 žiūrovų, turėjo futbolo aikštę, bėgimo takelius ir treniruotėms skirtas patalpas.

### Marakana

Po trejų metų konstrukcijos oficialiai atidarytas 1963 m. rugsėjo 1 d. Atidarymo dieną buvo sužaistos Jugoslavijos futbolo čempionato varžybos prieš HNK Rijeka. Šeimininkai rungtynes laimėjo rezultatu 2–1, stebint 55 000 žiūrovų. Didžiausias derbio žiūrovų skaičius (74 000 žiūrovai) susirinko tų pačių metų rudenį, rungtynėse prieš FK Partizan. Po metų, kai stadionas buvo visiškai užbaigtas, vietų skaičius padidėjo iki 110 000. Stadionas neoficialiai gavo *Marakanos* vardą (kaip ir garsaus Brazilijoje esančio stadiono vardas). Pirmą oficialų įvartį pelnė *Trifun Mihajlovic* jaunių varžybose tarp *Crvena Zvezda* ir *Jedinstvo* klubų. Remiantis parduotų bilietų skaičiumi, 1975 m. balandžio 23 d. į 1974–1975 m. UEFA taurių taurės pusfinalio rungtynes prieš Vengrijos Ferencvárosi TC oficialiai susirinko 96 070 žiūrovų, bet stadionas buvo užpildytas maksimaliai iki 110 000 žiūrovų.

Paskutiniajame XX a. dešimtmetyje dėl UEFA saugumo reikalavimų stovimas vietas pakeitė sėdimos. Vietų skaičius sumažėjo iki 60 000. 2008 m. atlikta stadiono renovacija.

Galerija
--------

* 
* 
* 
* 2006 m. spalio 7 d. rungtynės tarp Serbijos ir Belgijos rinktinių.2006 m. spalio 7 d. rungtynės tarp Serbijos ir Belgijos rinktinių.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Raiko Mitičiaus stadionas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Stadiono nuotraukos
| Bedugnis |
| --- |
| Vieta | Lietuvos vėliava Lietuva (Varėnos rajonas) |
| Plotas | 0,004 km² |
| Kranto linijos ilgis | 0,3 km |
| Kilmė | pelkinis |
| Didžiausias gylis | 2,5 m |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Bedugnis

  |
| **Koordinatės** |  53°59′50″ š. pl. 24°35′18″ r. ilg.﻿ / ﻿53.99722°š. pl. 24.58833°r. ilg.﻿ / 53.99722; 24.58833 |

**Bedugnis** – ežeras Lietuvoje, Varėnos rajone, 0,4 km į šiaurę nuo Katros kaimo, Čepkelių raisto pietrytiniame pakraštyje, 0,7 km į pietryčius nuo Zelenos ežero. Ežero ilgis – 0,12 km, plotis – iki 0,06 km. Altitudė 130,75 m.

Ežeras pirminės kilmės.

Krantai žemi, pelkėti, klampūs, su liūniniu plovu. Aplink auga raistiniai pušynai.

Pavadinimas reiškia ežerą „be dugno". Taip vadinami maži, paprastai nenuotakūs, termokarstiniai ežerai su storu dumblo sluoksniu, todėl atrodo, jog jie neturi dugno.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4 5 6  *Čepkelių rezervatas*, sudarė K. Balevičius. Vilnius: Mokslas, 1984. p. 34–39.
2. ↑  Šarūnas Šimkus. Varėnos krašto vietovardžių etimologinis žodynas. – Vilnius, Liutauras Leščinskas, 2023. // psl. 12.
Lotto|  |
| Pramonė | sporto prekės, tekstilė |
| Įkurta | 1939 m. |
| Centrinė būstinė | Trevinjanas, Italijos vėliava Italija |
| Produkcija | sportinė apranga, avalynė, kamuoliai ir kt. |
| Tinklalapis | lotto.it |

**„Lotto Sport Italia"** – Italijos sporto įrangos gamintojas, įsikūręs Trevinjane netoli Trevizo. Gamina futbolo ir sportinius batelius, taip pat įvairius drabužius, įskaitant marškinėlius, polo marškinėlius, gobtuvus, švarkus, antblauzdžius, šortus ir kitus drabužius, vartininkų pirštines.

Istorija
--------

1939 m. bendrovę įkūrė *Caberlotto* šeima (kuri buvo futbolo komandos FC Treviso savininkė) Montebelūnoje, Šiaurės Italijoje.

1973 m. birželį „Lotto" debiutavo kaip sportinės avalynės gamintoja. Iš pradžių buvo gaminami teniso bateliai, o vėliau – krepšinio, tinklinio, lengvosios atletikos ir futbolo modeliai.

Sportinė apranga buvo kita įmonės veikla. Per pirmuosius dešimt metų „Lotto" daugiausia dėmesio skyrė Italijos rinkai. Pirmąjį dešimtmetį įmonės strategija buvo sutelkta į teniso avalynės ir drabužių kūrimą, o pradžioje rėmė didelius profesionalių teniso grandų vardus (Martina Navratilova, Boris Becker, Thomas Muster, Andrea Gaudenzi).

Pirmosios futbolo rėmimo sutartys buvo pasirašytos su žaidėjais (Dino Zoff ir Ruud Gullit) ir tokiomis komandomis kaip Milanas (1993–1998), Nyderlandų nacionalinė futbolo rinktinė, „Napoli" (1994–1997), „Juventus" (2000–2003), „Chievo" ir Ispanijos „Real Zaragoza" klubas. Profesionalūs futbolininkai prisidėjo prie gaminių dizaino ir tobulinimo. Šis dalyvavimas kartu su sportininkais padėjo bendrovei tapti teniso ir futbolo lydere. Per tą patį laikotarpį „Lotto" išsiplėtė į eksporto rinką, o jos tarptautinis verslas sparčiai augo. Po dešimties metų prekės ženklas buvo platinamas daugiau nei 60 šalių visame pasaulyje.

„Lotto" platina savo produkciją daugiau nei 70 šalių per nepriklausomas sporto parduotuves, specializuotų tinklų parduotuves ir dideles parduotuves su sporto skyriais; rankiniuose laikrodžiuose naudojamas prekės ženklas yra Lotto Time. Bendrovė skatina kurti kampines ir pavyzdines parduotuves, kurios dabar plačiai paplitusios Italijoje ir kitose šalyse.

Šaltiniai
---------

1. ↑  History of Lotto sport
56°16′11″š. pl. 21°31′18″r. ilg.﻿ / ﻿56.269641°š. pl. 21.521596°r. ilg.﻿ / 56.269641; 21.521596

|  Skuodo Aleksandro Neviškio cerkvė |
| --- |
|  |
| **Gyvenvietė** | Skuodas |
| **Adresas** | Gedimino g. 13 |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 1905 m. |

Šiuolaikinis cerkvės vaizdas
**Skuodo Aleksandro Nevskio cerkvė** – buvusi stačiatikių cerkvė, stovinti Skuode, Gedimino g. 13. Uždaryta po 1940 m. Šiuo metu išlikęs bebokštis cerkvės pastatas, kuris yra paskelbtas vietinės reikšmės architektūros paminklu, 2014 m. įrašytu Į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas 37498). Priklauso Skuodo dvaro sodybos fragmentų kompleksui, kur dvarvietės patalpose įsikūręs Skuodo muziejus. Cerkvė sakraliniais tikslais nenaudojama.

Istorija
--------

Stačiatikių maldos namai Skuode pradėjo veikti XIX a. pabaigoje. 1886 m. rugsėjo mėn. valstybės lėšomis Skuode atidaryta akmeninė cerkvė. Ji pradžioje laikinai įrengta erdvioje kalėjimo kameroje. Varpinės ir varpų nebuvo. Buvo tik vienas Šv. Aleksandro Nevskio altorius. 1886-1887 m. Skuodo cerkvei perleisti Knežės ir Lyksūdės malūnai, Kenstaičių invalidų namų naudojama žemė. Savų gyvenamųjų patalpų cerkvė neturėjo, patalpas nuomojo žydų namuose. Turėjo šventiko ir psalmininko etatus. 1888 m. spalio mėn. prie cerkvės pastatyta medinė varpinė su keturiomis kolonomis. 1892 m. cerkvė buvo remontuota Karinės inžinerinės valdybos lėšomis. 

Nauja cerkvė pastatyta 1905 m. Cerkvės stogą vainikavo penki bronzinės spalvos kupolai su kryžiais. Cerkvės bokšto triaukštėje varpinėje, prijungtoje prie šventyklos, buvo varpas su mažais varpeliais. 1923 m. varpinėje kabojo penki varpai. 

Po 1940 m. cerkvė nebeveikė. Pirmaisiais karo metais stačiatikių religinė veikla cerkvėje buvo nutraukta. Vokiečių okupacijos metais ja naudojosi liuteronai evangelikai. 1944 m. bolševikams užimant Skuodą, cerkvės pastatas buvo smarkiai apgadintas, viduje sunaikinta bažnytinė įranga. 1953 m. cerkvės pastatas perduotas elektros tinklų įmonei. Pastate įrenginėjant elektrinę buvo nuverstos likusios bokštų dalys, patalpų viduje patalpinti dyzeliniai varikliai. 

1991 m. iš cerkvės pastato elektrinė buvo iškelta. 1993-1995 m. cerkvės pastatui uždėtas naujas stogas, sudėtos durys.

Literatūra
----------

* Regina Laukaitytė. *Stačiatikių Bažnyčia Lietuvoje XX amžiuje*. Vilnius: Lietuvos istorijos instituto leidykla, 2003. ISBN 9986-780-52-7

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Cerkvė". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2018-01-20.
2. ↑  Ar Skuodo cerkvė bus pripažinta vertybe?

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos stačiatikių bažnyčios
* Skuodo pravoslavų cerkvė
|  Ceilono maurai |
| --- |
| Gyventojų skaičius | 2 000 000 |
| Populiacija šalyse |  Šri Lanka |
| Kalba (-os) | sinhalų, tamilų |
| Religijos | islamas (sunizmas) |
| Giminingos etninės grupės | arabai, tamilai, sinhalai |

**Ceilono maurai** (*larakalla*), Šri Lankoje vadinami tiesiog **musulmonais** – Pietų Azijos tauta. Gyvena Šri Lankoje. Populiacija – apie 2 mln. žmonių, tai sudaro 8 % Šri Lankos gyventojų. Kalba tamilų ir sinhalų kalbomis. Seniau vartojo arabų ir arvi (arabų-tamilų tarmė) kalbomis. Tikintieji – musulmonai sunitai. Verčiasi prekyba, palūkininkavimu, rečiau žemdirbyste, žvejyba, amatais.

Maurų gyvenamos vietos
Musulmonai (arabai) į Šri Lanką pradėjo keltis VIII-XII a. Pradžioje tai buvo piligrimai, lankantys Adomo kalną. Vėliau jie pradėjo verstis prekyba. Sinhalų valdovai leido arabams įsikurti, per juos prekiavo su Indijos tautomis. Jie sudarė mišrias šeimas su sinhalais ir tamilais. XVII a. salą valdę portugalai pavadino Šri Lankos musulmonus maurais ir vykdė religinius persekiojimus. Dėl to daug musulmonų iš pakrančių persikėlė gilyn į salą. Šri Lankos pilietinio karo metu dauguma maurų persikėlė į sinhalų žemes.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Ceilono maurai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
*Šis straipsnis apie upelį. Apie buvusį kaimą Anykščių rajone skaitykite straipsnyje Kodžiupis.*

| Kodžiupis |
| --- |
| **Ilgis** | 3,7 km |
| **Baseino plotas** | 3 km² |
| **Ištakos** | Šeškai |
| **Žiotys** | Lėvuo |
| **Šalys** | Lietuvos vėliava Lietuva |

**Kodžiupis** – upelis šiaurės Lietuvoje, Panevėžio rajone, Paįstrio seniūnijoje; Lėvens dešinysis intakas. Prasideda ties Šeškų kaimo sodybomis, teka vakarų kryptimi Šeškų ir Pakuodžiupių dirbamais laukais, įteka į Lėvenį 45,1 km nuo jo žiočių, ties Daukniškių ir Pakuodžiupėlių kaimais. Visa vaga reguliuota. Aukštupyje upelį kerta Panevėžio aplinkkelis.

Upėvardis kilęs iš asmenvardžio „Kodžius".

Šaltiniai
---------

1. ↑  B. Gailiušis, J. Jablonskis, M. Kovalenkovienė. *Lietuvos upės: Hidrografija ir nuotėkis*. Kaunas: Lietuvos energetikos institutas, 2001, 683 psl..
2. ↑  *Kodžiupis (upė)*, Gamtos katalogas. Nuoroda tikrinta 2024-03-29.
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 161
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Lenkijos pavietų žemėlapis
**Pavietas** (lot. *chastellenie*, lenk. *powiat*) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas LDK nuo XVI a. 2-osios pusės iki XVIII amžiaus.

Pavietas buvo administracinis vienetas Lenkijos karalystėje nuo XV a. ir Abiejų Tautų Respublikoje, vaivadijos dalis, turinti renkamą kolektyvinio valdymo instituciją, administraciją, teritorijos valdytoją kaštelioną. 1975-1998 m. Lenkijoje pavietų nebuvo.

Istorija
--------

Lenkijos karalystėje pavietų teises XIV a. antroje pusėje įgijo kaštelionijos – **miestas** ar **pilis**, turinti savo kaštelioną. Pavieto valdytoju tapo bajorų seimelio renkamas seniūnas. XV a. pavietus pradėta kurti ir Lietuvoje. Pavietais Lietuvos žemėse maždaug iki 1800 m. vadinosi ir valsčiai, vėliau – tik apskritys.

Lenkija
-------

Nuo 1999 m. sausio 1 d. įvykdžius Lenkijos administracinę teritorinę reformą, šalyje sukurta trijų pakopų savivaldos sistema: vaivadija – pavietas – gmina. Sudaryti 65 miestų pavietai ir 314 žemių pavietų. Pagal Europos Sąjungos teritorijų klasifikaciją pavietas atitinka NUTS 4 teritoriją. Didžiausias miesto pavietas yra Varšuva, didžiausias žemės pavietas – Balstogė.

Miesto pavietui vadovauja miesto taryba ir jos renkamas miesto prezidentas, žemės pavietui – pavieto taryba ir jos renkamas seniūnas.
34°59′37″š. pl. 34°00′24″r. ilg.﻿ / ﻿34.9936°š. pl. 34.0066°r. ilg.﻿ / 34.9936; 34.0066

|  |
| --- |
| Vieta | Kipras Aja Napa |
| Savininkas | Aja Napos savivaldybė |
| Operatorius | AO Agia Napa |
| Paviršius | Žolė |
| Talpa | 2000 |

**Aja Napos savivaldybės stadionas** (gr. Δημοτικό Στάδιο Αγίας Νάπας) – futbolo stadionas Aja Napos mieste (rytinis Kipras), šiaurės rytinėje miesto dalyje. Klubo AO Agia Napa namų arena. Stadione yra didelė žiūrovų tribūna, dirbtinis apšvietimas, persirengimo kambariai, dušai.

Istorija
--------

Stadionas atidarytas XX a. 1997 m. čia draugiškas rungtynes rezultatu 0-0 sužaidė Lenkijos vyrų futbolo rinktinė ir Lietuvos vyrų futbolo rinktinė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Agia Napa Municipal stadiums (Agia Napa Athletic Center), Cyprus. Activeplanet.com (tikrinta 2024-04-07).
2. ↑  Lithuanian National Team (Almis.sritis.lt)

Nuorodos
--------

* Football venue Municipal Stadium, Ayia Napa (Eu-football.info)
* Agia Napas municipal stadium (Visitcyprus.com)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šį puslapį siūloma pervadinti į „Alizée"**Neakivaizdžios priežastys gali būti nurodomos ir svarstomos aptarime, papildomos informacijos gali būti istorijoje. |

|  |
| --- |
| Alizée |
|  
Alizée 2013 m. |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Alizée Lyonnet |
| Dar žinomas | Lili |
| Gimė | 1984 m. rugpjūčio 21 d. (39 metai)Prancūzija Ajačas, Korsika, Prancūzija |
| Žanrai | prancūzų popmuzika, poprokas, Europop |
| Kūrinių kalbos | prancūzų, anglų |
| Veikla | vokalistė |
| Aktyvumo metai | 1999– |
| Įrašų kompanija | Polydor |
| Svetainė | www.alizee-officiel.com |

**Alizė Lionė** (*Alizée Lyonnet*), mergaut. ***Alizė Žakotė*** (*Alizée Jacotey*, g. 1984 m. rugpjūčio 21 d. Ajače) – prancūzų popmuzikos atlikėja.

Alizée gimė 1984 m. Korsikoje. Nuo vaikystės mėgsta teatrą, šokius ir dainavimą. Būdama 15 metų, sudalyvavo televizijos laidoje „Graines de Star", kur atliko žinomos prancūzų dainininkės Axelle Red dainą „Ma prière" ir praėjo „žvaigždžių konkurso" atranką. Šio pasirodymo metu ją pastebėjo Alizee motina, Mylène Farmer ir Laurent Boutonnat, kurie po keleto bandymų įrašų studijoje nusprendė jai patikėti dainą „Moi… Lolita". Daina labai greitai susilaukė didelio pasisekimo. Po to, kai singlas pasirodė prekyboje, per mažiau kaip savaitę buvo išpirkta 1,5 mln. įrašo kopijų, singlas beveik pusę metų laikėsi tarp dešimt perkamiausių. 2001 m. lapkričio 17 d. Alizée gavo savo pirmąjį profesionalųjį apdovanojimą nuo Prancūzijos telekanalo „M6", už nominaciją „Metų atgimimas". Apdovanojimai vėliau sekė vienas po kito ir Alizée greitai išgarsėjo.

Diskografija
------------

* *Gourmandises*, 2000 m.
* *Mes Courants Électriques*, 2003 m.
* *Alizée En Concert*, 2004 m.
* *Psychédélices*, 2007 m.
* *Une Enfant Du Siècle*, 2010 m.
* *Blonde*, 2014 m.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Alizée Jacotey** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali dainininkės svetainė
* Alizée Jacotey svetainėje Last.fm
| Vervedis |
| --- |
| **Ilgis** | 8,5 km |
| **Baseino plotas** | 12,3 km² |
| **Žiotys** | Eglesys |
| **Šalys** | Lietuvos vėliava Lietuva |

**Vervedis**, **Vervedys** – upelis Akmenės rajone; Eglesio dešinysis intakas (Ventos baseinas).

Vervedžio ištakos yra ties Mažūnaičių k. Upelis teka šiaurės vakarų kryptimi, prateka Pragalvojų mišką, Ventos mieste įteka į Eglesį (0,8 km nuo jo žiočių). Išskyrus 0,2 km žemupio ruožą, beveik visa vaga sureguliuota.

Gyvenvietės prie Vervedžio: Mažūnaičiai, Vervedžiai, Venta.

Anot A. Vanago, upėvardžio šaknies *ver-* kilmė nėra iki galo aiški, įprasta ją kildinti iš ide. *\*u̯er-* 'vanduo; lietus; upė', siejant su liet. *virti*, latv. *vîrt*.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4 5 6  *Vervedys*. Akmenės krašto enciklopedinis žinynas. Nuoroda tikrinta 2024-04-16.
2. ↑  LR upių klasifikatorius
3. 1 2 3  *Vervedis (upė)*. Gamtos katalogas. Nuoroda tikrinta 2024-04-16.
4. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 373
40°59′43″š. pl. 5°39′54″v. ilg.﻿ / ﻿40.9953°š. pl. 5.665°v. ilg.﻿ / 40.9953; -5.665

| „Estadio El Helmántico" |
| --- |
|  |
| Vieta | Viljares de la Reina (šalia Salamankos), Ispanija |
| Atidarytas | 1970 m. |
| Savininkas | UD Salamanca |
| Paviršius | Žolė |
| Architektas | Antonio García Fernando Población |
| Talpa | 17 341 |
| Lauko matmenys | 105 x 72 m |

**El Helmántico stadionas** (isp. *Estadio El Helmántico*) – futbolo stadionas Ispanijoje, Salamankos mieste (tiksliau, į šiaurę nuo jo, Viljares de la Reinos savivaldybėje). Stadionas pastatytas 1970 m. jo talpa – 17 341 žiūrovų.

Stadione namų rungtynes žaidžia Ispanijos Segunda Division klubas UD Salamanca. Taip pat kartais žaidžia Ispanijos vyrų futbolo rinktinė.

Greta stadiono yra *Pistas del Helmántico* stadionas (oficialiai vadinamas Javier Sotomayor stadionu), kuriame treniruojasi futbolininkai, rungtyniauja lengvaatlečiai. Taip pat yra baseinas, teniso kortai.

Nuorodos
--------

* Stadiono svetainė
| Radviliškio kautynės |
| --- |
| Priklauso: Lietuvos nepriklausomybės kovos |
| Iš bermontininkų kautynių metu atimti lėktuvai, vežami į Kauną |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Data | 1919 m. lapkričio 21–22 d. |
| Vieta | Radviliškio apylinkės, Lietuva |
| Rezultatas | Lietuvos pergalė |

 |
| Konflikto šalys |
|  Bermontininkai | Lietuva Lietuva |
| Vadovai ir kariniai vadai |
|  Pavelas Bermontas | Lietuva Kazys Ladyga |

**Radviliškio kautynės** – 1919 m. lapkričio 21–22 d. Lietuvos kariuomenės kautynės su bermontininkais, svarbiausia Šiaulių operacijos dalis.

Eiga
----

Kautynės prasidėjo lapkričio 21 d. 3 valandą ryto. Kazio Ladygos vadovaujamos lietuvių pajėgos supo Šiaulius (šiaurės ir pietų kryptimi) ir taip pat puolė Radviliškį. Antrasis pėstininkų pulkas puolė link Šiaulių, o jo 1 batalionas (esantis į pietryčius nuo Radviliškio) – miestelį.

Kariams pavyko įsiveržti į miestelį, užimti kapines, bet neatvykus pastiprinimui, jie buvo priversti grįžti į prieš puolimą turėtas pozicijas. Apie 9 valandą vėl prasidėjo puolimas, tačiau dėl stipraus bermontininkų pasipriešinimo ir vėl nesėkmingas.

Vėliau į operaciją pasitelktas ir rezervas – Pirmojo pėstininkų pulko 3 ir dalis pirmojo bataliono. Puolimas pradėtas 1919 m. lapkričio 22 d. 7 valandą ryto. Bermontininkus apšaudė artilerijos baterija. 7 kuopa įsiveržė į miestelį, tačiau neatvykus pastiprinimui buvo priversta atsitraukti. 3 kuopa (priartėjusi prie Radviliškio iš vakarų) buvo priešininkų sustabdyta. Antrojo pėstininkų pulko 1 batalionas užėmė Radviliškio dvarą, tačiau toliau nebesikovė. Vakare 3 kuopa įsiveržė į Radviliškį iš vakarų, 9 ir 7 – iš pietryčių bei rytų taip užbaigdama puolimą ir galutinai užimdama miestelį.

Vėlesni įvykiai
---------------

Pralaimėję kautynes ir praradę Radviliškį bermontininkai iš jo pasitraukė Šiaulių link. Lietuvai atiteko didelis karo grobis, kuris specialiu traukiniu buvo išvežtas į Kauną. 1919 m. lapkričio 22 d. Antantės karinės kontrolės komisijos pirmininkas H. Niesselis pareikalavo nutraukti puolimą ir atsitraukti į buvusias pozicijas. Negavęs paramos iš Lietuvos vyriausybės K. Ladyga kitą dieną įsakė trauktis. Tačiau pergalė Radviliškio kautynėse pagreitino bermontininkų pasitraukimą iš Lietuvos.

Įamžinimas
----------

* 1989 m. kautynių 70-mečio proga Vaidulių kaime, šalia Radviliškio vėjo malūno, pasodintas 70-ties ąžuoliukų parkas (papildytas 2019 m.).
* 1999 m. kautynių 80‑mečiui paminėti Radviliškyje atidengtas paminklas „Nikė" (skulptorius Petras Mazūras).

Išnašos
-------

1. ↑  Istorinį mūšį primins ąžuolynas. *skrastas.lt*

Šaltiniai
---------

*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIX (Pre-Reu). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011
* Alvydas Tamošiūnas. Lietuvos kariuomenės ir Rusijos Vakarų savanorių armijos mūšis prie Radviliškio 1919 m.[neveikianti nuoroda] (aprašymas, žemėlapiai)
| **Andrius Mazuronis** |
| --- |
|  |
| Andrius Mazuronis |
| Gimė | 1979 m. liepos 13 d. (44 metai)Šiauliuose |
| Tėvas | Valentinas Mazuronis |
| Sutuoktinis (-ė) | Laura |
| Vaikai | Kajus, Artas, Lukas |
|  |
| Veikla | Lietuvos inžinierius, politinis veikėjas. |

**Andrius Mazuronis** (g. 1979 m. liepos 13 d. Šiauliuose) – Lietuvos inžinierius, politinis veikėjas.

Biografija
----------

Tėvas architektas Valentinas Mazuronis.

Baigė Šiaulių „Aido" vidurinę mokyklą. 1997 m. įstojo į Vilniaus Gedimino technikos universitetą, 2003 m. baigė magistrantūros studijas, įgijo statybos inžinieriaus magistro laipsnį. Įgijo ypatingo statinio bendrosios statinio statybos techninės priežiūros vadovo ir pastato konstrukcinės dalies vadovo atestatus.

2001–2003 m. UAB „Hronas" projektų vadovas, 2003–2007 m. UAB „Middle Europe Investmens Baltija" projektų vadovas. 2006–2007 m. UAB „Kirtimų logistikos centras" generalinis direktorius, 2007–2008 m. UAB „Kindis" statybos direktorius.

2008–2016 m. ir nuo 2019 m. Seimo narys.2017 m. Europos parlamento nario Antano Guogos akredituotas padėjėjas. 2018–2019 m. mažosios bendrijos „Projektų koordinavimo centras" vadovas. Nuo 2020 m. Seimo pirmininko pavaduotojas.

2006–2015 m. partijos Tvarka ir teisingumas, 2090–2019 m. Liberalų sąjūdžio ir 2019 m. Darbo partijos narys.

Žmona Laura, vaikai Kajus ir Artas.

Nuorodos
--------

* 2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai.

Išnašos
-------

1. ↑  Vyriausioji rinkimų komisija Archyvuota kopija 2011-09-19 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑  2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai - Partija Tvarka ir teisingumas - Iškelti kandidatai Archyvuota kopija 2014-02-08 iš Wayback Machine projekto.
Zeližo technika dekoruoti stalai Fese
**Zeližas** (arab. الزليج) (arba **Zellidj**, **Zillij**, **Zellij**) – iš įvairių formų emaliu padengtų keramikiniu išdužų, į formą surinktas dekoratyvinis elementas, užpiltas tinko mišiniu. Šis menas charakteringas Maroko architektūroje, nors yra sutinkama visame Magribe, bei kitose islamo šalyse. Zeližo technika surinktos įvairiu formų keramikinės mozaikos naudojamos ornamentuoti sienas, lubas, grindis, fontanus, baseinus, stalus ir pan.

Aštuonkampės formos zeližo mozaikos detalė

Istorija
--------

Maroko–Andalūzijos architektūros elementas zeližas Maroke atsirado X a. Pradžioje buvo naudojama balto ir rudo atspalvio keramika. Atsiradus kitoms spalvoms šis menas ypač suklestėjo XIV a. valdant Marinidų dinastijai, kai buvo pradėta naudoti mėlynos, žalios ir geltonos spalvos keramika. XVII a. pradėta naudoti raudona spalva.

Dabar pagrindiniai Maroko zeližo meno centrai yra Fesas ir Meknesas.

Zeližo technika dėliojama stalo mozaika

Zeližo formos
-------------

Labiausiai paplitusi yra įvairių dydžių kvadratinių ir stačiakampių formų zeližas. Galimos ir kitokios formos detalės: aštuonkampis, apdirbamas kaip kabošonas, žvaigždė, kryžius ir t. t. Taip sumodeliuota forma yra užpilama 2 cm storio kietėjančio tinko mišiniu. Egzistuoja ir paprasti kvadratiniai 10x10 cm arba kvadratai su nukirstais kampais, kurie jungiami su kitos spalvos kabošonu, detalės. Grindų dekoravimui naudojamos storesnės keramikos detalės.

Zeližo meistras
---------------

Zeližo technika sukurti dirbiniai yra laikomi meno kūriniais. Šio meno paslaptys *maâlems* (pagrindinis meistras) perduoda iš kartos į kartą. Kad būtų išugdyti išskirtiniai gebėjimai, šio meno ilgas mokymas prasideda dar vaikystėje. Zeližo technika sudėlioti mozaiką reikia labai daug dėmesio ir pastangų. Maži keramikos elementai dėliojami į formą raštu–spalva į apačią, tad meistras popieriuje nupieštą ornamentą vaizduotėje turi lyginti su dėliojama mozaika. Padaryta klaida matoma tik pabaigus mozaiką ir ją užpilus kietėjančiu tinku.

Išnašos
-------

1. ↑  Deco Zelige Archyvuota kopija 2009-01-31 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Zeližo meno istorija Archyvuota kopija 2008-04-30 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Beton-decoratif.com

Nuorodos
--------

* Islamo menas
* Rankų darbo zeližas ir Maroko mozaikų raštai Archyvuota kopija 2008-12-16 iš Wayback Machine projekto.
* *Zeližas: įrengimo instrukcijos* Archyvuota kopija 2008-12-23 iš Wayback Machine projekto. (Prancūzų kalba)
* Maroko mozaikos: Zeližo menas Archyvuota kopija 2015-11-28 iš Wayback Machine projekto.

* 
* 
* 
* 
*
|  |
| --- |
| Joël Prévost |
|  
Joël Prévost 1978 m. Eurovizijoje |
| Biografija |
| Gimė | 1950 m. vasario 16 d. (74 metai)  Narbonas, Prancūzijos vėliava Prancūzija |
| Žanrai | pop, šansonas |
| Veikla | dainininkas |

**Joël Prévost** (g. 1950 m. vasario 16 d. Narbone) – Prancūzijos dainininkas.

Biografija
----------

Joël Prevost gimė Narbone, Langedoko-Rusijono regione pietų Prancūzijoje, tačiau nuo vaikystės augo *Trith-Saint-Léger*, netoli sienos su Belgija. 1970 m. jis persikėlė į Paryžių, o 1972 metais pasirašė sutartį su įrašų kompanija „CBS Records". Artimiausius kelerius metus gastroliavo su tokiais atlikėjais, kaip Serge Gainsbourg, Mike Brant, Michèle Torr ir Serge Lama.

1977 metais Joël dalyvavo prancūzų Eurovizijos atrankos konkurse su daina „Pour oublier Barbara", tačiau iškrito pusfinalio etape. Po metų jis buvo išrinktas atstovauti Prancūzijai 24-ajame Eurovizijos konkurse. Joël tarptautiniame konkurse pasirodė su daina „Il y aura toujours des violons" (liet. *Čia visada bus smuikai*). Baladėje atlikėjas dainavo, kad gyvenime daug dalykų galima pakeisti. Eurovizijoje atstovas su 119 taškų užėmė trečią vietą iš 20 dalyvių.

Nuorodos
--------

* Diskografija svetainėje *encyclopedisque.fr*

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Marie Myriam  *„L'oiseau et l'enfant"*** |  **Prancūzijos atstovas Eurovizijoje**1978 | Po to:**Anne-Marie David  *„Je suis l'enfant soleil"*** |