recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Koordinatės: 33°45′04″ p. pl. 80°47′00″ v. ilg.﻿ / ﻿33.75111°š. pl. 80.78333°r. ilg.﻿ / 33.75111; 80.78333

1918 m. salos žemėlapis
**Aleksandro Selkirko sala** (isp. *Isla Alejandro Selkirk*), seniau **Mas Afuera** (*Isla Más Afuera*) – sala Chuano Fernandeso salyne Ramiajame vandenyne (Čilė, Valparaiso regionas). Nutolusi 181 km į vakarus nuo Robinzono Kruzo salos.

Sala yra 11 km ilgio (iš šiaurės į pietus), 6 km pločio ir užima 44,6 km². Paviršius kalnuotas, čia yra aukščiausia viso salyno vieta – Los Inosenteso kalnas (*Cerro de Los Inocentes*, 1329 m). Krantus sudaro aukšti (iki 1 km aukščio) ir statūs klifai. Gilios griovos ir tarpekliai raižo kalnagūbrius. Kalnuose veši tankūs nedidelių medžių, krūmokšnių ir paparčių miškai, o pakrantėse – aukštažolės pievos. Saloje gyvena endeminis ir labai retas krosninių šeimos paukštis Mas Afueros rajaditas (*Aphrastura masafuerae*).

Salos kraštovaizdis
Salą atrado ispanų jūrininkas Chuanas Fernandesas. Čia slapstydavosi piratai, vėliau rytinėje pakrantėje įkurta kalinių tremties vieta. 1909–1930 m. veikė gyvenvietė, kurioje gyveno 190–160 kalinių. 1966 m. pervadinta Aleksandro Selkirko, tremtyje gyvenusio Robinzono Kruzo saloje, garbei. Saloje yra nedidelė Rada La Kolonijos gyvenvietė (CONAF skyrius, gyvena žvejai) – joje 2012 m. surašyti 57 gyventojai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gonzalez J. (2014). Phylogenetic position of the most endangered Chilean bird: the Masafuera Rayadito (Aphrastura masafuerae; Furnariidae). *Tropical Conservation Science*. 7:677–689.
2. ↑  Severin, Tim (2002). „In Search of Robinson Crusoe". New York: Basic Books. pp. 23–24.
3. ↑  „Por primera vez es censada la Isla Selkirk en el archipiélago J. Fernández". *La Tercera*, 2 de mayo de 2012, p.13.
Koordinatės: 54°28′01″š. pl. 24°03′19″r. ilg.﻿ / ﻿54.466824°š. pl. 24.055245°r. ilg.﻿ / 54.466824; 24.055245


|  Rumbonių koplyčia |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Alytaus rajonas |
| **Gyvenvietė** | Rumbonys |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | XIX a. pr. |

**Rumbonių koplyčia** – mauzoliejinė Pilchovskių šeimos koplyčia, esanti Alytaus rajone, Rumbonių kaime, 8 km į šiaurę nuo Alytaus, 1,2 km į vakarus nuo kelio  **1110**  Alytus–Punios šilas (Panemuninkai) . Koplyčia stovi veikiančių kapinių pietrytiniame kampe, prie Rumbonių Švč. Trejybės bažnyčios. Kopyčioje išlikęs laidojimo rūsys (yra anga grindyse), ji stovi uždaryta, nenaudojama.

Istorija
--------

Kapinės įrengtos bažnyčios užnugaryje, už galinių šventoriaus vartų, pašventintos 1799 m. Jų teritorija padidinta 1868 m. Mūrinė Pilchovskių šeimos koplyčia (su laidojimo rūsiu) kapinėse baigta statyti po 1804 m. Priklauso Rumbonių bažnyčios (pastatyta 1795–1798 m.) su varpine kompleksui, nuo 1997 m. yra nekilnojamojo kultūros paveldo objektas, regioninės reikšmės paminklas (unik. kodas 23578).

2004 m. koplyčia remontuota: tvarkyti pamatai, stogo danga, perdažyta išorė.

Kapinėse stūkso Korevų šeimos kapo antkapinis paminklas, išsiskiriantis grafaitės Juzefos Korevaitės balto marmuro statula (unik. kodas 7664). Panaši yra stovėjusi Kurtuvėnų kapinėse (Šiaulių raj.). Antkapį, manoma, sukūrė lietuvių kilmės Varšuvos skulptorius Pijus Velionskis pagal išlikusias J. Korevaitės fotografijas. 1918 m. spaudoje skulptūra minima kaip „dvarininko Korevos dukters Julės itališko marmuro stovyla", kainavusi tūkstantį rublių. J. Korevaitė mirė sulaukusi 18 metų 1908 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Rumbonių koplyčia". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2016-02-21.
2. ↑  „Antkapis". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2016-02-21.
3. ↑  Vienodos skulptūros Rumbonyse ir Kurtuvėnuose (nuotraukos)

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Rumbonių koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Alytaus rajono lankytinos vietos. Rumbonių Švč. Trejybės bažnyčia
Kamargo vietovė žemėlapyje
Flamingai Kamarge
**Kamargas** (pranc. *Camargue*) − pelkėta vietovė prie Viduržemio jūros, pietų Prancūzijoje, Ronos deltoje. Svarbi migruojančių paukščių buveinė, ganosi pusiau laukinių žirgų būriai.

Ronos upė dalina Kamargo vietovę į tris dalis. Čia įkurta keletas draustinių. Veikia Tur diu Valio ir Salen de Bajono biostotys.

Ši didžiulė (930 km²) pakrantės pelkių sritis Europos gamtiniame žemėlapyje užima svarbią vietą. Pelkės išliko beveik nepaliestos iki pat XIX amžiaus. Vėliau dideli plotai buvo nusausinti, kad būtų tinkami žemės ūkiui ir juose nebesiveistų uodai. Taigi pelkių išliko labai nedaug. Pajūryje stūkso smėlio kopos, želia nendrynai, tyvuliuoja sūroki ežerėliai, veša paupio miškai ir ganyklos, slūgso dideli druskos klodai. Tokia gamtos įvairovė ir patogi geografinė padėtis pavertė Kamargą svarbiausia migruojančių paukščių sustojimo vieta. Milijonai ančių, žąsų ir kitų balų paukščių kasmet čia atskrenda iš Sibiro ir Europos šiaurės. Kai kurie sparnuočiai Kamarge sustoja tik trumpam, o kiti čia suka lizdus ir peri, nes randa ir tinkamų perėti vietų, ir lengvai prieinamo maisto. Antys didžiąją dienos dalį praleidžia daugybėje sūrokų šio regiono tvenkinių. Tik ankstų rytą ar vėlyvą vakarą jos paprastai skrenda į gretimas pelkes ieškoti maisto. Tačiau daugelis šių pelkių yra privati nuosavybė ir jose leidžiama medžioti laukinius paukščius. Dėl šios priežasties Kamarge žiemojančių paukščių per pastaruosius dešimt metų sumažėjo perpus.

Kamargo druskingi vandenys puikiausiai tinka sūriavandenėms krevetėms − svarbiam kai kurių paukščių rūšių, ypač flamingų, pašarui. Šių paukščių nuo 1944 metų Kamarge vis daugėja.

Kamargo druskos kloduose jūros vanduo pumpuojamas per keletą negilių vandens telkinių ar klodų ir kaskart tampa vis sūresnis, kol pasiekia paskutinį klodą, kuriame išgaruoja paskutinis vanduo ir lieka tik druskos kristalai. Kuriant šia dirbtinę sistemą, buvo išsaugotos natūralios vietos, tinkamos paukščiams sukti lizdus, maitintis ir perėti.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kamargas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Kamargas (anglų k.)

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 188
Koordinatės: 56°17′ š. pl. 22°40′ r. ilg.﻿ / ﻿56.283°š. pl. 22.667°r. ilg.﻿ / 56.283; 22.667
**Kamanų miškai** – miškai Akmenės rajono savivaldybės teritorijoje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Akmenės.

Geografija
----------

Kamanų miškus sudaro Adomiškių, Antanavos, Didmiškio, Karalinės ir Medemrodės miškai. Plotas 5250 ha, mišku apaugę 2760 ha. 90 % miškų yra valstybinės reikšmės, priklauso Kamanų rezervatui ir Mažeikių miškų urėdijai. Beveik pusę Kamanų miškų ploto užima Ventos intakų vandenskyroje susiformavusi Kamanų aukštapelkė. Iš masyvo šiaurinės dalies išteka Molupis ir Telingupis, iš rytinės – Kališupis, Bradaulis, iš pietinės – Augutis, iš vakarinės – Ašva, Parstokas. Pelkės šiaurės dalyje yra Kamanų ežeras, iš jo teka Paislė. Paviršius lygus.

Medynai
-------

Miško augavietės pelkinės aukštutinio bei tarpinio tipo ir derlingos įmirkusios. 75 % miškų yra rezervatiniai I grupės, 22 % apsauginiai III grupės, 3 % ūkiniai IV grupės. Kultūrinės kilmės medynų 8 %. Pušynų yra 41 %, beržynų 37 %, eglynų 15 %, drebulynų 5 %, baltalksnynų ir juodalksnynų po 1 %. Jaunuolynai sudaro 10 %, pusamžiai medynai 39 %, bręstantys 21 %, brandūs 30 %. Medynų vidutinis amžius 64 m. bonitetas 11,6, skalsumas 0,71, tūris 200 m³/ha. Kasmet priauga 2, 9 m³/ha.

1944–1953 m. Kamanų miškuose veikė Žemaičių apygardos Alkos rinktinės Lietuvos partizanai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Brukas. *Kamanų miškai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 249 psl.
| **Aleksas Baltrūnas** |
| --- |
| Gimė | 1925 m. vasario 9 d.Kupiškis |
| Mirė | 2001 m. balandžio 15 d. (76 metai)Vilnius |
| Vaikai | Valentinas Baltrūnas, Gintaras Baltrūnas |
|  |
| Veikla | lietuvių rašytojas. |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * 1984 m. Gabrielės Petkevičaitės-Bitės fondo literatūrinė premija
 |

**Aleksas Baltrūnas** (1925 m. vasario 9 d. Kupiškis – 2001 m. balandžio 15 d. Vilnius) – lietuvių rašytojas.

Biografija
----------

Dirbo periodinių leidinių redakcijose, Lietuvos radijuje. 1965–1972 m. žurnalo „Kultūros barai" redaktorius.

Sūnūs: geologas Valentinas Baltrūnas ir chemikas Gintaras Baltrūnas.

Kūryba
------

Jo apysaka „Tolimi keliai" (2 d. 1958 m.) – vienas pirmųjų socialistinio realizmo metodu parašytų kūrinių lietuvių literatūroje. Romane „Tu mane šauki?" (1964 m.), apsakymuose (rinkiniai „Pavasario srautas" 1953 m. „Lietus" 1960 m. „Šviesos gimimas" 1974 m.) vyrauja buitinės ir šeimos problemos, dorovinės kolizijos. Rinkinio „Ant katpėdėlių kalno" (1983 m.) apsakymus sieja tie patys veikėjai ir pasakotojas; juose ryški žmogaus likimo tema, lyrinės intonacijos. Parašė autobiografines knygas „Pavasaris – ruduo" (1986 m.), „Vaga po vagos" (1988 m.), apsakymų vaikams. Išleido publicistikos knygas „Keliai – artimi ir tolimi" (1977 m.), „Prie žmogiškosios šilumos versmių" (1986 m.).

Įvertinimas
-----------

* 1984 m. literatūrinė Gabrielės Petkevičaitės-Bitės premija

Literatūra
----------

* Aleksas Baltrūnas: gimimo 75-osioms metinėms, parengė Kostė Kleniauskienė. Kupiškis, Kupiškio rajono savivaldybės viešoji biblioteka, 2000 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jūratė Sprindytė. *Aleksas Baltrūnas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 576 psl.
| Nausodžio senosios kapinės |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Nausodžio senosios kapinėsNausodžio senosios kapinės

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°53′09″š. pl. 21°24′53″r. ilg.﻿ / ﻿55.885718°š. pl. 21.414849°r. ilg.﻿ / 55.885718; 21.414849Koordinatės: 55°53′09″š. pl. 21°24′53″r. ilg.﻿ / ﻿55.885718°š. pl. 21.414849°r. ilg.﻿ / 55.885718; 21.414849 |

 |
| Vieta | Kretingos rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Žalgirio seniūnija |
| Plotas | 0,19 ha |
| Naudotas | XVI–XIX a. |
| Žvalgytas | 1956, 1982, 1991, 1995 m. |

**Nausodžio senosios kapinės**, vadinamos **Maro kapeliais, Senkapiais** (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas - 24250, senas registro kodas – L583) – neveikiančios kapinės pietrytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Nausodžio kaime (Žalgirio seniūnija), 0,71 km į vakarus nuo V. Mongirdo gatvės tilto per Prūdupį, Minijos kairiajame krante.

Kapinės
-------

Įrengtos slėnio terasoje, žemėjančioje į pietvakarius. Ovalo plano, pailgos šiaurės vakarų - pietryčių kryptimi, 70 m ilgio, 40 m pločio, buvusios apjuostos stambių akmenų tvora, kurios išlikęs apie 54 m ilgio fragmentas. Apaugusios spygliuočių miškų. Laidojimo žymių nesimato.

Teritorijos plotas – 0,19 ha, perimetras – 108 m.

Istorija
--------

Įrengtos XVI a. buvusiose bendrose kaimo ganyklose. Veikė iki XIX a. Vėliau, iki XX a. vidurio jose laidoti savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai. Vadinamos *Maro kapeliais, Senkapiais*. Seniau kapinėse stovėjo ąžuolinis kryžius, stogastulpis ir 1927 m. atnaujinta koplytėlė su Švč. Mergelės Marijos ir 2 angeliukų skulptūromis. Tarpukario ir pokariu dalis tvoros nuardyta, akmenys panaudoti statyboms.

1972–1984 m. – vietinės reikšmės archeologijos paminklas (AV512), 1997 m. įrašytos į Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (L583), 2005 m. pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe.

### Tyrimai

1956 m. žvalgė Vladas Šaulys, 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 1991 m. – Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centro istorikės Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė. 1974 m. kartografavo Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas, 1982 m. – Visasąjunginio žemės ūkio aerofotogeodezinių tyrinėjimų instituto Vakarų filialas, 1995 m. – Valstybinis žemėtvarkos institutas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kretingos rajono kapinių apskaitos duomenys (1982 m. lauko darbai). – [Kaunas]: Visasąjunginio žemės ūkio aerofotogeodezinių tyrinėjimų instituto Vakarų filialas. – L. 173, 192
2. ↑  Kretingos rajono gamtos ir kultūros paminklų ir saugotinų objektų katalogas. – Vilnius: Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas, 1976. – Nr. 305
3. ↑  Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas. – Vilnius, 1973. – P. 249 (Nr. 512)
4. ↑  Valstybės žinios – 1998, vasario 7. – Nr. 14. – P. 61
5. ↑  Kultūros vertybių registras: Nausodžio k. senosios kapinės
| Snietala |
| --- |
| Kelias  1702  Šimkaičiai–Stakiai–Graužėnai  per Snietalą Kelias  **1702**  Šimkaičiai–Stakiai–Graužėnai  per Snietalą |
| **Ilgis** | 21 km |
| **Baseino plotas** | 61 km² |
| **Vidutinis debitas** | 0,36 m³/s |
| **Ištakos** | Spruktų apylinkės |
| **Žiotys** | Mituva |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Snietala |

**Snietala** – upė Lietuvoje, Jurbarko rajono rytuose; Mituvos kairysis intakas. Prasideda 8 km į šiaurės vakarus nuo Seredžiaus, Spruktų apylinkėse, Burbinės miško pakraštyje. Teka į vakarus daugiausia pamiškėmis. Įteka į Mituvą 64 km nuo jos žiočių, ties Stakių gyvenviete.

Žemupyje (ties Stakiais) patvenkta. Vidutinis nuolydis – 89 cm/km.

Prie upės įsikūrę kaimai: Spruktai, Bereiviškiai, Pasnietalys, Birbilai, Naujininkai, Čerbai, Stakiai.

Intakai
-------

* Kairieji: Agliuona – 6,9 km, Kirmeliškė – 3,1 km.
* Dešinieji: Snietalaitė – 2,2 km, Varlupė – 2,3 km, Juodpjautis – 3,4 km.

Etimologija
-----------

Upėvardžio šaknies *snit-/sniet-* kilmė neaiški. Ją bandoma sieti su ide. *\*snā-, snə(t)-, snāu-, sn-eu-, sn-et-*, reiškiančia „tekėti, drėgmė" (plg. skr. स्नाति, स्नायते = IAST: *snāti, snāyate* „maudosi" av. *snayeitē* „skalauja", sen. gr. νήχω „plaukiu", sen. air. *snām* „plaukimas", vid. air. *snāu, snō* „srovė, srautas", lot. *natō* iš *\*sn-* „plaukiu", arm. հայ „žemas, skystas, takus").

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Snietala*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 54
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
**Verslo liudijimas** – pažyma, suteikianti teisę verstis joje nurodytu laikotarpiu gamyba ar prekyba.

Verslo liudijimai išduodami asmenims, norintiems verstis gamyba ar prekyba. Asmuo, įsigijęs verslo liudijimą jame nurodytu laiku gali teikti paslaugas, gaminti gaminius ir juos pardavinėti ar prekiauti. Verslo liudijime nurodoma, kokia būtent veikla asmuo gali užsiimti. Jei asmeniui verstis ūkine veikla padeda kiti jo šeimos nariai, tai ir juos galima įrašyti į jį. Paprastai asmenims, turintiems verslo liudijimą, neprivaloma vesti apskaitą. Už verslo liudijimą yra mokama neatsižvelgiant į asmenų apyvartą ir pelną, atsižvelgiama į asmens amžių, darbingumą, veiklos pobūdį, veiklos vietą. Pasibaigus verslo liudijimo galiojimo laikui ir asmeniui neįsigijus naujo ar nepratęsus jo galiojimo, laikoma, kad asmuo nutraukė savo veiklą.

Verslo liudijimai Lietuvoje
---------------------------

Verslo liudijimas yra patogus tuo, kad nereikia registruoti įmonės, taip pat norint nutraukti veiklą nereikia įmonės išregistruoti. Jei asmuo ne pensinio amžiaus, jam reikia papildomai mokėti socialinio draudimo mokestį. Be to, jei jo apyvarta per 1 metus viršija daugiau kaip 100 tūkst. Lt. jis turi tapti pridėtinės vertės mokesčio mokėtoju. Toks apmokestinimas patogus ir Valstybinei mokesčių inspekcijai, nes asmuo turi sumokėti mokestį prieš gaudamas Verslo liudijimą ir jei jis nėra pridėtinės vertės mokesčio mokėtojas, iš jo nereikia išieškoti jokių nesumokėtų mokesčių.

Nuorodos
--------

* Veikla pagal verslo liudijimą Archyvuota kopija 2007-02-03 iš Wayback Machine projekto.
| Sniego kalnas |
| --- |
|  |
|  |
| Šalis | Reunjono vėliava Reunjonas |
|  |
| Aukštis | 3069 m |
|  |
| Tipas | skydinis ugnikalnis |
|  |
| Amžius | 2 mln. m. |
|  |
| Aktyvumas | užgesęs |
|  |
| Paskutinisišsiveržimas | - m. |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.

  |
| **Koordinatės:** | 21°05′54″ p. pl. 55°28′51″ r. ilg.﻿ / ﻿21.09833°š. pl. 55.48083°r. ilg.﻿ / 21.09833; 55.48083Koordinatės: 21°05′54″ p. pl. 55°28′51″ r. ilg.﻿ / ﻿21.09833°š. pl. 55.48083°r. ilg.﻿ / 21.09833; 55.48083 |

**Sniego kalnas** arba ***Piton de Nežas*** (pranc. *Piton des Neiges*) – skydinis ugnikalnis, esantis Reunjono saloje Indijos vandenyne. Tai aukščiausia salos vieta. Aukštis – 3069 m. Sniego kalnas susidarė prieš 2 milijonus metų Reunjono karštajame taške. Paskutiniuosius 20 tūkst. metų ugnikalnis nebeveikia, jo šlaitai smarkiai sudūlėję, išraižyti griovų, slėnių. Visas masyvas užima 2/3 salos ploto. Nepaisant pavadinimo, sniegas beveik niekad neiškrenta.

Ugnikalnio šlaitus dengia miškai, krūmokšniai, gausu endeminių augalų rūšių. Kalnas patenka į Reunjono nacionalinį parką (pasaulio paveldo objektas). Į pietryčius nuo Sniego kalno yra veikiantis ugnikalnis – Kraterio kalnas.

* Masyvo reginysMasyvo reginys
* 
* 
* ViršukalnėViršukalnė

Šaltiniai
---------

1. ↑


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Sniego kalnas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Ivanas Šiškinas** |
| --- |
|  |
| Ivanas Šiškinas |
| Gimė | 1832 m. sausio 25 d.Jelabuga |
| Mirė | 1898 m. kovo 20 d. (66 metai)Sankt Peterburgas |
|  |
| Veikla | rusų tapytojas peizažistas, grafikas |
|  |
|  **Vikiteka** | Ivanas Šiškinas |

**Ivanas Ivanovičius Šiškinas** (rus. *Иван Иванович Шишкин*, 1832 m. sausio 25 d. – 1898 m. kovo 20 d.) – rusų tapytojas peizažistas, grafikas.

Biografija
----------

„Rytas pušyne", atlikta kartu su K. Savickiu, 1886 m. Tretjakovo galerija
Ivanas Šiškinas gimė 1832 m. sausio 25 d. Jelabugoje (Tatarstanas) prekeivio šeimoje. Nuo 1852 iki 1856 m. studijavo Maskvos dailės, skulptūros ir architektūros mokykloje. Nuo 1856 iki 1860 m. studijavo Sankt Peterburgo Imperatoriškojoje dailės akademijoje, paskutiniais metais už savo darbus buvo įvertintas didžiuoju aukso medaliu. Gavo stipendiją tolimesnėm studijom Europoje, nuo 1861 iki 1866 m. studijavo Vokietijoje ir Šveicarijoje. Jam didelę įtaką padarė Diuseldorfo dailės mokyklos realistinio ir aiškios linijos vaizdavimo principai. 1865 m. I. Šiškinui suteiktas akademiko vardas už paveikslą „Vaizdas prie Diuseldorfo". Vokietijoje dailininkas taip pat susipažino su oforto ir litografijos technikomis, tuo metu menkai žinotomis Rusijoje.

1871 m. I. Šiškinas buvo vienu iš Kilnojamosios dailės parodų draugijos steigėjų. Nuo 1873 m. I. Šiškinas užėmė dailės profesoriaus pareigas Sankt Peterburgo imperatoriškojoje dailės akademijoje. Garsiausiu dailininko kūriniu tapo 1878 m. paveikslas „Rugių laukas". I. Šiškinas išvystė nuosavą tapybos stilių derindamas detalumą su epiniu gamtos vaizdavimu. Kritikai dailininkui prikiša emocijų nebūvimą ir plenerinės dailės privalumų atmetimą. 1893 m. I. Šiškinas tapo tikruoju Sankt Peterburgo dailės akademijos nariu. Jis mirė 1898 m. kovo 20 d. Sankt Peterburge. Ivanas Šiškinas buvo vienas geriausių rusų peizažistų. Dalyvavo trijose pasaulinėse parodose – Paryžiuje 1867 m. ir 1878 m. bei Vienoje 1873 m.

Darbų galerija
--------------

* I. Šiškino kūriniai chronologine tvarka

* „Pušynas", 1872 m. Tretjakovo galerija „Pušynas", 1872 m. Tretjakovo galerija
* „Rugių laukas", 1878 m. Tretjakovo galerija „Rugių laukas", 1878 m. Tretjakovo galerija
* „Upelis beržyne", 1883 m. Valstybinis rusų muziejus „Upelis beržyne", 1883 m. Valstybinis rusų muziejus
* „Uolėtas peizažas", 1889 m. Jekaterinburgo dailės muziejus „Uolėtas peizažas", 1889 m. Jekaterinburgo dailės muziejus
* „Pelkės. Polesė", 1890 m. Nacionalinis Baltarusijos dailės muziejus, Minskas „Pelkės. Polesė", 1890 m. Nacionalinis Baltarusijos dailės muziejus, Minskas

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ivanas Šiškinas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Tretjakovo galerija Archyvuota kopija 2016-08-05 iš Wayback Machine projekto.
* Encyclopaedia Britannica
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šį biografinį straipsnį reikėtų sutvarkyti pagal Vikipedijos standartus.**Jei galite, prašome sutvarkyti šį straipsnį. Tik tada bus galima ištrinti šį pranešimą.Priežastys, dėl kurių straipsnis laikomas nesutvarkytu, aiškinamos straipsnyje Nesutvarkyti straipsniai.  |

**Benediktas Rutkūnas-Rutkauskas** (1907 m. gegužės 12 d. Pazūkuose, Panevėžio raj. – 1975 m. spalio 28 d. Filadelfijoje, JAV) – lietuvių rašytojas, vertėjas, pedagogas.

Biografija
----------

1926–1930 m. Lietuvos universitete studijavo germanistiką[reikalingas šaltinis]. Mokytojavo Vilkaviškyje, Žagarėje, Kėdainiuose (1936–1937 m.). Studijas baigė 1943 m. 1944 m. pasitraukęs į Vokietiją, dėstė lietuvių gimnazijose. 1949 m. persikėlė į JAV.

Kūryba
------

Rutkūnas debiutavo 1926 m. eilėraščiais, svyruodamas tarp simbolizmo ir avangardizmo. Pirmuosiuose rinkiniuose simbolistinė kalnų, bedugnių, urvų, tyrlaukių leksika ir rūsti tonacija („Pakibo sunkios švino žvaigždės / ant kruvino dangaus") pynėsi su urbanistiniais įvaizdžiais (trotuarai, bulvarai) ir komanduojančiais šūksniais („žeme, užsidėk kepurę") į gana neryškų, vidinės energijos stokojantį kalbėjimą. Pirmaisiais sovietinės okupacijos metais išėjusiame „Gyvenimo tvane" rašė apie vyrus milžino pečiais, kurie „dalbom žemę / saulėn gręžia" ir „tautų šeimoj pins laisvės giesmę / daugiabalsę". Išeivijos metų kūryboje Rutkūnas grįžo prie skaidraus gamtovaizdžio, folklorinių tonų dainingo ketureilio, nusistovėjusio paskutiniajame prieškario dešimtmetyje, neišvengdamas perdėm lengvo, net proginio eiliavimo. „Nuodėmės" – poetizuotos stilistikos kaimą idealizuojančių eskizinių vaizdelių ir apsakymėlių rinkinys.

Eilėraščių rinkiniai
--------------------

* Eilėraščiai marėse (1930 m.)
* Versmės (1937 m.)
* Gyvenimo tvanas (1941 m.)
* Sparnus man meta paukštės (1947 m.)
* Mėlyna diena (1967 m.)
* Žirgeliai žvengia (1971 m.)

Prozos rinkiniai
----------------

* Nuodėmės (1932 m.)

Šaltiniai
---------

1. ↑  „2012 m. gegužės mėn. kraštotyros kalendorius". Panevėžio rajono savivaldybės viešoji biblioteka. Nuoroda tikrinta 2014-04-18.
**Tomas Dobrovolskis** (1966 m. gruodžio 28 d. Vilniuje – 2015 m. sausio 6 d. Vilniuje) – kompozitorius, perkusininkas, multiinstrumentalistas, išradęs varinį mušamąjį instrumentą Varinį Gaublį, kuriam sukūrė specialią grojimo techniką, skiemenuotę ir muzikinį raštą.

Biografija
----------

Baigė Juozo Tallat-Kelpšos aukštesniąją muzikos mokyklą, akademinius mušamuosius. Toliau sekė studijos LMTA. Įstojo į Klaipėdos universitetą, Menų fakulteto Džiazo katedrą, bet po pusmečio mokslus metė. Negalėjo mokytis, nes Klaipėdoje neuždirbdavo pakankamai, kad galėtų išlaikyti šeimą. Vėliau tapo reklamos agentūros bendrasavininkiu. 7 metus dėstė reklamos verslą kolegijoje. Vilniuje vadovavo prekybos centro rinkodaros skyriui. Kurį laiką buvo reklamos redaktorius Baltijos televizijoje, LTV komercijos direktorius, po to dirbo dar vienoje reklamos agentūroje.

Grojo solo ir bendruose akademinės, eksperimentinės, improvizacinės, džiazo ir pasaulio muzikos bei šokio, teatro, TV ir kino projektuose, aktyviai koncertavo.

Jo muzika skambėjo Lietuvoje, Lenkijoje, Latvijoje, Danijoje, Švedijoje, Anglijoje, Belgijoje, Suomijoje, Islandijoje, Alandų salose, Izraelyje, Austrijoje, Italijoje, JAV (Niujorko, Čikagos, San Francisko, Nevados – „Burning Man" festivalyje), Pietų Korėjoje.

Ryškiausias muzikos ir šokio projektas – tai „TRIMATRIX" spektaklis (šokėjai Loreta Juodkaitė, Andrius Žužžalkinas ir Igoris Zaripovas) Menų spaustuvėje. Muzikiniai projektai – „Sainkho & The new art trio" su Sainkho Namtchylak, Raimondu Sviackevičiumi ir Andre Pabarčiūte, „SoloDuo" projektas su japone Satoko Aoki, „Folkex.lt" su Sauliumi Petreikiu, „Exlex" su Neda Malūnavičiūte. Soliniai projektai – „Varinis Gaublys" ir paskutinis, ryškiausias, brandžiausias – „AXIS. The Brass Globe".

Naktį iš 2014 m. gruodžio 23 į 24 d. apie 3 val. Tomas Dobrovolskis buvo žiauriai sumuštas Vilniuje, Vingrių gatvėje, šalia naktinio baro. Kompozitorius patyrė sunkią galvos traumą, jį ištiko koma. Kitų metų sausio 6 d. buvo paskelbta, jog menininkas mirė.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2015-01-06 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Profilis ritmasirperkusija.info svetainėje Archyvuota kopija 2015-01-06 iš Wayback Machine projekto.
* Profilis menuspaustuve.lt svetainėje Archyvuota kopija 2015-01-06 iš Wayback Machine projekto.
* Tomas Dobrovolskis. Muzika, reklama ir varinis gaublys
| Pitnakasuzb. *Pitnak* |
| --- |
| 

PitnakasPitnakas

41°13′0″ š. pl. 61°18′0″ r. ilg.﻿ / ﻿41.21667°š. pl. 61.30000°r. ilg.﻿ / 41.21667; 61.30000﻿ (Pitnakas)Koordinatės: 41°13′0″ š. pl. 61°18′0″ r. ilg.﻿ / ﻿41.21667°š. pl. 61.30000°r. ilg.﻿ / 41.21667; 61.30000﻿ (Pitnakas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+5) |
|  |
| **Valstybė** | Uzbekijos vėliava Uzbekija |
| **Vilajetas** | Chorezmo vilajetas |
| **Rajonas** | Hazaraspo rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2001) | 40 215  |

**Pitnakas** (uzb. *Pitnak/Питнак*) – miestas Uzbekistane, Chorezmo vilajete, 67 km į pietryčius nuo Urgenčo, Amudarjos kairiajame krante, Turkmėnistano pasienyje (priešais Gazadžako gyvenvietę). Yra geležinkelio stotis, keliai į Dašoguzą, Turkmenabatą. Automobilių pramonė. Vystoma drėkinamoji žemdirbystė.

Istorija
--------

Pitnakas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo III a. pr. m. e.

1740 m. ties Pitnaku įvyko mūšis tarp chorezmiečių ir Nadyršacho kariaunos. Vėliau gyvenvietė vardinta Šaralauku. Išaugo XX a. vid. rengiant Tiujamujuno drėkinimo kanalų sistemą. 1974 m. suteiktas miesto statusas. 1976–1998 m. miestas vadintas ***Družba*** (*Дружба*).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 141
**Pitagorizmas** – graikų religijos, filosofijos ir mokslo kryptis, pradėta Pitagoro, plėtota jo pasekėjų (VI–IV a. pr. m. e.). Apie pitagorizmą pirmasis rašė Filolajas Krotonietis veikale „Apie gamtą". Išskiriami trys pitagorizmo laikotarpiai:

* ankstyvasis (VI–V a. pr. m. e. Pitagoras, Hipasas Mettapontietis);
* vidurinysis (V a. pr. m. e. vidurys, Filolajas Krotonietis);
* vėlyvasis (IV a. pr. m. e. Architas Tarentietis).

Kaip neopitagorizmas gyvavo I a. pr. m. e.–III m. e. a. (Apolonijas Tianietis).

Pitagorininkai turėjo praktinį tikslą – tobulinti žmogaus sielą askeze, misterijomis, mokslu. Sekdami orfikais, tikėjo sielos metempsichoze.

Skaičių teorija sudaro pitagorizmo filosofijos pagrindą. Skaičius buvo laikomas erdviniu dydžiu, aktyviu pradu, realia daikto forma, daikto esme ir priežastimi. Pasaulį ir jo reiškinių santykį reiškė skaičiais ir proporcijomis, pasaulyje įžvelgė dėsningumą, todėl jį vadino kosmosu (gr. tvarka). Žemė, pasak pitagorininkų, esanti rutulio formos kūnas, kuris kartu su kitais kūnais taisyklingai sukasi apie ugninį centrą ir savo ašį. Ši prielaida turėjo įtakos heliocentrinei Visatos sistemos teorijai. Nuo centro muzikiniais intervalais (jiems pitagorininkai suteikdavo skaitmeninę išraišką) nutolusių dangaus kūnų judėjimas sukeliąs harmoningą muziką, kuri veikia žmogaus sielą.

Pitagorininkai išplėtojo geometriją bei skaičių teoriją, sudarė kai kuriuos taisyklinguosius daugiakampius ir daugiasienius. Taip pat pitagorininkai apibrėžė ir ištyrė aritmetinį bei harmoninį vidurkius, lyginius, nelyginius, sudėtinius ir pirminius, figūrinius ir tobuluosius skaičius. Deduktyviai nustatė, jog kvadrato kraštinė ir įstrižainė nėra bendramatės.

Pitagorizmas turėjo įtakos Elėjos mokyklai, Platonui ir jo pasekėjams, M. Kopernikui, J. Kepleriui.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Pitagorizmas*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, IX t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1982. T.IX: Pintuvės-Samneris, 25 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Tomas Juozapas Zamoiskis** |
| --- |
|  |
| Zamoiskiai |
| Jelita (herbas) |
| Jelita (herbas) |
|  |
| Gimė | 1678 m. |
| Mirė | 1725 m. gruodžio 26 d. (~47 metai) |
| Tėvas | Martynas Zamoiskis |
| Motina | Ana Pranciška Ginska |
| Sutuoktinis (-ė) | Tereza Potocka, Antonina Zagorovska |

**Tomas Juozapas Zamoiskis** (apie 1678–1725 m. gruodžio 26 d.) – ATR valstybinis veikėjas, Lenkijos magnatas, 5-tas Zamoiskių ordinatas (1689–1725 m.), Karaliaus pulkininkas, Ploskirovo ir Horodoko seniūnas.

Biografija
----------

Tomo Juozapo Zamoiskio pirmoji žmona Tereza Potocka
Lenkijos magnatų Zamoiskių giminės atstovas, herbo „Jelita" savininkas. Braclavo ir Liubelsko vaivados, Karūnos didžiojo iždininko Martyno Zamoiskio (apie 1637–1689) ir Anos Pranciškos Ginskaitės (m. 1704) vyresnysis sūnus. Broliai – Smolensko vaivada Mykolas Zdislavas, Bolimovo seniūnas Jonas Pranciškus, Ploskirovsko ir Rostocko seniūnas Martynas Leopoldas.

1689 metais, po savo tėvo Martyno Zamoiskio mirties, Tomas Juozapas paveldėjo Zamoiskių ordinaciją. Jam priklausė Ploskirovsko ir Grodecko seniūnijos.

Šeima
-----

Buvo du kartus vedęs. 1703/1706 metais vedė Terezą Potockytę, Braclavo vaivados Jonušo Potockio (apie 1616–1676) ir Terezos Cetnerytės, Pamario vaivados Jono Kristupo Gninskio našlės, dukterį. Apie 1718 metais antrą kartą vedė Antoniną Zagorovskaitę (m. 1747). Nuo abiejų santuokų palikuonių neturėjo.

Nuorodos
--------

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RZamoiskių ordinatai |
| --- |
|  |
| 
Janas Zamoiskis • Tomas Zamoiskis • Jonas „Sau Ponas" Zamoiskis • Martynas Zamoiskis • Tomas Juozapas Zamoiskis • Mykolas Zamoiskis • Tomas Antonis Zamoiskis • Klemensas Jurgis Zamoiskis • Jonas Jokūbas Zamoiskis • Andžejus Jeronimas Zamoiskis • Aleksandras Augustas Zamoiskis • Stanislavas Kostka Zamoiskis • Konstantinas Zamoiskis • Tomas Pranciškus Zamoiskis • Mauricijus Klemensas Zamoiskis • Jonas Tomas Zamoiskis | Herb Jelita |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Diegas Kolumbasport. *Diego Colón Moniz*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1479/1480 m.Porto Sante, Portugalijoje |
| Mirė | 1526 m. vasario 23 d. (~46 metai)Montalbane, Ispanijoje |
| Palaidotas (-a) | Sevilijos katedra |
| Tėvas | Kristupas Kolumbas |
| Motina | Filipa Moniz |
|  |
| Veikla | Ispanijos keliautojas, ketvirtasis Indijų vicekaralius |

**Diegas Kolumbas** (*Diego Colón Moniz*; 1479/1480 m. Porto Sante, Portugalijoje – 1526 m. vasario 23/26 d. Montalbane, Ispanijoje) – Ispanijos keliautojas, ketvirtasis Indijų vicekaralius, pirmasis Kristupo Kolumbo ir jo žmonos Filipa Moniz sūnus.

1492 m. tapo Ispanijos teismo pažu. Kovojo dėl tėvo įgytų privilegijų ir titulų. 1509 m. jam pavyko tapti Vakarų Indijų gubernatoriumi, kaip kad buvo jo tėvas. Nuvykęs į Espanjolą vadovavo Kolumbo alkasaro, išlikusio iki šių dienų, statybai. Toliau kovojo su nepaklusniais konkistadorais. 1511 m. gavo vicekaraliaus titulą. 1518 m. Kubos adelantadas Diego Velázquez de Cuéllar tapo pagrindiniu regiono valdytoju taip užgoždamas Diegą Kolumbą. Šis 1523 m. grįžo į Ispaniją.

| Vyriausybinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Nicolás de Ovando** | **Vest Indijos gubernatorius ir vicekaralius**1509 – 1518 | Po to:**Diego Velázquez** |
| **Motiejus Nasvytis** |
| --- |
| Gimė | 1890 m. vasario 4 d.Margiškiai, Sartininkų valsčius |
| Mirė | 1971 m. birželio 22 d. (81 metai)Putnamas, JAV |
| Sutuoktinis (-ė) | Salomėja Banaitytė |
| Vaikai | Giedra GudauskienėDanutė Marija NasvytytėSalomėja Valiukienė |
|  |
| Veikla | gydytojas, pedagogas, visuomenės veikėjas |
|  |
| Alma mater | Maskvos universitetas |

**Motiejus Nasvytis** (1890 m. vasario 4 d. Margiškiai, Sartininkų valsčius – 1971 m. birželio 22 d. Putnamas, JAV) – Lietuvos gydytojas, pedagogas, Lietuvos ir JAV lietuvių visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Žmona Saliamono Banaičio duktė Salomėja Banaitytė, dukterys kompozitorė Giedra Gudauskienė, choreografė Danutė Marija Nasvytytė, dainininkė Salomėja Valiukienė.

1916 m. baigė Maskvos universitetą. 1917 m. išrinktas į Rusijos lietuvių seimą Petrograde. 1918 m. grįžęs į Lietuvą vadovavo Raseinių ligoninei. 1919–1921 m. Valstybinio higienos ir bakteriologijos instituto direktorius, jame įkūrė Skiepų nuo raupų skyrių. Kovojo su Lietuvoje siautusia vidurių šiltinės epidemija. 1921–1923 m. ir 1925–1929 m. Lietuvos kariuomenės epidemiologas. 1920–1922 m. kartu su kitais organizavo Aukštuosius kursus, jų Medicinos skyriaus vedėjas, dėstytojas. 1929–1940 m. Kauno Karo ligoninės laboratorijos vedėjas.

Kartu su kitais įkūrė Kauno medicinos draugiją, sveikatos ir blaivybės draugiją „Sveikata". Priklausė korporacijai „Fraternitas Lithuanica". Bendradarbiavo žurnale „Medicina", (kurį laiką jo redakcinės kolegijos narys), laikraščiuose „Lietuvos ūkininkas", „Lietuvos aidas", „Lietuvos žinios".

1944 m. pasitraukė į Vokietiją, lietuvių pabėgėlių stovyklos gydytojas, gailestingųjų seselių kursų dėstytojas. 1949 m. persikėlė į JAV, vertėsi privačia praktika. 1954 m. Amerikos lietuvių gydytojų draugijos, 1963 m. Pasaulio lietuvių gydytojų draugijos garbės narys.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Motiejus Nasvytis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVI (Naha-Omuta). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 83 psl.
Koordinatės: 55°3′30″ š. pl. 23°55′49″ r. ilg.﻿ / ﻿55.05833°š. pl. 23.93028°r. ilg.﻿ / 55.05833; 23.93028

|  Didžiųjų Ibėnų Švč. Dievo Motinos Ėmimo į dangų sentikių cerkvė |
| --- |
|  |
| **Rusiškas pavadinimas** | Ibėnų sentikių cerkvė |
| **Savivaldybė** | Kauno rajonas |
| **Gyvenvietė** | Didieji Ibėnai |
| **Statybinė medžiaga** | medis, mūras |
| **Pastatyta** | 1864 m. |

**Didžiųjų Ibėnų sentikių cerkvė** – rusų stačiatikių (sentikių) cerkvė Kauno rajone, Vandžiogalos seniūnijoje, Didžiųjų Ibėnų kaime. Medinė, iš dalies mūrinė, stačiakampio plano, su bokšteliu, dengta skardiniu stogu.

Priekinė dalis
Po Lietuvos – Lenkijos sukilimo į Didžiuosius Ibėnus atkeldinta kolonistų iš Rusijos. Jiems aptarnauti 1864 m. pastatyta cerkvė. 1890–1895 m. suremontuota. Buvo išpuošta ikonomis, darytomis baltarusių dailininkų, tačiau daugelis jų vėliau pavogta.

Vietinės reikšmės kultūros paminklas.

Šaltiniai
---------

1. ↑

Nuorodos
--------

* Kultūros vertybių registras Archyvuota kopija 2020-12-01 iš Wayback Machine projekto.
|  *Tomas Bardauskas*  |
| --- |
|  |
| Pilnas vardas | Tomas Bardauskas |
| Gimė | 1975 m. kovo 22 d. (48 metai) |
| Atstovauja (-vo) | Lietuvos vėliava Lietuva |
|  |
| Asmeniniai rekordai | Šuolis į tolį: 8,10 m (#4) |
| Treneriai | R.Petruškevičius |
|  |
|  |
| Kiti titulai | Nacionalinis čempionas |
| World Athletics profilis: |  |

**Tomas Bardauskas** (g. 1975 m. kovo 22 d.) – buvęs Lietuvos lengvaatletis, kuris specializavosi šuolio į tolį rungtyje, 2000-aisiais metais dalyvavo olimpinėse žaidynėse.

Biografija
----------

1993 m. su Vilniaus komanda Bardauskas tapo Lietuvos estafetės 4x100 m čempionu. 1994 m. lengvaatletis pelnė savo pirmąjį individualios rungties Lietuvos čempionato medalį - sidabrą su 7,22 m rezultatu. 1997 m. Bardauskas pirmą kartą tapo Lietuvos čempionu (8,09 m). Čempiono titulą sportininkui taip pat pavyko apginti 1998 m. ir 2003. 2000 m. Kaune vykusiose Baltijos šalių mačo varžybose Bardauskas pelnė auksą ir užfiksavo savo asmeninį rekordą - 8,10 m. Tais pačiais metais sportininkas įvykdė olimpinį normatyvą ir atstovavo Lietuvai vasaros olimpinėse žaidynėse.

Pasiekimai
----------

| Metai | Čempionatas | Vieta | Pozicija | Pap. |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1997 | Europos U23 čempionatas | Turku, Suomijos vėliava Suomija | - | NM |
| Pasaulio čempionatas | Atėnai, Graikijos vėliava Graikija | 20 | 7,75 |
| 1998 | Europos čempionatas | Budapeštas, Vengrijos vėliava Vengrija | 16 | 7,74 |
| 2000 | Olimpinės žaidynės | Sidnėjus, Australijos vėliava Australija | 27 | 7,70 |

Nuorodos
--------

* Bardauskas IAAF puslapyje
| **Ivanas Stapovičius** |
| --- |
| Gimė | 1980 m. liepos 14 d. (42 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | boksininkas |
|  |
| Alma mater | Vilniaus pedagoginis universitetas (2003) |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino medalis (2001)
 |

| Medaliai |
| --- |
|
| **Atstovaujant:  Lietuva**  |
| Vyrų boksas |
| Europos čempionatas |
| **Sidabras** | 1998 m. Minskas, Baltarusija | iki 48 kg |

**Ivanas Stapovičius** (g. 1980 m. liepos 14 d. Vilniuje) – Lietuvos boksininkas, Europos vicečempionas, olimpietis.

Biografija
----------

2003 m. baigė Vilniaus pedagoginį universitetą. Buvo
Lietuvos olimpinio sporto centro auklėtinis. Treneriai: Leonardas Rugys (pirmasis, 1994-1995), I. Minkevičius (1995-1999), Stanislovas Mižigurskis, Vladimiras Bajevas (1999-2004). Lietuvos bokso rinktinės narys (1994-2004). Nuo 2006 m. įmonės savininkas.

Sporto pasiekimai
-----------------

Buvo 6 kartus Lietuvos bokso čempionas: 1997 – iki 48 kg, 1998, 1999-2001, 2003 - iki 51 kg. 1998 m. Europos jaunimo čempionate užėmė 5-8 vietas, kvalifikaciniame turnyre – 1 vietą. 

1998 m. Minske (Baltarusija) Europos vyrų bokso čempionate laimėjo sidabro medalį (iki 48 kg). Kituose Europos čempionatuose buvo 5-8 vietų (2002 Permė, Rusija) ir 9-16 vieos (2004 Pula, Kroatija, abu kartus iki 51 kg) laimėtojas.

Pasaulio čempionatuose 1999 m. (Hiustonas, JAV) ir 2001 m. (Belfastas, Didžioji Britanija) užėmė 9-16 vietas (atitinkamai iki 48 kg ir iki 51 kg svorio kategorijose), 2003 m. (Bankokas, Tailandas) - 17-32 vietas (iki 51 kg).

2000 m. vasaros olimpinėse žaidynėse (Sidnėjus, Australija) bokso varžybose iki 48 kg užėmė 5-8 vietas. 

Už sporto pasiekimus I. Stapovičiui įteiktas Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino medalis (2001).

Nuorodos
--------

* Ivanas Stapovičius Lietuvos sporto enciklopedijoje
* Ivanas Stapovičius (*sports-reference.com*) Archyvuota kopija 2012-11-05 iš Wayback Machine projekto.
| **Vedos**वेदाः |
| --- |
|  |
| 
Tekstai 

|  |
| --- |
| Samhitos:
**Rigveda** 
**Samaveda**
**Jadžurveda** 
**Atharvaveda**
Komentarai:
**Brahmanos** 
**Aranjakos**
**Upanišados** |

 |
| 
Dievybės 

|  |
| --- |
| **Brahmanas**–Brihaspatis–Pradžapatis–Višvakarmanas
**Djausas** 
**Sūrja**–Savitaras
**Mitra–Varuna**
**Indra**–Pardžanja 
**Višnus**
**Marutai**
**Vajus**
**Ušasė**
**Agnis** 
**Rudra**
**Pūšanas**
**Arjamanas**
**Bhaga**
**Ašvinai**
**Ap**–Sarasvatė
**Prithivi**
Būriai:
Aditjai
Asurai
Višvedevai |

 |
| 
Mirtingieji, demonai 

|  |
| --- |
| Manus–Puruša
Tvaštaras
Jama
Gandharvai ir Apsaros
Vritra
Demonai: rakšasai, atrinai, kimidinai, pišačai, dasjai ir kt. |

 |
| 
Kosmologija 

|  |
| --- |
| Vedinė mitologija
Triloka
Hiranjagarbha
Puruša sūkta
Nasadyja sūkta
Rita |

 |
| 
Aukojimai 

|  |
| --- |
| Vedizmas
Šrauta
Agnihotra
Soma
Vedų žyniai
Ašvamedha |

 |
| 
Rišiai 

|  |
| --- |
| Gotama
Bharadvadža
Višvamitra
Džamadagnis
Vasištha
Kašjapa
Atris |

 |
| 
Kalba 

|  |
| --- |
| Vedų kalba (sanskritas)
Vedinis giedojimas
Vediniai metrai
Vedų kirtis
Vač |

 |
| 
Istorija 

|  |
| --- |
| Vedų civilizacija
Indoarijų migracija
Indoeuropiečių protėvynė
Pandžabas
Substratas Vedų sanskrite
Hinduizmas |

 |
| Infolentelė: žiūrėti • aptarti • redaguoti |

**Pitarai** (skr. पितरस् = IAST: *pitaras* „tėvai" < vns. पितृ = *pitr̥*) – indiškoje tradicijoje vadinami mirę protėviai. Pitarai nesyk minimi „Rigvedoje". Ten jiems skirtos dvi giesmės (X 15, 54). Pitarai puotauja su Jama ir visais dievais, mėgaujasi soma. „Atharvevdoje" pitarai kartais prilyginami dievams, sakoma, kad jie surikiavę dangaus kūnus. Išskiriami šie pitarų būriai: vairūpai, navagvai, angirasai, atharvanai, bhrigūs, vasišthos. Pitarų gyvenamoji vieta vadinama Pitriloka (*pitr̥loka*) – vediniais laikais, panašu, manyta, kad ten protėviai gyvena tiek, kiek atliekamos jiems skirtos apeigos. Vėliau Pitrilokos samprata pasikeitė – protėviai ten laikosi, kol veikia jų gera karma, o vėliau grįžta į samsarą.

Pitarams atliekami aukojimai, vadinami šradha (*śrāddha*), per kuriuos taip pat aukojama pitarų globėjams Višvedevams („visiems dievams") ir Višnui. Protėviams skiriami ryžių ir grūdų kukulaičiai pindos (*piṇḍa*).

Puranose išskiriami žemiškieji protėviai (*manuṣyāḥ pitaraḥ*) ir dieviškieji protėviai (*devāḥ pitaraḥ*). Vajaus puranoje ir „Harivanšoje" teigiama, kad pitarai yra dievų vaikai. Pitarais kartais vadinami dešimt žmonijos pradininkų pradžapačių. Pitarų kultas giliai įsišaknijęs indoeuropiečių mitologijoje (plg. slavų „diedai" ir kt.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *pitṛ*.0Bruce M. Sullivan. Historical Dictionary of Hinduism. The Scarecrow Press, 1997.0p. 163–164
2. ↑  Мифы народов мира. *Питары* , В. Н. Топоров – 2-е изд. 1992. Москва: Советская Энциклопедия.
| **Motiejus Simonaitis** |
| --- |
| Gimė | 1860 m. |
| Mirė | 1922 m. (~62 metai) |
|  |
| Veikla | Romos katalikų klebonas Punske, Seinų dekanas, Lietuvos visuomenės ir valstybės veikėjas |
|  |
| Alma mater | Seinų kunigų seminarija |

**Motiejus Simonaitis** (1860 m. – 1922 m.) – Romos katalikų klebonas Punske, Seinų dekanas, Lietuvos visuomenės ir valstybės veikėjas.

Biografija
----------

Gimė Puodžiškės kaime (dabartinio Lazdijų rajono Kučiūnų seniūnijoje). Baigė Seinų kunigų seminariją (?). 1899 m. paskirtas Punsko Švenčiausios Mergelės Marijos Dangun Ėmimo bažnyčios klebonu, pakeisdamas pasenusį Simoną Norkų-Narkevičių. Buvo paskirtas Seinų dekanato, apėmusio dvylika kaimyninių parapijų, dekanu. Seinų vyskupo Antano Baranausko paragintas, bažnyčioje įrengė ąžuolinį neogotikinį altorių, kurio Švč. Mergelės Marijos ir Šv. Kazimiero skulptūros buvo pagamintos Prancūzijoje. Kunigo pastangų dėka aikštė priešais bažnyčią išgrįsta akmenimis.

1908 metai buvo ypatingi Punsko parapijos gyvenime. Dalis parapijiečių nusprendė atsiskirti ir toliau melstis Beceilų bažnyčioje. Kunigas Simonaitis pritarė tokiam žingsniui, dovanojo naujai parapijai bažnyčios inventorių. Po paskutinį kartą vykusių pamaldų punskiečiai palydėjo išeinančius iki būsimos parapijos ribų, o besijaučiantys lenkais nuėjo toliau Beceilų link. Netrukus Motiejus Simonaitis pradėjo sakyti pamokslus tik lietuviškai.

Simonaitis agitavo steigti lietuviškas mokyklas, organizavo vakarinius švietimo kursus suaugusiems. Jo pastangų dėka susikūrė Vartotojų kooperatyvas ``Dzūkas``, Blaivybės draugija. Kunigas buvo linksmo būdo, žmonių mėgiamas ir gerbiamas. 1906 m. gruodžio 16 d. įkurta ``Žiburio`` organizaciją. Skyriaus, o jame įsiregistravo 76 žmonės, pirmininku išrinktas Motiejus Simonaitis. Jis Punske atidarė knygyną, mokė aplinkinių kaimų gyventojus ūkininkauti.

1917 metais buvo Suvalkų apskrities delegatu Vilniaus konferencijoje, kuri išrinko Lietuvos Tarybą, paskelbusią šalies Nepriklausomybę. Grįžęs iš Vilniaus, kartu su bendraminčiais Petru Pacenka ir Kazimieru Mielkumi 1919 m. lapkričio 15 d. valstiečių mitingo metu paskelbė apie lietuviško Punsko valsčiaus įkurimą. Lenkams užgrobus Punską, valsčiaus administracija persikėlė į Lietuvą ir lietuviška veikla užgeso. Kunigas toliau liko dirbti sielovados darbą Punsko parapijoje ir prašė žmonių melstis. Netrukus lenkų administracinės valdžios buvo suimtas ir įkalintas. Grįžo labai prislėgtas, sirguliavo ir 1922 metais mirė.

Nuorodos
========

* Apie kunigo veiklą parapijoje[neveikianti nuoroda];
* Kunigo biografija (len.) Archyvuota kopija 2007-10-20 iš Wayback Machine projekto..
| **Marija Segolena Ruajalpranc. *Marie-Ségolène Royal*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1953 m. rugsėjo 22 d. (69 metai)Dakare, Senegalas |
| Sutuoktinis (-ė) | Fransua Holandas |
| Vaikai | Tomas (1984 m.)Klėmansa (1985 m.)Žiulienas (1987 m.)Flora (1993 m.) |
|  |
| Veikla | Prancūzijos visuomenės ir politinė veikėja, Puatu Šaranto regiono tarybos pirmininkė, De Sevro atstovė Nacionalinėje asamblėjoje. |
| Partija | Prancūzijos socialistų partija |
|  |
|  **Vikiteka** | Ségolène Royal |

**Marija Segolena Ruajal** (pranc. *Marie-Ségolène Royal*, g. 1953 m. rugsėjo 22 d. Dakare, Senegalas) – Prancūzijos visuomenės ir politinė veikėja, Prancūzijos socialistų partijos (PS) narė, Puatu Šaranto regiono tarybos pirmininkė, De Sevro atstovė Nacionalinėje asamblėjoje.

2006 m. lapkričio 16 d. partijos narių visuotiniame balsavime iš 180 558 balsavusiųjų gavusi 108 807, arba 60,6 % balsų, kuriuos lapkričio 26 d. patvirtino partijos neeilinis suvažiavimas, Prancūzijos socialistų pasiūlyta kandidate 2007 m. balandžio mėn. Prancūzijos prezidento rinkimuose.

Biografija
----------

Gimusi ketvirtaja pulkininko Žako Ruajalio ir Helenos Deai aštuonių vaikų šeimoje. Pradinę ir vidurinę mokyklas baigė Šarme (Vogėzai). 1968 m. baigė privatų Epinalio licėjų ir tęsė studijas Nansi universitete. 1978 m. baigė Paryžiaus politinių mokslų institutą, 1980 m. Nacionalinę administravimo mokyklą, stažavosi Administraciniame tribunole.

1970 m. pradėjo bendrą gyvenimą su Nacionalinės administravimo mokyklos vakarėlyje sutiktu būsimuoju mokesčių inspekcijos referentu, dabartiniu PS vadovu Fransua Holandu. Jiems gimė Tomas (1984 m.), Klėmansa (1985 m.), Žiulienas (1987 m.) ir Flora (1993 m.)

Politinė karjera
----------------

1978 m. tapo PS nare. 1982 – 1988 m. Respublikos prezidento sekretoriate kuravo sveikatos, aplinkosaugos ir jaunimo klausimus. 1983 m. išbandė savo jėgas rinkimuose į Viler-sur-Mer, kur po vyro mirties gyveno jos motina, savivaldybės tarybą. Tačiau gavusi pasiūlymą balotiravosi kitame, Truvil-sur-Mer mieste ir iki 1986 m. buvo tarybos opozicijos narė. 1989 – 1995 m. Melio ir 1995 – 2001 m. Niorto (Deu Sevras) savivaldybių tarybų narė.

1992 m. buvo išrinkta į Puatu Šaranto regioninę tarybą, bet pasitraukė, kai gavo pasiūlymą dirbti Pjero Beregovua vyriausybėje, nuo 2004 m. šios tarybos pirmininkė. 1992-1998 m. Deu Sevro generalinės tarybos narė.

1988–1992 m. (pasitraukė tapusi vyriausybės nare), 1993 – 1997 m. 1997 m. nuo birželio iki liepos mėn. (pasitraukė, tapusi Lionelio Žospeno vyriausybės nare) ir nuo 2002 m. Nacionalinės asamblėjos deputatė nuo Deu Sevro departamento.

1992 m. balandžio 3 d. – 1993 m. kovo 29 d. aplinkosaugos ministrė, 1997–2000 m. įgaliota ministrė mokyklų steigimo klausimais, 2000–2001 m. šeimos ir vaikystės, 2001–2002 m. šeimos, vaikystės ir neįgaliųjų klausimams.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2011-02-23 iš Wayback Machine projekto.
* PS svetainė Archyvuota kopija 2006-08-11 iš Wayback Machine projekto.
| **Domininkas Bukantas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1873 m. rugpjūčio 11 d.Kegriai, Mažeikių apskr. |
| Mirė | 1919 m. sausio 19 d. (45 metai)Ežerėnai (dab. Zarasai) |
|  |
| Veikla | gydytojas, antropologas |
|  |
| Alma mater | Charkovo universitetas |

**Domininkas Bukantas** (1873 m. rugpjūčio 11 d. Kegriai, Mažeikių apskr. – 1919 m. sausio 19 d. Ežerėnai (dab. Zarasai) – Lietuvos gydytojas, antropologas.

Biografija
----------

1900 m. baigė Charkovo universitetą. Dirbo gydytoju Dusetose, Alūkstoje (dab. Latvija), Imane (dab. *Dalnerečensk*, Rusija), Harbine (Kinija), vėliau Zarasuose. Buvo Zarasų ligoninės vedėjas, kovojo su dėmėtosios šiltinės epidemija (ja užsikrėtęs mirė), įsteigė gimnaziją.

Dalyvavo kultūros draugijų veikloje, rinko tautosaką, liaudies dailės kūrinius, užrašinėjo Viekšnių apylinkių tarmės medžiagą. 1907–1909 m. antropologiškai ištyrė 1000 Zarasų apylinkių lietuvių. Tyrimas „Iš Ežerėnų apylinkės lietuvių antropologijos", išspausdintas 1910 m. leidinyje „Lietuvių tauta". Tai vienas pirmųjų ir didžiausių darbų apie lietuvių galvos formą, akių ir plaukų spalvą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gintautas Česnys. *Domininkas Bukantas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 580 psl.