recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Edmundas Arbas-Arbačiauskas** |
| --- |
| Gimė | 1915 m. birželio 26 d.Karsakai, Žaslių valsčius |
| Mirė | 2004 m. liepos 31 d. (89 metai)Santa Monika, JAV |
| Sutuoktinis (-ė) | Alė Rūta |
| Vaikai | Edmundas Arimantas Arbas |
|  |
| Veikla | Lietuvos architektas, dailininkas. |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| 1999 m. Lietuvos architektų sąjungos Architektūros riterio ordinas |

**Edmundas Arbas-Arbačiauskas** (1915 m. birželio 26 d. Karsakai, Žaslių valsčius – 2004 m. liepos 31 d. Santa Monika, JAV) – Lietuvos architektas, dailininkas.

Biografija
----------

Žmona rašytoja Alė Rūta, sūnus Edmundas Arimantas Arbas. 1938-1944 m. dirbo Lietuvos susisiekimo ministerijoje, Pramonės statybos treste, statybos bendrovėje. Nacių okupacijos metais dalyvavo pogrindinėje veikloje, priklausė Kęstučio organizacijos štabui, rūpinosi pogrindinės spaudos leidimu. Pasitraukęs iš Lietuvos 1944-1947 m. studijavo architektūrą Vienos ir Štutgarto aukštosiose technikos mokyklose. Persikėlęs į JAV 1950 m. baigė Laurenco technologijos universitetą Detroite. Dirbo architektų E. Saarineno, E. D. Stono projektavimo bendrovėse. Projektavo daugiausia gyvenamuosius namus, bankų, universitetų pastatų kompleksus. Pastatuose derino istorijos elementus ir neomodernistine architektūrą. Suprojektavo ir lietuvių liaudies architektūrai artimų statinių Los Andžele (Šv. Jono ir Šv. Kazimiero koplyčios, Laisvės aukuras). Pasaulio lietuvių inžinierių ir architektų sąjungos centro valdybos, Amerikos architektų instituto narys.

Įvertinimas
-----------

* 1999 m. Lietuvos architektų sąjungos Architektūros riterio ordinas

Bibliografija
-------------

* Architektūra, tapyba, piešiniai, Vilnius, Vaga, 1992 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jūratė Tutlytė. *Edmundas Arbas-Arbačiauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 708 psl.
| ***„Taisyklių pažeidimas"*** |
| --- |
|  |
|  |
| Kilmės šalis | Rusijos vėliava Rusija |
| Režisierius | Leonidas Marozas |
| Metai | 2015 |
| Žanras | Drama, komedija |
| Trukmė | 50 min. x 4  200 min. |
| Kalba | rusų |

**Taisyklių pažeidimas** (rus. *Нарушение правил*) – 2015 metų rusiškas filmas, keturių serijų miniserialas, komedija.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Gyveno dvi merginos. Vera, kuri buvo turtingų tėvelių dukra, ir Nadia, kuriai 14 metų, o jos mama mokytoja. Paauglės mama ją nuolat ėsdavo dėl gauto ketverto, o Verai suėjo 21 metai ir ji šventė gimimo dieną. Ji tėvelio dukra, mamytės dukra, Boriso sužadėtinė... o savęs jubiliatė paklausė, ar kažkam įdomu, ko nori ji, kas ji tokia be tėvo, be mamos, be Boriso? Mergina išgėrė, bet sėdo prie vairo ir važinėjosi po miestą. Išsigandusi policijos ji pasuko į Svetočnają gatvę. Tuo metu Nadia nešė šiukšles ir Vera ją partrenkė. Advokatas ėmėsi savo darbo bei stengėsi išsukti Verą, kad nebūtų skandalo ir nereikėtų atsakyti pagal įstatymus. Susitarti su mokytoja nesisekė. Vietoj pinigų, moteris panoro, kad slauge būtų Vera. Galiausiai pati Vera nusprendžia eiti pagalbininke į nukentėjusios šeimą. Ji mokosi plauti indus, šveičia vonią ir bendrauja su Nadia bei jos mama. Mergina, apie kurią net jos tėvas sakė, kad ji infantili, neatsakinga ir savanaudė, ko gero, pirmą kartą gyvenime pajunta, ką reiškia darbas, atsakomybė ir net įsimyli kaimynystėje gyvenantį Aleksandrą.

Aktoriai
--------

*Aktorius – veikėjas*
* Ingrid Olerinskaja (rus. *Ингрид Олеринская*) - Vera, turtingų tėvelių dukra.
* Sofija Chilkova (rus. *Софья Хилькова*) - paauglė mergaitė, kurią partrenkė Vera.
* Eugenija Dmitrijeva (rus. *Евгения Дмитриева*) - labai retai besišypsanti, reikli mokytoja.
* Igoris Bočkinas (rus. *Игорь Бочкин*) - Veros tėvukas, verslininkas.
* Liubovė Germanova (rus. *Любовь Германова*) - Veros mama, pergyvena, kad dukra pateko į vergovę.
* Jonas Žvakinas (rus. *Иван Жвакин*) - kaimynas Saša.
* Romanas Polianskis (rus. *Роман Полянский* - Borisas, kurį Verai piršo tėvas.

Šaltiniai
---------

1. ↑

Nuorodos
--------

* kinopoisk.ru
Facebook Messenger|  |
| Autorius | Facebook, Jungtinės Amerikos Valstijos JAV |
| Pirmoji versija | 2011 m. rugpjūčio 9 d. |
| Kūrimo būsena | aktyvi |
| Operacinė sistema | Android, IOS, BlackBerry OS, Windows 10, Windows 10 Mobile, Symbian, Tizen |
| Tipas | Susirašinėjimo |
| Licencija | Laisva; patentuota |
| Svetainė | messenger.com |

**„Facebook Messenger"** (dažnai vadinama tiesiog **„Messenger"**) – nemokama susirašinėjimų ir pokalbių programa, kurią nuo 2011 m. kuria bendrovė „Facebook". Programėlė leidžia šio socialinio tinklo vartotojams bendrauti tekstinėmis ir garso žinutėmis mobiliajame telefone ir kompiuteryje.

2023 m. visame pasaulyje „Facebook Messenger" naudojosi daugiau kaip 1 mlrd. aktyvių vartotojų. Programėlei vadovauja buvęs „PayPal" vadovas David A. Marcus.

„Facebook" išleido programėlę „iOS" ir „Android" operacinėms sistemoms 2011 m. rugpjūčio 9 d. Nuo spalio 11 d. programėlė tapo prieinama „BlackBerry OS" vartotojams, o nuo 2015 m. liepos 13 d. – „Tizen" vartotojams.

2014 m. balandį „Facebook" pranešė, kad „Messenger" bus pašalintas iš pagrindinės „Facebook" socialinio tinklo svetainės ir vartotojai nuo šiol turės atsisiųsti atskirą programėlę. 

2015 m. kovo 17 d. „Facebook" leido programos vartotojams vienas kitam siųsti pinigines perlaidas. Kol kas ši funkcija leidžiama tik JAV teritorijoje.

2015 m. balandžio 27 d. „Facebook" papildė „Messenger" programą vaizdo pokalbių funkcija. Iš pradžių ji buvo išleista Belgijoje, Kanadoje, Kroatijoje, Danijoje, Prancūzijoje, Graikijoje, Airijoje, Laose, Lietuvoje, Meksikoje, Nigerijoje, Norvegijoje, Omane, Lenkijoje, Portugalijoje, JK, JAV ir Urugvajuje.

2016 m. balandį programa buvo papildyta grupinių pokalbių funkcija. Ji leido bendrauti vienu metu iki 50 asmenų.

2016 m. spalio 3 d. buvo išleista „Messenger Lite" funkcija „Android" sistemoms – ji leidžia patogiai naudotis programėle tų šalių gyventojams, kuriose nėra paplitęs greitas interneto ryšys. Ši programėlė išleista Kenijoje, Tunise, Malaizijoje, Šri Lankoje ir Venesueloje.

„Messenger" programa neturi atsijungimo funkcijos – vietoj to naudojamos funkcijos „neaktyvus", „perjungti vartotoją" ir „pranešimų išjungimas".

Šaltiniai
---------

1. ↑  Facebook Messenger app change allows free calls via WiFi Archyvuota kopija 2013-01-20 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  „Biggest social media platforms 2023". *Statista*. Nuoroda tikrinta 2023-11-11.
3. ↑  Why Facebook Has Entrusted Its Future to the CEO of PayPal
4. ↑  A Faster Way to Message on Mobile
5. ↑  Facebook Is Forcing All Users To Download Messenger By Ripping Chat Out Of Its Main Apps
6. ↑  No more in-app chat: Facebook moving messages to Messenger Archyvuota kopija 2017-03-15 iš Wayback Machine projekto.
7. ↑  Send Money to Friends in Messenger
8. ↑  Introducing Video Calling in Messenger
9. ↑  Facebook’s Messenger Lite lights up old Android phones
10. ↑  Can I log out of Messenger?

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
| **Nerijus Meilutis** |
| --- |
| Gimė | 1974 m. rugpjūčio 6 d. (49 metai)Kaunas |
| Tautybė | Lietuvis |
| Pilietybė |  Lietuva |
|  |
| Veikla | Teisininkas |
| Organizacijos | LApT |
| Pareigos | Pirmininkas |
|  |
| Išsilavinimas | MRU (1998) |

**Nerijus Meilutis** (g. 1974 m. rugpjūčio 6 d. Kaune) – teisininkas, teisėjas.

Biografija
----------

Gimė ir augo Kaune.

### Išsilavinimas

1996 m. baigė Lietuvos policijos akademiją, teisės bakalauras, 1998 m. – Lietuvos teisės akademiją, teisės magistras.

### Karjera

1998–2004 m. STT Kauno skyriaus ikiteisminio tyrimo pareigūnas. Nuo 2004 m. liepos iki 2010 m. liepos mėnesio buvo Kauno miesto apylinkės teismo teisėjas. Nuo 2010 m. liepos iki 2011 m. rugpjūčio mėnesio buvo Kaišiadorių rajono apylinkės teismo teisėjas, šio teismo pirmininkas. Nuo 2011 m. rugpjūčio 22 d. iki 2016 m. rugpjūčio 23 d. ir nuo 2016 m. rugsėjo 1 d. iki 2021 buvo Kauno apygardos teismo pirmininku, nuo 2011 m. rugpjūčio mėnesio iki 2021 m. buvo šio teismo teisėju.

Nuo 2021 m. birželio iki 2026 m. – Lietuvos apeliacinio teismo pirmininkas.

### Visuomeninė veikla

2012–2020 m. (2 kadencijas) buvo Teisėjų Tarybos nariu. 2021 m. birželį juo tapo vėl (ex officio).

Nuo 2016 m. lapkričio iki 2019 m. sausio mėnesio buvo Administravimo komiteto koordinatorius, o nuo 2018 m. gegužės iki 2020 m. birželio mėnesio – Teisėjų tarybos atstovas Europos Teismų Tarybų Tinklo (*European Network of Councils for the Judiciary*) Vykdomojoje Valdyboje. Nuo 2017 m. kovo mėnesio iki šiol yra Vytauto Didžiojo universiteto Teisės fakulteto Viešosios teisės katedros lektorius, nuo 2021 m. vasario 1 d. docentas.

Moka anglų ir rusų kalbas.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. 1 2 3  Nerijus Meilutis, teismai.lt. Nuoroda tikrinta 2021-01-18. Archyvuota kopija 2021-01-18 iš Wayback Machine projekto.
6. ↑
7. ↑  Nerijus Meilutis paskirtas Kauno apygardos teismo pirmininku Archyvuota kopija 2021-01-21 iš Wayback Machine projekto.
8. ↑   Archyvuota kopija 2023-02-19 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Motiejus Lukšys** |
| --- |
| Gimė | 1907 m. vasario 22 d.Vilnius |
| Mirė | 1996 m. gegužės 21 d. (89 metai) |
|  |
| Veikla | Lietuvos pedagogas, rašytojas. |
|  |
| Alma mater | \* Vilkaviškio „Žiburio" gimnazija |

**Motiejus Lukšys** (1907 m. vasario 22 d. – 1996 m. gegužės 21 d. Vilniuje) – Lietuvos pedagogas, rašytojas.

Biografija
----------

Vaikystę praleido Lankeliškių dvaro kumetyne (Vilkaviškio apskritis), mokėsi Vilkaviškio „Žiburio" gimnazijoje, baigė Naumiesčio pedagoginius kursus, įgydamas pradinių klasių mokytojo pažymėjimą. Nuo 1936 m. gyveno Panevėžyje, dirbo mokytoju įvairiose mokyklose iki pat 1968 m. Lietuvos rašytojų draugijos (nuo 1938 m.) ir Lietuvos rašytojų sąjungos (nuo 1993 m.) narys.

Kūryba
------

M. Lukšys – apsakymų vaikams kūrėjas, spausdino savo kūrybą tarpukario periodiniuose leidiniuose „Lietuva", „Ateitis", „Rytas", „Naujoji Romuva". Atskiromis knygomis išleista jo kūryba: apsakymų rinkiniai vaikams „Aukso trupiniai" (1935 m.), „Gailestingoji sesutė" (1937 m.), „Saulėtą dieną" (1938 m.). Drama vaikams „Žalčių karalienė" 1938 m. laimėjo Švietimo ministerijos konkurse pirmąją vietą ir buvo išleista atskira knyga (1940 m.).

Plačiai reiškęsis ikikarinėje spaudoje kaip vaikų rašytojas, parašęs ir išleidęs keturias knygeles vaikams, Motiejus Lukšys pokario metais buvo uždraustas. Tačiau ir tuo sunkiu laikmečiu rašytojas, nors ir atsidėjęs pedagoginiam darbui, nenustojo kurti.

Pasikeitus laikams, po 50-ies kūrybinės tylos metų, dienos šviesą išvydo romanų trilogija „Srovės ir balos". Tai – trijų dalių autobiografinio pobūdžio kūrinys. Pirmoji jo dalis "Dvaro pagairėje" – išleista 1990 m. antroji – „Naujakuriai" – 1998 m. trečioji dalis – „Duobėti vieškeliai" išspausdinta 2006 m.

2003 m. išleista M. Lukšio knygelė vaikams „Voverėlė Rudapūkė". Panevėžio miesto savivaldybės viešoji biblioteka 1994 m. sudarė ir išleido knygelę „Motiejus Lukšys - beletristas ir pedagogas".

Panevėžio apskrities G. Petkevičaitės-Bitės viešosios bibliotekos Skaitytojų aptarnavimo skyriuje veikė Motiejaus Lukšio rankraščių ir knygų paroda „Esu laimingas, kad buvau mokytojas". Parodoje eksponuota atskiromis knygomis išleista jo kūryba: apsakymų rinkiniai vaikams „Aukso trupiniai" (1935 m.), „Gailestingoji sesutė" (1937 m.), „Saulėtą dieną" (1938 m.), „Voverėlė Rudapūkė" (2003 m.), drama „Žalčių karalienė" (1940 m.), autobiografinio pobūdžio romanas-trilogija „Srovės ir balos", publikacijos apie rašytoją ir M. Lukšio rankraščiai: dienoraščiai (1927–1928 m.), apsakymas „Miško kirtimas" iš Motiejaus Lukšio apsakymų rinkinio „Voverėlė Rudapūkė" (1958 m.) Aldonos Liobytės laiškas Motiejui Lukšiui su pastabomis apie jo apsakymų rinkinį „Voverėlė Rudapūkė". (1958 m.), išeivijos rašytojo Antano Vaičiulaičio laiškas Motiejui Lukšiui (1976 m.) bei gyvenimo, veiklos ir šeimos fotografijos.
| **Nino Burdžanadzėgruz. ნინო ბურჯანაძე;** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1964 m. liepos 16 d. (59 metai)Kutaisis, Gruzija |
|  |
| Veikla | teisininkė, teisėtyrininkė tarptautininkė, Tbilisio universiteto docentė, gruzinų politikė, parlamento pirmininkė, Gruzijos prezidentė |
|  |
| Alma mater | 1986 m. Tbilisio valstybinis universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Nino Burdžanadzė |

**Nino Burdžanadzė** (gruz. ნინო ბურჯანაძე; g. 1964 m. liepos 16 d. Kutaisis, Gruzija) – teisininkė, teisėtyrininkė tarptautininkė, Tbilisio universiteto docentė, gruzinų politikė, nuo 2001 m. lapkričio mėn. iki 2008 m. gegužės mėn. pirmoji moteris parlamento pirmininkė Gruzijos istorijoje, iki 2008 m. sausio mėn. Gruzijos prezidentė.

Biografija
----------

Tbilisio valstybiniame universitete studijavo teisę, studijas baigė su pagyrimu 1986 m. Nuo 1986 m. iki 1989 m. studijavo Maskvos Lomonosovo universiteto Tarptautinės teisės fakulteto apsirantūroje. 1990 metais apgynė teisės mokslų kandidato disertaciją „Tarptautinių organizacijų ir tarptautinės jūrų teisės problemos" (rus. *Проблемы международных организаций и международного морского права*), teisės mokslų kandidatė. Nuo 1991 m. Tbilisio universiteto Tarptautinės teisės ir tarptautinių santykių katedros dėstytoja, nuo 1994 m. Diplomatijos laboratorijos mokslo darbuotoja.

Nuo 1991 iki 1992 m. Gruzijos aplinkos apsaugos ministerijos patarėja, nuo 1992 iki 1995 m. Gruzijos parlamento Užsienio reikalų komiteto patarėja, nuo 1995 m. Gruzijos parlamento narė.

Literatūra
----------

* Zurab Karumidze, James V. Wertsch: *"Enough!": The Rose Revolution in the Republic of Georgia 2003*. Nova Science Publications, New York 2005, ISBN 1-59454-210-4;
* Andreas P. Pittler: *Nino Burjanadze*. In: Helena Verdel, Traude Kogoj: *Die 100 bedeutendsten Frauen des europäischen Ostens*. Wieser, Klagenfurt 2003, ISBN 3-85129-421-1.

Nuorodos
--------

* Gruzijos parlamento pirmininkės tinklalapis (anglų, gruzinų k.);
* Biografija Gruzijos parlamento tinlalapyje;
* Biografija[neveikianti nuoroda] **(**rus.**)**.
Sąrašinių tautų (adivasių) pasiskirstymas Indijoje pagal valstijas 2011 m.
**Adivasiai** (hind. आदिवासी, IAST: *ādivāsī* – 'pirmieji gyventojai') – sąvoka, kuria įvardijamos Indijos, Bangladešo, Šri Lankos čiabuvių tautos. 2011 m. Indijoje gyveno 104 mln. adivasių, kurie sudarė 8,6 % šalies gyventojų.

Percent of scheduled tribes in India by tehsils by census 2011
~1930 m. sukurtas pavadinimas „adivasiai" parinktas kaip priimtinesnis ir švelnesnis, nei kiti britų laikais naudoti pavadinimai *aborigines* („čiabuviai") ar *tribes* („gentys"). Skirtingose vietovėse gausu skirtingų žodžių adivasiams įvardinti (pvz. vietomis naudojami *vanavāsi* „miškų gyventojai", *girijan* „kalnų žmonės" ir kt.). Indijoje adivasiai konstituciškai apibrėžti kaip „sąrašinės gentys" (*Scheduled Tribes*). Nors nėra aiškių kriterijų, kokios tautos turėtų patekti į šį sąrašą, paprastai jam priskiriamos tokios, kurios gyvena geografinėje izoliacijoje, atokiose kalnų, miškų vietose, verčiasi rankų darbo žemės ūkiu, gyvulininkyste, rankiojimu, medžiokle, nėra itin raštingos, pasižymi išskirtine kultūra. Tokių genčių Indijoje pripažinta 645. Adivasiai nepatenka į hinduistinę kastų sistemą. Daugelio adivasių religijai būdingi šamanizmo, animizmo elementai. Panašu, kad perimdamas daugelį vietinių kultų susidarė ir pats hinduizmas. Dalis adivasių save laiko hinduizmo išpažinėjais, nors kiti reikalauja savo religijai atskiro statuso. Be to, yra adivasių genčių, išpažįstančių krikščionybę ar budizmą.

Indijoje daugiausia adivasiams priskiriamų tautų gyvena Mizorame, Lakšadvipe, Nagalande, Meghalajoje (>85 %), taip pat nemažai Arunačal Pradeše, Manipure, Sikime, Čhatisgarhe, Andamanuose ir Nikobaruose, Tripuroje, Madhja Pradeše. Adivasių iš esmės nėra tik Harjanoje ir Pandžabe.

Dauguma indoeuropiečių ir dravidų kalbomis kalbančių Indijos tautų adivasiams nepriklauso. Išimtį sudaro tik indoeuropiečiai pahariai („kalniečiai"), gyvenantys Himalajų priekalnėse (pvz. džaunsariai, bhoksai, tharai), bei smulkesnės dravidų tautos (čenčai, gondai, khondai, kamarai, todai, irulai). Kita vertus, didelė dalis adivasių priėmė plačiai vartojamas aplinkines kalbas, bet išlaikė savo savitą kultūrą (pvz. bandžarai, bhilai). Tačiau didžioji dalis adivasių priklauso kitoms kalbinėms grupėms: kinų-tibetiečių (nagai, mizai, bodai, mišingai, tripuriai, lepčai, dimasai ir kt.), austroazijiečių (mundai, khasiai, šompenai), andamaniečių (andamaniečiai), tajų-kadajų (khamtai, khamjangai, tai phakai).

Šri Lankoje išskiriama viena adivasių tauta – vedai, o Bangladeše – khasiai, pnarai, čakmai, marmai, garai, manipuriai, mundai (santalai), tripuriai, tančangajai.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑   Archyvuota kopija 2017-03-04 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑
*Šis straipsnis apie Čekijos miestą. Apie Serbijos kunigaikštį (933–960) skaitykite straipsnyje Časlavas (Serbija).*

| Časlavasček. *Čáslav* |
| --- |
|              |
| *Miesto aikštė prie rotušės* |
|  |
| 

ČaslavasČaslavas

49°54′42″ š. pl. 15°23′42″ r. ilg.﻿ / ﻿49.91167°š. pl. 15.39500°r. ilg.﻿ / 49.91167; 15.39500﻿ (Časlavas)Koordinatės: 49°54′42″ š. pl. 15°23′42″ r. ilg.﻿ / ﻿49.91167°š. pl. 15.39500°r. ilg.﻿ / 49.91167; 15.39500﻿ (Časlavas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Čekijos vėliava Čekija |
| **Kraštas** | Vidurio Čekijos kraštas |
| **Rajonas** | Kutna Horos rajonas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 800 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2019) | 10 326  |
| **Plotas** | 26,46 km² |
| **Tankumas** (2019) | 390 žm./km² |
| **Altitudė** | 231 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 286 01 |
| **Tinklalapis** | www.meucaslav.cz |
|  **Vikiteka** | Časlavas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Čãslavas  |

**Časlavas** (ček. *Čáslav*, vok. *Tschaslau, Czaslau*) – miestas Vidurio Čekijos krašte, Kutna Horos rajone, 10 km į pietryčius nuo Kutna Horos, 71 km į pietryčius nuo Prahos, prie Brslenkos upės. 2019 m. duomenimis, gyveno 10,3 tūkst. žmonių.

Šalia miesto veikia Čekijos oro pajėgų bazė.

Miesto vaizdas 1810 m. (aut. Joann Venuto)

Istorija
--------

Časlavas istoriją skaičiuoja nuo 800 m. kai buvo statoma gyvenvietė su tvirtove *Hrádek*. 1250 m. Čekijos karalius Otokaras II šalia įkūrė naują miestą. Husitų karų metais, 1421 m. Bohemijos parlamentas posėdžiavo Časlave ir tvirtino naują husitų vyriausybę.

Per Trisdešimtmetį karą, 1639 m. ir 1642 m. miestą užėmė ir niokojo švedų kariuomenė. Tik VIII–XIX a. miestas galėjo atsigauti po karo ir vėl turėti anksčiau prarasto ekonominio ir politinio centro funkcijas.

1864 m. įkurtas vienas seniausių Bohemijoje regioninis Časlavo muziejus. 1910 m. parapijos bažnyčioje rasta husitų vado, nacionalinio didvyrio Jano Žižkos kaukolė. Jis buvo 1424 m. palaidotas Časlave, tačiau 1623 m. imperatoriaus įsakymu J. Žižkos kapavietė buvo sunaikinta.

Miestų partnerystė
------------------

* Šveicarija Opfikonas, Šveicarija (*Opfikon*)

Žymūs žmonės
------------

* Milošas Formanas (1932–2018) – čekų kino režisierius, pastatęs „Oskarais" įvertintus filmus „Skrydis virš gegutės lizdo" ir „Amadėjus".
* David Jarolím – Čekijos rinktinės saugas.

Galerija
--------

* RotušėRotušė
* Senamiesčio gatvėSenamiesčio gatvė
* SinagogaSinagoga
* Tvirtovės bokštasTvirtovės bokštas
* PaminklasPaminklas

Šaltiniai
---------

1. ↑

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Įvairių jėgų kryptys, parodytos rodyklėmis.
**Jėga** – mechaninio poveikio ar kūnų sąveikos matas. Niutonas jėgą apibrėžė taip: pridėta jėga yra veiksmas, atliekamas su kūnu, siekiant pakeisti jo ramybės arba tiesiaeigio tolygaus judejimo būseną. Tai vektorinis dydis, dėl kurio veikimo kinta kūno judėjimo kryptis, greitis arba kūnas deformuojamas. Jėgos vienetas – niutonas (N). Vieno niutono jėga suteikia 1 kg masės kūnui 1{\displaystyle {\frac {m}{s^{2}}}} pagreitį.

Jėgos rūšys (mechaninės ir fundamentalios):

* Tamprumo jėga,
* Sunkio jėga,
* Svoris,
* Trinties jėga,
* Elektromagnetinė jėga
* Silpnoji jėga
* Stiprioji jėga
* ir kt.

Jėgos matavimo prietaisai
-------------------------

Prietaisas mechaninei jėgai matuoti vadinamas dinamometru (gr. dynamis – jėga + *metron* – matas). Dinamometrai būna įvairios konstrukcijos ir paskirties. Dinamometrai graduojami niutonais, šiais prietaisais galima matuoti ir labai mažą, ir labai didelę jėgą.

Atstojamoji jėga
----------------

Dažnai kūną veikia ne viena, bet kelios jėgos, tuomet kelios vienu metu kūną veikiančios jėgos geometriškai sudedamos. Gaunama joms lygi jėga, kuri vadinama atstojamaja, o sudedamos jėgos – *dedamosiomis*. Tai taip pat kartais vadinama **jėgos superpozicijos principu**:

{\displaystyle {\vec {F}}\_{1}+{\vec {F}}\_{2}+{\vec {F}}\_{3}+\cdots =\sum \_{i}{\vec {F}}\_{i}={\vec {F}}\_{a}} ,čia

* {\displaystyle {\vec {F}}\_{1,2,3,...}} - dedamosios jėgos
* {\displaystyle {\vec {F}}\_{a}} - atstojamoji jėga

Pasinaudojus Niutono dėsniais ir jėgos superpozicijos principu galima spręsti sudėtingus mechaniko uždavinius.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Jėga** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Skapo gatvė |
| --- |
|  |
| Skapo gatvė |
| **Gyvenvietė** | Vilnius |
|  |
| **Ilgis** | 0,17 km |
| **Pradžia** | Senamiestis |
| **Pabaiga** | Senamiestis |
| **Miesto dalys** | Vilniaus senamiestis |

  

**Skapo gatvė** – siauriausia Vilniaus senamiesčio gatvė, jungianti Pilies gatvę su Simono Daukanto aikšte.

Istorija
--------

Skapo gatvė pavadinta karališkojo sekretoriaus Stanislovo Jokūbo Skapo garbei, kuris XVI a. iš pranciškonų  vienuolių čia įsigijo žemės sklypą ir pasistatė medinį dvarą.

Iki XVI a. gatvė neturėjo pavadinimo, ji jungė Pilies gatvę ir Vyskupų gatvę.
Pietinėje Skapo g. pusėje kampinis su Pilies gatve dviejų aukštų namas su trimis nedideliais langais priklausė Pliateriams, Masalskiams ir Oginskiams, 1755 m. atiteko Vilniaus universitetui.
Skapo g. 13 namo vietoje anksčiau stovėjo du namai. 1815 m. tie du namai atiteko Vilniaus I gimnazijai. Vėliau juose gyveno gimnazijos mokytojai, po II pasaulinio karo jame buvo įsikūręs Lietuvos istorijos ir etnografijos muziejus.

Skapo g. 4 yra Lopacinskių (Sulistrovskių) rūmai, pastatyti pagal Martyno Knakfuso projektą klasicistiniu stiliumi. Kažkada šie rūmai priklausė grafams Šuazeliams, po to A. de Reusui, Sulistrovskiams. XIX a. antroje pusėje rūmai atiteko Lopacinskiams. Rūmus sudaro trys dviaukščiai korpusai, centrinę fasado dalį puošia keturios kolonos ir trikampis frontonas. Frontone yra kartušas su herbu. Teigiama, jog mūrinis namas šioje vietoje stovėjo jau 1545 metais, vietoj kurio vėliau ir iškilo Lopacinskių (Sulistrovskių) rūmai. XX a. pradžioje šiame name veikė muzikos mokykla, kurioje mokėsi smuikininkas Jaša Heifecas.

Sovietmečiu gatvė buvo vadinama  J. Tallat-Kelpšos vardu.

Dabartis
--------

Į Skapo gatvę iš Pilies gatvės patenkama pro arką, jungiančią du kampinius Pilies/Skapo gatvių namus. Kampinio Pilies g. 11/Skapo korpusai supa Lauryno Gucevičiaus kiemą.

Gatvė turi dešimt namų, jie įvairių spalvų tinko, todėl gatvė tapybiška. Siauriausioje dalyje ji yra 1,98 m pločio. Gatvė grįsta trinkelėmis. 
Gatvės kampinėje dalyje (išeinant į Daukanto aikštę) išlikę beveik nepakitę Lopacinskių (Sulistrovskių) rūmai. Jų centre tarp jonėninių kolonų yra arka, pro kurią įvažiuojama į kiemą. Už rūmų driekiasi ilga geltonos spalvos mūro (tinko) siena be langų. 
Kai kurių namų fasadus puošia ornamentinės detalės. Nemaža dalis namų turi įvažiavimus į kiemus ar vartus ir pačius kiemelius.

Išnašos
-------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Skapo gatvė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Vitalijus Michalovskis. Sostinės gatvių pavadinimuose glūdi miesto istorija, skelbta Lietuvos rytas, 2015.
2. 1 2  Antanas Rimvydas Čaplinskas. Vilniaus gatvių istorija: Pilies gatvė. Vilnius: Chraribdė, 2005, p.248. ISBN 978-9986-745-89-1.
3. 1 2  Vladas Drėma. Dingęs Vilnius. Vilnius: Versus Aureus, 2013. ISBN 978-9955-34-401-8.p.354.
4. 1 2  Morta Baužienė. Pasižvalgymas po senojo Vilniaus mūrus. Vilnius: Savastis, 2012. ISBN 978-9986-420-89-7, p. 158.
5. ↑   Bučas, Jurgis. Lopacinskių rūmai// Lietuvos TSR istorijos ir kultūros paminklų sąvadas. - Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. Т. 1: Vilnius.p. 479. - 592.
6. ↑  Skapo gatvė Vilniaus kataloge.
| **Valdas Lastauskas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1967 m. vasario 25 d. (56 metai) |
|  |
| Veikla | Lietuvos teisininkas, valstybės tarnautojas, diplomatas |
| Pareigos | Lietuvos ambasadorius Azerbaidžiane (nuo 2014 m.) |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Valdas Lastauskas** (g. 1967 m. vasario 25 d.) – Lietuvos teisininkas, valstybės tarnautojas, diplomatas, Lietuvos ambasadorius Azerbaidžiane.

Biografija
----------

1992 m. baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą.
1990–1991 m. buvo Vilniaus Vyriausiojo policijos komisariato tardytojas.
1991 pradėjo dirbti Lietuvos URM Konsulinių sutarčių skyriuje, 1993–1996 m. buvo konsulas Lietuvos ambasadoje Varšuvoje.

1996–2000 m. vadovavo Lietuvos ir Vokietijos UAB „Drauda", 2000–2004 m. – UAB „Konslita". 2001–2005 m. buvo UAB NDX Development teisės departamento direktorius. 2005–2006 m. dėstė VU Teisės fakultete.

2005 m. grįžo į diplomatinę tarnybą, dirbo Lietuvos Generaliniame konsulate Kaliningrade, 2008–2011 m. buvo ministras patarėjas Lietuvos ambasadoje Lenkijoje.

2011–2013 m. buvo Užsienio reikalų ministerijos, o 2013–2014 m. – energetikos ministerijos kancleris.

Nuo 2014 m. rugpjūčio 12 d. – Lietuvos ambasadorius Azerbaidžiano Respublikoje. 2021 m. gruodžio 3 d. buvo paskirtas Lietuvos ambasadoriumi Latvijos Respublikoje.

V.Lastauskas kalba vokiečių, lenkų, rusų bei anglų kalbomis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Prezidentė įteikė skiriamuosius raštus Lietuvos ambasadoriui Azerbaidžane Archyvuota kopija 2014-07-24 iš Wayback Machine projekto. (president.lt inf.)
2. ↑  Darbą Rygoje pradeda naujasis Lietuvos ambasadorius[neveikianti nuoroda]
3. ↑  [neveikianti nuoroda]

  


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Artūras Žurauskas** | **Lietuvos ambasadorius Azerbaidžano Respublikoje** 2014 m. rugpjūčio 12 d. - 2019 m. rugsėjo 2 d. | Po to:**Egidijus Navikas** |
| Prieš tai:**Artūras Žurauskas** | **Lietuvos ambasadorius Latvijos Respublikoje** 2021- m. | Po to:**-** |
**Robinzonas Kruzas**| 
Pirmojo „Robinzono Kruzo" knygos leidimo viršelis |
| **Autorius** | Daniel Defoe |
| **Šalis** | Jungtinė Karalystė |
| **Žanras** | kelionių knyga, istorinė fantastika |
| **Pilna knyga** | Wikisource |
| **Originalus leidimas** |
| **Pavadinimas** | The Life and Strange Surprizing Adventures of Robinson Crusoe, of York, Mariner: Who lived Eight and Twenty Years, all alone in an un-inhabited Island on the Coast of America, near the Mouth of the Great River of Oroonoque; Having been cast on Shore by Shipwreck, wherein all the Men perished but himself. With An Account how he was at last as strangely deliver'd by Pyrates. Written by Himself. |
| **Šalis** | Jungtinė Karalystė |
| **Kalba** | anglų |
| **Leidykla** | William Taylor |
| **Išleista** | 1719 m. |
| **Pirmasis lietuviškas leidimas** |
| **Pavadinimas** | Robinsonas Kruzius, arba Pasekmes nepaklusnumo |
| **Leidykla** | „Lietuvos", Čikaga |
| **Išleista** | 1894 m. |
| **Vertėjas** | Antanas Olšauskas |
| **Puslapių** | 95 |

**Robinzonas Kruzas** (angl. *Robinson Crusoe*) – anglų rašytojo Danielio Defo nuotykių romanas, pirmąkart išleistas 1719 m. balandžio 25 d. Pagrindinis veikėjas yra Robinzonas Kruzas, patekęs į negyvenamą salą ir patyręs daug egzotiškų nuotykių. Jo vardas tapo bendriniu – robinzonais vadinti į atokias salas nublokšti jūrininkai. Iš romano įkvėpimo sėmėsi daugelis rašytojų, kūrė robinzonadas, nuotykinius žanrus. Jaunuolis iš Anglijos, svajojęs tapti jūreiviu ir keliautoju, turėjo išmokti susirasti maisto, pasistatyti būstą, medžioti, kovoti ir kitų dalykų, kad galėtų išgyventi vienui vienas tolimoje saloje. Robinzono draugais tapo išgelbėtas laukinis žmogus (Penktadienis) ir papūga. Praleidęs saloje 28 metus, Robinzonas Kruzas sugrįžo namo. Rašytojas D. Defo kūrinį laikė ne romanu, bet alegorija.

Pagrindinį romano veikėją įkvėpė tikrų keliautojų patirtys. Manoma, kad vienas iš prototipų yra škotų keliautojas ir plėšikautojas, penkis metus praleidęs saloje, kuri šiandien pavadinta Robinzono Kruzo sala. Spėjama, kad tai buvo Škotijos keliautojas Aleksandras Selkerkas (1676–1721).

1780 m. vokiečių švietėjas Joachimas Hainrichas Kampė sukūrė šios knygos adaptaciją „Robinzonas Jaunesnysis" (*Robinson der Jüngere*), pagal kurią Simonas Daukantas parašė „Rubinaičio Peliūzės gyvenimas".

Romanas daug kartų vaizduotas kine. Taip pat sukurta filmų, kuriuose panaudoti kai kurie romano motyvai (pvz. 1972 m. sukurta vokiečių erotinė komedija „Robinzonas ir jo laukinės vergės").

Šaltiniai
---------

1. ↑  Robinzonas Kruzas. Visuotinė lietuvių enciklopedija (tikrinta 2023-11-21).
2. ↑  Robinzonas Kruzas. Niekorimto.lt (tikrinta 2023-11-21).
3. ↑  Robinzonas Kruzas. Knygos.lt (tikrinta 2023-11-21).
4. ↑  Дефо, Даниэль. // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона, 1890–1907.
5. ↑  Knygos „Robinzonas Kruzas" aprašymas. Patogupirkti.lt (tikrinta 2023-11-21).
6. ↑  Feb 1, 1709 CE: Rescue of Real-Life Robinson Crusoe. Nationalgeographic.org (tikrinta 2023-11-21).
7. ↑  Rubinaitis Peliūzė, arba Lietuvio išgyvenimo būdas, *jaunimoteatras.lt*
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Siuardo pusiasalis
**Siuardo pusiasalis** (angl. *Seward peninsula*) − pusiasalis JAV, Aliaskos vakaruose, tarp Nortono ir Kocebaus įlankų.

Siuardo pusiasalis yra didžiausias JAV vakarinėje pakrantėje. Jis 320 km įsiterpia į Beringo jūrą. Pusiasalio ilgis yra apie 330 km ilgio ir 145−225 km pločio.

Siuardo pusiasalio plotas ~50 000 km². Paviršiaus didžiausias aukštis 1437 m. Pusiasalyje randama aukso.

Didžiausi Siuardo pusiasalio miestai ir gyventojų skaičius (2005):

| Miestas | Gyventojai |
| --- | --- |
| Nomas (*Nome*) | 3,508 |
| Šišmarefas (*Shishmaref*) | 581 |
| Buklandas (*Buckland*) | 434 |
| Kojukas (*Koyuk*) | 350 |
| Brevigo Misija (*Brevig Mission*) | 327 |
| Elimas (*Elim*) | 302 |
| Teleris (*Teller*) | 263 |
| Baltasis Kalnas (*White Mountain*) | 224 |
| Velsas (*Wales*) | 151 |
| Golovinas (*Golovin*) | 150 |
| Dyringas (*Deering*) | 139 |
Tomatina 20010 m.
**Tomatina** (isp. *La Tomatina*) – kasmetinė šventė, rengiama paskutinį rugpjūčio trečiadienį Ispanijos mieste Bunjolyje,  Valensijos regione. Dešimtys tūkstančių dalyvių iš įvairių šalių atvyksta dalyvauti mūšyje, kuriame kaunasi mėtydami vienas į kitą pomidorus.

Festivalis trunka savaitę, kurios metu vyksta mugė, koncertai, paradas, šokiai ir fejerverkai. Naktį prieš pomidorų kovą vyksta paeljos gaminimo konkursas. Buñol gyvena viso 9 tūkstančiai, tačiau festivalio metu čia atvyksta iki 40 tūkstančių turistų. Buñolyje nepakanka apgyvendinimo visiems turistams, todėl daugelis dalyvių atvyksta traukiniu ar autobusu iš Valensijos, esančios už 38 km. Ruošdamiesi šventei, parduotuvės savininkai apkala savo įstaigų langus dideliais plastikiniais skydais, kad apsaugotų juos nuo artėjančio pomidoro mūšio, kurios metu sunaudojama apie 146 tonos pomidorų.

Istorija
--------

Festivalis rengiamas miesto globėjo Šventojo Liudviko Bertrano (isp. *San Luis Bertràn*) ir gynėjos Dievo Motinos (*Mare de Déu dels Desemparats*) garbei.

Tradicija prasidėjo 1945 m. Teigiama, kad pirmasis pomidorų mūšis įvyko tarp draugų per tarpusavio ginčą festivalyje. Franco valdymo laikais ši šventė buvo uždrausta kaip neturinti religinės reikšmės, tačiau buvo atgaivinta aštuntajame dešimtmetyje.

Nuo 1980 m. Pomidorus festivaliui tiekia miesto valdžia, o 2002 m. Centrinis turizmo biuras suteikė festivaliui Buñol tarptautinį statusą .

Mūšio aprašymas
---------------

 Festivalio Tomatina dalyviai 2010 m
Pirmieji Tomatina renginiai prasideda priešpiet 10 valandą. Sunkvežimiai, prikrauti pomidorų, važiuoja į centrinę *Plaza del Pueblo* miesto aikštę. Pomidorai atvežami iš kaimyninės Ekstremaduros autonominės bendruomenės, kur jie yra pigesni. Pagal taisykles festivalis prasideda tik po to, kai kas nors užlipa ant dviejų aukštų medinio stulpo, iš anksto ištepto muilu. Viršuje stulpo laimėtojo laukia prizas – vytintas kiaulienos kumpis. Mūšio pradžios signalas yra vandens patrankų šūviai. Mūšio metu kiekvienas dalyvis kovoja už save. Taisyklės numato, kad pomidoras prieš mėtymą turi būti susmulkintas ar pertrėkštas, kad nebūtų sužeistas priešininkas. Be to, pagal taisykles negalima su savimi atsinešti daiktų, kurie gali rimtai pakenkti, pavyzdžiui, stikliniai buteliai ar pan.

Mūšis trunka lygiai valandą. Po to patrankos iššauna antrą salvę, o tai reiškia mūšio pabaigą. Po šios akimirkos pomidorų nebegalima mėtyti. Po mūšio aplinkinių namų sienos tampa raudonos, o pomidorų masė ant grindinio pasiekia kulkšnis. Mūšiui pasibaigus ugniagesių mašinos nuplauna pomidorų likučius vandeniu, tiekiamu iš Romos akveduko, pastatyto šiaurinėje miesto dalyje. Dalyviai prausiasi upėje arba vietiniai gyventojai juos apipila vandeniu iš laistymo žarnų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Spanish austerity comes to tomato-throwing festival *The Financial Times*. Nuoroda tikrinta Aug 24, 2013

Nuorodos
--------

* Oficiali Tomatina svetainė
Glamonės (fingeringas)
**Glamonės** – įprasta sekso praktika, papildanti lytinį gyvenimą. Glamonės prieš sueitį vadinamos paruošiamosiomis glamonėmis (seksualinė preliudija), o po sueities – baigiamosiomis glamonėmis.

Seksualinė preliudija sąlygoja optimalų organizmo pasiruošimą sueičiai. Įžanginės glamonės moterims būtinos dėl to, kad jos lytiškai susijaudina (tai skatina erekciją, lubrikaciją) daug lėčiau negu vyrai. Be to, jeigu seksas pradedamas įžanginėmis glamonėmis, moteriai daug lengviau pasiekti orgazmą. Moterims reikia daugiau laiko ne tik susijaudinti, bet ir pamiršti tą jaudulį. Todėl po sekso atliekamos švelnios glamonės. Manoma, kad glamonės svarbesnės moterims dėl galimo pastojimo.

Glamonės be sueities (angl. *outercourse*) – įprasta praktika pradedant lytinį gyvenimą, ypač dėl to, kad nėra tiesiogiai susijęs su nekaltybės praradimu, be to, tai yra sėkminga kontracepcija siekiant išvengti pastojimo. Tokio sekso metu partneriai glosto, liečia, bučiuoja ne tik vienas kito lytinius organus, bet ir kitas erogenines zonas. Jo metu niekada nevyksta penetracija, tačiau nepaisant to, yra galimas orgazmas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Laipson, P. (1996-03-01). „"Kiss Without Shame, For She Desires It": Sexual Foreplay in American Marital Advice Literature, 1900-1925". *Journal of Social History* **29** (3): 507–525. ISSN 0022-4529. doi:10.1353/jsh/29.3.507.
2. ↑  Fielding, Williams J. (1927). *Sex and The Love Life*. Dodd, Mead & Co. pp. 111–126.
3. ↑  Lehmiller, Justin J. (12 October 2017). *The psychology of human sexuality* (Second ed.). Hoboken, NJ. ISBN 9781119164708. OCLC 992580729.
Koordinatės: 55°58′35.0″ š. pl. 25°34′58.4″ r. ilg.﻿ / ﻿55.976389°š. pl. 25.582889°r. ilg.﻿ / 55.976389; 25.582889

| Rokiškio psichiatrijos ligoninė |
| --- |
|  |
|  |
| **Įkurta** | 1974 m. |
| **Panaikinta** | {{{Panaikinta}}} |
| **Trumpinys** | RPL |
| **Tipas** | Viešoji įstaiga |
| **Anksčiau** |  |
| **Jurisdikcija** | SADM |
| **Buveinė** | Vytauto g. 47,42100 Rokiškis |
| **Metinis biudžetas** | {{{Metinis biudžetas}}} |
| **Vadovas** | Algimantas Liausėdas |
| **Pavaduotojas** | Nijolė Rupeikienė |
| **Darbuotojų** | 452 (2023-03) |
| **Narių skaičius** | {{{Narių skaičius}}} |
| **Biudžetas** | 11,593 mln. € (2022) |
| **Aukštesnioji agentūra** | {{{Aukštesnioji}}} |
| **Svetainė** | RPL.lt |
| 
Infolentelė: žiūrėti • aptarti • redaguoti |

Administracinis pastatas
**Rokiškio psichiatrijos ligoninė** – psichiatrijos ligoninė Rokiškyje.

Savybės
-------

Ligoninėje atliekamas priverstinių medicininių priemonių taikymas, specialaus stebėjimo sąlygomis, visos Lietuvos psichikos ligomis sergantiems pacientams, padariusiems socialiai pavojingas ar nusikalstamas veikas ir teismo sprendimu pripažintiems nepakaltinamais.

Ligoninėje veikia 8 klinikiniai skyriai, kuriuose vienu metu gali gydytis iki 440 ligonių. 60 vietų Bendrosios psichiatrijos skyrius teikia pagalbą Rokiškio, Biržų, Anykščių, Zarasų ir Kupiškio rajonų gyventojams.

Istorija
--------

Sovietmečiu Lietuvos gyventojai, padarę visuomenei pavojingą veiką ir pripažinti nepakaltinamais, gydyti Įsrutyje (Kaliningrado sritis).

1991 m. gruodžio 17 d. Lietuvos Vyriausybės nutarimu Nr. 566 „Dėl specialiojo psichiatrijos skyriaus įsteigimo", nuspręsta tokius ligonius gydyti Lietuvoje. Tam Rokiškio psichiatrijos ligoninėje įkurtas specialaus režimo psichiatrijos skyrius. Nuo tada jame gydyti nusikaltimus padarę psichikos ligoniai sustiprinto ir griežto stebėjimo sąlygomis. Bendro stebėjimo sąlygomis ligoniai buvo gydomi paprastose bendro tipo psichiatrijos ligoninėse pagal gyvenamąją vietą.

Daugėjant pacientų, 1993 m. įsteigtas priverstinio gydymo skyrius nebepatenkino šalies reikalavimų. 1997 m. ligoninę vizitavę Tarptautinės kalėjimų medicinos tarnybos ekspertai rekomendavo reorganizuoti priverstinai gydomų pacientų skyriaus veiklą.

2002 m. nutarta Rokiškio psichiatrijos ligoninėje sutelkti visus šalyje priverstinai gydomus pacientus. Tam sudarytas ligoninės rekonstrukcijos investicinis projektas, leidęs įrengti 270 vietų modernią priverstinai gydomų pacientų įstaigą. Nuo 2003 m. vykdyti ligoninės rekonstrukcijos darbai.

Nuo 2007 m. sutelktas visas Lietuvoje vykdomas stacionarinis priverstinis gydymas bendro, sustiprinto ir griežto stebėjimo sąlygomis. Ligoninė vienintelė šalyje įgijo specialiosios psichiatrijos licenciją, į ją perkelti visose kitose ligoninėse priverstinai gydyti pacientai.

Vadovai
-------

* 1974–1978 m. Antanas Judickas
* 1978–1991 m. Kazimieras Kęstutis Maselis
* 1991–1996 m. Kęstutis Mikučionis
* 1996–2003 m. Antanas Judickas
* Nuo 2003 m. Algimantas Liausėdas

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑
7. ↑
8. ↑
9. ↑  *Psichiatrija.* Vilnius: Vaistų žinios, 2003, 31 p. ISBN 9955-511-21-4.
10. ↑
Lietuvos specialiųjų operacijų pajėgų kariai „Žaliukai"
**Kamufliažas** (pranc. *camouflage* = maskuotė) – karo lėktuvų, laivų, tankų, pabūklų dažymas stambiais dryžiais ar dėmėmis, kad jų kontūrai atrodytų kitokie ir priešininkui būtų sunku juos atpažinti.

Gamtoje
-------

Kamufliažas taip pat gali būti apsauginė gyvūnų spalva – natūralaus prisitaikymo prie aplinkos rezultatas.

Kai kurie gyvūnai, pavyzdžiui, driežai, aštunkojai ar kalmarai, gali keisti savo kūno spalvą į tą, kuri yra panaši į kitos rūšies organizmą arba negyvą daiktą. Tai specialus prisitaikymo būdas, kai augalas arba gyvūnas (mėgdžiotojas) supanašėja su kitu augalu, gyvūnu ar kitokiu objektu (modeliu). Taip pat tai gali padėti gyvūnams apsisaugoti nuo plėšrūnų.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Mimikrija
* Gilis (kostiumas)

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Konsultacijų bankas - Valstybinė lietuvių kalbos komisija". *vlkk.lt*. Nuoroda tikrinta 2022-07-07.
2. ↑  Harper, Douglas (2001). „Online Etymology Dictionary – Camouflage" (php). *Etymonline.com*. Nuoroda tikrinta 2007-02-22.
3. ↑  „Camouflage". *Dictionary.com*. Lexico Publishing Group, LLC. Nuoroda tikrinta 2007-02-22.
4. ↑  *Акимушкин И. И.* Мир животных: Млекопитающие, или звери. – 4-е изд. испр. и доп. – М.: Мысль, 1998. – 455 с.: ил. – psl. 416–417
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai reikia daugiau nuorodų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai įrašydami tinkamas išnašas ar nuorodas į šaltinius. |

| **Viljamas Heidenasangl. *Willam George Hayden*** |
| --- |
|  |
| Bilas Haidenas 1990 m. |
| Gimė | 1933 m. sausio 23 d.Brisbanas, Kvinslendas, Australija |
| Mirė | 2023 m. spalio 21 d. (90 metų)Kvinslendas, Australija |
|  |
| Veikla | ekonomistas, Australijos politinis veikėjas |
| Partija | 1961 m. Australijos darbininkų partija |
|  |
|  **Vikiteka** | Bill Hayden |

**Viljamas Džordžas „Bilas" Heidenas** (angl. *Willam George "Bill" Hayden*; 1933 m. sausio 23 d. – 2023 m. spalio 21 d.) – ekonomistas, Australijos politinis veikėjas.

Biografija
----------

Mokėsi katalikų mokykloje, tarnavo policijoje ir studijavo Kvynslando universitete.

1961 m. Australijos darbininkų partijos (ALP) parlamentinės frakcijos narys. 1972–1975 m. ALP vyriausybės narys, socialinio saugumo ministras. Įsteigė Medibanką – pirmąją universalią sveikatos draudimo sistemą Australijoje, 1975–1977 m. finansų ministras.

Partijai pralaimėjus rinkimus, 1977–1983 m. buvo APL pirmininkas. 1983–1988 m. Australijos užsienio reikalų ministras.

1989–1996 m. buvo 21-asis Australijos generalgubernatorius. Baigęs kadenciją sustabdė savo veiklą partijoje. 1999 m. prasidėjusioje diskusijoje dėl respublikos paskelbimo liko monarchistinėse pozicijose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Wright, Tony (2023-10-21). „Bill Hayden, giant of the Labor Party and legend of the labour movement". *The Sydney Morning Herald* (anglų). Nuoroda tikrinta 2023-10-21.
Koordinatės: 54°54′23″ š. pl. 25°19′08″ r. ilg.﻿ / ﻿54.90639°š. pl. 25.31889°r. ilg.﻿ / 54.90639; 25.31889

Europos geografinis centras
Aikštė prie Europos centro
**Europos geografiniu centru** vadinama keletas vietovių. Tai yra dėl to, kad nustatant Europos geografinį centrą naudojami skirtingi metodai, be to, nėra vienareikšmiškai nustatyta riba tarp Europos ir Azijos.

1989 m. Prancūzijos nacionalinio geografijos instituto mokslininkai nustatė Europos žemyno geografinio centro vietą pagal naujus nustatytus kontinento ribų taškus. Naudodami gravitacijos centrų metodą jie nustatė, kad **Europos geografinis centras** yra 54 laipsniai 54 minutės šiaurės platumos ir 25 laipsniai 19 minučių rytų ilgumos. Šito taško tiksli vieta yra Lietuvoje, 26 km į šiaurę nuo Vilniaus, prie Purnuškių kaimo. Ūkio ministerijos Valstybinis turizmo departamentas ir kitos Lietuvos administracinės įstaigos parėmė geografinio centro turistinį paženklinimo projektą. 1997 m. gegužės 24 d. už 25 km į šiaurę nuo Vilniaus, tarp Purnuškių ir Bernotų kaimų atidengtas Europos geografinį centrą žymintis akmuo. 2004 m. skulptoriaus Gedimino Jokūbonio sukurtas paminklas buvo pastatytas Europos geografinio centro vietoje. Paminklas – balto granito kolona su žvaigždžių karūna viršūnėje. Teritorija aplinkui geografinį centrą 1992 m. buvo pažymėta kaip draustinis. Šiam draustiniui priklausė Girijos ežeras, Bernotų piliakalnis, alkakalnis, gretimas miškas ir kitos vietovės. 2010 m. LR Vyriausybės nutarimu pakeistos draustinio ribos, jis pavadintas Girijos kraštovaizdžio draustiniu, ir nuo šiol jam priklauso iš esmės tik Girijos miškas, o kitur galima vystyti rekreacinę ir kt. veiklą. 

2004 m. Prancūzijos nacionalinio geografijos instituto mokslininkai patikslino Europos geografinio centro koordinates. Jis atsidūrė netoli Pašilių kaimo, šiauriau Vilniaus.

Literatūra
----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Europos geografinis centras** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Europos geografinis centras (brošiūra).

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
*Kitos reikšmės – Laredas (reikšmės).*

| Laredas*Laredo* |
| --- |
|        |
| *Laredo Šv. Augustino katedra* |
|  |
| 

LaredasLaredas

27°31′0″ š. pl. 99°29′0″ v. ilg.﻿ / ﻿27.51667°š. pl. 99.48333°r. ilg.﻿ / 27.51667; 99.48333﻿ (Laredas)Koordinatės: 27°31′0″ š. pl. 99°29′0″ v. ilg.﻿ / ﻿27.51667°š. pl. 99.48333°r. ilg.﻿ / 27.51667; 99.48333﻿ (Laredas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-6)------ vasaros: (UTC-5) |
|  |
| **Valstybė** | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos |
| **Valstija** | Teksasas Teksasas |
| **Apygarda** | Vebo apygarda |
|  |
| **Gyventojų** (2020) | 256 187  |
| **Plotas** | 279,6 km² |
| **Tankumas** (2020) | 916 žm./km² |
| **Altitudė** | 137 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Laredas |

**Laredas** arba ***Lareidas*** (angl. ir isp. *Laredo*) – miestas Jungtinių Amerikos Valstijų pietuose, Teksaso valstijoje, 240 km į pietvakarius nuo San Antonijo, Rio Grandės upės kairiajame krante, Meksikos pasienyje (priešais Nuevo Laredą). Vebo apygardos administracinis centras. Yra upių uostas, tarptautinis oro uostas, per Laredą eina Panamerikos plentas (tiltas per Rio Grandę). Automobilių dalių, elektros prietaisų, keramikos dirbinių gamyba, statybinių medžiagų, chemijos (plastikų), siuvimo, odos pramonė. Plėtojama drėkinamoji žemdirbystė, gyvulininkystė. Apylinkėse išgaunama nafta ir gamtinės dujos. Veikia Teksaso A&M universitetas (įkurtas 1970 m.). Turizmas. Apylinkėse yra Kasa Blankos tvenkinys ir valstijos parkas.

Išlikę tradicinės kolonijinės ispanų architektūros: plaušplyčių namų, bažnyčių, misijų, aikščių.

Lotynoamerikiečiai sudaro net 95,1 % gyventojų (2020 m.), baltieji – 3,6 %. Pagal lotynoamerikiečių procentą Laredas pirmauja visose JAV (išskyrus Puerto Riką).

Senoji Laredo architektūra (Astekos kvartalas)

Istorija
--------

Laredą 1755 m. įkūrė Tomasas Sančesas kaip perkėlą per Rio Grandės upę ir pavadino pagal Laredo miestą Ispanijoje. Tai buvo menkai kontroliuojamų pakraščių gyvenvietė, kur vyko karai prieš indėnus, viešpatavo gaujos. 1836 m. Teksasui sukilus prieš Meksiką, Laredas buvo faktiškai niekieno nekontroliuojamas. 1839–1841 m. buvo nepripažintos Rio Grandės Respublikos sostinė. 1846 m. po Meksikos–JAV karo prijungtas prie JAV. Laredo gyventojai siekė prisijungti prie Meksikos, bet šio jų noro nepatenkinus, dalis išsikėlė į kitą upės krantą ir įsteigė Nuevo Laredą. Nuo 1848 m. apygardos centras. Miesto teisės suteiktos 1852 m.

Šaltiniai
---------

1. LAREDO: in Webb (Texas)
2. ↑  LAREDO: in Webb (Texas)
3. LAREDO: in Webb (Texas)
4. ↑  LAREDO: in Webb (Texas)
5. ↑  *Laredo*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007
6. 1 2 3  *Laredo // Texas, United States*. Encyclopædia Britannica Online. – www.britannica.com.
Koordinatės: 55°31′47″š. pl. 25°07′08″r. ilg.﻿ / ﻿55.529606°š. pl. 25.119024°r. ilg.﻿ / 55.529606; 25.119024

| Anykščių dvaras |
| --- |
| Senosios mokyklos pastatai Senosios mokyklos pastatai |
| Vieta | Anykščiai,
J. Biliūno / Dvaro g. kampe |
| Bajorų giminės | Astikaičiai,Ostrovičiai,Hlebavičiai |
| Parkas | išlikę senmedžių |
| Pastatų būklė | šiuolaikiniams poreikiams pritaikyta teritorija |
| Savininkas | Anykščių r. savivaldybė |

**Anykščių dvarvietė** – teritorija Anykščių mieste, į rytus nuo  Šventosios ir Anykštos upių santakos, siaurojo geležinkelio prieigose. Apie dvarą primena netoliese esanti Dvaro gatvė. Dvarvietės ribos yra 0,25 km į pietryčius nuo geležinkelio Anykščiai–Rubikiai tilto per Šventosios upę, 0,2 km į pietryčius nuo Šventosios kranto ties jos santaka su Anykštos upe, 0,06 km į pietvakarius nuo geležinkelio ir 0,07 km į šiaurės vakarus nuo Anykščių cerkvės.

1938 m. pasodintas ąžuolas (tolumoje – cerkvė)

Istorija
--------

Pirmą kartą Anykščių dvaras paminėtas Lietuvos didžiojo kunigaikščio Kazimiero 1440 m. laiške, kuriuo pranešama, kad Anykščių dvaras atiduodamas valdyti Radvilai Astikaičiui. Tai pirmas Anykščių paminėjimas istoriniuose šaltiniuose, ši data laikoma miesto įkūrimo data. Vėliau dvaras nuomojamas Ostrovičiams, Hlebavičiams bei kitoms bajorų giminėms.

Pagal archeologinius radinius Anykščių dvarvietė datuojama XVI–XVIII a. Ankstyviausi dvaro inventoriai iš 1773 m. Po 1831 m. sukilimo dvaras pateko valstybės žinion. 1864–1874 m. jo teritorijoje pastatyta mūrinė stačiatikių cerkvė. Dvaro pastatai sunyko XIX a. pabaigoje. 

Dvarvietės teritorijoje buvusiuose pastatuose nuo 1806 m. veikė Anykščių pradžios mokykla, vėliau, nuo 1920 m. – progimnazija. Šioje mokykloje mokėsi ir dirbo būsimasis lietuvių literatūros klasikas A. Vienuolis–Žukauskas, rašytojas Jonas Biliūnas, profesorius archeologas Petras Tarasenka.

1968 m. senosios mokyklos kieme pastatytas akmuo komjaunimo aktyvistui Antanui Ubagevičiui.

Būklė
-----

Veikia stačiatikių cerkvė, išlikę mokyklos pastatai, kurie pritaikyti visuomenės poreikiams: įsikūrusi Anykščių regioninio parko direkcija, menų studija. Apie buvusį dvarą dar primena čia augantys seni klevai ir liepos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Objekto Nr. 17146 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. ↑  „Objekto Nr. 4818 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
3. ↑  Ingrida Semaškaitė. „Lietuvos dvarai". Enciklopedinis žinynas. – Vilnius, „Algimantas", 2010. // psl. 1–512