recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Upytė |
| --- |
|  Upytė netoli Naujarodžių |
| **Ilgis** | 39,5 km |
| **Baseino plotas** | 252 km² |
| **Vidutinis debitas** | 1,31 m³/s |
| **Ištakos** | Ramygalos seniūnija |
| **Žiotys** | Nevėžis |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Upytė |

**Upytė** – upė Panevėžio rajone; Nevėžio kairysis intakas. Prasideda rajono pietuose, Ramygalos seniūnijoje, į vakarus nuo Daniūnų kaimo. Teka į šiaurės vakarus, ties Ramygala kerta *Via Baltica* plentą. Toliau teka į šiaurę, prateka Ėriškius. Žemiau santakos su Vešeta pasuka į pietvakarius ir įteka į Nevėžį į vakarus nuo Naujarodžių.

Didžiausi intakai: Uslaja, Oželiškė, Dūkinė, Liaušė (kairieji), Obelinė, Linelis, Dubulė, Vešeta (dešinieji).

Ant Upytės yra įrengti 2 tvenkiniai: ties Ėriškiais (14 ha) ir Stepanioniais (59 ha).

Upėvardis kildinamas nuo žodžio *upė* („vandens srautas").

Išnašos
-------

1. ↑  *Upytė (Nevėžis)*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 382
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
| Medaliai |
| --- |
|  |
| **Atstovaujant: Šveicarijos vėliava Šveicarija**  |
| Kalnų slidinėjimas |
| Olimpinės žaidynės |
| **Auksas** | 2022 Pekinas | Super-G |
| **Bronza** | 2014 Sočis | Greitis |
| **Bronza** | 2022 Pekinas | Didysis slalomas |
| Pasaulio čempionatas |
| **Auksas** | 2021 Kortina | Super-G |
| **Auksas** | 2021 Kortina | Didysis slalomas |
| **Sidabras** | 2009 Val-d'Isère | Greitis |
| **Sidabras** | 2009 Val-d'Isère | Daugiakovė |
| **Sidabras** | 2013 Šladmingas | Super-G |
| **Bronza** | 2015 Biver Krykas | Greitis |
| **Bronza** | 2017 Sankt Moricas | Super-G |
| **Bronza** | 2021 Kortina | Greitis |

**Lara Gut-Behrami** (g. 1991 m. balandžio 27 d.) – Šveicarijos kalnų slidininkė, olimpinė ir pasaulio čempionė.

Biografija
----------

2007 m. tapo pasaulio jaunimo vicečempione. 2008 m. laimėjo pirmąsias pasaulio taurės varžybas. 2009 m. pasaulio čempionate pelnė pirmuosius du sidabro medalius.

Savo debiutinėse 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Sočyje šveicarė moterų Super G varžybose užėmė 4-ąją vietą, o greitojo nusileidimo rungtyje pelnė bronzos medalį. 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse užimta 4-oji vieta Super-G rungtyje, kitų rungčių nebaigė.

2019 m. pasaulio taurės etape Valėje pirmą kartą lipo ant apdovanojimų pakylos užėmusi trečią vietą. Tais pačiais metais iškovoti pirmieji pasaulio čempionato medaliai. 

2021 m. pasaulio kalnų slidinėjimo čempionato moterų Super-G rungtyje pirmą kartą tapo pasaulio čempione. Sportininkė taip pat laimėjo didžiojo slalomo varžybas.

2022 m. olimpinėse žaidynėse Pekine L. Gut tapo čempione slalomo supermilžino (Super-G) rungtyje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Biographical information". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2021 m. vasario 13 d..
2. ↑  eurosport.com

Nuorodos
--------

* FIS svetainėje
**Jonas Mackonis-Mackevičius** (1922 m. lapkričio 9 d. Paąžuolė, Kaniavos valsčius – 2002 m. kovo 16 d. Vilnius) – Lietuvos tapytojas, dailėtyrininkas, rašytojas, humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

Brolis Rapolas Mackonis, žmona Liudmila Mackonienė-Mackevičienė, sūnus Vigirdas Mackevičius. 1948 m. baigė Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institutą, 1968 m. menotyros kandidatas.

1948–1951 m. Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės instituto, 1951–1989 m. Lietuvos dailės instituto dėstytojas, nuo 1983 m. profesorius.

Kūryba
------

Nuo 1950 m. dalyvavo parodose; individualios parodos surengtos Vilniuje, Kaune (abi 1982 m.). Nutapė teminių kompozicijų („Audėjas" 1971 m. „Dzūkų vestuvės" 1974 m. „Filomatai" 1979 m. „Pilėnai" 1982 m. „Taip gimė Lietuvos opera" 1986 m. „Barbora ir Žygimantas" 1993 m. „Mindaugo karūnavimas" 1997 m. „Šv. Brunonas Lietuvos žemėje – Anno Domini 1009" 2002 m.), portretų (bitininko Šimo, 1970 m. vaikaičio Jogailos, 1973 m. Marija Šlapelienė, Beatričė Grincevičiūtė, abu 1977 m. Antanas Šabaniauskas, 1983 m. Martynas Mažvydas, 1997 m.), peizažų, daugiausia Vilniaus senamiesčio.

Paveikslams būdingas lyrizmas, statiška kompozicija, dekoratyvumas, smulkios, kruopščiai ištapytos detalės. Jo kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus.

Parašė dramos kūrinių, libretų operoms, scenarijų.

Bibliografija
-------------

* Tiltas, drama, 1948 m.
* Piršliai, drama, 1958 m.
* Ulijona, drama, pastatyta 1962 m. išsp. 1963 m.
* Ledi Makbet iš Akmenės, drama, išsp. 1979 m.
* Vytautas Klova. Pilėnai, libretas, 1956 m.
* Vytautas Klova. Du kalavijai, libretas, 1965 m.
* Vytautas Klova. Amerikoniškoji tragedija, libretas, 1968 m.
* Balys Dvarionas. Dalia, libretas, 1959 m.
* Antanas Račiūnas. Saulės miestas, libretas, 1965 m.
* Antanas Belazaras, Auksinės marios, muzikinė komedija, libretas, su L. Janušyte, 1955 m.
* Benjaminas Gorbulskis. Naujametinis karnavalas, operetė, libretas,1965 m.
* Julius Janonis, kino filmo scenarijus, 1959 m.
* Antanas Žmuidzinavičius, monografija, 1957 m.
* Lietuvos scenografija, su G. Aleksiene, 1969
* Aleksandras Vitulskis, 1972 m.
* Boružės odisėjos, atsiminimai, 2003 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Jonas Mackonis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 747 psl.

Nuorodos
--------

* Asmeninė svetainė
| Upytė |
| --- |
|  Upytė ties Gulbinėnais |
| **Ilgis** | 29 km |
| **Baseino plotas** | 100 km² |
| **Vidutinis debitas** | 0,52 m³/s |
| **Ištakos** | Porijų apylinkės |
| **Žiotys** | Tatula |
| **Šalys** | Lietuva |

**Upytė** – upė šiaurės Lietuvoje, Pasvalio ir Biržų rajonuose; Tatulos kairysis intakas (Mūšos baseinas). Prasideda 9 km į pietvakarius nuo Vabalninko, Porijų apylinkėse. Aukštupyje teka Purvių-Guodžių durpyno pakraščiu. Teka daugiausia šiaurės kryptimi, žemupyje teka į šiaurės vakarus. Įteka į Tatulą 11 km nuo jos žiočių, greta Kirdonių.

Intakai: Mažoji Upytė (kairysis), Ringožys (dešinysis).

Vidutinis upės nuolydis – 62 cm/km. Gyvenvietės prie Upytės: Severiškis, Šukionys, Ruopiškiai, Gulbinėnai, Sodeliai, Paringužiai, Gulbinai.

Upėvardis kildinamas nuo žodžio *upė* („vandens srautas").

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Upytė (Tatula)*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 382
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
| **Jonas Liesys** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1952 m. vasario 24 d. (71 metai)Molėtų raj. |
| Sutuoktinis (-ė) | Meilutė |
| Vaikai | Jolita, Audrius |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Trakų rajono politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 
* 1996 m. Lietuvos centro sąjunga;
* 2003 m. Liberalų ir centro sąjunga;
* 2013 m. Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdis;

 |
|  |
| Alma mater | 1978 m. Lietuvos kūno kultūros akademija |

**Jonas Liesys** (g. 1952 m. vasario 24 d. Molėtų raj.) – Lietuvos ir Trakų rajono politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1978 m. baigė Lietuvos kūno kultūros institutą, kūno kultūros dėstytojas. 2004 m. apgynė mokytojo metodininko kvalifikacinę kategoriją.

1973–1989 m. Rūdiškių vidurinės mokyklos fizinio lavinimo mokytojas, 1989–2008 m. mokyklos direktorius. 2008 m. ir 2014–2016 m. Trakų rajono savivaldybės administracijos direktorius.

2008–2012 m. ir 2016–2020 m. Seimo narys. Nuo 2018 m. Seimo vicepirmininkas.

1997–2004 m. ir 2007 m. (mandato atsisakė) Trakų rajono savivaldybės tarybos narys.

Nuo 1996 m. Lietuvos centro sąjungos narys, nuo 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Trakų rajono skyriaus narys, LiCS valdybos narys.

Nuo 1997 m. Trakų rajono mokyklų vadovų asociacijos pirmininkas, vienas iš futbolo klubo „Vėtra" įkūrėjų, Rotary Trakų klubo viceprezidentas. Sutuoktinė Meilutė, vaikai Jolita, Audrius.

Nuorodos
--------

* 2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai.

Išnašos
-------

1. ↑
2. ↑  2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai - Liberalų ir centro sąjunga - Iškelti kandidatai Archyvuota kopija 2013-10-15 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 55°39′09″š. pl. 24°13′41″r. ilg.﻿ / ﻿55.652441°š. pl. 24.227952°r. ilg.﻿ / 55.652441; 24.227952


|  Upytės kapinių koplyčia |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Panevėžio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Upytė |
| **Adresas** | Nepriklausomybės a. 2A |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1878 m. |
| **Stilius** | liaudies architektūra |

**Upytės kapinių koplyčia** – koplyčia, esanti Upytės kaimo kapinėse, Panevėžio rajone. Kapinės plyti šalia Upytės bažnyčios šventoriaus. Koplyčia yra regioninės reikšmės architektūros paminklas, 2007 m. įrašytas į Kultūros vertybių registrą, priskirtas Upytės bažnyčios statinių kompleksui. Koplyčia pastatyta 1878 m.

220pxKoplyčią supa kapinės
Koplyčios prieigose stūkso XIX–XX a. pradžios iškilūs vietos dvarininkų, bajorų antkapiai, ant kurių surašytos lenkiškos pavardės: *Witort, Rymwid -Mickiewiczowie, Totwenowie, Semelewicz, Domaszewicz, Straszewiczowa, Wilczyńska, Waszkiewiczówna, Szabuniewiczowa, Szwojnicki, Mejerowie* ir kt.

Pastatas tradicinės, liaudiškos architektūros, 1 aukšto, 1 patalpos. Sienos tašytų medinių rąstų, apkaltos horizontaliomis apdailos lentomis. Koplyčioje įrengtos „laivo dugno" formos medinės lubos. Viduje stovi skulptūra „Nukryžiuotasis" (aukštis – 146 cm, plotis – 130 cm). Geležinis kryžius įtaisytas priekinio fasado frontone.

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Upytės kapinių koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. 1 2  „Objekto Nr. 31271 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. ↑  Pozostałości Polski na Litwie i ŁotwieArchyvuota kopija 2020-11-17 iš Wayback Machine projekto.
| **Živilė Mikėnaitė** |
| --- |
| Gimė | 1970 m. (~53 metai)Šiauliai |
|  |
| Pareigos | Kalėjimų departamento direktorė |
|  |
| Išsilavinimas | Šiaulių pedagoginis institutasVilniaus universitetas |

**Živilė Mikėnaitė** (g. 1970 m. Šiauliuose) – teisininkė, buvusi Kalėjimų departamento prie LR teisingumo ministerijos direktorė. Pirmoji Lietuvos istorijoje statutinės įstaigos vadovė moteris.

Biografija
----------

1988 m. baigė Šiaulių 13-ąją vidurinę mokyklą. Po studijų Šiaulių pedagoginiame institute 1993 m. tapo matematikos mokytoja. 2003 m. Vilniaus universitete įgijo teisės magistro kvalifikacinį laipsnį.

Ž. Mikėnaitė trumpai dirbo mokytoja, turėjo auklėjamąją klasę. Vėliau dirbo nepilnamečių reikalų jaunesniąja inspektore, savivaldybių policijos vyresniąja inspektore, viešosios policijos komisare inspektore.

Karjerą Ž. Mikėnaitė pradėjo Šiaulių policijoje, Gubernijos nuovadoje Nepilnamečių reikalų jaunesniąja inspektore. Vėliau perkelta į Šiaulių vyriausiąjį policijos komisariatą, kur dirbo nuovadų vadovavimo poskyryje. 2000 m. tapo Vilniaus miesto vyriausiojo policijos komisariato Viešosios policijos komisare inspektore. 2003 m. perėjo į Kalėjimų departamentą, kur 8 metus vadovavo Personalo skyriui. Nuo 2011-ųjų rugsėjo mėn. iki laikino paskyrimo Kalėjimų departamento vadove, dirbo Kauno tardymo izoliatoriaus direktore. 

2015–2017 m. Ž. Mikėnaitė dirbo Kalėjimų departamento direktore.

Nuorodos
--------

* Živilės Mikėnaitės biografija (*kaldep.lt*)
* Tardymo izoliatoriaus vadovė – buvusi mokytoja iš kilmingos giminės
| Jazmín Beccar Varela |
| --- |
| [[Image:‎|220px]] |
|  |
|  |
| Tikras vardas | Jazmin Beccar Varela |
|  |
| Gimė | 1986 m. balandžio 28 d. (35 metai), Argentina |
|  |
| Šalis |  Argentina |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |
|  |  |
|  |  |
| Žymesni vaidmenys |
| Luján Linares(Rebelde way, 2002 m. - 2003 m.) |
|  |
|  |

**Jazmin Beccar Varela**  (gimė 1986 m. balandžio 28 d. Argentinoje) yra Argentinos aktorė, geriausiai žinoma iš jos rolių serialuose „Maištingas amžius" ir "El Patron de la Vereda".

Biografija
----------

Jazmin gimė ir užaugo Argentinoje. Ji dar turi tris seseris – Feli, Cami ir Paz.

Rebelde Way
-----------

2002 metais, Jazmin gavo *Luján Linares* vaidmenį paauglių muilo operoje Rebelde Way. Lujan yra geriausia Marizzos (Camila Bordonaba) draugė. Vėliau, Marizzos motina Sonia (Catherine Fulop) įsivaikina Lujaną, ir ji su Marizza tampa seserimis. Ji myli Marcą (Diego Garcia), tačiau jie dažnai pykosi. Kaip Lujana, Jazmin tapo žinoma visam pasauliui.

Jos velesnė karjera
-------------------

2005 metais Jazmin suvaidino Maggie personažą "El Patron de la Vereda" seriale. Ji vaidino kartu su daugeliu aktorių iš Rebelde Way – Camila Bordonaba, Martin Seefeld, Hilda Bernard, Pablo Heredia ir Maria Roji. 2007 metais Jazmin suvaidino Malena "Romeo y Julieta" muilo operoje.

  


| Metai | Pavadinimas | Vaidmuo | Žanras |
| --- | --- | --- | --- |
| 2002–2003 | "Rebelde Way" | Luján Linares | TV serialas |
| 2005 | "El Patron de la Vereda" | Maggie | TV serialas |
| 2007 | "Romeo y Julieta" | Malena | TV serialas |

Įrašų sarašas
-------------

### Garso takeliai

* **2007**: "Romeo y Julieta"

Nuorodos
--------

* Imdb.com apie aktorių
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Henri Charrière** |
| --- |
| Henri Charrière |
| Visas vardas | Henri Charrière |
| Gimė | 1906 m. lapkričio 16 d.Sent Etjen de Liugdaresas, Ardešas, Prancūzija |
| Mirė | 1973 m. liepos 29 d. (66 metai)Madridas, Ispanija |
| Tautybė | prancūzas |
| Pilietybė | Prancūzijos, Venesuelos |
|  |
| Veikla | rašytojas |
|  |
| Žinomas (-a) už | dėl knygos *Papillon* |

**Henri Šarjeris** (pranc. *Henri Charrière*; g. 1906 m. lapkričio 16 d. – 1973 m. liepos 29 d.) – Prancūzijos kalinys ir autorius. Jis parašė atsiminimų knygą „Papillon", kurioje jis aprašė savo nuotykius kalėjime ir savo pabėgimą iš jo.

H. Šarjeris gimė Prancūzijoje ir nuo jaunystės buvo nusikaltėlis. 1931 m. Jis buvo nuteistas už žmogžudystę, kurios jis nepadarė. Jį nusiuntė kalėti į Prancūzijos Gvianą (Velnio salą), Lotynų Amerikoje. Kalėjimo sąlygos buvo baisios ir jis bandė pabėgti. Jam pavyko ištrūkti į Venesuelą, kur jis vedė venesuelietę.

Vėliau H. Šarjeris grįžo į Prancūziją ir ten parašė knygą „Papillon". *Papillon* ('drugelis') buvo jo pravardė, nes jis turėjo drugio tatuiruotę ant krūtinės. Knyga tapo labai populiari. 1973 m. pagal ją Holivude buvo pastatytas filmas, kuriame vaidino Steve McQueen ir Dustin Hoffman.

H. Šarjeris mirė nuo vėžio 1973 m. Madride.
A. Fanten-Laturo autoportretas, 1867 m.
**Anri Fanten-Laturas** (pranc. *Henri Fantin-Latour*, 1836–1904 m.) – XIX a. antros pusės Prancūzijos tapytojas, litografas ir iliustratorius, geriausiai žinomas gėlių natiurmortais.

Biografija
----------

Anri Fanten-Laturas (piln. *Ignace-Henri-Théodore Fantin-Latour*) gimė 1836 m. sausio 14 d. Grenoblyje. Jo tėvas, potretų tapytojas, buvo pirmuoju dailės mokytoju. 1841 m. A. Fanten-Laturas su šeima persikėlė į Paryžių, mokėsi pas *Horace Lecoq de Boisbaudran* Aukštojoje dailės mokykloje. Jis išgarsėjo ir geriausiai žinomas gėlių natiurmortais. Profesiniais ryšiais dailininkas buvo pažįstamas su reikšmingiausiais to meto Prancūzijos dailininkais: Engru, Delakrua, G. Kurbė, E. Manė, K. Koro. Be gėlių paveikslų, dailininkas pagarsėjo savo žymiųjų kolegų portretais. Per Dž. Vistlerį ir Dž. E. Milė dailininkas surado rėmėjų ir rinką Anglijoje. Savo kūrybos pobūdžiu A. Fanten-Laturas išliko tradiciniu dailininku, sukūrė savitą stilių, pratęsė XVIII a. prancūzų tapytojo Ž. Šardeno tradiciją. Nors dailininkas buvo pažįstamas su impresionistais, bet jam buvo svetima plenerinė tapyba ir akimirkos įspūdžių fiksavimas drobėje. Pripažinimo A. Fanten-Laturas siekė oficialiame Paryžiaus salone, o ne nepriklausomose impresionistų parodose. 1876 m. Salone dailininkas pademonstravo litografiją, dedikuotą kompozitoriui H. Berliozui, ir vėlyvuosius gyvenimo metus daugiau skyrė litografijos kūriniams, įkvėptiems H. Berliozo, R. Vagnerio muzikos kūrinių. Jis iliustravo Vagnerio (1886) ir Berliozo (1888) biografijas. Anri Fanten-Laturas mirė 1904 m. rugpjūčio 25 d. Burė kaime (Žemutinė Normandija). Palaidotas Paryžiaus Monparnaso kapinėse. Jo kūrybą galima suskirstyti į tris grupes: gėlių natiurmortus, portretus ir mitologines/fantastines scenas. Jo žmona Viktorija Fanten-Latur (merg. *Dubourg*, 1840−1926) taip pat buvo tapytoja, daugiausiai tapė gėles.

Darbų galerija
--------------

* wikiart.org

* „Gėlės ir vaisiai" (1865, Orsė muziejus)
* „Natiurmortas" (Kröller-Müller muziejus)
* „Batinjolio studija" (centre su teptuku pavaizduotas E. Manė ir jo ratelio draugai, 1870, Orsė muziejus)
* „Natiurmortas su gėlėmis" (1887, Amsterdamo valstybinis muziejus)
* „Rožės ir lelijos" (1888, Metropoliteno meno muziejus)
* „Naktis" (1897, Orsė muziejus)
* „Nemirtingumas" (1897, litografija)

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Henri Fantin-Latour** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Encyclopaedia Britannica
* J. Paul Getty muziejus
* Londono nacionalinė galerija
* Ian Chilvers. *The Oxford Dictionary of Art and Artists*. Oxford University Press, 2009, p. 214
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Hendrikas Frenšas Verhuerdasangl. *Hendrik Verwoerd*** |
| --- |
|  |
| Hendrik Verwoerd |
| Gimė | 1901 m. rugsėjo 8 d. (121 metai) |
| Mirė | 1966 m. rugsėjo 6 d. (64 metai) |
|  |
| Pareigos | Pietų Afrikos Respublikos ministras pirmininkas |
|  |
|  **Vikiteka** | Hendrik Verwoerd |

**Hendrikas Frenšas Verhuerdas** (angl. *Hendrik Verwoerd*, 1901 m. rugsėjo 8 d. – 1966 m. rugsėjo 6 d.) buvo Pietų Afrikos Respublikos – politikas, etninis olandas. Tautybių ministras, vėliau ministras pirmininkas. Išstojo iš Britų sandraugos ir paskelbė PAR respublika. Išleido Bantu mokslo aktą, pagal kurį negrų gyvenamose teritorijose buvo imtos steigti mokyklos (iki tol ten vietinius mokė tik misionieriai). Nužudytas savo politinių priešininkų 1966 m. Vis dėlto PAR negrų P. Verhuerdas nėra mėgstamas, siejamas su apartheido režimu, kuris buvo ir jo valdymo metu. Po režimo nutraukimo negrams atėjus į valdžią, Verhuerdo vardas naikintas iš objektų vardyno (jo garbei anksčiau buvo pavadintas Port Elizabeto oro uostas).

Hendrikas Verhuerdas vis dar gerbiamas Oranijoje, ten yra jo muziejus ir statula. Kai kas tai laiko Oranijos polinkiu į rasizmą, tačiau patys oranijiečiai sako, kad jie tiesiog gerbia šį būrų vadą už jo PAR suteiktą naudą.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Australijos augmeniją** sudaro 20 000 induočių ir 14 000 ne induočių augalų rūšių, taip pat 250 000 grybų ir virš 3000 kerpių rūšių.

Australijoje yra 3 pagrindinės gamtinės zonos. Nuo pusiaujo į pietus eina:

1. Drėgnieji atogražų miškai. Auga: eukaliptai, palmės, bambukai, figos smaugikės, medinis papartis, araukarijos.
2. Savanos. Auga: aukštos žolės, eukaliptai, akacijos (500 rūšių), buteliniai medžiai, kazuarinos (užauga iki 30 m).
3. Dykumos ir pusdykumės. Sudaro didžiąją dalį Australijos. Auga įvairios žolės, pavyzdžiui, spinifeksas. Paplitę krūmynai– eukaliptų, kazuarinų ir akacijų sažalynai. Yra ir efemerų – trumpos vegetacijos augalų.

Australijos floroje labai dažni yra endemikai – rūšys, gyvuojančios tik tam tikroje teritorijoje. Šios rūšys sudaro 85 proc. augalijos. Tai eukaliptai, sumedėję paparčiai ir kt. Į pietus endemikų daugėja.

Šiaurės ir šiaurės rytų Australijoje vyrauja drėgnas ir karštas klimatas, auga amžinai žaliuojantys atogrąžų miškai. Paplitę eukaliptai, palmės, bambukai, araukarijos, lianos, mediniai paparčiai.

Vidurinėje ir pietinėje Didžiojo vandenskyros kalnagūbrio dalyje ir Tasmanijos saloje auga eukaliptai, mediniai paparčiai ir bukai. Kai kurių rūčių eukaliptai savo dydžiu beveik prilygsta šiaurės Amerikos sekvojoms. Eukaliptai užauga iki 150 m, o kamieno storis siekia iki 9 m. Jų šaknys pasiekia net 30 m gylį ir lyg siurbliai siurbia vandenį, todėl ties eukaliptų miškais būna žemesnis gruntinių vandenų lygis ir kiti augalai negali augti. Eukaliptų mediena gera statybinė medžiaga. Iš viso yra apie 600 eukaliptų rūšių. Eukaliptai užauga iki 150 m. šaknys iki 30 m.

Einant į žemyno gilumą mažėja kritulių, miškai pamažu pereina į savaną. Tarp aukštų žolių auga pavieniai eukaliptai, kazaurinai, buteliniai medžiai, kaupiantys drėgmę kamienuose, mažai lapų turinčios akacijos, liūčių metu žydinčios geltonais žiedais. Iš viso yra apie 500 akacijų rūšių ir net 400 iš jų sutinkamos tik Australijoje. Daugumos medžių (akacijų, eukaliptų) lapai atsikišę statmenai į saulės pusę, tuo sumažinant garavimą. Dėl to tokių medžių miškai nesuteikia pavėsio.

Pusdykumėse paplitę krūmynai(*scrub*) – labai tankūs krūminių eukaliptų, kazaurinų ir akacijų sąžalynai. Šie krūmynai ilgą laiką labai trukdė Australijos vidinių regionų tyrinėjimams. Smėlynuose auga kietalapė ir dygi, iki 3 m siekianti žolė spinifeksas. Visiškai be gyvybės dykumų Australijoje nėra daug. Po gausių liūčių sužaliuoja Efemeriniai augalai – jie sudygsta, sužaliuoja ir subrandina sėklas labai greitai, o per sausras nunyksta. Žemyno šiauriniuose pakraščiuose veši kietalapiai augalai – daugiausia eukaliptai.

Miškai Australijoje užima tik 13 % visos teritorijos, o 58 % žemyno teritorijos tinka natūralioms ganykloms. Vietinių naudingųjų augalų nėra, iš įvežtųjų gerai dera javai, vaismedžiai, vynmedžiai.
| Varvarinas*Варварин* |
| --- |
|        |
| *Miesto kultūros namai* |
|  |
| 

VarvarinasVarvarinas

43°43′0″ š. pl. 21°22′0″ r. ilg.﻿ / ﻿43.71667°š. pl. 21.36667°r. ilg.﻿ / 43.71667; 21.36667﻿ (Varvarinas)Koordinatės: 43°43′0″ š. pl. 21°22′0″ r. ilg.﻿ / ﻿43.71667°š. pl. 21.36667°r. ilg.﻿ / 43.71667; 21.36667﻿ (Varvarinas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Serbijos vėliava Serbija |
| **Regionas** | Šumadija ir Vakarų Serbija |
| **Apygarda** | Rasinos apygarda |
|  |
| **Gyventojų** (2011) | 2 133  |

**Varvarinas** (serb. *Варварин*) – miestas centrinėje Serbijoje, Šumadijos ir Vakarų Serbijos regione; Rasinos apygardos administracinis centras. Apylinkėmis teka Didžioji Morava.

Istorija
--------

1882 m. karaliaus Michailo Obrinovičiaus įsaku kaimui suteiktas gyvenvietės statusas. Nuo to laiko kaimas išaugo ir tapo miestu.

1866 m. čia gyveno 951 žmogus, 1948 m. – 1090, o 1991 m. – 2306.

### NATO bombardavimas

Kosovo karo XX amžiuje metu miesto teritorija, nors ir buvusi atokiau nuo pasienio, tapo karinio konflikto zona. 1999 m. gegužės 30 d. kiek po 1 val. dienos, virš Didžiąją Moravą kertančio tilto bombarduodami praskriejo vienas ar du NATO F-16 Fighting Falcon naikintuvai. Ant tilto buvo susirinkę minios žmonių, šventusių stačiatikių šventę.

Moravos upė
Kadangi miestas buvo sąlyginai toli nuo konflikto epicentro Kosovo (apytiksliai 200 km), o senstelėjęs ir siauras tiltas nebuvo laikomas svarbiu, čia nebuvo imtasi jokių priemonių apsisaugoti nuo antskrydžių. Incidento metu žuvo 10 civilių, dar 17 buvo sužeisti. Viso nuvilnijo dvi bombardavimo bangos. Didesnis nukentėjusiųjų skaičius pasireiškė antrosios bangos metu, kuomet žmonės suskubo gelbėti sužeistuosius po pirmosios atakos bangos. Kai kurie išgyvenusieji liko visam laikui paralyžiuoti.

Iki šiol NATO atsisakė atskleisti išsamesnę informaciją apie antskrydį, ypač apie atakoje dalyvavusių naikintuvų kilmę. 1999 m. gegužės 31 d. NATO atstovo Jamie Shea paskelbtame viešame pareiškime Varvarino tiltas buvo pripažintas teisėtu kariniu taikiniu. Nuo to laiko NATO nepateikė jokių paaiškinimų ar kitų pareiškimų.

Šis incidentas paskatino pateikti ieškinį Vokietijos vyriausybei (vienai iš konflikte dalyvavusių NATO šalių). Byloje buvo nutarta ieškovų iš Serbijos nenaudai, tačiau šie bylą apskundė Vokietijos Aukščiausiajam Teismui.

Sportas
-------

### Futbolas

* Varvarino „Temnic" – futbolo klubas.
* „Temničos" stadionas (talpa 1 500 žiūrovų).

Išnašos
-------

1. ↑  2003-10-15 "Serbian Families Sue Germans Over NATO Bombing", *Deutsche Welle World Service*
2. ↑  "1999-05-31 NATO bombers hit town `full of people'", *The Irish Times*
3. ↑  BBC news report, 1999-05-31
4. ↑  Photos of the effects of NATO bombing on Varvarin bridge, NATO Tribunal

Nuorodos
--------

* Varvarino miesto oficialus puslapis Archyvuota kopija 2017-09-25 iš Wayback Machine projekto.
| **Henri Marie La Fontaine** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1854 m. balandžio 22 d.Briuselis |
| Mirė | 1943 m. gegužės 14 d. (89 metai)Briuselyje, Belgija |
|  |
| Veikla | belgų teisininkas, politikas, pacifistas, Universelle Bibliothek steigėjas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Nobelio taikos premija |
|  |
|  **Vikiteka** | Henri La Fontaine |

**Henri Marie La Fontaine** ([*lafɔ̃ˈtɛn*]; 1854 m. balandžio 22 d. Briuselis – 1943 m. gegužės 14 d. Briuselyje, Belgija) – belgų teisininkas, politikas, pacifistas, apdovanotas Nobelio taikos premija, Universelle Bibliothek steigėjas (kartu su Paul Otlet).

Biografija
----------

Užaugo turtingoje šeimoje. Mokėsi *Athenaeum* Briuselyje. *Université Libre de Bruxelles* baigė teisę, 1877 m. apgynė disertaciją, teisės mokslų daktaras. Atliko praktiką įvairose advokatų kontorose. Dominę klausimai – taika, jos užtikrinimas. Paskelbė įvairių publikacijų. Be kita ko jose kritikavo ir savo daugelį kolegų teisininkų. Įkūrė Taikinimo ir taiko bendriją, buvo pacifistinių idėjų platintojas bei propaguotojas. Kėlė idėjas skurti tarptautinį arbitražą su pasauliniu teismu, skatinti nusiginklavimą. Pirmojo pasaulinio karo metais dėstė JAV. Buvo Belgijos Vyriausybės deleguotasis atstovas Taikos konferencijoje bei Tautų Sąjungoje.

1891 m. įkūrė Nuolatinį tarptautinį taikos biurą (*Bureau International Permanent de la Paix*) Romoje (Italija), jam pirmininkavo (po Fredrik Bajer 1907 m.) iki 1943 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Artikel „Henri La Fontaine" in: *Der Brockhaus Multimedial 2005*, Bibliographisches Institut & F.A. Brockhaus AG, Mannheim, 2005 ISBN 3-411-06519-2
2. ↑  Bernhard Kupfer: *Lexikon der Nobelpreisträger*, Patmos Verlag Düsseldorf 2001

Nuorodos
--------

* Henri La Fontaine: Biografija[neveikianti nuoroda].
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Aš esu** – Lietuvos kino studijoje 1990 m. sukurtas meninis filmas, A. Markevičiaus poetinės apysakos „Požemių vaiduokliai" motyvais. Filmo trukmė – 69 min.

Kūrybinė grupė
--------------

* Scenarijaus autoriai ir režisieriai – Romas Lileikis, Stasys Motiejūnas
* Operatorius – Viktoras Radzevičius.

Vaidina
-------

* Giedrius Čaikauskas
* Rūta Staliliūnaitė
* Nelė Savičenko
* Vladas Bagdonas
* Povilas Budrys
* Mingailė Kazlauskaitė
* Aleksas Burnickas
* Zenonas Ročys
* Jurijus Grigaravičius ir kiti.

Filmas 1990 m. apdovanotas Kosta do Estorilio (Portugalija) tarptautinio kino festivalio pagrindiniu prizu „Aukso žuvėdra".

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Berniukas Jonas gyvena Vilniaus senamiestyje su senele. Mamos namie praktiškai nebūna, apie tėvą vaikas nežino nieko. Jausdamasis vienišas, turėdamas lakią vaizduotę, stebi aplinkinį gyvenimą, suaugusiųjų elgesį ir bando ieškoti išeities iš besiklostančių situacijų.
**Henochas**, **Enochas** – Senojo Testamento personažas, minimas Pradžios knygoje, Adomo sūnaus Seto palikuonis.

Anot Pradžios knygos, Jeredas, būdamas šimto šešiasdešimt dvejų metų, susilaukęs Henocho. Henochas turėjęs brolių bei seserų, tačiau jų vardai neminimi. Būdamas šešiasdešimt penkerių metų, Henochas susilaukęs sūnaus Metušelacho. Pasakojama, kad po to „Henochas ėjo su Dievu tris šimtus metų, ir jam gimė sūnų bei dukterų." Skirtingai nuo kitų prieštvaninių patriarchų, Henochas nemiręs, Dievas jį pasiėmęs. Tuo metu Henochui buvę trys šimtai šešiasdešimt penkeri metai. Laiško hebrajams 11, 5 minima, kad Henochas dėl savo tikėjimo patikęs Dievui ir buvęs perkeltas į dangų, kad neregėtų mirties.

Sąsajos
-------

Mesopotamiškuoju Henocho provaizdžiu kai kada laikomas mitinis valdovas En-men-dur-ana. Šis valdovas yra septintasis Šumero karalių sąraše, o Henochas – septintasis iš prieštvaninių patriarchų, minimų Pradžios knygoje. Pasakojama, kad tiek vienas, tiek kitas paimtas į dangų. Siparas, kur viešpatavęs Enmedurankis, siejamas su Saulės kultu, o 365 metai, kuriuos nugyvenęs Henochas, kaip teigiama, gali būti susiję su dienų skaičiumi saulės kalendoriuje.

Išnašos
-------

1. 1 2  *Pradžios knygos 5 skyrius*. BIBLIJA arba ŠVENTASIS RAŠTAS. Ekumeninis leidimas. – Vilnius: Lietuvos Biblijos draugija, 1999.
2. 1 2  Religijotyros žodynas. – Vilnius: Mintis, 1991, 115 psl.
3. ↑  Victor P. Hamilton. The Book of Genesis. The New International Commentary on the Old Testament. Eerdmans Publishing Co. 1990. pp. 257–258.
4. ↑  R. de Vaux, Ancient Israel, 2 volumes. tr J. McHugh (New York: McGraw-Hill, repr, 1965), 1:188.
**Živinbudas** (rekonstr. **Živinbutas**) – XIII a. lietuvių kunigaikštis, valdęs žemes rytų Lietuvoje. Žinomas iš Ipatijaus metraščio, kur minimas pirmuoju tarp 5 vyresniųjų kunigaikščių, 1219 m. sudariusių taikos sutartį su Haliču-Voluine. Kadangi jis sutarties kunigaikščių sąraše minimas pirmuoju, jis galėjo būti Lietuvos pagrindiniu kunigaikščiu. Živinbudas neminimas kituose istoriniuose dokumentuose. Kai kurie istorikai mano, kad jis galėjo būti Traidenio protėvis.

Manoma, Živinbudas valdžią perėmė, kai 1213–14 m. kovose su Kalavijuočių ordinu žuvo žymūs 3 vyresnieji kunigaikščiai: Dangerutis, Stekšys ir nežinomo vardo Lietuvos valdovas. Valdant Živinbudui toliau buvo kovojama su Kalavijuočių ordinu, atnaujinta sąjunga su Jersikos kunigaikščiu Visvaldžiu, užmegzti ryšiai su žiemgalių kunigaikščiu Viesturu. Daugiausia kovota su Šiaurės Rusios žeme Naugardu; jis pultas 1225–26 žiemą, bet lietuvių kariuomenė (apie 7000 žmonių) pralaimėjo. Veikiausiai tuomet Živinbudas žuvo, nes vėliau lietuvių puolimų sumažėjo visuose frontuose. XVI a. Lietuvos metraščių Platesniajame sąvade ir daugumoje nuorašų Živinbudas nepagrįstai painiojamas su legendiniu Deltuvos kunigaikščiu Giriumi.

Manoma, kad Živinbudas galėjęs būti svarbiu Mindaugo konkurentu dėl šalies valdovo sosto.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Baranauskas, Tomas. „Živinbudas". *Visuotinė lietuvių enciklopedija*. Nuoroda tikrinta 18 July 2021.
2. ↑  Kiaupa, Zigmantas; Jūratė Kiaupienė; Albinas Kuncevičius (2000) [1995]. *The History of Lithuania Before 1795* (English ed.). Vilnius: Lithuanian Institute of History. pp. 50–51. ISBN 9986-810-13-2.
3. ↑  Rowell, C. S. (1994). *Lithuania Ascending: A Pagan Empire Within East-Central Europe, 1295-1345*. Cambridge Studies in Medieval Life and Thought: Fourth Series. Cambridge University Press. xxxiii. ISBN 978-0-521-45011-9.
4. ↑  *Živinbutas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 683


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RLietuvių ir žemaičių kunigaikščiai XIII a. I pusėje |
| --- |
|  |
| Deltuva | 
Juodkys (1219) · Pukeikis (1219) · Bikšys (1219) · Ligeikis (1219)  |
|  |
| Lietuva | 
Žvelgaitis · Dangerutis · Stekšys · Živinbutas (1219) · Dausprungas (1219) · Mindaugas (1219, 1248) |
|  |
| Nalšia | 
Daujotas (1219) · Viligaila (1219) · Gerdenis (1248) · Lengvenis (1248)· Milgerinas · Daumantas · Gotartas · Liumbis · Suksė |
|  |
| Neris | 
Parbus |
|  |
| Upytė | 
Ruškaičiai (1219) |
|  |
| Alšėnai | 
Alšis · Bunys |
|  |
| Žemaitija | 
Gerdvilas (1219) · Vykintas (1219, 1248) · Alminas · Treniota |
|  |
| Šiauliai | 
Bulionys (1219) |

 |
| ***Aš ir Katerina*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Io e Caterina |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Alberto Sordi |
| Scenaristas (-ai) | Rodolfo Sonego Alberto Sordi |
| Vaidina | Alberto Sordi  Edwige FenechCatherine Spaak Elisa Mainardi |
| Metai | 1980 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 105 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Aš ir Katerina** (it.  *Io e Caterina*) – 1980 m. Italijoje sukurta komedija, už vaidmenį kurioje aktorius Alberto Sordi buvo apdovanotas Globo d'oro prizu.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Alberto Sordi – Enriko Meloti
* Edwige Fenech – Elizabeta
* Catherine Spaak – Klaudija
* Valeria Valeri – Marisa
* Rossano Brazzi – Arturas
* Susan Scheerer – Pamela
* Victoria Zinny – Siuzana
* Elisa Mainardi – Tereza

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Italas verslininkas Enriko gyvena apsuptas nepatenkintų moterų: žmonos Marisos, meilužės sekretorės Klaudijos ir namų šeimininkės Terezos. Nuvykęs į Ameriką, jis iš draugo sužino apie naujos kartos robotą, vadinama Katerina, kuri atlieka bet kokius darbus namuose. Enriko užsisako tokį robotą, tačiau grįždamas supainioja dovanas žmonai ir meilužei, ir šios abi jį palieka.

Likęs namuose vienas su Katerina, pradžioje Enriko negali atsidžiaugti – robotas prisiriša ir vykdo bet kokias jo užgaidas, - tačiau netrukus padėtis pradeda komplikuotis, kai mašinos prieraišumas tampa pernelyg įkyrus. Katerina tampa panaši į tikrą moterį: kelia pavydo scenas, žiūri televizorių, nenori tvarkyti namų ir nuolatos reikalauja Enriko dėmesio. Kuomet jis parsiveda namo Elizabetą, buvusią žmonos darbuotoją, Katerinos pavydas pasiekia naujas aukštumas. Robotas pasikėsina į šeimininką, išgąsdinta Elizabeta pabėga, tačiau pakviesti technikai nesugeba rasti Katerinos defekto ir ši galiausiai vis tik lieka Enriko namuose...
Emu
Kengūra
**Australija** viena iš pirmųjų atsiskyrė nuo Gondvanos žemyno ir nuo to laiko išliko nuo kitų žemynų atskirta jūros. Dėl šios vandens kliūties gyvūnai iš Azijos bei kitų žemynų negalėjo patekti į Australiją ir joje išliko savita **gyvūnija**. Apie 83 % žinduolių, 89 % roplių, 90 % žuvų bei vabzdžių, 93 % varliagyvių rūšių gyvenančių žemyne yra endeminės. Unikalus Australijos bruožas yra placentinių žinduolių trūkumas, išskyrus iš Europos įvežtas žiurkes, lapes, triušius, peles, šikšnosparnius. Dėl to sterbliniai, žinduolių infraklasė, kurios rūšys jauniklius augina sterblėse, įskaitant kengūrinius ir plėšriuosius sterblinius, užima daugelį ekologinių nišų, kurias kitur pasaulyje užima placentiniai gyvūnai. Australijoje gyvena dvi iš penkių žinomų kloakinių rūšių, čia yra gausu nuodingųjų gyvūnų, tarp kurių yra ančiasnapiai, vorai, skorpionai, aštuonkojai, scifomedūzos, moliuskai, karpuotinės ir paprastosios dygliauodegės rajos. Australijoje yra daugiau nuodingųjų nei nenuodingųjų gyvačių rūšių.

Tarp endeminių rūšių taip pat pažymėtini ančiasnapiai ir echidnos. Tarp paukščių pažymėtini yra papūgos kakadu, juodosios gulbės, rojaus paukščiai, lyrauodegiai, didieji besparniai strutiniai: emu, kazuarai. Iš šikšnosparnių labai paplitę „skraidantieji šunys", mintantys vaisiais – jų antpuoliai daro didelę žalą sodams. Labai paplitę ropliai – krokodilai, gyvatės. Yra dvikvėpės žuvys, gyvenančios išdžiūstančiose upėse. Jos kvėpuoja vandenyje ištirpusiu deguonimi, o upėms išdžiuvus deguonį ima iš oro.

Australijos aborigenų apsigyvenimas žemyne prieš 40 000 metų ir europiečių kolonizacija nuo 1788 m. ženkliai paveikė Australijos gyvūniją. Naminių gyvūnų iki europiečių kolonizacijos Australijoje nebuvo, bet juos įvežus naminiai gyvūnai greitai išplito. Šiuo metu auginamos didelės avių, stambiųjų raguočių bandos, paplito afrikiniai stručiai ir fazanai. Plačiai išplito žvirbliai. 1862 m. įvežus triušius, jų priviso tiek, kad teko imtis ilgalaikių priemonių jų naikinimui. Įvežtiniai gyvūnai (rupūžės, kiaulės, ožkos, stručiai ir kt.) žemyno gyvūnijai padarė didelę žalą.

Nuorodos
--------

1. ↑  Williams, J. et al. 2001. *Biodiversity, Australia State of the Environment Report 2001* (Theme Report), CSIRO Publishing on behalf of the Department of the Environment and Heritage, Canberra. ISBN 0-643-06749-3 .pdf
| Kafr eš Šeichasكفر الشيخ |
| --- |
| *Mečetė Kafr eš Šeiche* |
|  |
| 

Kafr eš ŠeichasKafr eš Šeichas

31°06′0″ š. pl. 30°56′0″ r. ilg.﻿ / ﻿31.10000°š. pl. 30.93333°r. ilg.﻿ / 31.10000; 30.93333﻿ (Kafr eš Šeichas)Koordinatės: 31°06′0″ š. pl. 30°56′0″ r. ilg.﻿ / ﻿31.10000°š. pl. 30.93333°r. ilg.﻿ / 31.10000; 30.93333﻿ (Kafr eš Šeichas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Egipto vėliava Egiptas |
| **Muhafaza** | Kafr eš Šeicho muchafaza |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 156 078  |

**Kafr eš Šeichas** (arab. كفر الشيخ = *Kafr al Šayḫ*) – miestas šiaurės Egipte, Nilo deltoje, 135 km į šiaurę nuo Kairo. Muchafazos administracinis centras. Chemijos, tekstilės (medvilnės), maisto (cukraus, tabako) pramonė. Auginama bei prekiaujama medvilne, kukurūzais, ryžiais, kviečiais, cukranendrėmis.

Kafr eš Šeiche yra Egipto karaliaus Faruko I, valdžiusio 1936–1952 m. rūmai, veikia universitetas. Netoli yra senovinio Ksoiso (Chasuto) miesto vieta.

Istorija
--------

Seniau miestas vadintas ***Talchoju***, čia 1204 m. palaidoto Magribo šeicho Talcha Abi Saido al Talismanio garbei. Dabartinis pavadinimas suteiktas 1952 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kafr eš Šeichas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
| ***Aš ir hipopotamai*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Io sto con gli ippopotami |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Italo Zingarelli |
| Scenaristas (-ai) | Barbara Alberti  Amedeo Pagani Vincenzo Mannino  Italo Zingarelli |
| Kompozitorius | Walter Rizzati |
| Vaidina | Terence Hill  Bud Spencer |
| Metai | 1979 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 108 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Aš ir hipopotamai** (it. *Io sto con gli ippopotami*) – 1979 m. italų sukurta veiksmo komedija, kurioje vaidino aktoriai Terensas Hilas ir Badas Spenceris. Tai 13 bendras judviejų filmas.

Pagrindinio neigiamo herojaus Džeko Ormondo vaidmenį atliko vengrų kilmės buvęs profesionalus boksininkas, 3 kartus Europos čempionas Joe Bugner.

Juostos filmavimo darbai buvo atliekami PAR.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

Kadras iš filmo
*Aktorius – vaidmuo*
* Terence Hill – Slimas
* Bud Spencer – Tomas
* Joe Bugner – Džekas Ormondas
* May Dlamini – mama Leone
* Dawn Jurgens – Stela

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

1950-ieji metai, Afrika. Tomas organizuoja safari medžiokles turistams, tačiau, kad saugodamas gyvūnus, iš tiesų duoda šaudyti tuščiaisiais šoviniais.

Netrukus atvykus jo nemėgstamam pusbroliui Slimui, prisiekusiam gamtosaugininkui, jiedu įsivelia į konfliktą su Džeku Ormondu, besiverčiančiu laukinių gyvūnų kontrabanda. Šiam nepavykus pusbrolių papirkti ir su jais susidoroti, papirkta vietinė policija uždaro juodu į kalėjimą. Slimui pavyksta pabėgti teismo posėdžio metu ir vėliau jis, buldozeriu išgriovęs kalėjimo sieną, išlaisvina Tomą.

Ištrūkę pusbroliai skuba į uostą, kur į laivą jau baigiami krauti narvai su laukiniais žvėrimis, kad sutrukdytų juos išgabenti iš šalies.

Apdovanojimai
-------------

1980 m. filmas pelnė vieną Golden Screen apdovanojimą.

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RTerenso Hilo ir Bado Spencerio filmai |
| --- |
|  |
| Filmai | 
*Hanibalas* • *Dievas atleidžia... Aš ne!* • *Keturi tūzai* • *Batų kalnas* • *Mano vardas Trejybė* • *Mano vardas vis dar Trejybė* • *Juodasis korsaras* • *Nagi, vaikinai!* • *Kitaip mes supyksim!* • *Atsuk kitą skruostą* • *Kovotojai su nusikalstamumu*• *Herbas arba skaičius* • *Aš ir hipopotamai* • *Rasi draugą – rasi lobį* • *Visada pasiruošę* • *Dvigubi nemalonumai* • *Majamio superpolicininkai* • *Nemalonumų mėgėjai* |
|  |
| Pagrindiniai aktoriai | 
Terence Hill • Bud Spencer |

 |
| Žiuržmotis |
| --- |
| Žiuržmotis Pažiuržmotyje Žiuržmotis Pažiuržmotyje |
| **Ilgis** | 12,3 km |
| **Baseino plotas** | 21,9 km² |
| **Ištakos** | Šilalės rajone |
| **Žiotys** | Jūra |
| **Šalys** | Lietuva |

**Žiuržmotis** – upė Šilalės rajone, Jūros upės kairysis intakas, įteka į ją 83,3 km iki jos žiočių. Išteka Pagramančio miško šiaurėje, teka vakarų, pietų kryptimis. Įteka į Jūrą (Balskų tvenkinį) vakariau Didkiemio.

Etimologija
-----------

Yra daug upėvardžio lyčių: *Žiurgžmotė, Žiurgžmotis, Žiuržmotis, Žiržmotis, Žirgžmotis, Žirgžmotų upė, Żyrzmota*. Panašu, kad *u* atsiradusi dėl tarmės aplinkybių (plg. *žibalas* > *žiubalas*). Garso *g* naudojimas fakultatyvus, matyt, atsiradęs vėliau, pavadinimą siejant su žodžiu *žirgas*. Taigi, šaknis yra *žiž-*, kuri kildinama nuo žodžio *žiežti* („urgzti, niurnėti, bambėti"; plg. *žiužė* „pikčiurna", *žiužis* „susuktas skarinys mušti").

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Kairysis **ašarikaulis** (*os lacrimale*)
**Ašarikaulis** (lot. *os lacrimale*) – keturkampės plokštelės formos kaukolės veidinės dalies porinis kaulas. Ašarikaulio šoniniame paviršiuje yra skiauterė, kuri prie viršutinio žandikaulio kaktinės ataugos sudaro ašarų maišelio duobę. Ši duobė į apačią susiaurėja ir pereina į ašarų kanalą. Ašarikaulis išsidėstęs akiduobės vidurinėje sienoje.

Sandara
-------

Ašarikaulis - plona maža porinė plokštelė, įeinanti į akiduobės medialinę sieną ir skirianti akiduobę nuo nosies ertmės. Į akiduobę atsigręžusiame paviršiuje yra vertikali užpakalinė skiauterė (*crista lacrimalis posterior*), kuri su viršutinio žandikaulio kaktinės ataugos priekine ašarine skiautere (*crista lacrimalis anterior*) apriboja ašarų maišo duobę (*fossa sacci lacrimalis*). Galima nustatyti, kurios pusės yra ašarikaulis: jį reikia laikyti taip, kad užpakalinė ašarinė skiauterė būtų atgręžta į išorę, vagelė, sudarysianti ašarų maišo duobę,- į priekį, o maža smaili ataugėlė - žemyn.

  

v • a • r **Žmogaus organų sistemos** 

Griaučiai ← **Galvos griaučiai**  

Viršutinis žandikaulis-
Apatinis žandikaulis-
Noragas-
Nosikaulis-
Ašarikaulis-
Skruostikaulis-
Akytkaulis-
Gomurikaulis-
Poliežuvinis kaulas-
Momenkaulis-
Smilkinkaulis-
Kaktikaulis-
Pakauškaulis-
Pleištakaulis
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Grynfildasangl. *Greenfield* |
| --- |
| *Gyvenvietės panorama* |
|  |
| 

GrynfildasGrynfildas

53°33′05″ š. pl. 2°0′25″ v. ilg.﻿ / ﻿53.55139°š. pl. 2.00694°r. ilg.﻿ / 53.55139; 2.00694﻿ (Grynfildas)Koordinatės: 53°33′05″ š. pl. 2°0′25″ v. ilg.﻿ / ﻿53.55139°š. pl. 2.00694°r. ilg.﻿ / 53.55139; 2.00694﻿ (Grynfildas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+0)------ vasaros: (UTC+1) |
|  |
| **Valstybė** | Jungtinės Karalystės vėliava Jungtinė Karalystė |
| **Šalis** | Anglija Anglija |
| **Grafystė** | Didysis Mančesteris |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 5 000  |
|  |
|  **Vikiteka** | Grynfildas |

**Grynfildas** (angl. *Greenfield*) – kaimas Jungtinėje Karalystėje, Anglijoje, Didžiojo Mančesterio aglomeracijoje. Įsikūrusi 6,5 km į rytus nuo Oldhamo, 21 km į šiaurės rytus nuo Mančesterio, pietiniuose Peninų kalnuose, Čiū slėnyje. Netoliese prasideda Pyk Distrikto nacionalinis parkas. Greta yra keletas tvenkinių, iš kurių didžiausias – Dovstouno tvenkinys. Kiek toliau esantis Čiū tvenkinys yra aukščiausiai Anglijoje įrengtas tvenkinys. Taip pat Grynfildo apylinkėse plyti Sadlvorto viržynas.

Pro Grynfildą eina kelias A635 Mančesteris-Donkasteris, yra geležinkelio stotis prie Mančesterio-Hadersfildo linijos. Veikia 2 anglikonų ir viena metodistų bažnyčia, yra 1923 m. karo memorialas, nuo kurio atsiveria vaizdas į gyvenvietę.

Istorija
--------

Senovėje šiuo slėniu ėjo romėnų kelias tarp Ardotalijos ir Rigodunumo pilių. XVII a. Grynfilde verstasi vilnos verpimu ir prekyba.

Grynfildo apylinkės
| ***Aš žinau, kad tu žinai,kad aš žinau*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Io so che tusai che io so |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Alberto Sordi |
| Scenaristas (-ai) | Augusto CaminitoRodolfo Sonego |
| Vaidina | Alberto SordiMonica Vitti |
| Metai | 1982 |
| Žanras | komedija, drama |
| Trukmė | 118 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Aš žinu, kad tu žinai, kad aš žinau** (it.  *Io so che tu sai che io so*) – 1982 m. Italijoje sukurta komiška drama, Tarptautiniame Maskvos kino festivalyje apdovanota specialiu žiuri prizu. Filme nedidelį vaidmenį atlikęs Gianni Letta (vaidino save – žurnalo redaktorių ir žurnalistą) vėliau tapo politiku ir Silvio Berlusconi vyriausybėje užėmė valstybės sekretoriaus pareigas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Alberto Sordi – Fabio Boneti
* Monica Vitti – Livija Boneti
* Isabella De Bernardi – Veronika Boneti
* Salvatore Jacono – Kavalis
* Giuseppe Mannajuolo – detektyvas
* Ivana Monti – Valerija
* Gianni Leta

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Fabio ir Livija susituokę jau 20 metų ir judviejų asmeninis gyvenimas seniai virto nuobodžia rutina. Fabio dirba banke, mėgsta futbolą, žvejybą ir nuolat viskuo nepatenkintas. Livija – namu šeimininkė, laisvu laiku dirbanti vertėja. Jiedu turi nepilnametę dukterį Veroniką, kurią Fabio pastebi tik tuomet, kai ši nežinia kodėl skolinasi jo drabužius. 

Kartą Fabio pastebi, kad jo žmona yra sekama. Jis kreipiasi paaiškinimo į detektyvų agentūrą, kur paaiškėja, jog įvyko klaida – iš tiesų seklių taikinys yra kitame aukšte gyvenančio finansininko ir politiko žmona. Fabio tai pasirodo juokinga, tačiau Livija, sužinojusi, kad 5 dienas buvo sekama, filmuojama, o jos visi pokalbiai buvo įrašyti, išsigąsta. Vyras, pastebėjęs žmonos sutrikimą, nusprendžia iš detektyvo nupirkti visus įrašus, tačiau, atvykęs prie šio kontoros, pastebi žmoną, jau išeinančią iš ten su įrašais. Livija paslepia lagaminą su įrašais rūsyje, tačiau Fabio juos randa ir nuveža į vasarnamį, kur sėdasi juos peržiūrėti. Iš jų Fabio sužino, kad žmona jau seniai žino apie jo romaną su sekretore Valerija, kad judviejų duktė buvo narkomanė, o paskutinius tyrimus atlikę gydytojai nustatė, jog jam liko gyventi ne daugiau kaip mėnuo...
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 *Kitos reikšmės – Švč. Trejybės bažnyčia.*
Koordinatės: 54°28′56″š. pl. 23°40′43″r. ilg.﻿ / ﻿54.4821°š. pl. 23.6786°r. ilg.﻿ / 54.4821; 23.6786

|  Riečių Švč. Trejybės bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilkaviškio |
| **Dekanatas** | Marijampolės |
| **Savivaldybė** | Marijampolės savivaldybė |
| **Gyvenvietė** | Riečiai |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1919 m. |

**Riečių Švč. Trejybės bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Riečių kaime, 11 km į šiaurę nuo Simno, 1,5 km į rytus nuo Žuvinto ežero. Liaudies architektūros formų.

Istorija
--------

Galinis fasadas
Riečių dvare 1744 m. buvo koplyčia. Ji 1791–1804 m. turėjo nuolatinį kunigą. Vėliau ją lankydavo Daukšių kunigas 3 kartus per metus. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą koplyčia buvo begriūvanti. Daukšių klebono rūpesčiu 1919 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia. 1924 m. įkurta parapija.

Architektūra
------------

Bažnyčia yra liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, su bokšteliu ir zakristija. Šventoriaus tvora su mūriniais vartais. Į bažnyčią veda aukšti laiptai.