recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Genovaitė Tolkutė – Gabrėnienė** (g. 1923 m. gruodžio 23 d. Kaune – 2008 m. sausio 30 d. Kaune) – lietuvių teatro aktorė.

Biografija
----------

Nuo 1944 m. dirbo Kauno Jaunojo žiūrovo teatre ir mokėsi dainavimo Kauno konservatorijoje pas profesorių Bieliūną. 1952 m. G. Tolkutė-Gabrėnienė baigė Lunačiarskio valstybinį teatro meno institutą (Maskva) ir nuo tada iki 2003 m. dirbo Kauno valstybiniame dramos teatre. Kartu su A. Gabrėnu įkūrė Kauno mokytojų namų liaudies teatrą ir jam vadovavo.

Vaidino Kerubiną Bomaršė „Figaro vedybose", Mašą L. Tolstojaus „Gyvasis lavonas", Pundukienę R. Blaumanio „Siuvėjų dienos Silmačiuose", Martiriją F. Garsijos Lorkos „ Bernardos Albos namai", tetą Irmengard T. Vailderio „Ilga Kalėdų vakarienė" ir kt.

Vaidino kino filme „Tas prakeiktas nuolankumas" (1970 m. rež. Algirdas Dausa), Vidmanto Bačiulio režisuotuose telefilmuose „Kaimynai" (1979 m.) bei „Nebylys" (1985 m.).

Vyras – aktorius Antanas Gabrėnas, dukra – aktorė Eglė Gabrėnaitė, anūkas – režisierius Rokas Ramanauskas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Tolkutė Genovaitė, Gabrėnienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 7 psl.

Nuorodos
--------

* G. Tolkutės-Gabrėnienės nekrologas[neveikianti nuoroda]
| **Laima Miliuvienė** |
| --- |
| Gimė | 1948 m. gruodžio 1 d.Meironys, Ignalinos valsčius |
| Mirė | 2022 m. rugsėjo 28 d. (73 metai)Ignalina |
| Vaikai | Lina, Laimonas |
|  |
| Veikla | žurnalistė, redaktorė |
|  |
| Alma mater | 1978 m. Vilniaus universitetas |

**Laima Blažytė-Miliuvienė** (1948 m. gruodžio 1 d. Meironyse, Ignalinos valsčiuje – 2022 m. rugsėjo 28 d. Ignalinoje) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė.

Biografija
----------

1966 m. baigė Ignalinos 1-ąją vidurinę mokyklą, 1978 m. – Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto žurnalistikos specialybę.

1966–1969 m. Švenčionių rajono laikraščio „Žvaigždė" redakcijoje dirbo mašininke, korespondente. 1969–1978 m. Kėdainių elektros aparatūros gamyklos kontrolierė, kadrų inspektorė, 1978–1991 m. laikraščio „Kėdainių garsas" atsakingoji sekretorė, redaktoriaus pavaduotoja. Nuo 1991 m. – Ignalinos rajono laikraščio „Nauja vaga" redakcijos skyriaus vedėja, nuo 1992 m. iki uždarant redakciją buvo laikraščio vyr. redaktorė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  In Memoriam Laimutė MILIUVIENĖ (1948.12.01 – 2022.09.28). lzs.lt. 2022-09-28. Nuoroda tikrinta 2022-10-01.
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 330 psl.
**Abdijo knyga** – trumpiausia Senojo Testamento knyga, priskiriama pranašų knygų grupei. Tai pranašystė apie edomiečių pražūtį.

Edomiečių tauta, gyvenusi į pietryčius nuo Judėjos, kur vėliau buvo pastatytas Petros miestas, pasinaudojo Jeruzalės nelaime ir ją apiplėšė, vos tik ši atiteko babiloniečiams (586 m. pr. m. e.).

Abdijo knygoje teigiama, kad Edomas būsiąs padarytas mažiausias tarp tautų, visiškai paniekintas ir sunaikintas. Sakoma, kad Edomas neturėjęs džiūgauti dėl Judo žmonių jų žuvimo dieną, džiaugtis Judo nelaime, grobti jo nuosavybės, žudyti jo pabėgėlių. Siono kalne prisiglausią išlikusieji, kalnas būsiąs šventas.

Pranašaujama, kad gyvenantys Negebe užimsią Ezavo kalną, o gyvenantys Šefeloje – filistinų kraštą. Jie užimsią Efraimo žemę ir Samarijos žemę, o Benjaminas – Gileadą. Halache esantys Izraelio tremtiniai užimsią Finikiją iki pat Sareptos, o Jeruzalės tremtiniai, esantys Sefarade, užimsią Negebo miestus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Biblijos enciklopedija. Alna litera. Vilnius, 1992. 97 psl.

Nuorodos
--------

* Abdijo knyga
**Amsterdamo sutartis** – 1997 m. spalio 2 d. Amsterdame 15 Europos Sąjungos pasirašyta ir 1999 m. gegužės 1 d. įsigaliojusi sutartis. Ja buvo atliktos ankstesnių Europos Sąjungos ir Europos Bendrijos sutarčių pataisos, taip pat pakeistas sutarties straipsnių žymėjimas. Ši sutartis pakeitė ankstesnį Europos Sąjungos sutarties straipsnių žymėjimą raidėmis nuo A iki S į žymėjimą skaitmenimis.

Sutarties sąlygos
-----------------

Sutartimi kai kurie bendradarbiavimo teisingumo ir vidaus reikalų srityse klausimai (prieglobsčio)vizų, imigracijos, išorinių sienų kontrolės) buvo perduoti Europos Sąjungos kompetencijai. Įsigaliojus Amsterdamo sutarčiai, Šengeno sutartis tapo Europos Sąjungos teisinės sistemos dalimi ir tuo metu buvo taikoma 13 ES valstybių.

Sutartis išplėtė Europos Parlamento teises, supaprastino nutarimų priėmimo Europos Sąjungos Taryboje procedūras, išplėtė Sąjungos kompetenciją teisingumo ir vidaus reikalų, taip pat bendros užsienio ir saugumo politikos srityje. Pagal Amsterdamo sutartį, bet koks bendradarbiavimas, siekiant ES tikslų, išskyrus Europos Bendrijos išimtinės kompetencijos sritis, turi apimti ne mažiau kaip pusę visų ES valstybių narių.

Amsterdamo sutartyje Europos Sąjunga savo pagrindine užduotimi pripažino ginti žmogaus teises, numatytas 1950 m. Europos žmogaus teisių konvencijoje ir įsipareigojo tas teises propaguoti. Sutartimi nustatyta, kad tuo atveju, kai valstybė narė pažeidžia demokratijos principus, tam tikros jos teisės, įskaitant jos atstovų teisę balsuoti Europos Sąjungos Taryboje, gali būti suspenduota.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Amsterdamo sutartis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 457-458 psl.



|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| **PasirašytaĮsigaliojoDokumentas** | 19481948**Briuselio sutartis** | 19511952**Paryžiaus sutartis** | 19541955**Pakeista Briuselio sutartis** | 19571958**Romos sutartys** | 19651967**Sujungimo sutartis****– Briuselio sutartis** | 1975N/A**Europos Vadovų Tarybos išvados** | 19851985**Šengeno sutartis** | 19861987**Suvestinis Europos aktas** | 19921993**Mastrichto sutartis** | 19971999**Amsterdamo sutartis** | 20012003**Nicos sutartis** | 20072009**Lisabonos sutartis** |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
| **Europos Sąjungos ramsčiai** |   |
| **Europos Bendrijos** |   |
|  | Europos atominės energetikos bendrija (EURATOM) |  |  |
|  | Europos anglių ir plieno bendrija | *Sutartis baigė galioti 2002 m.* |  | **Europos Sąjunga (ES)** |
|   |   |  | Europos ekonominė bendrija |  |  |
|   |   |   |   | Šengeno taisyklės |   | Europos Bendrija (EB) |
|   |   | TREVI | Bendradarbiavimas teisingumo ir vidaus reikalų srityse |   |
|   | Policijos ir teisminis bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose |
|   |   |   |   |   | Europos politinis bendradarbiavimas | Bendra užsienio ir saugumo politika (BUSP) |
| *Nekonsoliduoti organai* | Vakarų Europos Sąjunga (VES) |   |   |
| *Sutartis nutraukta 2011 m.* |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
Pora kontaktinių lęšių
Pora mėlynos spalvos vienadienių lęšių
**Kontaktiniai lęšiai** – korekciniai, kosmetiniai arba terapiniai lęšiai, paprastai dedami ant ragenos akyje. Šiuolaikiniai minkšti kontaktiniai lęšiai buvo išrasti čekų chemiko *Otto Wichterle* ir jo padėjėjo *Drahoslav Lim*, kuris taip pat išrado pirmąjį minkštiesiems lęšiams skirtą gelį.

Kontaktiniai lęšiai paprastai yra naudojami tuo pačiu tikslu, kaip ir korekciniai akiniai, bet yra lengvesni ir beveik nematomi (daugelis komercinių lęšių yra silpnai tonuoti mėlynai, kad jie būtų geriau matomi panardinti į valymo ir saugojimo tirpalą). Kai kurie kosmetiniai lęšiai yra sąmoningai nudažyti, kad keistų akies išvaizdą.

Apytiksliai 125 milijonai žmonių pasaulyje nešioja lęšius (2 %), įskaitant nuo 28 iki 38 milijonų JAV ir 13 milijonų Japonijoje.

Istorija
--------

Kontaktinių lęšių idėja gimė dar 1508 m. garsaus mokslininko ir menininko Leonardo da Vinci veikale „Codex of the eye, Manual D". Tik 1888 m. pirmasis sėkmingai šią idėją pritaikė ir pirmuosius kontaktinius lęšius sukūrė *Adolf Eugen Fick*. Tiesa, šie lęšiai buvo pagaminti iš rudo stiklo, o ir laikomi akyje turėjo būti tik iki kelių valandų.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2013-05-24 iš Wayback Machine projekto.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kontaktiniai lęšiai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Georgijevskasrus. *Георгиевск* |
| --- |
|              |
| *Šv. Jurgio cerkvė* |
|  |
| 

GeorgijevskasGeorgijevskas

44°09′00″ š. pl. 43°28′00″ r. ilg.﻿ / ﻿44.15000°š. pl. 43.46667°r. ilg.﻿ / 44.15000; 43.46667﻿ (Georgijevskas)Koordinatės: 44°09′00″ š. pl. 43°28′00″ r. ilg.﻿ / ﻿44.15000°š. pl. 43.46667°r. ilg.﻿ / 44.15000; 43.46667﻿ (Georgijevskas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Kraštas** | Stavropolio kraštas Stavropolio kraštas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1777 |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 72 153  |
| **Plotas** | 25 km² |
| **Tankumas** (2010) | 2 886 žm./km² |
| **Altitudė** | 300 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 357820–357831 |
| **Tel. kodas** | (+7) 86551 |
| **Tinklalapis** |  |
|  **Vikiteka** | Georgijevskas |

**Georgijevskas** – miestas pietų Rusijoje, Didžiojo Kaukazo šiaurinėje pašlaitėje, prie Podkumokos upės, 210 km į pietryčius nuo Stavropolio. Netoli yra Novopavlovsko (24 km į pietryčius) ir Mineralnyje Vody (27 km į vakarus).

Geležinkelio stotis. Išplėtota maisto, lengvoji, radioelektronikos, metalo gaminių pramonė. Veikia kraštotyros muziejus, dramos teatras, kino teatras. Stovi medinė XVIII a. šv. Mykolo stačiatikių cerkvė, armėnų bažnyčia.

Istorija
--------

Dabartinio miesto vietoje 1777 m. vadinamoje Azovo-Mozdoko gynybos linijoje buvo įkurta tvirtovė. Pavadinimas kilęs nuo Šv.Jurgio, kuris Rusijoje tradiciškai laikomas pergalės simboliu. Čia 1783 m. pasirašytas Georgijevsko traktatas. Miesto teises gavo 1786 m. Nuo 1802 m. iki 1822 m. Rusijos Kaukazo gubernijos centras. XIX a. plėtota šilko pramonė, svarbus prekybos centras. Nuo 1885 m. veikia geležinkelis. Per Antrąjį pasaulinį karą nuo 1942 m. rugpjūčio iki 1943 m. sausio buvo užimtas Vermachto.

### Gyventojų skaičiaus raida

| Metai | Gyventojų sk. |
| --- | --- |
| 1876 | 3.345 |
| 1897 | 12.115 |
| 1939 | 31.578 |
| 1959 | 35.135 |
| 1970 | 44.243 |
| 1979 | 53.635 |
| 1989 | 62.926 |
| 2002 | 70.575 |
| 2010 | 72.153 |

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Georgijevskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 587 psl.
sovietinis pašto ženklas skirtas Georgijevsko traktatui
**Georgijevsko traktatas** – 1783 m. liepos 24 d. Georgijevske pasirašyta sutartis tarp Rusijos imperijos ir tuometinės Gruzijos rytinėje dalyje egzistavusios Kartlijos-Kachetijos karalystės.  Sutartimi Rusija garantavo Bagrationų dinastijos valdytos Kartlijos-Kachetijos savarankiškumą, teritorinį integralumą, tačiau Gruzija turėjo atsisakyti savarankiškos užsienio politikos ir faktiškai tapo Rusijos protektoratu. Sutartimi Gruzija atsisakė bet kokios priklausomybės nuo kitų kaimynų, o kiekvienas naujas Gruzijos monarchas turėjo gauti Rusijos imperatoriaus pritarimą. 1784 m. sutartį ratifikavo Rusijos carienė Jekaterina II ir Kartlijos-Kachetijos karalius Hereklis II. Šis Gruzijos politinis aktas paskatino Persiją valdžiusios Kadžarų dinastijos monarchą Mochamadchaną įsiveržti į Gruziją ir 1795 m. rugsėjį įvykusiame Krtsanisi mūšyje sutriuškinti Gruzijos kariuomenę, po kurio Persija užėmė visą rytinę Gruziją. Rusija Persijai paskelbė karą, tačiau Gruzijai nesuteikė jokios karinės pagalbos Krtsanisi mūšyje. 1799 m. naujuoju Kartlijos-Kachetijos valdovu buvo paskelbtas Hereklio II vaikaitis Davidas. Gruzijoje kilus ginčams tarp vietos kilmingųjų dėl sosto, Rusijos caras Pavelas I 1800 m. gruodžio 18 d. aneksavo Kartlijos-Kachetijos karalystę. 1801 m. rugsėjo 12 d. naujasis Rusijos caras Aleksandras I patvirtino rytinės Gruzijos aneksijos aktą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Georgijevsko traktatas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 587 psl.
2. ↑   Treaty of Georgievsk

Nuorodos
--------

* Georgijevsko traktatas
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Arūnas Kuras** – psichologas psichoterapeutas, Vilniaus šeimos centro direktorius.

Biografija
----------

1972–1977 m. studijavo Vilniaus universitete, 1980 m. Leningrado M. Bechterevo psichoneurologiniame mokslinio tyrimo institute, 1984 m. Leningrado gydytojų tobulinimosi institute, 1992–1993 m. Kalifornijos universitete, 1995–1999 m. Norvegijos grupinės analizės institute (Vilniuje). 1984 m. stažavosi Berlyno sveikatos namuose.

Dalyvavo Aleksandro Alekseičiko, Viktoro Franklio, Karlo Rodžerso, Virdžinijos Satir ir kituose seminaruose.

Veikla
------

Dirbo Lietuvos mokslų akademijoje (1977-1979), N.Vilnios psichiatrinėje ligoninėje (1978-1985), Kauno medicinos institute (1985-1990), Lietuvos darbo rinkos mokymo ir konsultavimo tarnyboje (1990-1997), KĮ "Interverslas" (nuo 1994), Vyrų krizių ir informacijos centre (2007-2018), Vilniaus šeimos centre (nuo 1996).

Skaitė paskaitas Vilniaus universitete, Mykolo Romerio universitete, Vilniaus pedagoginiame universitete.

### Moksliniai darbai

* Socialinės adaptacijos vidinė determinacija. Lietuvos mokslų akademija, Vilnius, 1978;
* Vaikų rizikos faktorių grupės psichologiniai ypatumai. Kauno medicinos institutas, Kaunas, 1984.

### Kita veikla

* 1977–1995 m. Lietuvos psichologų sąjungos narys (1977–1979 m. ir 1981–1983 m. Medicininės psichologijos sekcijos pirmininkas);
* 1988–1991 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio narys (1990-1991 m. Vilniaus tarybos narys);
* 1989–dabar Crazy English Club spikeris;
* 1995–dabar Lietuvos grupinės analizės draugijos narys (1995–1999 tarybos narys, 2004–2018 m. 2024-dabar revizorius);
* 2014–dabar Lietuvos buriuotojų sąjungos ir Vilniaus jachtklubo narys;
* 2004 ir 2008 m. organizavo Jaunimo dainos festivalį "Canto ergo sum".
| Anapolisangl. *Annapolis* |
| --- |
|              |
| *Gatvė Anapolyje* |
|  |
| 

AnapolisAnapolis

38°58′22″ š. pl. 76°30′04″ v. ilg.﻿ / ﻿38.97278°š. pl. 76.50111°r. ilg.﻿ / 38.97278; 76.50111﻿ (Anapolis (Merilandas))Koordinatės: 38°58′22″ š. pl. 76°30′04″ v. ilg.﻿ / ﻿38.97278°š. pl. 76.50111°r. ilg.﻿ / 38.97278; 76.50111﻿ (Anapolis (Merilandas)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5)------ vasaros: (UTC-4) |
|  |
| **Valstybė** | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos |
| **Valstija** | Merilandas Merilandas |
|  |
| **Meras** | Joshua J. Cohen |
|  |
| **Gyventojų** (2008) | 36 524  |
| **Plotas** | 19,7 km² |
| **Tankumas** (2008) | 1 854 žm./km² |
|  |
| **Tinklalapis** | anapolis.gov |
|  **Vikiteka** | Anapolis |

**Anapolis** (angl. *Annapolis*) – miestas JAV rytinėje pakrantėje, prie Atlanto vandenyno, Česapyko įlankos vingyje, Merilando valstijos sostinė. Anapolis yra Vašingtono ir Baltimorės aglomeracijos dalis. Veikia keli teatrai, okeanografijos observatorija. Išlikę daug kolonijinio laikotarpio pastatų. Jachtų uostas. 2004 m. Anapolyje gyveno 36 408 žmonių.

Istorija
--------

Dabartinėje Anapolio vietoje 1649 m. buvo įkurta puritonų, atvykusių iš Virdžinijos kolonijos, gyvenvietė. Ji vadinta įvairiais vardais, kol 1694 m. perkėlus Merilando valstijos sostinę, buvo pervadinta Anapoliu. 1708 m. gyvenvietei suteiktos miesto teisės. Pasibaigus JAV nepriklausomybės karui, miestas nuo 1783 iki 1784 m. buvo JAV laikinoji sostinė. Tuo metu jame vyko JAV Kongreso sesija. 1845 m. Anapolyje įkurta JAV Jūrų Akademija.

Sportas
-------

Profesionalus vyrų lakroso klubas *Chesapeake Bayhawks*. Anapolio stadione vyko 1984 m. vasaros olimpiados preliminarios futbolo varžybos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Annapolis (Anapolis)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 547 psl.
**Anatolijus Baranovas** (g. 1952 m. balandžio 19 d. Vilniuje) – teisininkas, buvęs Lietuvos vyriausiojo administracinio teismo (LVAT) teisėjas, buvęs Lietuvos Aukščiausiojo Teismo (LAT) teisėjas, partinis veikėjas.

Biografija
----------

1969 m. baigė Vilniaus miesto 6-ąją vidurinę mokyklą. 1971–1972 m. Hidrometeorologijos tarnybos valdybos sandėlio vedėjas. 1972–1973 m. Chemijos ir cheminės technologijos instituto technikas. 1973–1974 m. Vilniaus statybos tresto darbininkas. 1974–1979 m. VU Teisės fakultete baigė vientisąsias teisės studijas, įgijo teisininko kvalifikaciją.

Nuo 1979 m. rugpjūčio mėn. Vilniaus miesto Tarybų rajono teismo teisėjo stažuotojas, nuo 1980 m. vasario mėn. iki 1984 m. rugsėjo mėn. Vilniaus miesto Lenino rajono teismo, nuo 1984 m. spalio mėn. LAT narys (teisėjas). Nuo 1987 m. sausio mėn. LKP valstybės ir teisės skyriaus instruktorius, vedėjo pavaduotojas. Nuo 1990 m. sausio mėn. iki 1995 m. sausio mėn. LAT teisėjas, nuo 1995 m. kovo mėn. A. Baranovo ir R. Valiulytės advokatų kontoros advokatas. Nuo 2001 m. vasario mėn. iki 2017 m. balandžio mėn. LVAT teisėjas.

Moka anglų ir rusų kalbas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Anatolijus Baranovas (Seimo nutarimo „Dėl pritarimo Lietuvos vyriausiojo administracinio teismo teisėjų kandidatūroms" projekto PRIEDAS (A.Baranovo biografija), LRS, 2001-01-15; Teismų departamentas prie Teisingumo ministerijos, 2000 m.)
2. ↑  Anatolijus Baranovas Archyvuota kopija 2010-02-21 iš Wayback Machine projekto. (LVAT inf.)
| Pikiris |
| --- |
| Pikirio upė Palotinos savivaldybėje Pikirio upė Palotinos savivaldybėje |
| **Ilgis** | 610 km |
| **Baseino plotas** | 24 731 km² |
| **Ištakos** | Sera de San Žoano kalnagūbris |
| **Žiotys** | Parana |
| **Šalys** | Brazilijos vėliava Brazilija |
|  |
|  **Vikiteka** | Pikiris |

**Pikiris** arba ***Pikiri*** (port. *Rio Piquiri*) – upė Brazilijoje, Paranos valstijoje; kairysis Paranos intakas. Prasideda Sera de San Žoano kalnagūbryje, ~1000 m aukštyje, Santa Marija de Oestės apylinkėse, į šiaurės vakarus nuo Gvarapuavos. Teka į šiaurės vakarus pradžioje siauru tarpukalnių slėniu, nuo vidurupio – plačiu slėniu. Vagal abai vingiuota. Įteka į Paranos kairiąją protaką į šiaurės rytus nuo Gvairos.

Didžiausi intakai – Kantu, Trikoloras, Gojoarė, Šambrė (dešinieji), Kobrė, San Fransiskas, Torinjas, Žezuitasas, Verdė (kairieji).

Pikirio upė iš aukštai
Upės baseine intensyviai plėtojamas žemės ūkis. Keliose vietose patvenkta. Miestai prie Pikirio: Formoza do Oestė, Brazilandija do Sulas.

Pavadinimas ivai tupių kalbomis reiškia „mailiaus upė" (*pikyra + y*).

Šaltiniai
---------

1. 1 2  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.
2. ↑  Mapa físico do estado do Paraná, IBGE, 2011.
3. ↑  Mapa Multimodal Paraná, DNIT, 2013.
4. ↑  NAVARRO, E. A. *Dicionário de Tupi Antigo: a língua indígena clássica do Brasil*. São Paulo. Global. 2013.
| **Giedrė Jankevičiūtė** |
| --- |
| Gimė | 1960 m. liepos 31 d. (63 metai)Vilnius |
|  |
| Išsilavinimas | Humanitarinių mokslų daktarė (1994) |
| Alma mater | Lietuvos dailės institutas (1981) |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Nacionalinė kultūros ir meno premija (2023) |

**Giedrė Jankevičiūtė** (g. 1960 m. liepos 31 d. Vilniuje) – Lietuvos dailėtyrininkė.

Biografija
----------

1983 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1994 m. humanitarinių mokslų daktarė.

1983–1990 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institute, 1990–2002 m. Kultūros ir meno institute, nuo 2002 m. dirba Kultūros, filosofijos ir meno institute, nuo 2004 m. vyr. mokslo darbuotoja. Nuo 1995 m. Vilniaus dailės akademijos dėstytoja. Stažavo 1992 m. Prahoje, 1994 m. Romoje, 2000 m. Paryžiuje.

Tyrinėjimų sritis – XX a. Lietuvos dailė. Parodų apie R. Antinį vyresnįjį (1988 m. Kaune, 1989 m. Vilniuje), J. Mikėną (2001 m. Vilniuje, su E. Lubyte), D. Tarabildienę (2002 m. Vilniuje, 2002–2003 m. Kaune, su R. Tarabilda), Art Deco Lietuvoje (1998 m. Kaune, su O. Daugeliu) kuratorė.

Nuo 1992 m. Tarptautinės dailės kritikų asociacijos (AICA) narė. Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių apie dailę autorė. Žurnalo „Menotyra" redaktorė.

Bibliografija
-------------

* 2003 m. monografija „Dailė ir valstybė: Dailės gyvenimas Lietuvos Respublikoje 1918–1940";
* 2004 m. monografija „Leonas Strioga";
* 2004 m. monografija „Ksenija Jaroševaitė: Tradicinė skulptūra XXI amžiuje".

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Nijolė Žilinskienė. *Giedrė Jankevičiūtė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 517 psl.
3. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 323 psl.
| **Ansis Epnerislatv. *Ansis Epners*** |
| --- |
| Gimė | 1937 m. spalio 26 d.Ryga |
| Mirė | 2003 m. balandžio 2 d. (65 metai)Ryga |
|  |
| Veikla | latvių kino režisierius, prodiuseris |
| Organizacijos | Latvijos muzikos akademijaLatvijos kultūros akademija |
| Pareigos | profesorius |

**Ansis Epneris** (latv. *Ansis Epners*, 1937 m. spalio 26 d. Ryga – 2003 m. balandžio 2 d. ten pat) – latvių kino režisierius, scenaristas, prodiuseris.

Biografija
----------

1962 m. baigė Latvijos universiteto Filologijos fakultetą, 1969–1971 m. studijavo Aukštuosiuose kino režisūros kursuose Maskvoje. 1960–1966 m. dirbo Latvijos TV. 1969–1991 m. Rygos kino studijos režisierius. 1984–1992 m. dėstė Latvijos muzikos akademijoje, nuo 1991 m. – Latvijos kultūros akademijoje; šios akademijos Kino, TV ir teatro meno fakulteto vadovas; nuo 1991 m. profesorius. 1991 m. Rygoje įkūrė kino studiją AVE, buvo jos vadovas, prodiuseris, režisierius.

Kūryba
------

Sukūrė daugiau kaip 100 dokumentinių filmų, dauguma jų – sporto tema, filmų portretų, kultūros, visuomeninės tematikos filmų. Jie ekspresyvūs, dinamiško, asociatyvaus montažo. Daugelio savo studijoje kurtų filmų prodiuseris.

Filmografija
------------

* Michailas Talis. Po dvidešimties metų (Mihails Tals. Pec divdesmit gadiem), 1980 m.
* Irbė: Žmogus ir kaukė (*Irbe: Cilveks und maska*), 1996 m.
* Sergejus Eizenšteinas. Post scriptum, 1978 m.
* Monumentai 1984 m.
* Aš esu latvis (*Es esmu latvietis*) 1990 m.
* Narvas, vaidybinis, 1993 m.
* 102 lizdai Latvijai (*102 Nests for Latvia*), 2001 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Epners Ansis (Ansis Epneras)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 536-537 psl.

Nuorodos
--------

* Ansis Epners. Latvijos filmai
| Parana*Paraná* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Brazilijos vėliava Brazilija |
| **Regionas** | Brazilijos Pietų regionas |
| **Administracinis centras** | Kuritiba |
| **Mezoregionai** | 10 |
| **Mikroregionai** | 39 |
| **Savivaldybės** | 399 |
| **Gubernatorius** | Beto Richa (PSDB) |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 11 597 484 |
| **Plotas** | 199 317 km² |
| **Tankumas** (2021) | 58 žm./km² |
|  |
| **Tinklalapis** |  |

**Parana** (port. *Paraná*) – valstija Brazilijoje, šalies pietinėje dalyje, Pietų regione. Ribojasi su San Paulu šiaurėje ir rytuose, su Santa Katarina pietuose, su Argentina ir Paragvajumi vakaruose. Rytuose siauru ruožu siekia Atlanto vandenyną. Valstijos sostinė – Kuritiba.

Geografija
----------

Didžiąją valstijos dalį sudaro plokščiakalniai ir bazaltinės plynaukštės, iškylančios virš 600 m aukščio. Rytiniu pakraščiu driekiasi Pakrantės kalnagūbris (*serra do Mar*), kuriame yra aukščiausia valstijos vieta – Paranos kalnas (1877 m). Centrinėje dalyje ir pakrantėje plyti žemumos. Klimatas subtropinis, su karštomis vasaromis ir vėsesnėmis žiemomis. Vidutinė metinė temperatūra svyruoja nuo 15-18 °C kalnuose iki 22-24 °C šiaurės vakaruose. Temperatūra Paranos slėnyje vasarą kartais siekia 35-40 °C, žiemą temperatūra nukrenta iki 10-15 °C, nors retkarčiais pasitaiko minusinių temperatūrų, netgi sniego. Metinis kritulių kiekis 900–1300 mm.

Parana įeina į tropinių Atlanto miškų sritį. Pakrantėse būdingi mangrovių sąžalynai, centrinėje dalyje – araukarijų giraitės. Didžioji valstijos dalis įeina į Paranos baseiną (svarbiausios upės – Parana, Ivajus, Paranapanema, Tibažis, Igvasu, Pikiris). Yra keletas krioklių, tarp jų garsusis Igvasu krioklys. Įsteigti 4 nacionaliniai parkai (Igvasu, Ilja Grandės, Seperagui, Sent Hilario).

Gyventojai
----------

Etninė sudėtis:

* baltieji – 77,24 %
* pardo – 18,25 %
* juodaodžiai – 2,84 %
* azijiečiai ir indėnai – 0,33 %

Didžiausi miestai
-----------------

* Kuritiba – 1851,2 tūkst. gyv. (2007 m.)
* Londrina – 510,7
* Maringa – 335,5
* Foz do Iguasu – 325,1
* Ponta Grosa – 314,6
* Kaskavelas – 296,2
* San Žozė dos Pinjaisas – 279,2
* Kolombas – 247,2
* Guarapuava – 172,7
* Paranagva – 139,7

Pakrantės. Melo sala

Šaltiniai
---------

1. ↑  BRAZIL: States and Major Cities, *citypopulation.de*


|  |  |
| --- | --- |
|  **Brazilijos valstijos** |  |
| Akrė | Alagoasas | Amapa | Amazonė | Bahija | Espirito Santas | Gojasas | Maranjanas | Mato Grosas | Minas Žeraisas | Para | Paraiba | Parana | Pernambukas | Piaujis | Pietų Mato Grosas | Pietų Rio Grandė | Rio de Žaneiras | Rondonija | Roraima | Santa Katarina | Seara | Seržipė | San Paulas | Šiaurės Rio Grandė | Tokantinsas |
**Laterano III susirinkimas** – vienuoliktasis Visuotinis Bažnyčios susirinkimas, įvykęs 1179 m. Romoje.

Susirinkimą sušaukė ir jam pirmininkavo popiežius Aleksandras III. Susirinkimas prasidėjo kovo 5 d. Laterano Šv. Jono bazilikoje. Dar du posėdžiai įvyko kovo 9 ir kovo 19 d. Dalyvavo 302 vyskupai, daugiausiai iš Italijos ir Prancūzijos, keli iš Rytų bažnyčių.

Susirinkimo tikslas – panaikinti dėl XII a. antroje pusėje įvykusių antipopiežių išrinkimo atsiradusią Bažnyčios schizmą.

Susirinkimas priėmė 27 kanonus, įtrauktus į vėlesnius Bažnyčios kanonų rinkinius. Pirmasis ir svarbiausias iš jų skelbė naują popiežiaus rinkimų tvarką. Pagal ją, rinkti popiežių galėjo tik kardinolai, o išrinkimui reikėjo gauti daugiau nei du trečdalius balsų. Šeštasis kanonas pasmerkė vyskupus, be įspėjimo skelbiančius ekskomuniką galintiems pateikti apeliaciją, ir teikiančius nepagrįstas apeliacijas iki bylos svarstymo. Septintasis kanonas draudė imti mokestį už laidotuves ar sakramentų teikimą. Aštuonioliktasis kanonas įpareigojo vyskupus prie katedrų įkurti mokyklas vargingiems kunigams. Dvidešimtasis kanonas draudė riterių turnyrus. Dvidešimt penktasis kanonas ekskomunikavo lupikautojus. Dvidešimt septintasis kanonas įpareigojo bažnytinę ir pasaulietinę valdžią kovoti su katarais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Algirdas Jurevičius. Laterano III susirinkimas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 560 psl.

* Philip Hughes „The Church in Crisis: The History of the General Councils: 325–1870", Notre Dame du Lac, 1960  Archyvuota kopija 2007-10-08 iš Wayback Machine projekto.
* Josef Lenzenweger, Peter Stockmeier, Karl Amon, Rudolf Zinnhobler „Katalikų Bažnyčios istorija", „Katalikų pasaulis", Vilnius, 1996, ISBN 9986-04-054-X
* „Catholic Encyclopedia", 1917, straipsniai „Third Lateran Council (1179)"  ir „Lateran Councils"
* EWTN internetinė biblioteka, „Third Lateran Council (1179)"  Archyvuota kopija 2013-11-13 iš Wayback Machine projekto. paimta iš „Decrees of the Ecumenical Councils", red. Norman P. Tanner
| Igvasu |
| --- |
| Igvasu upė aukščiau krioklio Igvasu upė aukščiau krioklio |
| **Ilgis** | 1320 km |
| **Baseino plotas** | 62 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 1360 m³/s |
| **Ištakos** | Sera do Maras |
| **Žiotys** | Parana |
| **Šalys** | Brazilijos vėliava Brazilija, Argentinos vėliava Argentina |
|  |
|  **Vikiteka** | Igvasu |

**Igvasu** (isp. *Río Iguazú*, port. *Rio Iguaçu*) – upė Pietų Amerikoje; Paranos kairysis intakas. Išteka pietryčių Brazilijoje (Paranos valstijoje), vakariniuose Jūros kalnagūbrio (Sera do Maro) šlaituose (900 m aukštyje), ties rytiniais Kuritibos priemiesčiais. Aukštupyje teka į pietvakarius Brazilijos plokščiakalniu, vidurupyje sudaro Paranos–Santa Katarinos valstijų ribą. Toliau vingiuoja į vakarus, pačiame žemupyje sudaro sieną tarp Argentinos ir Brazilijos. 23 km nuo žiočių krenta Igvasu kriokliu – kuris yra įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą ir laikomas vienu įspūdingiausių gamtos darinių. Žemiau krioklio upė teka 80 m gylio kanjonu. Igvasu upė įteka į Paraną tarp Puerto Igvasu (Argentina) ir Fos do Igvasu (Brazilija) miestų, Paragvajaus pasienyje.

Didžiausi intakai: Negras, Žangada, Iratinas, Šopinas, Kapanema, San Antonijus (kairieji), Potinga, Arėja, Žordaunas, Kavernozas, Gvarani, San Salvadoras (dešinieji).

Vaga daug kur slenkstėta. Žemupio vagoje gausu salų, ši dalis patenka į Igvasu nacionalinio parko teritoriją. Vietomis patvenkta (Salto Čorijo, Salto Santjago, Foz do Arėjos tvenkiniai). Vidurupyje laivuojama nedideliais laivais.

Pagrindiniai miestai prie Igvasu: Pinjaisas, San Žoze do Pinjaisas, Fazenda Rio Grandė, Araukarija, Balza Nova, San Mateus do Sulas, Irenopolis, Uniaun da Vitorija, Kapitaun Leonidas Markesas, Fos do Igvasu (Brazilija), Puerto Igvasu (Argentina).

Pavadinimas *y guasu* gvaranių kalba reiškia „didysis vanduo".

* Igvasu krioklysIgvasu krioklys
* Igvasu ir Paranos santakaIgvasu ir Paranos santaka
* Tiltas per Igvasu ties Porto UniaunuTiltas per Igvasu ties Porto Uniaunu
* Igvasu aukštupys Kuritibos apylinkėseIgvasu aukštupys Kuritibos apylinkėse

Šaltiniai
---------

1. ↑  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.
2. ↑  Mapa físico do estado do Paraná, IBGE, 2011.
3. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 161
4. ↑  *Igvasu*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005
5. ↑  *Iguaçu River*. Encyclopædia Britannica Online. – www.britannica.com.
Mozaika, vaizduojanti Inocentą II (kairėje)
**Laterano II susirinkimas** – dešimtasis Visuotinis Bažnyčios susirinkimas, įvykęs 1139 m. Romos Laterano bazilikoje.

Susirinkimą sušaukė popiežius Inocentas II. Susirinkimas prasidėjo 1139 m. balandžio 2 arba balandžio 4 d. Įvyko trys posėdžiai. Manoma, kad susirinkimas baigėsi balandžio 17 d. Jame dalyvavo apie 500 vyskupų, įskaitant ir vienintelį Rytų krikščionybės atstovą – lotynų apeigų patriarchą iš Antiochijos. Susirinkimui pirmininkavo Inocentas II.

Susirinkimo tikslas – panaikinti dėl antipopiežiaus Anakleto II išrinkimo atsiradusios schizmos padarinius. Susirinkimas paskelbė negaliojančiu Anakleto II išrinkimą ir jo priimtus nutarimus.

Susirinkimas taip pat priėmė trisdešimt kanonų. Iš jų dvyliktasis skelbė vadinamąsias „Dievo paliaubas", tryliktasis pasmerkė lupikavimą, keturioliktasis – uždraudė riterių turnyrus, aštuonioliktasis skelbė ekskomuniką padegėjams ir atsisakė juos katalikiškai laidoti. Dvidešimt trečiasis kanonas kaip eretikus smerkė nepripažįstančius Eucharistijos, vaikų krikšto, kunigystės ir teisėtų santuokų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Algirdas Jurevičius. Laterano II susirinkimas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 560 psl.

* Philip Hughes „The Church in Crisis: The History of the General Councils: 325–1870", Notre Dame du Lac, 1960  Archyvuota kopija 2007-10-08 iš Wayback Machine projekto.
* Josef Lenzenweger, Peter Stockmeier, Karl Amon, Rudolf Zinnhobler „Katalikų Bažnyčios istorija", „Katalikų pasaulis", Vilnius, 1996, ISBN 9986-04-054-X
* „Catholic Encyclopedia", 1917, straipsniai „Second Lateran Council (1139)"  ir „Lateran Councils"
* EWTN internetinė biblioteka, „Second Lateran Council (1139)"  Archyvuota kopija 2007-06-14 iš Wayback Machine projekto. paimta iš „Decrees of the Ecumenical Councils", red. Norman P. Tanner
| **Antanas Karalius** |
| --- |
| Gimė | 1890 m.Briedžiai, Šakių valsčius |
| Mirė | 1932 m. rugpjūčio 23 d. (~42 metai)Čikaga, JAV |
|  |
| Veikla | gydytojas, mokslo populiarintojas, spaudos darbuotojas |
|  |
| Alma mater | Valparaiso universitetas |

**Antanas Karalius** (1890 m. Briedžiuose, Šakių valsčius – 1932 m. rugpjūčio 23 d. Čikagoje, JAV) – Lietuvos gydytojas, mokslo populiarintojas, spaudos darbuotojas.

Biografija
----------

Mokėsi Šakių ir Suvalkų gimnazijose. 1909 m. atvykęs į JAV studijavo Čikagos ir Valparaiso universitetuose, baigė medicinos mokslus. Dirbo gydytoju.

Spaudoje pradėjo bendradarbiauti būdamas studentas. Rašinius dažniausiai medicinos ir higienos klausimais spausdino leidiniuose Naujienos, Tėvynė, Keleivis, Ateitis, „Meilė ir šeimyna" ir kt. Pasirašinėjo slapyvardžiais A. J. Uoga, A. J. Zėčius. 1911–1913 m. redagavo leidinį „Lietuvių žurnalas", 1913 m. – „Dievo rykštė", 1923–1924 m. – „Gyvenimas", 1926–1928 m. – „Šakė".

Išvertė ir parašė knygų medicinos, ekonomikos, mokslo klausimais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 205 psl.
*Apie kaimą žr. Bažnytkaimis (Ignalina)*.
Kalesninkai – bažnytkaimis, jo horizonte – Kalesninkų bažnyčia
**Bažnytkaimis** – kaimas, kuriame yra bažnyčia. Dabartinės lietuvių kalbos žodyne bažnytkaimis apibrėžiamas taip – „kaimas ar miestelis, kur yra bažnyčia". Tai savitas gyvenvietės tipas, kur sakralinė paskirtis (bažnyčia) atlieka išskirtinį vaidmenį gy­venvietės funkcinėje, kultūrinėje ir urbanistinėje raidoje. Sąvoka nėra oficialiai suformuluota, nėra teisiškai fik­suotas ir kaimo gyvenamosios vietovės klasifika­cinis terminas. Tai tarpinis gyvenvietės tipas, turintis miestelio ir kaimo funkcinių bei urbanis­tinių bruožų.

Istorija
--------

Nuo XVIII a. pabaigos baž­nytkaimiai funkcionavo greta miestų, miestelių ir kaimų gyvenviečių. Jie neturėjo savivaldos, prekybos privilegijų. 2000 m. buvo patvirtinta Lie­tuvos bažnytkaimių vertinimo programa, kurioje nustatyti Lietuvos bažnytkaimių identifikavi­mo požymiai, išreikštos kraštotvarkinio potencia­lo vertinimo metodinės nuostatos, parengti baž­nytkaimių kraštotvarkinio potencialo pritaikymo tvarkant krašto erdves modeliai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Bažnytkaimis. Visuotinė lietuvių enciklopedija (tikrinta 2023-01-30).
2. ↑  Dabartinės lietuvių kalbos žodynas
3. ↑  Vilma Karvelytė-Balbierienė. Bažnytkaimių vertė ir savastis kultūriniame kraštovaizdyje. – Lietuvos mokslų akademija; Geologija, Geografija, 2017. T. 3. Nr. 3. psl. 114–125.
**Laterano IV susirinkimas** – dvyliktasis Visuotinis Bažnyčios susirinkimas, įvykęs 1215 m. Romoje.

Šį susirinkimą sušaukė popiežius Inocentas III bule, pasirašyta 1213 m. balandžio 19 d. Susirinkimas prasidėjo 1215 m. lapkričio 11 d. Laterano Šv. Jono bazilikoje. 

Susirinkimo tikslas – kova su erezijomis, siekis paremti penktąjį Kryžiaus žygį, taip pat Bažnyčios reformos.

Susirinkime dalyvavo septyniasdešimt vienas patriarchas ir metropolitas, 412 vyskupų ir devyni šimtai abatų ir priorų. Į susirinkimą pirmą kartą buvo pakviesti katedrų ir vienuolynų kapitulų nariai bei pasaulietiniai valdovai. Pasiuntinius atsiuntė Šventoji Romos Imperija, Lotynų imperija, Prancūzija, Anglija, Aragonas, Vengrija, Kipras, Jeruzalės karalystė. Įvyko trys vieši posėdžiai: lapkričio 11, lapkričio 20 ir lapkričio 30 d.

Susirinkimas patvirtino Fridrichą II Šventosios Romos imperijos imperatoriumi. Taip pat buvo priimtas 71 kanonas.

Pirmasis kanonas buvo suformuluotas kaip tikėjimo išpažinimas. Laikoma, kad jame pirmą kartą panaudotas žodis „transsubstancija". Antrasis kanonas pritarė Petro Lombardo mokymui apie Švenčiausiąją Trejybę ir pasmerkė ją kritikavusį abatą Joachimą Fionietį bei Amalriką Berietį, kurio mokymas buvo pripažintas besąs „labiau beprotiškas nei eretiškas". Devynioliktasis kanonas draudė kunigams laiminti vandenį ar karštą geležį ordalijoms. Dvidešimt pirmasis kanonas reikalavo, kad kiekvienas krikščionis, sulaukęs sąmoningo amžiaus, bent kartą per metus atliktų išpažintį ir bent per Velykas priimtų Šv. Komuniją. Tas pat kanonas nustatė bausmę už išpažinties paslapties atskleidimą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Algirdas Jurevičius. Laterano IV susirinkimas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 560-561 psl.

* Philip Hughes „The Church in Crisis: The History of the General Councils: 325–1870", Notre Dame du Lac, 1960
* Josef Lenzenweger, Peter Stockmeier, Karl Amon, Rudolf Zinnhobler „Katalikų Bažnyčios istorija", „Katalikų pasaulis", Vilnius, 1996, ISBN 9986-04-054-X
* „Catholic Encyclopedia", 1917, straipsniai „Fourth Lateran Council (1215)"  ir „Lateran Councils"
* EWTN internetinė biblioteka, „Fourth Lateran Council (1179)"  Archyvuota kopija 2016-08-20 iš Wayback Machine projekto. paimta iš „Decrees of the Ecumenical Councils", red. Norman P. Tanner
| Bernatonių piliakalnis |
| --- |
| Mišku apaugusio piliakalnio papėdė |
| 

Bernatonių piliakalnisBernatonių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°57′43.8″ š. pl. 23°47′28″ r. ilg.﻿ / ﻿54.962167°š. pl. 23.79111°r. ilg.﻿ / 54.962167; 23.79111Koordinatės: 54°57′43.8″ š. pl. 23°47′28″ r. ilg.﻿ / ﻿54.962167°š. pl. 23.79111°r. ilg.﻿ / 54.962167; 23.79111 |

 |
| Vieta | Kauno rajonas |
| Seniūnija | Raudondvario seniūnija |
| Aukštis | 36-38 m |
| Plotas | 35x30 |
| Naudotas | II tūkstantmečio pradžia |
| Registro Nr. | AR1525 /13011 /A333 |

**Bernatonių piliakalnis** – piliakalnis Kauno rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurę nuo Bernatonių, Raudondvario seniūnija. Pasiekiamas iš kelio  **1922**  Raudondvaris–Naujieji Bernatoniai–Žemaitkiemis  pagal rodyklę „2,3 km" pasukus į Bernatonis, prieš pat Bernatonis – į dešinę pietų kryptimi 500 m žvyrkeliu – yra kairėje pietryčiuose, 100 m nuo miško krašto, ties lauko pietrytiniu kyšuliu.

Informacinis stendas piliakalnio prieigose (150 m)

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas Bajoriškės ir Ginio upelių santakoje esančiame aukštumos kyšulyje. Aikštelė trikampė, pailga rytų – vakarų kryptimi, 35 m ilgio, 30 m pločio vakarinėje dalyje, žemėjanti į rytų pusę. Vakariniame jos pakraštyje supiltas 30 m ilgio, 3,3 m aukščio, 24 m pločio pylimas, kurio 4,5 m aukščio išorinis šlaitas leidžiasi į 13 m pločio, 1,5 m gylio griovį. 2,5 m žemiau aikštelės rytinio galo yra 8 m pločio terasa, per 1 m nuolaidėjanti į rytų pusę. Šlaitai statūs, 36-38 m aukščio.

Pylimas apardytas Bernatonių dvaro mūrinės rūkyklos, duobių. Piliakalnis apaugęs mišriais medžiais, kurie po truputį kertami.

Piliakalnis datuojamas II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 26000 m².

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Jaučakių piliakalnis 14 km  Jadagonių piliakalnis 13 km | Piepalių piliakalnis 12 km | Žeimių piliakalnis 35 km |  |
| Altoniškių piliakalnis 12 km |  | Lentainių piliakalnis 9 km |
|  | Pyplių piliakalnis 4,5 km | Eigulių piliakalnis 9 km  Veršvų piliakalnis 6 km |

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Objekto Nr. 13011 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas (tęsinys), V. 1977, p.12.
* Antanas Makarevičius. Piliakalnis ieško savo istorijos // Mokslas ir gyvenimas, 1978 m. Nr.2. P.44
* Bronius Dakanis. Mažai žinomi Lietuvos piliakalniai // Kultūros paminklai. V.1994. Nr.1. P.38.
* Gintautas Zabiela. Lietuvos medinės pilys. V.1995. P. 181, 225.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Bernatonių piliakalnis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Bernatoniai
*Kitos reikšmės – Laukesa (reikšmės).*

| Laukesalatv. *Laucesa* |
| --- |
| 

LaukesaLaukesa

55°48′35″š. pl. 26°31′27″r. ilg.﻿ / ﻿55.80977°š. pl. 26.52409°r. ilg.﻿ / 55.80977; 26.52409﻿ (Laukesa (Latvija))Koordinatės: 55°48′35″š. pl. 26°31′27″r. ilg.﻿ / ﻿55.80977°š. pl. 26.52409°r. ilg.﻿ / 55.80977; 26.52409﻿ (Laukesa (Latvija)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Latvijos vėliava Latvija |
| **Istorinis regionas** | Sėlija |
| **Savivaldybė** | Aukštutinės Dauguvos savivaldybė |
| **Valsčius** | Laukesos valsčius |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 193  |

**Laukesa** (latv. *Laucesa*) – kaimas Latvijos pietuose, Aukšžemėje, Aukštutinės Dauguvos savivaldybės teritorijoje, 6 km į pietus nuo Daugpilio, prie Laukesos upės, Laukesos valsčiuje. 193 gyventojai (2021 m.).

Istorija
--------

XVI a. – XVIII a. Laukesa priklausė Abiejų Tautų Respublikai, buvo Laukesos valsčiaus centras. Laukesoje katalikų bažnyčia buvo jau XVII a. 1901 m. greta lenkiškų pradėti sakyti pamokslai ir lietuvių kalba. 1904 m. parapiją aplankęs Žemaičių vyskupas Mečislovas Paliulionis leido bažnyčioje kas trečią sekmadienį giedoti lietuviškai. 

1919 m. rugsėjo mėn. Lietuvos kariuomenė užėmė Laukesą. 1921 m. Lietuvos–Latvijos sutartimi vietovė mainais į Palangos valsčių ir kitas Baltijos pajūrio žemes perleista Latvijai. 

| Administracinis-teritorinis pavaldumas |
| --- |
| 1864–1925 m. | Kalkūnų valsčius |
| 1925–1945 m. | Laukesos valsčius, Alūkstos apskritis |
| 1945–1990 m. | Laukesos apylinkė, Daugpilio rajonas |
| 1990–2009 m. | Kalkūnų valsčius |
| 2009–2021 m. | Laukesos valsčius, Daugpilio savivaldybė |
| nuo 2021 m. | Laukesos valsčius, Aukštutinės Dauguvos savivaldybė |

Lietuviai
---------

1935 m. Laukesoje veikė Latvijos lietuvių draugijos skyrius, buvo lietuvių pradžios mokykla (25 mokiniai). 1938 m. bažnyčioje lietuviškai ir latviškai šv. Mišios aukotos kartą per mėnesį, lenkiškai – du kartus. 

1904 m. Laukesos valsčiuje buvo 80%, 1914 – 25%, 1930 m. – 14,1%, 1935 m. – 6,8%, 1989 m. – 3%, 1994 m. – 2,9% lietuvių (126 asmenys).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Laucesa. Informācija par objektu*, Vietvārdu datubāze, Latvijas ģeotelpiskās informācijas aģentūra. Nuoroda tikrinta 2021-07-03.
2. ↑  Kazimieras Garšva. *Laukesa 2*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 611 psl.
| **Antanas Navalinskas** |
| --- |
| Gimė | 1935 m. vasario 16 d.Mišniūnai, Šešuolių valsčius |
| Mirė | 2020 m. spalio 8 d. (85 metai)Širvintos |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Antanas Navalinskas** (1935 m. vasario 16 d. Mišniūnuose, Šešuolių valsčiuje – 2020 m. spalio 8 d. Širvintose) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

Baigė Širvintų jaunimo vidurinę mokyklą, 1962 m. – Vilniaus universitete žurnalistiką.

1951–1958 m. Širvintų rajono laikraščio „Lenino vėliava" literatūrinis darbuotojas, 1958–1962 m. – laikraščio redaktorius. 1962–1965 m. – Ukmergės rajono laikraščio „Gimtoji žemė" redakcijos skyriaus vedėjas, nuo 1965 m. vėl Širvintų rajono laikraščio „Lenino vėliava" atsakingasis sekretorius, nuo 1982 m. redaktoriaus pavaduotojas, 1989–1995 m. pakeitusio pavadinimą į „Širvinta" laikraščio redaktorius, nuo 1995 m. vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. Rašė savivaldybių veiklos temomis, apie rajono problemas, įdomius žmones.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 355 psl.
| **Antanas Olšauskas** |
| --- |
| Gimė | 1863 m. birželio 13 d.Aštruliai, Liudvinavo valsčius, Marijampolės apskritis |
| Mirė | 1942 m. gegužės 10 d. (78 metai)Čikaga, JAV |
|  |
| Veikla | leidėjas, bankininkas, redaktorius |

**Antanas Olšauskas** (1863 m. birželio 13 d. Aštruliai, Liudvinavo valsčius, Marijampolės apskritis – 1942 m. gegužės 10 d. Čikaga, JAV) – Lietuvos leidėjas, bankininkas, redaktorius.

Biografija
----------

1889 m. atvyko į JAV, apsigyveno Čikagoje ir pradėjo dirbti „Gazeta Polska" leidėjo Vlado Dynevičiaus spaustuvėje. Nuo 1891 m. dirbo rinkėju „Nowe Žycie" spaustuvėje. 1893-1895 m. redagavo laikraštį „Lietuva", iki 1917 m. ir laikraščio leidėjas. Dėl ūkinių sunkumų 1917 m. laikraštį „Lietuva" pardavė J. Bičiūnui ir A. Pajauskui. Leidykloje 1894-1917 m. išleido 131 knygą, iš jų 45 originalias. Savo knygų kolekciją padovanojo Lietuvių mokslo draugijos bibliotekai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 365 psl.
| **Birutė Stellbrink** |
| --- |
| Gimė | 1980 m. spalio 30 d. (43 metai)Kaunas |
|  |
| Veikla | Sportininkė |
| Sritis | Rankinis |
|  |
| Žinomas (-a) už | Lietuvos rinktinės narė |

**Birutė Stellbrink (Grušauskaitė)** (g. 1980 m. spalio 30 d. Kaune) – Lietuvos rankininkė, nacionalinės rinktinės narė. Su šeima gyvena Vokietijoje, kur rungtyniauja vietos klubuose.

Biografija
----------

1999 m. baigė Garliavos Juozo Lukšos gimnaziją, 2003 m. – Lietuvos kūno kultūros akademiją. Iš Lietuvos išvyko 2001 m. būdama 19-os, kur ėmė rungtyniauti Vokietijos klubuose. Vokietijoje praminta vardu „Beru". Ištekėjusi už rankinio vartininko Torsteno Stellbrinko. Bylefeldo universitete yra įgijusi vokiečių kalbos mokytojos specialybę.

Klubai
------

* Kauno Žalgiris
* 2007 m.: HSG Stemmer/Friedewalde
* 2007–2008 m.: TV Beyeröhde
* 2008–2009 m.: Rhein-Main Bienen
* Nuo 2009 m.: Frisch Auf Göppingen

B. Stellbrink pastaruosius dvejus metus patekdavo į rezultatyviausių Vokietijos Bundeslygos žaidėjų dešimtuką. Nuo 2007 m. ji nuolat kviečiama į Lietuvos nacionalinę rinktinę.. 2010 m. kairiojo pusiau krašto žaidėja buvo išrinkta geriausia Lietuvos rankininke.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑

Nuorodos
--------

* Birutė Stellbrink (*eurohandball.com*)
* Birutė Stellbrink (*fa-frauen.de*) Archyvuota kopija 2014-03-16 iš Wayback Machine projekto.
| **Laurynas Ivinskis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1810 m. rugpjūčio 15 d.Bambaluose, Užvenčio valsčius |
| Mirė | 1881 m. liepos 29 d. (70 metų)Milvyduose, |
| Palaidotas (-a) | Kuršėnuose |
|  |
| Veikla | poetas, publicistas, vertėjas, pirmojo lietuviško kalendoriaus leidėjas, liaudies švietėjas. |
|  |
|  **Vikiteka** | Laurynas Ivinskis |

**Laurynas Ivinskis** (1810 m. rugpjūčio 15 d. Bambaluose, Užvenčio valsčius – 1881 m. liepos 29 d. Milvyduose, palaidotas Kuršėnuose) – poetas, publicistas, vertėjas, pirmojo lietuviško kalendoriaus leidėjas, liaudies švietėjas.

L. Ivinskio portretas Rietavo muziejuje (aut. R. M. Chomskis)
Atminimo akmuo Kolainiuose

Biografija
----------

Gimė neturtingų bajorų šeimoje. 1831 m. baigė unitų – bazilijonų vidurinę mokyklą Kolainiuose. 1841 m. Šiaulių gimnazijoje išlaikė namų mokytojo egzaminus, o 1847 m. Kauno gimnazijoje – miesto mokytojo egzaminus.

Mokytojavo Rietave, Joniškėlyje, dvaruose. Parengė pirmąjį periodinį leidinį Didžiojoje Lietuvoje – lietuviškąjį kalendorių. Jis išėjo Vilniuje, J. Zavadskio spaustuvėje, pavadinimu „Metu skajtlus ukiszkas ant metu Wieszpaties 1846 m." Tą vardą dukart keitė, kol nuo 1848 m. nusistovėjo „Kalendorius arba metskajtlus ukiszkas", ėjo ligi 1864 m. 1866–1867 m. turėjo kalendorių perrašyti rusų raidėmis. 1878 m. išleido lotynų raidėmis, bet be lenkiškų ženklelių. Iš viso išėjo 22 (19 lotynų raidėmis ir 3 rusiškomis) kalendoriai.

1856 m. parengė pirmojo lietuviško laikraščio „Aitvaras" projektą, bet negavo leidimo jam išleisti. Buvo užsimojęs iš visų esamų žodynų sudaryti vieną, papildant savo surinktais žodžiais. 1864 m. laikinai perkeltas į Kauną. Nuo 1869 m. Renave mokė grafo A. Renė vaikaičius. Iš Renavo važinėjo dėstyti į Lubių slaptą lietuvišką mokyklą. 1872 m. apsigyveno Šiauliuose pas Nikolajų ir Aleksandrą Zubovus kaip jų sūnaus Vlado korepetitorius. Apie 1874 m. grįžęs į Rietavą, mokytojavo, grojo Irenėjaus Oginskio orkestre, dainavo chore, įsijungė į gyvulių globos draugijos veiklą.

Paliko rankraštinę lenkų-lietuvių kalbų žodyno dalį, lietuvių kalbos gramatiką, buvo pradėjęs rašyti rusų-lietuvių kalbų žodyną. Kalendoriuje paskelbė lietuvių rašytojų kūrinių, tautosakos, iš lenkų kalbos išvertė prozos ir poezijos, pats rašė eiles. Buvo sudaręs mineralų, uolienų bei akmenų pavadinimų sąrašą. 1864 m. su S. Mikuckiu išleido pradžiamokslį „Abėcėlė žemaitiškai lietuviška".

Atminimas
---------

* 1960 m. Kuršėnų centre Laurynui Ivinskiui pastatytas skulptoriaus Petro Aleksandravičiaus sukurtas paminklas (architektas S. Ramunis).
* 1990 m. įsteigta Lauryno Ivinskio premija.
* Atminimo lenta prie Šilalės bažnyčios apie L. Ivinskio krikštą.
* 2010 m. atidengtas atminimo akmuo Kolainiuose (Kelmės raj.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 178 psl.

Nuorodos
--------

* Biografija Archyvuota kopija 2007-05-10 iš Wayback Machine projekto.
* Biografija
* Biografija Archyvuota kopija 2007-10-26 iš Wayback Machine projekto.