recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Isakas KaganasIsaak Kagan** |
| --- |
| Gimė | 1929 m. kovo 13 d.Kaune |
| Mirė | 2016 m. vasario 18 d. (86 metai) |
|  |
| Veikla | teisininkas, visuomenės veikėjas |
| Sritis | teisė |
| Organizacijos | Vilniaus 2-oji advokatų kontora |
| Pareigos | advokatas |
|  |
| Alma mater | 1952 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultetas |

**Isakas Kaganas** (**Isaak Kagan**; 1929 m. kovo 13 d. Kaune – 2016 m. vasario 18 d.) – Lietuvos teisininkas, advokatas, visuomenės ir advokatų savivaldos veikėjas.

Biografija
----------

1947–1952 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete baigė teisę, įgijo teisininko kvalifikaciją.

1952–1966 m. technikumų mokytojas, įvairių organizacijų juriskonsultas, 1966–1970 m. Juridinės komisijos konsultantas, 1971–1973 m. Lietuvos TSR Teisingumo ministerijos konsultantas, nuo 1974 m. iki 2009 m. sausio 19 d. Vilniaus miesto 2-osios advokatų kontoros advokatas.

Monografijos „Globa ir rūpyba" (1974 m.), „Lietuvos baudžiamojo kodekso komentaro" (1975) kai kurių skyrių, apie 50 straipsnių teisės ir politikos tema autorius.

Paskelbtos publikacijos „Rinktinės advokatų kalbos teisme" (1998 m.), „Apie gynėjo padėtį baudžiamajame procese" (2004). Skaitė pranešimą „Komunistiniai režimai – tautinio genocido vykdytojai" (Vilnius, 2000). Davė interviu žurnalui „Lietuvos advokatūra" (2006).

Lietuvos Sąjūdžio narys (nuo 1988 m.), Lietuvos Sąjūdžio Seimo tarybos narys (1992–1994), Lietuvos Sąjūdžio komisijos LR Konstitucijos projektui rengti narys (1992 m.), Visuomeninės Konstitucijos saugos komisijos narys (1993–1996). Lietuvos advokatų tarybos (1990–1998), Lietuvos piliečių chartijos (1991–1999), LR vyriausiosios rinkimų komisijos (1996–2000) narys, Lietuvos advokatų garbės teismo narys (1998–2001).
Lietuvos JT asociacijos viceprezidentas.

Žmona Veronika Brazaitytė (g. 1928 m.), teisininkė, socialinių mokslų (teisės krypties) daktarė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  I. Kaganas (Infolex)
2. ↑  CV[neveikianti nuoroda] („Tūkstantmečio žmonės ")
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Lydalas** (angl. *melt*; rus. *расплав*) – aukščiau lydymosi temperatūros įkaitinta, išsilydžiusi medžiaga (metalas, druska, šlakas, akmuo, stiklas, plastikas ir pan.).

Druskų ir šlakų lydalai paprastai yra joniniai skysčiai, sudaryti iš metalų katijonų, deguonies, sieros ir įvairių silicio oksidų anijonų.

Lydalų panaudojimas
-------------------

### Formavimas panaudojant lydalus

Kai kurios medžiagos formuojamos išlydytos iki lydalo:

* *liejimas* – metalo, plastiko, stiklo lydalas pilamas į formuotuves ir jose sustingsta, įgaudamas reikiamą formą.
* *ekstruzija* – plastiko ar stiklo lydalas išspaudžiamas pro ekstruzinius antgalius ir sustingsta ilgais strypais ar gijomis, kurių skerpsjūvis atitinka antgalio žiočių formą.

### Kitoks lydalų panaudojimas

Parafininis lydalas naudojamas mediniams poliams impregnuoti, kad apsaugoti nuo vandens.

Egzistuoja lydaliniai klijai, kurie ant klijuojamų paviršių užtepami lydalo pavidalo, o paskui sustingsta, sukabindami klijuojamus paviršius.

Vienas iš metalo cinkavimo būdų yra panardinimas į cinko lydalo vonią. Taip pat gali būti dengiama ir kai kuriais kitais metalais.
**Miesto dūma** – 1785–1917 m. Rusijos miesto valdymo institucija, miesto taryba, kuri tvarkė komunalinį ūkį, kai kuriuos sveikatos apsaugos, švietimo, pramonės ir prekybos reikalus, išlaikė ugniagesius, policiją, kalėjimus ir kareivines.

Teisinis statusas
-----------------

Pagal 1785 m. Jekaterinos II Miestų privilegijų raštą miesto dūmą rinko miesto gyventojai, suskirstyti į 6 luomines grupes. Dūma rinkdavosi kas 3 metus ir rinko nuolatos veikiančią vykdomąją instituciją – Šešių atstovų dūmą, į kurią įėjo po vieną atstovą nuo kiekvienos grupės. Vyriausybinėms įstaigoms ir komisijoms vis labiau kišantis į miestą valdymo reikalus dūmų veikla ilgainiui sunyko. XIX a. pirmoje pusėje dauguma miesto dūmų nustojo veikusios. Mėginimai atgaivinti luominę miesto dūmą 1846 m. Sankt Peterburge, 1862–1863 m. Maskvoje, Odesoje ir Tbilisyje nepavyko. 

Dūma buvo atgaivinta tik per 1870 m. miestų reformą, kai buvo patvirtinti Rusijos miestų nuostatai. Dūma tapo miesto savivaldybės tvarkomąja institucija, renkama 4 metams pagal turto cenzą – ją rinko nekilnojamojo turto savininkai ir verslininkai, mokantys miestui mokesčius. Dūmos vykdomoji institucija nuo 1870 m. buvo jos narių renkama miesto valdyba. Dūmai ir valdybai vadovavo 4 metams renkamas pirmininkas – miesto galva. Sankt Peterburgo ir Maskvos dūmos pirmininkus tvirtino imperatorius, kitų miestų – vidaus reikalų ministras arba gubernatoriai. Sankt Peterburgo dūmoje buvo 250, Maskvos – 180, kitų miestų – 30–72 nariai, vyravo stambieji pramonininkai ir prekybininkai. Nuo 1892 m. svarbesnius miesto dūmos nutarimus turėjo tvirtinti gubernatorius, Po Spalio perversmo 1917 m. pab.–1918 m. pradžioje miesto dūmos buvo panaikintos.

Lietuvoje
---------

Lietuvoje miesto dūmos ėmė veikti 1808 m. jos miestus pradėjus tvarkyti pagal Rusijos įstatymus. Jos pakeitė magistratus. Veikė Vilniaus, Kauno (nuo 1808 m.) ir apskrities centrų miesto dūmos. 1876 m. Vilniaus ir Kauno gubernijose pavėluotai pradėjo galioti 1870 m. Rusijos miestų nuostatai. Dūmas rinko nebe luomų atstovai, bet turto savininkai. Rinkėjai pagal turto dydį buvo suskirstyti į 3 kurijas. 1887 m. Vilniuje I kurijai priklausė 89, II – 263, III – 2453 rinkėjai. 1893 m. Lietuvos miestuose (Rusijoje 1892 m.) turto cenzas buvo padidintas, iš rinkėjų pašalinta dalis nerusų. Lietuvoje miesto dūmų pirmininką tvirtino ir galėjo skirti ir gubernatorius. Dūmos Lietuvoje nustojo veikti per Pirmąjį pasaulinį karą 1915 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Merkys. *Miesto dūma*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 58 psl.
| **Gamal Abdel Nasser** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1918 m. sausio 15 d. |
| Mirė | 1970 m. rugsėjo 28 d. (52 metai) |
|  Egipto Prezidentas |
| Ėjo pareigas | 1956 m. birželio 23 d. – 1970 m. rugsėjo 28 d. |

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Gamal Abdel Nasser** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

**Gamalis Abdelis Naseras** (arab. جمال عبد الناصر = *ǧamāl ʿabd an-nāṣir*, 1918 m. sausio 15 d. – 1970 m. rugsėjo 28 d.) buvo antrasis Egipto prezidentas, kuris valdė nuo 1956 m. iki mirties.

Biografija
----------

Būdamas Egipto armijos pulkininku, Naseras suplanavo ir įvykdė 1952 m. revoliuciją ir nuvertė karalių Faruką I. Pareigūnai valdė per Revoliucinę tarybą, Muhammad Naguib tapo pirmuoju Egipto prezidentu. 1953 m. Naseras įvykdė žemės reformą. 1954 m. Musulmonų Brolija pasikėsino į Nasero gyvybę. Jis liepė sutramdyti broliją, Naguibas atsidūrė namų arešte. Naseras buvo nominuotas prezidentu, o 1956 m. birželį, kai laimėjo referendumą, inauguruotas.

Dėl Egipto neutralumo per Šaltąjį karą, Didžioji Britanija ir Prancūzija nusprendė neberemti Asuano užtvankos statybos. Kad gautų pinigų, Naseras 1956 m. nacionalizavo Sueco kanalą. Šis žingsnis buvo populiarus tarp egiptiečių. Po to Didžioji Britanija, Prancūzija ir Izraelis užėmė Sinajų ir Sueco kanalą. Spaudžiant tarptautinei bendrijai, sąjungininkai atsitraukė iš Egipto ir Nasero autoritetas pakilo. Jo įtaka regione didėjo, Nasero vadovaujamas panarabizmas pavirto Jungtine Arabų Respublika (1958–1961 m.). 1962 m. Naseras pradėjo socialines reformas švietimo ir šeimos teisės srityse. Nepaisant trukdžių, Nasero sąjungininkai atėjo į valdžią Sirijoje, Irake, Alžyre ir Šiaurės Jemene. Vėliau jis įsivėlė į Šiaurės Jemeno pilietinį karą. 1964 m. lapkritį buvo priimta nauja konstitucija, garantavusi universalų gydymą, išplėtusi moterų teises. Tais metais jis tapo Neprisijungimo judėjimo, kurio buvo vienu iš įkūrėjų, vadu. 1965 m. kovą, jis antrąkart tapo prezidentu be opozicijos. Įtampa tarp Izraelio ir arabų sukėlė Šešių dienų karą 1967 m. pasibaigusį Izraelio pergale. Naseras atsistatydino, bet po liaudies protestų, grįžo į valdžią.

Po Arabų lygos susirinkimo, kuriame Naseras tarpininkavo susitaikant Jordanijai ir Palestinos išsivadavimo organizacijai, jis patyrė širdies smūgį ir mirė. Į jo laidotuves atėjo 5 mln. gedinčiųjų. Iki šių laikų Naseras laikomas nacionaliniu pasididžiavimu ir laisvės herojumi. Jam prezidentaujant suklestėjo Egipto kultūra. Kritikams nepatiko Nasero autoritarizmas, žmogaus teisių pažeidinėjimai.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4 5 6  „Gamal Abdel Nasser". *www.vle.lt*. Nuoroda tikrinta 2022-10-16.

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • REgipto prezidentai |
| --- |
|  |
| 
Muhammad Naguib (1953–1954) • Gamal Abdel Nasser (1954–1970) • Muhammad Anwar al-Sadat (1970–1981) • Sufi Abu Taleb (1981) • Muhammad Hosni Mubarak (1981–2011) • Mohamed Hussein Tantawi (2011–2012) • Mohamed Morsi • (2012–2013) Adly Mansour (2013–2014) • Abdel Fattah el-Sisi (2014-) | Coat of arms of EgyptCoat of arms of Egypt |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Miesto gyvenvietė** (rus. *Городское поселение*) – vienas iš Rusijos municipalinių darinių, miestas arba gyvenvietė, kurių gyventojai vietos savivaldą įgyvendina tiesiogiai ar per renkamus vietinės valdžios organus.

Statusas
--------

Miesto gyvenvietės statusas numatytas 2003 m. įstatyme „Apie Rusijos Federacijos vietinės savivaldos bendruosius principus" ir įvestas vykdant 2008 m. municipalinę reformą. Į miesto gyvenvietę gali įeiti tik vienas miestas arba gyvenvietė ir teritorija, to administracinio vieneto generaliniame plane numatyta jo plėtrai, įskaitant gyvenvietes ir kaimo gyvenamąsias vietoves, kurios nėra municipalinis darinys.

Miesto gyvenvietė, jeigu ji nėra miesto apygarda, įeina į municipalinio rajono sudėtį. Miesto gyvenvietės statusą suteikia Rusijos Federacijos subjektai.

2010 m. sausio 1 d. Rusijos Federacijoje buvo 1739 miesto gyvenvietės statusą turintys municipaliniai dariniai.
Porcelianinis kininis šaukštas
**Kininis šaukštas** – šaukštas su storu trumpu koteliu, tiesiai sujungtu su giliu plokščiu semtuku.

Kininis šaukštas yra standartinis kinų virtuvės stalo įrankis. Juo paprastai valgomi įvairūs skysčiai (pvz. sriubos) ar birūs patiekalai. Šie šaukštai dažniausia būna keraminiai. Kininiai šaukštai paprastai yra stalo įrankiai, tačiau didesni jų variantai naudojami kaip dalijamieji šaukštai ar samčiai. Dalis kininių yra tokios formos, kad juos galima sudėti vieną į kitą.

Kininiai šaukštai paprastai turi aukštesnius šonus, tad juose telpa daugiau sriubos negu europiniuose sriubiniuose šaukštuose.

* Metaliniai kininiai šaukštai
* Porcelianiniai kininiai šaukštai
* Kininis šaukštas ant dubenėlio krašto
* Du šaukštai, sudėti vienas į kitą


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kininis šaukštas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Nuorodos
--------

1. 1 2 3 4  Newman, Jacqueline M. (2004). *Food culture in China*. Westport, Conn.: Greenwood Press. p. 107. ISBN 978-0-313-32581-6.
| Mieresasisp. *Mieres* |
| --- |
|        |
| *Miesto gatvė* |
|  |
| 

MieresasMieresas

43°15′0″ š. pl. 05°46′0″ v. ilg.﻿ / ﻿43.25000°š. pl. 5.76667°r. ilg.﻿ / 43.25000; 5.76667﻿ (Mieresas)Koordinatės: 43°15′0″ š. pl. 05°46′0″ v. ilg.﻿ / ﻿43.25000°š. pl. 5.76667°r. ilg.﻿ / 43.25000; 5.76667﻿ (Mieresas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Ispanijos vėliava Ispanija |
| **Regionas** | Astūrija Astūrijos regionas |
| **Provincija** | Astūrijos provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2012) | 24 228  |
| **Altitudė** | 206 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Mieresas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Mièresas |

**Mieresas** (isp. *Mieres*) – miestas šiaurės vakarų Ispanijoje, Astūrijoje, 20 km į pietryčius nuo Ovjedo, prie Kaudalio upės. Praeina Madrido–Chichono geležinkelis ir plentas. Tai svarbus kalnakasybos ir sunkiosios pramonės centras: plėtojama metalo apdirbimo pramonė, juodoji metalurgija, kasybos mašinų gamyba ir remontas. Apylinkėse yra akmens anglių, geležies rūdos, sieros, gyvsidabrio, cinoberio telkinių (daugelis kasyklų uždaryta). Veikia kalnakasybos mokykla.

Mierese stovi XII a. romaninė Šv. Eulalijos bažnyčia, XVIII a. Šv. Kozmo ir Damijono vienuolynas, XVIII a. barokiniai rūmai, rotušė (1862 m.), Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia (1931 m.).

Istorija
--------

Vietovė gyvenama nuo priešistorinių laikų (aplink likę pilkapių, piliakalnių). Nuo II a. pr. m. e. Mieresas buvo romėnų gyvenvietė prie Leono–Lugo kelio. Pirmąkart Miereso pavadinimas minimas 857 m. (Astūrijos karaliaus Ordono I dovanojimo akte). Vėlyvaisiais viduramžiais šalia Miereso ėjo piligrimų kelias į Kompostelos Santjagą.

XIX a. Mieresas pradėjo augti kaip anglių kasybos ir metalurgijos pramonės centras. 1934 m. darbininkai aktyviai įsitraukė į revoliucinį judėjimą, o per Ispanijos pilietinį karą palaikė respublikonus. XX a. pab. daugelis kalnakasybos įmonių užsidarė, smarkiai sumažėjo gyventojų.

Galerija
--------

* Turono kalnakasių gyvenvietė šalia MieresoTurono kalnakasių gyvenvietė šalia Miereso
* Kultūros namaiKultūros namai
* RotušėRotušė
* Šv. Kozmo ir Damijono vienuolynas Miereso apylinkėseŠv. Kozmo ir Damijono vienuolynas Miereso apylinkėse

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Mieres*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Paulownia tomentosa** |
| --- |
| Kininė paulovnija (*Paulownia tomentosa*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Notreliažiedžiai  *( Lamiidae)* |
| Šeima: | Bervidiniai  *( Scrophulariaceae)* |
| Gentis: | Paulovnija  *( Paulownia)* |
| Rūšis: | Kininė paulovnija  *( Paulownia tomentosa)* |

 |

**Kininė paulovnija** (*Paulownia tomentosa*) – bervidinių šeimos augalas, paplitęs vidurio ir vakarų Kinijoje.

12–15 (25) m aukščio medis. Laja plati, rutuliška. Lapai priešiniai, ištisiniai, rečiau šiek tiek triskiaučiai, plačiai kiaušiniški, 15–30 cm ilgio, o vešliuose ūgliuose iki 50 cm ilgio, trumpai nusmailėję, lygiakraščiai. Pamatas širdiškas. Viršutinė lapų pusė žalia, plaukuota, apatinė apaugusi rusvais veltiniškais plaukeliais. Lapkotis 10–20 cm ilgio, rusvai veltiniškai plaukuotas. Žiedai šviesiai rausvai violetiniai, 5 cm ilgio, viršūninėse 20–30 cm ilgio šluotelėse. Sėklų dėžutė 3–4 cm ilgio, ruda, išilgai perpus atsidaranti.

* Atviros sėklų dėžutėsAtviros sėklų dėžutės
* VaisiaiVaisiai
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Gintautas Mišeikis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1957 m. gruodžio 17 d. (65 metai)Bukintlaukis, Tauragės raj. |
| Sutuoktinis (-ė) | Audrė |
| Vaikai | Gintarė, Justas |
|  |
| Veikla | teisininkas, veterinarijos gydytojas, Lietuvos ir Kaišiadorių rajono politinis veikėjas |
| Partija | 1995 m. Lietuvos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | 
* 1982 m. Lietuvos veterinarijos akademija;
* 2007 m. Mykolo Romerio universitetas.

 |

**Gintautas Mišeikis** (g. 1957 m. gruodžio 17 d. Bukintlaukyje, Tauragės raj.) – teisininkas, veterinarijos gydytojas, Lietuvos ir Kaišiadorių rajono politinis veikėjas.

Biografija
----------

1965–1974 m. mokėsi Žiežmarių vidurinėje mokykloje, 1974–1976 m. Klaipėdos 19–oje vidurinėje mokykloje, 1977 m. baigė Kauno profesinę technikos mokyklą Nr. 23 (kino mechanikas). 1977–1982 m. studijavo veterinariją Lietuvos veterinarijos akademijoje, 1982 m. stažavosi Leningrado veterinarijos institute. 2007 m. baigė Mykolo Romerio universitetą, teisininkas.

1982–1984 m. Palomenės kolūkio (Kaišiadorių rajonas), 1984 m. S. Nėries kolūkio, 1985–1987 m. Kaišiadorių eksperimentinio ūkio, 1987–1998 m. UAB „Kaišiadorių agrofirma" vyr. veterinarijos gydytojas. 1998–2003 m. AB „Lietuvos paštas" Kaišiadorių rajono skyriaus viršininkas, 2003 m. balandžio – birželio mėn. Kaišiadorių rajono savivaldybės meras. 2003–2014 m. Lietuvos Respublikos ginklų fondo prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės direktorius. 2014–2016 m. šio fondo vyriausiasis patarėjas. 2017–2018 m. Valstybinės vartotojų teisių apsaugos tarnybos direktoriaus pavaduotojas.

Nuo 1995 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, nuo 1999 m. LSDP tarybos narys, Kaišiadorių rajono skyriaus pirmininkas.

2000–2003 m. 2003–2007 m. Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos, 2000–2003 m. ir valdybos narys.

Sutuoktinė Audrė, vaikai Gintarė, Justas.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Pranas Zaveckas** | **Kaišiadorių rajono meras**2003–2005 | Po to:**Romualdas Urmilevičius** |
| Mierkuria-Čukasrumun. *Miercurea Ciuc* |
| --- |
|              |
| *Miko pilis* |
|  |
| 

Mierkuria-ČukasMierkuria-Čukas

46°21′34″ š. pl. 25°46′6″ r. ilg.﻿ / ﻿46.35944°š. pl. 25.76833°r. ilg.﻿ / 46.35944; 25.76833﻿ (Mierkuria-Čukas)Koordinatės: 46°21′34″ š. pl. 25°46′6″ r. ilg.﻿ / ﻿46.35944°š. pl. 25.76833°r. ilg.﻿ / 46.35944; 25.76833﻿ (Mierkuria-Čukas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Rumunijos vėliava Rumunija |
| **Apskritis** | Hargitos apskritis |
|  |
| **Gyventojų** (2002) | 42 029  |
|  |
| **Tinklalapis** | miercureaciuc.ro |
|  **Vikiteka** | Mierkuria-Čukas |

**Mierkuria-Čukas** (rumun. *Miercurea Ciuc*) – miestas vidurio–šiaurės Rumunijoje, Transilvanijos regione; Hargitos apskrities centras ir didžiausias miestas. Išsidėstęs Olto upės slėnyje.

Istorija
--------

Nuo 1876 iki 1918 m. miestas priklausė Vengrijos karalystei ir buvo vienos iš jos apskričių administracinis centras. Po Trianono sutarties įsigalėjimo 1920 m. miestas atiduotas Rumunijos karalystei ir 1927–1938 m. buvo apskrities centras. 

Mierkuria-Čukas buvo grąžintas Vengrijai Antrojo pasaulinio karo metu 1940–1944 m. kai du Vienos apdovanojimai suteikė Vengrijai dalį Čekoslovakijos ir Transilvanijos. Miestą 1944 m. buvo užgrobę Raudonosios armijos kariai, o 1945 m. Mierkuria-Čukas vėl tapo Rumunijos dalimi. Tai oficialiai patvirtino Paryžiaus taikos sutartis, pasirašyta 1947 m.

1968 m. tapo Hargitos apskrities centru.

Po Antrojo pasaulinio karo miestas buvo industrializuotas, įkurta daug įvairių įmonių, tarp jų traktorių, tekstilės fabrikai, alaus darykla. Mieste gaminamas alus tapo populiarus visoje šalyje.

Demografija
-----------

Pagal 2002 m. surašymo duomenis, Mierkuria-Čuko mieste gyveno 42 029 gyventojų. Jų daugumą sudarė vengrai – 81,75 %, 17,3 % – rumunai, 0,62 % – čigonai, o likusią dalį, 0,33 %, sudarė kitų tautų atstovai. Gyventojų skaičiaus kitimas pagal surašymų duomenis:

Lankytinos vietos
-----------------

Petofi pėsčiųjų gatvė yra pagrindinė ir seniausia miesto gatvė su daugybe restoranų, kavinių, meno galerijų, muziejų.

Už kelių kilometrų į rytus nuo miesto centro yra pranciškonų vienuolynas. Veikia piligrimystės centras. Kiekvienais metais prieš Sekmines rengiami susitikimai, sutraukiantys tūkstančius žmonių, daugiausiai vengrų. Be savo religinės reikšmės, piligrimystė taip pat yra tapusi vengrų sąmoningumo ir solidarumo ženklu Transilvanijoje ir už jos ribų gyvenantiems tautiečiams.

Miesto centre stovi garsi ir gausiai turistų lankoma Miko pilis, pastatyta vėlyvojo renesanso stiliumi XVII a. pradžioje.

Sportas
-------

* FK Miercurea Ciuc futbolo klubas;
* Miesto stadionas, kuriuo talpa 1,2 tūkst. žiūrovų.

Galerija
--------

* Teisingumo rūmaiTeisingumo rūmai
* Pranciškonų vienuolynasPranciškonų vienuolynas

Nuorodos
--------

* Oficialus miesto puslapis (rumuniškai ir vengriškai)
| Judinys |
| --- |
|  Judinys ties Judinio vandens malūnu |
| **Ilgis** | 11,3 km |
| **Baseino plotas** | 38,9 km² |
| **Ištakos** | Auguškų apylinkės |
| **Žiotys** | Šventoji |
| **Šalys** | Lietuva |

**Judinys** – upė Lietuvoje, Anykščių rajone, Kurklių ir Kavarsko seniūnijose; Šventosios kairysis intakas. Prasideda rasiteliuose prie Auguškų kaimo. Teka pradžioje daugiausia šiaurėn, vidurupyje pasuka į vakarus–šiaurės vakarus pro Anykščių miškus. Įteka Šventojon 67,5 km nuo jos žiočių, šalia Judinio kaimo, 0,5 km į pietryčius nuo Kavarsko.

Intakai: Popelė (dešinysis), Duoba (kairysis).

Beveik visa vidurupio ir žemupio vaga ištiesinta. Ties Staškūniškiu (13,4 km nuo žiočių) sudarytas Staškūniškio tvenkinys. Netoli žiočių įrengta vandens malūno užtvanka. Antroji upės pusė patenka į Anykščių regioninį parką.

Gyvenvietės prie Judinio: Auguškos, Luciūnai, Staškūniškis, Buria, Janonys, Pajudinys, Judinys.

Upėvardis *Judinỹs* kildinamas nuo žodžių *judùs* („judrus"), *judėti* („krutėti").

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lietuvos upės*: B. Gailiušis, J. Jablonskis, M Kovalenkovienė, Kaunas, Lietuvos energetikos institutas, 2001, psl. 478
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 137
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Monakas
Vatikanas, mažiausia šalis pasaulyje.
**Miestas-valstybė** – nepriklausomas arba autonominis regionas, kurio teritorijoje yra tik vienas miestas, kuris nėra administruojamas kitos vietinės vyriausybės. Taip pat miestas-valstybė gali būti apibrėžiamas kaip centrinis miestas su jį supančiais kaimais, kurie turi vienodus įstatymus, vyriausybę, bendrą kalbą, tikėjimą, papročius. Šiandien egzistuoja tik 3 nepriklausomi ir suverenūs miestai-valstybės: Monakas, Singapūras ir Vatikanas.

Istoriniai pavyzdžiai
---------------------

Gerais pavyzdžiais gali būti laikomi Šumero miestai Urukas ir Ūras, Finikijos Kanaano miestai (Tyras, Sidonas), Senovės Graikijos miestai-valstybės (Atėnų, Spartos, Tėbų, Korinto poliai). Romos respublika, užaugusi iš mažo miesto-valstybės į galingą valstybę, Majų, Actekų ir kitos ikikolumbinės Mezoamerikos kultūros (Čičen Icos, Tikalio, Monte Albano, Tenočtitlano miestai), Vidurinės Azijos miestai prie Šilko kelio, Venecijos respbulika, Kroatijos miestas-valstybė Ragusa. Vikingų kolonijiniai miestai viduramžių Airijoje, tarp jų ir Dublinas, buvo pripažinti kaip miestai-valstybės.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Prabangos prekės** – prekės, kurios yra brangesnės, prašmatnesnės, puošnesnės, komfortabilesnės negu kitos tokios pačios rūšies prekės.

Priskyrimas prabangos prekių kategorijai
----------------------------------------

Ne visada lengva atskirti prabangos prekes nuo normalių prekių. Pavyzdžiui, ikrai Lietuvoje yra prabangus maistas, bet Sachalino saloje jie yra palyginti nebrangūs. Tą patį galima pasakyti ir apie kilimus. Klajoklių gentyse tai įprastas daiktas, tuo tarpu Lietuvoje kilimai – prabangos prekė. Prekių skirstymą į prabangias ir neprabangias apsunkina ir skirtingi šalių pragyvenimo lygiai. Skurdesnėse valstybėse nupirktas naujas automobilis parodo, kad žmogus yra turtingesnis, gali daugiau sau leisti išleisti pinigų, bet turtingose valstybėse tai normalus reiškinys. Ten laikoma, kad tik brangesnis automobilis yra prabangos prekė.

Prabangioms prekėms galima priskirti tas prekes, kurių egzistuojantys pakaitalai yra žymiai pigesni.

Prabangos prekių vartojimas
---------------------------

Prabangių prekių vartojimas skiriasi nuo normalių prekių vartojimo. Augant jų kainai paklausa tarp turtingų žmonių auga dar greičiau (Vebleno efektas), bet smunkant turtingesnių asmenų pajamoms paklausa dar labiau smunka. Taip pat jų kainai mažėjant, jų paklausa tarp turtingų žmonių mažėja dar labiau, o gali visai nukristi (Snobo efektas).

Prabangos prekių apmokestinimas
-------------------------------

Vyriausybės, siekdamos surinkti daugiau mokesčių, kartais apmokestina prabangos prekes.

Prabangių prekių gamyba ir pardavimas
-------------------------------------

Prabangos prekės dažnai turi savo prekinį ženklą. Dažnai jų gamintojai už parduotą prekę gauna daug didesnį pelną negu tokios pačios rūšies normalių prekių gamintojai. Prekės pardavinėjamos atskirose prabangiai įrengtose parduotuvėse, daug dėmesio skiriama pirkėjų aptarnavimui. Dažnai gaminami riboti prabangos prekių kiekiai, taip pabrėžiant jų „elitiškumą".

Taip pat skaitykite
-------------------

* Pirmojo būtinumo prekės
| **Izabelė de Šarjer** |
| --- |
|  |
| Izabelė de Šarjer (1777 m. Jenso Julio portretas) |
| Gimimo vardas | Isabelle-Agneta Elisabeth van Tuyll van Serooskerken |
| Gimė | 1740 m. spalio 20 d.Zioileno pilis, Jungtinės Nyderlandų provincijos |
| Mirė | 1805 m. rugpjūčio 27 d. (64 metai)Kolombjė, Noišatelio kantonas, Šveicarija |
| Tautybė | olandė |
| Sutuoktinis (-ė) | Charles-Emmanuel de Charrière de Penthaz |
|  |
| Veikla | rašytoja, kompozitorė, scenaristė |

**Izabelė de Šarjer** (*Isabelle de Charrière*), pilnas vardas ***Izabelė Agnesa Elizabet van Tioil van Seroskerken*** (*Isabelle-Agneta Elisabeth van Tuyll van Serooskerken*, g. 1740 m. spalio 20 d. – m. 1805 m. rugpjūčio 27 d.) – iš Olandijos kilusi Šveicarijos rašytoja, rašiusi prancūzų ir vokiečių kalbomis. Pasirašinėjo pseudonimais „Belė van Zoilen" (*Belle van Zuylen*), „Zelidė" (*Zélide*), „Abė de la Tūr" (*Abbé de la Tour*). Jos kūriniai XIX a. skatino moterų emancipaciją.

Gimė didikų šeimoje Zioileno pilyje netoli Utrechto. 1771 m. ištekėjo už brolio privataus mokytojo, šveicaro Šarlio Emanuelio Šarjero de Pentazo ir su juo išsikėlė į Šveicariją, Kolombjė miestelį šalia Noišatelio. Daug skaitė, buvo paveikta Žano Žako Ruso, Deni Didro idėjų, todėl pasisakė prieš aristokratiškas privilegijas, moralines konvencijas, religinę ortodoksiją, skurdą, nors revoliucinių idėjų nerėmė.

Izabelė de Šarjer rašė romanus, pamfletus, pjeses, eilėraščius, komponavo muziką. Kaip rašytoja debiutavo 1763 m. anonimiškai išleidusi satyrinį romaną „Aukštuomenė" (*Le Noble*). Kiti žymesni kūriniai: „Trys moterys" (*Trois femmes*, 1797 m.), „Laiškai, rasti ant sniego" (*Lettres trouvées sous la neige*, 1794 m.), „Kalistas, arba laiškai, parašyti Lozanoje" (*Caliste; ou, lettres écrites de Lausanne*, 1786 m.), „Noišatelio laiškai" (*Lettres neuchâteloises*, 1784 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Isabelle de Charriere, *Encyclopaedia Britannica*
2. ↑  Madame de Charrière, *belle-van-zuylen.eu*
| **Gintautas Pranciškus Kamuntavičius** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1942 m. liepos 16 d. (80 metų)Kaunas |
|  |
| Veikla | fizikas |
| Organizacijos | Vytauto Didžiojo universitetas |
| Pareigos | profesorius |
|  |
| Išsilavinimas | fizinių mokslų daktaras |

**Gintautas Pranciškus Kamuntavičius** (g. 1942 m. liepos 16 d. Kaune) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras, Vytauto Didžiojo universiteto profesorius.

Biografija
----------

1965 m. su pagyrimu baigė Vilniaus universitetą, 1968 m. – Vilniaus universiteto Fizikos fakulteto Teorinės fizikos katedros aspirantūrą. 1970 m. apgynė fizikos – matematikos mokslų kandidato disertaciją „Kvantinės lauko teorijos metodų taikymas atominių sluoksnių teorijoje", o 1989 m. Dubnos Jungtinio branduolių tyrimų instituto Teorinės fizikos laboratorijoje (Rusija) – fizikos – matematikos mokslų daktaro disertaciją „Lygtys tapatingų fermionų sistemų banginių funkcijų komponentėms". 1998–1999 m. su Fulbraito stipendija dirbo mokslinį darbą JAV Arizonos universitete.

1968–1990 m. dirbo Fizikos institute. Nuo 1990 m. Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas, 1990–1994 m. Fizikos fakulteto dekanas, 1997–2006 m. – Fizikos katedros vedėjas, nuo 1993 m. profesorius. 2006–2010 m. Gamtos mokslų fakulteto dekanas.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinio darbo svarbiausios sritys – teorinė ir matematinė fizika, atomo branduolio teorija. Sukūrė ir išplėtojo savaime surištųjų kvantinių sistemų, susidedančių iš tapačiųjų dalelių, teoriją. Yra paskelbęs apie 70 mokslo darbų prestižiniuose Lietuvos, buvusios TSRS ir užsienio žurnaluose. Išvertė fizikos (su kitais) ir kvantinės mechanikos vadovėlių.

Bibliografija
-------------

* Visata ir Žmogus, vadovėlis, 2005 m.
* Matematinė fizika, monografija, 2008 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos mokslo potencialas Archyvuota kopija 2014-02-22 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Gamtos mokslų fakulteto dekanas Gintautas Pranciškus Kamuntavičius Archyvuota kopija 2009-05-29 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Gamtos mokslų fakultetas 1990-2010 Archyvuota kopija 2011-05-21 iš Wayback Machine projekto.. K.: Vytauto Didžiojo universitetas, 2011, 36 psl. [žiūrėta 2011 m. gegužės 2 d.]
4. ↑  *Gintautas Pranciškus Kamuntavičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 285 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 15°30′ š. pl. 89°9′ v. ilg.﻿ / ﻿15.500°š. pl. 89.150°r. ilg.﻿ / 15.500; 89.150

| Isabalio ežeras |
| --- |
| Palydovinė fotografijaPalydovinė fotografija |
| Vieta | Gvatemala |
| Plotas | 589,6 km² |
| Kilmė | jūrinė |
| Didžiausias gylis | 18 m |
| Įteka | Poločikas |
| Išteka | Dulsė |
|  |
|  Vikiteka | Isabalio ežeras |

**Isabalio ežeras** (isp. *Lago de Izabal*) arba **Dulsės užutėkis** (*Golfo Dulce*) – didžiausias Gvatemalos ežeras, telkšantis šalies rytuose, Isabalio departamente. Ilgis šiaurės rytų-pietryčių kryptimi 45 km, plotis iki 20 km. Ežeras gan seklus (gylis iki 18 m), krantai žemi, vietomis pelkėti. Vakaruose įteka Poločiko upė, prasidedanti Gvatemalos aukštumose, rytuose išteka Dulsė, per El Golfetės ežerą jungianti Isabalį su Hondūro įlanka.

Ežeras pasižymi didele vandens gyvūnijos įvairove: be įvairių žuvų ir vėžiagyvių, čia taip pat lankosi lamantinai, aštriabriauniai krokodilai, vandens paukščiai.

Isabalio ežero pakrantėje stovi 1652 m. pastatytas San Felipe de Laros fortas.
| Kenaقنا |
| --- |
| *Kenos mečetė* |
|  |
| 

KenaKena

26°10′0″ š. pl. 32°43′0″ r. ilg.﻿ / ﻿26.16667°š. pl. 32.71667°r. ilg.﻿ / 26.16667; 32.71667﻿ (Kena (Egiptas))Koordinatės: 26°10′0″ š. pl. 32°43′0″ r. ilg.﻿ / ﻿26.16667°š. pl. 32.71667°r. ilg.﻿ / 26.16667; 32.71667﻿ (Kena (Egiptas)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Egipto vėliava Egiptas |
| **Muhafaza** | Kenos muchafaza |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 252 883  |
| **Plotas** | 31,6 km² |
| **Tankumas** (2021) | 8 003 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Kena |

**Kena** arba **Kina** (arab. قنا = *Qinā*) – miestas Aukštutiniame Egipte, Nilo dešiniajame krante, 62 km į šiaurę nuo Luksoro. Muchafazos centras. Per miestą eina geležinkelis ir plentas, jungiantis Kairą su Asuanu, taip pat kelias į Safagą. Verčiamasi tekstilės, maisto (cukraus) pramone, amatais (puodininkyste ir kt.). Cukranendrių bei javų auginimas ir prekyba. Yra 1195 m. pastatyta mečetė. Netoli Kenos yra karinė oro bazė bei Denderos archeologinė vietovė.

Istorija
--------

Senovėje dabartinės Kenos vietoje buvo miestas, graikų pirklių pavadintas ***Kenepoliu***. Apie XXIII a. pr. m. e. Nilo kairiajame krante pastatyta deivės Hator šventykla, ilgainiui sunykusi, ji buvo atstatyta valdant Ptolemajams ir romėnų laikais. Kena nuo seniausių laikų buvo žymi savo keramikos dirbiniais, ypač vėsą išlaikančiais akyto molio indais. Kena ilgus amžius buvo svarbi dėl savo geografinės padėties – iš čia eina senas kelias, jungiantis Nilo slėnį su Raudonosios jūros pakrante.

Šaltiniai
---------

1. EGYPT, *citypopulation.de*
2. ↑  EGYPT, *citypopulation.de*
3. EGYPT, *citypopulation.de*
4. ↑  EGYPT, *citypopulation.de*
5. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 205
6. ↑  *Kena (Egiptas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Buvęs Letanovski Mlyno taboras Slovakijoje
Luník IX taboras Košicėje
**Čigonų taboras** (iš ček. *tabor* – 'karinė stovykla, gyvenvietė') – kompaktiška čigonų (romų) gyvenvietė. Paprastai taborais buvo laikomos laikinos čigonų stovyklavietės, bet XX a. vid. jiems tapus sėsliais – nuolatinės čigonų gyvenvietės.

Dabar čigonų taborų gausiausia yra Vidurio ir Rytų Europoje, ypač Balkanų šalyse (Bulgarija, Rumunija, Vengrija, Slovakija, Serbija ir kt.). Taborai yra geto tipo gyvenamosios vietos – jose gyvena vien tik čigonai. Būdinga griežta hierarchinė stratifikacija, skirtingos kilmės ir religijos čigonai tame pačiame tabore gyvena atskirai. Taborai dažniausiai įsikuria didmiesčių priemiesčiuose, nors kartais gali sudaryti atskirus kaimus ar miestelius. Daug kur nelegalios statybos, nors kai kuriuose miestuose čigonams įrengti daugiabučiai. Nuo likusios miesto dalies taborai skiriasi labai didele netvarka (lūšnynas), aukštu nusikalstamumo lygiu. Čigonų taboruose būdingos sudėtingos socialinės problemos – skurdas, bedarbystė, narkomanija.

Didžiausi taborai:

* Stolipinovas (Plovdivas, Bulgarija) – ~20 000
* Deponija (Belgradas, Serbija)
* Luník IX (Košicė, Slovakija)
* Sulukulė (Stambulas, Turkija)
* Šuto Orizari (Skopjė, Makedonija)

Lietuvoje čigonų taboras buvo Vilniuje, Kirtimuose (Vilniaus taboras).
Koordinatės: 55°44′46″š. pl. 22°11′28″r. ilg.﻿ / ﻿55.746°š. pl. 22.191°r. ilg.﻿ / 55.746; 22.191

Lopaičių akmuo su plokščiadugniu dubeniu
**Lopaičių akmuo su plokščiadugniu dubeniu** arba ***Žynių kapinių ribą žymintis akmuo*** – mitologinis akmuo Lietuvoje, Rietavo savivaldybėje, Tverų seniūnijoje, ~3 km į šiaurės rytus nuo Tverų, Ruškio kraštovaizdžio draustinyje, Lopaičių šventvietėje. Yra ~200 m į šiaurės rytus nuo Lopaičių piliakalnio, netoli Aitralės slėnio šlaito, šalia akmens, vadinamo „Žynio kapu".

Tai žmogaus apdorotas rausvas stambiagrūdis netaisyklingo cilindro pavidalo granitinis akmuo. Jis maždaug 1,1x1,2 m dydžio, vos pailgas rytų–vakarų kryptimi, 0,6-0,8 m aukščio. Akmens viršutinėje plokštumoje, kiek arčiau rytinio krašto yra nebaigtas kalti, maždaug 33x25 cm dydžio ir iki 9 cm gylio dubuo, o akmens šonuose, maždaug iki 45 cm aukščio, matyti tašymo žymės. Akmuo kiek apskeldėjęs.

Akmuo patenka į Lopaičių pažintinio tako trasą. Jo aplinka sutvarkyta, pastatyta informacinė lenta, akmuo gausiai lankomas turistų, kurie čia degina žvakutes, palieka aukas.[1]

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Objekto Nr. 38401 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
|  |
| --- |
| Gintautas Jurgis Plungė |
| Pilnas vardas | Gintautas Jurgis Plungė |
| Šalis | Lietuvos vėliava Lietuva |
| Gimė | 1938 m. sausio 22 d. (85 metai) Utenoje |
| Titulas | tarptautinis arbitras (IA) |
| FIDE reitingas | 2035 (2015 m.) |
| Aukščiausias reitingas | 2220 (1997 m. sausis) |

**Gintautas Jurgis Plungė** (g. 1938 metų sausio 22 d. Utenoje) – Lietuvos šachmatininkas, šachmatų treneris, tarptautinis arbitras, Lietuvos šachmatų federacijos Teisėjų komisijos pirmininkas.

Biografija
----------

Užaugo mokytojų šeimoje. Vyresnioji sesuo tapo pedagoge. Trys jaunesnieji broliai - sportininkai. Po karo šeima persikėlė į Panevėžį (iš ten kilusi visa giminė). Čia vaikai baigė mokyklą. Šachmatais žaisti išmokė tėvas. Vilniaus universitete, Ekonomikos fakultete Gintautas baigė ekonomikos studijas. 

Kurį laiką dirbo ekonomistu. 1969 metais aktyviai žaidžiantis šachmatais buvo pakviestas dirbti treneriu Panevėžio vaikų ir jaunių žaidimų sporto mokykloje. Vėliau dirbo Alytaus sporto mykloje. 1972 metais su lietuvių komanda tapo Europos korespondencinių šachmatų taurės nugalėtoju. Pradėjęs dirbti treneriu, žaidimo šachmatais teko atsisakyti dėl vaikų treniruočių praleidus ne vienerias šachmatų varžybas. Kurį laiką buvo Lietuvos moksleivių rinktinės antruoju treneriu, nuo 1981 iki 1986 metų - vyriausiuoju treneriu. Geriausius šalies moksleivius ruošdavo sporto stovyklose dalyvauti Sovietų Sąjungos spartakiadose. Vienerius metus buvo Lietuvos moksleivių sporto centro vyriausiuoju treneriu.

Nuo 1994 metų Šiaulių sporto mokyklos "Dubysa" treneris. Auklėtiniai: 

* didmeistrė Viktorija Čmilytė (jos namuose ją nuo 11,5 metų treniravo penkerius su puse metų)
* Tauras Narmontas – 2007 metų Lietuvos jaunių šachmatų čempionas
* Evelina Šaulytė (g. 1991 m.) – Lietuvos jaunių čempionė
* Gabrielė Šaulytė (g. 1990 m.) – Lietuvos jaunių čempionė.

1994 metais tapo tarptautiniu arbitru ir teisę teisėjauti tarptautiniuose šachmatų turnyruose. 1995 metais tapo Lietuvos nusipelniusiu treneriu. 

Tebežaidžia šachmatais iki šiol, dalyvauja senjorų varžybose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  FIDE: Gintautas Jurgis Plungė
2. ↑  Gintautas Jurgis Plungė (chess-db.com)
3. ↑  Šachmatų žvaigždžių ugdytojas
Apytikslė Kengyro stovyklos Kazachstane vieta
 **1954 m. Kengiro sukilimas** – nepavykęs politinių kalinių sukilimas ypatingajame Gulago lageryje „Steplag".

1954 m. gegužės 17 d. viename Steplago skyriuje malšinant kalinių neramumus buvo nušauta 18 ir sužeista 70 kalinių. Pasipiktinę tokiu administracijos žiaurumu, kaliniai sukilo. Sukilę kaliniai (tik politiniai, nes kriminaliniai buvo tučtuojau išvežti iš lagerio) pareikalavo sutrumpinti bausmės laiką, paleisti šeimas iš tremties, įvesti 8 valandų darbo dieną ir kt. Sukilimui vadovavo išrinktas komitetas, jo pirmininkas buvo buvęs pulkininkas Kuznecovas. Komitete dalyvavo ir lietuvis teisininkas Juozas Kondratas. J. Kondratas, SSC narys, tyręs lagerio administracijos nusikaltimus.

Dėl kalinių sukilimo nutrūko gamyklų ir elektrinės statybos, kuriose dirbo kaliniai. Kadangi Gulago valdžia sutiko patenkinti tik kai kuriuos buitinius reikalavimus, vakarų ukrainiečių ir lietuvių vadovaujami kaliniai sukilimą nutraukti atsisakė. SSRS vidaus reikalų ministro S. Kruglovo įsakymu birželio 26 d. ne mažiau kaip 1700 MVD kareivių su 5 tankais ir 98 tarnybiniais šunimis įsiveržė į sukilėlių užimtą lagerį ir sukilimą numalšino, nužudę mažiausiai 43 kalinius (liudininkų parodymais žuvusiųjų buvo apie 500).

Išnašos
-------

1. ↑  *Edvardas Burokas.* Krauju rašyta istorija. puslapis 48, 86. Archyvuota kopija 2016-03-10 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Oficialiais duomenimis 37 kaliniai žuvo malšinant sukilimą ir 6 sukilimo vadovai buvo sušaudyti.
3. ↑  Anne Applebaum. Gulago istorija. Vilnius : Baltos lankos, 2009, ISBN 978-9955-23-288-9, 492 p.
| **Gintautas Misevičius** |
| --- |
| Gimė | 1940 m. lapkričio 1 d. (82 metai)Kaunas |
|  |
| Veikla | matematikas |
| Organizacijos | Vilniaus universitetas |
| Pareigos | docentas |
|  |
| Išsilavinimas | fizinių mokslų daktaras |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Gintautas Misevičius** (g. 1940 m. lapkričio 1 d. Kaune) – Lietuvos matematikas, fizinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

1963 m. baigė Vilniaus universitetą. 1972 m. fizikos ir matematikos mokslų kandidatas.

Nuo 1963 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1982 m. docentas. 1974–1977 m. – Bužumbūros pedagogikos universiteto Matematikos katedros vedėjas.

Mokslinė veikla
---------------

Tyrimų svarbiausia sritis – tikimybinė skaičių teorija: dvimačių torų endomorfizmų ribinės teoremos, Rymano dzeta funkcijos skirstinių ribinės teoremos įvairiose erdvėse.

Bibliografija
-------------

* Tikimybių teorijos ir matematinės statistikos pagrindai, su kitais 1990 m.
* Matematika. Intensyvaus mokymo su kompiuteriu kursas, 2 d. su kitais, 1997 m.
* Aukštoji matematika, su kitais, 1999 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Gintautas Misevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 213 psl.
Koordinatės: 60°10′ š. pl. 150°15′ v. ilg.﻿ / ﻿60.167°š. pl. 150.250°r. ilg.﻿ / 60.167; 150.250

Kenajaus pusiasalis žemėlapyje
**Kenajaus pusiasalis** (angl. *Kenai Peninsula*) – pusiasalis pietų Aliaskoje (JAV), tarp Kuko ir Princo Viljamo įlankų, išsikiša į Aliaskos įlanką. Plyti piečiau Ankoridžo. Ilgis apie 240 km, didžiausias plotis apie 210 km. Pietrytiniai krantai labai vingiuoti, fjordiniai. Šiaurės vakarinėje dalyje – žemuma, pietrytinėje – Kenajaus kalnai; didžiausias aukštis 2014 m (kitur nurodoma 1884 m). Kalnuose yra ledynų. Telkšo Tustumenos, Skilako ežerai, teka Kenajaus upė, pagal kurią pusiasalis ir pavadintas. Didžiojoje Kenajaus pusiasalio dalyje veši spygliuočių miškai. Įsteigta saugomų teritorijų (pagrindinė – Kenajaus fjordų nacionalinis parkas).

Šiaurės vakaruose vystoma žemdirbystė (auginami javai, bulvės, daržovės, veisiami galvijai). Kuko įlankos krante gaunama nafta, gamtinės dujos, prie Homerio kasamos akmens anglys. Miško pramonė, žvejyba.

Pusiasalio kraštovaizdis
Didžiausias pusiasalio miestas – Siuardas.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 205
2. 1 2 3  *Kenai pusiasalis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kenajaus pusiasalis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Cordyceps sinensis** |
| --- |
| Kininis kordicepsas (*Cordyceps sinensis*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Aukšliagrybūnai  *( Ascomycota)* |
| Klasė: | Aukšliagrybiai  *( Ascomycetes)* |
| Eilė: | Hipokrėjiečiai  *( Hypocreales)* |
| Šeima: | *Clavicipitaceae*  *( Clavicipitaceae)* |
| Gentis: | Kordicepsas  *( Cordyceps)* |
| Rūšis: | Kininis kordicepsas  *( Cordyceps sinensis)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Kininis kordicepsas** (*Cordyceps sinensis*) – parazitinių grybų rūšis, priklausanti aukšliagrybūnų (*Ascomycota*) skyriui. Paplitęs Himalajų kalnuose, apie 3-5 km aukštyje (Tibete, Nepale, Butane, Kinijos aukštikalnėse, šiaurės Indijoje).

Kininis kordicepsas – tai parazitinis grybas, parazituojantis ant *Thitarodes* genties drugių lervų, taip pat kartais ant skruzdžių ir kitų požeminių vabzdžių. Grybo spora patenka ant kūno, padengia jį grybiena ir minta gyvūno syvais. Gyvūnas žūsta ir yra mumifikuojamas. Vasarą nuo gyvūno užpakalinės dalies grybas išaugina 5-15 cm ilgio vaisiakūnį, kuris išlenda į žemės paviršių ir išbarsto sporas.

Kininis kordicepsas nuo seno žinomas kinų, tibetiečių, nepaliečių liaudies medicinoje. Tibetietiškai vadinamas *jarca gunbu* (དབྱར་རྩྭ་དགུན་འབུ་), kiniškai *dong chong xia cao* (冬虫夏草), nepalietiškai *jarčagumba* (यार्शागुम्बा), hindi kalba *Keeda Jadi*. Visi šie pavadinimai kilę iš tibetiečių kalbos ir reiškia – „žiemą kirminas, vasarą augalas". Kordicepso rinkimas yra svarbus daugelio Azijos aukštikalnių gyventojų verslas (Nepale už 1 kg mokama 30-60 tūkst. Nepalo rupijų, Kinijoje – 10-60 tūkst. juanių). Grybo preparatai naudojami letargijos, vėžio ir kt. ligų gydimui, kaip afrodiziakas.

Mumifikuota lerva ir iš jos augantis kininio kordicepso vaisiakūnis
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Eugenijus Spontisrus. *Евгений Спонти*** |
| --- |
| Gimė | 1866 m. gruodžio 13 d.Sankt Peterburge |
| Mirė | 1931 m. kovo 17 d. (64 metai)Minske |
|  |
| Veikla | italų kilmės Rusijos ir Lietuvos politinis veikėjas |
| Partija | 1892 m. Lietuvos socialdemokratų partija |

**Eugenijus Spontis** (rus. *Евгений Спонти*, 1866 m. gruodžio 13 d. Sankt Peterburge – 1931 m. kovo 17 d. Minske) – italų kilmės Rusijos ir Lietuvos politinis veikėjas.

Biografija
----------

1887 m. baigė Petrapilio karo mokyklą. 1887–1889 m. tarnavo jaunesniuoju karininku Vilniuje, Troicko pulke, priklausė *narodovolcų* būreliui. 1889 m. išėjo iš karo tarnybos.

1892–1893 m. organizavo socialdemokratų grupę, kuri vėliau įsiliejo į Lietuvos socialdemokratų partiją ir Lietuvos darbininkų sąjungą. Prasidėjus areštams, išvyko į Maskvą.

1893–1894 m. Maskvoje priklausė marksistinei *Darbo išvadavimo sąjungos* grupei. 1894–1895 m. dirbo Maskvos darbininkų sąjungoje. 1895 m. išvyko į užsienį, bendradarbiavo su Lenkijos socialdemokratais. 1895 m. pabaigoje Varšuvoje suimtas, iki 1899 m. gyveno tremtyje Archangelske. 1905–1907 m. revoliucijos dalyvis, vėliau iš politinės veiklos pasitraukė.
| Dauliūnų piliakalnis |
| --- |
| Dauliūnų piliakalnis iš šiaurės rytų pusės |
| 

Dauliūnų piliakalnisDauliūnų piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°45′27.7″ š. pl. 25°36′40.6″ r. ilg.﻿ / ﻿55.757694°š. pl. 25.611278°r. ilg.﻿ / 55.757694; 25.611278Koordinatės: 55°45′27.7″ š. pl. 25°36′40.6″ r. ilg.﻿ / ﻿55.757694°š. pl. 25.611278°r. ilg.﻿ / 55.757694; 25.611278 |

 |
| Vieta | Rokiškio rajonas |
| Seniūnija | Jūžintų seniūnija |
| Aukštis | 7-12 m |
| Plotas | 19x17 |
| Naudotas | Piliakalnis datuojamas I tūkst. |
| Žvalgytas | 1949 m. ir 1970 |
| Registro Nr. | AR919 / 5606 /A549P |

Dauliūnų piliakalnis iš šiaurės pusės
**Dauliūnų piliakalnis su gyvenviete**, vadinamas *Ožnugariu* – piliakalnis ir gyvenvietė Rokiškio rajono savivaldybės teritorijoje, į pietvakarius nuo Dauliūnų kaimo Jūžintų seniūnija. Pasiekiamas keliu Jūžintai – Duokiškis pavažiavus 650 m už Dauliūnų, yra 50 m į dešinę šiaurėje.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas ilgos siauros kalvos rytinėje dalyje. Aikštelė keturkampė, pailga rytų – vakarų kryptimi, 19x17 m dydžio. Jos vakariniame krašte supiltas 0,6 m aukščio, 14 m pločio pylimas, kurio išorinis 2,2 m aukščio šlaitas leidžiasi į 11 m pločio, 1,5 m gylio griovį. Rytiniame aikštelės krašte yra 0,2 m aukščio, 6 m pločio pylimas. 0,8 m žemiau jo yra 35 m ilgio terasa. Šlaitai statūs, 7-12 m aukščio.

Piliakalnis apardytas arimų, apaugęs medžiais.

Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 11000 m².

Tyrimai
-------

1949 m. ir 1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Pietinėje papėdėje, 1 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta lipdytos brūkšniuotos keramikos.

Dauliūnų piliakalnis iš pietų pusės

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Radžionių piliakalnis 3 km | Baušiškių piliakalnis 11 km | Petrešiūnų piliakalnis 11 km  Mielėnų piliakalnis 20 km |  |
| Juodonių piliakalnis 10 km  Bugailiškių piliakalnis 22 km |  | Antažiegės piliakalnis 11 km  Morkūnų piliakalnis 18 km |
| Aluotų piliakalnis 20 km | Degėsių piliakalnis 10 km  Šeimyniškių piliakalnis 11 km | Avižių piliakalnis 10 km  Vosgėlių piliakalnis 9 km |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 52 (Nr. 146).

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.167

Nuorodos
--------

* Lietuvos piliakalniai. Dauliūnai