recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Bolboschoenus maritimus**Apsauga: 3(R) – Reta rūšis |
| --- |
| Pajūrinis liūnmeldis (Bolboschoenus maritimus)Pajūrinis liūnmeldis (*Bolboschoenus maritimus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Lelijainiai  *( Liliopsida)* |
| Šeima: | Viksvuoliniai  *( Cyperaceae)* |
| Gentis: | Liūnmeldis  *( Bolboschoenus)* |
| Rūšis: | Pajūrinis liūnmeldis  *( Bolboschoenus maritimus)* |

 |

**Pajūrinis liūnmeldis** (*Bolboschoenus maritimus*) – viksvuolinių (*Cyperaceae*) šeimos žolinis vandens augalas. Paplitęs daugiausia vidutinių platumų ir tropinėje Eurazijoje, Šiaurės Amerikoje, vietomis Afrikoje, Okeanijoje.

Stiebas 10–115 cm aukščio, laibas, status arba lenktas. Šakniastiebis 5–20 mm skersmens, turi palaipas. Rudenį palaipų galuose susidaro 1–2 cm skersmens gumbeliai, iš kurių pavasarį išauga nauji augalai. Lapai 2–7,5(9,5) mm pločio, paprastieji, kardiški, be liežuvėlio. Žiedyną (skėtį), susidariusį ant ilgo žiedkočio, sudaro 1–10 žiedų. Vaisius plokščias, 3 mm skersmens.

Auga upių, ežerų pakrantėse, šlapynėse, senvagėse, dažnai druskinguose ir pusiau druskinguose vandenyse. Lietuvoje pajūrinis liūnmeldis labai retas, įtrauktas į Raudonąją knygą.

* PožymiaiPožymiai
* ŽiedynasŽiedynas
* Augavietė (JAV, Kalifornija)Augavietė (JAV, Kalifornija)

Šaltiniai
---------

1. ↑



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pajūrinis liūnmeldis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Simonas Berentas** (lenk. *Szymon Berent*, 1585 m. Braunsbergas, dab. Branevas, Lenkija – 1649 m. gegužės 16 d. ten pat) – SJ, Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės kultūros veikėjas.

Biografija
----------

Prūsų kilmės. Nuo 1600 m. jėzuitas. 1602-1611 m. mokėsi Vilniaus, Braunsbergo ir Nesvyžiaus kolegijose.

Braunsbergo kolegijoje 1614-1617 m. dėstė filosofiją, 1619-1621 m. Vilniaus akademijoje dėstė hebrajų kalbą, matematiką ir moralės teologiją. Garsėjo kaip pamokslininkas. Dirbo Lietuvos didžiojo kanclerio Albrechto Stanislovo Radvilos dvare (1626-1634 m. kapelionas), vėliau buvo karalaičio Aleksandro Karolio Vazos nuodėmklausiu. 1641-1646 m. popiežiaus seminarijos prefektas Braunsberge.

Braunsberge išleido anoniminius kūrinius: „Jėzaus vardo litanija" (lot. *Litaniarium de Nomine Jesu…* 8 balsams, 1638 m.), „Palaimintosios Mergelės Marijos litanija" (*Litaniarium Lauretanarum de B. Virgine Maria…* 8 balsams, 1639 m.); abu leidiniai dingę.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Simonas Berentas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 80 psl.
| **Eryngium maritimum**Apsauga: 1(E) – Prie išnykimo ribos |
| --- |
| Pajūrinė zunda (*Eryngium maritimum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Šeima: | Salieriniai  *( Apiaceae)* |
| Gentis: | Zunda  *( Eryngium)* |
| Rūšis: | Pajūrinė zunda  *( Eryngium maritimum)* |

 |

**Pajūrinė zunda** (*Eryngium maritimum*) – salierinių (*Apiaceae*) šeimos dvimetis arba daugiametis augalas. Paplitusi įvairiuose pasaulio pajūriuose (išskyrus subpoliarinio ir poliarinio klimato juostas).

Augalas 30–40 cm aukščio, pilkšvas. Stiebas šakotas. Turi labai ilgą šaknų sistemą. Lapai ištisiniai arba skiautėti, dygliuotais dantytais kraštais. Žiedai smulkūs, melsvi arba balti, susitelkę galvutėmis, 12–14 mm ilgio. Zunda žydi nuo birželio iki rugpjūčio. Vaisius – žvynuotas skeltavaisis. Dauginasi sėklomis.

Pajūrinė zunda auga pajūrio smėlynuose, kopose. Šviesomėgė. Lietuvoje labai reta rūšis, įtraukta į Raudonąją knygą, sutinkama tik Kuršių nerijos pajūryje (Nidos, Preilos ir Pervalkos ruože). Seniau augo ir prie Palangos, bet nebeaptinkama jau daugiau bei 30 metų. Nyksta dėl skynimo, šernų rausimosi. Sunkiai įveisiama.

* PožymiaiPožymiai
* ŽiedynasŽiedynas
* KerasKeras
* Augavietė (Nyderlandai)Augavietė (Nyderlandai)

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2015-02-16 iš Wayback Machine projekto.



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pajūrinė zunda** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Diana Varnaitė** |
| --- |
| Gimė | 1968 m. vasario 15 d. (55 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | paveldosaugininkė, istorikė |
|  |
| Alma mater | 1991 m. Vilniaus universitetas |

**Diana Varnaitė** (g. 1968 m. vasario 15 d. Vilniuje) – Lietuvos paveldosaugininkė ir istorikė.

Biografija
----------

1986 m. baigė Vilniaus 9-ąją vidurinę mokyklą. 1986–1991 m. studijavo Vilniaus universiteto Istorijos fakultete.

1989–1991 m. Vilniaus 1-ųjų vaikų namų jaunesnioji medicinos sesuo, auklėtojos padėjėja. 1991–1992 m. Kultūros paveldo centro jaunesnioji mokslo darbuotoja, 1992–1993 m. šio centro vyriausioji istorikė, istorikų grupės vadovė. 1993–1995 m. LR kultūros paveldo inspekcijos vyriausioji inspektorė, Istorijos paminklų skyriaus viršininkė, vėliau laikinai ėjo Archeologijos paminklų skyriaus viršininkės pareigas. 1995–1997 m. Valstybinės paminklosaugos komisijos vyriausioji specialistė.

1997–2005 m. LR Kultūros mininterijos Kultūros vertybių apsaugos departamento direktorė. Nuo 2005 m. dirba dėstytoja valandininke Vilniaus universiteto Istorijos fakultete. 2006–2008 m. dirbo Lietuvos muziejų asociacijoje projekto „XXI amžiaus muziejininkų kompetencijos ir gebėjimų ugdymas" stebėtoja. 2007–2008 m. Lietuvos restauratorių sąjungos pirmininkė. Nuo 2008 m. Kultūros paveldo departamento prie Kultūros ministerijos direktorė.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2015-01-23 iš Wayback Machine projekto.
| Tėrvetė |
| --- |
|  Tėrvetė ties Tervete |
| **Ilgis** | 68 km |
| **Baseino plotas** | 440 km² |
| **Ištakos** | Ukrų valsčius |
| **Žiotys** | Švėtė |
| **Šalys** | Latvija |

**Tėrvetė** (latv. *Tērvete*) – upė pietų Latvijoje, Žiemgaloje; Švėtės kairysis intakas. Prasideda Ukrų valsčiuje, netoli Latvijos ir Lietuvos valstybių sienos, į vakarus nuo Žagarės. Teka šiaurės rytų kryptimi Žiemgalos žemuma. Prateka Duobelės ir Jelgavos savivaldybes. Įteka į Švėtę į vakarus nuo Vilcės.

Intakai:

* Cerpainė, Svepainė, Skujainė, Egluonė (kairieji)
* Rengė, Ailės upelis, Elytės griovys, Suodytė, Brambergės upelis (dešinieji)

Upės metinis nuotėkis 0,08 km³. Tėrvetės vaga vietomis sureguliuota. Gyvenvietės prie Tėrvetės: Bukaišiai, Zelmeniai, Tėrvetė, Zalienekai, Zemgalė.

Upėvardis, tikėtina, kad finougrizmas (gretimas su estiškais vietovardžiais *Tarwest, Tervest, Tarvastu*, karelų *Tervalambi, Tervajärvi*), galimai susijęs su suom. *tarvas* („laukinis jautis, bulius").

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 344
| **Simonas Gorskislenk. *Szymon Górski*** |
| --- |
| Gimė | 1817 m.Suražas, Rusijos imperija |
| Mirė | 1885 m. (~68 metai)Kaunas, Rusijos imperija |
|  |
| Veikla | architektas, inžinierius |

Kauno žydų ligoninė.
**Simonas Gorskis** (lenk. *Szymon Górski*) (1817 m. Suraže, Rusijos imperijoje – 1885 m. Kaune, Rusijos imperijoje) – architektas ir inžinierius dirbęs Kaune ir Kauno gubernijoje.

Biografija
----------

Gimė 1817 m. bajorų šeimoje. Baigė Balstogės gimnaziją, vėliau šiame mieste dirbo magistrato statybų ir transporto komisijoje. Atsikraustęs gyventi į Kauną, čia projektavo įvairius pastatus. 1865 m. pagal jo projektą buvo pastatyta Kauno Hausmano sinagoga. 1870 m. pagal jo projektą pastatyta Kauno žydų ligoninė. 1876 m. *Nikolajaus prospekte* (dabartinės Laisvės alėjos 103 namas) buvo pastatyti Kauno apygardos teismo rūmai. Taip pat pastatytas privatus *Leontinos Pašoldt* namas (Laisvės alėjoje 37). 1879 m. pastatyti privatūs G. Frumkino namai (Maironio g. 22). 1883 m. pagal jo projektą sutvarkytas miesto parkas.

Nuorodos
--------

* Laisvės alėjos metamorfozės (XIX a. pab.–XXI a. pr.) : I dalis Archyvuota kopija 2021-03-06 iš Wayback Machine projekto..

Literatūra
----------

* Lukšionyte-Tolvaišiene Nijole, „Gubernijos laikotarpis Kauno architektūroje: svarbiausi pastatai ir jų kūrėjai (1843–1915)", Kaunas 2001, ISBN 9986501814
Diamond Aircraft Industries| Diamond DA 20 Katana |
| Pramonė | *Aerospace* |
| Produkcija | Bendroji aviacijaLabai lengvi reaktyviniai lėktuvai |
| Darbuotojų | 2000 |
| Tinklalapis | Diamondaircraft.com |

Diamond HK36 Super Dimona
**Diamond Aircraft** – Austrijos aviacijos pramonės bendrovė įsikūrusi Vyner Noištate mieste.

Ji įsteigta 1981 m. Nuo 1989 m. firmos savininkas yra vokietis Christian'as Dries'as.

Iš viso buvo pagaminta per 3500 lėktuvų (2005 m. duomenys). Bendrovėje dirba per 1000 darbuotojų. „Diamond Aircraft" yra trečia pagal dydį vienmotorių lengvųjų lėktuvų gamintoja pasaulyje.

Lėktuvų modeliai
----------------

Diamond Aircraft gamina vienmotorius bei dvimotorius lėktuvus, kuriuose yra 2–4 sėdimos vietos:

* Diamond HK36 Super Dimona;
* Diamond DA20 Katana – dvivietis lėktuvas;
* Diamond DA40 Diamond Star – keturvietis lėktuvas;
* Diamond DA42 „Twin Star" – dvimotoris dvivietis lėktuvas.
* Diamond DA62 – dvimotoris šešiavietis lėktuvas.

Šaltiniai
---------

1. ↑

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Diamond Aircraft** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Diamond Aircraft tinklalapis
*
Koordinatės: 55°32′42.33″ š. pl. 21°56′49.69″ r. ilg.﻿ / ﻿55.5450917°š. pl. 21.9471361°r. ilg.﻿ / 55.5450917; 21.9471361

|  Pajūralio šv. Joakimo bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Telšių |
| **Dekanatas** | Šilalės |
| **Savivaldybė** | Šilalės rajonas |
| **Gyvenvietė** | Pajūralis |
| **Statybinė medžiaga** | plytų mūras |
| **Pastatyta** | 1908 m. |

 *Kitos reikšmės – Šv. Joakimo bažnyčia.*
**Pajūralio šv. Joakimo bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Pajūralio miestelyje, Šilalės rajone, 3 km į pietvakarius nuo Kvėdarnos. Turi neogotikos ir neoklasicizmo bruožų.

Istorija
--------

Liudvikas Pilsudskis Pajūralyje 1750 m. pastatė bažnyčią (XIX a. pabaigos bažnytiniuose kalendoriuose, supainiojus su Tauragės Pajūriu, neteisingai nurodyta 1569 m. vėliau, dėl korektūros klaidos – 1509 m.). Iš pradžių nuolatinio kunigo neturėjo. Po 1834 m. bažnyčia gerokai remontuota, pastatyta klebonija, įsigyti vargonai. Už 1863 m. sukilimo rėmimą filialistas Petras Mačinskas ištremtas į Sibirą (mirė 1893 m.). 1889, 1890 m. Rusijos valdžia neleido remontuoti bažnyčios.

1893 m. ji sudegė. Valdžia neleido statyti laikinos. Kunigas Kazimieras Žagrakalys laikiną bažnyčią įrengė klebonijoje. Už altoriaus (be leidimo) įrengimą K. Žagrakalys nubaustas 250 rb (caro manifestu bausmė dovanota). Prašyta leidimo statyti naują medinę bažnyčią (archit. Piotro Serbinovičiaus projektas). Kauno gubernatorius nusprendė, kad Pajūralyje bažnyčia nereikalinga.

1903 m. suprojektuota mūrinė. Pajūralio savininkui Vladislovui Pliateriui 1905 m. pavyko gauti leidimą statyti bažnyčią savo lėšomis. Pastatyta 1906–1908 m. 1928 m. įkurta parapija. 1942 m. gelžbetonio tvora apjuostas šventorius. 2014 m. perdažytas bažnyčios vidus, sudėtos medinės grindys

Architektūra
------------

Bažnyčia turi neogotikos ir neoklasicizmo bruožų, stačiakampio plano, vienabokštė. Įrengti 4 altoriai. Šventorius aptvertas. Kapinėse palaidotas Pajūralio klebonas Julius Budrikis (1912–1984 m.), 1956–1959 m. ištremtas ir savanoriškai pasilikęs tremtyje.

Galerija
--------

* Priekio fragmentasPriekio fragmentas
* Vienbokštė bažnyčiaVienbokštė bažnyčia
* Pusapvalė apsidėPusapvalė apsidė
* Prie bažnyčios – balta tvoraPrie bažnyčios – balta tvora

Literatūra
----------

* Kazys Žąsytis. *Kvėdarnos parapijos istorija''*. - 2002. Šiauliai.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pajūralio šv. Joakimo bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Pajūralio šv. Joakimo parapija (vyskupijos informacija)
* Pajūralio šv. Joakimo bažnyčia (*panoramas.lt*)
| Lafajetas*Lafayette* |
| --- |
|        |
| *Miesto centras* |
|  |
| 

LafajetasLafajetas

30°13′0″ š. pl. 92°02′0″ v. ilg.﻿ / ﻿30.21667°š. pl. 92.03333°r. ilg.﻿ / 30.21667; 92.03333﻿ (Lafajetas (Luiziana))Koordinatės: 30°13′0″ š. pl. 92°02′0″ v. ilg.﻿ / ﻿30.21667°š. pl. 92.03333°r. ilg.﻿ / 30.21667; 92.03333﻿ (Lafajetas (Luiziana)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-6)------ vasaros: (UTC-5) |
|  |
| **Valstybė** | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos |
| **Valstija** | Luiziana Luiziana |
| **Apygarda** | Lafajeto parapija |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1824 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 120 623  |
| **Plotas** | 139,6 km² |
| **Tankumas** (2010) | 864 žm./km² |
| **Altitudė** | 11 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Lafajetas |

**Lafajetas** (angl. *Lafayette*) – miestas Jungtinių Amerikos Valstijų pietuose, Luizianos valstijoje, 185 km į šiaurės vakarus nuo Naujojo Orleano, prie Vermiliono upės, kuri jungia Lafajetą su Kranto kanalu. Administracinės parapijos centras. Yra oro uostas. Plentai į Šrivportą, Baton Ružą, Hiustoną, Morgan Sitį. Lafajetas yra svarbus naftos ir dujų gavybos centras (bendrovė „Heymann Oil Center"). Taip pat vystoma tekstilės, maisto (cukraus) pramonė, virvių, taros, juvelyrinių dirbinių gamyba. Veikia Pietvakarių Luizianos universitetas (įkurtas 1898 m.), miesto muziejus, gamtos istorijos muziejus ir planetariumas.

Gyventojai
----------

2010 m. 68,23 % miesto gyventojų buvo baltieji, 28,51 % – afroamerikiečiai, 1,44 % – azijiečiai, 7,88 % – įvairių rasių lotynoamerikiečiai. 84,2 % gyventojų namie vartojo anglų kalbą, 11,5 % – prancūzų.

Lafajetas yra svarbus kadžunų etnokultūrinės bendruomenės centras.

Istorija
--------

XVIII a. 7 dešimtmetyje indėnų atakapų žemėse ėmė kurtis išeiviai iš Akadijos. 1824 m. prie Vermiliono jie įkūrė Vermilionvilį. Plėtotas cukranendrių auginimas. Miesto teisės suteiktos 1836 m. o 1884 m. miestas pervadintas generolo Mari Žozefo de La Fajeto garbei. XX a. vid. suklestėjo dėl naftos gavybos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lafayette*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007
2. ↑
3. ↑  *Niles' Weekly Register*, BALTIMORE, June 26, 1824; LAFAYETTE
| **Nijolė Budrytė** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1946 m. kovo 22 d. (77 metai)Šiauliai |
|  |
| Veikla | pedagogė, Lietuvos ir Šiaulių miesto savivaldybės visuomenės bei politinė veikėja. |
| Partija | Lietuvos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | Šiaulių pedagoginis institutas |

**Nijolė Budrytė** (g. 1946 m. kovo 22 d. Šiauliuose) – pedagogė, Lietuvos ir Šiaulių miesto visuomenės bei politinė veikėja.

Biografija
----------

Baigė Šiaulių pedagoginį institutą, logopedė defektologė.

Šiaulių miesto vaikų globos namų logopedė specialioji pedagogė.

Nuo 1995 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Šiaulių skyriaus narė, nuo 1998 m. skyriaus tarybos narė. Nuo 1996 m. Lietuvos socialdemokračių moterų sąjungos narė, 1998–2001 m. Šiaulių skyriaus pirmininkė.

2000–2003 m. 2003–2007 m. ir nuo 2011 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narė,  nuo 2001–2003 m. Etikos komisijos pirmininkė.

Vadovėlių ir metodikų autorė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai[neveikianti nuoroda]
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 *Kitos reikšmės – Seccu (reikšmės).*
Seccu žemė Japonijos žemėlapyje
**Seccu žemė** (摂津国, *Settsu no kuni*) – senosios Japonijos žemė, kurios vietoje dabar yra rytinė Hiogo prefektūros ir šiaurinė Osakos prefektūros dalys. 

Svarbiausiu Seccu miestu buvo Osaka, kuriame buvo pastatyta Osakos pilis. Sengoku laikotarpiu, Seccu ir kaimynines Idzumio bei Kavačio žemes valdė Mijošio klanas, tačiau vėliau valdžią perėmė Oda Nobunaga. Vėliau žemes valdė Tojotomis Hidejošis, tačiau Išidai Micunariui pralaimėjus Sekigaharos mūšį, šios žemės buvo atiduotos Tokugavos Iejasu giminaičiams.

Senosios Japonijos žemės

Akis |
Ava |
Ava |
Avadžis |
Bingo |
Bičiu |
Bidzenas |
Bungo |
Budzenas |
Cušima |
Čikugo |
Čikudzenas |
Čišima |
Deva |
Ečigas |
Ečidzenas |
Ečiū |
Harima |
Hida |
Higas |
Hitačis |
Hidaka |
Hidzenas |
Hokis |
Hiūga |
Iburis |
Idzu |
Idzumas |
Idzumis |
Iga |
Ijas |
Ikis |
Inaba |
Isė |
Išikaris |
Ivamis |
Jamaširas |
Jamatas |
Jošinas |
Kaga |
Kajus |
Kavačis |
Kadzusa |
Kijis |
Kitamis |
Koudzukė |
Kuširas |
Mikava |
Mimasaka |
Minas |
Musašis |
Mucu |
Nagatas |
Nemuras |
Notas |
Okis |
Omis |
Ošima |
Osumis |
Ovaris |
Sadas |
Sagamis |
Sanukis |
Sacuma |
Secu |
Suou |
Suruga |
Šima |
Šimousa |
Šimocukė |
Šinanas |
Širibešis |
Tadžima |
Tamba |
Tangas |
Tešis |
Tokačis |
Tosa |
Toutoumis | 
Vakasa
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Pajūralio dvaras |
| --- |
| Vieta | Pajūralis |
| Įkurtas | XVIII a. pradžia |
| Bajorų giminės | Grigorijus Voiniatas,Magnovskis,Ruščikas,Stongvilovičius,Pilsudskis,Kazimieras Plateris,Vladislovas Plateris,Juozas Masaitis |

**Pajūralio dvaras** – dvaras, buvęs Pajūralyje.

Istorija
--------

Minimas nuo XVIII a. pradžios. 1606 m. dvaras priklausė Grigorijui Voiniatui, vėliau jį valdė Magnovskis, Ruščikas, Stongvilovičius, Pilsudskis. Pastarasis 1842 m. perdavė Stemplių dvaro savininkui Kazimierui Plateriui, kuris 1860 m. perleido savo sūnėnui, Vilkėno dvarininko Pranciškaus Platerio sūnui, Vladislovui Plateriui. Po baudžiavos panaikinimo, kai valstiečiai išsipirko savo turėtas žemes, Vladislovo Platerio Didžiojo Pajūrio dvarui liko 699 dešimtinės žemių ir 370 dešimtinių miško. Lietuvos Nepriklausomybės laike, vykdant žemės ūkio reformą dvaro centrui buvo palikta 80 ha, o kita išdalyta. Dvaro centrą nupirko iš Amerikos sugrįžęs Juozas Masaitis (1948 m. ištremtas į Sibirą).
**Nijolė Jankutė-Užubalienė** (1929 m. rugpjūčio 26 d. Panevėžyje – 2011 m. lapkričio 20 d. Sidnėjuje) – lietuvių rašytoja.

Biografija
----------

1944 m. pasitraukė į Vakarus. 1949 m. persikėlė į JAV. 1956–1957 m. De Paulio universitete Čikagoje studijavo verslo administravimą. 1968 m. baigė Pedagoginį lituanistikos institutą Čikagoje.

1957–1960 m. dirbo draudimo bendrovėje, 1969–1979 m. – medicinos įstaigų raštinėse. 1963–1965 m. Čikagos K. Donelaičio aukštesniosios mokyklos mokytoja, 1966–1978 m. dėstė Pedagoginiame lituanistikos institute. Nuo 1987 m. dirbo laikraštyje „Draugas".

Nuo 2004 m. gyveno Sidnėjuje.

Kūryba
------

Bendradarbiavo laikraštyje „Draugas", žurnaluose „Laiškai lietuviams", „Mūsų Vytis", „Skautų aidas". Kūryba daugiausia skirta išeivių vaikams, jų kalba nesudėtinga, veikėjai grupuojami į teigiamus ir neigiamus. Romane jaunimui „Nuo devynių iki pirmos" vaizduojamas 1964–1970 m. JAV didmiesčio gyvenimas, keliamos lietuvių išeivijai svarbios temos – mišrios šeimos, santykiai su kitais tautybėmis ir rasėmis, svetimos kultūros įtaka. Novelių rinkinyje „Saulėgrąžų tvanas" gilinamasi į kartų susvetimėjimo problemas. Parašė muzikinę pjesę „Kūlgrinda", radijo ir scenos vaizdelių.

Bibliografija
-------------

* Žebriuko nuotykiai miške, vaikams, 1963 m.
* Danutė stovyklauja, vaikams, 1966 m.
* Kaip Algiukas vėjo ieškojo, vaikams, 1967 m.
* Šamo ežero sekliai, vaikams, 1972 m. 3 leid. Vilnius, 1991 m.
* Nuo devynių iki pirmos, romanas, 1973 m.
* Kelionė į septintą stotį, vaikams, 1973 m.
* Kamilė ir jos draugai, vaikams, 1990 m.
* Saulėgrąžų tvanas, novelės, 1990 m.
* Atvirukai, kelionių įspūdžiai, 1999 m.
* Vasara išeina, vaikams, 2002 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Laima Amatkevičiūtė. *Nijolė Jankutė-Užubalienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 519 psl.
2. ↑  Panevėžio istorijos puslapiai. Rašytoja Nijolė Jankutė-Užubalienė
*Šis straipsnis apie Pelyšos dvarą Sedeikiuose. Apie Pelyšų I dvarą Pelyšose skaitykite straipsnyje Pelyšų I dvaras.*
Koordinatės: 55°39′26.81″ š. pl. 25°4′28.74″ r. ilg.﻿ / ﻿55.6574472°š. pl. 25.0746500°r. ilg.﻿ / 55.6574472; 25.0746500

| Sedeikių dvaras |
| --- |
| Medžių alėja, vedanti į rūmus Medžių alėja, vedanti į rūmus |
| Vieta | Sedeikiai, Anykščių rajonas |
| Įkurtas | apie 1880 m. |
| Rūmų stilius | Klasicizmas |
| Bajorų giminės | KolyškosPutnosKazimieras Vaitiekūnas |
| Parkas | Parko fragmentai, tvenkiniai |
| Pastatų būklė | Reikalinga renovacija |
| Savininkas | Putnų šeimos paveldėtojai |

**Sedeikių dvaras**, arba  **Pelyšos (Pelyšų) dvaras** – buvęs dvaras tarp Sedeikių ir Žliobiškių kaimų Anykščių rajone, prie Pelyšos upės. Dvaro sodyba įsikūrusi Andrioniškio seniūnijoje, 0,4 km į šiaurę nuo kelio  **175**  Pagojė–Sedeikiai–Viešintos–Nociūnai , šalia tyvuliuojančio Pelyšų tvenkinio. 

Be centrinių rūmų, išlikę parko fragmentai, ledainė, tvartas, dalis tvenkinių. Senosios kaimo (Pelyšos dvaro) kapinės sunykusios, užžėlusios mišku, nes nuo XX a. vidurio jose nebelaidojama. Dvaras buvo įsikūręs šiuo metu nebeegzistuojančiame Pelyšų kaime. Dvaras ir kaimas išregistruotas, jo teritorija XX a. viduryje įsiliejo į Sedeikių kaimą.

Į rytus nuo dvaro prie Pelyšos stūkso mitologinis Katinų akmuo.

Istorija
--------

Dvaro rūmai
Mūrinis dvaras statytas apie 1880 m. Iš dvarininkų Kolyškų 1911 m. jį įsigijo broliai Pranas ir Petras Putnos. 1923 m. dvare buvo 3 sodybos su 44 gyventojais. Pelyšų dvarą, kuris turėjo apie 150 ha žemės, valdė Pranas Putna, vėliau – jo žentas Kazimieras Vaitiekūnas. 1926 m. vykstant žemės reformai, dvaro žemės dalį P. Putna išdalino savo giminėms – Jadvygai Putnaitei, Elenai Putnaitei, Silvestrui Putnai bei Baliui Putnai. 1941 m. dvaro savininkai buvo ištremti į Sibirą. Dvare savininkai buvo įkūrę pradžios mokyklą. 1934–1970 m. Pelyšų dvare veikė Sedeikių pradinė mokykla.

1949 m. Pelyšų dvaras buvo įjungtas į kolūkį „Pelyša", kolūkio kontora įsikūrė dvaro pastate. Nuo 1960 m. dvaras priklausė Anykščių miškų ūkio Sedeikių girininkijai. Dvaro pastate veikė šios įstaigos administracija, biblioteka.

1990 m. išlikę dvaro pastatai – gyvenamasis namas ir ūkiniai pastatai – buvo grąžinti Putnų šeimos palikuonims. Šiuo metu dvarą valdo paveldėtojos Birutė Čepliejienė ir Irena Meldaikienė. Ieškoma investuotojo, kuris renovuotų dvaro sodybą ir sutvarkytų teritoriją.

Šaltiniai
---------

1. ↑

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos dvarai
* Apie Sedeikių dvarą Lietuvos dvarų duomenų bazėje Archyvuota kopija 2013-10-23 iš Wayback Machine projekto.
* Apie Pelyšos dvarą ir kaimą Anykščių krašto vietovių žinyne
**Simonas Garmus** (1870 m. gruodžio 23 d. Patraklio kaime Pagermuonio valsčiuje – 1944 m. Bagotosios kaime) – Romos katalikų kunigas, Bagotosios klebonas, visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Baigęs Seinų kunigų seminariją, 1894 m. Varšuvoje vyskupo Ruškio buvo įšventintas kunigu. Vikaravo Kolne, Vištytyje, Tikocine, Liubave, aštuonerius metus Punske. Punsko Švč. M. Marijos Dangun Ėmimo bažnyčioje klebonavo žinomas lietuvybės puoselėtojas Motiejus Simonaitis, vėliau išrinktas Seinų dakanato vadovu. Punske į visuomeninę veiklą įsitraukė ir S. Garmus. Jis buvo vienas iš Punsko kooperatyvo „Dzūkas" ir Marijampolės kooperatyvo „Žagrė" steigėju, finansiškai rėmė lietuvišką Seinų spaustuvę „Laukaitis, Dvaranauskas, Narijauskas Ir Bendrovė", kuri leido savaitraštį „Žiburys" su priedais *Artojas*, *Šaltinėlis*, *Vainikas*, *Vainikėlis* ir *Kvieslys*.

Antkapis Bagotojoje
Seinų dekano kun. Motiejaus Simonaičio rekomenduotas, buvo paskirtas naujai sukurtos Bagotosios parapijos klebonu. Į Bagotąją Simonas Garmus persikėlė 1910 m. pradžioje. Parapijiečių tarpe buvo paplitusi girtuoklystė, todėl klebonas įkūrė Lietuvių katalikų blaivybes draugijos skyrių, kuris aktyviai veikė 1911–1914 m. ir turėjo net savo biblioteką-skaityklą. S. Garmus suskubo projektuoti būsimą šventovę, netrukus rangovas Pravdzinskis pradėjo ją statyti. Bagotosios Šv. Antano Paduviečio bažnyčia buvo statoma be carinės valdžios leidimo, todėl parapijiečiai skubėjo ją užbaigti. Bažnyčia kilo labai puošni, su Lietuvoje retai sutinkamais ant sienų tapytais šoniniais altoriais. Kai 1912 m. ji buvo baigta, vietinė valdžia nebespėjo statytojų nubausti, nes netrukus prasidėjo Pirmasis pasaulinis karas. Per kaimą ėjo fronto linija, jis tai priklausė vokiečiams, tai vėl rusams. Norėdamas vakarais skaityti, iš vokiečių kariškių S. Garmus nusipirko karbitinę lempą. Jos skleidžiama silpna šviesa pakenkė kunigo akims ir jis vėliau turėjo nešioti akinius mėlynais stiklais bei vengti skaitymo. Bažnyčia buvo apgriauta, kiti parapijos statiniai apdegė. Po karo klebonas Garmus bažnyčią suremontavo ir ėmė telkti žmones visuomeniniam darbui. 1921 m. įsikūrė pavasarininkų kuopa, 1930 m. pastatytas didysis altorius.

Kai parapiją vizitavęs vyskupas pastebėjo, kad kaimo pavasarininkai silpnai veikia, Simonas Garmus į tai sureagavo labai jautriai: 1934 m. liepos 1 d. atsisakė klebono pareigų ir liko rezidentu. Mirė Antrojo pasaulinio karo metu, palaidotas savo pastatytos Bagotosios bažnyčios, kuri po Griškabūdžio Kristaus Atsimainymo bažnyčios vadinama gražiausia medine šventove Suvalkijoje, šventoriuje.

Šaltiniai
---------

* Vaclovas Strimaitis. Bagotoji Archyvuota kopija 2014-05-15 iš Wayback Machine projekto.
|  |
| --- |
| Diana Arbenina |
|  |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Diana Sergejevna Arbenina |
| Gimė | 1974 m. liepos 8 d. (48 metai), Valažinas, Minsko sritis, Baltarusija |
| Kilmė | Baltarusijos vėliava Baltarusija → Rusijos vėliava Rusija |
| Žanrai | rokas |
| Veikla | muzikantė, dainininkė |
| Instrumentai | gitara, akordeonas, fortepijonas |
| Aktyvumo metai | nuo 1991 |
| Susijusi veikla | „Nočnyje Snaipery" |
| Svetainė | www.snipers.net |

**Diana Sergejevna Arbenina** (rus. *Диа́на Серге́евна Арбе́нина*; g. 1974 m. liepos 8 d. Valažine, Minsko sritis, Baltarusija) – dainininkė, dainų autorė. Geriausiai žinoma kaip Rusijos roko grupės „Nočnyje Snaipery" (*Ночные Снайперы*) lyderė.

Biografija
----------

Dainininkė gimė 1974 m. liepos 8 d. Valažine (Minskas, Baltarusija). Jos motina Galina Anisimovna Fedčenko – televizijos žurnalistė. Tėvas Sergejus Ivanovičius Kulačenko – žurnalistas. Patėvis Aleksandras Vasiljevičius Fedčenko – chirurgas.

Kai Dianai buvo treji metai, jos šeima persikėlė į Barysavą (Minsko sritis), vėliau – į Rusiją, Tolimuosiuose Rytuose. 1992–1993 m. Diana Arbenina mokėsi Magadano valstybės pedagoginiame institute, 1994–1998 m. – Sankt Peterburgo valstybiniame universitete.

1993 m. rugpjūčio 19 d. susikūrė grupė Nočnyje Snaipery (*Ночные Снайперы*). 2002 m. ji vietoj Svetlanos Surganovos tapo šios grupės vokaliste.

Iki šiol Diana yra parašiusi daugiau nei 200 dainų ir dešimtis eilėraščių.

2007 m. ji išleido eilėraščių knygą „Dezertir sna" („Дезертир сна"), 2008 m. – knygą „Kolybelnaja po-snaipersk" („Колыбельная по-снайперск")", o 2012 m. pavasarį išleista naujoji eilėraščių kolekcija „Autodafe" („Аутодафе").

Diskografija
------------

Per grupės „Nočnyje Snaipery" (*Ночные Снайперы*) egzistavimą buvo įrašyti albumai:

* Капля дёгтя/В бочке мёда (1998),
* Британец (singlas, 1999)
* Детский лепет (1999),
* Канарский (1999),
* Рубеж (2001),
* Живой (2002),
* Цунами (2002),
* Тригонометрия (koncertinis albumas, 2003),
* SMS (2004),
* Симаута (singlas, 2005),
* Тригонометрия-2 (koncertinis albumas, 2005),
* Koshika (2006),
* Бонни & Клайд (2007),
* Южный Полюс (singlas, 2009),
* Армия2009 (2009),
* Последний патрон (DVD, 2009),
* Кандагар (singlas, 2010),
* Армия-тур. Финал (DVD, 2009)
* 4 (2012)

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
* Oficialus Dianos Arbeninos radijas Archyvuota kopija 2018-04-11 iš Wayback Machine projekto.
* Dianos Arbeninos interviu laikrasčiui *Moskovskij Komsomolec (Московский Комсомолец)*
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Sedimentologija** – geologijos disciplina, mokslas apie nuosėdas ir nuosėdines uolienas, jų kilmę susidarymą, sudėtį, struktūras ir tekstūras.

Tyrimų istorija
---------------

Žmonės pradėjo maudoti nuosėdines uolienas dar akmens amžiuje. Gamindavo titnaginius įrankius, naudojo akmens anglį ir kt. vėliau nuosėdines uolienas naudojo statyboms metalų gavybai ir kt. Pirmiji sedimentologijai artimi darbai parašyti XV-XVIII amžiuje, bet tik XIX amžiuje sedimentologija buvo išskirta kaip atskira disciplina. Reikšmingas įvykis buvo 1839 pasiūlytas facijos terminas. Daug davė ir dabartinių vandenynų nuosėdų tyrimai. Didžiausiais postumis įvyko po antro pasaulinio karo, kai visame pasaulyje sparčiai vystėsi kalnakasybos pramonė ir pradėtos intensyviai naudoti nuosėdinės kilmės naudingos iškasenos.

Sedimentologijos metodologija
-----------------------------

  

Metodai, naudojami sedimentologijoje ir nustatantys nuosėdinių uolienų susiformavimo sąlygas:

* Atodantų matavimai ir atsidengiančių uolienų aprašymai.
	+ Aprašomi uolienų sluoksniai, apteikiama informacija apie sluoksnio storį, litologinę sudėtį, paplitimą, skirtingų uolienų kontaktus ir kt.
	+ Uolienų išplitimo žemėlapių sudarymas
* Gręžinių kerno aprašymas
* Stratigrafavimas
* Uolienų litologijos aprašymas
	+ Uolienų petrologijos ir petrografijos aprašymas įskaitant tekstūrą, grūdelių dydžius, jų formą, rūšiuotumą ir sudėtį
* Geocheminė uolienų analizė
	+ Izotopų geochemija, radiodatavimas, uolienų amžiaus nustatymas
| **Butorides virescens** |
| --- |
| Žalsvasis naktikovas (Butorides virescens)**Žalsvasis naktikovas** (*Butorides virescens*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Gandriniai paukščiai  *( Ciconiiformes)* |
| Šeima: | Garniniai  *( Ardeidae)* |
| Gentis: | Žalieji naktikovai  *( Butorides)* |
| Rūšis: | Žalsvasis naktikovas  *( Butorides virescens)* |

 |

**Žalsvasis naktikovas** (*Butorides virescens*) – garninių (*Ardeidae*) šeimos paukštis.

Suaugęs paukštis yra apie 44 cm aukščio. Nugara ir sparnai mėlyni, viršugalvis su balta į priekį nusitęsiančia juosta. Viršugalvis juodas, kojos trumpos, geltonos. Labai panašus į žaliąjį naktikovą ir kartais su juo painiojamas (abi rūšys retkarčiais stebimos Europoje).

Veisiasi Šiaurės Amerikos, Vest Indijos, Kanados ir JAV pakrantėse prie Ramiojo vandenyno mažose pelkėse. Neretai užklysta į Azorų salas, Didžiąją Britaniją ir kelias žemynines Vakarų Europos šalis.

Lizdą suka krūmuose ar medžiuose, kartais ant žemės prie vandens. Deda 3-5 kiaušinius. Peri abu tėvai apie 20 dienų. Išsiritusius jauniklius maitina apie 3 savaites.

Išnašos
-------

1. 1 2  *Collins bird guide: the most complete guide to the birds of Britain and Europe, 2nd edition.* Lars Svensson. - London: Harper Collins Publishers, 2011.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Žalsvasis naktikovas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Nijolė Petraitytė** |
| --- |
| Gimė | 1957 m. gruodžio 2 d. (65 metai)Šiauliuose |
|  |
| Veikla | Lietuvos bibliotekininkė, knygotyrininkė, kraštotyrininkė |
| Organizacijos | Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka |
| Pareigos | vyr. bibliotekininkė |
|  |
| Alma mater | Šiaulių pedagoginis institutas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| 2004 m. Mikelio prizas |

**Nijolė Petraitytė** (g. 1957 m. gruodžio 2 d. Šiauliuose) – Lietuvos bibliotekininkė, knygotyrininkė, kraštotyrininkė, esperantininkė.

Biografija
----------

1979 m. baigė lietuvių kalbą ir literatūrą Šiaulių pedagoginiame institute. Nuo 1982 m. Šiaulių miesto savivaldybės viešosios bibliotekos vyr. bibliotekininkė.

Lietuvos bibliotekininkų, Lietuvos kraštotyros ir Knygnešio draugijų narė.

Dalyvavo Lietuvos kraštotyros draugijos organizuotose respublikinėse ekspedicijose (Micaičiai, Gruzdžiai, Šiaulėnai, Kurtuvėnai, Kuršėnai). Sudarė rankraštinius kraštotyros darbus „Knygnešystė ir spaudos platinimas Šiaulių apskrityje 1864-1904 m.", „Ona Gruzdytė-Bugailiškienė", „Dailidė, dievdirbys, knygų platintojas Gaudentas Rimdeikis" ir kt. Paskelbė publikacijų knygnešystės, knygotyros, bibliotekų istorijos temomis respublikinėje spaudoje. Skaito pranešimus seminaruose, konferencijose.

Įvertinimas
-----------

* 2004 m. Mikelio prizas

Šaltiniai
---------

1. ↑   Nijolė Petraitytė. Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka
| **Nijolė Laužikienė** |
| --- |
| Sutuoktinis (-ė) | Viktoras Šadauskas |
| Vaikai | Milda |
|  |
| Veikla | politinė ir kultūros veikėja, Lietuvos kultūros viceministrė |

**Nijolė Laužikienė** – politinė ir kultūros veikėja, Lietuvos kultūros viceministrė.

Biografija
----------

Baigė istoriją.
Turizmo biuro ekskursijų vadovė (3 metus), Paminklų apsaugos ir kraštotyros draugijos darbuotoja. Klaipėdos savivaldybės administracijos Ugdymo ir kultūros departamento direktorė. Lietuvos kultūros viceministrė (Kultūros ministro Arūno Gelūno pavaduotoja), kuruoja regioninės kultūros, paveldo, informacinių sistemų, susijusių su muziejais ir bibliotekomis, sritis.
2020 m. balandžio 1 d. Lietuvos nacionalinio muziejaus padalinio J.Šliūpo memorialinės sodybos vadovė

Šeima
-----

Ištekėjusi. Dukra iš pirmosios santuokos – Milda, kultūros politikos absolventė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  N.Laužikienė pradėjo eiti kultūros viceministro pareigas
2. ↑  N. Laužikienė traukiasi iš Klaipėdos savivaldybės
3. ↑  N.Laužikienė: „Memuarams dar ne laikas"
| **Nijolė Lapinskienė** |
| --- |
| Gimė | 1938 m. liepos 15 d. (84 metai)Kaune |
|  |
| Veikla | Lietuvos biologė rizologė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė. |

**Nijolė Lapinskienė** (g. 1938 m. liepos 15 d. Kaune) – Lietuvos biologė rizologė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.

Biografija
----------

1962 m. baigė Vilniaus universitetą. 1993 m. habilituota biomedicinos mokslų daktarė. 1963-2000 m. dirbo Botanikos institute. Nuo 1991 m. Tarptautinės šaknų tyrimų organizacijos (ISRR) narė.

Mokslinė veikla
---------------

Svarbiausia mokslinio darbo sritis – Lietuvos agrolandšafto žolinių bendrijų požeminių organų ekomorfologija, žolinių fitocenozių ir pavienių augalų rūšių požeminės dalies savybių tyrimas. Paskelbė daugiau kaip 100 mokslinių darbų.

Bibliografija
-------------

* Lietuvos žolinių augalų ir fitocenozių požeminė dalis, 1986 m. rusų kalba
* Aiškinamasis rizologijos terminų žodynas, 2001 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Nijolė Lapinskienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 527 psl.
| **(Entoloma incanum**Apsauga: 2(V) – Pažeidžiama rūšis |
| --- |
| Žalsvoji gijabudė (*(Entoloma incanum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Gijabudiniai  *( Entolomataceae)* |
| Gentis: | Gijabudė  *( Entoloma)* |
| Rūšis: | Žalsvoji gijabudė  *( (Entoloma incanum)* |

 |
|  Index Fungorum |
| Binomas |
| ***Entoloma incanum***(Elias Magnus Fries) Lexemuel Ray Hesler, 1967 |
| **Sinonimas** |
| 

|  |
| --- |
| *Agaricus euchlorus* Lasch 1838 |
| *Agaricus incanus* Fr. 1821 |
| *Agaricus murinus* Sowerby 1798 |
| *Agaricus sowerbyi* Berk. 1836 |
| *Leptonia euchlora* (Lasch) P. Kumm. 1871 |
| *Leptonia incana* (Fr.) Gillet 1876 |
| *Leptonia incana var. citrina* D.A. Reid 1972 |
| *Rhodophyllus incanus* (Fr.) E. Horak 1980 |

 |

**Žalsvoji gijabudė** (*Entoloma incanum*) – gijabudinių (*Entolomataceae*) šeimos grybų rūšis. Paplitusi Europoje, Šiaurės Afrikoje, Azijoje, Amerikoje.

Biologija
---------

Humuso saprotrofas. Grybas nuodingas. Auga nedidelėmis grupėmis žolėtose pakelėse, nesukultūrintose pievose, ganyklose, dirvonuose, parkuose. Šiltesniuose kraštuose kartais randamas plačialapių lapuočių retmiškiuose. Tinka kalkingas dirvožemis.

Nuo kitų gijabudžių skiriasi žaliu ar geltonai žaliu kotu, dažnai nemaloniu kvapu. Gali būti supainiojama su panašios išvaizdos žalsvąja guotene (*Hygrocybe psitacina*), kurios vaisiakūniai žalsvi, taip pat auga pievose, bet neturi specifinio kvapo.

Kepurėlė 1–4 cm skersmens, pradžioje pusiau rutuliška, vėliau išgaubta, plokštėjanti, dažnai su įduba centre, šviesiai žalsva, gelsva. Trama šviesiai žalia, oksidacijos metu tampa melsvai žalia. Himenoforas lakštelinis. Lakšteliai pradžioje žalsvi, vėliau šviesiai rožiniai. Kotas 2–8 cm ilgio, 0,1–0,4 cm storio. Sporų maišelis rožinės spalvos, sporos 9–14 × 7–10 µm, kampuotos.

Populiacija Lietuvoje
---------------------

2005 m. žalsvoji gijabudė įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

Žinomos 8 radavietės.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Lietuvos Respublikos saugomų gyvūnų, augalų ir grybų rūšių sąrašas
3. ↑  Lietuvos raudonoji knyga. Red Data Book of Lithuania, Vilnius, Lututė, 2007, 647 p. ISBN 978-9955-692-71-3



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Žalsvoji gijabudė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| ***Tikslas – 500 milijonų*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Objectif: 500 milions |
| Kilmės šalis |  Prancūzija Italija |
| Režisierius | Pierre Schoendoerffer |
| Scenaristas (-ai) | Pierre SchoendoerfferJorge Semprún |
| Metai | 1966 |
| Žanras | trileris |
| Trukmė | 90 min. |
| Kalba | prancūzų |
| **IMDb įrašas** |

**Tikslas – 500 milijonų** (pranc. *Objectif: 500 milions*) – 1966 m. sukurtas trileris apie lėktuvo, gabenančio pinigus, užpuolimą.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Bruno Cremer – kapitonas Žanas Rišo
* Marisa Mell – Jo
* Jean-Claude Rolland – Pjeras
* Etienne Bierry – Duardas
* Pierre Fromont
* Jean-Francois Chauvel

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Praleidęs keletą metų kalėjime po maišto, sukelto armijoje karo Alžyre metu, kapitonas Žanas Rišo grįžta į Prancūziją. Tiek jis, tiek buvę kovos draugai jaučiasi išduoti ir nebereikalingi savo valstybei. Rišo leidžia dienas bokso klube, kur kartą jį užkalbina paslaptinga moteris, vardu Jo. Ji pasiūlo šiam „darbą": apiplėšti lėktuvą, kuriuo kartą per mėnesį kartu su paštu gabenami pinigai – senieji Prancūzijos frankai. Jo bendrininku pasirodo besantis lakūnas Pjeras – žmogus, dėl kurio Rišo buvo atsidūręs kalėjime. Pradžioje šis atsisako, bet vėliau persigalvoja, su sąlyga, kad apiplėšimas įvyks pagal jo scenarijų. Rišo įsmunka į lėktuvą, ketindamas iš šio išmesti maišus su pinigais virš jūros iš anksto sutartoje vietoje, lėktuvą susprogdinti, o pats prieš tai iššokti su parašiutu. Situaciją sunkina tikimybė, kad Pjeras gali pamėginti juo atsikratyti, todėl Rišo pasitelkia į pagalbą vieną buvusių kovos draugų, tikėdamasis jį pergudrauti pats.
| **Antanas Savickas** |
| --- |
| Gimė | 1923 m.Darbėnai, Darbėnų vls. Kretingos apskr. |
| Mirė | 1948 m. rugsėjo 9 d. (~25 metai)Ruginiai, Kretingos vls. Kretingos apskr. |
| Tėvas | Antanas Savickas |
| Motina | Anastazija Savickienė |
|  |
| Veikla | Lietuvos partizanas, Kardo rinktinės štabo narys |
| Pareigos | Viršila, Kardo rinktinės štabo žvalgybos skyriaus viršininkas |

**Antanas Savickas** (slap. *Karklas, Fabijonas*, 1923 m. Darbėnuose, Darbėnų vls. Kretingos apskr. – 1948 m. rugsėjo 9 d. Ruginiuose, Kretingos vls. Kretingos apskr.) – Lietuvos partizanas, viršila, Žemaičių apygardos Kardo rinktinės štabo narys.

Biografija
----------

Užaugo stambaus ūkininko (45 ha) šeimoje. Baigė Darbėnų pradžios mokyklą. Tarnavo Lietuvos kariuomenėje, turėjo karinį viršilos laipsnį. 1945 m. baigė Kretingos gimnaziją. Nuo 1946 m. dirbo Darbėnų valsčiaus mokesčių inspekcijoje. Tų pačių metų žiemą pasitraukė į Vaineikių mišką, įstojo į Kardo rinktinės Tautvaišos (Mosėdžio) kuopos partizanų būrį, buvo paskirtas rinktinės štabo žvalgybos skyriaus viršininku.

Žuvo kartu su partizane Janina Liaučyte 1948 m. rugsėjo 9 d. patekęs Ruginių miške į MGB Kretingos valsčiaus poskyrio surengtą pasalą.

Vardas įamžintas 2012 m. pastatytame Sakuočių paminkle partizanams.

Šaltiniai
---------

* Lietuvos ypatingasis archyvas. – F. K-1, ap. 3, b. 1243. – L. 254. – Ap. 47, b. 246. – L. 85v-86.
| **Antanas Staponkus** |
| --- |
| Gimė | 1940 m. balandžio 23 d. (83 metai)Luknėnai, Plungės valsčius |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | 1963 m. Vilniaus universitetas |

**Antanas Staponkus** (g. 1940 m. balandžio 23 d. Luknėnuose, Plungės valsčius) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

1958 m. baigė Plungės vidurinę mokyklą, 1963 m. Vilniaus universitete – žurnalistikos specialybę. Buvo paskirtas į laikraščio „Tiesa" redakciją. 1966–1968 m. dirbo laikraščio „Komjaunimo tiesa" redakcijoje. Kartu dėstė Vilniaus universitete ir Vilniaus pedagoginiame institute. 1968 m. pašalintas iš darbų redakcijoje ir aukštosiose mokyklose už pasisakymus prieš SSRS kariuomenės invaziją į Čekoslovakiją. 1968–1971 m. dirbo Gamtos apsaugos komiteto inspektoriumi spaudos reikalams. Nuo 1971 m. žurnalo „Kultūros barai" redakcijos skyriaus redaktorius, nuo 1990 m. ir leidyklos „Kultūra" vyriausiasis redaktorius. Lietuvos kultūros politikos instituto vadovas.

Daugiausia rašo kultūros paveldo apsaugos, visuomenės ir knygos, ekologijos temomis.

Bibliografija
-------------

* Žemės giedra / Česlovas Kudaba (sudarytojas). – Vilnius: Kultūra, 2004. – 462 p.: iliustr. – ISBN 9986-435-11-0

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 470 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Vyro lytiniai organai: 1. Šlapimo pūslė, 2. Kaulas, 3. Varpa, 4. Varpos akytkūnis, 5. Varpos galvutė, 6. Apyvarpė, 7. Išorinė šlaplės anga, 8. Gaubtinė žarna, 9. Tiesioji žarna, 10. Sėklinė pūslelė, 11. Sėklos išmetimo kanalas, 12. Prostata, 13. Kuperio liauka, 14. Išangė, 15. Sėklinis latakas, 16. Sėklidės prielipas, 17. Sėklidė, 18. Kapšelis 
**Kuperio liaukos** (arba ***šlaplės stormens liaukos***; lot. *glandulae bulbourethrales*) – vyro pridėtinės lytinės liaukos, moters bartolino liaukų atitikmuo. Tai maždaug centimetro skersmens, pupelės formos gelsvos liaukutės, esančios po prostata, prie varpos stormens. Jos yra alveolinės, atskirtos tarpvietės giluminio skersinio raumens skaidulų, kurios jas supa iš visų pusių. Kartais kairioji liauka išsivysčiusi geriau. Iš liaukų išeina maždaug 25 mm ilgio kanalėliai į šlaplę, kuriais lytinio susijaudinimo metu nuteka prejakuliatas.

Kuperio liaukos yra apčiuopiamos per tarpvietę, kai esti uždegimas ar jos pastorėja. Liaukų išskyros – bekvapės, bespalvės, skaidrios gleivės, išsiskiriančios į šlaplę lytiškai susijaudinus, kai susitraukia tarpvietės raumuo. Liaukų sekretas vadinamas prejakuliatu ir neutralizuoja šarminius šlaplėje likusius šlapimo likučius bei padeda įstumti varpą į makštį (kadangi padidina varpos galvutės slydimą).

Su amžiumi liaukos po truputį mažėja.

  

v • a • r **Žmogaus organų sistemos** 

**Lytiniai organai**  

**Moters:**
Bartolino liaukos - 
Gimda -
Gimdos kaklelis - 
Kiaušintakiai - 
Kiaušidės - 
Lytinės lūpos - 
Makšties prieangis - 
Makštis - 
Mergystės plėvė - 
Vulva -
Skeno liaukos - 
Varputė
  

**Vyro:**
Kapšelis - 
Kuperio liaukos - 
Priešinė liauka - 
Sėklidės - 
Sėklidės prielipas - 
Sėklinės pūslelės - 
Sėklinis latakas - 
Šlaplė -
Varpa


Vikižodynas
*Kitos reikšmės – Gricius (reikšmės).*

| **Algirdas Gricius** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1954 m. gegužės 10 d. (68 metai)Paraseiniuose, Raseinių raj. |
| Sutuoktinis (-ė) | Dalia |
| Vaikai | Gražvydas |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Raseinių rajono politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 
* 2002 m. Liberalų demokratų partija,
* 2006 m. Tvarka ir teisingumas,
* Darbo partija

 |
|  |
| Alma mater | 
* 1977 m. Vilniaus universitetas,
* 2005 m. Šiaulių universitetas

 |

**Algirdas Gricius** (g. 1954 m. gegužės 10 d. Paraseiniuose, Raseinių raj.) – Lietuvos ir Raseinių rajono politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1977 m. baigė Vilniaus universitetą, istorikas, istorijos ir visuomenės mokslų dėstytojas, 2005 m. Šiaulių universitete baigė viešąjį administravimą.

1977–1982 m. Tirkšlių vidurinės mokyklos istorijos mokytojas. 1999–2003 m. Raseinių „Šaltinio" vidurinės mokyklos istorijos, politologijos, ekonomikos mokytojas.

2003–2010 m. Raseinių rajono savivaldybės administracijos direktoriaus pavaduotojas.

2007 m. ir nuo 2015 m. Raseinių rajono savivaldybės tarybos narys.

2011 m. AB „Helanas" komercijos direktorius. 2012–2013 m. individualios įmonės „Rodarta" komercijos direktorius. 2013–2015 m. žemės ūkio ministro patarėjas. 2015–2019 m. Raseinių rajono savivaldybės meras.

A. Gricių buvo bandoma atstatydinti iš pareigų, tačiau 2016 m. birželį Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas paskelbė, kad politikas įstatymų nepažeidė ir priesaikos nesulaužė.

2002 m. Liberalų demokratų partijos, 2006 m. partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) narys. Nuo 2011 m. Darbo partijos Raseinių skyriaus pirmininkas.

Sutuoktinė Dalia, vaikas Gražvydas.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4 5  *Algirdas Gricius* Archyvuota kopija 2021-05-10 iš Wayback Machine projekto.. Kas yra kas Lietuvoje 2018. Nuoroda tikrinta 2021-07-17.
2. ↑
3. ↑  „Teismo verdiktas: Raseinių meras įstatymų nepažeidė". Kauno diena. Nuoroda tikrinta 2021-07-17.
**Antanas Stepučinskas** (g. 1960 m. gegužės 24 d.) – teisininkas, prokuroras, buvęs KGB tarnautojas.

Biografija
----------

Sovietų saugume pradėjo dirbti 1983 m. baigęs Vilniaus universiteto Teisės fakultetą. Iš pradžių dirbo tardytojo padėjėju, vėliau vyresniuoju tardytoju, jam buvo suteiktas kapitono laipsnis. 1986 m. tardė už antisovietinę veiklą suimtą Algirdą Patacką ir jo žmoną Nijolę Patackienę bei atliko kitus tardymo veiksmus. Kaip tardytojas minimas „LKB kronikos" sąvade. 1990 m. kovo 10 d. LSSR KGB pirmininko generolo Romualdo Marcinkaus slaptu įsakymu Nr. 002 jam buvo pavesta organizuoti neatidėliotinų KGB tardymo veiksmų vykdymą. KGB tardytoju dirbo iki 1990 m. balandžio 5 d.

Išėjęs iš sovietų saugumo, įsidarbino LR Generalinėje prokuratūroje. Nuo 1999 m. LR generalinės prokuratūros Organizuotų nusikaltimų ir korupcijos tyrimo departamento vyriausiojo prokuroro pavaduotojas. Ištyrė ir perdavė teismui Panevėžio „Tulpinių", Alytaus „Baublių", Šiaulių „Princų" ir Klaipėdos „Gaidjurgių" baudžiamąsias bylas. Prisidėjo tiriant 1991 m. sausio-rugpjūčio mėnesių įvykius.

1999 m. sausio 4 d. LR generalinis prokuroras Kazys Pėdnyčia raštu kreipėsi į tuometinį VSD direktorių Mečį Laurinkų ir Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centro vadovę Dalią Kuodytę. Iš šių institucijų vadovų tų pačių metų lapkričio 15 d. buvo gauta bendra išvada, kurioje konstatuota, kad A. Stepučinskui netaikomi įstatymo „Dėl SSRS valstybės saugumo komiteto (NKVD, NKGB, MGB, KGB) vertinimo ir šios organizacijos kadrinių darbuotojų dabartinės veiklos" numatyti apribojimai, todėl A. Stepučinskui leista dirbti valstybės tarnyboje. 2006 m. Vilniaus apygardos administracinis teismas nustatė, kad A. Stepučinskas yra lojalus Lietuvai, o dirbdamas KBG jis tyrė tik išimtinai kriminalinius nusikaltimus.

Nuo 2011 m. LR Generalinės prokuratūros Organizuotų nusikaltimų ir korupcijos tyrimų departamento prokuroras.

Įvertinimas
-----------

* 2006 m. Vyčio Kryžiaus ordino medalis
* Policijos angelo sargo žvaigždė

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Algirdas Patackas, Liudas Simutis: Dėl buvusių KGB darbuotojų apdovanojimų valstybiniais garbės žymenimis[neveikianti nuoroda]
3. ↑   Archyvuota kopija 2015-04-13 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑  „Misterio Nieko" įsakymas, 2010-10-27
5. ↑  Antano Stepučinsko tarnyba tardytoju SSRS struktūrose prokuratūrai buvo žinoma, 2006-07-19 Archyvuota kopija 2012-10-14 iš Wayback Machine projekto.
6. ↑  Konservatoriai nepalieka ramybėje KGB dirbusio prokuroro, 2007-02-06
7. ↑  Prokuratūra didžiausias valstybės paslaptis patikėjo buvusiam KGB karininkui, 2011-05-27 Archyvuota kopija 2011-08-05 iš Wayback Machine projekto.
8. ↑
9. ↑  Paskui medalį velkasi KGB uodega, 2006-07-20[neveikianti nuoroda]
**Algirdas Gustaitis** (g. 1939 m.) – Lietuvos futbolininkas ir treneris.

Biografija
----------

Būdamas 14 m. ėmė lankyti krepšinio treniruotes. Tačiau jį pastebėjo futbolo treneris Neverauskas ir pakvietė į futbolo treniruotes, nuo 1956 m. žaidė Autonormalės Kapsukas komandoje, vėliau Šešupė Kapsukas komandoje. Pusmečiui buvo „Atlante", vėliau metus praleido „Tauro" komandoje, karinės tarnybos metu žaidė „Saliute". Po to kurį laiką žaidė Baltika Kaliningrad, Ukrainos komandose. 1975 m. su „Sūduva" laimėjo LTSR pirmenybių bronzą. Karjerą baigė 1981 m.

Žaidė vartininku, vienintelis iš Marijampolės senosios kartos futbolininkų yra žaidęs dviejuose LFF taurės finaluose (1962 m. ir 1976 m.). Iš viso yra žaidęs penkiuose Lietuvos futbolo taurės finaluose: 2 su „Sūduva" („Šešupe"), 2 su Vilniaus „Saliutu", 1 su Kėdainių „Nevėžiu" (1970 m.). Dukart pripažintas geriausiu Lietuvos vartininku.

Dirbo šaltkalviu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Gustaitis. „Futbolu tuo laiku gyveno visas miestas"[neveikianti nuoroda]