recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Natrio sulfatas
**Glauberio druska** – Na2SO4 · 10H2O, natrio sulfato dekahidratas. Pirmą kartą šią medžiagą XVII a. aptiko mineraliniuose vandenyse ir aprašė vokiečių alchemikas Johanas Glauberis. Vėliau sintezuota veikiant natrio chloridą sieros rūgštimi. Naudojama medicinoje, veterinarijoje, celiuliozės, stiklo, sodos gamyboje.

Atradimas
---------

Pirmą kartą J. Glauberis su natrio sulfatu susidūrė dar jaunas keliaudamas, Vienoje. Tada susirgo keista liga ir žmonių patartas, nuvyko iki vieno druskingo šaltinio, kurio vandenį gerdamas pajuto, kad jam grįžta pradingęs apetitas. Dar kelis kartus atvykęs prie to šaltinio J. Glauberis ligą išsigydė. 

Vėliau jis ėmėsi tirti šaltinio vandenį. Jį išgarinus lėkštelėje liko kristalai. Tokius pat kristalus jam pavyko išgauti iš tirpalo, likusio valgomąją druską paveikus sieros rūgštimi.

Fizinės savybės
---------------

Glauberio druska – tai dideli skaidrūs prizmės formos kristalai. Turi kartų druskos skonį, lengvai tirpsta, bekvapė, nedegi. Ilgesnį laiką pabuvusi atvirame ore ar pašildyta praranda svorio (išgaruoja). Pilnai „išsivėdinusi" pavirsta į baltus miltelius – įprastą natrio sulfatą. Be pačios Glauberio druskos dar žinomi rombiniai Na2SO4 · 7H2O bei Na2SO4 · H2O kristalai.

Paplitimas gamtoje
------------------

Glauberio druska kieta forma gamtoje egzistuoja kaip mineralas (mirabilitas). Ištirpusi Glauberio druska randama jūros vandenyje, Čekijos (Karlovy Vary) bei Austrijos kurortų mineraliniuose vandenyse, nusėda jūrinės kilmės ežeruose. 

Kai kuriuose ežeruose natrio sulfatas kaupiasi ir dabar. Pavyzdžiui, į Kara Bogaz Golo įlanką, esančią žemiau Kaspijos jūros, nuolat srūva jūros vanduo, įlanka intensyviai garuoja (veikia tarsi didžiulė gamtinė vandens garinimo lėkštelė) ir tai padaro jos vandenį labai druskingu. Žiemą, kai vanduo užšala, sulfatas nusėda dugne.

Literatūra
----------

* Feldmanas Fricas, Guntis Rudzytis. Neorganinė chemija. Vertimas į lietuvių kalbą 1992.

Nuorodos
--------

* Tradiciniai cheminių medžiagų pavadinimai
* Mirabilito duomenys
* Natrio sulfato tirpalai ir Glauberio druska Archyvuota kopija 2011-10-15 iš Wayback Machine projekto.
* Mirabilito klasifikacija
**Jonas Julius Bielskis** (1891 m. sausio 6 d. Padeksnys, Tytuvėnų valsčius – 1976 m. gruodžio 26 d. Santa Monika, Kalifornijos valstija, JAV) – Lietuvos diplomatas, teisininkas.

Biografija
----------

1908 m. atvyko į JAV. 1915 m. baigė Hartfordo „Blumer Naturopathic" koledžą, daktaras.

1916 m. Amerikos lietuvių tarybos įgaliotinis Lietuvoje; dalyvavo Pavergtųjų tautų kongrese Lozanoje. Grįžęs į JAV rinko aukas nukentėjusiems nuo karo Lietuvoje. 1917 m. Vašingtone įsteigė lietuvių informacijos biurą, iki 1919 m. jo vadovas. Rūpinosi Lietuvos valstybės pripažinimu.

1918 m. Lietuvos vyčių centro pirmininkas. 1919–1920 m. Lietuvos karinės misijos JAV, vėliau jos finansų komisijos narys. 1921 m. Lietuvos finansų įgaliotinis JAV. 1923 m. Lietuvos konsulinis agentas, įsteigė pirmąjį Lietuvos konsulatą JAV. 1924–1927 m. konsulas. Nuo 1939 m. Lietuvos garbės, nuo 1956 m. – generalinis konsulas JAV.

Bibliografija
-------------

* Delegatų kelionė Lietuvon, 1916 m.
* Raktas sveikaton ir laimėn, 1918 m.
* Lithuania, 1918 m.
* Julius J. Bielskis (1891–1976). Gyvenimas Amerikoje tarnaujant Lietuvai: JAV lietuvių veikėjas ir diplomatas. Monografija, Juozas Skirius. V.: VPU leidykla, 2008. ISBN 978-9955-20-267-7

Šaltiniai
---------

1. ↑  Juozas Skirius. *Jonas Julius Bielskis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 173 psl.
Koordinatės: 56°13′ š. pl. 23°10′ r. ilg.﻿ / ﻿56.217°š. pl. 23.167°r. ilg.﻿ / 56.217; 23.167
**Girkančių-Tyrelio miškai** – miškai Joniškio raj. Akmenės raj. ir Šiaulių raj. savivaldybių teritorijoje. Plotas 9150 ha, mišku apaugę 6690 ha. Valstybinės reikšmės miškų 80 %.

Geografija
----------

Girkančių-Tyrelio miškai priklauso Joniškio miškų urėdijai, Mikaičių ir Beržėnų girininkijoms, Mažeikių miškų urėdijai, Kruopių girininkijai ir Šiaulių miškų urėdijai, Piktuižių girininkijai. Sudaro Paliesės, Gerkiškių, Girkančių, Tyrelio, Beržėnų, Laumakių ir Kulmeidžių miškai. Masyvas puslankiu apie 27 km ištįsęs iš rytų į vakarus. Miškų šiaurės vakarų dalyje teka Lielupės intakas Švėtė. Iš Mūšos tyrelio pelkės išteka Švėtės intakai Juodupė ir Juodupis. Rytinėje dalyje per Girkančių-Tyrelio miškus teka Mūša ir jos intakai Kūra, Einautas, Noruta. Vakarinėje dalyje iš Karniškių ir Girkančių aukštapelkės išteka Šventupys su intaku Gerve. Visi upeliai reguliuoti, didžioji masyvo dalis nusausinta. Paviršius lygus. Augavietės labai turtingos laikinai užmirkusios, vietomis pelkinės.

Medynai
-------

Girkančių-Tyrelio miškų 62 % yra ūkiniai, 37 % apsauginiai, 1 % ekosistemų apsaugos. Kultūrinės kilmės medynų 15 %. beržynų yra 40 %, eglynų 24 %, pušynų 15 %, juodalksnynų 8 %, baltalksnynų 6 %, drebulynų 3 %, uosynų 4 %. Jaunuolynai sudaro 22 %, pusamžiai medynai 41 %, bręstantys 21 %, brandūs 16 %. Medynų viduramžius 51 m. bonitetas 1,9, skalsumas 0,7, tūris 180 m³/ha.

Miškuose gausu stambiųjų kanopinių žvėrių, nuolat gyvena vilkai. Yra plėšriųjų paukščių, tetervinų, gervių ir kt. gyvūnų. Girkančių, Karniškių ir Mūšos tyrelio pelkės paskelbtos telmologiniais draustiniais.

Istorija
--------

Nuo 1944 m. antrosios pusės Girkančių-Tyrelio miškuose veikė Lietuvos partizanų būriai, kurie buvo prijungti prie Vytauto Didžiojo rinktinės. Nuo 1946 m. rugsėjo rinktinė priklausė Kęstučio apygardai. Po partizanams nesėkmingų 1947 m. vasario 16 d. Dūkto kautynių, kai žuvo rinktinės vadas J. Beloglovas, daugelis partizanų, Vytauto Didžiojo rinktinės likučiai performuoti į Atžalyno rinktinę. 1948 m. vasarą Atžalyno rinktinės štabo nariams perėjus dirbti į Prisikėlimo apygardos štabą, likę partizanai buvo prijungti prie Prisikėlimo apygardos Žaliosios rinktinės. Nuo 1951 m. partizanų aktyvesnių veiksmų Girkančių-Tyrelio miškuose nebuvo.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Brukas. *Girkančių-Tyrelio miškai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 702 psl.
2. ↑  Dalius Žygelis. *Girkančių-Tyrelio miškai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 703 psl.
Du sajai: kairėje iš Okinavos, dešinėje iš Indonezijos
**Sajas** (jap. 釵; angl. *sai*; rus. *сай*) – duriamasis Okinavos ginklas, forma primenantis trišakį, kurio šoninės šakos trumpos ir kiek atlenktos į šonus. Panašūs ginklai žinomi Indijoje, Kinijoje, Indonezijoje, Malaizijoje, Tailande.

Paprastai teigiama, kad sajai atsirado iš trišakių įrankų, kuriais pureno žemę, sodino ryžius ir pan. Žinoma, kad dajus jau naudojo kitose Azijos šalyse, kai sajų Okinavoje dar nebuvo. Malajoje sają vadina *tjabang* (arba *cabang* ar *chabang*)

Konstrukcija
------------

Geležtė ir šoninės šakos beašmenės. Vientiso sajo ruošinys būna kryžiaus formos, kur vienas galas nukalamas kaip pagrindinė geležtė, abu skersiniai atlenkiami į priekį, lygiagrečiai geležtei (ir gali būti nusmailinami, jais irgi galima atakuoti). Šoninės šakos paprastai simetriškos. Ketvirtasis kryžiaus galas tampa rankenos pagrindu. Rankena rumbuota arba aptraukta šiurkščia neslidžia oda, gale su buožele. Sajų geležčių skerspjūvis gali būti apvalus ar aštuonkampis.

Ilgis – iki 60 cm, masė – 0,500-1,2 kg.

Naudojimas
----------

Kautynių saju technika sudėtingesnė nei paprastu durklu ar trumpu kalaviju. Dažnai kaunamasi dviema sajais, o trečias laikomas už diržo kaip atsarginis ar trečiasis, skirtas naudoti kaip sviedžiamas ginklas. Egzistuoja kelios sajo technikos, kurios leidžia saju priešininką nukauti ar nuginkluoti. Įgudęs kovotojas saju gali kautis prieš kalaviją ir šoninėmis šakomis sukaustyti kalavijo geležtę ir išplėšti kalaviją iš priešininko rankos.

Vienas būdingų sajo laikymo būdų yra toks – sajo rankena visais pirštais laikoma delne, o nykštys prilaiko sąją tarp šoninės šakos ir pagrindinės geležtės. Spaudžiant nykščiu sają galima apsukti, kad jo geležtė nukreipta link alkūnės, o smilius nukreiptas išilgai sajo rankenos link buoželės. Taip perėmus sają jo buožele galima atlikti baksnį, o pagrindinę geležtę atremti į dilbį ir ja blokuoti smūgius (panašiai kaip tonfa) arba, laikant atvirkščiu ėmiu, durti kaip paprastu durklu).

Holivudo filmuose sajas dažniausai rodomas kaip atakavimo ginklas (kalavijo, durklo ar svaidomojo furklo analogas) su ašmenine geležte. Juose beveik nenaudoja sajo buoželės. Toks laikymas, du pirštai prilaiko sają tarpuose tarp šoninių šakų ir geležtės, mažina galimybes saju gintis ar smogti jo buožele.

Sajui artimas ginklas yra japoniška džitė (*jitte*), kuris turi tik vieną šoninę šaką ir būdavo naudojamas priešininkui nuginkluoti išplėšiant jo kalaviją. Džites naudodavo Edo periodo policininkai.

Nuorodos
--------

* Sai History and Selection (video – Sajo istorija ir kaip išsirinkti sają)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Jonas Antanas Januška** |
| --- |
| Gimė | 1935 m. gegužės 15 d.Raudonė, Jurbarko raj. |
| Mirė | 2007 m. gegužės 11 d. (71 metai)Kretinga |
|  |
| Veikla | Lietuvos agronomas, kolekcionierius, verslo ir politinis veikėjas |
| Partija | 
* 1990 m. Lietuvos demokratinė darbo partija;
* 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partija.

 |
|  |
| Alma mater | Lietuvos žemės ūkio akademija |

**Jonas Antanas Januška** (1935 m. gegužės 15 d. Raudonė, Jurbarko raj. – 2007 m. gegužės 11 d. Kretinga) – Lietuvos agronomas, kolekcionierius, verslo ir politinis veikėjas.

Biografija
----------

Mokėsi Raudonės progimnazijoje, baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. Baigęs mokslus dirbo kolūkio pirmininku, žemės ūkio valdybos inspektoriumi. Svajonę būti lietuvių kalbos ir literatūros mokytoju iš dalies įgyvendino, kai 1963 m. atvyko į Kretingą. Kretingos žemės ūkio technikumo dėstytoju ir direktoriaus pavaduotoju išdirbo 15 metų. Daug asmeniškai prisidėjo prie žiemos sodo rekonstrukcijos darbų bei šalia esančių tvenkinių valymo. Vėliau Kretingos vietinio radijo laidų vedėjas ir rengėjas, daugiau nei 10 metų dirbo rajono partijos komitete, vėliau – „Kauko" televizijos laidų redaktorius ir vedėjas, UAB „Kretingos kabelinė televizija" direktorius.

Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Kretingos rajono skyriaus narys, nuo 2003 m. atsakingasis sekretorius.

Surinktas anekdotų, 400 keramikinių medalių, senų maldaknygių, giesmynų, žurnalų „Kregždutė", „Žvaigždutė", „Karys" kolekcijas padovanojo Kretingos muziejui.

Literatūra
----------

* KUKLYS, Algis. Susitikimai: publicistika. Klaipėda: Druka, 2002, p. 41-50. ISBN 9986-848-29-6;
* Jonas Januška (1935 05 15 – 2007 05 11) nekrologas. Pajūrio naujienos, 2007, gegužės 15 d. p. 12;
* PUIŠIENĖ, Audronė. Gimęs prie Nemuno, Kretingą pamilo visam laikui. Pajūrio naujienos, 2005, gegužės 20 d. p. 7;
* KAREČKAITĖ, Aldona. Nenuilstantis kolekcionierius. Pajūrio naujienos, 2000, liepos 28 d. p. 5.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Sibiro chanatas** – totorių kilmės chanatas Vakarų Sibire, tarp Uralo kalnų ir Jenisiejaus upės. Gyvavo nuo XV a. pab. iki 1598 m. Sostinė – Čimgi Tura, vėliau – Kašlykas. Tai buvo toliausiai į šiaurę nutolusi musulmonų valstybė. Alternatyvūs pavadinimai – **Tiumenės chanatas** (1468–1495), **Iskersko jurtas** (1495–1582).

Sibiro chanatas susiformavo nusilpus Džoči palikuonių valdomai Aukso Ordai. Pirmuoju chanato chanu tapo Čaimuga iš Čimgi Turos (dab. Tiumenė). Jis užėmė teritoriją tarp Tobolo ir Irtyšiaus. Dėl to kilo karas tarp mongolų ir totorių. Mongolų chanas Ibakchanas užėmė Čimgi Turą, tačiau totoriai įkūrė naują sostinę Kašlyke. Per visą chanato gyvavimo laikotarpį nuolat vyko karai tarp mongolų kilmės šaibanidų klano ir totorių taibugidų klano.

1552 m. Rusijai užėmus Kazanę tabugidų klano chanas Jadigaras bandė siekti taikos su Rusija, tačiau buvo nuverstas šaibanidų chano Kučiumo. Jis siekė islamizuoti Sibiro totorius, praktikavusius šamanizmą. Jis sugriovė rusų pirklių postus, todėl į chanatą karinę ekspediciją pasiuntė Jermakas. 1584 m. Kučiumo armija nukovė Jermaką ir iš dalies atstatė savo valdžią. Tačiau rusai palaipsniui užkariavo visą Sibiro chanatą, 1598 m. nugalėtas Kučiumas pasitraukė į Nogajų Ordą.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RMongolų imperijos palikuonės |
| --- |
|  |
| Juan imperija | 
 Šiaurės Juan: Šiaurės Chalcha **·**  Keturi oiratai (Džungarų **·**  Chošutų **·**  Kalmukų chanatai) |  |
|  |
| Čagatajaus chanatas | 
 Maveranachro chanatas / Timūridai (Didieji Mogolai) **·**  Mogulistanas (Jarkendo chanatas) |
|  |
| Ilchanatas | 
 Džalairidai **·**  Čobanidai |
|  |
| Aukso orda | 
**Baltoji orda**: Didžioji orda **·**  Kazanės chanatas **·**  Kasimo chanatas **·**  Krymo chanatas **·**  Astrachanės chanatas**Mėlynoji orda**: Nogajų Orda (Altyulos **·**  Didžioji **·**  Mažoji) **·**  Sibiro chanatas **·**  Uzbekų chanatas (Bucharos **·**  Chyvos **·**  Kokando chanatai) **·**  Kazachų chanatas (Vyresnysis **·**  Vidurinysis **·**  Jaunesnysis žuzai) |

 |
| Lobosas*Lobos* |
| --- |
| *Centrinė aikštė* |
|  |
| 

LobosasLobosas

35°11′0″ p. pl. 59°05′0″ v. ilg.﻿ / ﻿35.18333°š. pl. 59.08333°r. ilg.﻿ / 35.18333; 59.08333﻿ (Lobosas)Koordinatės: 35°11′0″ p. pl. 59°05′0″ v. ilg.﻿ / ﻿35.18333°š. pl. 59.08333°r. ilg.﻿ / 35.18333; 59.08333﻿ (Lobosas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Argentinos vėliava Argentina |
| **Provincija** | Buenos Airių provincija Buenos Airių provincija |
| **Departamentas** | Loboso partidas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1802 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2012) | 31 190  |
| **Altitudė** | 23 m |
|  |
| **Tinklalapis** | necochea.gov.ar |
|  **Vikiteka** | Lobosas |

**Lobosas** (isp. *Lobos*) – miestas Argentinoje, Buenos Airių provincijoje, ~100 km į pietvakarius nuo Buenos Airių; partido centras. Geležinkelio stotis, plentai į Buenos Aires, San Karlos de Bolivarą, Navarą, San Migel del Montę. Už 15 km nuo miesto yra Loboso lagūna (svarbi poilsiavietė). Yra Šv. Marijos Karmelietės bažnyčia (1912 m.), XIX a. jėzuitų misijos mediniai kryžiai.

Istorija
--------

1740 m. vietovę tyrinėjo jėzuitai, vėliau pagal jų aprašymus išleistame žemėlapyje paminėta Loboso lagūna (nuo ūdros ispaniško pavadinimo „vandens vilkas" *lobos de agua*). 1779 m. įkurtas karinis taškas, o 1802 m. – *Pago de Los Lobos* gyvenvietė.

1895 m. Lobose gimė žymus Argentinos politikas, prezidentas Chuanas Peronas.

Nuorodos
--------

* Savivaldybės svetainė
Sibiro katė
**Sibiro katė** (angl. *Siberian cat*, rus. *Сибирская кошка*) – natūrali kačių veislė. Už Rusijos ir buvusių Varšuvos sutarties šalių beveik nežinoma. Šios veislės katės panašios į norvegų miškines ir Meino meškėno veislių kates, tačiau sibirinių galva gerokai apvalesnė ir trumpesnė.

Apie jų kilmę ir istoriją žinoma mažai. Spėjama, kad šios katės Sibire gyveno daug metų. Galbūt ši veislė atsirado turkų angoroms arba norvegų miškinėms katėms susiporavus su vietos trumpaplaukėmis naminėmis katėmis.

Charakteris
-----------

Mėgsta karstytis po medžius. Šios katės bet kokiomis sąlygomis stengiasi išsaugoti orumą, todėl nepakenčia niurkymo. Mėgsta dėmesį, glamones, šukavimą. Paprastai neblogai sutaria su kitomis katėmis, šunimis ir vaikais. Apskritai būdas labai primena norvegų miškinių kačių.

Fizinės savybės
---------------

Šios katės vidutinio dydžio, raumeningos. Kūno ilgis truputį didesnis už aukštį. Kaklas trumpas, tvirtos kojos vidutinio ilgumo. Uodega stora prie pagrindo, galas bukas. Galva buka ir trikampė, nosis plati, šiek tiek įgaubta. Žandai tvirti ir masyvūs, smakras storas ir ryškus. Ausys vidutinio didumo. Akys didžiulės, ovalios, tarp jų didelis tarpas.

Sibiro kačių kailis pusiau ilgas arba ilgas, poplaukis tankus, su ilgesniais, nedrėkstančiais nuo vandens, riebaluotais dengiamaisiais plaukais. Gali būti įvairių spalvų, ne tik gamtinių. Gali būti himalajinio rašto, šokolado, alyvų ir kitų spalvų[reikalingas šaltinis].

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Sibiro katė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Esther J.J. Verhoef-Verhallen. *Kačių enciklopedija*, vert. Danguolė Žalytė. Vilnius: Aktėja, 2002.
**Jonas Jakaitis** (1883 m. balandžio 12 d. Vilniuje – 1963 m. liepos 9 d. Čikagoje, IL, JAV) – smuikininkas, orkestro ir choro dirigentas, pedagogas.

Biografija
----------

Pirmąsias smuiko ir giedojimo pamokas gavo iš Vilniaus Arkikatedros orkestro dirigento A. Solnickio.

Nuo 1898 m. muzikos mokėsi kunigaikščio B. Oginskio muzikos mokykloje Rietave.

Muzikos teorijos ir instrumentacijos mokėsi pas J. Macheką, grojo mokyklos orkestre.

Nuo 1906 m. pradėjo dirbti kunigaikštienės Marijos dvare Bobreke (netoli Osvencimo). Vadovavo orkestrui ir koncertavo kaip smuikininkas, iš dvariškių suorganizavo chorą ir pasirodydavo koncertuose. 1908 m. atvyko į JAV, apsigyveno Čikagoje. Nepritapęs prie lietuvių, ėmėsi vadovauti lenkų chorams, kurių tuomet būta gana daug. Su vienais chorais dirbo trumpiau, su kitais ilgiau. Buvo apskričių chorų konsultantas ir dirigentas, dainų švenčių vyr. dirigentas. Daug metų dėstė smuiką A. Pociaus įkurtoje L. van Beethoveno konservatorijoje, dalyvavo koncertuose, vadovavo lietuvių pučiamųjų instrumentų orkestrui.

Nuo 1917 m. buvo ALRK Vargonininkų sąjungos narys. Jo brolis Alfonsas Jakaitis taip pat mokėsi B. Oginskio muzikos mokykloje Rietave, o JAV vadovavo lenkų chorams ir orkestrams.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
*Kitos reikšmės – Girios aidas (reikšmės).*
**Girios aidas** – miško muziejus Druskininkuose, M. K. Čiurlionio g. 116. Muziejus įkurtas 1971 m. miškininko A. Valavičiaus iniciatyva. 1992 m. atstatytas po gaisro. Ten pat yra ir Druskininkų miškų urėdijos mokymo ir informacijos centras.

Muziejuje eksponuojamos Lietuvos gyvūnų ir paukščių iškamšos, parodinės šalies peizažų bei faunos fotografijos, Lietuvos tautodailininkų darbai. Miško pasivaikščiojimo take aplink muziejų eksponuojamos kai kurios retos Lietuvos medžių rūšys ir didesnės medinės skulptūros, stogastulpiai, suoliukai ir kiti dekoratyvūs medžio drožiniai, kurių autoriai – žinomi šalies tautodailininkai A. Česnulis, S. Vaida, A. Lastauskas, A. Raugala, J. Videika ir kiti.

1975 m. šalia muziejaus pastatyta *Miškininkų klėtis*. 1976 m. muziejaus kieme pradėti eksponuoti senieji drevinės bitininkystės horizontalieji ir vertikalieji aviliai.

Galerija
--------

* Muziejaus pastatasMuziejaus pastatas
* Muziejaus fasadasMuziejaus fasadas
* Muziejaus plakatasMuziejaus plakatas
* Muziejaus teritorijoje pastatyta Medžiotojų trobelėMuziejaus teritorijoje pastatyta *Medžiotojų trobelė*
* Medžiotojų trobelės vidus*Medžiotojų trobelės* vidus
* Muziejaus vartaiMuziejaus vartai

Nuorodos
--------

* „Girios aidas" - miško muziejus, mokymo ir informacijos centras
| **Jonas Janulevičius** |
| --- |
| Gimė | 1874 m. rugsėjo 20 d.Vilnius |
| Mirė | 1941 m. vasario 21 d. (66 metai)Kremenčiukas, Ukraina |
|  |
| Veikla | revoliucionierius |
| Partija | 1895 m. Lenkijos karalystės ir Lietuvos socialdemokratija, 1902 m. RSDDP, 1905 m. LSDP |

**Jonas Janulevičius** (1874 m. rugsėjo 20 d. Vilniuje – 1941 m. vasario 21 d. Kremenčiuke) – vienas aktyviausių Lietuvos darbininkų judėjimo vadovų.

Biografija
----------

1892–1895 m. priklausė nelegaliam Vilniaus darbininkų būreliui, nuo 1895 m. Lietuvos socialdemokratijai. 1897 m. partijos narių švietimo organizatorius.

1897 ir 1899 m. kalintas Vilniuje už dalyvavimą darbininkų judėjime. 1900 m. ištremtas į Vologdos guberniją. Ten 1902 m. dalyvavo Rusijos socialdemokratų darbininkų partijos veikloje. 1902 m. persikėlė į Astrachanę, vėliau grįžo į Lietuvą.

1905–1907 m. vienas Lietuvos socialdemokratų partijos vadovų. 1906 ir 1909 m. vėl suimtas ir kalintas. Vienas nuo 1908 m. gruodžio mėn. iki 1909 m. balandžio mėn. užsitęsusio Vilniaus odininkų streiko organizatorių. 1910 m. ištremtas dvejiems metams į Minską.

Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui 1915 m. pasitraukė į Rusiją, dalyvavo 1917 m. revoliucijoje, 1918–1934 m. dirbo Kremenčiuke.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Judita Komodaitė. *Jonas Janulevičius*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 102
| Lodzės Aleksandruvaslenk. *Aleksandrów Łódzki* |
| --- |
|              |
| *Kosciuškos aikštė* |
|  |
| 

Lodzės AleksandruvasLodzės Aleksandruvas

51°49′0″ š. pl. 19°18′0″ r. ilg.﻿ / ﻿51.81667°š. pl. 19.30000°r. ilg.﻿ / 51.81667; 19.30000﻿ (Lodzės Aleksandruvas)Koordinatės: 51°49′0″ š. pl. 19°18′0″ r. ilg.﻿ / ﻿51.81667°š. pl. 19.30000°r. ilg.﻿ / 51.81667; 19.30000﻿ (Lodzės Aleksandruvas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Lenkijos vėliava Lenkija |
| **Vaivadija** | {{{alias}}} Lodzės vaivadija |
|  |
| **Įkūrimo data** | XIX a. |
| **Meras** | Jacek Lipiński |
|  |
| **Gyventojų** (2008 m.) | 20 684  |
| **Plotas** | 13,47 km² |
| **Tankumas** (2008 m.) | 1 536 žm./km² |
| **Altitudė** | 206 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 95-069 iki 95-070 |
| **Tinklalapis** | Oficiali svetainė |
|  **Vikiteka** | Lodzės Aleksandruvas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Lòdzės Aleksándruvas |

**Lodzės Aleksandruvas** (lenk. *Aleksandrów Łódzki*) – miestas Lodzės vaivadijoje, Lenkijoje. Priklauso Lodzės aglomeracijai. 20 684 gyventojai (2008 m. duomenys).

Istorija
--------

Gyvenvietė įkurta XIX a. pradžioje, Rafaelio Bratoševskio (lenk. *Rafał Bratoszewski*). Urbanistinio plano autorius buvo austras Bernardas von Šutenbachas (vok. *Bernard von Schuttenbach*). Siekiant įgyti valdžios simpatijas, Bratoševskis miestelį pavadino Rusijos Aleksandro I garbei. 1822 m. suteiktos miesto teisės.

1910 m. sujungtas tramvajaus linija su Lodze. 1991 m. buvo panaikinta.

Aleksandruvas buvo trijų religijų ir trijų kultūrų centru. Vokiečiai (protestantai), žydai ir lenkai (katalikai), amatininkai dirbo fabrikuose. Iki 1945 m. turtingiausią ir gausiausią etninę bendruomenę sudarė vokiečiai.

Galerija
--------

* Miesto rotušėMiesto rotušė
* Išlikę tramvajaus bėgiaiIšlikę tramvajaus bėgiai
*Apie profesiją žr. straipsnį Locmanas*

| **Naucrates** |
| --- |
| Locmanas (*Naucrates ductor*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Kaulinės žuvys  *( Osteichthyes)* |
| Klasė: | Stipinpelekės žuvys  *( Actinopterygii)* |
| Būrys: | Ešeržuvės  *( Perciformes)* |
| Šeima: | Stauridinės  *( Carangidae)* |
| Gentis: | Locmanai  *( Naucrates)* |
| Rūšis: | Locmanas (žuvis)  *( Naucrates ductor)* |

 |
| Binomas |
| ***Naucrates ductor***Linnaeus, 1758 |

**Locmanas** (*Naucrates ductor*) – stauridinių (*Carangidae*) šeimos žuvis.

Kūnas melsvai baltas, su 5-7 tamsiai mėlynomis plačiomis skersinėmis juostomis, iki 60 cm ilgio. Sutinkamas beveik visada su rykliais, nes minta jų maisto likučiais. Pavadinimą „locmanas" žuvis gavo dėl to, kad, rykliui artinantis prie grobio, ji plaukia pirma jo, tarsi rodydama kelią.

Gyvena visose tropinio ir subtropinio klimato jūrose. Tolimas migrantas. Maitinasi smulkiomis žuvimis, vėžiagyviais ir kt. Neršia atviroje jūroje.

Nuorodos
--------

* *Naucrates ductor*

Locmanai, lydyntys ilgapelekį pilkąjį ryklį (*Carcharhinus longimanus*)
| Samošas |
| --- |
| Samošo upė Samošo upė |
| **Ilgis** | 411 km |
| **Baseino plotas** | 15 015 km² |
| **Vidutinis debitas** | 120 m³/s |
| **Ištakos** | Karpatai |
| **Žiotys** | Tisa |
| **Šalys** | Rumunija, Vengrija |

**Samošas** (veng. *Szamos*), **Somešas** (rumun. *Someş*) – upė Rumunijoje ir Vengrijoje; Tisos kairysis intakas. Prasideda dvejomis ištakomis Karpatuose: Mažuoju Somešu, prasidedančiu Apusenio masyve į rytus nuo Klužo, ir Didžiuoju Somešu, ištekančiu iš Rodnos masyvo šalies šiaurėje. Teka į šiaurės vakarus, vaga labai vingiuota. Žemupyje teka Dunojaus vidurupio lyguma. Įteka į Tisą netoli Vašarošnamenio.

Didžiausi intakai: Almašas, Agrijus, Selajus (kairieji), Lepušas (dešinysis). Upės vanduo naudojamas drėkinimui. Žemupyje laivuojama. Prie Samošo įsikūrę miestai: Dežas, Žibou, Satu Marė (Rumunija), Feherdjarmatas (Vengrija).

Antikos laikais upė vadinta *Samus*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 367
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Sempervivum** |
| --- |
| Stoginė šilropė (Sempervivum tectorum)Stoginė šilropė(*Sempervivum tectorum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Šeima: | Storlapiniai  *( Crassulaceae)* |
| Gentis: | Šilropė  *( Sempervivum)* |

 |

**Šilropė** (*Sempervivum*) – storalapinių (*Crassulaceae*) šeimos sukulentinių augalų gentis. Mokslinėje literatūroje išskiriamos 40-60 rūšių. Anksčiau buvo aprašytos bent 200 rūšių, tačiau daugelis jų nebėra laikomos atskiromis rūšimis. Yra išvesta apie 3000 šilropių veislių auginamų soduose ir gėlynuose. Tai daugiamečiai, visžaliai augalai.

Šaknų sistema tipiška kalnuose, ant uolingo grunto augantiems augalams.

Lietuvoje soduose, gėlynuose, kapinėse auginama stoginė šilropė (*Sempervivum tectorum*).

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Šilropė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Šiluminis spinduliavimas** – bet kokio kūno, priklausomai nuo jo temperatūros, išskiriama energija.

Energijos šaltiniai, o tuo pačiu ir spinduliuotės rūšys, gali būti skirtingi: kaitrinė lemputė, televizoriaus ekranas, pūvantis medis, jonvabalis, lazeris ir kt. Iš visų elektromagnetinės spinduliuotės, matomų ar nematomų žmogaus akimi, rūšių galima išskirti vieną, būdingą visiems kūnams – tai išskiriamą šilumą – šiluminį spinduliavimą. Jis atsiranda bet kurioje aukštesnėje už 0 K temperatūroje, ir todėl yra skleidžiamas visų kūnų, taip pat ir žmogaus kūno. Priklausomai nuo kūno temperatūros, keičiasi spinduliuotės intensyvumas ir spektrinė sudėtis, todėl dažnai mūsų akys jo nepriima kaip regimos spinduliuotės.

Kūnų sugebėjimą sugerti spinduliuotės energiją nusako sugerties faktorius, lygus sugertosios ir krintančios spinduliuočių ar šviesos srautų santykiui: = s / kr

Labai gerai sugeria spinduliuotę juodos spalvos kūnai, o blogai – balti ir veidrodžiai. Kūnas, kuris visiškai sugeria visų dažnių spinduliuotę, vadinamas absoliučiai juodu kūnu. Jo sugerties faktorius lygus 1. Tokių kūnų gamtoje iš tikro nėra, ši sąvoka yra tik abstrakcija. Kartais žmogaus kūnas laikomas pilku, o jo sugerties koeficientas 0,9 infraraudonajai spektro sričiai.

Vienas iš galingiausių šiluminio spinduliavimo šaltinių yra Saulė. Saulės spinduliuotės srautas, tenkantis vienam kvadratiniam metrui Žemės atmosferos ribos plotui, yra 1350 W. Šis dydis vadinamas *Saulės pastoviąja*. Tačiau iš tikro šis dydis būna mažesnis, nes priklauso nuo Saulės aukščio virš horizonto ir radiacijos silpnėjimo dėl atmosferos, be to, kartu keičiasi ir spektrinė spinduliuotės sudėtis.

Žmogaus kūnas turi tam tikrą pastovią temperatūrą termoreguliacijos dėka, kurios pagrindinę dalį sudaro organizmo šilumos mainai su supančia jį aplinka. Šilumos mainai vyksta šilumos laidumo, konvekcijos, garavimo ir spinduliavimo (sugerties) būdais.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Samora |
| --- |
| Tiltas per Samorą ties Sumbi Tiltas per Samorą ties Sumbi |
| **Ilgis** | 183 km |
| **Ištakos** | Andai |
| **Žiotys** | Santjagas |
| **Šalys** | Ekvadoras |

**Samora** (isp. *Río Zamora*), dar vadinama **Jaja** (keč. *Yaya*) – upė pietų Ekvadore, viena Santjagą sudarančių upių (Maranjono baseinas). Prasideda Andų kalnuose, Nudo de Kachanumos masyve, Podokarpų nacionaliniame parke (Lochos provincija). Teka į šiaurės rytus miškingais kalnų slėniais. Prateka Samoros-Činčipės ir Morona Santjago provincijas. Ties Jukiansa susilieja su Namangosa ir sudaro Santjagą.

Didžiausi intakai: Bombuskaras, Chamboė, Nangarica.

Upė yra svarbi transporto arterija Samoros-Činčipės provincijoje. Prie Samoros įsikūrusios šios gyvenvietės ir miestai: Samora, Timbara, Kumbaraca, Suapaka, Nangipa, Jancasa, Mučima, Pinčas, Kimis, Gualakisa.
| ***Ramus gyvenimas*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | La calda vita |
| Kilmės šalis |  Italija Prancūzija |
| Režisierius | Florestano Vancini |
| Scenaristas (-ai) | Marcello FondatoElio BartoliniFlorestano Vancini |
| Vaidina | Catherine SpaakGabriele Ferzetti |
| Metai | 1963 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 104 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Ramus gyvenimas** (it.  *La calda vita*) – 1963 m. sukurta melodrama.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Catherine Spaak – Serža
* Fabrizio Capuccini – Maksas
* Jacques Perrin – Fredis
* Gabriele Ferzetti – Gvido
* Hlina Zalewska
* Marcella Rovena
* Daniele Vargas

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Gražuolė Serža, gyvenanti nedideliame miestelyje Sardinijoje, ką tik baigė mokyklą. Prasidėjus vasarai, jos pusbrolis Maksas ir jo draugas Fredis pakviečia merginą paplaukioti vandens slidėmis ir praleisti savaitgalį atokioje saloje esančiame Fredžio dėdės vasarnamyje. Serža sutinka net neįtardama, kad jokio dėdės iš tiesų nėra, o vaikinai jau senokai nusižiūrėjo šį tuščią namą, tikėdamiesi čia ne tik pasilinksminti, bet ir pamėginti suvilioti merginą. Deja, planui nelemta įvykti, nes Seržą domina tik Fredis ir Maksas lieka atstumtas. Negana to, netrukus pasirodo ir pagyvenęs vyriškis Gvido – tikrasis namo šeimininkas, kuris netrukus Seržai tampa kur kas įdomesnis negu abu jaunuoliai...
*Šis straipsnis yra apie profesiją; apie žuvies rūšį žr. Locmanas (žuvis)*
Iš povandeninio laivo palydimas locmanas į savo katerį
Locmanas lipa į laivą
**Locmanas** (ol. *loodsman*) – jūrininkas, vairuojantis laivus uoste, akvatorijos navigacinių ypatybių specialistas. Jis yra uosto atstovas, pirmasis užlipantis į laivą, dar šiam esant jūroje, duoda patarimus laivo kapitonui, kaip saugiai įvesti laivą į uostą, jį prišvartuoti bei išvykti atgal į jūrą. Vandens kelio locijoje pateikiamas krantų navigacijos ženklų, hidrometeorologinių sąlygų, taisyklių detalus aprašymas.

Darbo pobūdis
-------------

Į laivą atvyksta greitaeigiu locmano kateriu (kartais – sraigtasparniu). Locmano darbo laiko trukmė vedamame laive priklauso nuo konkretaus uosto, atstumo iki jo krantinės: Klaipėdoje tai užtrunka valandą, Antverpene apie 6-8 valandas. Locmanui svarbu laivo grimzlė, jo manevrinės savybės. Laivo valdymo neperima – jis tik kapitono patarėjas (su kai kuriomis išimtimis). Paprastai veikia schema "locmanas-vairininkas", o šturmanas seka, ar teisingai vairininkas suprato komandą. Oficialiai pakilęs ant kapitono tiltelio, locmanas aptaria su kapitonu daug dalykų, susijusių su laivo valdymu. Taip pat aptaria uoste planuojamus manevrus, buksyrų kiekį, jų panaudojimo galimybes. Kapitonui būtina gauti išsamią informaciją apie uostą ir jo prieigas, ypač jei jis čia atplaukia pirmą kartą. 

Locmano darbo praktikoje pasitaiko, jog dėl tam tikrų priežasčių jis gali atsisakyti toliau vesti laivą, pvz. jei kapitonas ignoruoja jo patarimus. Būna atvejų, kai kapitonas gali pareikalauti laive pakeisti locmaną. Atsisakęs vykdyti savo funkcijas, locmanas gali pasilikti tiltelyje, tačiau kapitono klausiamas privalo teikti informaciją.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Apie locmaną Terminų žodyne

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Locmanas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Pasitikėjimo ribos tarp kapitono ir locmano
* Kruizinio laivo „Constellation" atplaukimas į Klaipėdos uostą
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Parque Chacabuco**| **Plotas** | 2,4 km² |
| **Gyventojų sk.** | 39 473 |
| **Gyventojų tankumas** | 16 447 žm./km² |
| ***Komuna*** | C7 |
|  |
|  |  |
| **Svarbiausi objektai** |  |
| 

---

 |

**Parke Čakabukas** (isp. *Parque Chacabuco*) – kvartalas centrinėje Argentinos sostinės Buenos Airių dalyje. 

Kvartalą riboja šios gatvės: *Emilio Mitre, Eva Perón, Curapaligüe* ir *Asamblea*. Pavadintas Čakabuko mūšio garbei. Kvartale yra didelis parkas. Taip pat yra nemažai mokyklų, vaikų darželių, kavinių.

Čakabuko parkas

Flag of Buenos AiresFlag of Buenos AiresBuenos Airių kvartalai

Agronomija | Almagras | Balvanera | Barakas | Belgranas | Boedas | Kabaljitas | Čakarita | Koglanas | Kolechjalesas | Konstitusjonas | Floresas | Floresta | La Boka | La Paternalis | Linjersas | Mataderosas | Monte Kastras | Montseratas | Nueva Pompėja | Nunjesas | Palermas | Parke Aveljaneda | Parke Čakabukas | Parke Časas | Parke Patrisjos | Puerto Maderas | Rekoleta | Retiras | Savedra | San Kristobalis | San Nikolasas | San Telmas | Veles Sarsfildas | Versaljesas | Vilja Krespas | Vilja del Parkė | Vilja Devotas | Vilja Luganas | Vilja Luras | Vilja Mitrė | Vilja Ortusaras | Vilja Puejredonas | Vilja Realis | Vilja Riačuelas | Vilja Santa Rita | Vilja Soldatis | Vilja Urkisa
**Demiurgas** (sen. gr. δημιουργός = *dēmiurgos* – 'amatininkas, kūrėjas') – pasaulį iš amžinos pirmapradės materijos, chaoso kuriantis Dievas Platono filosofijoje. Demiurgas priešpastatomas krikščioniškajam Dievui, kuris pasaulį sukūręs iš nieko (*creatio ex nihilo*).

Heleniškoji samprata
--------------------

Demiurgo terminą Platonas vartojo dialoge „Timajas". Kartais laikoma, kad Demiurgas – platoniškoji aktyviojo intelekto personifikacija. Demiurgo terminą vartojo ir kiti filosofai, kaip antai Filonas Aleksandrietis, neoplatonikai, gnostikai. Dualistinėje gnostikų pasaulio sampratoje Demiurgas – viena iš blogio jėgų, jam priskiriama atsakomybė už neapkenčiamo materialaus pasaulio sukūrimą. Aukščiausiajam gėrio Dievui Demiurgas, gnostikų supratimu, esąs absoliučiai svetimas.

Religijotyroje
--------------

Religijotyroje demiurgu vadinamas mitinis veikėjas, kuriantis medžiagiškąjį pasaulį, kosminę sąrangą. Paprastai vaizduojamas kaip amatininkas – kalvis, puodžius, audėjas. Pavyzdžiui, kalvis Hefaistas gamina skydą, atitinkantį pasaulietinio gyvenimo modelį, suomių kalvis Ilmarinenas nukala Saulę, Mėnulį ir stebuklingąjį Sampo, egiptiečių dievas Chnumas pasaulį ir žmones sutveria puodžiaus rateliu, o indų Višvakarmanas – tašytojas, kalvis, audėjas – sukuria regimą pasaulį.

Daugelyje mitologinių sistemų susilieja demiurgo ir dangaus dievo paveikslai – dievas sutvėrėjas kuria ne tik regimuosius pasaulio matmenis, tačiau visą kosmosą. Ir ne amatiniu veiksmu, o mintimi, širdimi, įvardijimu ir panašiai. Kitais atvejais demiurgas būna kaip aukščiausiojo dievo pagalbininkas. Archajinėse mitinėse sistemose demiurgas dažnai tapatus kultūriniam didvyriui, išmokančiam žmones amatų ir gudrybių.

Išnašos
-------

1. ↑  *Demiurgas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-06-05.
2. 1 2 3  Religijotyros žodynas. – Vilnius: Mintis, 1991, 90 psl.
3. 1 2 3 4  *Demiurge*. Britannica Online Encyclopedia. Nuoroda tikrinta 2022-06-03.
4. 1 2  Мифы народов мира. *Демиург* , Е. М. Мелетинский – 2-е изд. 1992. Москва: Советская Энциклопедия.
| **Asta Kosaitė-Strumilienė** |
| --- |
| Gimė | 1960 m. lapkričio 8 d.Ketvergiai, Klaipėdos rajonas |
| Mirė | 2020 m. rugsėjo 10 d. (59 metai)Klaipėda |
| Palaidotas (-a) | Priekulės Elniškės kapinėse |
|  |
| Veikla | Lietuvos edukologijos universiteto alumnė, pedagogė, visuomenininkė, etnokultūrininkė, muzikė, lietuvininkų bendrijos „Mažoji Lietuva" narė, Mažosios Lietuvos istorijos puoselėtoja |
|  |
| Alma mater | 1982 m. Vilniaus pedagoginis institutas |

**Asta Kosaitė-Strumilienė** (1960 m. lapkričio 8 d. Ketvergiuose, Klaipėdos rajone – 2020 m. rugsėjo 10 d. Klaipėdoje) – Lietuvos edukologijos universiteto alumnė, pedagogė, visuomenininkė, etnokultūrininkė, muzikė, lietuvininkų bendrijos „Mažoji Lietuva" narė, Mažosios Lietuvos istorijos puoselėtoja.

Biografija
----------

1978–1982 metais mokėsi tuometiniame Vilniaus pedagoginiame institute. Po studijų dirbo universiteto Kultūros klubo vedėja. Po universiteto baigimo dirbo Vilniaus miesto savivaldybėje, vėliau Klaipėdos „Ąžuolyno" gimnazijos lietuvių kalbos ir literatūros mokytoja. Paskutiniais savo gyvenimo metais dirbo Klaipėdos Eduardo Balsio menų gimnazijos direktoriaus pavaduotoja/projektų vadove.

Visuomeninė veikla
------------------

Studijų metais buvo folkloro ansamblio „Poringė" narė. Dirbdama „Ąžuolyno" gimnazijoje įkūrė mokinių folkloro kolektyvą „Gervelė". Ilgus metus buvo Klaipėdos miesto etnokultūros centro folkloro ansamblio „Kuršių ainiai" narė. Be to, aktyviai dalyvavo lietuvininkų bendrijos „Mažoji Lietuva" veikloje, kurį laiką buvo jos sekretorė.

Šaltiniai
---------

1. 1 2
2. ↑
**Hepatizonas** (gr. ἧπαρ 'kepenys'), kitaip *juodoji Korinto bronza* - labai vertingas Antikos laikų lydinys.

Manoma, kad tai buvo vario lydinys su nedaug aukso ir sidabro (galbūt iki 8 % kiekvieno iš šių metalų), kuris sudaro tamsiai pupurišką patiną, primenančią kepenų spalvą. Šis lydinys minimas antikiniuose tekstuose, bet išlikusių pavyzdžių nėra.

Hepatizonas laikomas antra pagal vertingumą bronzos rūšimi. Plinijus Vyresnysis savo „Gamtos istorijoje" mini, kad hepatizonas yra mažiau vertingas negu Korinto bronza, kurioje yra daugiau aukso ir sidabro ir kuri primena brangiuosius metalus, bet vertingesnis už Delo ir Eginos bronzą.[1][2]

Dėl tamsios spalvos hepatizonas buvo vertinamas kaip medžiaga statuloms.[3] Pagal Plinijų, tiek hepatizono, tiek Korinto bronzos gamybos metodai prarasti. 

Panašūs lydiniai žinomi ir už Europos ribų. Pavyzdžiui, šakudas yra japoniškas aukso ir vario bilonas su būdinga tamsiai mėlynai purpuriška patina.

Nuorodos
--------

1. ↑  Aes, from *A Dictionary of Greek and Roman Antiquities*, John Murray, London, 1875.
2. ↑  Pliny's chapter on Corinthian Brass and hepatizon, Chapter 3 of Book 34 from *Natural History*.
3. ↑  Jacobson, David M. (2000). „Corinthian Bronze and the Gold of the Alchemists" (PDF). *Gold Bulletin* **33** (3): 60–66. ISSN 0017-1557. Nuoroda tikrinta 2006-07-06.
**Parkinsono taisyklė** – empirinė taisyklė, sakanti, kad bet koks darbas išauga apimtimi, kad galėtų užimti visą jam atlikti duotą laiką.

Taisyklę suformulavo istorikas Sirilas Nortkotas Parkinsonas humoristiniame straipsnyje atspausdintame Jungtinės Karalystės žurnale *The Economist* 1955 m. ir vėliau išleistame kartu su kitais straipsniais knygoje *„Parkinson’s Law: The Pursuit of Progress"* (Londone, Džonas Murėjus, 1958 m.). Parkinsonas savo pamąstymus grindė vadovaudamasis darbo patirtimi Jungtinės Karalystės valstybinėse įstaigose.

Remiantis Parkinsonu, tai atsitinka dėl dviejų priežasčių:

* valdininkai stengiasi didinti pavaldinių, o ne konkurentų skaičių;
* valdininkai vienas kitam kuria darbus.

Jis taip pat pastebėjo, kad valdininkų skaičius augo po 5–7 % per metus nepaisant to, kad nesikeitė jų atliekamas darbas ar jo apimtys (jei iš vis darbo buvo).

„Parkinsono taisykle" taip pat vadinamos visokios taisyklės ir pastebėjimai, gaunami iš pirmosios taisyklės: kompiuterijoje Parkinsono taisyklė suformuluojama taip: „Duomenų kiekis auga, kad užpildytų visą atminties vietą", arba „Atminties padidėjimas atveria kelią technologijoms, kurios reikalauja daugiau atminties".

Parkinsono taisyklė dažnai apibendrinama: „Resurso paklausa auga priklausomai nuo jo pasiūlos". Brainas Treisas kurse „21 milijonierių sėkmės paslaptis" tai interpretavo: „Išlaidos auga, kad padengtų pajamas". Toks apibendrinimas atitinka ekonomikoje paklausos ir pasiūlos santykio taisyklę: kuo žemesnė prekių ir paslaugų kaina, tuo didesnė paklausa.

Parkinsonas taip pat pasiūlė taisyklę, kuri lietė administracinių organų efektyvumą. Jis nustatė „nereikalingumo koeficientą" (angl. *Coefficient of Inefficiency*) - narių kiekį, po kurio komitetas tampa neveiksnus. Parkinsonas pasiūlė pusiau humoristinę formulę iš kelių parametrų pagal kurią būtų galima apskaičiuoti nereikalingų narių skaičių.

Nuorodos
--------

* Sirilas Parkinsonas. Parkinsono taisyklės
* C. Northcote Parkinson. Parkinson's Law
* Parkinson’s Law, *The Economist* (1955 Lapkritis) – tekstas su formulėmis Archyvuota kopija 2007-03-17 iš Wayback Machine projekto.
| ***Herbas ar skaičius*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Pari e dispari |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Bruno Corbucci |
| Scenaristas (-ai) | Mario Amendola  Bruno Corbucci |
| Kompozitorius | Guido de Angelis  Maurizio de Angelis |
| Vaidina | Terence Hill  Bud Spencer |
| Metai | 1978 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 115 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Herbas arba skaičius** (it.  *Pari e dispari*) – 1978 m. italų sukurta veiksmo komedija, kurioje vaidino aktoriai Terensas Hilas ir Badas Spenceris. Kaip ir ankstesnis šių aktorių filmas Kovotojai su nusikalstamumu, jis buvo filmuojamas JAV.

Tai dvyliktas bedras T. Hilo ir B. Spencerio darbas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

Čarlis Firpo
*Aktorius – vaidmuo*
* Terence Hill – Džonis Firpo
* Bud Spencer – Čarlis Firpo
* Luciano Catenacci – Graikas
* Marisa Laurito – sesuo Siuzana

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Buvę lošėjas Čarlis tapo sunkvežimio vairuotoju ir visai nenori prisiminti savo ankstesnio amato. Gabendamas krovinį į Majamį, jis susipažįsta su vienuole seserimi Siuzana, kurios vadovaują prieglaudą ketina uždaryti, jei nebus surinkta reikiama pinigų suma.

Netrukus jo kelyje vis ima painiotis įkyrus jaunuolis Džonis, norintis įvelti jį į savo aferas. Netrukus paaiškėja, kad Čarlis ir Džonis – netikri broliai, o jų tėvui reikalinga operacija regėjimui atgauti.

Apgyvendinęs tėvą sesers Siuzanos prieglaudoje, Čarlis nusprendžia padėti Džoniui laimėti reikiamą sumą, tačiau netrukus jį pradeda kankinti įtarimai, kad jo tėvas visai ne aklas, o Džonis turi ir kitų klanų: sužlugdyti lažybų verslui vadovaujantį Graiką, su kuriuo Čarlis ir anksčiau yra turėjęs reikalų...

Apdovanojimai
-------------

1979 m. filmas pelnė vieną Golden Screen apdovanojimą.

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RTerenso Hilo ir Bado Spencerio filmai |
| --- |
|  |
| Filmai | 
*Hanibalas* • *Dievas atleidžia... Aš ne!* • *Keturi tūzai* • *Batų kalnas* • *Mano vardas Trejybė* • *Mano vardas vis dar Trejybė* • *Juodasis korsaras* • *Nagi, vaikinai!* • *Kitaip mes supyksim!* • *Atsuk kitą skruostą* • *Kovotojai su nusikalstamumu*• *Herbas arba skaičius* • *Aš ir hipopotamai* • *Rasi draugą – rasi lobį* • *Visada pasiruošę* • *Dvigubi nemalonumai* • *Majamio superpolicininkai* • *Nemalonumų mėgėjai* |
|  |
| Pagrindiniai aktoriai | 
Terence Hill • Bud Spencer |

 |
| **Aleksandras Nazarenko** |
| --- |
| Gimė | 1948 m. sausio 16 d.Panevėžys, Lietuvos TSR |
| Mirė | 2022 m. sausio 19 d. (74 metai) |
|  |
| Veikla | istorikas, filologas |

**Aleksandras Vasiljevičius Nazarenka** (rus. *Алекса́ндр Васи́льевич Назаре́нко*; 1948 m. sausio 16 d. Panevėžyje, Lietuvos TSR – 2022 m. sausio 19 d.) – Rusijos istorikas, filologas.

Biografija
----------

Gimė 1948 m. sausio 16 d. Panevėžyje. Baigė istorijos ir filologijos studijas Maskvos universitete. Nuo pat mokslų baigimo pradėjo tyrinėti Kijevo Rusios istoriją, parašė daug mokslinių straipsnių, parengė nemažai leidinių. Vadovavo Rusijos mokslų akademijos pasaulio istorijos instituto inicijuotame projekte "Rusija ir Centrinė Europa viduramžiais". Didžioji dalis darbų sudėta į 2009 m. išleistą monografiją *Древняя Русь на международных путях: Междисциплинарные очерки, культурных, торговых, политических отношений IX—XII веков*. Už šią publikaciją Rusijos stačiatikių bažnyčios apdovanotos *Makarijaus* premija.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Утрата. Председатель ИППО Сергей Степашин и Совет Общества выражают соболезнования в связи со смертью руководителя Научной секции ИППО Александра Васильевича Назаренко". *www.ippo.ru*. Nuoroda tikrinta 2022-01-19.

Nuorodos
--------

* Biografija (rus.) Archyvuota kopija 2016-03-06 iš Wayback Machine projekto.
* Publikacijų sąrašas (rus.)
| Pietų Korėja
 |
| --- |
| Pietų Korėjos herbas |
| Šis straipsnis yra serijosPietų Korėjos politinė sistemair vyriausybėdalis |
| 
Konstitucija
* + Konstitucija

 |
| 
Vyriausybė
* + Prezidentas (sąrašas)
	+ Jun Sokjolas
	+ Ministras Pirmininkas (sąrašas)
	+ Han Duck-soo
	+ Ministerijos

 |
| 
Parlamentas
* + Nacionalinis Susirinkimas
	+ Politinės partijos
	+ NPP · DEP · LJP · Bak  DDP · KKP · NPP

 |
| 
Teismai
* + Aukščiausiasis teismas
	+ Konstitucinis teismas

 |
| 
Rinkimai
* + Prezidento
	+ 1997 · 2002 · 2007 · 20122017 · 2022
	+ Parlamento
	+ 2000 · 2004 · 2008 · 20122016 · 2020

 |
| 
Adm. suskirstymas
* + Provincijos

 |
| 
Užsienio politika
* + Tarptautiniai santykiai
	+ Saulės Šviesos politika

 |
| Ž • A • R |

**Demokratinė Respublikonų partija** (kor. 민주공화당, *mindžu kongvadang*) buvo Pietų Korėjos politinė partija, egzistavusi 1963-1980 metais. 1981 m. jos pagrindu buvo sukurta **Demokratinė Teisingumo partija** (kor. 민주정의당, *mindžu džongvidang*), kuri galiausiai buvo panaikinta 1990 m. ją sujungus su kitomis politinėmis grupėmis.

Istorija
--------

Demokratinę Respublikonų partiją 1963-tųjų vasarį įkūrė 1961 m. karinio perversmo dalyviai, vadovaujami Pak Čionghy. Jam tapus šalies prezidentu, partija iki 1979 m. dominavo valdžioje. Praėjus keliems mėnesiams po Pak Čionghy mirties, 1980 m. gegužę partija buvo panaikinta, tačiau 1981 m. pradžioje prezidento Čion Duhan ir jo bendražygių pagalba atkurta kaip Demokratinė Teisingumo partija. Ji vėl tapo valdančiąja ir šią poziciją išlaikė iki 1988 m. Pasikeitus politinei padėčiai, 1990 vasarį partija buvo sujungta su Susivienijimo Demokratine bei Naująja Demokratine Respublikonų partijomis ir suformuota Demokratinė Liberalų partija.

Išnašos
-------

1. ↑  Andrew C. Nahm. Historical Dictionary of the Republic of Korea. Scarecrow Press, 2004.
| **Henry Salesbury** |
| --- |
| Gimė | 1561 m.Henlanas, Velsas Velsas |
| Mirė | 1637 m. spalio 6 d. (~76 metai)Česteris, Anglija Anglija |
|  |
| Veikla | gydytojas, gramatikas |
|  |
| Alma mater | Oksfordo universitetas |

**Henris Solsberis** (*Henry Salesbury* arba *Henry Salisbury*, 1561 m. Henlano parapija, Denbigšyras, Velsas – 1637 m. spalio 6 d. (?), Česteris, Anglija) – valų gydytojas, gramatikas.

Gimė Henlano parapijoje, Denbigšyre. Jo šeima buvo senos Levenių šeimos atšaka. Baigė Oksfordo universitetą, studijavo mediciną ir dirbo gydytoju.

1593 m. Londone išleido valų kalbos gramatiką *Grammatica Britannica*. Esama duomenų, kad jis buvo pradėjęs kitą veikalą – valų–lotynų žodyną, pavadintą *Geirva Tavod Cymraec*. Išlikę valų ir lotynų kalbomis kivido forma H. Solsberio sukurtų eilių, įrašytų H. Perio 1595 m. išleistos knygos *Egluryn Phraethineb* („Išminties išraiška") pradžioje, 1930 m. šią knygą naujai išleido Velso universiteto leidykla.

Manoma, kad H. Solsberis mirė 1637 m. spalio 6 d. Česteryje.

Išnašos
-------

1. 1 2 3  Thomas Herbert Parry-Williams (1887). „Salesbury (Salisbury), Henry(1561 - 1637?), grammarian". Dictionary of Welsh Biography. Nuoroda tikrinta 2021-03-20.