recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Nuėmimas nuo kryžiaus |
| --- |
|  |
| Menininkas | Karavadžas |
| Metai | apie 1600−1604 |
| Meno kryptis | Barokas |
| Medžiagos, technika | aliejus, drobė |
| Matmenys | 300 x 203 cm |
| Miestas (vieta) | Roma, Italija |
| Muziejus | Vatikano pinakoteka |

**Nuėmimas nuo kryžiaus** (kitur „Guldymas į karstą") – italų baroko dailininko Karavadžo (1571–1610) altorinis paveikslas, esantis Vatikano pinakotekoje.

Apie paveikslą
--------------

Paveikslą „Nuėmimas nuo kryžiaus" užsakė Romos didikas Džirolamas Vitričė (it. *Girolamo Vittrice*) savo giminės koplyčiai Santa Maria in Valicella bažnyčioje Romoje. Tai buvo vienas iš reikšmingiausių Karavadžo užsakymų Romoje. Jis datuojamas atliktas 1602−1604 m. Jame pavaizduota Naujojo Testamento Kristaus gyvenimo istorija. Epizodas, kai nukryžiuotas Kristus buvo nuimtas nuo kryžiaus Nikodemo ir Šv. Jono. 

Nikodemas pavaizduotas pirmajame plane, prilaikantis Kristaus kūną už kojų. Šv. Jonas pavaizduotas prilaikantis Kristų už torso. Šalia Karavadžas pavaizdavo Mergelę Mariją, Mariją Magdalietę ir Mariją Kleopietę, dramatiškai pakėlusią rankas ir akis į Dangų. Kristaus kūno vaizdavimas turi panašumų su Mikelandželo „Pietos" Kristaus figūra. Pavyzdžiui, mirusio Kristaus kūno oda pasikelia į viršų po Šv. Jono pirštais kaip „Pietoje". Šv. Jono pirštai atkreipia dėmesį į Kristaus žaizdą šone. Karavadžas nutapė paveikslą pasirinkęs netradicinį scenos vaizdavimą. Paveiksle nėra pavaizduotas nei kryžius, nei karstas. Vaizduojamas momentas, kada Kristaus kūnas nuleidžiamas ant Patepimo akmens. Tarsi arka sukomponuoti veikėjai atkreipia žiūrovo žvilgsnį į mirusio Kristaus veidą, į kurį taip pat žiūri Šv. Jonas, Mergelė Marija ir Marija Magdalietė. Nusvirusios Kristaus rankos, liečiančios stambų šaltą akmenį, veiksmas simbolinis − liudija apie būsimą prisikėlimą.

1797 m. Napoleono armijos okupacijos metu paveikslas kartu su kitais kūriniais iš Romos buvo pergabentas į Paryžių. 1817 m. grąžintas į Romą, kur pateko į popiežiaus Pijaus VII pinakoteką. „Nuėmimas nuo kryžiaus" tapo vienu iš geriausiai žinomų Karavadžo paveikslų dėka daugelio kopijų. Savas paveikslo versijas nutapė Rubensas, T. Žeriko, P. Sezanas.

Išnašos
-------

1. ↑  Andrew Graham Dixon. *Caravaggio: A Life Sacred and Profane*. Peguin, UK, 2011
2. ↑  Vatikano muziejų informacija
3. ↑  *Caravaggio: Art Courses*. ATS Italia Editrice, 2004, p. 40
**Sanjin Vrebac**| Asmeniniai duomenys |
| --- |
| **Pilnas vardas** | Sanjin Vrebac |
| Gimimo data | 2000 m. vasario 25 d. (23 metai) |
| Gimimo vieta | Austrija |
| Ūgis | 181 cm |
| Svoris | kg |
| Klubai |
| Dabar žaidžia |  |
| **Pozicija** | saugas |
| Profesionalūs klubai\* |
| 2018–2019  2020  2020  2021  2022  2022– | Balestier Khalsa  Panevėžys → *Panevėžys B*  FC Wels  SV Spittal/Drau  SC Weiz | 33 0(5)05 0(0)0? 0(?)13 0(4)14 0(1)12 0(2) |
| \* Skaičiuojama tik pasirodymai ir įvarčiai vietinėje lygoje Duomenys 2023. |

**Sandžinas Vrebacas** (*Sanjin Vrebac*; g. 2000 m. vasario 25 d.) – Austrijos futbolininkas, rungtyniaujantis saugo pozicijoje. Rungtyniavo Lietuvoje ir atstovavo „Panevėžio" futbolo klubui.

Karjera
-------

Žaidė Austrijoje, buvo išvykęs ir bandė laimę Singapūre. 2018 ir 2019 m. atstovavo šios šalies Balestier Khalsa.

2020 m. rugpjūtį pranešta, kad žaidėjas tapo FK Panevėžys nariu. Debiutavo 2020 m. rugpjūčio 8 d. rungtynėse prieš FK Riteriai, kurios baigėsi taikiu rezultatu 1-1. Atstovavo ir Panevėžys B ekipą, kuri žaidė Pirmoje lygoje. 2020 m. spalio 25 d. pelnė įvartį nuo 11 m. žymos. Rungtynės baigėsi lygiosiomis 1:1, o jų varžovai Kėdainių „Nevėžis" prarado svarbius taškus dėl Pirmos lygos nugalėtojų vardo. (Kėdainiečiai galėjo jau tose rungtynėse užsitikrinti pirmą vietą ir aukso medalius.)

Vėliau žaidė Austrijos Regionalliga (regioninėje lygoje) ir atstovavo FC Wels.

Statistika
----------

A lygos ir Pirmos lygos statistika

| Sezonas | Klubas | Rungtynės | Įvarčiai |
| --- | --- | --- | --- |
|
| **2020** | **„Panevėžys"** | 5 | 0 |
| **2020** | **Panevėžys B** |  ? |  ? |

Spalvų reikšmės: 

     Ekipa žaidė A lygoje;
     Pirmos lygos ekipa.

Laimėjimai
----------

**su FK Panevėžys**
* LFF taurės laimėtojas: 2020.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑   Archyvuota kopija 2020-10-31 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* alyga.lt svetainė
* SOCCERWAY
**Petras Visockis** (1908 m. vasario 7 d. Lapiškiuose, Biržų raj. – 1974 m. lapkričio 27 d. Kaune) – dainininkas (bosas), pedagogas ir chorvedys.

Biografija
----------

1920–1928 m. mokėsi Biržų gimnazijoje, kur iš mokytojo Apolinaro Likerausko pramoko ir muzikos. 1928–1938 m. Kauno muzikos mokykloje ir konservatorijoje studijavo dainavimą (dėst. O. Marini klasė), chorvedybą (Nikodemo Martinonio klasė). Studijuodamas dainavo vyrų kvartete, (Stepas Graužinis, Pranas Sližys, Julius Duršliokas, Petras Visockis), Kauno Darbo rūmų operetėje ir kitur, daug koncertavo.

Vėliau vadovavo Aleksoto šaulių būrio chorui (90 dalyvių), kurį paruošė 1938 m. Klaipėdoje vykusiai dainų šventei, surengė koncertų. Padėjo organizuoti ir įsteigti Kauno muzikinį teatrą ir buvo vienas iš pirmųjų operetės solistų.

1942–1948 m. dainavo Kauno operos ir baleto teatre, 1948–1952 m. – Klaipėdos muzikiniame dramos teatre. Minėtuose teatruose sukūrė nemaža įsimintinų vaidmenų. Klaipėdos muzikos mokykloje dėstė dainavimą, buvo choro dirigavimo skyriaus vedėjas ir choro vadovas, vadovavo medicinos mokyklos merginų chorui.

Nuo 1952 m. – Kauno miesto daugelio įstaigų ir įmonių mėgėjų chorų, vokalinių ansamblių ir solistų mokytojas. Po keletą metų buvo Kauno politechnikos instituto studentų mišriojo choro „Jaunystė" ir Kauno vyrų choro „Perkūnas" chormeisteris. Apie 20 metų vadovavo Kauno mokytojų namų moterų vokaliniam ansambliui, kuris daug koncertavo ir buvo vienas iš geriausių meno mėgėjų kolektyvų Kauno mieste. Taip pat ilgai dirbo su Kazlų Rūdos miškų ūkio mišriuoju choru, kuris irgi rengė koncertus, dalyvavo rajonų ir respublikinėse dainų šventėse. Nuo 1969 m. dėstė dainavimą Marijampolės kultūros mokykloje.

Išaugino sūnų muziką Virgilijų; muziko – dirigento kelią pasirinko ir vaikaitis, taip pat Virgilijus. 1998 m. spalio 17 d. Miko ir Kipro Petrauskų namuose Kaune pažymėtas P. Visockio gimimo 90-metis.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| ***Nužudyk mane vėliau*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Kill Me Later |
| Kilmės šalis | JAV |
| Režisierius | Dana Lustig |
| Prodiuseris (-iai) | Dana LustigRam BergmanCarole Curb Nemoy |
| Scenaristas (-ai) | Dana LustigAnnette Goliti Gutierrez |
| Vaidina | Selma BlairMax BeesleyBrendan FehrKeegan Connor Tracy |
| Metai | 2001 |
| Žanras | juodoji komedija, drama |
| Trukmė | 89 min. |
| Kalba | anglų |
| **IMDb įrašas** |

**Nužudyk mane vėliau** – 2001 m. amerikiečių filmas, įvardinamas kaip juodoji komedija, draminė komedija. Filme pasakojama apie merginą, bandančią nusižudyti, ir banko plėšiką.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Banko tarnautoja Šon užmezgusi romaną su savo viršininku Metju, bet šis vedęs, jo žmona laukiasi vaiko ir jis nesiruošia griauti šeimos. Be to, Šon auksinė žuvelė žuvo, ją darbe išplūdo klientė ir ji pamatė laimingą Metju žmoną. Ji nusprendžia nusižudyti nušokdama nuo banko, kuriame dirba, stogo. Bet tuo pat metu Čiarlis su dviem bendrininkais apvogia banką. Užkluptas policijos jis paima įkaite Šon, kuri tuo metu jau buvo bešokanti žemyn. Čiarlis su Šon sudaro sandėrį – jis ją nužudys, jei ji jam padės pabėgti. Toliau filme vaizduojamas judviejų persekiojimas, vadovaujamas agentų Rydo ir Makdžinlio. Paaiškėja, jog Čiarlis nėra nusikaltėlis, bet apvogia banką norėdamas įgyvendinti troškimą gyventi tropikuose. Jis planuoja valtimi pasiekti Venesuelą. Jis atsisako nužudyti Šon, o ši atranda gyvenimo prasmę, tikėdamasi, kad galės keliauti su Čiarliu. Tuo tarpu agentai išsiaiškina, kad Metju taip pat prisidėjo prie vagystės ir todėl yra suimamas. Policija užklumpa Čiarlį su Šon ant tilto, todėl jie ryžtasi šokti žemyn į vandenį. Pabaigoje vaizduojami jiedu laimingai gyvenantys kalnuose Meksikoje.

Garso takelis
-------------

Filme panaudota grupės „Luna" taip pat atlikėjų Yve Adam ir Paul Christian Gordon muzika.

Aktoriai
--------

* Selma Blair – Shawn Holloway
* Max Beesley – Charlie Anders
* O’Neal Compton – agentas McGinley
* Lochlyn Munro – agentas Reed
* D.W. Moffett – Mathew Richmond
* Brendan Fehr – Billy
* Tom Heaton – Jason Thompson
**Petras Vacbergas** (1907 m. gruodžio 18 d. Steponiškio k. Pasvalio valsč. Biržų apskr. – 1987 m. spalio 6 d. Čikagoje) – smuikininkas, chorvedys, pedagogas.

Biografija
----------

Iš pradžių mokėsi Šiaulių gimnazijoje, o vėliau – Žagarėje. 1925–1930 m. Klaipėdos muzikos mokykloje – konservatorijoje mokėsi smuikuoti ir muzikos pedagogikos disciplinų.

1930–1935 m. muziką dėstė ir vadovavo chorui Joniškio gimnazijoje, o 1935–1940 m. – Tauragės mokytojų seminarijoje. Su šios mokyklos moksleivių mišriuoju choru (80 dalyvių) Klaipėdos apygardos mokyklų chorų varžybose laimėjo pirmąją vietą, 1937 m. baigiamosiose varžybose Klaipėdoje – trečiąją vietą, o 1938 m. visos Lietuvos analogiškose varžybose Kaune – prizinę vietą. Choras dalyvavo 1938 m. dainų šventėje Klaipėdoje, 1939 m. koncertavo Latvijoje – Rygos lietuviams ir Rygos radiofone. 1940 m. kovo 1 – 2 d. dainavo Vilniuje vykusiame Lietuvos muzikų draugijos suvažiavime.

P. Vacbergas taip pat vadovavo Šaulių sąjungos chorui, kuris 1939 m. Kaune šios sąjungos 20-mečio proga surengtame konkurse pelnė pirmąją vietą. 1940–1944 m. dėstė muziką ir dainavimą Šiaulių mokytojų seminarijoje, buvo miesto operetės chormeisteris ir Kultūros draugijos choro vadovas.

1944 m. pasitraukė į Vokietiją, dalyvavo kultūrinėje veikloje, vadovavo „Aušros" lietuvių chorui. 1949 m. atvyko į JAV, apsigyveno Čikagoje, buvo „Dainavos" ansamblio chormeisteris, o nuo 1976 m. – Šaulių būrio mišriojo choro vadovas. Suorganizavo nemaža koncertų, dalyvavo įvairiuose tautiniuose renginiuose.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| Naujinės valsčiuslenk. *gmina Nowinka* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Lenkijos vėliava Lenkija |
| **Vaivadija** | Palenkės vaivadija Palenkės vaivadija |
| **Apskritis** | Augustavo apskritis |
| **Administracinis centras** | Naujinė |
|  |
| **Gyventojų** (2008) | 2 827 |
| **Plotas** | 203,84 km² |
| **Tankumas** (2008) | 14 žm./km² |
|  |
| **Teritorijos kodas** | 2001052 |
| **Pašto kodas** | PL 16-304 |
| **Tel. kodas** | 87 |
|  |
| **Tinklalapis** |  |

Teritorija priskirta Lietuvai pagal 1920 metų liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį
**Naujinės valsčius** (lenk. *gmina Nowinka*) – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Augustavo apskrityje. Centras – Naujinė. Ribojasi su Augustavo, Gibų, Plaskų, Račkų ir Suvalkų valsčiais bei Augustavo miestu. Valsčius priklauso Ščepkų Šv. Juozapo parapijai.

Istorija
--------

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį valsčius buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Dalis valsčiaus kaimų anksčiau priklausė 1919–1954 m. egzistavusiam Ščebros-Olšankos valsčiui. 1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Paviršiaus struktūra
--------------------

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 203,84 km², iš kurių:

* ariama žemė: 27 %
* miškai: 61 %
* vandens telkiniai: 12 %

Valsčius sudaro 12,29 % Augustavo apskrities.

Gyventojai
----------

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2008 metais surinktus duomenis:

| Aprašymas | Bendrai | Moterys | Vyrai |
| --- | --- | --- | --- |
| Gyventojai | **2827** | 100 % | 1384 | 48,96 % | 1443 | 51,04 % |
| Gyventojų tankumas(Gyv./km²) | 13,87 | 6,79 | 7,08 |

Pagal 2002 metų duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1506 zlotai.

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Atenai, Barščova Gura, Blizna, Brizgelis, Bušnica, Cisuvekas, Danovskiai, Jurizdika, Juzefovas, Kopanica, Krušnikas, Mankynė, Naujinė, Nove Gatnė, Olšanka, Osinska Būda, Pijavne Polskiai, Pijavne Velkiai, Podkruluvekas, Podnovinka, Povalai, Sokolnė, Stare Gatnė, Strenkovizna, Ščeberka, Ščebra, Ščepkai, Tabalis, Valnė ir Zakontai.

Valsčiaus gamta
---------------

Dalis valsčiaus teritorijos yra Vygrių nacionaliniame parke ir Kaleitų ežero draustinyje. Valsčiuje teka Bliznos ir Ščeberkos upės.

### Ežerai

* Blizna (238,5 ha);
* Jalovas (19-22,5 ha);
* Kaleitai (159,7 ha).

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑   Archyvuota kopija 2012-02-11 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑


|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RAugustavo apskrities valsčiai |
| --- |
|  |
| 
Augustavas • Augustavo valsčius • Barglavo valsčius • Liepinės valsčius • Naujinės valsčius • Plaskų valsčius • Štabino valsčius  |  |

 |
**Veliona** – spėjama senovės lietuvių amžinybės, mirties, vėlių deivė.

Deivės Velionos skulptūra Veliuonoje, skulptorius Erikas Daugulis. G. Kulikausko fotografija, 2010 m.
Mirusiųjų dievą (*Vielona Deus animarum*) vardu *Vielona* arba *Vielonia* mini Jonas Lasickis savo žemaičių dievų sąraše. Tačiau labai tikėtina, kad tai buvęs neteisingai suprastas velionio pavadinimas ir jo šarvojimą lydinčių apeigų reikšmė. Anot Nijolės Laurinkienės, Velionos buvimą lietuvių mitologijoje galėtų patvirtinti tai, kad latviai turi Vėlių Motę (*Veļu māte*). Vėlių motė, anot latvių tautosakos duomenų, turėjusi tiesioginį kontaktą su mirusiaisiais: laukdama jų sielų, paruošdavusi joms vietą, iškepdavusi paplotėlį, išvelėdavusi staltiesę. Ši motė galėdavusi pati ir atimti žmogui gyvybę, paskui jis jau keliaudavęs į jos valdas. Pėterio Šmito pažymima, kad Vėlių motė kai kuriais atžvilgiais prilygsta Žemės motei. Pasak mitologės, Veliona – galbūt viena iš Žemynos atmainų ar manifestacijos formų, išreiškianti jos specifinę, su vėlių globa susijusią funkciją ir tam tikrą jos viešpatavimo sritį.

Velioną išpopuliarino Teodoras Narbutas, su šios deivės šventykla siejęs Veliuonos miestelio vardą. Narbutas teigė Veliuonos bažnyčioje radęs lentelę su užrašu, liudijančiu čia buvus šventyklą. Velioną, remdamasi Narbutu, mini Pranė Dundulienė: ji teigia, kad Velnė, arba Veliona, buvo chtoninė mitinė būtybė. Ji rūpinosi vandeniu, oru, ugnimi, žeme, požemiu ir jo lobiais. Kai Velnė uždaro vandenis ir prasideda sausra, deivė Perkūnė (vėliau Perkūnas) ją medžioja ir stengiasi užmušti.

Galerija
--------

* Veliuonos miestelis, deivė Veliona, skulptūra, 2010 m.Veliuonos miestelis, deivė Veliona, skulptūra, 2010 m.
* Deivės Velionos skulptūra, 2010 m.Deivės Velionos skulptūra, 2010 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Valteris Jaskevičius. „Jono Lasickio žemaičių dievai: lietuvių mitologijos studija", vert. Dainius Razauskas. *Liaudies kultūra*, 2010, 5; p. 49–55.
2. ↑  Nijolė Laurinkienė. „Vėlių deivė Veliona", *Šiaurės Atėnai*, 2013, 43 (1157), p. 10.
3. ↑  Genovaitė BALIUKONYTĖ. „Ar garsins Veliuoną mirusiųjų deivė", *XXI amžius*, 2010, 2 (1787)

Nuorodos
--------

Veliona XX a. pr. Brokhauzo enciklopedijoje **(**rus.**)**
| ***Nužudyk mane bučiniais*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Straziami ma di baci saziami |
| Kilmės šalis |  Italija Prancūzija |
| Režisierius | Dino RIsi |
| Vaidina | Nino Manfredi  Ugo Tognazzi  Pamela Tiffin |
| Metai | 1968 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 104 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Nužudyk mane bučiniais** (it. *Straziami ma di baci saziami*) – 1968 m. Italijoje sukurta komedija.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Nino Manfredi – Marino
* Ugo Tognazzi – Umberto
* Pamela Tiffin – Marisa
* Moira Orfei – Adelaidė
* Livio Lorenzon
* Gigi Ballista
* Pietro Tordi

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Marino ir Marisa, abu iš nedidelių Italijos kaimelių, susitiko Romoje vykusiame festivalyje, kuriame Marino beviltiškai įsimylėjo merginą. Negalėdamas jos pamiršti, Marino rado jos adresą ir atvyko, ketindamas pasipiršti. Po kurio laiko pastaroji nusprendė, kad Marino jai nėra tinkamas vaikinas ir pabėgo į Romą. Šis sekė iš paskos, tačiau niekaip negalėjo rasti jos pėdsakų. Kai galiausiai jam tai pavyko, Marisa jau buvo ištekėjusi už pasiturinčio vyriškio Umberto.
| Velikuškių II piliakalnis |
| --- |
| Velikuškių II piliakalnis (Sala) |
| 

Velikuškių II piliakalnisVelikuškių II piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°49′37.9″ š. pl. 25°52′5″ r. ilg.﻿ / ﻿55.827194°š. pl. 25.86806°r. ilg.﻿ / 55.827194; 25.86806Koordinatės: 55°49′37.9″ š. pl. 25°52′5″ r. ilg.﻿ / ﻿55.827194°š. pl. 25.86806°r. ilg.﻿ / 55.827194; 25.86806 |

 |
| Vieta | Zarasų rajonas |
| Seniūnija | Antazavės seniūnija |
| Aukštis | 20-25 m |
| Plotas | 150x73 |
| Naudotas | I tūkstantmetis p.mp.e. - I tūkstantmetis |
| Žvalgytas | 1972 |
| Registro Nr. | AR1640 / A986KP / 24095, 16297, 24096 |

**Velikuškių II piliakalnis su gyvenviete**, *Sala* – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 16297; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1640; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A986KP) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24096) Zarasų rajono savivaldybės teritorijoje, Velikuškėse, Antazavės seniūnija.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis yra 1,4 km į pietryčius nuo Velikuškių pirmojo. Jis įrengtas Sartų ežero Bradesių įlankos pietrytiniame krante, sąsmaukoje tarp įlankos ir Zalvės ežero esančioje kalvoje, Zalvės upelio kairiajame krante. Aikštelė netaisyklingo keturkampio formos, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 150x73 m dydžio. Joje rasta akmeninių kirvių, lygios keramikos, geležies gargažių, gyvulių kaulų. Šlaitai statūs, 20-25 m aukščio.

Piliakalnis apardytas arimo, jo pietrytinis šlaitas nukastas 1963 m. tiesiant plentą Dusetos – Obeliai. Šiaurės vakarų papėdėje, 1 ha plote yra papėdės gyvenvietė.

Tyrimai
-------

1972 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. – II tūkstantmečiu. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 79900 m². Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 1214000 m².

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Velikuškių piliakalnis 1,4 km  Bradesių piliakalnis 1,6 km | Mielėnų piliakalnis 5 km | Maniuliškių piliakalnis 8,5 km |  |
| Petrešiūnų piliakalnis 8 km |  | Ivoniškių piliakalnis 5 km |
| Dauliūnų piliakalnis 17 km | Antažiegės piliakalnis 10 km | Pakačinių piliakalnis 2 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 178–179 (Nr. 803).

* Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašas, V.1993, p.34
* Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašas, V.1993, p.66
* Lietuvos piliakalniai: atlasas. Vilnius, 2005, t. 3, p. 436–437.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Velikuškės II
**Petras Vailionis** (g. 1941 m. liepos 9 d. Lapšių k. Lazdijų r.) – choro dirigentas ir pedagogas.

Biografija
----------

1948 m. su seneliais ir sesute ištremtas į Sibirą, kur 1955 m. baigė Chramcovkos (Ceremchovo r. Irkutsko sr.) septynmetę mokyklą. Grįžęs į Lietuvą, baigė Raseinių vidurinės mokyklos aštuntą klasę. 1956–1960 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno J. Gruodžio muzikos mokykloje (dėst. A. Kairys ir A. Jankauskas). 1960–1966 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. A. Armino klasė). 1969–1971 m. stažavo Leningrado valstybinėje N. Rimskio-Korsakovo konservatorijoje (prof. E. Kudriavcevos choro dirigavimo klasė). 1979 m. tobulinosi Maskvos valstybinėje P. Čaikovskio konservatorijoje, o 1985 m. Odesos A. V Neždanovos valstybinėje konservatorijoje.

Nuo 1964 m. Respublikinių profsąjungų kultūros rūmų mergaičių choro „Liepaitės" (1965) organizatorius, meno vadovas ir dirigentas. 1980 m. chorui suteiktas nusipelniusio kolektyvo vardas. Per tris dešimtmečius susiformavo mergaičių ir merginų choro studija, kurią lankė iki 500 sostinės moksleivių. „Liepaitės" Lietuvos miestuose ir miesteliuose bei užsienyje surengė apie 1000 koncertų, plačiai išpopuliarino daug įvairių epochų ir stilių kūrinių.

P. Vailionis mergaičių ir merginų choro studijos pagrindu 1992 m. Vilniuje įkūrė „Liepaičių" chorinio dainavimo mokyklą, yra jos direktorius ir meno vadovas. Mokykloje trys ikimokyklinės klasės ir šeši mergaičių chorai: 1-osios klasės, 2-osios klasės, 3-4-ųjų klasių, 5-osios klasės, 6-7-ųjų klasių ir 8-11-ųjų klasių. Įkurta profesinio mokymo 9-12-ųjų klasių merginų grupė ir muzikinio švietimo grupė vyresniojo amžiaus merginoms bei vaikinams. P. Vailionis sukūrė reliatyvu pagrįstą savą muzikos rašto mokymo sistemą, kuria naudojamasi ir mokant chorus.

1991–1997 m. chorvedys vadovavo SKAT vyrų ir mišriajam chorui, su juo koncertavo Lietuvoje, Vokietijoje, 1994 m. tarptautiniame chorų konkurse Graikijoje pelnė tris prizus, dalyvavo 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje.

P. Vailionis žinomas ir kaip muzikos pedagogas.

Nuo 1968 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos (muzikos akademijos) Choro dirigavimo katedros dėstytojas, nuo 1973 m. vyr. dėstytojas, nuo 1983 m. e. doc. pareigas, nuo 1985 m. docentas, nuo 1992 m. profesorius. Per 30 pedagoginio darbo metų išugdė nemažą būrį chorvedžių, parašė mokslo tiriamųjų ir metodinių darbų, sudarė dainų rinkinių chorams.

P. Vailionis – respublikinių dainų švenčių konsultantas, Vilniaus miesto dainų švenčių, 1980 ir 1987 m. respublikinių dainų švenčių, 1990 m. Lietuvos tautinės dainų šventės, 1993 m. Lietuvos jaunimo mažosios dainų šventės ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventės Vilniuje dirigentas, chorų apžiūrų ir konkursų žiuri narys. Jis prisidėjo prie Lietuvos chorų sąjungos įkūrimo, buvo jos vicepirmininkas ir Prezidiumo narys. Konsultuoja mokyklų chorus ir jų vadovus. 1974 m. dirigentui suteiktas nusipelniusio artisto garbės vardas. Netiesiogiai minimas Linos Dumbliauskaitės knygoje "Kur eini, Lietuvos chorvedy? "(Vilnius, 2006).

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
**Vitalija Tuomaitė**| Asmeniniai duomenys |
| --- |
| Gimimo data | 1964 m. lapkričio 22 d. |
| Gimimo vieta | Žeimelis, Lietuva |
| Mirties data | 2007 m. rugpjūčio 8 d. (42 metai) |
| Ūgis | 1,93 m |
| Svoris | 87 kg |
| Klubas |
| Dabar žaidžia | *baigusi karjerą* |
| **Pozicija** | Vidurio puolėja |
| Profesionalūs klubai |
| ? | Vilniaus "Kibirkštis" |  |
| Šalies rinktinė |
| 1982–19881995–1998 |  SSRS   Lietuva | 480 |
|  |


| Medaliai |
| --- |
|
| Europos čempionatai |
| **Auksas** | Italija 1985 | SSRS |
| **Auksas** | Ispanija 1987 | SSRS |
| Olimpinės žaidynės |
| **Bronza** | Seulas 1988 | SSRS |

**Vitalija Tuomaitė** (g. 1964 m. lapkričio 22 d. Žeimelyje, Pakruojo rajone – 2007 m. rugpjūčio 8 d. Vilniuje) – viena žymiausių Lietuvos krepšininkių, Lietuvos moterų krepšinio rinktinės (1982–1998) žaidėja.

2007 m. rugpjūčio 8 d. Vitalija Tuomaitė mirė nuo vėžio, palaidota Lauksodžio (Pakruojo r.) kapinėse.

Pasiekimai
----------

Krepšininkė 1982, 1983, 1989, 1990 ir 1999 metais tapo Lietuvos, 1985 ir 1987 metais – Europos čempione. 1983-aisiais V. Tuomaitė Europos jaunių čempionate iškovojo sidabro, 1988 metų Seulo olimpinėse žaidynėse – bronzos medalius.

1982–1998 metais krepšininkė Lietuvos rinktinės sudėtyje sužaidė 63 rungtynes, per kurias pelnė 480 taškų.

Šaltiniai
---------

1. ↑
| Urmijaارومیه |
| --- |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

UrmijaUrmija

37°32′58″ š. pl. 45°4′11″ r. ilg.﻿ / ﻿37.54944°š. pl. 45.06972°r. ilg.﻿ / 37.54944; 45.06972﻿ (Urmija (miestas))Koordinatės: 37°32′58″ š. pl. 45°4′11″ r. ilg.﻿ / ﻿37.54944°š. pl. 45.06972°r. ilg.﻿ / 37.54944; 45.06972﻿ (Urmija (miestas)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3:30)------ vasaros: (UTC+4:30) |
|  |
| **Valstybė** | Irano vėliava Iranas |
| **Provincija** | Vakarų Azerbaidžano provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2006) | 871 204  |
| **Altitudė** | 1 332 m |
|  |
| **Tinklalapis** |  |

**Urmija** (pers. ارومیه) − miestas šiaurės vakarų Irane, į vakarus nuo Urmijos ežero, Vakarų Azerbaidžano provincijos sostinė; netoli Turkijos ir Irako pasienio.

Miestas buvo įkurtas kaip urartų gyvenvietė prie to paties pavadinimo ežero.

Urmija yra vienas iš nedaugelio miestų, kuriame asirų bendruomenė išgyveno iki XXI a. Asirų bažnyčia (*Mart Maryam*) yra seniausias pastatas visame regione. Ji galėjo būti pastatyta V ar VI a.

Urmijos miestas yra derlingo žemės ūkio regione, kuriame auginami vaisiai, tabakas. Mieste išplėtoti kilimų audimo, odos, medžių dirbinių amatai. Daugiau kaip 90 % gyventojų sudaro azerbaidžaniečiai. Tačiau yra ir kurdų, armėnų, asirų bendruomenės. Urmija yra viena didžiausių krikščionių bendruomenių Irane.

Kai kurie istorikai mano, kad Urmija buvo Zaratustros gimtinė.

Nuorodos
--------

* Urmija[neveikianti nuoroda] (anglų, farsi k.)
* Asirų bažnyčios tinklalapis Archyvuota kopija 2010-06-16 iš Wayback Machine projekto. (anglų, farsi k.)
**Vita Lesauskaitė** (g. 1956 m. lapkričio 12 d. Šiauliuose) – Lietuvos gydytoja internistė, geriatrė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.

Biografija
----------

Sesuo gyd. Vaiva Lesauskaitė. 1980 baigė Kauno medicinos institutą. 2000 m. habilituota biomedicinos mokslų daktarė.

Nuo 1980 m. Kauno medicinos instituto (nuo 1989 m. Kauno medicinos akademija, nuo 1998 m. Kauno medicinos universitetas) dėstytoja, nuo 2001 m. profesorė. 1982–1985 m. dirbo Pulmonologijos laboratorijoje, 1985–1990 m. Antrojoje vidaus ligų klinikoje, nuo 1995 m. Geriatrijos klinikos vadovė.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinio darbo pagrindinė sritis – plaučių ligų epidemiologija ir profilaktika, gerontologijos problemos, pagyvenusių žmonių gyvenimo kokybė, jų gydymas ir slauga. Paskelbė daugiau, kaip 100 mokslinių straipsnių.

Bibliografija
-------------

* Geriatrija, vadovėlis, 1997, 1998 m.
* Pagyvenusių žmonių slauga, vadovėlis, 2004 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vita Lesauskaitė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 30 psl.
| Brea Lynn |
| --- |
|  |
| Lanny Barbie ir Brea Lynn (dešinėje) |
|  |
| Tikras vardas | Brea Lynn |
|  |
| Gimė | 1986 m. gegužės 30 d. (36 metai) Čandleris, JAV |
|  |
| Šalis |  JAV |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |
| Aktyvumo metai | 2006–2010 |
| Užsiėmimas | aktorė |
| Žymesni vaidmenys |
|  |
|  |
|  |

**Bri Lin** (angl. *Brea Lynn*; 1986 m. gegužės 30 d. Čandleris, JAV) – amerikiečių pornografijos aktorė.

Biografija
----------

Bri Lin gimė Čandleryje, Arizonos valstijoje. Dirbo medicinos seserimi. „Vivid Entertainment" studijos vadybininkai ją pastebėjo viename iš naktinių klubų. Po šios pažinties buvo pasirašytas kontraktas. Bri buvo viena iš populiariausių „Vivid Entertainment" aktorių. Už šios studijos filmą „Pirates 2" buvo nominuota „Adult Video News" premijai. 2006 m. lapkritį, Bri Lin, apdovanota „Penthouse mylimiausios" titulu. 2007 m. mergina paliko pornografijos pramonę, bet po pusmečio grįžo, kontrakte įrašiusi punktą, kad filmuosis tik su merginomis. Netrukus buvo išleistas filmas „Who’s Killing The Pets", kuriame vaidino tik merginos, turinčios „Penthouse mylimiausios" titulą.

Apdovanojimai ir nominacijos
----------------------------

| Metai | Apdovanojimas | Apdovanojimų kategorija | Filmas arba serialas | Rezultatas |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2009 | AVN | Best Group Sex Scene | *Pirates 2* | nominuota |

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Vivid Signs Brea Lynn
2. ↑  Nominations 2009 AVN Adult Movie Awards

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Brea Lynn** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* IMDb profilis
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Nuzis |
| --- |
| Gasur, Nuzi |
| 

NuzisNuzis

 |
| Koordinatės | 35°22′12″ š. pl. 44°15′18″ r. ilg.﻿ / ﻿35.37000°š. pl. 44.25500°r. ilg.﻿ / 35.37000; 44.25500Koordinatės: 35°22′12″ š. pl. 44°15′18″ r. ilg.﻿ / ﻿35.37000°š. pl. 44.25500°r. ilg.﻿ / 35.37000; 44.25500 |
| Vieta | Irakas, Tamimo gubernija |
| Regionas | Artimieji Rytai |
| Istorija |
| Pastatytas | 3 tūkstantmetis pr. m. e. |
| Sugriautas | ~XI a. pr. m. e. |
| Tauta | huritai |
| Informacija |
| Kasinėjimų datos | nuo 1925 m. |

**Nuzis** (huritų kalba: *Nuzi*), arba **Gasuras** (akadų kalba: *Gasur*) – senovinis miestas dab. Irako teritorijoje, netoli Tigro upės. Jo liekanos yra archeologinėje vietovėje, vadinamoje **Yorghan Tepe**.

Istorija
--------

Miestą apie III tūkst. pr. m. e. pabaigoje įkūrė akadai, užkariavę šį kraštą. Ankstyvasis miesto pavadinimas buvo Gasuras. Jis greitai tapo svarbiu prekybiniu centru, ir vienu jo prekybinių partnerių greičiausiai buvo Ebla. Iš šio laikotarpio archeologai rado Gasuro žemėlapį, kuris laikomas seniausiu išlikusiu žemėlapiu pasaulyje.

II tūkst. pr. m. e. miestą užėmė huritai ir pervardino jį Nuziu. Nuzis nebuvo miestas valstybė, o greičiau provincijos miestelis didesnėje Araphos karalystėje. Žinomiausias jo laikotarpis yra XV-XIV a. pr. m. e. Tuo metu Nuzyje reziduodavo Araphos vietininkas (*šaknu*). Miesto centre, ant kalno, buvo rūmai su įvairios paskirties kambariais. Gausūs archyvai su molinėmis lentelėmis duoda daug žinių apie miesto gyvenimą, administraciją, organizaciją. Kasinėjimų Nuzyje dėka sužinoma daug apie gana mažai tyrinėtą Artimųjų Rytų laikotarpį.

Vėliau Nuzis pateko į Mitanijos įtakos sferą, o XI a. pr. m. e. perėjo į Asirijos kontrolę. Tada jis sumenko ir nunyko.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RIII tūkst. pr. m. e. Mesopotamijos miestai bei valstybės |
| --- |
|  |
| Šumeras | 
 Adabas **·**  Akšakas **·**  Bad-tibira **·**  Bilbatas **·**  Eridu **·**  Ešnuna **·**  Girsu **·**  Isinas **·**  Kidnunas **·**  Kisura **·**  Kišas **·**  Kuta **·**  Kutalu **·**  Lagašas **·**  Larakas **·**  Larsa **·**  Maradas **·**  Nina **·**  Nipuras **·**  Puzriš-Daganas **·**  Tutubas **·**  Uma **·**  Ūras **·**  Urukagas **·**  Urukas **·**  Siparas **·**  Šadupumas **·**  Šurupakas **·**  Zabalamas |  |
|  |
| Akadas | 
Akado imperija |
|  |
| Elamas | 
 Anšanas **·**  Arata **·**  Avanas **·**  Lijanas **·**  Sūzai **·**  Šimaškis |
|  |
| Subartu | 
 Arapha **·**  Ašūras **·**  Gasuras **·**  Itabalhumas **·**  Ninevė **·**  Tel Taja |

 |
| Bražuolė |
| --- |
|  Bražuolės upė ties Bražuolės kaimu |
| **Ilgis** | 22,7 km |
| **Baseino plotas** | 109,4 km² |
| **Vidutinis debitas** | 0,71 m³/s |
| **Ištakos** | Bražuolės apylinkės |
| **Žiotys** | Neris |
| **Šalys** | Lietuva |

**Bražuolė** – upė pietryčių Lietuvoje, Dzūkų aukštumoje, Trakų rajono savivaldybės teritorijoje, Neries kairysis intakas, Trakų istorinis nacionalinis parkas, Neries regioninis parkas. Prasideda Trakų rajone ties Bražuolės kaimu, apie 0,5 km į šiaurę nuo Galvės ir Akmenos ežerų krantų. Teka į šiaurę ir šiaurės vakarus pelkėtu slėniu, Elektrėnų savivaldybės teritorija, teka per Dekio ir Bakos ežerus. Žemupyje pasuka į rytus, prateka Vievio mišką. Neries regioniniame parke įteka į Nerį 125 km nuo jos žiočių, šalia Papiškių kaimo.

Ilgis 23 km, baseino plotas 109 km². Vaga aukštupyje reguliuota. Plotis 4-5 m, gylis 0,3-0,7 m. Srovės greitis 0,2 m/s. Vidutinis debitas 0,9 m³/s. Vidutinis nuolydis 274 cm/km.

Intakas – Pylimas (kairysis). Bražuolės upės slėnyje yra Bražuolės pelkė.

Bražuolė šalia žiočių
Prie Bražuolės upės yra gyvenvietės: Bražuolė, Strazdiškės, Baltamiškis. Bražuolės upės kairiajame krante yra Bražuolės piliakalnis, Bražuolės akmuo, Bražuolės tufų atodanga.

1994 m. lapkričio 6 d. ant geležinkelio tilto per Bražuolę į šiaurės rytus nuo Vievio bandyta įvykdyti Bražuolės diversija.

Upėvardis kildintinas iš žodžių *bražėti* („brazdėti, krabždėti"), *bražuoti* („skusti, gramdyti").

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Rainys. *Bražuolė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 461 psl.
2. ↑  *Bražuolė (upė)*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 283
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
**Visvaldas Račkauskas** (g. 1957 m. Lietuvoje) – teisininkas, buvęs Lietuvos policijos generalinis komisaras.

Biografija
----------

1980 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete baigė teisės studijas, įgijo teisininko kvalifikaciją.

1980–1987 m. VRM Kovos su socialistinės nuosavybės grobstymu valdybos (KSNG) inspektorius, vyresnysis operatyvinis įgaliotinis, 1987–1989 m. VRM KSNG valdybos 3-čio (ypatingai svarbių bylų) skyriaus viršininkas, 1989–1991 m. VRM 6-to (kovos su organizuotu nusikalstamumu) skyriaus viršininko pavaduotojas. 1991–1992 m. LR VRM Policijos departamento Kriminalinės policijos vyriausiosios valdybos Organizuoto nusikalstamumo tyrimo biuro vyresnysis komisaras, 1992–1993 m. Lietuvos policijos akademijos Operatyvinės veiklos katedros vyr. asistentas, katedros vedėjas.

1993–1997 m. VRM Policijos departamento vyriausiasis kriminalinės policijos komisaras-generalinio komisaro pavaduotojas, 1997–1998 m. Vilniaus miesto vyriausiojo policijos komisariato kriminalinės policijos vyresnysis komisaras-vyriausiojo komisaro pirmasis pavaduotojas, 1998–1999 m. Policijos departamento prie VRM vyriausiasis komisaras-generalinio komisaro pavaduotojas. 1999–2000 m. Lietuvos policijos generalinis komisaras. 2001–2003 m. dirbo komerciniame banke. 2003–2004 m. LR prezidento Rolando Pakso patarėjas teisėtvarkos klausimais, teisės departamento direktoriaus pavaduotojas. 2004–2007 m. advokatas, 2007–2008 m. LR ministro pirmininko patarėjas teisės klausimais. 2008–2009 m. policijos generalinio komisaro patarėjas, 2009–2011 m. policijos generalinio komisaro pavaduotojas. 2012 m. UAB „ARVI" ir ko valdybos patarėjas saugos klausimais.

Apdovanojimai
-------------

* 1992 m. Sausio 13-osios atminimo medalis
* 1993 m. – vardinis ginklas
* 1994 m. – Vidaus reikalų ministerijos pasižymėjimo ženklas „Už pavyzdingą tarnybą"
* 1995 m. – Didžiojo Lietuvos Kunigaikščio Gedimino 5-ojo laipsnio ordinas
* 1996 m. – pirmojo laipsnio Vidaus reikalų ministerijos atminimo ženklas „Tėvynės labui"
* 1999 m. – atminimo ženklas „Vidaus reikalų ministerijai 80 metų"
* 2000 m. – pirmojo laipsnio kryžius „Artimui pagalbon"„".

Išnašos
-------

1. ↑  Policijos departamento prie LR VRM informacija Archyvuota kopija 2013-12-03 iš Wayback Machine projekto.
| ***Nutilk, kai kalbi!*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Tais-toi quand tu parles! |
| Kilmės šalis |  Prancūzija Italija |
| Režisierius | Philippe Clair |
| Scenaristas (-ai) | Philippe ClairEnrico Oldoini |
| Vaidina | Aldo MaccioneEdwige Fenech |
| Metai | 1981 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 89 min. |
| Kalba | prancūzų |
| **IMDb įrašas** |

**Nutilk, kai kalbi!** (pranc. *Tais-toi quand tu parles!*) – 1981 m. sukurta komedija, Džeimso Bondo parodija.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Aldo Maccione – Džakomas / Džeimsas
* Edwige Fenech – Belė / Beatričė
* Jacques Francois – Diaforas
* Philippe Clair – Ahmedas
* Tarak Harbi – Ali
* Clement Harari – profesorius

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Džakomas – didžiulis Džeimos Bondo filmų gerbėjas. Visos jo buto sienos nukabinėtos mėgstamo herojaus plakatais, vaizdo grotuvas nuolat rodo šio filmus ir netgi naktimis Džakomas sapnuoja esąs slaptasis agentas. Ir štai vieną dieną į jo butą įsiveržia du vyrai, vadinantys jį Džeimsu ir tvirtinantys, kad šiam būtina skubiai baigti pradėtą misiją Tunise...
| **Urochordata** |
| --- |
| Jūros tulpė (Pyura spinifera)Jūros tulpė (*Pyura spinifera*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Gaubtagyviai  *( Urochordata)* |

 |

**Gaubtagyviai** arba **tunikatai** (*Urochordata*) – chordinių (*Chordata*) gyvūnų potipis.

Kūną gaubia odos epidermio darinys – tunika. Gyvūnai maišo arba statinės formos, nuo 1 mm iki 30-33 cm ilgio. Chorda redukuota, didžiausią kūno dalį užima labai išsipūtusi ryklė. Jutimo organų nėra, būdingi žiediniai raumenys. Virškinimo ir kvėpavimo funkcijas atlieka žiaunaryklė. Pro ją yra košiamas vanduo su maisto medžiagomis. Kraujotakos sistema atvira, ji išnešioja maisto medžiagas. Tikrųjų šalinimo organų nėra. Gaubtagyviai – hermafroditai. Ascidijos dauginasi nelytiškai, salpoms būdingas lytinės ir nelytinės kartos kaita.

Evoliucijos mokslui reikšminga tunikatų lerva, kurios bendras kūno planas plačiai laikomas artimu hipotetiniam visų chordinių protėviui, įskaitant stuburinius. Metamorfozės metu lervos sandara supaprastėja, iš pradžių būvę jutimo organai išnyksta.

Gyvena sūriuose vandenyse, sudaro kolonijas, kai kurios rūšys pavieniui. Tai daugelio žuvų ir banginių maistas. 

Gaubtagyviai skirstomi į šias klases:

* Klasė. Ascidijos (*Ascidae*)
* Klasė. Salpos (*Salpae*)
* Klasė. Apendikuliarijos (*Appendicularia*)

Šaltiniai
---------

1. ↑  angl. *is widely presumed to be close to that of the hypothetical ancestor of all chordate animal groups, including vertebrates.* Meinertzhagen IA, Okamura Y. (2001). The larval ascidian nervous system: the chordate brain from its small beginnings Trends in Neurosciences 24(7). 401-410. DOI: 10.1016/S0166-2236(00)01851-8 cell.com
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Horizontas
**Matematinis horizontas** (kartais vadinamas **tikruoju horizontu**) – dangaus sferos didysis apskritimas, kurio plokštuma yra statmena vertikaliajai linijai (linijai, jungiančiai zenitą ir nadyrą). Dangaus šviesulio aukštis virš matematinio horizonto yra kampas tarp tiesės, jungiančios dangaus šviesulio padėtį dangaus sferoje su dangaus sferos centru, ir matematinio horizonto plokštumos. Jis yra matuojamas laipsniais. Aukščiau matematinio horizonto esantiems dangaus šviesuliams aukštis virš matematinio horizonto visada yra tarp 0 ir 90 laipsnių. Kartais dangaus šviesuliams, esantiems žemiau matematinio horizonto irgi nurodomas jų aukštis virš matematinio horizonto, tokiu atveju jis yra tarp -90 ir 0 laipsnių. **Regimasis horizontas** (dar vadinamas **fiziniu horizontu**) yra linija, atskirianti žemę nuo dangaus. Daugelyje vietų regimasis horizontas yra neaiškus dėl medžių, pastatų, kalnų ir t. t. Tačiau stebint laive jūroje jis yra ypatingai ryškus. Jūroje regimasis horizontas visada eina žemiau matematinio horizonto.

Atstumas iki horizonto lygumoje yra maždaug {\displaystyle {\sqrt {13h}}} kilometrų, kur *h* yra akių aukštis virš Žemės paviršiaus.

Pavyzdžiui:

* Stovint ant žemės, kai h = 1,70, horizontas yra už 4,7 km
* Stovint ant 100 m aukščio kalvos ar bokšto, horizontas yra už 36 km

Šie skaičiai nurodo teorinį matomumą, kuris gali priklausyti ir nuo oro skaidrumo, objektų, esančių žemės lygyje.
| **Winfried Drochner** |
| --- |
| Gimė | 1943 m. vasario 22 d. (80 metų)Karaliaučius |
|  |
| Veikla | agronomas, veterinarijos gydytojas, zootechnikas |
| Organizacijos | Lietuvos mokslų akademija |
| Pareigos | užsienio narys |
|  |
| Išsilavinimas | habilituotas daktaras |
| Alma mater | Getingeno universitetas |

**Vinfrydas Drochneris** (vok. *Winfried Drochner*, g. 1943 m. vasario 22 d. Karaliaučius) – vokiečių agronomas, veterinarijos gydytojas, zootechnikas, habilituotas daktaras, Lietuvos mokslų akademijos užsienio narys.

Biografija
----------

1967 m. baigė Getingeno universitetą. 1970 m. agrarinių mokslų ir 1974 m. veterinarijos mokslų daktaras. Nuo 1981 m. dirbo Hanoverio gyvulininkystės institute. 1991–2001 m. vadovavo Hohenheimo universiteto Gyvulių šėrimo institutui; 1994–1995 m. žemės ūkio fakulteto dekanas, 1996–1997 m. universiteto viceprezidentas; nuo 1991 m. profesorius. 1997 m. Lietuvos žemės ūkio universiteto, 1999 m. Klužo–Napokos universiteto (Rumunija) garbės daktaras. 1992 m. Hohenheimo universiteto ir Lietuvos žemės ūkio universiteto partnerystės ir bendradarbiavimo susitarimo ir 1998 m. sutarties iniciatorius ir pagrindinis vykdytojas.

Mokslinių tyrimų kryptis – veterinarija ir zootechnika. Paskelbė apie 350 mokslinių straipsnių. Žurnalo „Žemės ūkio mokslai" redakcinės kolegijos narys.

Bibliografija
-------------

* Gyvulių šėrimas, vadovėlis, su kitais, 1999 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Motuzas. *Winfried Drochner*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 736 psl.
**Nutrauktoji sueitis** (arba ***nutrauktas lytinis aktas***, lot. *coitus interruptus*) – tai kontracepcijos būdas, kuomet sueities metu vyras, pajutęs neišvengiamai artėjančią ejakuliaciją, ištraukia varpą iš makšties, šitaip neleisdamas sėklai patekti į moters lytinius takus, ir ejakuliuojama ne moters lytiniuose organuose, o išorėje, tad vyro orgazmas įvyksta tuomet, kai varpa nėra makštyje.

Tai nuo seno taikomas kontracepcijos metodas, jis yra gana paprastas ir plačiai naudojamas. Manoma, kad pagrindinis metodo trūkumas yra tai, jog dar prieš ejakuliuojant (užtenka vien tik erekcijos ir lytinio susijaudinimo) iš varpos išsiskiria skystis, kurį gamina Kuperio liaukos ir kuriame gali būti spermatozoidų, todėl penetracijos metu šis skystis gali pasiekti gimdą, šitaip sukeldamas pastojimo galimybę (palyginimui: spermatozoidų kiekis ejakuliate yra apie 500 mln. o prejakuliate – apie 30 tūkst.). Kita priežastis yra ta, kad vyrui pasiekti orgazmą yra lengviausia tuomet, kai varpa yra makštyje, todėl taikant šį metodą gali kilti psichologinių kliūčių.

Metodo patikimumas siekia apie 96 % (taikant taisyklingai); 80 % (įprastomis aplinkybėmis dėl iškylančių psichologinių kliūčių).

Istorija
--------

Metodas žinomas nuo seniausių laikų, minimas dar Biblijoje (Onano atvejis, kai jis suviliojo savo brolio žmoną).

XVIII a. pradžioje Prancūzijos karaliaus dvaro rūmų damos mėgaudavosi kūno malonumais gimdydavo ne daugiau kaip du vaikus. Jos pasitikėdavo būtent nutrauktosios sueities metodu. Provincijos parapijų dokumentai rodo, kad XVIII a. pabaigoje ši mada jau buvo išplitusi ir tarp valstiečių, o XIX a. pabaigoje Prancūzijoje gimstamumo rodiklis buvo nukritęs iki 3 vaikų vienai moteriai – be šiuolaikinių kontracepcijos priemonių.

Išnašos
-------

1. 1 2  Jones, Richard E. (2006). *Human reproductive biology*. Kristin H. Lopez (3rd ed.). Amsterdam: Elsevier Academic Press. ISBN 978-0-12-088465-0. OCLC 61351645.
2. 1 2  Lehmiller, Justin J. (12 October 2017). *The psychology of human sexuality* (Second ed.). Hoboken, NJ. ISBN 9781119164708. OCLC 992580729.
3. ↑
4. ↑  National Geographic Lietuva. 2011 m. sausis, 36 p.
Windows Media Player|  |
|  
Windows Media Player Windows Vista aplinkoje |
| Kūrėjas | Microsoft |
| Operacinė sistema | Windows NT 4.0, Mac OS 7, Mac OS X, Solaris |
| Tipas | Multimedijos grotuvas |

**Windows Media Player** – multimedijos leistuvas, skirtas Microsoft Windows sistemai. Windows Media Player veikia ir Mac OS, Mac OS X ir Solaris operacinėse sistemose.

Savybės
-------

Programa galima paleisti tiek kompiuteryje laikomas rinkmenas, tiek transliuojamą audio/vaizdo srautą. Palaikoma daugelis audio ir video formatų, tarp kurių yra Windows Media formatai (WMA, WMV, ASF, AVI) bei kiti populiarūs formatai, kaip antai MP3, MPEG, WAV, MIDI, AVI, AIFF, AU, taip pat galimos Audio CD, Video CD ir DVD-Video paleistys, galima peržiūrėti grafinius vaizdus, kaip antai JPEG atvaizdus. Tačiau norint paleisti kai kuriuos formatus (paprastai DVD-Video, AVI) reikalaujama įdiegti papildomus dekoderius.

Multimedijos leistuvas turi integruotą medijų biblioteką, kurioje, pavyzdžiui, galima kataloguoti ir tvarkyti grojaraščius. Be to, WMP programa galima konvertuoti rinkmenas iš Audio CD į WMA, WAV ir MP3 (pastarasis formatas palaikomas nuo leistuvo 10 versijos), įrašinėti Audio CD formatu.

Programa pasižymi besikeičiančiomis vizualizacijomis (kurių yra kelių rūšių) garso rinkmenų atkūrimo metu, taip pat grafinės sąsajos apvalkalais.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
* „Windows Media Player" instaliavimo vadovas
Bažnyčios vaizdas 2011 m.
**Švenčiausios Mergelės Marijos iš Karmelio kalno bažnyčia**  (rus. *Храм Пресвятой Девы Марии Кармельской*) – Romos katalikų šventovė Rusijos Gatčinos mieste. Administraciškai priklauso Maskvos Dievo Motinos arkivyskupijai.

Bažnyčia 1910 metais

Istorija
--------

Nors XX a. pradžioje Gatčinoje stovėjo medinė katalikų koplyčia, buvo nuspręsta statyti didesnę bažnyčią. Kertinis akmuo padėtas 1906 m. o 1911 m. ji pašventinta Švč. Mergelės Marijos iš Karmelio kalno vardu. Naujoji šventovė tapo Sankt Peterburgo Šv. Kotrynos bažnyčios filija. Pseudogotikinio stiliaus pastatą suprojektavo architektas Levas Šiško. 1922–1923 m. buvo valdžios uždaryta trumpam, o 1939–1994 m. – ilgesniam laikotarpiui. Po to buvo grąžinta atsikūrusiai parapijai. Pamaldos šventovėje vyksta nuo 1996 m. 

Gatčinos Švč. Mergelės Marijos iš Karmelio kalno bažnyčios klebonai: Kazimieras Skrynda, Stanislovas Irtmanas, Aleksandras Juodvalkis, Vladas Čegis, Žanas Morisas Amudriu, Mišelis-Klovis Floranas, Veslavas Dombrovskis, Vladimiras Kabakas, Henrikas Boguševskis.

Šaltiniai
---------

* Церковь Матери Божией Кармелитанской Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
* 100 лет гатчинскому католическому храму Archyvuota kopija 2012-03-08 iš Wayback Machine projekto.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Gatčinos Švč. Mergelės Marijos iš Karmelio kalno bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Chazarų kaganatas** arba **Chazarija** – tiurkų genties chazarų VII-XI a. suformuota valstybė Ponto stepėje (Juodosios jūros šiaurės pakrantėse, Volgos žemupyje, šiaurės Kaukaze). Valstybės sostinė buvo Semenderas (dabartiniame Dagestane), VIII a. viduryje perkelta į Itilį (prie Volgos žiočių).

Istorija
--------

Chazarų kaganatas susidarė iš vakarinės Tiurkų kaganato dalies, valdė tiurkų dinastijos kaganai. Subyrėjus Tiurkų kaganatui vakaruose susiformavo Didžioji Bulgarija ir Chazarija. Chazarai dar iki kaganato susidarymo pasižymėjo, kad su Bizantijos pagalba išstūmė iš regiono persus. Po bolgarų valdovo Kubrato mirties Didžioji Bulgarija nusilpo, ir chazarai ėmė siaubti jų žemes. Į pietus valstybei plėstis trukdė vietoje persų iškilęs Arabų kalifatas. Chazarai su arabais kariavo VII a. pab.-VIII a. pr.

Apie 740 m. kaganas Bulanas ir dauguma diduomenės atsivertė į judaizmą, kuris paskelbtas valstybine religija. Kraštas pagarsėjo religiniu pakantumu ir gana aukštu kultūros lygiu: čia kūrėsi miestai, klestėjo prekyba, plito žemdirbystė. Kaganatas kontroliavo svarbius prekybos kelius iš Azijos į Europą. Antroje VIII a. pusėje Chazarų kaganatas apėmė teritoriją nuo Krymo iki Karnos, nuo Dniepro iki Kaspijos (kuri dalies tautų tebevadinama „Chazarų jūra"). Kaganatui buvo pavaldūs arba mokėjo duoklę alanai, vengrai, bolgarai ir kitos Ponto gentys.

IX a. pab. Chazarų kaganato galia ėmė silpti: į Juodosios jūros vakarų pakrantes ir Dono stepes įsiveržė pečenegai, o šiaurėje iškilo Kijevo Rusia. 965 m. Kijevo kunigaikštis Sviatoslavas sumušė chazarus, sugriovė Sarkelo miestą prie Dono ir, pasak kai kurių istorinių šaltinių, Itilį. XI a. pab. chazarų valstybė galutinai sunaikinta, vietoje jos iškilo kumanų valstybė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Chazarų kaganatas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003