recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Virginijus Barkauskas** (g. 1964 m. gegužės 7 d. Varėnoje) – pianistas, vargonininkas, chorvedys ir pedagogas.

Biografija
----------

Nuo dešimties metų pradėjo mokytis Varėnos vaikų muzikos mokykloje, kurią baigė 1979 m. Fortepijono studijas tęsė Kauno J. Gruodžio aukštesniojoje muzikos mokykloje – baigė 1986 m.

Nuo 1988 m. toliau fortepijoną (dėst. L. Baronaitė) ir vargonus (prof. L. Digrys) studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje. Kurį laiką vargonininkavo ir vadovavo jaunimo chorui Marijampolėje, koncertavo kaip solistas ir akompaniatorius. 1991 m. buvo pakviestas į JAV – Elmhurstą, IL, kolegiją skaityti paskaitą apie Lietuvos bažnyčių istoriją ir religinę muziką. 1992 m. pradėjo studijas Šv. Juozapo koledže Rensselaeryje, IN, studijas baigė 1993 m. rugpjūčio 5 d. įgydamas menų magistro laipsnį vargonų (prof. dr. Philipas Gehringas) ir bažnytinės muzikos srityje. Gyvena Niujorke, vargonininkauja Viešpaties Atsimainymo parapijoje Maspethe, NY, vadovauja chorui, dėsto fortepijoną Bronxo konservatorijoje. Surengė per 20 solinių vargonų koncertų daugelyje JAV miestų: Valparaise, IN, Crookstone, MN, Vašingtone, D. C. Rensselaeryje, IN, Baltimorėje, MD, ir kitur. 1992 m. parašė studiją apie garsaus lietuvių vargonininko Jono Žuko muzikinę veiklą. Ji buvo išspausdinta JAV ir Kanados lietuviškoje spaudoje, taip pat ir Lietuvoje.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
**Kitava** – 2001 m. Šiaulių mieste susikūrusi lietuviško folkroko grupė.

Grupė susibūrė 2001 m. Šiaulių universitete. Buvo viena iš pirmųjų Lietuvoje, Šiauliuose, pradėjusių groti modernizuotą folklorą žemaičių tarme. "Kitava" pavadinimas kilo iš žemaitiškų žodžių junginio „Kitap, va!" („Kitaip va").

Dainose grupės muzikantai siekė suderinti senąsias lietuvių dainas, archajišką lietuvių muziką su šiuolaikiniais muzikos stiliais (roko, drum and bass, džiazo, popmuzikos). Skirtingi muzikos stiliai lėmė tai, kad „Kitava" repertuare dėl drum and bass atsirado greitos, entuziastingos melodijos su tekstais paimtais iš Lietuvos foklorinių švenčių, partizanų dainų.

2016 m. „Kitava" sudėtis: vokalistė Rasa Stoškuvienė, gitaristas Kęstutis Stoškus, akordeonistas Arūnas Šliauteris, smuikininkė Vaiva Pocevičienė, vokalistas ir gitaristas Vaidotas Katutis. Grupės sudėtyje groja būgininkas, perkusininkas Gintautas Gascevičius.

Grupės pagrindinė vokalistė Rasa Stoškuvienė kuria dainų tekstus žemaičių tarme ir lietuvių kalba.

2007 m. grupėje grojo: Aivaras Mundinas — mušamieji instrumentai, Vaiva Bubelytė — smuikas, Mindaugas Bražas — armonika ir akordeonas, Tomas Lavickas — bosinė gitara, Kęstutis Stoškus — elektrinė akustinė gitara, Armida Baltutytė — pritariantysis vokalas, Rasa Stoškuvienė — pagrindinis vokalas.

„Kitava" filmuojasi Lietuvos televizijos laidose, dalyvauja įvairiuose tarptautiniuose festivaliuose (Latvijoje, Lenkijoje, Vokietijoje, Olandijoje, Jordanijoje).

*„Kitava"* yra ne vieno televizijos projekto ir TV laidų dalyvė. Tai TV koncertai valstybinių švenčių Vasario 16, Kovo 11 proga, Joninėms paminėti LRT, LNK, televizijose. Muzikiniai projektai  TV3 televizijoje: „Muzikinė čempionų taurė"  „Chorų karai", „Muzikinė karuselė", LNK televizijoje: „Žvaigždžių duetai", „Be Tabu", LRT televizijoje: „Ryto suktinis", „Labas rytas", „Duokim garo". 

„Kitava" groja fokloro festivaliuose „Saulės žiedas", „Ant rubežiaus", dalyvauja tarptautiniuose festivaliuose ir šventiniuose koncertuose Lietuvoje, Lenkijoje, Jordanijoje, Olandijoje, Vokietijoje, Latvijoje ir kt.

2011 m. vokalistė Rasa Stoškuvienė išrinkta „Metų šiauliete" konkurse organizuotame „Šiaulių televizijos" ir „Moterų veiklos inovacijų centro".

2012 m. grupė "Kitava" tapo viena iš TV3 trečiojo sezono muzikinio projekto „Chorų karai" generolių, kuri sėkmingai suformavo Šiaulių universiteto studentiškąjį "Saulės" chorą.

2016 m. liepos 6 d. Vilniuje, Vingio parke, Respublikinėje moksleivių dainų šventėje,  grupė *KITAVA*, kartu su jungtiniu moksleivių choru atliko dainą „Žemė mano" (m. ir ž. autorė Rasa Stoškuvienė, aranžuotė – grupė *KITAVA*).

Grupės albumai
--------------

* 2002 m. albumas „Kitokia muzika".
* 2005 m. albumas „Kitaip".
* 2007 m. albumas „Oi, ant kalno".
* 2012 m. albumas „Žemė mano".
* 2016 m. albumas „Balsas vandeny".

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
* Linksmas „Kitava" gimtadienis. 2012 m. gegužės 1 d. Nuoroda Archyvuota kopija 2016-11-29 iš Wayback Machine projekto.
* Grupės „Kitava" albumų įrašai  Lietuvos gretutinių teisių asociacija AGATA duomenų bazėje. Nuoroda
| **Xylaria polymorpha**Apsauga: 4(I) – Nenustatyta |
| --- |
| Kislusis elniagrybis (*Xylaria polymorpha*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Aukšliagrybūnai  *( Ascomycota)* |
| Klasė: | Aukšliagrybiai  *( Ascomycetes)* |
| Eilė: | Sferijiečiai  *( Sphaeriales)* |
| Šeima: | Elniagrybiniai  *( Xylariaceae)* |
| Gentis: | Elniagrybis  *( Xylaria)* |
| Rūšis: | Kislusis elniagrybis  *( Xylaria polymorpha)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Kislusis elniagrybis** (*Xylaria polymorpha*) – elniagrybinių (*Xylariaceae*) genties grybų rūšis.

Periteciai nedideli, 4-8 cm aukščio ir iki 2 cm storio, buožiški, pirštiški, verpstiški, sulenktos boksininko pirštinės formos, jauni – šviesiai rudi, rudi, subrendę – rudai juodi, juodi, violetiškai juodi, grūdėtai, raukšlėtai karpoti.
Kotas trumpas.
Trama balta, tampri, kamštiška, stora.
Sporos 20-32 x 6-9 μm.

**Būdingi požymiai**: sporos didelės, juodos.

Auga pavieniui, grupėmis. Neretas, nevalgomas. Vaisiakūnio forma labai įvairuoja – nuo pirštiškos, cilindriškos iki boksininko pirštinės formos, pasitaiko ir kitokių formų. Aktyvus saprotrofas.

* Išilgai perpjautas vaisiakūnis
* Įdomi grybo forma

Literatūra
----------

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, psl. 520


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kislusis elniagrybis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| ***Teresa*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Teresa |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Dino Risi |
| Scenaristas (-ai) | Dino RisiBernardino Zapponi |
| Vaidina | Serena Grandi |
| Metai | 1987 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 98 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Teresa** – 1987 m. Italijoje sukurta komedija.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Serena Grandi – Teresa
* Luca Barbareschi – Džino
* Eros Pagni – Nabukas
* Robby Rhodes – Hermanas
* Nino Vingelli – Adelmo
* Pupo De Luca – prioras

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Teresa, netikėtai tapusi našle, sužino, kad jos velionis vyras buvo skolingas verslininkui Nabukui didelę sumą, kurią dabar turės grąžinti ji. Nabukas kaip kompensaciją nori ją vesti, tačiau Teresa pasiūlymą atmeta ir tampa vilkiko vairuotoja, vežančia to paties Nabuko krovinius. Kelyje nuolat pasitaiko klitys, ji vis praranda krovinius, kol galiausiai supranta, kad visas nelaimes organizuoja pats verslininkas, vėliau gaunantis dideles išmokas iš draudimo bendrovių...
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Osmunda regalis** |
| --- |
| Karališkoji osmunda (*Osmunda regalis*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Papartūnai  *( Pteridophyta)* |
| Klasė: | Papartainiai  *( Pteridopsida)* |
| Šeima: | Osmundiniai  *( Osmundaceae)* |
| Gentis: | Osmunda  *( Osmunda)* |
| Rūšis: | Karališkoji osmunda  *( Osmunda regalis)* |

 |

**Karališkoji osmunda** (*Osmunda regalis*) – osmundinių (*Osmundaceae*) šeimos paparčių rūšis. Paplitusi Eurazijoje, Afrikoje, Amerikoje.

Augalas 60-160 cm aukščio, 30-40 cm pločio. Lapai pirštuoti, iki 30 cm ilgio, su 7-13 porų lapelių. Stiebo viršūnėje užauga 20-50 cm ilgio ryškiai raudona, sporifikuojanti dalis. Dėl jos panašumo į žiedą karališkoji osmunda neretai vadinama „žydinčiu paparčiu". Auga miškingose pelkėse.

Slavų mitologijoje augalas vadintas „Peruno gėle", jai priskirta maginė galia įveikti piktąsias dvasias, atskleisti paslaptis, suprasti medžių kalbą. Vidurvasario (Kupalos) naktį buvo vykdomas augalo žiedo rinkimo ritualas. Vietomis augalo ūgliai naudojami maistui.

„Paparčio žiedas"

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Karališkoji osmunda** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Karališkių gyvenvietė ir kapinynas |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Karališkių gyvenvietė ir kapinynasKarališkių gyvenvietė ir kapinynas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°03′30″ š. pl. 24°38′20″ r. ilg.﻿ / ﻿55.05833°š. pl. 24.63889°r. ilg.﻿ / 55.05833; 24.63889Koordinatės: 55°03′30″ š. pl. 24°38′20″ r. ilg.﻿ / ﻿55.05833°š. pl. 24.63889°r. ilg.﻿ / 55.05833; 24.63889 |

 |
| Vieta | Širvintų rajonas |
| Seniūnija | Gelvonų seniūnija |
| Naudotas | I tūkstantmetis |
| Žvalgytas | 1983 |

**Karališkių gyvenvietė ir kapinynas** – archeologinė gyvenvietė (kultūros vertybės kodas A1462) ir kapinynas Širvintų rajono savivaldybės teritorijoje, į vakarus nuo Karališkių (Gelvonų seniūnija) kaimo, Širvintos dešiniojo kranto slėnyje.

Gyvenvietė
----------

Senovės gyvenvietė yra 1,75 km į šiaurės vakarus nuo kelio Sabališkiai-Karališkiai kryžkelės su keliu į Laplierius, 0,55 km į pietus nuo Kabarkštos ir Širvintos santakos, 0,15 km į r. nuo Širvintos dešiniojo kranto. Gyvenvietėje išliko iki 0, 8 m storio kultūrinis sluoksnis, rasta lipdytos brūkšniuotu (brūkšniuota vidinė puodo pusė), lygiu ir grublėtu paviršiumi keramikos, degėsių, apdegęs geležinis siauraašmenis pentinis kirvis. 1983 m. gyvenvietės žvalgomuosius tyrimus atliko Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos archeologai. Manoma, joje gyventa I tūkstantmetyje.

Kapinynas
---------

Kapinynas yra į vakarus nuo gyvenvietės. Jis buvo įrengtas apie 1,5 ha ploto ir 1,5 m aukščio pailgoje aukštumoje, kurios vidurinėje dalyje yra kaimo kapinaitės. Kapinyno pietryčių ir šiaurės vakarų dalys apardytos kasant rūsius. 1938 m. kasant žvyrą, rasta žmonių kaulų, monetų, įvairių žalvarinių dirbinių (neišliko). Tais pačiais metais Vytauto Didžiojo kultūros muziejus (tyrimų vadovas Pranas Baleniūnas) ištyrė 5 kapus, iš jų 2 apardyti. Rado Žygimanto Augusto denarų, pusgrašį, kitų monetų liekanų, mažų žalvarinių smeigtukų. Kapai datuojami XVI a. pab.- XVIII a. pradžia.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jonas Balčiūnas. *Karališkių gyvenvietė ir kapinynas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 395 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Olštyno pilies griuvėsiai
Bendzino pilis
Ogrodzieniec
Bobolicų pilis
Mirovo pilies griuvėsiai
Pilis Pieskova Skala
**Erelių lizdų pilys** (lenk. *Orle Gniazda*) – viduramžių pilių sistema, ginusi Lenkijos karalystės sienas. Dauguma šių pilių pastatyta ant sunkiai prieinamų klintinių uolienų (panašiai kaip erelio lizdai) Krokuvos-Čenstakavos aukštumoje. Pilys tikriausiai buvo statomos Kazimiero Didžiojo įsakymu. Jos turėjo apginti tuometinę sostinę Krokuvą nuo čekų karaliaus Jono Luksemburgiečio karių įsiveržimų, kurie įvyko 1327 ir 1345 m.

Karališkos pilys
----------------

Karališkos pilys, randamos Erelių lizdų teritorijoje:

* Bendzino pilis ir miesto gynybinės sienos
* Bobolicų pilis
* Bžeznicos pilis
* Kšepicų pilis
* Lielio pilis
* Ojcovo pilis
* Olkušo pilis ir miesto gynybinės sienos
* Olštyno kaimo (prie Čenstakavos) pilis
* Ostrenžniko pilis
* Rabštyno pilis
* Veliunio pilis ir miesto gynybinės sienos
* Žarnovieco pilis

Privačios pilys
---------------

Aukščiau paminėtoms pilims padėdavo privačių asmenų pilys:

* Baltosios Bažnyčios pilis
* Bydlino pilis
* Sieviežio pilis
* Dankovo pilis
* Kožkvio pilis
* Kozieglovų pilis
* Mirovo pilis
* Moravicos pilis
* Morsko pilis
* Pieskova skalos pilis
* Pilicos pilis
* Smolenio pilis
* Slavkovo pilis
* Pilis Ogrodzieniec
* Tenčyno pilis

Sargybiniai bokštai
-------------------

Be to, šioje teritorijoje buvo daug sargybinių bokštų šiose vietovėse:

* Mirovas (dabartinės Čenstakavos dalis)
* Dubiai
* Gieblas
* Kliučai
* Kvasnievas
* Lutoviecas
* Pšewodzišovicai
* Ryčovas
* Sielec (dabartinio Sosnoveco dalis)
* Sulišovicai
* Viesiulka
* Zloty Potok

Turistinis takas
----------------

Daugumą pilių jungia raudonas turistinis takas, vadinamas Erelių lizdų turistiniu taku. Jo ilgis – apie 163 km. Takas jungia Čenstakavą ir Krokuvą. Be pilių, take yra daug gamtos rezervatų: Zelena Gura, Sokole Gury, Parkove, Ostrenžnik, Gura Zboruv, Smolen bei Ojcovo nacionalinis parkas.

Takas prasideda Čenstakavos centre, prie šv. Zigmunto bažnyčios, baigiasi – Krokuvos Vavelyje. Beveik visas kelias veda per įvairialypę, uolingą teritoriją. Take, be pilių ir rezervatų, galima pamatyti daug senovinių bažnyčių Olštyno kaime, Zrembicuose, Zloty Potok vietovieje, Niegovoje, Pilicuose bei Giebultave.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Binoklis** – kortų žaidimas, kilęs iš Viurtembergo regiono Vokietijoje.

Taisyklės
---------

Binoklį žaidžia 2, 3 arba 4 žaidėjai su 48 kortomis (2 kalades po 24 kortas).

  

Kortų rangų eilė tokia: tūzas (11 akių), dešimtakė (10), karalius (4), dama (3), valetas (2), devynakė (0).

### Eiga

Dalytojas padalija po 12 kortų, 25-ąją kortą atverčia. Atverstosios spalva – kozeris. Visos kitos kortos įkypai uždedamos ant atverstosios.

Jeigu atverstoji korta yra devynakė, dalytojas pelno 10 akių. Pirmosios rankos žaidėjas (žaidžiant dviese – dalytojo varžovas) pirmas leidžia kortą. Po to kiekvieną kartą leidžia tas žaidėjas, kuris paėmė kirtį.

Kol ant stalo tebėra kortų likučiai, kiti žaidėjai gali dėti bet kurią savo kortą arba koziriuoti. Kai likučių nebėra, kiti žaidėjai privalo dėti išleistos spalvos kortą, o jos neturėdami, kirsti koziriu. Dedant ant išleistos kortos tos pačios spalvos ir tos pačios vertės kortą, kirtis priklauso kortą leidusiam žaidėjui. Po kiekvieno kirčio kiekvienas žaidėjas sau pasiima po vieną kortą iš likčių. Pirmasis ima tas, kuris paėmė kirtį.

Paskutinį padalijimo kirtį paėmęs žaidėjas pelno 10 taškų.

#### Kirtis

Žaidėjas, paėmęs kirtį ir pasiėmęs likučių kortą, gali skelbti vieną iš išvardytų kortų kombinacijų ir už tai jis pelno atitinkamą akių skaičių.

* Tos pačios spalvos kortų pora – karalius ir dama – 20 akių, kozirių spalvos pora – 40 akių.
* Kvintas – koziriniai tūzas, dešimtakė, karalius, dama, valetas – 150 akių.
* Binoklis – pikų dama ir būgnų valetas – 40 akių.
* Dvigubas binoklis – abi pikų damos ir abu pikų valetai – 120 akių.
* Didysis binoklis – pikų karalius, pikų dama ir būgnų valetas – 180 akių.
* Ketvertukai – visos kortos skirtingų spalvų:
	+ 4 tūzai – 100 akių, 4 karaliai – 80 akių, 4 damos – 60 akių, 4 valetai – 40 akių.
* Aštuonetai:
	+ 8 tūzai – 1000 akių, 8 karaliai – 800 akių, 8 damos – 600 akių, 8 valetai – 400 akių.

Kitą kombinaciją žaidėjas gali skelbti tik vėl paėmęs kirtį.

Paskelbtos kombinacijos kortos padedamos atverstos ant stalo ir atgal į rankas grįžti negali, tačiau jomis galima žaisti taip pat, kaip ir rankose laikomomis kortomis. Už kombinaciją priklausančios akys įrašomos į žaidėjo sąskaitą.

Kai likučių ant stalo nebelieka, ant stalo likusias kombinacijų kortas žaidėjai pasiima į rankas, ir po to kombinacijų skelbti nebegalima. Pabaigus žaidimą, suskaičiuojamos kiekvieno žaidėjo kirčiais paimtų kortų akys, suapvalinamos 10 tikslumu ir pridedamos prie prie akių, pelnytų skelbtomis kortų kombinacijomis, susumuojami žaidimo rezultai.

#### Žaidimo pabaiga

Žaidžiama tol, kol kuris žaidėjas surenka 1000 akių.

Priartėjęs prie 1000 akių, žaidėjas žaidimo metu paprastai mintinai skaičiuoja pelnytas akis, o surinkęs šį skaičių – paskelbia tai varžovams ir nutraukia žaidimą.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Biologinis valymas** – svarbi nuotekų valymo proceso dalis. Jo metu mikroorganizmai suskaido ir maistui suvartoja nuotekose esančius organinius teršalus, taip išvalydami vandenį. Biologinio valymo metodai yra pagrįsti bakterijų gebėjimu maitintis įvairiomis organinėmis ir mineralinėmis medžiagomis, esančiomis nuotekose. Bakterijų fiziologinės galimybės maitinimo medžiagų ir aplinkos sąlygų atžvilgiu labai įvairiapusiškos, ir tai leidžia iš nuotekų pašalinti beveik visus organinius junginius.

Įranga
------

Pirminiai nusodintuvai, smėliagaudės, grotos, septikai. Šie įrenginiai dažniausiai skirti sulaikyti biologiškai neskaidomas arba sunkiai skaidomas medžiagas. Kai kada nuotekų užterštumas būna per didelis biologiniam valymui, todėl įrengiami sudėtingi regentiniai ūkiai, flotatoriai ar panašiai.

Kitas neatskiriamas nuo biologinio valymo įrenginys - veikliojo dumblo atskirtuvas, o tiksliau antrinis nusodintuvas.
**Draideriai** (angl. *drider*) – fantastinių chimerinių protingų būtybės, kurių kūnas yra didžiulio voro ir tamsiojo elfo kūnų kombinacija. Draiderių kūnas yra kentauriškas – didžiulio voro kūnas, kuris vietoj galvos turi elfo liemenį su rankomis ir galva.

Draideriai buvo sukurti apie 1983 m. žaidime *Dungeons and Dragons*, kur transformacija į draiderį yra tamsiųjų elfų deivės *Lolth* bausmė. Pavadinimo etimologija: *drow* 'tamsusis elfas' + *spider* 'voras'.

Draideriai žaidime *Dungeons and Dragons*
-----------------------------------------

Tamsiojo elfo transformaciją į draiderį gali pradėti aukšto lygio *Lolth* dvasiškė arba pati *Lolth*. Transformacija labai skausmingam trunka daugiau kaip 12 valandų.

Draiderių įkandimas nuodingas, maitindamiesi jie turi gerti kraujo. Kai kur nurodoma, kad draideriai praranda lytį ir gebėjimą normaliai dauginti, kitur – kad draideriai išlaiko lytį, bet jų vaisingumas lyg ir sunyksta.

Draideriai tebeturi visus tuos gebėjimus (pvz. gebėjimą kerėti ir kt.), kuriuos tamsusis elfas turėjo prieš transformaciją. Jie tebeturi tamsiojo elfo protą ir atmintį. Draideriai gali turėti tokias pačiais kovines profesijas kaip ir tamsieji elfai. Dėl išlaikytos atminties ir patirtų kančių draideriai yra nuožmūs ir pagiežingi. Kai kurie draideriai paskiria gyvenimą tobulinti savo magiją, kad įgiję reikiamų galių atgautų savo ankstesnį kūną.

Draideriais tamsieji elfai bjaurisi, jų bijo, tad šie būna išstumti į tamsiųjų elfų gyvenviečių pakraščius, kur jie klaidžioja po dykynes, kartu su įvairiais vorais, tarp jų – didvoriais.

Draideriai kitur
----------------

Žaidime *EverQuest* yra draiderių tipo būtybės, vadinamos *drachnidai* (pavadinimo kilmė tikriausiai analogiška: *drow* 'tamsusi elfas' + *arachnid* 'vorinis gyvūnas'.

Drideriai egzistuoja ir *Drowtales* (tokia žiniatinklio komiksų svetainė) visatoje, kur egzistuoja trys draiderių tipai. Vieni jų yra civilizuoti, gimsta natūraliai, išsyk draideriai. Antrieji gimsta normaliai, bet būna prakeikti. Tretieji – sulaukėję, išprotėję draideriai.

Draiderių tipo būtybės egzistuoja ir virtualiame pasaulyje *Second Life* bei žaidimuose *Doom 3* ir *Quake*.

Nuorodos
--------

* Draiderio muliažas
* Draideris vyras (Icewind Dale II) Archyvuota kopija 2002-06-13 iš Wayback Machine projekto.
Drakono kalnai
Drakono kalnų grandinė parodyta raudona spalva
**Drakono kalnai** (afr. *Drakensberg*) – kalnai Afrikos pietryčiuose, PAR, Lesote ir Svazilande, Didžiojo sprūdžio dalis.

Geografija
----------

Kalnų grandinės ilgis apie 1000 km. Didžiausias aukštis 3482 m (Thabana-Ntlenyanos kalnas). Nuo pakrantės žemumos juos skiria kalvotų priekalnių juosta. Susidarę iš smiltainio, bazalto. Viršūnės plokščios, erozijos suskaidytos į plynaukštes stačiais laiptuotais šlaitais. Rytiniai šlaitai išraižyti gilių upių slėnių.

Drakeno kalnai skiria Atlanto ir Indijos vandenynų baseinus. Jie sudaro natūralią sieną tarp Kvazulu-Natalio ir Lesoto. Pietrytiniuose šlaituose yra Pasaulio paveldo paminklas Drakono Kalnų parkas.

Klimatas
--------

Klimatas tropinis, iškrinta iki 2000 mm kritulių per metus. Iki 1200 m drėgnieji atogrąžų miškai, aukščiau – kserofitiniai krūmai ir sukulentai, kalnų pievos. Vakarinių šlaitų klimatas žemyninis, savana, krūmynai. Žiemą iškrinta sniegas.

Galerija
--------

* „Dievo langas" (Drakono kalnai)
* Drakono kalnai žiurint į pietus nuo „Dievo lango" (Mpumalanga provincija)
* Blaido upės kanjonas - „Trys Rondavėlės ir Mapjanengas"
* „Trys rondavėlės"
* Pro *Breonadia salicina* rūšies medžių giraitę tekanti Blaido upė. Kairėje pusėje matyti 1628 m aukščio Čvatengo (Tshwateng) viršukalnė - viena aukščiausių šiaurinėje kalnagūbrio dalyje

Šaltiniai
---------

1. ↑  Elena Stankūnienė. *Drakeno kalnai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 116 psl.
| **Chaerophyllum hirsutum**Apsauga: 3(R) – Reta rūšis |
| --- |
| Plaukuotasis gurgždis (Chaerophyllum hirsutum)Plaukuotasis gurgždis(*Chaerophyllum hirsutum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Erškėčiažiedžiai  *( Rosidae)* |
| Šeima: | Salieriniai  *( Apiaceae)* |
| Gentis: | Gurgždis  *( Chaerophyllum)* |
| Rūšis: | Plaukuotasis gurgždis  *( Chaerophyllum hirsutum)* |

 |
| Binomas |
| ***Chaerophyllum hirsutum***L. |

**Plaukuotasis gurgždis** (*Chaerophyllum hirsutum*) – salierinių (*Apiaceae*) šeimos gurgždžio (*Chaerophyllum*) genties žolinių augalų rūšis. Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

Biologija
---------

Lapai
Žiedai
Vaisiai
Tai daugiametis, 40–100 cm aukščio augalas. Stiebas status, apvalus, vagotas, šiurkščiai plaukuotas, pamatas apgaubtas senų lapų likučių. Lapai trikampiški, 2–3 kartus trilapiai, kartais lapeliai dantyti, triskilčiai, tamsiai žali; žemutinių lapų lapkočiai ilgi.

Žiedynas – skėtis su 10–20 plikų stipinų. Skraistlapiai 5–8, nusmailėjusiomis viršūnėmis, žemyn atsilošę. Vainiklapiai balti, dažniau rausvi.

Žydi birželio–liepos mėnesiais. Vaisius – dėžutė, pailgai linijiška, apie 10 mm ilgio ir 2 mm pločio. Dauginasi sėklomis ir vegetatyviškai.

Paplitimas ir augavietės
------------------------

Paplitęs Europoje, Balkanuose, Mažojoje Azijoje. Lietuvoje labai retas.

Auga drėgnuose lapuočių ir mišriuose miškuose, šlaituose, paupiuose, humusingame dirvožemyje.

Apsauga ir nykimo priežastys
----------------------------

Plaukuotasis gurgždis į Lietuvos raudonąją knygą įrašytas nuo 2000 m. Pagrindinė grėsmė yra augavietės apšvietimo ir drėgmės sąlygų pakitimas, kitų augalų bei medžių konkurencijos padidėjimas.

Nuorodos
--------

* Plaukuotojo gurgždžio mokslinis lotynų kalba pavadinimas ir sinonimai Theplantlist.org Archyvuota kopija 2020-01-09 iš Wayback Machine projekto. svetainėje (anglų k.)

Literatūra
----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Plaukuotasis gurgždis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Lietuvos TSR Flora, Lietuvos TSR mokslų akademija (dab. Lietuvos mokslų akademija), Vilnius, Mokslas, 1980, V tomas, 39 p.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos raudonoji knyga. Red Data Book of Lithuania, Vilnius, Lututė, 2007, 474 p. ISBN 978-9955-692-71-3
Moterų 400 m laisvo stiliaus rungties startas 2008 m. Europos vandens sporto čempionate
**Laisvas stilius** yra plaukimo varžybų kategorija, apibrėžta FINA taisyklėmis, kuriose dalyvių plaukimo technika praktiškai neribojama. (Kitaip tariant, dalyviai turi **laisvą pasirinkimą** kas liečia plaukimo **stilių**.) Laisvo stiliaus plaukimo rungtyse praktiškai visuomet naudojamas  kraulio plaukimo stilius, nes šis plaukimo stilius laikomas greičiausiu. Dėl šios priežasties *laisvas stilius* yra kartais naudojamas kaip sinonimas plaukimui krauliu.

Varžybos
--------

Plaukimo varžybos vyksta 25 ir 50 m baseinuose ir atviruose vandens telkiniuose.

* 50 m. laisvuoju stiliumi
* 100 m. laisvuoju stiliumi
* 200 m. laisvuoju stiliumi
* 400 m. laisvuoju stiliumi
* 800 m. laisvuoju stiliumi (tik moterims)
* 1500 m. laisvuoju stiliumi (tik vyrams)
* 4 × 100 m. estafetės laisvuoju stiliumi
* 4 × 200 m. estafetės laisvuoju stiliumi

FINA taisyklės
--------------

Žemiau yra pateikiamos oficialių FINA taisyklių vertimas. Šios taisyklės taikomos oficialių plaukimo varžybų metu.

**SW 5.1** Laisvas stilius reiškia, kad renginyje plaukikui leidžiama plaukti bet kuriuo stiliumi, išskyrus plaukiant  kompleksiniu būdu arba  kombinuotos estafetės metu, Laisvas stilius reiškia bet kokį stilių, išskyrus  plaukimą nugara,  krūtine ar  peteliške.

**SW 5.2** Kuri nors plaukiko kūno dalis turi paliesti sieną kaskart baigiant plaukti atkarpą ir finišo metu.

**SW 5.3** Kuri nors plaukiko kūno dalis turi skirti vandens paviršių visos rungties metu, išskyrus posūkių metu ir ne toliau kaip 15 metrų po starto ir po kiekvieno posūkio plaukikas gali būti visiškai paniręs po vandeniu. Iki to momento, galva turi praskirti vandens paviršių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vladas Kupstys, Ilona Judita Zuozienė, Lietuvos sporto enciklopedija: Plaukimas
2. ↑  Fina.org. 2015–2017 m. taisyklės. „SW 5 FREESTYLE". Išversta 2015-09-03.
**Atsiskyrėlis** – asmuo, kuris dėl įvairių priežasčių gyvena izoliacijoje nuo visuomenės.

Atsiskyrimo priežastys būna įvairios:

* Socialinių, psichologinių ir psichinių problemų turintys asmenys vengia visuomenės, kuri jam sukelia nerimą, pasimetimą, ar kitokį dvasinį diskomfortą.
* Kai kurios įžymybės izoliuojasi nuo gerbėjų dėmesio.
* Mizantropai atsiskiria nuo visuomenės dėl negebėjimo jos toleruoti.
* Survivalistai atsiskiria praktikuodamiesi išgyventi be kitų pagalbos.
* Nusikaltėliai izoliuojasi idant nebūtų atpažinti ir sulaikyti.
* Religiniai atsiskyrėliai (eremitai, anachoretai) izoliuojasi nuo visuomenės, kad galėtų praktikuoti vienuolystę.

Atsiskyrėliškumas nebūtinai reiškia geografinę izoliaciją. Dauguma atsiskyrėlių gyvena dideliuose miestuose, tačiau didžiąją laiko dalį praleidžia namuose ir neįsitraukia į socialinę veiklą. Dalis atsiskyrėlių keliasi gyventi į nuošalias vietas, kur jie jaučiasi laisvi nuo civilizacijos.

Japonijoje atsiskyrėliai dėl socialinių – psichologinių problemų vadinami hikikomori.

Atsiskyrėlių budistų, daoistų, hinduistų buvo dar prieš mūsų erą, vėliau atsiskyrėliai – daugiausiai krikščionys. Krikščionių atsiskyrėlių pradininkais laikomi Paulius Tėbietis (III a.), Antanas Komanietis (IV a.). Kad išvengtų Romos imperatorių persekiojimų, krikščionys vyko į Egipto, ypač Libijos dykumas ir gyveno ten atsiskyrėliškai. V a. Artimuosiuose Rytuose atsirado stulpininkų, kurie pamokslaudavo, įsitaisę ant stulpų, maitindavosi maistu, kurį jiems atnešdavo žmonės. Vėliau nemažai atsiskyrėlių buvo vienuolynų kūrėjai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Atsiskyrėlis*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, I t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1976. T.I: A-Bangis, 433 psl.
JAV visureigis M16 MGMC su suketverintu 12,7 mm zenitiniu kulkosvaidžių įrenginiu Maxson M45
**Zenitinis kulkosvaidžių įrenginys** (angl. *anti-aircraft machine-gun mount*, rus. *зенитная пулеметная установка*) – automatinis ginklas, sudarytas iš į vieną sistemą sujungtų ir į vieną taikinį vienu metu šaudančių kulkosvaidžių. Paprastai toks įrenginys turi 2 ar 4 kulkosvaidžius, nors yra ir įrenginių su vienu kulkosvaidžiu (pvz. rusiški ZPU-1 ir ZGU-1). Visi kulkosvaidžiai turi vieną bendrą nutaikymo sistemą, skirta taikytis į oro taikinius (dažniausiai iki 2000 m), nors paprastai šie ginklai turi ir papildomą galimybę šaudyti į antžeminius taikinius.

Vieno kulkosvaidžio techninė šaudymo sparta paprastai apie 600 šūv./min. kovinė – apie 150 šūv./min. Vertikalus šaudymo kampas siekia iki 90°, horizontalus – 360°. Paprastai šaudoma šarvamušėmis padegamosiomis kulkomis. Kulkų masė 45-65 g, pradinis greitis – 900–1000 m/s.

Zenitiniai kulkosvaidžių įrenginiai būna velkamieji, įtaisyti automobiliuose, šarvuočiuose, laivuose. Įrenginiai ant ratinės ar vikšrinės bazės paprastai vadinami *zenitinėmis savaeigėmis*.

Tokie įtaisai atsirado XX a. 4-ą dešimtmetį. Paprastai kalibras būna 12,7–14,5 mm, nors seniau naudojo ir šautuvinio kalibro zenitinius kulkosvaidžių įrenginius.

Tipiški atstovai:

* TSRS – ZPU serijos zenitiniai kulkosvaidžių įrenginiai ZPU-1, ZPU-2, ZPU-4, ZGU-1.
* JAV – 12,7 mm įrenginys М55

Nuorodos
--------

* Строенная зенитная пулеметная установка системы Токарева (3 пулемета ПВ-1) Archyvuota kopija 2007-09-14 iš Wayback Machine projekto.
**Zenonas Alaunė** (1930 m. vasario 26 d. Pašiekščių k. Antalieptės valsčius, Zarasų apskritis – 2004 m. gruodžio 22 d. Vilniuje) – Vilniaus universiteto Chemijos instituto sektoriaus vadovas, chemijos mokslų nostrifikuotas daktaras.

Biografija
----------

Gimė valstiečių Broniaus ir Elžbietos (Vitaitės) Alaunių šeimoje, mokėsi Antalieptės pradinėje mokykloje, 1949 m. baigė Dusetų gimnaziją. 

1949–1955 m. studijavo ir baigė Vilniaus universiteto Chemijos fakultetą. 1955 m. pradėjo dirbti universiteto chemijos ir chemines technologijos institute laborantu. Tais pačiais metais pasiųstas į Maskvą, kur iki 1958 m. mokėsi Mokslų akademijos N. Zelinskio Organinės chemijos instituto aspirantūroje. Grįžęs į Vilnių, 1958–1962 m. dirbo Chemijos institute jaunesniuoju moksliniu, nuo 1962 m. vyresniuoju moksliniu bendradarbiu, 1980–1993 m. to paties instituto Organinių junginių analizės ir kondicionavimo laboratorijos vadovu bei sektoriaus vadovu. 

1960 m. Vilniaus universitete apgynė darbą chemijos mokslų kandidato laipsniui „Organinių molekulių atominių grupių tarpusavio sąveikos tyrimai optiniais metodais" (vadovas P. Šorygin).

Vedęs; žmona Zita Asta Kuzmaitė (g. 1931), dukros Dalia Matijkienė ir Laima Burneikienė.

Mokslinė veikla
---------------

Atliko įvairius mokslinius tyrimus (organinių junginių struktūra, cheminių junginių analizė molekulinės spektroskopijos, chromatografijos ir cheminiais metodais). Paskelbė 64 mokslinius straipsnius, su kitais padarė 3 išradimus, Vilniaus universiteto Chemijos fakultete skaitė molekulinės spektroskopijos specialų kursą.

Šaltiniai
---------

* „Lietuvos chemikai" 1999, Vilnius, psl. 18.
* V. Indrašius „Antalieptės kraštas" II dalis, 2009, Vilnius, psl. 271–273.
Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie **Norvegijos demografiją**.

Populiacijos kitimas 1734 – 2012 m. Gyventojų skaičius pateikiamas milijonais.
**Gyventojų skaičius:** 4 660 539 (2009 m. apskaičiavimai)

**Struktūra pagal amžių:**

* *0-14 m.:* 18,5 %
* *15-64 m.:* 66,2 %
* *65 m. ir vyresni:* 15,2 % (2009 m. apsk.)

**Gyventojų amžiaus mediana:**

* *bendras:* 39,4 m.
* *vyrų:* 38,5 m.
* *moterų:* 40,2 m. (2009 m. apsk.)

**Metinis populiacijos prieaugis:** 0,341 % (2009 m. apsk.)

**Gimstamumas:** 10,99 gimimų/1000 gyv. per metus (2009 m. apsk.)

**Mirtingumas:** 9,29 mirčių/1000 gyv. per metus (2009 m. apsk.)

**Migracijos indeksas** (per metus imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): + 1,71 migrantų/1000 gyv. (2009 m. apsk.)

**Miestuose gyvenančių žmonių procentas:** 77 % (2008 m. apsk.)

**Miestuose gyvenančių žmonių procento metinis kitimas:** + 0,7 % (2005 m. apsk.)

**Lyčių pasiskirstymas**:

* *Gimimo metu:* 1,05 vyro vienai moteriai
* *Jaunesniems nei 15 metų:* 1,05 vyro vienai moteriai
* *15-64 metų:* 1,03 vyro vienai moteriai
* *65 metų ir vyresniems:* 0,75 vyro vienai moteriai
* *Visai populiacijai:* 0,98 vyro vienai moteriai (2009 apsk.)

**Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus:** 3,58 mirusiųjų/1000 gimimų (2009 apsk.)

**Vidutinė gyvenimo trukmė:**

* *bendra:* 79,95 m.
* *vyrų:* 77,29 m.
* *moterų:* 82,74 m. (2009 apsk.)

**15 m. ir vyresnių gyventojų raštingumas:**

* *bendras:* 100 %
* *vyrų:* 100 %
* *moterų:* 100 %

Šaltiniai
---------

* CŽV pasaulio faktų knyga: Norvegija (angliškai) Archyvuota kopija 2020-05-06 iš Wayback Machine projekto.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Sąrašas:Norvegijos miestai

  

v • a • r **Europos gyventojai** 

Airija |
Albanija |
Andora |
Armėnija |
Austrija |
Azerbaidžanas |
Baltarusija |
Belgija |
Bosnija ir Hercegovina |
Bulgarija |
Čekija |
Danija |
Estija |
Graikija |
Gruzija |
Islandija |
Ispanija |
Italija |
Jungtinė Karalystė |
Juodkalnija |
Kazachija |
Kosovas |
Kroatija |
Latvija |
Lenkija |
Lichtenšteinas |
Lietuva |
Liuksemburgas |
Makedonija |
Malta |
Moldavija |
Monakas |
Norvegija |
Nyderlandai |
Portugalija |
Prancūzija |
Rumunija |
Rusija |
San Marinas |
Serbija |
Slovakija |
Slovėnija |
Suomija |
Švedija |
Šveicarija |
Turkija |
Ukraina |
Vatikanas |
Vengrija |
Vokietija
|  Lampungai |
| --- |
| Lampungų šokėjos (1929 m.)Lampungų šokėjos (1929 m.) |
| Gyventojų skaičius | ~1,5 mln. |
| Populiacija šalyse | Indonezijos vėliava Indonezija(Lampungas) |
| Kalba (-os) | lampungų, indoneziečių |
| Religijos | islamas |
| Giminingos etninės grupės | malajai, sundai, javiečiai, maduriečiai |

**Lampungai** (arba *lampongai, abungai*; *Ulun Lampung*) – Azijos tauta, gyvenanti Indonezijoje, Sumatros salos pietuose, Lampungo provincijoje. Populiacija – apie 1,5 mln. žmonių. Vartoja lampungų kalbą, priklausančią malajų–polineziečių kalboms, taip pat daugelis moka indonezietiškai. Tikintieji – musulmonai sunitai.

Lampungai į dabar gyvenamas vietas atsikraustė ~XV a. iš pietų Sumatros vakarinės dalies kalnynų. Lampungų kultūroje ryškų pėdsaką paliko ilgalaikiai ryšiai su pubianais, pietų Sumatros čiabuviais, pamingirais, maringajamais, išeiviais iš vidurio Sumatros ir Javos, Lampunge gyvenančiais javiečiais ir sundais. Medžiaginė lampungų kultūra artima malajams. Madžapahito laikais buvo paveikti hinduizmo, turėjo savo raštą.

Verčiasi kapline ir ariamąja žemdirbyste (augina ryžius, pipirus), vietomis žvejyba, laiko buivolus, smulkius galvijus, ožkas, naminius paukščius. Nuolatines gyvenvietes juosia sezoninės pašiūrės. Tradicinis būstas karkasinis-stulpinis, stačiakampis, statomas ant polių, su balno pavidalo stogu, juosiamas atviros verandos. Kiekviename kaime yra bendruomenės namai (iki 500 m² ploto).

Lampungai skirstosi į 19 lokalinių genčių (*buvei*), susidedančių iš patrilinijinių giminių (*suku*), vadovaujamų vadų (*penimbang*) ir sudarančių kaimo gentinius segmentus (*ti-uh*). Būta vergovės, galvų medžioklės papročio. Santuoka patrilokalinė, būta levirato, poligamijos. Yra iniciacinių apeigų, potlačo elementų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Абунг*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
Koordinatės: 35°30′56″ š. pl. 12°34′23″ r. ilg.﻿ / ﻿35.51556°š. pl. 12.57306°r. ilg.﻿ / 35.51556; 12.57306

Lampedūzos paplūdimys.
**Lampedūza** (it. *Lampedusa*) – didžiausia Pelagų salyno sala Viduržemio jūroje, priklausanti Italijai. 

Sala priklauso Sicilijos Agridžento provincijai kartu su mažesnėmis salomis Linoza ir Lampione. Lampedūzos sala yra piečiausias Italijos taškas ir piečiausia sala. Tunisas yra artimesnis saloms nei pati Italija – nuo Afrikos sala nutolusi 113 km, tuo tarpu iki Sicilijos yra 205 km. 176 km į rytus nuo salos yra Malta.[1]

Lampedūzos plotas yra šiek tiek daugiau nei 20 km², joje gyvena apie 6 000 gyventojų. Pagrindinė gyventojų veikla yra žūklė, žemės ūkis ir turizmas.

Su žemynine Italija galima susisiekti laivais, taip pat vyksta reguliarūs skrydžiai į Sicilijos miestus iš Lampedūzos oro uosto. Vasaros sezonu vykdomi skrydžiai ir į kitus Italijos miestus.

Nuo XXI a. sala tapo vienu iš pagrindinių imigrantų į Europą kelių iš Afrikos. Apie šią krizę saloje buvo filmuojamas 2016 m. filmas „Ugnis jūroje" (*Fuocoammare*), laimėjęs Auksinio lokio apdovanojimą.[2]

Šaltiniai
---------

1. ↑  When the British planned to make Lampedusa part of the Maltese Islands
2. ↑  Berlin: ‘Fire at Sea’ Wins Golden Bear for Best Film
Koordinatės: 32°4′59.49″ š. pl. 34°49′58.09″ r. ilg.﻿ / ﻿32.0831917°š. pl. 34.8328028°r. ilg.﻿ / 32.0831917; 34.8328028

|  |
| --- |
| Panevėžio ješiva |
| Įkurtas | 1919 m. |
| Studentų | virš 1000 |
| Vieta | Panevėžys, Lietuva (1919–1940 m.)Bene Berakas, Izraelis (nuo 1944 m.) |
| Svetainė | www.ponevez.co.il |

Šiuolaikinė Panevėžio ješiva
Originalus aron hakodešas (XVI a.)
**Panevėžio ješiva** (hebr. ‏ישיבת פוניבז׳‏‎, angl. *Ponevezh Yeshiva*) – judaizmo dvasinė seminarija, įkurta 1919 m. Panevėžyje, 1944 m. perkelta į Bene Beraką, viena žymiausių litvakų ješivų Izraelyje.

2007 m. ješivos vadovais (*Roshei Yeshiva*) buvo rabinai Gershon Eidelstein, Boruch Dov Povarski ir Haim Shloime Leibovitz.

Istorija
--------

Panevėžio ješivą „Ochel Icchak" 1919 m. įkūrė rabinu tais pačiais metais išrinktas Joselis Kaganeumanas, buvęs pagrindiniu fundatoriumi. Ješiva po Lietuvos nepriklausomybės paskelbimo tapo viena didžiausių Lietuvoje. 1940 m. emigravęs į Palestiną, Bene Berake rinko lėšas naujai Panevėžio ješivai. Dvasinė seminarija buvo atkurta 1944 m. Jis paskyrė dekanu rabiną Shmuel Rozovsky, po kelerių metų rabinus Elazar Shach ir Dovid Povarsky. Čia mokėsi daugiau kaip tūkstantis mokinių, ji virto ištisu mokomuoju kompleksu. J. Kaganeumanas buvo ilgametis jos vadovas. Izraelyje tebeveikianti garsi seminarija, pavadinta Panevėžio vardu, yra laikoma pasaulyje viena iš didžiausių.

Ješivos filialai
----------------

* Kolelis Avreichim, įsikūręs ješivos *Ohel Kedoshim* pastate, skirtas vedusiems ješivos absolventams,
* *Yeshivat Ponevezh Le'zeirim*, skyrius, talpinantis 200 vidurinės mokyklos moksleivių, vadovaujamas rabino Rabbi Michel Yehuda Lefkowitz (anksčiau – rabino Aharon Leib Shteinman),
* *Batei Avot*, našlaičių prieglauda, įkurta rabino J. Kaganeumano
* *Grodno Yeshiva-Beer Yaakov*, ješiva Beer Yaakove
* *Grodno Yeshiva-Ashdod*, dar žinoma kaip *Ponevezh Ashdod*, ješiva Ašdode.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Kauno ješiva
* Kelmės ješiva
* Ramailės ješiva
* Telšių ješiva
* Vilijampolės ješiva

Galerija
--------

* Pagrindinė studijų salėPagrindinė studijų salė
* Ješivos studentaiJešivos studentai
* Holokausto memorialasHolokausto memorialas
* Vaizdas iš ješivosVaizdas iš ješivos

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Panevėžio ješiva** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Kubotanas
**Kubotanas** – savigynai skirtas ginklas, kartu esantis lazdelės formos raktų pakabukas. sukurtas
*Soke Kubota Takayuki*.

Kubotanas yra javaros variantas. Tai paprastai 14 cm ilgio ir apie 1,5 cm storio lazdelė, panaši į flomasterį ar kiek storesnė. Prie raktų žiedo prisegtas kubotanas atrado kaip dekoratyvinis raktų pakabukas.

Kubotanas naudojamas labai panašiai kaip javara. Ginantis kubotanu kaip ir javara atakuoja kaulėtas, minkštas vietas ir nervų rezginius – krumplius, dilbį, tarpuakį, blauzdas, pilvą, saulės rezginį, stuburą, smilkinius, šonkaulius, kirkšnis, kaklą, akis ir kt.
  
Kubotanas laikomas kumštyje arba nukreiptas priekin. Kumštyje sugniaužtas kubotanas sustiprina smūgius kumščiu. Su prisegtais raktais kubotaną galima naudoti kaip mažą spragilą. Kubotanu galima atakuoti visas vietas, kurias atakuoja piršto dūriais, tik kubotanas veikia stipriau. Pvz. policininkas gali viena ranka (žastu ir dilbiu) sugriebti sulaikomąjį už kaklo, o kita ranka kubotanu bakstelėti į sulaikomojo strėnas. Taip naudojamas kubotanas sukelia stiprų skausmą, kuris priverčia sulaikomąjį pasiduoti.

Kubotano (kaip ir javaros) naudojimas ypatingas tuo, kad jo techniką naudoti gali ir neturėdamas paties kubotano, o naudodamas parankinius įrankius, kurie paprastai būna tiek pat efektyvūs, kaip ir kubotanas. Kubotano pakaitalu gali būti susuktas žurnalas, plaukų šepetys, rašiklis, flomasteris ar storas pieštukas, pagaliukas ir kt.

Kubotanas (plastikinė, metalinė ar medinė lazdelė) yra tiek panašus į kasdienius daiktus, kad įstatymais juos uždrausti praktiškai neįmanoma. Tiesa, JAV draudžiama kubotanus įsinešti į lėktuvus. JAV ir D. Britanijoje kubotanus galima nešiotis viešose vietose.
**Turyja** (skr. तुरीय = IAST: *turīya-* – 'ketvirtoji') – antsąmoninė nubudimo išgyvenimo būsena, pranokstanti tris įprastas – budrumą, sapnavimą, gilų įmygį (dėl to ir įvardijama „ketvirtąja").

Tai nenusakoma absoliučiosios sąmonės būsena, nepavaldi mąstymui, priežastingumui, tapatinimui su kūnu. Mandūkja Upanišadoje šiai būsenai apibūdinti pasitelkiami neiginiai: „nei subjektyvi, nei objektyvi patirtis, nei sąmoningumo, nei nesąmoningumo būsena, nei jutiminis pažinimas, nei intelektinis pažinimas". Pozityvūs turyjos apibūdinimai tokie: „gryna, vientisa sąmonė, nenusakoma ramybė", „atmano prigimtis".

Kašmyro šaivizme turyja – ketvirtoji būsena, kuri nėra nei budrumas, nei sapnavimas, nei gilus įmygis. Iš tiesų ji egzistuojanti bet kurių šių trijų būsenų sandūroje, t. y. tarp budrumo ir sapnavimo, tarp sapnavimo ir gilaus įmygio, gilaus įmygio ir budrumo. Kašmyro šaivizme išskiriama ir penktoji sąmonės būsena, vadinama *Turiyatita* – „būsena, pranokstanti turyją". *Turiyatita*, dar vadinama tuštuma arba šūnja, yra būsena, kur pasiekiamas išsilaisvinimas, kitaip tariant, džyvanmukta arba mokša.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4  Rytų išminties enciklopedija. Tyto alba. Vilnius, 2010. 433 psl.
2. ↑  Turya
3. ↑  Jivanmukta Geeta by Swami Shivananda
4. ↑  Vivekachudamani
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Tustlos kalnai |
| --- |
| San Martino ugnikalnisSan Martino ugnikalnis |
| **Žemynas** | Šiaurės Amerika |
| **Šalys** | Meksika Meksika |
| **Aukščiausias taškas** | San Martinas, 1700 m |
| **Koordinatės** | 18°29′0″ š. pl. 95°0′0″ v. ilg.﻿ / ﻿18.48333°š. pl. 95.00000°r. ilg.﻿ / 18.48333; 95.00000Koordinatės: 18°29′0″ š. pl. 95°0′0″ v. ilg.﻿ / ﻿18.48333°š. pl. 95.00000°r. ilg.﻿ / 18.48333; 95.00000 |
| **Uolienos** | bazaltas |

**Tustlos kalnai** (isp. *Sierra de los Tuxtlas*) – vulkaninis kalnų masyvas Meksikoje, Verakruso valstijoje, Meksikos įlankos pakrantėje, į vakarus nuo Koacakoalkoso. Šis vulkaninis masyvas stūkso atokiau tiek nuo Kordiljerų, tiek nuo Neovulkaninės Kordiljeros. Tustlos kalnai sudaryti iš bazalto, čia stūkso keletas smarkiai sudūlėjusių ugnikalnių kūgių – San Martinas (1700 m), San Martin Pachapanas (1100 m), El Vichija (800 m). Viename vulkaniniame duburyje telkšo didelis Katemako ežeras (72 km²). Kalnuose nemaža krioklių (žymiausias – Ejipantlos krioklys).

Tustlos kalnai apaugę drėgnaisiais atogrąžų miškais, kuriuose yra retų, endeminių augalų ir gyvūnų rūšių. Įsteigtas biosferos rezervatas.

Tustlos kalnai nuo seno buvo apgyvendinti olmekų (pagrindinis jų miestas – Tres Sapotesas). Iš kalnuose skaldomo bazalto jie gamino žymiąsias olmekų akmenines galvas. Dabar pagrindinis šių kalnų miestas – San Andres Tustla.
|  Tutsiai |
| --- |
| Tutsių vadas Kavarė neštuvuose (~1900 m.)Tutsių vadas Kavarė neštuvuose (~1900 m.) |
| Gyventojų skaičius | ~3 mln. |
| Populiacija šalyse | Ruandos vėliava RuandaBurundžio vėliava BurundisKongo Demokratinės Respublikos vėliava Kongo DR |
| Kalba (-os) | prancūzų, kinjaruanda, anglų |
| Religijos | krikščionys |
| Giminingos etninės grupės | hutai, tva tautos |

**Tutsiai** (arba ***abatutsiai***) – Centrinės Afrikos tauta. Gyvena Ruandoje, Burundyje bei pasienio srityse Kongo Demokratinėje Respublikoje. Jie yra antra pagal dydį etninė grupė Ruandoje ir Burundyje, po hutų. Vartoja ruandų-rundžių tarmes (kinjaruanda standartą), taip pat – prancūzų bei anglų kalbas.

Tutsiai priskiriami prie ruandų tautos – kartu su Ruandoje gyvenančiais hutais ir tva. Visos šios etninės grupės yra skirtingos kilmės – tutsiai yra atsikėlę iš šiaurės, pasižymi aukštu ūgiu ir šviesesne oda (nilotų bruožais). Tradiciškai vertėsi daugiausia gyvulininkyste, nors vėliau dalis perėjo prie žemdirbystės.

Tarp tutsių ir hutų susiklostė sudėtinga santykių hierarchija. Šios dvi bendruomenės paprastai laikėsi endogamijos, nors tutsiai neretai į žmonas ėmė hutų moteris. Tutsiai pradžioje sudarė aristokratijos sluoksnį, bet netekę gyvulių bandų prarado ir privilegijas.

Prasidėjus Ruandos kolonizacijai, tutsiai ilgą laiką priešinosi kolonistams ir vangiai atsivertinėjo į krikščionybę. Dėl to, aktyviau į krikščionybę vertęsi hutai buvo palankiau vertinami kolonistų, jiems perduotos tutsių žemės.

Varžymasis dėl valdžios tarp tutsių ir hutų XX a. 7-ajame dešimtmetyje peraugo į etninį konfliktą tiek Ruandoje, tiek Burundyje. Savo apogėjų jis pasiekė 1994 m. kai tutsių partizanai numušė lėktuvą, skraidinusį Ruandos ir Burundžio prezidentus (abu hutus). Prasidėjęs pilietinis karas peraugo į Ruandos genocidą, kurio metu nužudyta ~500–800 tūkst. tutsių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rwanda Revives French, *Language Magazine*, 2018 m. rugsėjo 5 d.
2. ↑  *Руанда*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
3. ↑   Berg, Irwin M. „Jews in Central Africa". Kulanu Highlights.
4. ↑  Guichaoua, André (2020). „Counting the Rwandan Victims of War and Genocide: Concluding Reflections". *Journal of Genocide Research* **22** (1): 125–141. doi:10.1080/14623528.2019.1703329.  Nežinomas parametras `|s2cid=` ignored (pagalba)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Dunojaus tiltas |
| --- |
|  |
| 54°53′25.91″ š. pl. 26°0′15.45″ r. ilg.﻿ / ﻿54.8905306°š. pl. 26.0042917°r. ilg.﻿ / 54.8905306; 26.0042917﻿ (Dunojaus tiltas)Koordinatės: 54°53′25.91″ š. pl. 26°0′15.45″ r. ilg.﻿ / ﻿54.8905306°š. pl. 26.0042917°r. ilg.﻿ / 54.8905306; 26.0042917﻿ (Dunojaus tiltas) |
|  |
| **Ilgis** | 2223,52 m |
| **Aukštis** | 30 m |
| **Pastatytas** | 1954 m. |

**Dunojaus tiltas** (anksčiau **Draugystės tiltas**, bulg. *Мост на дружбата* arba Дунав Mост; rumun. *Podul Prieteniei* arba Podul de la Giurgiu) – plieninis, santvarinis tiltas per Dunojų, jungiantis Bulgarijos Rusės miestą pietuose su Rumunijos Džurdžu miestu šiaurėje. Vienas iš dviejų tiltų jungiantis Bulgariją ir Rumuniją. Tiltas yra pasiekiamas ir visuomeniniu transportu.

Istorija
--------

Tilto statybą finansavo Tarybų Sąjunga. Konstrukcijos darbai pradėti 1952 m. ir užtruko du su puse metų. Atidarytas 1954 m. birželio 20 d. Suprojektavo sovietų inžinieriai V. Andreev ir N. Rudomazin. Tilto ilgis – 2223,52 m. Dekoracijos bulgarų architekto Georgi Ovcharov.

Tiltas yra dviejų aukštų: dviejų juostų autotransportui, geležinkeliui bei pėstiesiams. Centrinė tilto dalis yra kilnojama ir gali būti pakelta praplaukiant didesniams laivams. Pakeliama tilto dalis yra Rumunijos teritorijoje. Veikia dalinė muitinės patikra. 2011 m. liepa–rugsėjį rekonstruotas iš Bulgarijos pusės.

Dunojaus tiltas matomas iš Rusės pusės
| Dungeons & Dragons |
| --- |
|  |
| Kūrėjas | Gary Gygax,Dave Arneson |
| Leidėjas | Wizards of the Coast (Hasbro) |
| Leidimo metai | 1974 (I karta) |
| Žanras | Maginė fantastika |
| Mechanika | Požemių ir drakonų sistema |

**Dungeons & Dragons** (sutrumpintai – **D&D** arba **DnD**; liet. *Požemiai ir slibinai*) – 1974 m. sukurtas stalo vaidmenų žaidimas, padėjęs pagrindą visai industrijai.

Žaidimo progresas
„Dungeons & Dragons" kiekvienas žaidėjas gali susikurti savo veikėją. Pastarieji veikėjai leidžiasi į kelionę po fantastinį pasaulį. Požemio valdovas atstoja žaidimo teisėją bei pasakininką, sukurdamas žaidėjams aplinką ir atlikdamas įsivaizduojamo pasaulio gyventojų vaidmenis. Veikėjai sąveikauja su fantastinio pasaulio aplinka bei tarpusavyje. Kartu jie sprendžia galvosūkius, įsitraukia į kovas, tyrinėja pasaulį ir įgyja žinių, lobių. Tokiu būdu žaidėjai, rinkdami patirties taškus ir kildami žaidimo lygiais, tampa vis galingesni per skirtingas žaidimo sesijas.

Išnašos
-------

1. ↑  „D&D: The 'What does that stand for?' list". *Geek Native*. 2019-02-18. Nuoroda tikrinta 2020-02-25.
2. ↑  Michaud, Jon (2015-11-02). „The Tangled Cultural Roots of Dungeons & Dragons". *New Yorker*. Nuoroda tikrinta 2020-02-25.
3. ↑  Jahromi, Neima (2017-10-24). „The Uncanny Resurrection of Dungeons & Dragons". *New Yorker*. Nuoroda tikrinta 2020-02-25.