recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Panievo šliuzas

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Panievo šliuzas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

**Panievo šliuzas** (lenk. *Śluza Paniewo*) – devintasis Augustavo kanalo šliuzas (nuo Bebro upės). Šliuzas yra tarp Panievo ežero ir *Kreivojo* (Krzywe) ežero. Šliuzas buvo statomas 1826–1828 m. statyboms vadovavo inžinierius Mykolas Horainas (Michał Horain) Kadangi vandens skirtumas tarp šių ežerų yra 6 m. todėl yra įrengti du vandens pakėlimo šliuzai. Persikėlimas vyksta apie 40 minučių. Dėl didelio gruntinio vandens poveikio šliuzas buvo remontuojamas dar prieš I pasaulinį karą. Per II pasaulinį karą 1944 m. birželio 20 d. Armija Krajova susprogdino šliuzą. 1947–1948 m. šliuzas buvo atstatytas, 1951 m. buvo bandoma įdiegti naują elektroninę sistemą, 1953–1954 m. mediniai šliuzo vartai buvo pakeisti į gelžbetoninius, sutvarkytas drenažas, 1970 m. buvo remontuojamos betoninės konstrukcijos, 1973–1979 m. šliuzas buvo nugriautas ir vietoj jo naudojant naujausiais technologijas buvo pastatytas panašus į senąjį, naujas šliuzas.

* **Vieta**: 61 kanalo kilometre;
* **Vandens lygio skirtumas**: 6,29 m.;
* **Ilgis**: 88 m.;
* **Plotis**: 5,95 m;
* **Vartai**: mediniai;
* **Pastatymo metai**: 1826–1828 m.;
* **Statyboms vadovavo**: Mykolas Horainas (Michał Horain).

Literatūra
----------

* Irena i Wojciech Baturowie: PO ZIEMI AUGUSTOWSKIEJ. Wydawnictwo HAŃCZA, 1997 m.. ISBN 83-904804-9-2.
| Panganis |
| --- |
|  Panganis netoli savo žiočių. |
| **Ilgis** | 500 km |
| **Baseino plotas** | 43 650 km² |
| **Vidutinis debitas** | 27 m³/s |
| **Ištakos** | Kilimandžaras, Meru |
| **Žiotys** | Indijos vandenynas |
| **Šalys** | Tanzanija |
|  |
|  **Vikiteka** | Panganis |

**Panganis**, dar vadinamas **Lufu** (angl. *Pangani*) – upė, tekanti šiaurės vakarų Tanzanijoje. Maždaug 500 km ilgio upė prasideda šiaurės vakaruose esančiose aukštumose ir teka pietų, pietryčių kryptimi, kol galiausiai prie Panganio miesto įteka į Indijos vandenyną.

Dauguma istorikų mano, kad Panganio upė yra Ptolemėjaus žemėlapiuose minimos „*Raptos*" upės atitikmuo.

Upės geografija
---------------

Panganis teka per Panganio miestą.
Panganio šaltiniais galima laikyti kelias nedideles upes: *Lumi* bei *Kikuletva*. Lumi, kurios ilgis vos 700 m, išteka iš aplink Kilimandžarą esančių aukštumų, o kiek ilgesnė Kikuletva teka nuo Meru ugnikalnio. Abi upės susijungia sudarydamos nedidelį tvenkinį, nuo kurio upė ir pavadinama Panganio vardu.

Į pietų, o kiek vėliau – pietryčių kryptimi tekančią upę iš aplink esančių kalnų įteka keli intakai. Visas Panganio upės baseino plotas – 43 650 km², iš kurių maždaug 5% yra Kenijos teritorijoje. Galiausiai prie Panganio miesto upė įteka į Indijos vandenyną, sudarydama maždaug 180 m pločio estuariją.

Prie Panganio krantų yra įsikūrę nemažai įvairių gyvenviečių, upės apylinkėse gyvena masajai. Didelė dalis upės išskyrus kai kurias atkarpas yra laivuojama.

Nuorodos
--------

1. ↑  http://www.iwmnet.eu Archyvuota kopija 2012-02-18 iš Wayback Machine projekto.*Panganio baseinas* (anglų k.)
| Alėckalenk. *Olecko* |
| --- |
|              |
| *Olecko pilis* |
|  |
| 

AlėckaAlėcka

54°02′00″ š. pl. 22°30′00″ r. ilg.﻿ / ﻿54.03333°š. pl. 22.50000°r. ilg.﻿ / 54.03333; 22.50000﻿ (Alėcka)Koordinatės: 54°02′00″ š. pl. 22°30′00″ r. ilg.﻿ / ﻿54.03333°š. pl. 22.50000°r. ilg.﻿ / 54.03333; 22.50000﻿ (Alėcka) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Lenkijos vėliava Lenkija |
| **Vaivadija** | Varmijos Mozūrų vaivadija Varmijos Mozūrų vaivadija |
|  |
| **Gyventojų** (2007) | 16 022  |
| **Plotas** | 11,6 km² |
| **Tankumas** (2007) | 1 381 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Alėcka |

**Oleckas** (liet. *Alėcka*, vok. *Oletzko*, 1560–1928 m. *Marggrabowa*, 1928–1945 m. Treuburg, nuo 1945 m. lenk. *Olecko*) – miestas Varmijos Mozūruose (šiaurės rytų Lenkija), netoli Suvalkų ir Luko, prie Legos upės ir prie Didžiojo Alėckos ežero. 16,022 tūkst. gyventojų (2008). Yra bažnyčia, geležinkelio stotis, licėjus.

Istorija
--------

XIV a. minimas kaimas; XVI a. viduryje buvo pilis. 1560 m. gavo miesto teises, priklausė Rytų Prūsijai, Alėckos apskrities centras. 1920–1945 m. priklausė Vokietijai. 1946–1975 m. – pavieto centras.

1861 m. pastatyta evangelikų bažnyčia.

Veikia nedidelės maisto, siuvimo pramonės, statybinių medžiagų gamybos, žaislų gamybos, medžio ir metalo apdirbimo įmonės. Turizmas, vandens sportas.

Miestų partnerystė
------------------

* Lietuva Vilkaviškis, Lietuva

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Alėcka*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 301 psl.
**Panikos sutrikimas** – nerimo sutrikimas, pasireiškiantis panikos priepuoliais. Tai ūmus intensyvios baimės pojūtis, nesant jokios realios grėsmės.

Panikos priepuolio ištiktam žmogui gali atrodyti, kad jis praranda kontrolę, apima mirties baimė, taip pat pasireiškia įvairūs fiziniai simptomai, kaip antai padažnėjęs širdies plakimas, krūtinės ar pilvo skausmai, darosi sunku kvėpuoti, jaučiamas silpnumas, apima kvaitulys, išpila prakaitas, nutirpsta galūnės, pasireiškia šaltkrėtis ar karščio pylimas. Paprastai panikos priepuolis trunka 5–10 minučių, tačiau pasitaiko, kad užtrunka ir keletą valandų.

Kaip teigiama, panikos priepuoliai gali ištikti bet kada ir bet kur, o prasideda ūmai. Asmenys, kuriuos kamuoja panikos priepuoliai, gali vengti vietų, kur juos anksčiau buvo ištikęs panikos priepuolis, juos gali varginti pasikartosiančio panikos priepuolio baimė. Pasitaiko, kad žmonės nebegali palikti savo namų.

Panikos sutrikimas paprastai prasideda jaunystėje, moterys juo serga dažniau nei vyrai. JAV 1 iš 10 žmonių kasmet patiria panikos priepuolį, apytikriai trečdalis panikos priepuolį patiria kartą gyvenime, tačiau tik ~3 % suaugusiųjų serga panikos sutrikimu. Šį sutrikimą gali išprovokuoti patiriamas didelis stresas, taip pat įtakos gali turėti paveldimumas, nuolat patiriamos neigiamos emocijos ar negebėjimas su jomis susidoroti. Manoma, kad panikos priepuolius gali paskatinti ir įvairių psichoaktyviųjų medžiagų, kaip antai kofeino, nikotino, alkoholio, amfetaminų, kokaino, vartojimas. Esama ir teorijos, kad panikos sutrikimą sukelia pernelyg didelis jautrumas anglies dioksidui.

Gydant panikos sutrikimą, gali būti taikoma terapija arba medikamentinis gydymas.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  *Panic Disorder*. MedlinePlus. Nuoroda tikrinta 2021-11-12.
2. 1 2 3 4 5 6  *Panic Disorder and Panic Attacks*. WebMD. Nuoroda tikrinta 2021-11-12.
3. ↑  „Psichiatrė paaiškino, kodėl panikos priepuoliai ištinka vis daugiau jaunų žmonių". Lrt.lt, 2020-10-22. Nuoroda tikrinta 2021-11-12.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Susidūrimas su šautuvus ir žirgus naudojančiais konkistadorais actekus taip pribloškė, kad jie palaikė ateivius išpranašautais dievais, atvyksiančiais iš rytų
Pagal modelį žmonės iš pradžių turės (1) medaus mėnesio periodą, o paskui (2) pereinamąjį laikotarpį, tai yra, kultūros šoką. Bet vėliau žmonės pradės adaptuotis (3) (punktyrinė linija rodo, kad kai kurie žmonės nekenčia naujos kultūros). Ir (4) nurodo kai kuriuos žmones, kurie grįžta į savo vietą prisitaikyti prie senovės kultūros.
**Kultūrinis šokas** – terminas, apibūdinantis nerimą, nuostabos (vidinės dezorientacijos, sumišimo ir t. t.) jausmą, kylantį susidūrus su visiškai skirtinga kultūrine ar socialine aplinka arba gyvenimo būdu.

Terminą įvedė antropologas Kalvero Obergas 1954 metais. „Šoko" terminas yra gana klaidinantis, nes kalbama ne apie trumpalaikį įvykį, o ilgą ir iš keleto psichologinių reakcijų susidedantį procesą:

1. Stresas dėl krūvio, patiriamo sukaupiant psichines prisitaikymo jėgas;
2. draugų, statuso, profesijos ir nuosavybės praradimo jausmas;
3. atstūmimo jausmas patyrus, kad naujos kultūros nariai vengia kontaktų arba pats asmuo jų vengia;
4. painiava dėl savo vaidmens, kitų asmenų vaidmens lūkesčių, vertės, savo jausmų ir tapatumo;
5. nuostaba ir baimė, kai pilnai suvokiamas kultūrinių skirtumų mastas;
6. bejėgiškumo jausmas, jei manoma, kad neprisitaikyta prie naujos aplinkos.

Šis procesas apibūdinamas kaip W arba U formos kreivė. Pats Kalvero Obergas išskyrė keturis reakcijos susidūrus su neįprastomis sąlygomis etapus:

1. Pirmas etapas yra euforijos būsena. Žmogus viskuo domisi ir žavisi. Šis etapas gali trukti netgi kelias savaites.
2. Vėliau ateina vidinė dezorientacija.
3. Po dezorientacijos seka neigimo etapas, kurio metu apibendrinama gauta patirtis. Vyksta moralinių, estetinių (ir t. t.) vertybių, pasaulėžiūros adaptacija.
4. Galiausiai ateina priėmimas. Atsiranda sugebėjimas vertinti naują patirtį, įžvelgti teigiamus ir neigiamus jos aspektus.
| **Orthotrichum striatum**Apsauga: 4(I) – Nenustatyta |
| --- |
| Bruožuotoji šepšė (*Orthotrichum striatum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Samanūnai  *( Bryophyta)* |
| Klasė: | Lapsamanės  *( Bryopsida)* |
| Poklasis: | Žaliosios samanos  *( Bryidae)* |
| Eilė: | *Orthotrichales*  *( Orthotrichales)* |
| Šeima: | Šepšiniai  *( Orthotrichaceae)* |
| Gentis: | Šepšė  *( Orthotrichum)* |
| Rūšis: | Bruožuotoji šepšė  *( Orthotrichum striatum)* |

 |
| Binomas |
| ***Orthotrichum striatum***Johannes Hedwig, 1801 |

**Bruožuotoji šepšė** (*Orthotrichum striatum*) – šepšinių (*Orthotrichaceae*) šeimos samanų rūšis. Paplitusi pietiniuose Europos, Azijos regionuose, vakarinėje Šiaurės Amerikos dalyje.

Sporos
Bruožuotoji šepšė – akrokarpinė žalioji samana. Auga kupsteliais ant lapuočių medžių kamienų, tamsiai žalios spalvos. Stiebas neaukštas, iki 5 cm. Lapai lancetiškai nusmailėję.Vienanamė samana, dažnai su sporogonais. Sporas subrandina žiemą, ankstyvą pavasarį. Sporinė pasislėpusi arba nežymiai iškilusi virš lapelių. Sporinę dengiantis gaubtuvėlis plaukuotas. 

Lietuvoje bruožuotoji šepšė nuo 2000 m. įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. Pirmą kartą pastebėta XIX a. pradžioje Vilniaus apylinkėse. Vėlesnių duomenų apie šią samaną nėra. Grėsmę kelia miškų ir pavienių senų medžių kirtimas.

Išoriškai panaši ir dažna Lietuvoje yra panašioji šepšė (*Orthotrichum affine*). Abi šepšės skiriamos pagal sporų byrėjimą reguliuojančios peristomos požymius. Bruožuotoji šepšė turi 16 vidinio peristomo dantelių, o panašioji šepšė – 8.

Literatūra
----------

* Jan-Peter Frahm, Wolfgang Frey, J. Döring: *Moosflora*. 4. Auflage, UTB Verlag, 2004, ISBN 3-8252-1250-5
* Nebel, Philippi: *Die Moose Baden-Württembergs Band 2*. 1. Auflage, Ulmer Verlag, 2005, ISBN 3-8001-3530-2

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2015-02-19 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Lietuvos Respublikos saugomų gyvūnų, augalų ir grybų rūšių sąrašas



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Bruožuotoji šepšė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
*Apie voragyvius **falangas** skaityti straipsnyje Solpūgos.*
Makedoniečių falanga, ginkluota sarisomis
Graikų hoplitų falanga
**Falanga** – stačiakampė pėstininkų rikiuotė, sudaryta iš sunkiųjų pėstininkų, ginkluotų ietimis, pikomis, alebardomis ar panašiais ilgakočiais ginklais. Tai tipiška senovės Graikijos ar senovės Makedonijos rikiuotė (žodis kilęs iš gr. phalangos 'pirštas'). Romėnai naudojo paprastas falangas, nors vėliau jas pakeitė manipulų rikiuotė. Falangos tipo rikiuotes naudojo ir kai kurios viduramžių kariuomenės.

Kilmė
-----

Šumerų falanga
Falanga, kaip kovinė pėstininkų rikiuotė, buvo žinoma ir iki graikų. Seniausios falangos tipo rikiuotės žinomos dar Šumere apie 2450 m. pr. m. e. Kariai būdavo ginkluoti ietimis, šalmais ir dideliais skydais, pridengiančiais visą kūną. Panašią rikiuotę naudodavo ir senovės Egipto kariuomenė. Istorikai iki šiol ginčijasi, ar graikai patys išrado falangą, ar jie pasinaudojo pirmtakų žiniomis.

Archajinės ir klasikinės Graikijos falanga
------------------------------------------

Falangos gylis būdavo gana įvairus, nuo 4 iki 12 karių. Makedonijos karalius Pilypas II patobulino falangą. Jo falangos gylis būdavo 8–16 karių. 8 eilių falangos sarisos būdavo 5,5–6 m ilgio. Priekinės sarisos styrodavo 4–4,5 m prieš rikiuotę. Gilesnių rikiuočių ietys nesiekdavo priešų, tad jas laikydavo įstrižai virš priekinių sarisoforų. Galinės rikiuotės savo mase palaikydavo priekines eiles. Priekinei eilei kritus galinės užimdavo jų vietą.

Falangos trūkumas buvo tas, kad ji buvo nejudri, jai sunku būdavo greitai manevruoti mūšio lauke, ji netiko veikti raižytoje ar medžiais apaugusioje vietovėje.

Senovės Graikijos falangos skirstomos į:

* *Klasikinė falanga* – sudaryta iš hoplitų , vienoje rankoje laikiusių didelį skydą, kitoje – ietį.
* *Makedoninė falanga* – sudarytą iš sarisoforų, ginkluotų ilgomis sunkiomis sarisomis.

Nuorodos
--------

* Falangos piešinys
Koordinatės: 52°43′34″ š. pl. 22°43′31″ r. ilg.﻿ / ﻿52.72611°š. pl. 22.72528°r. ilg.﻿ / 52.72611; 22.72528

| Osolinksių rūmai |
| --- |
| Osolinksių rūmai Rudkos kaime Osolinksių rūmai Rudkos kaime |
| Vieta | Rudka |
| Įkurtas | 1763 m. |
| Rūmų stilius | Neobarokas |
| Bajorų giminės | Osolinksiai, Potockiai |

**Rudkos Osolinksių rūmai** (lenk. *Pałac Ossolińskich w Rudce*) - tai Osolinksių šeimos rūmų pastatyti 1763 metais Rudkos kaime. Rūmų statybas finansavo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ginklininkas Aleksandras Motiejus Osolinskis.

Istorija
--------

XVI a. šioje vietovėje rūmus buvo pasistatęs Mikalojus Kiška. 1718 m. vietoje buvusių medinių rūmų Pranciškus Maksimilijanas Osolinskis pasistatė naujus barokinius mūrinius rūmus. XVIII a. antroje pusėje šie rūmai buvo nugriauti ir pradėtos naujų dabartinių rūmų statybos, kurios buvo baigtos 1763 metais. Ant rūmų fasado užrašyta *Pro suo commodo Alexander Ossolinski aedificavit*, kas reiškia *Jūsų patogumui sukurta Aleksandrai Osolinski*. Taip pat buvo įkurtas rūmų parkas. Paskutinis *Osolinksių* šeimos rūmų savininkas buvo Viktoras Maksimilijanas Osolinskis, po kurio mirties 1860 m. rūmai atiteko jo dukrai Vandai, Tomo Potockio žmonai. Taip rūmai atiteko Potockių šeimai. 1913-1914 m. rūmai buvo rekonstruoti ir jų išvaizda tapo neobarokinė. 1920 m. per Lenkijos-sovietų karą buvo sunaikinta rūmų biblioteka ir paveikslų galerija. Per II pasaulinį karą rūmai buvo labai suniokoti. 1965-1970 metais atstatyti ir čia įkurta žemės ūkio mokykla. 1956 m. balandžio 10 d. rūmai buvo įtraukti į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.

* Osolinskių rūmaiOsolinskių rūmai
* Rūmų fasadasRūmų fasadas
* Rūmų galinė pusėRūmų galinė pusė

Nuorodos
--------

* Aprašymas apie rūmus I (lenk.);
* Aprašymas apie rūmus II (lenk.) Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto.;
* Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašas (lenk.).

Literatūra
----------

* Małgorzata Omilanowska: Polska. Pałace i dwory. Wyd. III. Warszawa: Sport i Turystyka - MUZA S.A. 2009, s. 317-391.
| Huainaputina |
| --- |
|  |
|  |
| Šalis | Peru Peru |
|  |
| Aukštis | ~4850 m |
|  |
| Tipas | Stratovulkanas |
|  |
| Amžius |  |
|  |
| Aktyvumas | užgesęs/snaudžiantis |
|  |
| Paskutinisišsiveržimas | 1600 m. |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.

  |
| **Koordinatės:** | 16°36′30″ p. pl. 70°51′0″ v. ilg.﻿ / ﻿16.60833°š. pl. 70.85000°r. ilg.﻿ / 16.60833; 70.85000Koordinatės: 16°36′30″ p. pl. 70°51′0″ v. ilg.﻿ / ﻿16.60833°š. pl. 70.85000°r. ilg.﻿ / 16.60833; 70.85000 |

**Huainaputina** (isp. *Huaynaputina*, keč. *Waynaputina*, 'jaunas ugnikalnis') – stratovulkanas Peru. Neturi įprastinio kalno profilio, o tik didelį vulkaninį kraterį.

1600 m. vasario 19 d. įvyko katastrofiškas išsiveržimas, didžiausias per visą istorinį Pietų Amerikos laikotarpį (6 balai pagal ugnikalnių išsiveržimo indeksą). Buvo išmesta ~30 km³ piroklastų (palyginimui: Krakatau 1883 m. išmetė ~10 km³), piroklastinis srautas į rytus ir pietryčius nukeliavo 13 km, laharai pasiekė už 120 km esančią Ramiojo vandenyno pakrantę, o pelenai krito už 250–500 km Čilėje ir Bolivijoje. Regiono žemės ūkis galutinai atsigavo tik po 150 metų.

Išsiveržimas smarkiai paveikė planetos klimatą – 1601 m. buvo šalčiausi metai per šešis šimtus metų, gerokai nukentėjo žemės ūkis Europoje ir Kinijoje.

Nuorodos
--------

* Huainaputina Archyvuota kopija 2013-06-25 iš Wayback Machine projekto. Global Volcanism Program, Smithsonian Institution
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Senasis Jungajus ir Huaskarano kalnas
**Huailaso alėja** (isp. *Callejón de Huaylas*) – Andų tarpukalnių slėnis Peru, Ankašo regione. Prasideda 3945 m aukštyje, kur telkšo Konokočios lagūna. Toliau slėnio dugnu teka Santos upė. *Callejón de Huaylas* skiria Baltąją (rytuose) ir Juodąją (vakaruose) Kordiljeras. Iš pietų slėnį riboja Huaihuašo Kordiljera.

Klimatas slėnyje subtropinis, sausas. Drėgnasis sezonas tęsiasi nuo spalio iki balandžio. Vidutinė dienos temperatūra 16,6 °C. Slėnyje gyvena daugiausia indėnai kečujai ir metisai. Svarbiausi miestai: Huarasas, Jungajus, Karuasas, Karasas.

Turizmas. Vystomas alpinizmas ir kelionės po kalnus.

Ikikolumbinė istorija
---------------------

Slėnis – vienas iš penkių svarbiausių ikikolumbinės Peru kalnų slėnių, pasižymėjęs derlingomis žemėmis. Jame vyrauja kečua klimatinė zona. Į rytus nuo jo yra Kachamarkos slėnis, į pietus, už Huaihuašo kordiljeros – Mantaro slėnis.

Slėnyje susiformavo viena seniausių Peru žemdirbių kultūrų – Čavino kultūra, klestėjusi X–III a. pr. m. e. įtakoje. Čia išlikęs archeologinis miestas *Chavín de Huantar*. Kultūros klestėjimas sutapo su Ankstyvuoju istorijos akiračiu, o jos įtaka siekė gerokai toliau už slėnio ribų – apėmė ir didelę dalį Kostos regiono.

II a. pr. m. e. slėnyje Čavino kultūrą pakeitė lokali Rekuajaus kultūra, egzistavusi iki VII a. Prasidėjus Viduriniajam akiračiui, slėnį pajungė Vario kultūra, kilusi iš Apurimako slėnio. Pastarosios atstovai vykdė kultūrinę, ir tikriausiai karinę, ekspansiją į kitus Andų kalnų ir Kostos žemumų slėnius, sukurdami pirmąją Peru istorijoje kultūrinę „imperiją", apėmusią visą Centrinių Andų regioną.

IX a. pabaigoje Vario kultūrai nusilpus, slėnyje stipresnė vietinė nesusiformavo: jis atiteko Čimu kultūros valstybei Čimorui. XV a. slėnis buvo įtrauktas į Inkų imperiją.
| **Chuanas Manuelis Santosas*Juan Manuel Santos Calderón*** |
| --- |
| Kolumbijos prezidentas |
|  |
| Gimė | 1951 m. rugpjūčio 10 d. (71 metai)Bogota, Kolumbija Kolumbija |
| Sutuoktinis (-ė) | Silvia Amaya Londoño (išsiskyrusi)María Clemencia Rodríguez Múnera (nuo 1987) |
| Vaikai | Martín, María Antonia, Esteban |
| Kolumbijos prezidentas |
| Ėjo pareigas | 2010 m. rugpjūčio 7 d. – 2018 m. rugpjūčio 7 d. |
| Ankstesnis | Álvaro Uribe |
| Vėlesnis | Iván Duque Márquez |
|  |
| Partija | Liberalų Partija (iki 2005)Nacionalinės vienybės partija (po 2005) |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Nobelio taikos premija (2016) |
|  |
|  **Vikiteka** | Juan Manuel Santos |
| Parašas |
|  |

**Chuanas Manuelis Santosas Kalderonas** (isp. *Juan Manuel Santos Calderón*; g. 1951 m. rugpjūčio 10 d. Bogotoje) – Kolumbijos prezidentas (2016–2018 m.), buvęs Kolumbijos gynybos ministras. Nobelio taikos premijos laureatas 2016 m.

Biografija
----------

Santosas kilęs iš žinomos politikų dinastijos. Jo senelio brolis Eduardo Santos Montejo buvo Kolumbijos prezidentas 1938–1942 m. tėvas Enrique Santos Castillo – daugiau kaip 50 metų „El Tiempo" nacionalinio dienraščio redaktorius, pusbrolis Francisco Santos Calderón – viceprezidentas buvusio prezidento Álvaro Uribe administracijoje.

1973 m. baigė ekonomikos bakalauro studijas Kanzaso universitete (JAV). 1975 m. – Londono ekonomikos ir politikos mokslų mokyklos magistras, 1981 m. – Harvardo universiteto Džono Kenedžio vyriausybės mokyklos magistras. 

1991–1994 m. – užsienio prekybos ministras, 2000–2002 m. – finansų ministras, 2006–2009 m. – gynybos ministras.

2010 m. Santosas tapo kandidatu į prezidentus. Laimėjo antrajame rinkimų ture gavęs 69,06 % balsų. 2014 m. perrinktas Kolumbijos prezidentu iki 2018 m.

2016 m. pasirašė taikos sutartį su Kolumbijos ginkluotųjų revoliucinių pajėgų (FARC) partizanine organizacija, taip užbaigdamas pusę amžiaus šalyje trukusį pilietinį karą. Už šį pasiekimą Santosui skirta Nobelio taikos premija.

Asmeninis gyvenimas
-------------------

Pirmoji santuoka su režisiere ir televizijos laidų vedėja Silvia Amaya Londoño truko 3 metus. 1987 m. vedė antrą kartą – susituokė su pramonės dizainere María Clemencia Rodríguez Múnera, susilaukė 3 vaikų.

Pasak paties Santoso, jis užsiima transcendentine meditacija. 1988 m. buvo susitikęs su šio judėjimo įkūrėju Maharishi Mahesh Yogi.

Nuorodos
--------

* Biografija

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prieš tai:**Álvaro Uribe** | **Kolumbijos prezidentas**2010 – 2018 | Po to:**Iván Duque Márquez** |
*Kitos reikšmės – Šv. apaštalo Jokūbo bažnyčia.*
Koordinatės: 56°09′14″š. pl. 23°25′49″r. ilg.﻿ / ﻿56.1538°š. pl. 23.4302°r. ilg.﻿ / 56.1538; 23.4302

|  Rudiškių šv. apaštalų Pilypo ir Jokūbo bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Šiaulių |
| **Dekanatas** | Joniškio |
| **Savivaldybė** | Joniškio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Rudiškiai |
| **Adresas** | Pamūšio g. 2 |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1868 m. |
| **Stilius** | liaudies architektūra |

**Rudiškių šv. apaštalų Pilypo ir Jokūbo bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Rudiškių kaime, prie Joniškio-Gruzdžių kelio.

Istorija
--------

Rudiškiuose 1671 m. pastatyta pirmoji koplyčia. Vėlesnė medinė koplyčia pastatyta 1770 m. Jai popiežius Pijus VI 1786 m. rugsėjo 6 d. bule paskelbė šv. Pilypo ir Jokūbo atlaidus. 1836 m. paskirtas kunigas. XIX a. viduryje veikė parapinė mokykla.

Parapijiečių lėšomis 1868 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia. 1922 m. Rudiškiuose įkurta pavasarininkų kuopa.

Bažnyčios vargonai 6 registrų, pastatyti apie 1870 m. Instrumento meistru laikomas latvis Karlas Hermanas.

Architektūra
------------

Bažnyčia stačiakampio plano, halinė, vienos navos. Jai unikalumo teikia trijų bokštų kompozicija. Bažnyčia liaudiškos architektūros formų su neogotikos ir neobaroko elementais. Išsiskiria trimis kvadratiniais, neišsikišusiais bokšteliais su piramidiniais stogeliais, pūstais šalmais. Presbiterija trisienė, pristatyta keturkampė apsidė – zakristija. Sienos apkaltos lentomis vertikaliai. Langai neogotikiniai su strėline arka. Vidaus erdvė vientisa. Sienos sutvirtintos stulpeliais. Lubos šiek tiek įlenktos. Grindys lentų. Vargonų choras ant dviejų neorderinių kolonų su tekintų boliustrų turėklu. Šonuose balkonėliai su aklinais turėklais. Vargonų choras stilizuotų formų, puoštas kiaurapjūvio ornamento drožiniais ir yra vienoje linijoje su ažūrine choro sienele. Navos gale, šalia vargonų choro, įrengtos pakeltos nuo grindų ložės. Įrengti 5 mediniai barokiniai altoriai.

Šios bažnyčios interjeras ir puošyba yra vieni iš gražiausių Joniškio rajone. Bažnyčioje išliko religinio meno kūrinių bei kulto reikmenų: 1865 m. žalvarinis varpas, geležinis ornamentuotas XIX a. kryžius, paveikslas „Šv. Kazimieras", medinės skulptūros „Mykolas Arkangelas", „Švč. Mergelė Marija", altorėlis su šv. Jokūbo ir šv. Pilypo bareljefu.

Galerija
--------

* Priekinis fasadasPriekinis fasadas
* Iš pietų pusėsIš pietų pusės
* ApsidėApsidė
* ŠventoriusŠventorius

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Rudiškių šv. apaštalų Pilypo ir Jokūbo bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Rudiškių šv. Apaštalų Pilypo ir Jokūbo bažnyčia (*ziemgala.lt*)
* Antano Krištopaičio medinių bažnyčių akvarelės Archyvuota kopija 2015-09-23 iš Wayback Machine projekto.
| **Tatjana Rostovaitė** |
| --- |
| Gimė | 1926 m. rugpjūčio 4 d.Šiauliai |
| Mirė | 1993 m. (~67 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | poetė, kritikė, vertėja |
|  |
| Alma mater | 1950 m. Vilniaus universitetas |

**Tatjana Rostovaitė** (1926 m. rugpjūčio 4 d. Šiauliuose – 1993 m. dingo be žinios) – Lietuvos poetė, literatūros ir teatro kritikė, vertėja.

Biografija
----------

Mokėsi Šiaulių mergaičių gimnazijoje, kurią baigusi 1942–1945 m. dirbo ir mokėsi Šiaulių dramos teatro studijoje, Šiaulių dramos teatre. 1950 m. Vilniaus universiteto Istorijos-filologijos fakultete baigė lietuvių kalbos ir literatūros studijas. Mokėsi aspirantūroje. 1956–1958 m. dirbo laikraščio „Literatūra ir menas" redakcijoje.

Paskelbė teatro ir literatūros kritikos darbų, išvertė rusų, norvegų, prancūzų, vokiečių, estų, latvių, armėnų, bulgarų ir kitų šalių rašytojų kūrinių (Nikolajus Nekrasovas, Michailas Lermontovas, Henrikas Ibsenas, Henrikas Heinė, Pjeras Beranže, Lui Aragonas, Robertas Desnosas, Polis Eliuaras, Fransua Mono, Eženas Puatje, Viktoras Hugo, Debora Varendi, Paulis Erikas Rumas, Arvas Metsas, Debora Varendi, Silva Kaputkian, Stanka Panceva).

Eilėraščiuose impulsyviai atsiliepiama į sovietinio gyvenimo aktualijas, poetizuojama komjaunuoliška heroika, socialistinis darbas, tėvynė, kova už taiką, dažni jūros, gimtojo krašto gamtos, jaunystės ir meilės motyvai. Su romantiniu patosu ir pilietine aistra teigiamas socialistinis humanizmas. Vėlesniuose rinkiniuose ryšku motinystės tema, gyvenimo patirties apmąstymai, yra ironijos elementų.

Bibliografija
-------------

* Nugalėtojai: eilėraščiai. – Vilnius: Valstybinė grožinės literatūros leidykla, 1951. – 91 p.
* Salomėja Nėris: monografinė apybraiža. – Vilnius: Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla, 1955. – 47 p.
* Tarp jūros ir marių: eilėraščiai / dail. I. Sizovas. – Vilnius: Vaga, 1966. – 129 p.: iliustr.
* Ugnis ir vanduo: eilėraščiai. – Vilnius: Vaga, 1970. – 126 p.
* Saulės paunksnėj: eilėraščiai / dail. Rimtas Tarabilda. – Vilnius: Vaga, 1974. – 109 p.: iliustr.
* Heroika ir svajonė: apie lietuvių tarybinę poeziją. – Vilnius: Vaga, 1976. – 264 p.
* Šventė: rinktinė / dail. Rimtas Tarabilda. – Vilnius: Vaga, 1976. – 366 p.: iliustr.
* Scenoje – lietuvių dramaturgija: teatro kritikos etiudai. – Vilnius: Mintis, 1977. – 133 p.: iliustr.
* Kova, žydėjimas, ruduo: eilės ir poemos / iliustr. V. Lisauskas. – Vilnius: Vaga, 1986. – 376 p.: iliustr.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Janina Riškutė. *Tatjana Rostovaitė*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 570
| **Tatjana Sorokko  *Татьяна Сорокко*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1971 m. gruodžio 26 d. (51 metai)Arzamas-16, TSRS |
|  |
| Veikla | modelis, žurnalistė |

**Tatjana Sorokko** (rus. *Татьяна Николаевна Сорокко*; g. 1971 m.  gruodžio 26 d.) – Rusijos ir JAV supermodelis ir žurnalistė.

Karjera
-------

Karjerą pradėjo būdama 18 metų. Vėliau išvyko į Paryžių dirbti kaip podiumo modelis. Ji bendradarbiavo su daugeliu mados pasaulyje žinomų kūrėjų, tokiais, kaip: Chanel, Christian Dior, Dolce & Gabbana, Donna Karan, Calvin Klein, Marc Jacobs, Givenchy, Alexander McQueen, Ungaro, Prada, Versace, Valentino, Karl Lagerfeld, Christian Lacroix, Jean Paul Gaultier, Gianfranco Ferre, Azzedine Alaia, Oscar de la Renta, Armani ir Yves Saint Laurent. Fotografavosi aukštosios mados žurnalų *Glamour*, *Vogue,* *Harper's Bazaar,* *Cosmopolitan* ir *Elle* viršeliams.

Nuorodos
--------

* Tatjana Sorokko *Internet Movie Database*
* Tatjana Sorokko *Fashion Model Directory*
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Artūras Gimžauskas** (g. 1977 m. rugpjūčio 19 d. Utenoje) – žurnalistas, sporto leidinių redaktorius.

Biografija
----------

1994 m. Artūras Gimžauskas baigė Utenos Aukštakalnio pagrindinę mokyklą (buvusią vidurinę) , 2000 m. įgijo Vilniaus pedagoginio universiteto kūno kultūros specialybės bakalaurą. 1999–2002 m. dirbo „Lietuvos žinių" žurnalistu, 2002–2005 m. užėmė „Lietuvos žinių" sporto skyriaus redaktoriaus pareigas.
Nuo 2005 m. A. Gimžauskas yra mėnesinio žurnalo SPO:) vyriausiasis redaktorius. Nuo 2006 m. eina savaitraščio „Sportas", o nuo 2008 m. – ir žurnalo „Lengvoji atletika" vyr. redaktoriaus pareigas.

Apdovanojimai
-------------

* Kasmetinė Romos Grinbergienės vardo premija už ryškiausius metų sporto žurnalistikos darbus (2005 m.).
* Lietuvos tautinio olimpinio komiteto padėka už Pekino olimpinių žaidynių nušvietimą (2008 m.).
| **Mečislavas Rakovskislenk. *Mieczysław Rakowski*** |
| --- |
|  |
| Mečislavas Rakovskis paskutiniais gyvenimo metais, pasitraukęs iš aktyvios politinės veiklos. |
| Gimė | 1926 m. gruodžio 1 d. |
| Mirė | 2008 m. lapkričio 8 d. (81 metai) |
|  |
| Veikla | žurnalistas, politikas, paskutinis komunistinės Lenkijos ministras pirmininkas |
| Partija | Lenkijos Komunistų partija |
|  |
|  **Vikiteka** | Mieczysław Rakowski |

**Mečislavas Francišekas Rakovskis** (lenk. *Mieczysław Franciszek Rakowski*; 1926 m. gruodžio 1 d. – 2008 m. lapkričio 8 d.), žurnalistas, politikas, paskutinis komunistinės Lenkijos ministras pirmininkas.

Karjera
-------

Mečislavas Rakovskis – prieštaringai vertinamas politikas, kurio didžioji karjera prasidėjo 1958 m. kai tapo lenkų politikos savaitraščio „Polytika" redaktorius. Intelektualų sluoksnyje teigiamai vertintas M. Rakovskis nuo 1964 m. buvo ir lenkų Komunistų partijos Centrinio komiteto narys. Pažangaus politiko reputaciją M. Rakovskis susigadino, kai 1981 m. tuometiniam Lenkijos kariniam vadovui V. Jaruzelskiui įvedus karinę padėtį ir areštavus Solidarumo vadovą Lechą Valensą, M. Rakovskis palaikė jo poziciją ir manė Jaruzelskį esant tikrą Lenkijos patriotą. 1988–1989 m. M. Rakovskiui einant premjero pareigas, legalizuotas Solidarumas, kas vėliau leido išformuoti Lenkijos komunistų partiją ir šaliai pasukti demokratijos keliu. Demokratinėje Lenkijoje M. Rakovskis politiko karjeros nebetęsė, redagavo mėnesinį politikos žurnalą „Dzis" („Šiandien"), kuris priklausė buvusiam generolo Jaruzelskio atstovui spaudai Jėžiui Urbanui.

Nuorodos
--------

* M. Rakovskio biografija dienraštyje The Guardian.

  

  

  

  

  

  

  

  


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Voicechas Jaruzelskis** | **Lenkijos jungtinės darbininkų partijos pirmasis sekretorius**1989 m. birželio 29 d. — 1990 m. sausio 27 d.  | Po to:**Partija panaikinta** |
| Prieš tai:**Zbignevas Mesneris** | **LLR Ministrų tarybos pirmininkas**1988 rugsėjo 27 d. — 1989 m. rugpjūčio 24 d.  | Po to:**Česlavas Kiščiakas** |
| Kumpikų II senosios kapinės |
| --- |
| Maro kapeliai 1985 m. |
| 

Kumpikų II senosios kapinėsKumpikų II senosios kapinės

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°03′11″š. pl. 21°21′39″r. ilg.﻿ / ﻿56.05299°š. pl. 21.360888°r. ilg.﻿ / 56.05299; 21.360888Koordinatės: 56°03′11″š. pl. 21°21′39″r. ilg.﻿ / ﻿56.05299°š. pl. 21.360888°r. ilg.﻿ / 56.05299; 21.360888 |

 |
| Vieta | Kretingos rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Darbėnų seniūnija |
| Plotas | 125 m² |
| Naudotas | 1709 – 1711 m. |
| Registro Nr. | Saugotinas objektas |

**Kumpikų II senosios kapinės**, vadinamos *Maro kapeliais* (saugotinas kultūros paveldo objektas) – neveikiančios kapinės šiaurinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Kumpikuose (Darbėnų seniūnija), 0,21 km į pietryčius nuo kaimo kryžkelės, 50 m į pietvakarius nuo Pušų gatvės, Šlaveitos upelio dešiniajame krante.

Vieta
-----

Įrengtos slėnyje stūksančioje kalvelėje, stačiakampio plano, pailgos šiaurės vakarų–pietryčių kryptimi, 13 m ilgio ir 9 m pločio, apjuostos statinių tvora, kurioje nuo gatvės pusės įrengti vienvėriai, metaliniai, ažūriniai varteliai. 

Kapinėse auga keli lapuočiai medžiai, stovi 2 medinės, stačiakampės stačiasienės, vienkamarės koplytėlės bei pora medinių monumentalių kryžių. Šiaurės vakarų pusėje esantis senasis kryžius paprastų formų, lotyniškas, stačiai nukirstais viršūnės ir pečių galais. Viduryje pastatytas naujas kryžius kryžmiškas, puoštas pridėtiniais stilizuoto augalinio motyvo ornamentais, dažytas žalios, o ornamentika – baltos, spalvos aliejiniais dažais. Prie abiejų kryžių kryžmų prikalta lieto metalo Nukryžiuotojo figūra, kurią iš viršaus dengia puslankiu išlenktas skardos stogelis. 

Teritorijos plotas – 125 m².

0,77 km į šiaurę-šiaurės rytus yra Kumpikų I senosios kapinės.

Istorija
--------

Pasakojama, kad šioje vietoje palaidotos 1709–1711 m. siautėjusio Didžiojo maro aukos. Esą, gyviesiems pasižadėjus mirusiųjų laidojimo vietoje pastatyti koplytėlę, maras liovėsi.

Viena iš kapinių koplytėlių su Marijos Sopulingosios ir 2 angeliukų skulptūromis registruota Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registre (unikalus kodas 20203).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Irena Šeškevičienė. Kaimą nuo negandų saugo kryžius ir koplyčios. – Pajūrio naujienos – 2008 m. rugpjūčio 15 d.
2. ↑  Kretingos rajono mažosios liaudies architektūros ir dailės paminklai. – Kretinga, 1963-1977 m. – Kretingos muziejaus mokslinis archyvas. – F. 4. – B. 17. – L. 188
3. ↑  Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas (tęsinys). – Vilnius, 1977. – P. 51  
Koplytėlė su Marijos Sopulingosios ir 2 angeliukų skulptūromis. Unikalus objekto kodas 20203 Archyvuota kopija 2016-11-19 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Skandinavų mitologijoje **Hreidmaras** – dvergas, Fafniro, Otro ir Regino tėvas. Jis gyveno nuostabiame name, kurį iš aukso ir brangakmenių pastatė Reginas ir saugojo Fafniras.

Legenda pasakoja, kad trys dievai asai: Odinas, Henis ir Lokis klajojo po pasaulį. Keliaujant pro upę Lokis pamatė ūdrą, ėdančią sugautą lašišą. Jis užmušė ūdrą ir džiaugėsi sumedžiojęs du laimikius. Vėliau asai nukeliavo į gyvenvietę ir pasiprašė nakvynės. Hreidmaras juos maloniai priėmė, tačiau pamatęs užmuštą ūdrą, sukvietė savo sūnus Fafnirą ir Reginą, kad jie neįveikiamomis grandinėmis įkalintų asus, kurie nužudė brolį Otrą, medžiotoją, kuris pasivertęs į ūdrą juos aprūpindavo maistu. Odinas pasiūlė atsimokėti už netyčia nužudytą sūnų, tada Hreidmaras pareikalavo pripilti tiek aukso į nudirtą ūdros kailį, kad nesimatytų nė vieno plaukelio. Asai pažadėjo įvykdyti reikalavimą, o atlikti užduoties pasiuntė Lokį, kuris buvo šio nutikimo kaltininkas. Lokis pagavo dvergą Andvarį ir liepė surasti aukso. Andvaris atnešė visą savo oloje turėtą auksą, tik vienintelį jam brangų žiedą Andvarinautą mėgino nuslėpti, tačiau Lokis tai pastebėjo ir nors ir kiek dvergas prašė palikti žiedą, paėmė ir jį. Tada dvergas prakeikė žiedą ir pasakė, kad jis pražudys savo savininką. Lokis nunešė brangenybes ir atidavė Hreidmarui, taip atsilygindamas už sūnaus žūtį. Asai išpildė savo pažadą ir tapo laisvi, o žiedo prakeiksmas krito ant Hreidmaro šeimos. Fafniras nužudė savo tėvą, pasiėmė visas brangenybes, pasivertė drakonu ir išvijo savo brolį, o pats liko saugoti turto.

Literatūra
----------

* „Mitologijos enciklopedija", Vilnius, Vaga, (1997).

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RSkandinavų mitologija |
| --- |
|  |
| DievaiHerojaiMitinės būtybėsAsmenybės | 

|  |  |
| --- | --- |
| Asai | 
Odinas · Toras · Lokis · Tiras · Baldras · Forsetis · Bragis · Vilis · Vydaras · Henis · Hiodas · Heimdalas · Ulras · Vė · Frigė · Iduna · Nana · Sivė |
|  |
| Vanai | 
Njordas · Skadi · Frėja · Freiras · Gerda · Gulveiga · Kvasis · Litiras · Mimis · Nerta |
|  |
| Dysės | 
Nornos · Valkirijos |
|  |
| Kita | 
Milžinai · Nykštukai · Elfai · Jotunai · Dvergai · Imiras · Fenris · Garmas · Sleipnis · Jormundgandas · Helė · Audumla |

 |  |
|  |
| Vietovės | 
Igdrasilas · Ginungagapas · Valhala · Alfheimas · Asgardas · Helheimas · Jotunheimas · Midgardas · Muspelheimas · Niflheimas · Svartalfaheimas · Vanaheimas |
|  |
| Įvykiai | 
Asų-vanų karas · Fimbulvinteris · Ragnarokas |
|  |
| Istoriniai šaltiniai | 
*Gesta Danorum* · Eda · Jaunesnioji Eda · Vyresnioji Eda · Runų akmenys · Sagos · Senovės skandinavų kalba · Senovės skandinavų kalbos abėcėlė |

 |
| **Artūras Anusauskas** |
| --- |
|  |
| A.Anusauskas festivalyje Kaunas Jazz |
| Gimė | 1964 m. rugsėjo 26 d. (58 metai)Šiauliai |
|  |
| Veikla | Lietuvos džiazo pianistas |

**Artūras Anusauskas** (g. 1964 m. rugsėjo 26 d. Šiauliuose) – Lietuvos džiazo pianistas, LMTA džiazo katedros vedėjas, profesorius.

Biografija
----------

1988 m. baigė Lietuvos konservatorijos Veronikos Vitaitės klasę. Nuo 1989 m. Lietuvos konservatorijos (dab. Lietuvos muzikos ir teatro akademija) dėstytojas, profesorius. Tobulinosi džiazo improvizacijos kursuose 1991 m. 1992 m. Danijoje ir 1993 m. Vokietijoje.

Nuo 1983 m. koncertuoja kaip solistas. 1993-1995 m. vadovavo džiazo kvintetui (Neda Malūnavičiūtė, Liudas Mockūnas, Andrius Afinogenovas, Aleksandras Kazakevičius). 1994-1996 m. gyvavusio kvinteto „Džiazo nublokšti" (N. Malūnavičiūtė, Vytautas Labutis, Leonidas Šinkarenka, Gediminas Laurinavičius) klavišininkas. Su šiais ansambliais ir solo koncertavo Italijoje, Vokietijoje, Danijoje, Šveicarijoje, Rumunijoje, Švedijoje. Nuo 1989 m. Studentų fortepijoninės improvizacijos tarptautinio konkurso meno vadovas.

Kuria muziką fortepijonui solo ir džiazo ansambliams, aranžuotes ir instrumentines fonogramas. Dalyvavo įrašant kompaktines plokšteles „Nemiga" (1996 m.), „Kalėdų gėlės" (1999 m.), „Kurto Vailio moterys" (2002 m.), „Čigoniškos dainos ir romansai" (2002 m.), „Jazz‘o klasika" (2002 m.), „Geriausios tango dainos" (2003 m.), „Tylos puota" (2004 m.), „Jazzy Lithuania" (2004 m.), „Free Spirits: Jazz From Lithuania" (2005 m.). Per 150 jo įrašų yra Lietuvos radijo ir televizijos fonduose.

Įvertinimas
-----------

* Studentų fortepijoninės improvizacijos tarptautinio konkurso Vilniuje laureatas (1983 m. – III, 1984 m. – II, 1985, 1986 m. – I vieta)
* 1997 m. Tarptautinio Leipcigo improvizacijos konkurso laureatas; specialus prizas už polifoninę improvizaciją.
* 1994 m. tarptautiniame Birštono džiazo festivalyje jo kvintetas laimėjo Didįjį prizą.
* 2004 m. su savo kvartetu pelnė Vilniaus „Brodvėjaus klubo" apdovanojimą geriausios metų džiazo grupės nominacijoje.

Šeimyninė padėtis
-----------------

Išsiskyręs, turi sūnų Kasparą.

Nuorodos
--------

* Oficiali Artūro Anusausko svetainė. Archyvuota kopija 2012-06-19 iš Wayback Machine projekto.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jūratė Kučinskaitė. *Artūras Anusauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 625 psl.
|  Pakapės Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Šiaulių |
| **Dekanatas** | Šiaulių |
| **Savivaldybė** | Šiaulių rajonas |
| **Gyvenvietė** | Pakapė |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1879 m. |

Koordinatės: 55°47′8″ š. pl. 23°16′32″ r. ilg.﻿ / ﻿55.78556°š. pl. 23.27556°r. ilg.﻿ / 55.78556; 23.27556

**Pakapės Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Pakapės kaime, prie Šiaulių-Tytuvėnų kelio. Liaudies architektūros formų.

Istorija
--------

Prie Vileikių kaimo kapinių apie 1760 m. pastatyta koplyčia. 1780 m. paskirtas kunigas. Jį išlaikė dvaras. Atsirado nauja Kurtuvėnų filija, pavadinta Pakapės vardu. 1824 m. aptvertas šventorius. Pakapės dvaro savininkas Eustachijus Karpis 1860 m. pastatė medinę bažnyčią, skyrė 33 dešimtines žemės, kunigui pažadėjo kasmet mokėti po 230 rb.

1861 m. įsteigta parapija. 1875 m. prašyta leisti remontuoti bažnyčią, perstatyti 3 supuvusias sienas. Valdžia neleido rinkti aukų remontui. Kai klebonas 1878 m. įsipareigojo remontuoti savo lėšomis, leidimą gavo. 1879 m. pastatyta nauja bažnyčia.

Architektūra
------------

Bažnyčia yra liaudies architektūros formų, kryžminio plano, su bokšteliu ir trisiene apside. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame stovi varpinė.

Galerija
--------

* Pakapės bažnyčios panoramaPakapės bažnyčios panorama
* Pakapės bažnyčiaPakapės bažnyčia
* Pakapės bažnyčia iš vakarų pusėsPakapės bažnyčia iš vakarų pusės
* Pakapės bažnyčia iš rytų pusėsPakapės bažnyčia iš rytų pusės

Nuorodos
--------

* Pakapės bažnyčios fotografijos Archyvuota kopija 2007-03-20 iš Wayback Machine projekto.
**Belgai** (lot. *Belgae*) – vardas, kurį romėnų karvedys Gajus Julijus Cezaris davė galų gentims, gyvenusioms šiauriau Senos (lot. *Sequana*) ir Marnos (lot. *Matrona*). Pirminė jų gyventa teritorija buvusi tarp Senos ir Reino. Cezaris skyrė belgus nuo galų ir akvitanų, kitų genčių grupių, gyvenusių teritorijoje, kurią romėnai vadino Galija ir daugmaž apėmusioje dabartinės Prancūzijos teritoriją ir kaimyninėmis teritorijomis.

Dabartinė Belgija, kuri egzistuoja nuo 1830 m. savo pavadinimą gavo iš dalies dėl šioje teritorijoje senovėje gyvenusių belgų, tačiau tarp Antikos belgų ir dabartinės Belgijos jokio istorinio perimamumo nėra.

Istorija
--------

Belgų kilmė nėra žinoma; manoma, kad tai buvo keltų gentys su germanų kimbrų priemaiša. Manoma, kad dar prieš Cezariui pradedant Galijos užkariavimą (58 m. pr. m. e.) germanai persikėlė per Reiną ir susimaišė su ten nuo seno gyvenusiais keltais. Tacitas savo „Germanijoje" ir Cezaris Galų karo užrašuose mini, kad belgai su pasididžiavimu tvirtino esantys germanų kilmės ir dėl to viršesni už galus. Be keltizuotų germanų prie belgų Cezaris priskyrė ir penkias Reino kairiajame krante gyvenusias germanų gentis: aduatukus, eburonus, kondrusus, cerosus ir pemanus. keletas genčių iš Marnos apylinkių aktyviai prekiavo su keltiškąja Britanija, o I a. pr. m. e. dalis belgų iš dabartinės Šiaurės Prancūzijos patys persikėlė į Didžiosios Britanijos pakrantę.

Per pirmąjį Galų karų žygį belgai sudarė sąjungą, tačiau 57 m. pr. m. e. buvo Cezario sumušti. Iki 51 m. pr. m. e. romėnai užkariavo visą belgų apgyvendintą teritoriją kontinente. Ši teritorija buvo prijungta prie imperijos (sudaryta Belgijos Galijos provincija). 53 m. pr. m. e. eburonai sukilo prieš romėnus ir sunaikino 15 romėnų kohortų, tačiau buvo romėnų nugalėti ir išnaikinti. III a. belgai priėmė krikščionybę. III–V a. belgai buvo išnaikinti bei asimiliuoti romėnų ir germanų genčių (frankų, fryzų, saksų). 486 m. belgų žemės tapo Frankų valstybės dalimi.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Frydrichas Šlėtė. Keltai tarp Alezijos ir Pergamo. Vilnius, Mokslas, 1984. P.39
2. ↑  *Belgai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
**Artūras Jurgutis** (1909 m. spalio 11 d. Tomskas – 1967 m. kovo 17 d. Kaunas) – Lietuvos anatomas, antropologas, medicinos mokslų kandidatas.

Biografija
----------

Teisininko V. Jurgučio brolis. Baigė Panevėžio berniukų gimnaziją, joje besimokydamas buvo vienas aktyviausių Panevėžio skautų. 1939 m. baigė Vytauto Didžiojo universiteto medicinos fakultetą. 1957 m. medicinos mokslų kandidatas.

Nuo 1939 m. Vytauto Didžiojo universiteto (nuo 1950 m. Kauno medicinos institutas) dėstytojas, 1944–1967 m. Anatomijos katedros vedėjas, nuo 1945 m. docentas.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinio darbo sritis – smegenų dydžio priklausomybė nuo individo, lyties ir amžiaus, lietuvių kraniologija. Dalyvavo tiriant 1920–1940 m. iškastas įvairių laikotarpių ir vietų Lietuvos gyventojų kaukoles.

Bibliografija
-------------

* Crania Lithuanica, su J. Žilinsku, 1939 m.
* Žmogaus smegenys, 1956 m.
* Osteologija, 1965 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gintautas Česnys. *Artūras Jurgutis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
**„Malsena"** – viena stambiausių grūdų perdirbimo pramonės įmonių grupė Lietuvoje. Perėmusi malūnininkystės tradicijas iš malūno, pastatyto Panevėžyje dar 1841 m. kaip akcinė bendrovė įmonė įregistruota 1994 m.

Ilgą laiką susikoncentravus ties kvietinių miltų bei sėlenų gamyba, 2000 m. Panevėžyje pradėta pirmojo Lietuvoje mišinių cecho veikla, o nupirktame ir 2004 m. rekonstruotame Vievio malūne atnaujinta kvietinių ir ruginių miltų gamyba. Tais pačiais 2004 m. UAB „Amber Pasta" vardu (buvusi UAB „Gintarinis amžius") Panevėžyje pradėta trumpųjų, o 2006 m. – ir ilgųjų (spageti) makaronų gamyba.

2005 m. Panevėžyje inicijuotas kvietinio krakmolo, glitimo bei granuliuotų pašarų fabriko statybos projektas. Tai pirmasis tokio pobūdžio fabrikas Lietuvoje.

2008 m. įmonės raidoje įvyko vienas iš svarbiausių etapų - kviečių krakmolo, glitimo ir pašarų gamyba Panevėžyje buvo atskirta ir toliau veiklą vysto po nauju **AB "Amilina"** vardu, o senas miltų bei mišinių gamybos tradicijas tęsia **UAB "Malsena plius"** Vievyje.

Struktūra
---------

**UAB „Malsena plius"** valdomų įmonių grupę sudaro šie gamybiniai padaliniai ir filialai:

* Malūnai:
	+ Vievio malūnai (300 t/parą kviečių ir 240 t/parą rugių).
* Elevatoriai:
	+ Vievio elevatorius (54 tūskt.t);
	+ Avižų elevatorius
* Susijusios kompanijos:
	+ UAB „Amber Pasta" (makaronų gamyba).

**UAB „Malsena plius"** gamina ne tik įvairių rūšių kvietinius ir ruginius miltus bei sėlenas, bet ir miltinius, duoninius ir bulvinius mišinius, manus, dribsius, greito paruošimo košes prekiauja grūdais, saugo grūdus ir teikia įvairių laboratorinių tyrimų paslaugas.

Nuorodos
--------

* Įmonės interneto svetainė
Kumos–Manyčiaus įduba palydovinėje nuotraukoje
**Kumos–Manyčiaus įduba** (rus. *Кумо-Манычская впадина*) – tektoninė įduba pietų Rusijoje. Skiria Prieškaukazę nuo Rytų Europos lygumos (Jergenius nuo Stavropolio aukštumos), jungia Kubanės-Paazovės ir Pakaspijo žemumas. Plotis iki 20–30 km (centrinėje dalyje 1–2 km), ilgis virš 500 km. Per Kumos–Manyčiaus įdubą teka Vakarų Manyčius, Rytų Manyčius, Kuma, Kumos–Manyčiaus kanalas. Yra druskingų ežerų (didžiausias Manyč–Gudilo), tvenkinių (Proletarsko, Vesiolo, Ust Manyčiaus, Čograjaus).

Kumos–Manyčiaus įduba yra senovinės protakos, jungusios Kaspijos ir Juodąją jūras reliktas. Pagal vieną iš variantų, Kumos–Manyčiaus įduba vedama geografinė riba tarp Europos ir Azijos (dabar dažniau nukeliama į pietus iki Kaukazo).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kumos–Manyčiaus įduba*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007
2. ↑  *Европа*,Большая советская энциклопедия, T. IX (Евклид—Ибсен). – Москва: Советская энциклопедия, 1972
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Pakartuvės |
| --- |
| [[Vaizdas:|270px]] |
| 

PakartuvėsPakartuvės

 |
| **Koordinatės** | 55°55′01″š. pl. 23°20′20″r. ilg.﻿ / ﻿55.917°š. pl. 23.339°r. ilg.﻿ / 55.917; 23.339﻿ (Pakartuvės)Koordinatės: 55°55′01″š. pl. 23°20′20″r. ilg.﻿ / ﻿55.917°š. pl. 23.339°r. ilg.﻿ / 55.917; 23.339﻿ (Pakartuvės) |
|  |
| **Apskritis** | Šiaulių apskrities vėliava Šiaulių apskritis |
| **Savivaldybė** | Šiaulių miesto savivaldybės vėliava Šiaulių miesto savivaldybė |

**Pakartuvės** – Šiaulių miesto pietrytinės dalies rajonas, 2 km nuo miesto centro, nuo kurio atsiveria vaizdinga Prūdelio ir Talšos ežero panorama.

Geografija
----------

Ribojasi vakaruose su Kompeliu, šiaurėje su Šimše, rytuose su buvusiu Rėžių kaimu, pietine dalimi nutiestas geležinkelis skiria nuo Pabalių.

Istorija
--------

Pavadinimas kilęs nuo Pakartuvių kalno, kuriame buvo kariami nusikaltėliai – arkliavagiai, plėšikai, žmogžudžiai. Ant šio kalno buvo pakarti taip pat ir 1831 m. sukilimo dalyviai, paimti į nelaisvę po liepos 8 d. mūšio prie Šiaulių, vėliau palaidoti Aleksandrijoje.

1923 m. priemiestis, kuriame gyveno 208 vyrai ir 221 moteris, priskirtas Šiaulių Šv. Jurgio bažnyčios parapijai.

Po 1992 m. rajone stovėjusių senų medinių namų vietoje statomi nauji individualūs namai.