recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  Tsvanai (*Batswana*) |
| --- |
|  |
| Gyventojų skaičius | 5,3 mln. |
| Populiacija šalyse | PAR (3,9 mln.), Botsvana (1,4 mln.) |
| Kalba (-os) | Setsvana kalba |
| Religijos | krikščionybė, tradicinė religija |
| Giminingos etninės grupės | basoto, bapedi |

**(Ba)tsvanai** (*Batswana*), kitaip **Čuanai** – Afrikos tauta, gyvenanti PAR ir Botsvanoje. Jos pavadinimas davė pavadinimą Botsvanos valstybei. Yra viena iš tautų, priskiriamų soto-tsvana kultūrinei grupei.

Basotai kalba setsvana, viena iš bantų kalbų.

Istorija
--------

*Pagrindinis straipsnis – Botsvanos istorija*.
Iki kolonizacijos ir dabar tsvanai yra pasidalinę į atskiras gentis (klanus). Septyni jų gyvena Botsvanoje (aštuntasis kalba ngunių kalba).

* (Ba)rolongai – Botsvanoje ir PAR
* (Ba)kvenai – Botsvanoje ir PAR
* (Ba)ngvaketse – Botsvanoje
* (Ba)mangvatai – Botsvanoje
* (Ba)tavana – Botsvanoje
* (Ba)tlokva (totemas – laukinė katė) – Botsvanoje ir PAR
* (Ba)kgatla – Botsvanoje ir PAR
* (Ba)tlhaping (totemas – žuvis) – PAR
* (Ba)hurutše – PAR
* (Ba)tlharo – PAR
* (Ba)po – PAR
* ir kitos

XIX a. pradžioje tsvanai neturėjo centrinės valstybės, todėl mfekanės laikais juos labai nusiaubė ngunių antpuoliai: per jų teritorijas į šiaurę migravo matabeliai, kololo. Tačiau iki XIX a. vidurio jie sustiprėjo. Tuo metu svarbiausia tsvanų valstybė buvo sukurta bamangvatų, kurių valdovas Sekomo (Sekomi) nugalėjo kololo ir matabelius ir apie 1860 m. tapo galingiausiu valdovu į rytus nuo Ngamio ežero. Jo sostinė Šošongas turėjo 15 tūkst. gyventojų, o apie 1880 m. net 30 tūkst.

Nuo XIX a. viduryje į tsvanų teritorijas migravo afrikanai (dalyje įsikūrė Transvalis), o iš pietų užkariavimus vykdė britų Kapo kolonija (1910 m. abi šios dalys įjungtos į Pietų Afrikos Sąjungą). Likusi teritorija 1885 m. tapo Britų Imperijos Bečuanalando protektoratu (1965 m. iškovojo nepriklausomybę kaip Botsvana).

Pietų Afrikos Respublikos tsvanai patyrė Apartheido politiką. Jiems buvo specialiai sukurtas bantustanas Bophutatsvana.

|  |  |
| --- | --- |
| **Mfekanės valstybės ir jų įkūrėjai** |  |
| Nguniai: Mtetva (Dingisvajo) | Ndvandvė (Zvidė) | Zulu karalystė (Šaka) | Gaza imperija (Sošanganė) | Ngoniai (Zvangendaba) | Svaziai (Sobhuza) | Mtvakazis (Mzilikazis)  Soto-Tsvana: Bapedi (Tularė) | Basotai (Mošoešoe I) | Kololo (Sebitvanė) | Tsvanai | Bamangvatai |
| Krišas Asu |
| --- |
| Krišas Asu kilpos iš palydovo Krišas Asu kilpos iš palydovo |
| **Ilgis** | 400 km |
| **Ištakos** | Pasa Treso aukštumos |
| **Žiotys** | Aragvaja |
| **Šalys** | Brazilijos vėliava Brazilija |
|  |
|  **Vikiteka** | Krišas Asu |

**Krišas Asu** (port. *Rio Crixás Açu*) – upė vidurio Brazilijoje, Gojaso valstijoje; Aragvajos dešinysis intakas (Tokantinso baseinas). Prasideda Pasa Treso aukštumose (760 m aukštyje), į šiaurės vakarus nuo Nova Amerikos. Smarkiai vinguriuoja į šiaurę, šiaurės rytus, žemupyje – į šiaurės vakarus Brazilijos plokščiakalniu. Įteka Aragvajon į pietvakarius nuo San Migel do Aragvajos.

Didžiausi intakai: Kalmaras, Boisas, Gregorijas, Pintadas (dešinieji), Vermeljas, Palmealis, Krišas Mirinas (kairieji).

Vienintelis miestas prie upės – Santa Terezinja de Gojasas. Žemupyje Krišas Asu teka per Aragvajos meandrų saugomos gamtos teritoriją.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.
2. ↑  Mapa Multimodal Goiás, DNIT, 2013.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Selekcija** – kompleksinis mokslas, kai siekiama padidinti žemės ūkio gamybos produktyvumą. Selekcija padeda sukurti naujas ir pagerinti esamas augalų ir gyvūnų veisles bei mikroorganizmų rases.

Augalų selekcija
----------------

Pagrindiniai augalų selekcijos metodai yra hibridizacija ir atranka. Tokie metodai taikomi kartu. Paprastai yra 2 atrankos formos: masinė ir individualioji. Masinė atranka iš pradinės medžiagos atrenkama visa grupė individų, kurie turi pageidaujamus pokyčius. Masinė atranka dažniausiai taikoma kryžmadulkių augalų selekcijoje. Jos metodu negalima gauti genotipiškai vienarūšės medžiagos. Individualiąja atranka atrenkami individai su dominuojančiais požymiais ir auginami jų palikuonys. Tada labiausiai tinka savidulkiams. Gyvūnų selekcija pagrįsta paveldimuoju kintamumu bei atranka.

Gyvūnų selekcija
----------------

Gyvūnų selekcijai yra svarbus eksterjeras – gyvulių išorinių formų suma. Gyvūnų prijaukinimas tai pirmasis selekcijos etapas. Vieni gyvuliai yra kilę iš laukinių protėvių. Prijaukinimas labai susilpnina natūralios atrankos kintamumą, kurį žmogus panaudojo jam reikalingų požymių dirbtinai atrankai. Vykdant gyvulių selekciją, svarbu žinoti jo genetinį tikslą.
| Tuba |
| --- |
| Tuba netoli savo pradžios Tuba netoli savo pradžios |
| **Ilgis** | 119 km |
| **Baseino plotas** | 36 900 km² |
| **Vidutinis debitas** | 760 m³/s |
| **Ištakos** | Kazyras, Amylas |
| **Žiotys** | Jenisiejus |
| **Šalys** | Rusija |

**Tuba** (rus. *Туба*) – upė Rusijoje, Krasnojarsko krašto pietuose; Jenisiejaus dešinysis intakas. Susidaro susiliejus Kazyro ir Amylo upėms, prasidedančioms Sajanų kalnuose. Ilgis 119 km, o su Kazyru – 507 km. Teka į vakarus Minusinsko dubuma, skaidosi į protakas. Įteka į Krasnojarsko tvenkinio įlanką ties Gorodoku.

Tubos baseine yra virš 1000 ežerų, kurių bendras plotas 91 km². Upė užšąla spalio pabaigoje – gruodžio pradžioje, o atitirpsta balandį ar gegužės pradžioje. Laivuojama 99 km nuo žiočių ruože, plukdoma mediena. Tubą kerta 2 automobilių ir 1 geležinkelio tiltas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 434
| **Lepus tolai** |
| --- |
| *Lepus tolai* |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Amniotai  *( Amniota)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Kiškiažvėriai  *( Lagomorpha)* |
| Šeima: | Kiškiniai  *( Leporidae)* |
| Gentis: | Kiškiai  *( Lepus)* |
| Rūšis: | Tolajus  *( Lepus tolai)* |

 |
| Binomas |
| ***Lepus tolai***Pallas, 1778 |

**Tolajus** (lot. *Lepus tolai*, angl. *Tolai hare*) – kiškinių (*Leporidae*) šeimos žinduolis, mažesnis už pilkąjį kiškį. Tolajus gyvena Centrinės Azijos pusdykumėse, dykumose, stepėse ir kalnuose. Jo arealas apima Turkmėniją, Kazachiją, Kirgiziją, Uzbekiją, Tadžikiją, Afganistaną, Iraną, visą pietinę Sibiro dalį, Mongoliją, Šiaurės Rytų Kiniją.

Fizinės savybės
---------------

Kūno ilgis siekia 40–58 cm, svoris – ne daugiau dviejų ar trijų kilogramų. Spalva mažai skiriasi nuo pilkojo kiškio, tik ausys ir galva tamsesni. Tolajaus krūtinė ir pilvas balti, viršutinė uodegos dalis tamsi su baltų plaukų kuokštu gale, o apačia balta. Žieminis kailis šiek tiek šviesesnis nei vasarinis.

Buveinė
-------

Gyvenamoji buveinė – dykumos ir pusdykumės, tolajus paplitęs ir kalnų stepėse. Įsikuria ir aukšta žole apaugusiose vietose, ypač kur auga nedidelės medžių grupės, krūmynuose, miškų pakraščiuose, miško pievose, drėkinamuose dirbamuose laukuose. Kalnuose tolajai gyvena plačiuose upių slėniuose.

Tolajai yra sėslūs, migruoja nedideliais atstumais, ieškodami maisto, poravimosi sezono metu bei esant nepalankioms klimato sąlygoms. Jei nėra jokių sunkumų, tolajai gyvena maždaug 2 hektarų plote, kuriame turi keletą poilsio ir maitinimosi vietų.

Veisimasis
----------

Šiaurinėje gyvenamojo arealo dalyje jauniklius veda 1–2 kartus per metus, pietinėje – net keturis kartus per metus. Veisimosi tarpsniu paskui rujojančią patelę bėgioja 3–5 patinai, kurie pešasi. Patelė vaikuojasi praėjus 45–50 dienų nuo apvaisinimo. Gali susilaukti nuo vieno iki devynių jauniklių.

Kiškiukus veda nedidelėje, išraustoje, gerai užmaskuotoje duobutėje arba švilpikų urvuose. Pirmas kelias dienas mažyliai praleidžia kartu, o vėliau gyvena pavieniui, maitinami patelės. Jauni kiškučiai subręsta 6–8 mėnesių.

Mityba
------

Minta žoline augalija, jaunais krūmų ir medžių ūgliais. Pavasarį graužia augalų šaknis, medžių ir krūmų šakeles. Baigiantis vasarai, kai ateina laikas kaupti riebalų atsargas, nemažą pašaro dalį sudaro grūdai ir sėklos. Žiemą, jei sniego sluoksnis storas ir per jį negalima prisikasti iki žolės, šie žvėreliai minta medžių šakelėmis ir žieve.

Šaltiniai
---------

* *Dykumų kiškis tolajus*. Žurnalas apie gamtą. 2015, nr. 3 (69)


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Tolajus** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |



|  |  |
| --- | --- |
|  | Šis straipsnis yra tapęs savaitės straipsniu. |
| **Phoenicoparrus andinus** |
| --- |
| Andinis flamingas |
| Apsaugos būklė |
| Pažeidžiami (IUCN 3.1),  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Flaminginiai paukščiai  *( Phoenicopteriformes)* |
| Šeima: | Flaminginiai  *( Phoenicopteridae)* |
| Gentis: | Phoenicoparrus  *( Phoenicoparrus)* |
| Rūšis: | Andinis flamingas  *( Phoenicoparrus andinus)* |

 |
| Andinių flamingų savaiminis paplitimas pasaulyje (Pietų Amerikos centro vakarai)
    
     |
| Binomas |
| ***Phoenicoparrus andinus***Philippi, 1854 |
| **Sinonimai** |
| * *Phoenicopterus andinus*
* *Phoenicopterus andinus* ssp. *andinus* Philippi, 1854
 |

**Andinis flamingas** (*Phoenicoparrus andinus*) – flaminginių paukščių (*Phoenicopteriformes*) būrio, flaminginių (*Phoenicopteridae*) šeimos paukščių rūšis.

Gyvena Anduose – pietiniuose Peru, Bolivijos, šiauriniuose Čilės ir šiaurės vakariniuose Argentinos kalnų rajonuose, nuo 2300 m iki 4500 m aukštyje. Dalis populiacijos žiemoti migruoja į šiaurės centrinės Argentinos lygumų šlapynes. 

Andinio flamingo kūno ilgis nuo snapo galo iki uodegos galo 110 cm, ūgis apie 136 cm, skersmuo tarp išskleistų dviejų sparnų 1-1,6 metrai. Sveria 2-2,4 kg. Ši rūšis glaudžiai susijusi su Džeimso flamingu, kuris šiek tiek smulkesnis.

Andiniai flamingai maitinasi smulkiais vėžiagyviais ir dumbliais, snapo pagalba filtruodami vandenyje esantį smulkų maistą.

Andinio flamingo plunksnos rožiškai baltos spalvos, kurią lemia specialus pigmentas, gaunamas su maistu, daugiausiai iš įvairių vėžiagyvių. Paukščio kojos geltonos. Snapas gelsvas, kaip ir puna flamingo, bet jo juodas galiukas yra didesnis.

Lizdus suka netoli ežerų, dažnai turinčių kaustinės sodos, gipso ir vandenilio sulfido. Kaip ir visi flamingai, ši rūšis deda vieną baltą kiaušinį į purvo kauburėlį.

2000 m. duomenimis, andinių flamingų populiaciją sudaro maždaug 34 tūkst. individų.

Šaltiniai
---------

1. ↑   „IUCN Red List - Phoenicoparrus andinus". IUCN Red list. Nuoroda tikrinta 2020-08-19.
2. ↑  birdsoftheworld.org / Andean Flamingo *Phoenicoparrus andinus*
3. ↑  oiseaux.net / Andean Flamingo
4. ↑  researchgate.net / Composition, diversity and size of diatoms consumed by the Andean Flamingo (Phoenicoparrus andinus) in Salar de Punta Negra, Antofagasta Region, Northern Chile; Claudio Tobar, Jaime R Rau, Agustín Iriarte, Rodrigo Villalobos, Nicolas Lagos, Jaime Cursach, Carolina A. Díaz, Norka Fuentes, Alberto Gantz | January 2012



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Andinis flamingas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Tabebuia chrysotricha** |
| --- |
| *Tabebuia chrysotricha* |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Eilė: | Notreliečiai  *( Lamiales)* |
| Šeima: | Bignonijiniai  *( Bignoniaceae)* |
| Gentis: | Balamedis  *( Tabebuia)* |
| Rūšis: | *Tabebuia chrysotricha*  *( Tabebuia chrysotricha)* |

 |

***Tabebuia chrysotricha*** – bignonijinių (*Bignoniaceae*) šeimos lapus metančių medžių rūšis. Paplitusi Brazilijoje (šalies nacionalinis medis), sutinkama ir Argentinos šiaurės rytuose.

Tai nedidelis, 2–10 m aukščio medis. Lapai delniški, sudaryti iš 5 skiaučių, iki 11 cm skersmens. Žiedai ryškiai geltoni, susitelkę žiedynuose. Žydi rugpjūčio-rugsėjo mėnesiais, augalui numetus lapus. Vaisiai – ilgos plaukuotos ankštys, subręstančios rugsėjo-spalio mėnesiais.

*Tabebuia chrysotricha* papitusi šalies pietryčiuose, Atlanto drėgnuosiuose miškuose.

Mediena naudojama interjero apdailoje, parketo gamyboje. Medis dekoratyvus, todėl dažnai sodinamas miestų gatvėse.

Žiedynas

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Tabebuia chrysotricha** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| ***Žvėris*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | L‘animal |
| Kilmės šalis |  Prancūzija |
| Režisierius | Claude Zidi |
| Scenaristas (-ai) | Michel AudiardDominique FabreClaude Zidi |
| Kompozitorius | Vladimir Cosma |
| Vaidina | Jean-Paul Belmondo  Raquel Welch |
| Metai | 1977 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 100 min. |
| Kalba | prancūzų |
| **IMDb įrašas** |

**Žvėris** (pranc.  *L‘animal*) – 1977 m. Prancūzijoje sukurta veiksmo komedija.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Jean-Paul Belmondo – Mišelis Gošė / Bruno Feraris
* Raquel Welch – Džeinė Gardner
* Charles Gerard – Hiacintas
* Julien Guiomar – Fešneris
* Aldo Maccione – Seržas Kompanese
* Dany Saval – Doris
* Raymond Gerome – grafas Sent Priksas

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Mišelis Gošė ir Džeinė Gardner – kaskadininkų pora, kurie nuolatos tarpusavyje pykstasi, tačiau, nepaisant to, ketina susituokti. Net ir vestuvių dieną jie turi atlikti kaskadinį numerį, kuris nepavyksta: Mišelis nesuvaldo mašinos ir ši apvirsta. Jiedu atsiduria ligoninėje, kur atvyksta ir miesto meras, ketinantis juos sutuokti, tačiau įpykusi Džeinė pasako „Ne".

Išėjęs iš ligoninės, Mišelis verčiasi uždarbiaudamas prekybos centre vaidindamas beždžionę, tačiau niekaip negali užmiršti Džeinės. Proga pasitaiko, kuomet į miestą filmuotis atvyksta didelė kino žvaigždė Bruno Feraris, nepaprastai panašus į Mišelį. Žvaigždė negali atlikti sudėtingų triukų pats, todėl režisierius priverstas samdyti Mišelį ir tenkinti visas šio užgaidas. Jam reikalinga ir partnerė, todėl jis leidžiasi ieškoti Džeinės, kuri dabar draugauja su pagyvenusiu grafu ir neketina grįžti į kiną. Vis tik, sužinojusi, kad grafas ketinai jai pasipiršti, Džeinė nusprendžia surizikuoti ir prisidėti prie Mišelio. Filmavimo aikštelėje kyla daugybė nesusipratimų, nes Bruno Feraris pasirodo esąs gėjus, neabejingas Mišeliui, šis visais būdais kovoja dėl Džeinės, o apie pastarąją sparną ima rėžti filmo režisierius. Galiausiai pasirodo dar ir grafas, neprarandantis vilties vesti. Filmo pabaigoje rodoma jo ir Džeinės vestuvių ceremonija, tačiau ją nutraukia beždžione persirengęs Mišelis ir Džeinė nusprendžia likti su juo...

Apdovanojimai
-------------

* Cezario apdovanojimas (nominacija) – geriausia muzika (V. Cosma)
* „Golden Screen" apdovanojimas
Koordinatės: 54°34′42″ š. pl. 24°34′32″ r. ilg.﻿ / ﻿54.57833°š. pl. 24.57556°r. ilg.﻿ / 54.57833; 24.57556



| Tabaliukas |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Trakų rajonas) |
| Plotas | 0,017 km² |
| Kranto linijos ilgis | 0,47 km |
| Kilmė | termokarstinė |
| Vidutinis gylis | 4,7 m |
| Didžiausias gylis | 9,8 m |

**Tabaliukas** – 1,7 ha ploto glaciokarstinės (termokarstinės) kilmės ežeras Dzūkų aukštumoje, Trakų rajone, 3 km į rytus nuo Aukštadvario. Saugomas Aukštadvario regioniniame parke, Tabaliukų hidrografiniame draustinyje. Ežeras distrofinis, telkšo glaciokarstinėje dubėje, yra gan taisyklingos apskritos formos. Didžiausias ilgis (0,16 km) tik šiek tiek didesnis už didžiausią plotį (0,15 km). Altitudė 122,8 m v.j.l. (Lietuvos aukščių sistemoje), didžiausias gylis 9,8 m, vidutinis gylis 4,7 m, tūris 77,8 tūkst. m3. Rytinis ir šiaurinis krantai aukšti, čia prie ežero prieina Ubiškių (Gubiškių) miškas. Pietinė ir vakarinė pakrantės užpelkėję. Pietiniame ežero krante įsikūrusi viena Tabaliukų kaimo sodyba. Ežeras nenuotakus, priklauso Verknės upės baseinui. Į pietryčius už 40 m telkšo dar vienas, didesnis, Tabaliuko ežeras. Abu Tabaliukų ežerus skiria tik tarpuežerio pelkė, drėgnesniais laikotarpiais jie susisieja per pelkės lagą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Karmaza, B. (1999). Aukštadvario regioninio parko ekogeologinis ir geomorfologinis ištyrimas. Vilnius: Geologijos institutas, Kvartero geologijos skyrius.
2. ↑  Pileckas, M. Alekna, T. (2020). Škilietų ir Tabaliukų ežerų morfometrija. *Geografija ir edukacija : mokslo almanachas = Geography and education : science almanac*, *(8)*, 69–84. DOI:
| **Antonietta Raphael** |
| --- |
| Gimė | 1895 m.Kaunas, Rusijos imperija |
| Mirė | 1975 m. rugsėjo 5 d. (~80 metų)Roma, Italija |
|  |
| Veikla | skulptorė, dailininkė |

**Antonietta Raphael** (1895 m. Kaune – 1975 m. rugsėjo 5 d. Romoje, Italija) – Lietuvos žydų kilmės Italijos skulptorė ir dailininkė.

Biografija
----------

Gimė 1895 m. Kaune, rabino šeimoje. Po tėvo mirties su motina emigravo į Londoną. Dažnai lankydavosi Britų muziejuje. Baigė pianino klasę Londono Karališkoje muzikos akademijoje. 1919 m. po motinos mirties išvyko gyventi į Paryžių, 1924 m. į Romą. 1925 m. pradėjo mokytis Romos dailės mokykloje, kur susipažino su savo vyru Mario Mafai. 1929 m. pristatė pirmąją savo darbų ekspoziciją. 1930 m. su vyru išvyko į Paryžių, kur pradėjo užsiiminėti skulptūra. Jos skulptūros buvo nebūdingų formų to metu Italijos skulptorių tarpe. Antrojo pasaulinio karo metu su vaikais slapstėsi Genujoje pas draugus dailininkus. 1948 m. pirmą kartą sudalyvavo Venecijos bienalėje. Nuo 1952 m. eksponavo savo darbus Romos *Galleria dello Zodiaco* galerijoje. Kartu su vyru Mario Mafai įkūrė Scuola Romana judėjimą. Nuo 1956 m. daug keliavo po pasaulį pristatydama savo darbus. Sudalyvavo dokumentiniame filme apie jos vyrą *Io non sono un altro - l'arte di Mario Mafai*. Mirė 1975 m. rugsėjo 5 d. Romoje. Su vyru susilaukė trijų dukrų Miriam Mafai (1926), Simona (1928) ir Giulia Mafai (1930).

Nuorodos
--------

* Biografija (ita.)

Literatūra
----------

* V. Martinelli, Antonietta Raphaël, Rome 1960
* Raphaël, catalogue edited by A. Menzio, Ivrea 1960
* Raphaël, Scultura lingua viva, catalogue edited by M. Fagiolo, E. Coen, Rome 1978
* Antonietta Raphaël - Sculture, catalogue edited by F. D'Amico
* Gardens and ghettos. The Art of Jewish Life in Italy, catalogue edited by V. Mann, New York 1989
* Arte italiana, presenze 1900-1945, catalogue edited by P. Hulten, G. Celant, Venezia 1989
* F. N. Arnoldi, Storia dell'Arte, vol. III, Milan 1989
* F. D'Amico, "Antonietta Raphaël", in Nove Maestri della scuola Romana, Turin 1992
* I Mafai - Vite parallele, catalogue edited by M. Fagiolo, with biography by di F. R. Morelli
* Antonietta Raphaël sculptures and painting 1933-1968, catalogue, Paolo Baldacci Gallery, New York 1995.
* Enzo Siciliano, Il risveglio della bionda sirena. Raphaël e Mafai. Storia di un amore coniugale, Milan 2005
* Serena De Dominicis, Antonietta Raphaël Mafai. Un'artista non conforme, Selene Edizioni 2006
| Indianapolis 500 |
| --- |
|  |
| **Kategorija** | vienvietė |
| **Šalys/regionas** |  |
| **Pirmas sezonas** | 1911 m. |
| **Čempionas** |  Takuma Sato |
| **Komanda čemp.** |  Andretti Autosport |
| **Oficiali svetainė** | indy500.com |

**Indianapolis 500** (taip pat vadinamos **Indy 500**) – kasmetinės automobilių sporto lenktynės, vykstančios Indianapolio trasoje, JAV. Lenktynės yra IndyCar čempionato dalis. Jos vyksta antroje gegužės mėnesio pusėje.

Šios lenktynės patenka į Trigubos karūnos lenktynes – be Indianapolis 500 šiame sąraše dar yra 24 valandų Le Mano lenktynės ir Monako Grand Prix. 

Žiūrovų skaičius nėra skelbiamas, tačiau ovalo trasoje yra vietų apie 300 000 žiūrovų.

Po 4 kartus šias lenktynes yra laimėję A. J. Foyt, Al Unser ir Rick Mears. Tarp komandų sėkmingiausiai čia pasirodė Team Penske, laimėjusi 16 kartų.

Šios lenktynės per ilgą istoriją turi daug tradicijų. Prieš ir po lenktynių vyksta įvairūs koncertai ir ceremonijos žiūrovams. Prieš lenktynių startą giedamos įvairios patriotinės dainos, populiariausia yra „Back Home Again in Indiana". Taip pat po finišo nugalėtojui privalu išgerti butelį pieno.

2016 m. vyko 100-tosios Indianapolis 500 lenktynės, kurias stebėjo apie 350 000 žiūrovų.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė

Šaltiniai
---------

1. ↑  Indy 500: What you need to know
**Kominformas** (***Kom**unistų **inform**acijos biuras*) – 1947 m. įkurtas „Komunistų ir darbininkų partijų informacinis biuras". Tai pirmoji komunistines partijas jungusi organizacija po Kominterno panaikinimo 1943 m.

Kominformas buvo Sovietų Sąjungos valdoma komunistinių partijų organizacija 1947 m. rugsėjį įkurta konferencijoje, vykusioje Lenkijoje, Škliarska Porembos mieste. TSRS vadovas Josifas Stalinas sušaukė šią konferenciją dėl nesutarimų tarp Rytų Europos valstybių – buvo diskutuojama dėl vykimo į Paryžiaus taikos konferenciją.

Pirmoji Kominformo būstinė buvo Belgrade (tuometinėje Jugoslavijos Liaudies Respublikos sostinėje). Po Jugoslavijos pašalinimo iš Kominformo 1948 m. birželį, būstinė buvo perkelta į Rumunijos sostinę Bukareštą.

Pagrindinis Kominformo tikslas buvo galimybė suderinti veiksmus tarp komunistinių partijų visame pasaulyje. Kominformas turėjo suvienyti visas komunistų partijas.

Kominformas buvo panaikintas 1956 m. SSKP nutarimu po SSKP XX suvažiavimo, kuriame tuometinis SSRS vadovas Nikita Chruščiovas pasakė kalbą, smerkiančią stalinizmą.

Kominformo narės
----------------

* Bulgarijos komunistų partija
* Čekoslovakijos komunistų partija
* Prancūzijos komunistų partija
* Vengrijos komunistų partija
* Italijos komunistų partija
* Lenkijos darbininkų partija
* Rumunijos darbininkų partija
* Tarybų Sąjungos komunistų partija
* Jugoslavijos komunistų partija (iki jos pašalinimo 1948 m.)
* triesto komunistų partija (iki Jugoslavijos pašalinimo 1948 m.)

Taip pat skaitykite
-------------------

* Kominternas
* Ekonominės savitarpio pagalbos taryba

Šaltiniai
---------

* P. M. H. Bell, *The World Since 1945*, London, Arnold, 2001 m.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Lyros žvaigždynas
**Lyra** (*Lyra*, *Lyr*) – 52-as pagal dydį šiaurinio pusrutulio ryškus žvaigždynas. Žvaigždyne yra kelių meteoritų srautų (alfa-, birželio ir t. t. lyridai) kvandrantai. Lyros žvaigždyno ryškiausia žvaigždė Vega kartu su Erelio Altayru ir Gulbės Denebu sudaro ryškų trikampį, vadinamą „vasaros trikampiu".

Mitai
-----

Senuose žvaigždėlapiuose Lyros žvaigždynas vaizduojamas kaip erelis, laikantis lyrą. Tai gali būti Heraklio žygdarbio, kuriame jis nugali Stimfelo paukščius, iliustracija (šalia Lyros yra Erelio ir Gulbės žvaigždynai).
Pagal kitą versiją tai – Hermio pasigamintas muzikos instrumentas (ant vėžlio kiauto ištempęs stygas). Dar viena istorija pasakoja apie Orfėjo lyrą.

Ryškiausios žvaigždės
---------------------

* Vega – α Lyr 0m,03 (5-a pagal ryškumą nakties žvaigždė, pirmoji nufotografuota dangaus žvaigždė (1850 m.)
* **Šeljakas** – β Lyr 0m,03
* **Sulafatas** – γ Lyr 0m,03
* **Aladfaras** – η Lyr 0m,03

Kiti objektai
-------------

* Planetiškasis *Žiedo ūkas* M 57
* RR Lyr – pirmoji atrasta (1901 m.) trumpaperiodė cefeidė, kurios vėliau pavadintos *lyridėmis*.
| Indigirka |
| --- |
| Indigirka ties Ust Nera Indigirka ties Ust Nera |
| **Ilgis** | 1726 km |
| **Baseino plotas** | 360 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 1850 m³/s |
| **Ištakos** | Oimiakono kalnynas |
| **Žiotys** | Rytų Sibiro jūra |
| **Šalys** | Rusijos vėliava Rusija (Jakutijos vėliava Jakutija) |

**Indigirka** (rus. *Индигирка*, jak. *Индигир*) – upė Rusijoje, šiaurės rytų Jakutijoje. Prasideda Oimiakono kalnyne, susiliejus Chastacho ir Taryn Jurjacho upėms. Teka į rytus – šiaurės rytus, siauru tarpekliu kerta Čerskio kalnagūbrį, sudaro slenksčius. Toliau teka Janos-Indigirkos žemuma, kur slėnis išsiplėčia iki 20 km. Įteka į Rytų Sibiro jūrą; sudaro deltą (plotas 5500 km²).

Svarbiausi intakai:

* kairieji – Selenjachas, Ujandina, Alaicha, Biorioliochas;
* dešinieji – Moma, Badjaricha.

Debitas svyruoja nuo 11,5 tūkst. m³/s iki 3,2 m³/s. Per metus nuneša 13,7 mln. t nešmenų. Užšąla nuo spalio pabaigos iki gegužės pabaigos. Vietomis peršąla. Laivyba nuo Momos žiočių (1154 km). Žiotyse – pramoninė žvejyba. Svarbiausios prieplaukos: Ust Nera, Chonu, Družina, Čokurdachas, Taboras.

Indigirka žemėlapyje

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 165
|  |  |
| --- | --- |
| Šalis | Jungtinės Amerikos Valstijos |
|  |
| Trasos pavadinimas | Indianapolis Motor Speedway |
| Grand Prix | Formulės 1 JAV Grand Prix |
|  |
| Trasos ilgis | 4 192 m |
| Ratų skaičius | 73 |
| Distancija | 306,016 km |
| Posūkių skaičius | 13 |
| Trasos rekordas | 1'10.399 (Rubens Barrichello, Ferrari, 2004). |
|  |
| Tinklalapis | indianapolismotorspeedway.com |

**Indianapolio trasa** (pilnas pavadinimas **Indianapolis Motor Speedway**) – Formulės 1 trasa, įsikūrusi Indianapolio mieste Indianos valstijoje, JAV. Joje nuo 1950 iki 1960 ir nuo 2000 iki 2007 m. vyko Formulės 1 JAV Grand Prix lenktynės.Originalioje ovalo formos trasoje taip pat vyksta IndyCar Indianapolis 500 lenktynės.

Istorija
--------

Moneta su lenktyniniu bolidu, 2002.
Indianapolio trasa yra seniausia pasaulyje lenktyninė trasa (pastatyta 1908 m.). Tai buvo 2,5 mylios ovalo formos trasa. Jos danga buvo išgrįsta akmenimis, vėliau plytomis, dėl ko ją dažnai vadindavo *Brickyard (Plytinė)*.

Pirmosios lenktynės įvyko 1909 m. Pirmojo Pasaulinio karo metu čia įsikūrė amerikiečių oro pajėgų bazė

Nuo 1950 iki 1960 m. čia vyko ir Formulės 1 lenktynės. 

2000 m. trasa vėl grįžo į F1 kalendorių, tik trasos konfigūracija buvo pakeista iš ovalo į dabartinę, daugiau F1 lenktynėms pritaikytą trasą. Ją sudaro dalis istorinio ovalo ir naujai išklota trasos dalis pačiame žiedo viduje su keletu posūkių. 2007 m. šioje trasoje įvyko paskutinis JAV GP. Vėliau kontraktas nebuvo pratęstas ir lenktynės nebebuvo rengiamos.

* F1 lenktynės 2003
* **Pagoda** bokštas trasoje
* Šlovės ir istorijos muziejus

Formulės 1 statistika
---------------------

| Metai | Pilotas laimėtojas | Komanda laimėtoja |
| --- | --- | --- |
| 2007 |  Lewis Hamilton | McLaren |
| 2006 |  Michael Schumacher | Ferrari |
| 2005 |  Michael Schumacher | Ferrari |
| 2004 |  Michael Schumacher | Ferrari |
| 2003 |  Michael Schumacher | Ferrari |
| 2002 |  Rubens Barrichello | Ferrari |
| 2001 |  Mika Häkkinen | McLaren-Mercedes |
| 2000 |  Michael Schumacher | Ferrari |
| 1960 |  Jim Rathmann | Watson |
| 1959 |  Rodger Ward | Watson |
| 1958 |  Jimmy Bryan | Epperly |
| 1957 |  Sam Hanks | Epperly |
| 1956 |  Pat Flaherty | Watson |
| 1955 |  Bob Sweikert | Kurtis Kraft |
| 1954 |  Bill Vukovich | Kurtis Kraft |
| 1953 |  Bill Vukovich | Kurtis Kraft |
| 1952 |  Troy Ruttman | Kuzma |
| 1951 |  Lee Wallard | Kurtis Kraft |
| 1950 |  Johnnie Parsons | Kurtis Kraft |

Pastaba (Pažymėta pilka spalva): 1950-1960 buvo rengiamos **Indy 500 lenktynės**, kurios buvo įtrauktos į F1 čempionatą.

Adresas
-------

Indianapolis Motor Speedway  

4790 West 16th Street  

Indianapolis, Indiana 46222  

USA

Nuorodos
--------

* www.f1db.com Archyvuota kopija 2007-10-08 iš Wayback Machine projekto. **(**angl.**)**
* www.f-1.lt (liet. k.)
Koordinatės: 55°55′36.42″ š. pl. 24°39′6.4″ r. ilg.﻿ / ﻿55.9267833°š. pl. 24.651778°r. ilg.﻿ / 55.9267833; 24.651778

|  Lebeniškių šv. kankinio Nikandro cerkvė |
| --- |
|  |
| **Rusiškas pavadinimas** | Храм во имя священномученика Никандра |
| **Dekanatas** | Visagino stačiatikių dekanatas |
| **Savivaldybė** | Biržų rajonas |
| **Gyvenvietė** | Lebeniškiai |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1909 m. |

**Lebeniškių Šv. kankinio Nikandro cerkvė** stovi Lebeniškiuose, Biržų rajone. Link cerkvės veda 2,6 km  **1326**  privažiuojamasis kelias prie Lebeniškių  nuo kelio  **191**  Paliūniškis–Vabalninkas . Priklauso Lebeniškių Šv. kankinio Nikandro parapijai.

Istorija
--------

Galinė dalis
Cerkvė pastatyta 1909 m. pirklio I. Markovo lėšomis (5000 rublių). Tuo metu čia gyveno apie 50 rusų šeimų, kurios šventyklai skyrė žemės, o caro valdžia davė medienos. 1924 m. čia buvo 150 tikinčiųjų, kuriais rūpinosi šventikas iš Gegabrastos. 1945 m. parapijoje buvo 180 tikinčiųjų. 1947 m. sovietai įregistravo parapiją. Čia iki savo mirties 1954 m. dirbo Nikolajus Krukovskis, vėliau kas mėnesį į cerkvę atvykdavo šventikas iš Rokiškio.

Nuorodos
--------

* Orthodoxy.lt Archyvuota kopija 2007-11-08 iš Wayback Machine projekto.
| '**Elizium'** |
| --- |
|  |
| Fields of the Nephilim studijinis albumas |
| Išleistas | 1990 |
| Įrašytas | 1990 |
| Žanras | Gotikinis rokas |
| Trukmė | 48:03 |
| Įrašų kompanija | Beggars Banquet |
| Prodiuseris | Fields of the Nephilim ir Andy Jackson |
| Apžvalgos |
| Pitchfork Media (6.7/10.0) |
| Fields of the Nephilim chronologija |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| *The Nephilim* |  | *Earth Inferno* |

 |

**Elizium** – trečiasis anglų gotikinio roko grupės Fields of the Nephilim albumas, pasirodęs 1990 metų gruodį, daugelio gerbėjų ir kritikų laikomas geriausiu grupės darbu. Tai paskutinis studijinis Fields of the Nephilim albumas, įrašytas prieš grupei išsiskirstant. Albumui pavyko pasiekti 22 Jungtinės Karalystės albumų topų vietą. *Elizium* skambesys itin atmosferiškas ir melodingas, kartais lyginamas su Pink Floyd, kurių buvęs prodiuseris Andy Jackson dirbo prie šio albumo, skambesiu. Kūrinyje *At The Gates Of Silent Memory* panaudotas Aleister Crowley, skaitančio savo eilėraštį *At Sea*, balso įrašas.

Albumo dainos
-------------

1. „(Dead But Dreaming)" – 1:28
2. „For Her Light" – 3:01
3. „At The Gates Of Silent Memory" – 8:24
4. „(Paradise Regained)" – 2:29
5. „Submission" – 8:28
6. „Sumerland (What Dreams May Come)" – 11:09
7. „Wail Of Sumer" – 6:24
8. „And There Will Your Heart Be Also" – 7:37
Kalnų upės salpa (smėlis, žvyras apie upės vagą)
**Salpa** – upės slėnio dalis, apsemiama per potvynius ir poplūdžius. Dalijama į žemutinę ir viršutinę. Salpą dengia upės sąnašos – aliuvis: smėlis, žvirgždas, molis, dumblas. Arčiau upės vagos nugula rupesnis smėlis bei žvirgždas, toliau – smulkus smėlis su moliu ir dumblu.

Lietuvoje salpos yra 2–3 lygmenų: žemąsias salpas (0,2–1,0 m) kasmet užlieja potvynių vanduo, vidutines salpas (1–2 m) vanduo užlieja kas keleri metai, o aukštąsias salpas (2–3 m) upė užlieja kas 9–13 m. Salpos būna nuo visai siaurų (pvz. Neries) iki siekiančių keliasdešimt ar kelis šimtus metrų (Nemuno, Merkio, Žeimenos, Nevėžio, Minijos žemupių). Lėtų upių salpose susidaro senvagės, šlapynės, užutakiai, atsalos.

Salpos turi didelę ūkinę reikšmę – jų dirva (salpžemiai) labai derlinga. Salpose būna ganyklos, savaiminės ir kultūrinės pievos, aukštesnėse – įrengiami daržai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Salpa*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XX (Rėv-Sal). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011
2. ↑  *Salpa*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 617
Koordinatės: 55°7′24″ š. pl. 25°45′7″ r. ilg.﻿ / ﻿55.12333°š. pl. 25.75194°r. ilg.﻿ / 55.12333; 25.75194



| Saločius |
| --- |
| Vieta | Molėtų raj. Lietuva |
| Plotas | 0,152 km² |
| Kranto linijos ilgis | 1,84 km |
| Vidutinis gylis | 10,6 m |
| Didžiausias gylis | 38,7 m |
| Įteka | bevardis upelis |
| Išteka | bevardis upelis |

**Saločius** – ežeras rytų Lietuvoje, Molėtų rajone, 7,5 km į šiaurės rytus nuo Joniškio. Ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius 0,65 km, plotis iki 0,34 km. Altitudė 148,9 m. Gylis siekia 38,7 m. Ežeras apvalus, pietryčiuose išsikiša įlanka. Būdingi aukšti krantai, apaugę medžiais ir krūmais. Pakrantėse auga miškeliai, vietomis įsiterpę pievos ir dirbami laukai. 

Šiaurėje į Kanios ežerą iš Saločių išteka upelis. Ežeras priklauso Pravalos intako P-1 baseinui (Žeimenos upės baseinas).

Saločius patenka į Labanoro regioninį parką, Maldžiūnų kraštovaizdžio draustinį. Prie ežero įsikūręs Andrulėnų kaimas.

Ežerėvardis *Salõčius* kildinamas nuo žodžio *salotė* („nedidelė sala ar sekluma").

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Saločius*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 616
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 289
Koordinatės: 56°07′41″ š. pl. 21°25′59″ r. ilg.﻿ / ﻿56.12806°š. pl. 21.43306°r. ilg.﻿ / 56.12806; 21.43306

**Večių–Peldinės miškai** – miškai šiaurės vakarų Lietuvoje, Kretingos ir Skuodo rajonuose, 4 km į šiaurės vakarus nuo Grūšlaukės. Priklauso Kretingos miškų urėdijai (Grūšlaukės ir Lenkimų girininkijoms). Apima 36,4 km² plotą. Masyvą sudaro Večių, Peldinės, Ledžių, Juodalksnio, Degimų, Kuniginės, Lieknų, Šatraminių miškai.

Paviršius lygus. Būdingi velėniniai jauriniai glėjiški priesmėliai ir priemoliai. Miškai patenka į Šventosios baseiną: teka pačios Šventosios aukštupys bei jos intakai – Laukupis, Paraistupis, Įpiltis (su Pievupiu), Plaušupis. Vagos ištiesintos, didžiuma miškų nusausinta.

Medynai:

* eglynai: 48 %
* pušynai: 30 %
* beržynai: 18 %
* juodalksnynai: 2 %
* drebulynai: 1 %
* skroblynai: 1 %

Jaunuolynai sudaro 35 % medynų, pusamžiai medžiai 56 %, pribręstantys 7 %, brandūs 2 %.

Večių–Peldinės miškuose yra briedžių, stirnų, šernų, elnių, vilkų, lapių, usūrinių šunų, opšrų, kiaunių, kiškių, voverių, jerubių, slankų.

Pietuose miškus kerta plentas  **3734**  Daukšiai–Medininkai  ir geležinkelis Kretinga–Skuodas. Miškuose ir šalimais įsikūrę kaimai: Medininkai, Plokščiai, Peldžiai, Žalgiriai, Ledžiai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Brukas. *Večių-Peldinės miškai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 471
Dero lokalizacija Mesopotamijoje
**Deras** – Šumero miestas-valstybė, buvęs netoliese dabartinės Badros (Irako Vasito provincijoje), į rytus nuo Tigro upės, Šumero ir Elamo pasienyje. Manoma, jog miesto vardas galėjo būti ir *Durum*.

Istorija
--------

Vietinė Dero miesto dievybė buvo Ištaranas; jo žmona vadinta „Dero karaliene" (akad. *Šarrat-Dēri*). Pagrindinė Ištarano kulto vieta Dere buvo E-dimgalkalama šventovė (šum. é.dim.gal.kalam.ma).

Deras paminėtas Trečiosios Ūro dinastijos valdovo Šulgio įrašuose: vienuoliktieji jo valdymo metai įvardyti „metais, kuomet Dero Ištaranas buvo nugabentas į savo šventyklą, o dvidešimt pirmieji – „metais, kai buvo sugriautas Deras". Sugriovęs Derą skelbėsi ir Larsos valdovas Rim Sinas I; tai esą įvykę 20-aisiais jo valdymo metais.

Dero miestas taip pat minimas II tūkst. pr. m. e. lentelėje, aptiktoje Maryje; ją išsiuntęs Jamchado valdovas Jarim-Limas I. Šioje lentelėje Dero karaliui Jasub-Jahadui primenama apie karinę pagalbą, kurią jam 15 metų teikęs Jarim-Limas, po to Derui paskelbiamas karas, kuris, anot Jarim-Limo, esąs atpildas už nedorus Jasub-Jahado darbus.

2312 m. pr. m. e. karinės kampanijos prieš Elamą ir Marhašį metu, Derą buvo užėmusios Rimušo vadovaujamos akadų pajėgos.

720 m. pr. m. e. Asirijos karalius Sargonas II išžygiavo prieš Elamą, tačiau netoliese Dero buvo sumuštas: jį nugalėjo Elamo karaliaus Humban-Nikašo I ir Babilono valdovo Marduk-apal-idinos II pajėgos.

Šioje vietovėje buvo gyvenama iki Seleukidų laikų.

Archeologija
------------

Netoliese Dero buvo atrastas Kasitų dinastijos laikais datuojamas *kudurru* akmuo, kuriame paminėtas šio miesto vardas. Pati archeologinė vietovė bėgant laikui buvo smarkiai apgadinta vandens, todėl manyta, kad joje atlikti kasinėjimų neverta.

Išnašos
-------

1. 1 2  Jeremy Black; Anthony Green (1992). Gods, Demons and Symbols of Ancient Mesopotamia: An Illustrated Dictionary. University of Texas Press, p. 111. ISBN 978-0-292-70794-8.
2. ↑  Katrien De Graef, Another Brick In the Wall: Durum In the Old-Elamite Susa, Akkadica, vol. 128, pp. 85-98, 2007
3. ↑  George A. R. House Most High. The Temples of Ancient Mesopotamia, Eisenbrauns, Winona Lake 1993, p. 76.
4. ↑  „Year names of Šulgi (years 11-20)". Nuoroda tikrinta 2021-01-24.
5. ↑  Year names of Šulgi (years 21-30). Nuoroda tikrinta 2021-01-24.
6. ↑  Year names of Rîm-Sîn. Nuoroda tikrinta 2021-01-24.
7. ↑  Jack M. Sasson. *The Military Establishments at Mari*. pp. 2,3.
8. ↑  W. Hinz. The lost world of Elam, re-creation of a vanished civilization. New York, New York University Press, 1973, p. 73–74.
9. ↑  Hayim Tadmor, The Campaigns of Sargon II of Assur: A Chronological-Historical Study, Journal of Cuneiform Studies, vol. 12, no. 1, pp. 22-40, 1958.
10. ↑  Gwendolyn Leick (2002). A Dictionary of Ancient Near Eastern Mythology, p. 169. ISBN 9781134641024.
11. ↑  Kassite kudurru at the British Museum
12. ↑  Sidney Smith, An Egyptian in Babylonia, The Journal of Egyptian Archaeology, vol. 18, no. 1/2, pp. 28-32, 1982
| ***Elitinis būrys*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Tropa de Elite |
| Kilmės šalis |  Brazilija |
| Režisierius | José Padilha |
| Prodiuseris (-iai) | José PadilhaMarcos Prado |
| Scenaristas (-ai) | José PadilhaBráulio MantovaniRodrigo Pimentel |
| Vaidina | Wagner MouraCaio Junqueira |
| Metai | 2007 |
| Žanras | trileris |
| Trukmė | 118 min. |
| Kalba | portugalų |
| Biudžetas | 4 mln. JAV dolerių |
| **IMDb įrašas** |

**Elitinis būrys** (port. *Tropa de Elite*) – 2007 m. Brazilijoje sukurtas režisieriaus José Padilha filmas, pasakojantis BOPE (Specialiųjų policijos operacijų būrio) ir favelų narkotikų prekeivių kovas Rio de Žaneire popiežiaus Jono Pauliaus II vizito išvakarėse.

Filmas susilaukė didelio populiarumo visoje Brazilijoje (kino teatruose jį matė 2,5 mln. žmonių). 2008 m. vasario 16 d. filmas buvo apdovanotas „Auksinio lokio" statulėle Tarptautiniame Berlyno kino festivalyje, tačiau taip pat susilaukė nemažai kritikos, nes pagrindinis filmo herojus papulkininkis Nacimiento parodytas kaip brutalus policininkas, nevengiantis savo kovoje su nusikaltėliais naudoti ir neteisėtas priemones.

2010 m. buvo sukurtas juostos tęsinys – „Elitinis būrys 2".

Aktoriai
--------

*Aktorius – vaidmuo*
* Wagner Moura – papulkininkis Nascimento
* Caio Junqueira – Neto Gouveia
* André Ramiro – André Matias
* Maria Ribeiro – Rosane
* Fernanda Machado – Maria
* Fernanda de Freitas – Roberta Alunde
* Paulo Vilela – Edu
* Milhem Cortaz – kapitonas Fábio
* Marcelo Valle – kapitonas Oliveira
* Fábio Lago – Baiano

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Filmas pasakojamas papulkininkio Nascimento, vadovaujančio antiteroristinaim būriui, kovojančiam su nusikaltėliais, asmeniu.

Nascimento jau pavargęs nuo nesibaigiančios kovos su nusikaltėliais ir tikisi rasti sau tinkamą pamainą. Tuo metu į jo būrį pasiprašo du jauni policininkai, kurių idealai ėmė griūti susidūrus su korumpuotais kolegomis. Kad patekti į būrį, jiems, kartu su dar daugiau kaip 100 norinčiųjų, tenka praeiti alinančią atranką, kurią įveikia tik vienetai, tačiau to apdovanojimas – galimybė tarnauti būryje, kurio juodą uniformą gerbia ir bijo net užkietėję nusikaltėliai.
| **Valys Drazdauskas** |
| --- |
| Gimė | 1906 m. gruodžio 16 d.Liepoja, Latvija |
| Mirė | 1981 m. balandžio 19 d. (74 metai)Kaunas |
| Vaikai | Laima Drazdauskaitė |
|  |
| Veikla | literatūros kritikas, vertėjas, žurnalistas, redaktorius |

**Valys Drazdauskas** (1906 m. gruodžio 16 d. Liepojoje, Latvija – 1981 m. balandžio 19 d. Kaune) – Lietuvos literatūros kritikas, vertėjas, žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

1928 m. baigė Kauno „Aušros" gimnaziją, 1928–1930 m. Sorbonoje studijavo prancūzų literatūrą ir sociologiją.

1930 m. vasarą grįžęs į Lietuvą dalyvavo nelegalioje LKP veikloje, priklausė kairiosios krypties organizacijoms „Aurora", „Scientia", „Stedra", „Trečias frontas", „Viltis". 1935 m. kartu su Petru Velička leido žurnalą „Aš esu visur". 1937–1939 m. laikraščio „Laikas" tarptautinės politikos apžvalgininkas.

SSRS-Vokietijos karo metais pabėgo į SSRS, dirbo Raudonosios armijos 16-osios lietuviškosios šaulių divizijos laikraščio „Tėvynė šaukia" redakcijoje, aktyviai dalyvavo dainų ir šokių ansamblio „Lietuva" kūrime ir veikloje. 1943–1944 m. LSSR valstybinės leidyklos Maskvoje redaktorius. 1944–1949 m. Grožinės literatūros leidyklos Kaune vyr. redaktorius. Jo iniciatyva buvo pradėti leisti Žemaitės, Vaižganto, Maironio raštai. 1949 m. sovietinio saugumo suimtas, nuteistas kalėti 10 metų. Kalintas Karagandos lageryje. 1956 m. grižo į Lietuvą.

Vertimai
--------

* Michailas Šolochovas. Pakelta velėna, 1935 m.
* Gustave Flaubert. Salambo, 1948 m.
* Ivanas Gončiarovas. Oblomovas, 1948 m.
* Roger Martin du Gard. Tibo šeima, 4 t. 1962 m.
* Tomas Manas. Mirtis Venecijoje, 1979 m.
* Aleksandro Puškino ir kt. rašytojų kūriniai

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Valys Drazdauskas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 454
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 112 psl.
3. ↑  Marija Macijauskienė. Juk buvo taip… // XX amžius, 2006-12-20, Nr. 95 (1495)
4. ↑  *Valys Drazdauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 133 psl.
| **Šudža Šachas Duranis** |
| --- |
|  |
| Šudžos vardo moneta, iškalta 1803 m. Bahavalpūre |
| Gimė | 1785 m. |
| Mirė | 1842 m. balandžio 5 d. (~57 metai)Kabulas |
|  |
| Pareigos | Afganų šachas 1803−1809 m. ir 1839−1842 m. |

**Šudža Šachas Duranis** (‎1785 m. – 1842 m. balandžio 5 d.) – XIX a. Afganistano valdovas (šachas ir emyras).

Biografija
----------

Šudža (taip pat vadintas Šodža) buvo vienas iš šacho Timūro sūnų. Gimė 1785 m. Po Timūro mirties 1793 m. prasidėjo jo sūnų tarpusavio kovos dėl sosto. 1803 m. iš valdžios buvo nuverstas Machmūdas ir Šudža tapo nauju šachu. Jį rėmė gilzajai ir Kabulo persiškos kultūros gyventojai. Šudža nesėkmingai bandė vienyti šalį. Jis vedė žmoną iš galingos Barakzajų genties. Bijodamas galimos prancūzų remiamos Persijos invazijos jis kreipėsi pagalbos į britus. Pagal 1809 m. sudarytą Anglų-afganų sutartį Šudža sutarė priešintis prancūzų ir rusų remiamoms invazijoms, o britai pasižadėjo rengti karinius apmokymus ir padėti karo atveju. Šios sutarties Šudžai neteko laikytis, nes, kol jis Pešavare tarėsi su britais, atėjo žinia, kad Kabulą apsupo Machmūdo pajėgos. Šudžos kariuomenė buvo sumušta ir jam teko bėgti į Britų Indiją, kur jis 1815 m. prisiglaudė Ludhianoje. Po to jis pateko į sikhų nelaisvę ir 1830 m. buvo išpirktas už 186 karatų deimantą iš Randžito Singho.

1826 m. Dostas Muhamedas Afganistane pradėjo Barakzajų dinastiją. Šudža įtikino maharadžą Randžitą Singhą paremti jį kovoje dėl sosto, o mainais pažadėjo atiduoti Pešavarą sikhams. 1834 m. jie išžygiavo su dviem armijomis. Randžitas Singhas atakavo ir užėmė Pešavarą, tačiau Šudžos pajėgos patyrė pralaimėjimą prie Kandaharo nuo Dosto Muhamedo kariuomenės. Po to Dostas Muhamedas, norėdamas susigrąžinti Pešavaro kontrolę, kreipėsi pagalbos į rusus. Tai kėlė pavojų britų interesams. Jie kartu su Randžitu Singhu ir Šudža sudarė sąjungą karui prieš Dostą. 1839 m. 38 tūkst. britų-indų kariuomenė su Šudžos rėmėjais įsiveržė į Afganistaną, prasidėjo Pirmasis anglų-afganų karas. Jie užėmė Kabulą, 1840 m. Dostas Muhamedas buvo paimtas į nelaisvę ir perkeltas į Britų Indiją. Britai patvirtino emyru Šudžą ir paliko 16 tūkst. kariuomenės garnizoną jo valdžiai paremti. Tuo metu afganai, vedami Dosto sūnaus Muhamedo Akbaro, kovojo prieš britus, naikino tiekimo grandinę. Vietos gentys negalėjo pakęsti nei svetimšalių, nei jų primesto valdovo Šudžos valdžios. Negalėdamas išsilaikyti Kabule 1842 m. sausį britų generolas Viljamas Elfinstonas susitarė su sukilėliais, kad jam būtų leista atsitraukti, tačiau išžygiavusi kariuomenė buvo užpulta ir išžudyta. Šudža liko Kabule užsibarikadavęs tvirtovėje ir bandė nuteikti gentis prieš Dostą Muhamedą, tačiau 1842 m. balandžio 5 d. buvo nužudytas. Jo sūnus Fathas Džangas skelbėsi karaliumi, bet pasitraukė palikęs kitą brolį Šahpūrą Kabulo valdytoju, kuris 1842 m. perdavė valdžią grįžusiam Dostui Muhamedui.

Šaltiniai
---------

* Afghanistan at War: From the 18th-Century Durrani Dynasty to the 21st Century. 2017, p. 149
* Enciklopedija Iranica
* Enciklopedija Britannica
Derby della Capitale| Romos derbis |
|   |
| Miestas ar regionas | Roma |
| Komandos | AS RomaSS Lazio |
| Pirmas susitikimas | 1929 m. gruodžio 8 d.Lazio 0–1 Roma |
| Žaistos rungtynės | 188 |
| Daugiausiai pergalių | Roma (71) |
| Daugiausiai rungtynių sužaidęs žaidėjas | Francesco Totti (44) |
| Daugiausiai įvarčių pelnęs žaidėjas | Dino da CostaFrancesco Totti (po 11 oficialiose rungtynėse) |
| Paskutinės rungtynės | **Lazio** 3–0 RomaSerie A2019 m. kovo 2 d. |
| Didžiausia pergalė | **Roma** 5–0 LazioSerie A1933 m. lapkričio 1 d. |

**Derby della Capitale** (*sostinės derbis*) – futbolo derbis tarp dviejų pagrindinių Italijos sostinės Romos komandų – AS Roma ir SS Lazio. Komandos žaidžia Romos olimpiniame stadione.

Roma klubas buvo įkurtas 1927 m. sujungus tris sostinės komandas – Roman, SS Alba-Audace Roma ir Fortitudo-Pro Roma S.G.S. Ši idėja kilo Italijos fašistų lyderiui Benito Mussolini, kuris norėjo Romoje įkurti stiprią sporto komandą, kuri galėtų konkuruoti su šiaurės Italijos komandomis. Dėka fašistų generolo Giorgio Vaccaro Lazio buvo vienintelis sostinės klubas, sugebėjęs pasipriešinti komandų sujungimui. Tokiu būdu tarp šių komandų ir aistruolių nuo ankstyvų laikų yra didžiulė konkurencija.

Romos olimpiniame stadione Lazio aistruoliai visada įsikuria šiaurinėje stadiono dalyje (*Curva Nord*) , o Roma aistruoliai – pietinėje (*Curva Sud*).

Statistika
----------

*2019 m. kovo 2 d. duomenys*

|  | Rungtynės | Lazio pergalės | Lygiosios | Roma pergalės | Lazio įvarčiai | Roma įvarčiai |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Divisione Nazionale | 2 | 1 | 0 | 1 | 2 | 2 |
| Serie A | 150 | 38 | 58 | 54 | 146 | 189 |
| Coppa Italia | 20 | 7 | 3 | 10 | 21 | 24 |
| **Oficialios rungtynės** | **172** | **46** | **61** | **65** | **169** | **215** |
| Campionato Romano | 4 | 1 | 2 | 1 | 3 | 2 |
| Draugiškos | 4 | 2 | 1 | 1 | 10 | 9 |
| Kitos rungtynės | 8 | 4 | 0 | 4 | 9 | 11 |
| **Iš viso** | **188** | **53** | **64** | **71** | **191** | **237** |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Football First 11: Do or die derbies
Klemensas Bagdonavičius
**Klemensas Bagdonavičius** (1921 m. birželio 4 d. Šaukėnuose, Šiaulių apskr. – 1996 m. gruodžio 8 d. Bricke, New Jersyje – JAV) – vargonininkas ir chorvedys.

Biografija
----------

Būdamas 14 metų pradėjo mokytis vargonuoti pas Luokės vargonininką, vėliau – pas Varnių vargonininką. 1939 m. pradėjo dirbti Užvenčio parapijos (Kelmės r.) vargonininko padėjėju, o nuo 1940 m. talkino Tauragės bažnyčios vargonininkui. 1941 m. savarankiškai vargonininkavo Žygaičiuose, kur subūrė ir didelį chorą. 1942 m. įstojo į Šiaulių muzikos mokyklos vargonų klasę, dainavo miesto operetės chore. 1944 m. pasitraukęs į Vokietiją – Štutgartą, muzikos studijas tęsė Staatle. Aukštojoje muzikos mokykloje suorganizavo lietuvių studentų bažnytinį chorą. 1948 m. emigravo į Kanadą, kur dirbo aukso kasyklose, ten taip pat subūrė didelį vyrų chorą, kuris pamaldų metu giedodavo bažnyčioje. 1949 m. pradėjo vargonininkauti Aušros Vartų lietuvių parapijoje Hamiltone, OH, o vėliau perėjo į Šiluvos Dievo Motinos parapiją Londone, OH. Visur vadovavo ir bažnytiniams chorams.

1951 m. atvykęs į JAV, K. Bagdonavičius apsigyveno Brooklyne, NY, dirbo fabrike ir talkino P. Dulkei (savo uošviui) vargonininkaudamas. 1955 m. persikėlė į Newarka, NJ, ir daug metų vargonininkavo Švč. Trejybės lietuvių parapijoje. Atnaujino bažnyčios vargonus, išugdė didelį, skambų chorą, kurį išmokė daug religinių kūrinių ir dainų. Chorą parengė parapijos 50-mečio jubiliejui ir buvo apdovanotas Vargonininkų ir kitų muzikų sąjungos auksiniu ženklu. Su choru dalyvavo lietuvių dainų šventėse ir kituose tautiniuose renginiuose. Buvo aktyvus ALRK Vargonininkų sąjungos ir Vajomingo Klonio provincijos narys, vargonininkų sąjungos ir žurnalo „Muzikos žinios", dainų ir giesmių leidybos rėmėjas. Jo žmona Ona Bagdonavičienė buvo veikli choristė ir lietuvybės rėmėja.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.