recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Aleksandra Korewa** |
| --- |
| Gimė | 1926 m. birželio 3 d.Kaunas, Lietuva |
| Mirė | 2014 m. kovo 5 d. (87 metai)Stokholmas, Švedija |
| Tėvas | Czesław Korewa |
| Motina | Lidia Ożarowska |
|  |
| Veikla | režisierė |

**Aleksandra Koreva** (1926 m. birželio 3 d. Kaune – 2014 m. kovo 5 d. Stokholme, Švedija) – rezistentė, teatro ir kino filmų režisierė.

Biografija
----------

Gimė 1926 m. birželio 3 d. Kaune, dvarininkų Česlavo Korevos ir Lidijos Ožarovskos šeimoje. Per II pasaulinį karą priklausė Armijai Krajovai, dalyvavo Varšuvos sukilime, 1944 m. rugsėjo 21 m. buvo sužeista, buvo uždaryta į Aušvico koncentracijos stovyklą. Po karo studijavo režisūrą Varšuvos aukštojoje teatro mokykloje. 1952 m. suimta ir apkaltinta šnipinėjimu, 1957 m. paleista iš kalėjimo. 1971 m. baigė filosofijos studijas Varšuvos universitete. 1960-1968 m. dirbo Lenkijos filmų studijoje. 1973 m. dirbo Lenkijos Radijo teatro režisiere. Dalyvavo antikomunistinėje pogrindinėje veikloje, platino nelegalią spaudą, dažnai buvo tardoma saugumo tarnybų. Aktyviai dalyvavo Solidarumo judėjime. Nuo 1999 m. gyveno pas dukrą Stokholme, kur ir mirė 2014 m. kovo 5 d. palaidota Povonzkų kapinėse.

* Kapas Povonzkų kapinėseKapas Povonzkų kapinėse

Nuorodos
--------

* Biografija (lenk.)
| **Aleksandras Alimovas** |
| --- |
| Gimė | 1933 m. kovo 19 d. (90 metų)Leningradas |
|  |
| Sritis | hidrobiologas |
|  |
| Išsilavinimas | biologijos mokslų daktaras |
| Alma mater | Leningrado universitetas |

**Aleksandras Alimovas** (rus. *Александр Федорович Алимов*, g. 1933 m. kovo 19 d. Leningradas) – Rusijos hidrobiologas, biologijos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1963 m. baigė Leningrado universitetą. 1977 m. biologijos mokslų daktaras, 2000 m. Rusijos mokslų akademijos tikrasis narys, 2002 m. Lietuvos mokslų akademijos užsienio narys. 

Nuo 1960 m. dirba Rusijos mokslų akademijos zoologijos institute, nuo 1987 m. Gėlųjų vandenų biologijos laboratorijos vadovas, 1995–2006 m. šio instituto direktorius; nuo 1995 m. profesorius.

Nuo 1994 m. Rusijos mokslų akademijos Biologijos skyriaus biuro narys, nuo 1995 m. Sankt Peterburgo mokslinio centro prezidiumo narys, Rusijos mokslų akademijos Hidrobiologų draugijos prezidentas, Gyvūnų apsaugos tarybos pirmininkas.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinių tyrimų pagrindinės kryptys – hidrobiontų ekologija, vandens ekosistemų produktyvumo teorija. Jo garbei 2004 m. pavadintas asteroidas *Alimov*. Paskelbė apie 230 mokslinių straipsnių.

Bibliografija
-------------

* Gėlavandenių dvigeldžių moliuskų funkcinė ekologija, 1981 m.
* Įvadas įprodukcinę hidrobiologiją, 1989 m.
* Vandens ekosistemų funkcionavimo teorijos elementai, 2000 m.
* Apie vandens ekosistemų funkcionavimo teoriją, 2003 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Kontrimavičius. *Aleksandras Alimovas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 704 psl.
| **Aleksandra Kiseliova** |
| --- |
|  |
| Gimimo vardas | Aleksanfra Kiseliova  Марина Пупенина |
| Visas vardas | Aleksanfra Kiseliova |
| Gimė | 2002 m. rugpjūčio 29 d. (20 metų)Aktau, Kazachstanas |
| Gyven. vieta | nežinoma |
| Tautybė | Rusė |
| Pilietybė |  Rusija |
|  |
| Sritis | Teatras, kinas, TV |
| Pareigos | Aktorė , Šokėja, modelis |

**Aleksanfra Kiseliova** (rus. *Алекса́ндра Алекса́ндровна Киселёва*, g. 2002 m. rugpjūčio 29 d. Aktau) – Rusijos šokėja, aktorė, modelis.

Biografija
----------

Gimė 2002 m. rugsėjo 29 d. Aktau mieste (Kazachstanas), o 2003 m. jos šeima persikėlė į Maskvą.

Nuo šešerių metų domėjosi šokiais. Dalyvavo atrankose, konkursuose. 2015 m. tapo „Vogue Runway" kategorijos čempione tarptautiniame gatvės šokių festivalyje „StreetStar" Švedijoje. 2016 m. tame pačiame festivalyje gavo dar du čempionės titulus kategorijose „Vogue Old Way" ir „Vogue New Way". 

Sužavėtas Aleksandros pasirodymo švedų režisierius Henrikas Hemmerlindas 2016 m. sukūrė filmą „Voguerra", kuriame Kiseliova suvaidino save.

Nuo 2016 m. kaip modelis pasirodydavo reklamose, žurnaluose, dalyvavo garsių mados prekių ženklų pristatymuose. 2017 m. dalyvavo „Kenzo Parfums" reklamos projektuose ir „Kenzo World" šokio spektaklyje 64-ojo tarptautinio kūrybos festivalio „Kanų liūtai" nugalėtojų vaizdo klipų pristatyme.

2019 m. „Untitled Vogue Ball" vyko „Overall Russian Ballroom" apdovanojimų ceremonija, kurios metu Aleksandra Kiseliova buvo apdovanota „Bizarre OTY" nominacijoje – geriausi sceniniai įvaizdžiai Rusijos mados istorijoje.

2019 m. įstojo į Kino ir televizijos institutą (GITR), studijavo Žurnalistikos fakultete.

### Aktorės karjera

Aktorės karjera prasidėjo 2015 m. kai Jevgenijaus Kravčenkos režisuotoje dramoje „Tylos šokis" atliko pagrindinį – kurčios nebylios – vaidmenį. 

Netrukus nusifilmavo draminiame seriale „Mokytojai", kuriame suvaidino aukštą gimnazistę, bandančią išvengti atstumtosios statuso. 

Reikšmingiausi karjeros projektai buvo serialas „Varom" (pagrindinis vaidmuo), serialas „Krištolinis", internetinis serialas „#Fake\_News", pasakojantis apie pomėgius socialiniuose tinkluose ir šiuolaikinio jaunimo gyvenimo problemas. 2021 metais buvo paskelbta pilnametražio filmo „Oficialus" premjera, kurioje vieną pagrindinių vaidmenų atliko Kiseliova.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑

Nuorodos
--------

* Sasha Cool oficiali svetainė
* IMDB profilis
* kino-teatr.ru
* kinopoisk.ru
**Sinusų teorema** – trigonometrinė teorema, teigianti, kad plokščiojo trikampio kraštinių ilgių ir prieš jas esančių kampų sinusų santykis yra lygus.

Jei trikampio kraštinių ilgiai yra *a*, *b* ir *c*, o kampai priešingi šioms kraštinėms yra *A*, *B* ir *C*, tai sinusų teorema yra tokia:

{\displaystyle {\frac {a}{\sin A}}={\frac {b}{\sin B}}={\frac {c}{\sin C}}=2R}
čia *R* – apskritimo, apibrėžto apie tą trikampį, spindulys.

Paprastai sinusų teorema naudojama tada, kai žinomi du trikampio kampai ir bent vienos kraštinės ilgis arba žinomos dvi kraštinės ir vienas iš kampų.

Įrodymas
--------

Trikampis su kampais A, B, C
Tarkime trikampis ABC turi kraštinės *a*, *b* ir *c* bei kampus *A*, *B* ir *C.* Tegul *h* yra aukštinė, išvesta nuo kampo *C* iki kraštinės *c*. Tada:

{\displaystyle \sin A={\frac {h}{b}}}
{\displaystyle \sin B={\frac {h}{a}}}
Iš to seka

{\displaystyle h=b\,(\sin A)=a\,(\sin B)}
ir

{\displaystyle {\frac {a}{\sin A}}={\frac {b}{\sin B}}.}
Atliekant analogiškus veiksmus su aukštine tarp kampo *A* ir kraštinės *a*, gaunama:

{\displaystyle {\frac {b}{\sin B}}={\frac {c}{\sin C}}.}

Taip pat skaitykite
-------------------

* Trianguliacija
* Kosinusų teorema

Šaltiniai
---------

1. ↑  Sinusų teorema. Visuotinė lietuvių enciklopedija (tikrinta 2023-02-08).
| **Teodora Megalė Komnina** |
| --- |
| Komninų dinastija |
| Visas vardas | Theodōra Megalē Komnēnē |
| Gimė | iki 1253 m.Trapezundas |
| Mirė | po 1285 m. |
| Tėvas | Manuilas I Megas Komninas |
| Motina | Rusudan iš Gruzijos |
| Trapezundo imperatorė |
| Valdė | 1284-1285 m. |
| Pirmtakas | Jonas II Megas Komninas |
| Įpėdinis | Jonas II Megas Komninas |

**Teodora Megalė Komnina** (gr. Θεοδώρα Μεγάλη Κομνηνή, *Theodōra Megalē Komnēnē*, g. iki 1253 m. Trapezundas – m. po 1285 m.) – Komninų dinastijos Trapezundo imperatorė, valdė 1284 – 1285 m.

Teodora buvo Trapezundo imperatoriaus Manuilo I ir jo antrosios žmonos Rusudan iš Gruzijos, Gruzijos (Imeretijos) karaliaus Dovydo VI, dukra.

1284 m. Teodora, palaikoma Gruzijos Imeretijos karaliaus Dovydo VI ir pasinaudojusi, kada imperatoriaus nebuvo šalyje, įvykdė perversmą ir perėmė Trapezundo imperijos sostą iš savo brolio Jono II. Jos valdymas tesėsi tik apie metus, bet to užteko, kad būtų nukaldintos ir į apyvartą išleistos monetos su jos atvaizdu. Iš Konstantinopolio grįžęs Jonas II susigrąžino valdžią ir toliau valdė šalį apie dvylika metų.

Manoma, kad po pralaimėjimo, Teodora pasišventė į vienuoles.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Teodora Megalė Komnina
2. ↑  Bizantijos imperija, Teodora Megalė Komnina[neveikianti nuoroda] **(**rus.**)**

Nuorodos
--------

* Rytų literatūra, Trapezundo kronika **(**rus.**)**

|  |
| --- |
| Teodora Megalė Komnina **Komninų dinastija****Gimė:** iki 1253 m.  **Mirė:** po 1285 m.  |
| Karališkieji titulai |
| Prieš tai:**Jonas II Megas Komninas** | **Trapezundo imperatorė**1284 – 1285 m. | Po to:**Jonas II Megas Komninas** |
| Tenžė |
| --- |
|  Tenžė ties Pryšmančiais |
| **Ilgis** | 20 km |
| **Baseino plotas** | 50 km² |
| **Vidutinis debitas** | 0,58 m³/s |
| **Ištakos** | Darbėnų seniūnija |
| **Žiotys** | Akmena |
| **Šalys** | Lietuva |

**Tenžė** – upė vakarų Lietuvoje, Kretingos rajone; Akmenos (Dangės) dešinysis intakas. Prasideda 3 km į pietus nuo Darbėnų, šalia Pasertupio kaimo. Teka pietų kryptimi, lygumomis. Įteka į Akmeną 27 km nuo jos žiočių, 4 km į pietus nuo Kretingos.

Upės slėnis daug kur supelkėjęs, susidariusi Tenžės pelkė. Vidutinis nuolydis 146 cm/km. Prie upės yra Daubėnų, Pryšmančių kaimai. Išskyrus trumpą atkarpą Daubėnų sodų bendrijoje, upės vaga ištiesinta ir kanalizuota.

Manoma, kad upėvardis yra tarmybė iš *\*Tęžė*, o dabartinėje lytyje išlaikytas pirminis pavadinimas su nepakitusiu dvibalsiu. Jis siejamas su *težti* (*tęžta, težo*; „tižti, šlapti").

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Tenžė*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 309
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.

Tenžė ties Pryšmančiais
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

1958 m. SSRS pagamintas teodolitas
**Teodolitas** – kampų matavimo prietaisas. Juo vietovėje matuojami arba atidedami horizontalieji ir vertikalieji kampai, bei tolimačiu pagal matuoklę nustatomi atstumai.

Istorija
--------

Pirmą kartą prietaisas teodolitas paminėtas 1571 m. Leonard Digges knygoje "Pantometria". Knygoje aprašomas prietaisas turėjo padalomis sudalintą horizontalų skritulį, pritvirtintą ant vertikalaus strypo kartu su vertikaliu sugraduotu pusskrituliu. Kampai buvo atskaitomi panaudojant du pritvirtintus taikiklius, kuriais buvo nutaikoma į matuojamą objektą ir atskaitant atskaitą ties padala, prie kurios atsiduria taikiklis.

1782 m. Jesse Ramsden sukūrė teodolitą, kurį pavadino didžiuoju teodolitu (Great Theodolite), kurio horizontalusis skritulys buvo 0,91 m. skersmens, o svoris – 90 kg. Prietaisas turėjo 6 mikrometrus, kuriais naudojantis atskaitymo tikslumas padidėjo iki 1".

Konstrukcija ir veikimo principas
---------------------------------

Pagrindinės teodolito dalys tai vertikalusis ir horizontalusis skrituliai su limbais, kuriuose gaunama matuojamojo kampo projekcija ir atskaičiuojamos jį sudarančios kryptys.

Šaltiniai
---------

* Lauryna Šiaudinytė, Baigiamasis magistro darbas „TACHEOMETRO KAMPŲ MATAVIMO SISTEMŲ TYRIMAS", Vilnius, 2010
**Teodoras Ateistas** (iš Kirėnės, gr. Θεόδωρος ὁ ἄθεος, 340 – 250 m. pr. m. e.) – senovės graikų filosofas, kirėniečių mokyklos atstovas, gyvenęs maždaug 300 m. pr. m. e. Manė, kad gyvenimo tikslas yra patirti kiek galima daugiau malonumų ir vengti blogų emocijų. Vienas pirmųjų rašytiniuose šaltiniuose minimų ateistų.

Biografija
----------

Teodoras buvo Aristipo Jaunesniojo mokinys. Taip pat mokėsi pas daug kitų garsių to meto filosofų.

Yra žinoma, kad buvo ištremtas iš Kirėnės, tačiau priežastis neaiški. Apie jo tolimesnį gyvenimą išlikę tik antikinių rašytojų pasakotos anekdotų pobūdžio istorijos, iš kurių galima spręsti, kad gyveno Atėnuose, kur dėl kažkokių priežasčių beveik teko stoti prieš Areopago teismą. Vėliau Teodoras buvo išvytas ir iš Atėnų, gyveno Aleksandrijoje, dirbo Ptolemėjui. Ptolemėjo pasiųstas kaip ambasadorius į Lisimacho valdomą Makedoniją, įžeidė pastarąjį per daug atvirom pastabom. Pagrasintas nukryžiavimu, atsakė, kad „tokius grasinimus naudok tik savo pavaldiniams, nes Teodorui nesvarbu, ar jis pūva ore ar ant žemės". Šį jo atsakymą labai vertino ir citavo vėlesni rašytojai (Ciceronas, Seneka). Vėliau panašu kad jis vėl grįžo pas Ptolemėjų.

Taip pat rašoma, kad jis su mokiniais keliavo į Korintą, bet nėra tvirtai žinoma, kuriuo periodu tai vyko. Gali būti, kad dar tais laikais, kai gyveno Atėnuose.

Galiausiai Teodoras grįžo į Kirėnę, kur tikriausiai ir mirė.

Filosofija
----------

Teodoras buvo *teodoriečių* (Θεοδώρειοι) filosofinės mokyklos pradininkas. Jo filosofija išsivystė iš kirėniečių mokyklos. Pastaroji jau pati buvo gana ekstremali hedonizmo atšaka, o Teodoras ėjo dar toliau. Jis mokė, kad nėra nieko savaime blogo vagystėse, svetimavime ar šventvagystėse, kad visuomenės nuomonės susiformavimas apie šiuos dalykus kaip apie blogus atsirado tik riboti kvailiams. Buvo aršus ateistas, nors yra abejonių, ar Teodoras tikrai neigė bet kokius dievus apskritai, ar tik būtent tuometinių religijų dievus. Ateistu jį vadino Ciceronas, Diogenas Lercijus, Plutarchas, kai kurie krikščionių rašytojai. Kiti, pvz. Klemensas Aleksandrietis, rašė tik kad Teodoras atmetė tuometinę religiją ir jos dievus.

Yra žinoma, kad Teodoras parašė knygą „*Apie dievus*" (Περὶ Θεῶν), kuri, pasak Lercijaus, buvo šaltinis daugeliui Epikūro argumentų prieš dievų egzistavimą. Pati knyga iki mūsų dienų išlikusi nėra. Pasak Sudos, filosofas yra parašęs ir daugiau darbų apie savo filosofiją bei kitus dalykus.

Nuorodos
--------

* Diogeno Lercijaus „Žymių filosofų gyvenimai ir nuomonės" (ang.) Archyvuota kopija 2008-05-17 iš Wayback Machine projekto..
| **Teodora Miknevičienė** |
| --- |
| Gimė | 1909 m. liepos 1 d.Panevėžys |
| Mirė | 1982 m. liepos 20 d. (73 metai)Kaunas |
| Vaikai | Raimondas Miknevičius |
|  |
| Veikla | dailininkė keramikė |
| Partija | 1952 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1942 m. Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institutas |

**Teodora Slyvauskaitė-Miknevičienė** (1909 m. liepos 1 d. Panevėžyje – 1982 m. liepos 20 d. Kaune) – Lietuvos dailininkė keramikė.

Biografija
----------

Nuo 1932 m. (su pertraukomis) mokėsi Kauno meno mokykloje. 1942 m. baigė Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institutą.

1943–1945 m. dirbo mokytoja Ramygalos gimnazijoje. 1945–1951 m. dėstė Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute. 1951–1962 m. LSSR dailės instituto dėstytoja, 1951–1962 m. Keramikos katedros vedėja, nuo 1957 m. docentė.

Kūryba
------

Nuo 1944 m. dalyvavo parodose. Sukūrė buitinės ir dekoratyvinės keramikos: vazų („Jūratė", 1943 m.), vazelių („Vaikai", 1950 m.), skulptūrėlių („Žuvys", 1967 m.), lėkščių, kaukių, portretų („Sūnus", 1951 m.), dekoratyvinių indų, pano (bareljefas „Avių augintoja", 1951 m.), apipavidalino interjerų („Avininkystė" ir „Kiaulininkystė", Sąjunginė žemės ūkio paroda, Maskva, LSSR paviljonas, su Vaclovu Miknevičiumi, 1954 m.; „Kęstutis ir Birutė" Naujosios Akmenės cemento gamyklos kultūros rūmuose, 1958 m.).

Kūriniams būdingos plastiškos, aptakios formos, siužetinis arba ornamentinis dekoras, redukcinė glazūra. Jos kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lijana Šatavičiūtė. *Teodora Miknevičienė*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 82
2. ↑  Nijolė Žilinskienė. *Teodora Miknevičienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 87 psl.
Koordinatės: 55°21′21″ š. pl. 21°56′52″ r. ilg.﻿ / ﻿55.35583°š. pl. 21.94778°r. ilg.﻿ / 55.35583; 21.94778


| Krauleidiškės tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Šilutės rajonas) |
| Plotas | 0,213 km² |
| Kranto linijos ilgis | 4,05 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 1,2 m |
| Didžiausias gylis | 3,3 m |
| Įteka | Balčia, Krisla, 2 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Balčia |

**Krauleidiškės tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Šilutės rajone, 4 km į rytus nuo Vainuto. Sudarytas užtvenkus Balčios upę (Ežeruonos intakas) 11,1 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 1,76 km, plotis – 0,18 km. Altitudė 61 m. Krantai neaukšti, daugiausia apaugę medžiais ir krūmais. Tvenkinio šiaurvakarinis galas užpelkėjęs, šiauriau prasideda Vainuto-Kūtymų miškas. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. Į pietus įsikūrusi Balčių gyvenvietė.

Tvenkinys įrengtas 1973 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
Kalavijuočių ordino kryžius
Kalavijuočių ordino antspaudas
Kalavijuočių ordino riteris apie 1230 m.
**Kalavijuočių ordinas** – riterių ordinas, įkurtas 1202 m. Rygoje vokiečių vyskupo Alberto (1199-1229) iniciatyva. Ordino tikslas buvo ginklu skinti kelią krikščionybei etninėse šiaurės baltų ir finų (lyvių, estų) žemėse, nes ankstesnės taikios misijos ten baigėsi nesėkme. Pavadinimas kilęs nuo raudono kalavijo simbolio, žymėto ant balto riterių apsiausto. Oficialiai vadinosi *Kristaus kariuomenės broliais* (lot. *Fratres militiae Christi*). Juridiškai Ordinas buvo vyskupo vasalas.

Ekspansiją kalavijuočiai pradėjo išilgai Dauguvos ir Gaujos upių. Užgrobtąsias sritis vadino bendru *Livlando*, arba *Livonijos* vardu (nuo lyvių genties pavadinimo). Du trečdaliai užgrobtųjų žemių atitekdavo vyskupui, trečdalis – Ordinui. Ordino valdos buvo suskirstytos į mažesnes sritis, kurias valdė komtūrai, o komtūrijų atskiras pilis administravo fogtai. Magistrą rinkdavo iki gyvos galvos. Ordino broliai buvo karingi vienuoliai, prisiekę visą gyvenimą kovoti su nekrikštais ir ginti bažnyčią, taip pat laikytis trijų vienuoliškų principų: nesiekti turto, būti dori ir klusnūs. Jie buvo susiskirstę į riterius, kunigus ir patarnautojus (ginklanešius, amatininkus, tarnus). Iš pradžių gyveno pilyse, kur valgydavo prie bendro stalo, miegodavo bendrame kambaryje. Užgrobtųjų žemių gyventojų krikščioninimu nesirūpino, todėl faktiškai pavergtieji baltai ir finai tebebuvo pagonys.

Kalavijuočių ordinas padėjo pavergti lyvius (1207), šiaurės sėlius (1208), latgalius (iki 1230) ir pietų bei centrinius estus (1217). 1231 m. Ordinui pavyko įsigalėti Šiaurės ir Vidurio Kurše. Su danais ginčijosi dėl teisių į Šiaurės Estiją. Puldinėjo Lietuvą, iš pradžių pasitelkęs į sąjungininkus žiemgalius (1205, 1208). Tačiau vėliau, Ordinui įsigalėjus Rytų Žiemgaloje, prasidėjo jo kovos su žiemgaliais. Karas su lietuviais ir žemaičiais baigėsi pralaimėjimu kryžiaus žygyje į Lietuvą (Saulės mūšis, 1236), po kurio Ordinas nebeatsigavo ir nustojo egzistavęs kaip savarankiška organizacija. 1237 m. susijungė su Kryžiuočių ordinu ir tapo jo šaka (žr. Livonijos ordinas).

Išnašos
-------

1. ↑  Edvardas Gudavičius, „Lietuvos istorija", 1 tomas „Nuo seniausių laikų iki 1569 metų", Vilnius, 1999, 38 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kalavijuočių ordinas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Revizijos lapai iš Slavno kaimo (Tverės gubernija, 1763 m.)
**3-oji Rusijos imperijos gyventojų revizija** (rus. *3-я ревизия Российской империи*) vyko 1763 m. Iš viso buvo suskaičiuota 23,2 mln. gyventojų. Buvo surašomi ne tik vyrai, bet ir moterys, nors revizija neįtraukė dvarininkų, tarnautojų, dvasininkų luomų.

Revizija pradėta 1761 m. lapkričio 28 d. Rusijos carienės Jelizavetos įsaku. Įsake numatyta, kad revizija turinti įvykti per 5 mėnesius, tačiau ji užtruko, dėl to 1762 m. pavasarį nutarta ją nutraukti iki kito įsako, kurį 1763 m. vasario 13 d. pasirašė Jekaterina II su liepimu reviziją pabaigti iki 1763 m. gruodžio. Dėl vėlavimų revizija pratęsta iki 1764 m. rugsėjo, o vėliau ir iki 1765 m. sausio. Būtent 1765 m. III revizija ir pabaigta.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Народонаселение дореволюционной России - Учебное пособие (Пинаевский Д.И.) - Глава: §2. ревизский учет населения (xviii-первая половина xix вв.) онлайн
2. ↑  *Revizija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2021-08-07.
3. ↑  Пинаевский Д.И. Народонаселение дореволюционной России. // Учебное пособие.
| **Buteo buteo** |
| --- |
| Paprastasis suopis (Buteo buteo)Paprastasis suopis (*Buteo buteo*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Vanaginiai paukščiai  *( Accipitriformes)* |
| Šeima: | Vanaginiai  *( Accipitridae)* |
| Pošeimis: | Suopiai  *( Buteoninae)* |
| Gentis: | Tikrieji suopiai  *( Buteo)* |
| Rūšis: | Paprastasis suopis  *( Buteo buteo)* |

 |
| Binomas |
| ***Buteo buteo***Linnaeus, 1758 |

Suopio klyksmas
**Paprastasis suopis** (*Buteo buteo*) – vanaginių (*Accipitridae*) šeimos paukštis.

Išvaizda
--------

Viršutinė kūno pusė ruda. Uodega pilka, kartais ruda, su 8-12 skersinių siaurų juostelių ir platesne juosta gale. Apatinė kūno pusė gali būti tamsi, išmarginta balsvais ir rudais dryželiais arba balta su neryškiomis rudomis dėmėmis. Pastaibis neplunksnotas. Jaunikliai rudai pilkšvos spalvos.

Paplitimas
----------

Paplitęs Eurazijos vidutinėse platumose. Žiemoja Pietų Europoje, pietų ir rytų Afrikoje, pietų ir pietryčių Azijoje. 

Lietuvoje dažnas. Jų gausu Aukštaitijoje, Vidurio Lietuvoje (Kėdainių, Kaišiadorių rajonuose). Atskrenda kovo mėnesį, išskrenda spalį.

Elgsena
-------

Suopis peri įvairiuose miškuose: eglynuose, pušynuose, beržynuose, juodalksnynuose, drebulynuose. Renkasi tiek miško tankmę, tiek pavienius kirtimų medžius. Taip pat įsikuria ir nedideliuose gojuose, giraitėse. Lizdą krauna iš pušų, eglių, juodalksnių šakų. Dažnai pasinaudoja kitų paukščių lizdais. Kasmet perėti grįžta į tas pačias vietas. Deda 2-4 balsvus su dėmelėmis, dryžiais kiaušinius. Peri 31-34 dieną. Jaunikliai lizdą palieka po 42-48 dienų.

Mityba
------

Medžioja pamiškėse, pievose, aikštelėse, kitose atvirose vietose. Sklando ratais, stebėdamas grobį pakimba ore, paskui staigiai neria žemyn. Minta pelėnais, kurmiais, voverėmis, kirstukais, paukščiais (kėkštais, kikiliais, geniais, strazdais, įvairių paukščių jaunikliais), varliagyviais, ropliais. Trūkstant maisto jaunikliai užsiima kanibalizmu.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Paprastasis suopis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  „Lietuvos fauna": Paukščiai 1. Vilnius, „Mokslas", 1991 m.

Vikižodynas
| **Sarcosoma globosum**Apsauga: 0(Ex) - Išnykusi/tikėtinai išnykusi rūšis |
| --- |
| Paprastasis taukius(*Sarcosoma globosum* ) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Aukšliagrybūnai  *( Ascomycota)* |
| Klasė: | Aukšliagrybiai  *( Ascomycetes)* |
| Eilė: | Ausūniečiai  *( Pezizales)* |
| Šeima: | Taukiniai  *( Sarcosomataceae)* |
| Gentis: | Taukius  *( Sarcosoma)* |
| Rūšis: | Paprastasis taukius  *( Sarcosoma globosum)* |

 |
|  Index Fungorum |
| Binomas |
| ***Sarcosoma globosum***(Schmidel) Casp. 1891 |
| **Sinonimas** |
| 

|  |
| --- |
|  *Burcardia globosa*  Schmiedel. (1793) |
|  *Bulgaria globosa* (Schmied.) Fr. (1822) |
| *Sarcosoma globosum var. globosum*  (Schmidel) Casp. (1891) |
| *Sarcosoma globosum var. platydiscus* Casp. (1891) |
|  *Sarcosoma platydiscus*  (Casp.) Sacc. (1892) |

 |

**Paprastasis taukius** (*Sarcosoma globosum*) – taukinių šeimai priklausantis nevalgomas grybas. Šis grybas yra beveik išnykęs. Dėl to yra įtrauktas į Lietuvos raudonąją knygą. Paprastasis taukius yra labai retas ir nykstantis grybas visoje Europoje.

Išvaizda
--------

Paprastojo taukiaus vaizdas iš šono
Vaisiakūniai 3–8 cm skersmens, dažniausiai rutuliški, raukšlėti, rudi, vidus pilnas bespalvių, į alyvą panašių gleivių. Vaisiakūnio viršuje yra apvalus lėkštelės pavidalo, tamsiai rudos spalvos įdubimas. Tai vaisinė grybo dalis, kurioje statmeniškai išsidėstę aukšliai. Aukšliai cilindriški, 350–400x17–20 μm. Sporos elipsiškos, 25–28x9–11 μm.

Augavietė
---------

Auga miško paklotėje tarp spyglių ir samanų, dažniausiai brandžiuose eglynuose, jų pakraščiuose, kartkartėmis didelėmis grupėmis. Ilgą laiką buvo teigiama, kad retas grybas jau išnykęs. Lietuvoje nebuvo aptinkamas nuo 1960 iki 2008 metų. Per pastaruosius penkerius metus, Lietuvoje registruotos ne mažiau kaip penkios šio grybo radavietės. Vaisiakūniai išdygsta ne kasmet, esant nepalankioms sąlygoms grybiena gali neišauginti vaisiakūnių ir kelerius metus. Pasitaiko, kad po atodrėkių išdygsta ir gruodžio mėnesį.

Sezonas: žiemą lapkritis–gruodis, pavasarį kovas–gegužė

Nuorodos
--------

* Daug informacijos apie Lietuvoje augančius grybus
* Lietuvos raudonoji knyga


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Paprastasis taukius** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Šiaulių Šv. apaštalų Petro ir Povilo parapija** – viena iš Kauno stačiatikių dekanato parapijų, Šiauliuose. Parapijai priklauso Šiaulių Šv. apaštalų Petro ir Povilo cerkvė.

Istorija
--------

Iki 1841 metų Šiauliai neturėjo stačiatikių parapijos, miesto stačiatikiai priklausė Bazilionų parapijai, egzistavusiai nuo 1835 metų. Iki 1831 m. sukilimo ten veikė unitų vienuolynas, prie kurio buvo mokykla su 700 mokinių. 

Po sukilimo nuslopinimo, 1832 metais vienuolyno patalpos ir ten buvusi bažnyčia buvo perduotos stačiatikiams, ten ir buvo įkurta pirmoji parapija, kuri vegetavo labai vargana, mažai teturėdama tikinčiųjų. Pirmosios stačiatikių cerkvės Šiauliuose buvo laikinosios. Kadangi Šiauliuose stovėjo kariuomenės dalinių, gausėjo rusiškosios biurokratijos atmainų, perkelti parapiją iš mažo miestelio į Šiaulius buvo laiko klausimas. Iš pradžių nuo 1841 metų Šiauliuose veikė nedidelė namų cerkvė nuomojamose patalpose. Pradžioje – Josifo Larinskio, vėliau – Legeikos.

Pirmasis Šiaulių stačiatikių parapijos galva buvo I. Strachovičius, čia tarnavęs nuo 1841 m. iki 1860 metų. Po I pasaulinio karo parapijoje smarkiai sumažėjo stačiatikių. Žiauriojo M. Muravjovo-Koriko statyta cerkvė kaitino anuometines patriotines aistras. Iškilo poreikis ją iškeldinti iš centro, tačiau iki 1936 metų vyko teisminiai ginčai dėl teritorijos teisėtumo, perkėlimo lėšų, naujos vietos, kol buvo nutarta Šiaulių stačiatikių cerkvę perkelti į Šiaulių stačiatikių kapines. Cerkvė buvo nugriauta 1936 metais.
1937 m. parapijoje buvo 1832 tikintieji. 1947 m. sovietų valdžia parapiją įregistravo, 1957 m. joje buvo apie 600 tikinčiųjų. Sovietmetis kiek stabilizavo stačiatikių cerkvės lankytojų skaičių, nes pokario Šiauliuose, be rusų tautybės kariškių, gyveno jų šeimos nariai, mieste gaudavo butus atvykėliai iš kitų respublikų. Taip miestan atsikėlė negausus skaičius tikinčiųjų stačiatikių, kiek papildęs parapijiečių skaičių. Nuo 2009 m. parapijos kunigu paskirtas Oleg Štelman.

Šaltiniai
---------

1. ↑  V. Puronas apie Šiaulių stačiatikių cerkves

Literatūra
----------

* G. Szlewis, Православные храмы Литвы, Свято-Духов Монастыр, Vilnius 2006, ISBN 9986-559-62-6
| **Reinoldijus Šarkinas** |
| --- |
| Gimė | 1946 m. liepos 16 d. (76 metai)Toliūnai, Ukmergės rajonas |
|  |
| Veikla | Lietuvos bankininkas, ilgametis Lietuvos banko valdybos pirmininkas, buvęs politikas (LR finansų ministras ir viceministras) |
|  |
| Alma mater | 1968 m. Vilniaus universitetas |

**Reinoldijus Šarkinas** (g. 1946 m. liepos 16 d. Toliūnuose, Ukmergės rajonas) – Lietuvos bankininkas.

Biografija
----------

1953–1964 m. mokėsi Siesikų vidurinėje mokykloje. 1968 m. baigė Vilniaus universiteto Ekonomikos fakultetą.

1968–1972 m. Vilniaus buitinės chemijos gamyklos „Spindulys" inžinierius, „Lietuvos buitinės chemijos" susivienijimo vyresnysis inžinierius, Darbo ir darbo užmokesčio biuro viršininkas. 1972–1980 m. LSSR Švietimo ministerijos Planavimo ir finansų valdybos viršininko pavaduotojas, Buhalterinės apskaitos skyriaus viršininkas, Planavimo ir finansų valdybos viršininkas. 1980–1982 m. Kubos Švietimo ministerijos patarėjas finansų klausimais. 1983–1990 m. LSSR finansų ministerijos Kultūros ir sveikatos apsaugos finansavimo valdybos viršininko pavaduotojas, viršininkas, Biudžeto departamento direktorius. 1991–1995 m. LR finansų ministro pavaduotojas, ministerijos sekretorius.

1992–1995 m. Lietuvos banko valdybos narys. 1995–1996 m. LR finansų ministras. 1996–2011 m. Lietuvos banko valdybos pirmininkas.

Apdovanojimai
-------------

2003 m. apdovanotas Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Komandoro kryžiumi.

Šaltiniai
---------

* Lietuvos banko informacija Archyvuota kopija 2008-12-11 iš Wayback Machine projekto..
* IQ. 2011 Nr.1 (10), *Nuo Toliūnų iki Kubos*, p.26.

| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Eduardas Vilkelis** | **Lietuvos finansų ministras**1995 – 1996 | Po to:**Algimantas Križinauskas** |
| Prieš tai:**Kazys Ratkevičius** | **Lietuvos banko valdybos pirmininkas**1996 – 2011 | Po to:**Vitas Vasiliauskas** |
**Stanislava Aldona Gedvilaitė** (1935 m. gruodžio 26 d. Surviluose, Varnių valsčius – 2021 m. kovo 28 d.) – Lietuvos dailininkė tekstilininkė.

Biografija
----------

Baigė Telšių taikomosios dailės technikumą. 1958–1964 m. studijavo Lietuvos dailės institute, mokytojas Juozas Balčikonis. 1964–1990 m. dirbo Lentvario kilimų fabrike.

Kūryba
------

Kūrė gobelenus („Tėviškės laukai" I, II 1985 m. „Atodrėkis", „Ruduo" I–V, visi 1986 m. „Riba", „Aidas", abu 1988 m.), kilimų projektus pramoninei gamybai (juosteline, žakardine, siūtinę technika). Gobelenai išradingų kompozicijų ir faktūros, subtilių spalvų, pramoninės gamybos kilimai – su tradiciniais tautodailės ornamentais. Nuliejo akvarelių. Nuo 1965 m. dalyvavo parodose Lietuvoje (1988 m. individuali Vilniuje) ir užsienyje (Čekijoje, Didžiojoje Britanijoje, Lenkijoje, Rumunijoje, Rusijoje, Vokietijoje).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Netekome talentingos kilimų rašto kūrėjos *klevualeja.lt*
2. ↑  Danutė Jedzinskienė. *Stanislava Aldona Gedvilaitė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 481 psl.
|  |
| --- |
| Stanford Business School |
|   |
| Įkurtas | 1925 metais |
| Tipas | Privatus |
| Vieta | Kalifornija, JAV |
| Svetainė | gsb.stanford.edu |

**Stanfordo verslo mokykla** (angl. *Stanford Business School*) – Stanfordo universiteto verslo mokykla.

Studijų programos
-----------------

Šis universitetas siūlo prestižinę „Sloan" draugijos (angl. *Sloan Fellowship*) programą – 10 mėnesių verslo vadybos studijas vyresnio amžiaus specialistams, turintiems ne mažesnę kaip 10 metų vadovavimo patirtį. Kaip ir kitos panašios įstaigos, be to, ji dar siūlo verslo vadybos magistro (angl. *Master of Business Administration, MBA*) ir doktorontūros (angl. *PhD in Business Administration)* studijų programas.

Reputacija
----------

2011 m. ši mokykla išrinkta, kaip ketvirta geriausia pasaulyje, vertinant MBA studijų programą. Baigusieji Stanfordo verslo mokykla vidutiniškai uždirba daugiausiai – 183 260 JAV dolerių per metus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Financial Times – Global MBA Rankings 2011 Archyvuota kopija 2011-12-08 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Financial Times' Global MBA Rankings 2011 Archyvuota kopija 2011-12-08 iš Wayback Machine projekto.
**Vaclovas Šilkaitis** (1924 m. balandžio 19 d. Deveikiškiuose, Kėdainių raj. – 2016 m. gruodžio 18 d. Kaune) – muzikos mokytojas, chorvedys, vargonininkas.

Biografija
----------

Pirmasis muzikos mokytojas buvo vargonininkas tėvas. 1946–1949 m. Kauno konservatorijoje mokėsi griežti vargonais (dėst. Nikodemo Martinonio klasė) ir dainuoti (dėst. Juozo Babravičiaus klasė). 1954–1957 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno Juozo Gruodžio muzikos mokykloje (dėst. N. Martinonis).

1955–1987 m. Kauno 12-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų bei vokalinių ansamblių vadovas. Suorganizavo 100 dalyvių merginų chorą, o 1961 m. – ir vaikinų.

1965 m. abu chorus sujungė ir sudarė 100 dalyvių mišrųjį chorą. Kolektyvas pajėgė atlikti sudėtingesnius lietuvių ir užsienio kompozitorių kūrinius, dalyvavo Kauno miesto ir 1977 m. respublikinėje moksleivių dainų šventėje. 1976 m. „Dainų dainelės" konkurse gražiai pasirodė berniukų vokalinis ansamblis. Chorai ir vokaliniai ansambliai koncertavo Vilniaus, Rygos, Bresto, Minsko ir Leningrado 12-osiose vidurinėse mokyklose.

1964 m. I respublikinei moksleivių dainų šventei parengė Linkuvos aštuonmetės mokyklos jaunių chorą. 1960–1962 m. vadovavo savo suorganizuotam berniukų chorui prie Kauno radiofono.

Be pedagoginės veiklos, nuolat vadovavo ir suaugusiųjų chorams: 1954–1965 m. – Kauno „Pergalės" gamyklos vyrų chorui, 1959–1962 m. buvo Kauno valstybinio vokalinio ansamblio chormeisteris, 1964–1973 m. – Kazlų Rūdos kultūros namų mišriojo choro vadovas – kolektyvą parengė 1970 m. respublikinei dainų šventei, nuo 1967 m. – Kauno santechninių dirbinių gamyklos vyrų choro vadovas – paruošė 1970 m. ir 1975 m. respublikinėms dainų šventėms, nuo 1974 m. – Kauno siuvimo fabriko moterų choro vadovas – parengė 1975 ir 1980 m. respublikinėms dainų šventėms. Nuo 1986 m. Karmėlavos Šv. Onos bažnyčios vargonininkas, vaikų ir suaugusiųjų mišriojo choro vadovas.

V. Šilkaitis – Kauno miesto ir rajono bei Marijampolės rajono dainų švenčių dirigentas, 1968 m. Kauno miesto moksleivių dainų šventės vyr. dirigentas, dirigavo Rygos, Jūrmalos, Tartu ir Leningrado moksleivių chorų sąskrydžiuose ir dainų šventėse. 1961–1968 m. buvo Kauno miesto muzikos mokymo metodinės komisijos pirmininkas.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Vadajus*Ouaddaï* |
| --- |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC) |
|  |
| **Valstybė** | Čado vėliava Čadas |
| **Administracinis centras** | Abešė |
| **Departamentai** | 3 |
| **Subprefektūros** | 16 |
|  |
| **Gyventojų** (2009) | 731 679 |
| **Plotas** | 76 240 km² |
| **Tankumas** (2009) | 10 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | TD-OD |

**Vadajaus regionas** (pranc. *Région du Ouaddaï*, arab. منطقة وداي = *Minṭaqâtu Waddāy*) – administracinis regionas Čado rytinėje dalyje. Rytuose turi sieną su Sudanu. Administracinis centras – Abešė.

2008 m. iš pietinės Vadajaus regiono dalies sudarytas Silos regionas. Regionas yra iš dalies Darfūro kultūriniame regione, seniau čia gyvavo Vadajaus valstybė.

Geografija
----------

Regionas yra Sahelio gamtinėje srityje. Iškilusi Vadajaus aukštumų sritis. Yra keletas vadžių (Batos, Bilėjos, Rimės).

Gyventojai
----------

Regionas priklauso Darfūro (Vadajaus) kultūrinei zonai. Jame gyvena Nilo-Sacharos (mabų grupės) kalbomis kalbančios etninės grupės: mabai, tamai, masalitai, amdangai, mararitai, asangoriai, kendedžiai, surbachaliai, marfai, karangai. Yra bagarų (arabų). Nuo XVI a. teritorijas kontroliavo Vadajaus sultonatas, kuriame mabai buvo valdančioji etninė grupė.

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Vadajaus regionas padalintas į 3 departamentus (skliaustuose – administracinis centras):

* Abdi departamentas (Abdi)
* Asunghos departamentas (Adrė)
* Varos departamentas (Abešė)

|  |  |
| --- | --- |
|  **Čado regionai** |  |
| Bata | Bahr El Gazelis | Borku | Enedis | Ežerų | Gera | Hadžeras-Lamisas | Kanemas | Mandulas | Ndžamena | Rytų Logonė | Rytų Majo Kebis | Salamatas | Sila | Šaris–Bagirmis | Tandžilė | Tibestis | Vadajus | Vadi Fira | Vakarų Logonė | Vakarų Majo Kebis | Vidurio Šaris |
Koordinatės: 55°37′49.33″ š. pl. 24°6′57.6″ r. ilg.﻿ / ﻿55.6303694°š. pl. 24.116000°r. ilg.﻿ / 55.6303694; 24.116000

|  Vadaktėlių šv. Jono Nepomuko bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Panevėžio |
| **Dekanatas** | Panevėžio-Krekenavos |
| **Savivaldybė** | Panevėžio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Vadaktėliai |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1910 m. |

**Vadaktėlių šv. Jono Nepomuko bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Vadaktėlių kaime, 7 km į pietus nuo Naujamiesčio, Nevėžio dešiniajame krante. Turi neogotikos ir liaudies architektūros bruožų.

Pietinis šonas
Galinė dalis

Istorija
--------

Dokumentuose minima 1773 m. remontuota Vadaktėlių koplyčia. Manoma, jog jos fundatorius buvo Kuršo kunigaikštis Petras Bironas. Centrinis bažnyčios altorius padarytas 1773–1880 metais. Vadaktėlių dvaro savininkai Izabelė ir Ivonas Kopanskiai koplyčią 1880 m. suremontavo. Ją 1881 m. gegužės 17 d. konsekravo pavyskupis Aleksandras Beresnevičius. Izabelė Kopanskienė bažnyčiai dovanojo 8,5 dešimtinės žemės, skyrė 160 rb per metus, prievolių.

1902–1905 m. Vadaktėlių kuratas buvo kunigas Juozas Tumas-Vaižgantas. Kunigo Aleksandro Garnevičiaus rūpesčiu 1910 m. bažnyčiai pristatyti bokštai, ji suremontuota. 1930 m. įsteigta parapija. Po Antrojo pasaulinio karo klebonas Gediminas Ignas Blynas (1917–1981) suremontavo bažnyčią, subūrė parapijos chorą, rūpinosi vaikų katekizacija.

1956 m. iš Sibiro grįžęs klebonas Alfonsas Kadžius pats išdažė bažnyčią.

Architektūra
------------

Bažnyčia turi neogotikos (bokštuose) ir liaudies architektūros bruožų, stačiakampio plano, su trisiene apside, dvibokštė, su bokšteliu. Vienanavė. Šventorius apsodintas gyvatvore. Jame yra kapinės. Interjere yra 1725 metais nuliedintas varpas, ir XVIII amžiaus pabaigoje tapytas kunigaikščio P. Birono portretas, ir to paties šimtmečio krikštykla, dvi drožėjo V. Svirskio skulptūros – „Šventas Petras" ir „Šventas Povilas".

Nuorodos
--------

* Vadaktėlių parapija Archyvuota kopija 2008-05-05 iš Wayback Machine projekto.
* Vadaktėlių bažnyčią saugos valstybė, Panevėžio balsas, 2007.02.06 Archyvuota kopija 2016-04-06 iš Wayback Machine projekto.
| Vadakstis |
| --- |
|  Vadakstis netoli žiočių |
| **Ilgis** | 82,2 km |
| **Baseino plotas** | 1239,6 km² |
| **Vidutinis debitas** | 8,9 m³/s |
| **Ištakos** | Aucės apylinkės |
| **Žiotys** | Venta |
| **Šalys** | Lietuva, Latvija |
|  |
|  **Vikiteka** | Vadakstis |

**Vadakstis** (latv. *Vadakste*) – upė, Lietuvoje ir Latvijoje; dešinysis Ventos intakas. Prasideda Latvijoje, Duobelės savivaldybėje, į šiaurės rytus nuo Aucės. Teka į pietvakarius ~30 km Latvijos teritorija, toliau 53,8 km upė rangosi į vakarus Latvijos–Lietuvos valstybine siena (Akmenės ir Mažeikių raj. – Lietuvoje; Duobelės ir Saldaus sav. – Latvijoje). Ties Leckava įteka į Ventą (186 km nuo jos žiočių).

775 km² Vadaksties baseino priklauso Latvijai, likusi dalis – Lietuvai.

Intakai:

* kairieji: Miežupis, Agluona, Ašva;
* dešinieji: Lyguotnė, Avyknė, Kraukupė, Alkšniupė, Ežerupė, Sustė, Pestilė.

Upės vagos vidutinis nuolydis – 73 cm/km. 42 km nuo žiočių upės slėnyje įrengtas 98 ha Klykolių tvenkinys.

Gyvenvietės prie Vadaksties: Priedula, Vadakstis, Ruba, Ežerė (Latvija), Klykoliai, Laižuva, Buknaičiai, Leckava (Lietuva).

Upėvardis kildinamas nuo žodžio *vadaksnis* („upės įlanka tik per potvynius susijungianti su upe, užlaja").

Nuorodos
--------

1. ↑  *Vadakstis*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 404
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 358

* Vadaksties duburiai kraštotyrininko Žanio Skudros nuotraukose

* Deš. pusėje Vadakstis įteka į Ventą. Čia eina Lietuvos–Latvijos valst. siena, Mažeikių raj. Reivyčių sen. 2 km į šiaurę nuo Leckavos.
* Vadakstis teka Lietuvos–Latvijos siena
**Vaclovas Šimkus** (1908 m. kovo 12 d. Užpelkių k. (Tytuvėnų valsč. Raseinių apskr.)) – 1993 m. sausio 3 d. Kanberoje (Australija) – muzikos pedagogas ir chorvedys.

Biografija
----------

Mokydamasis dainavo chore ir dalyvavo 1924 m. I visos Lietuvos dainų šventėje Kaune. 1927 m. baigė Šiaulių mokytojų seminariją, mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje ir vadovavo Klaipėdos krašto Giedotojų draugijos chorams Pagėgiuose, Katyčiuose, Natkiškiuose, Vilkyškiuose ir kitur.
Atlikęs karinę tarnybą, 1931 m. apsigyveno Pagėgiuose, dirbo muitinėje ir vadovavo Giedotojų draugijos chorams, suorganizavo 35 dalyvių vyrų chorą.

1939 m. vokiečiams okupavus Klaipėdos kraštą, pasitraukė į Tauragę, kur dirbo muitinėje ir dėstė muziką gimnazijoje. Lietuvai atgavus Vilnių, perkeltas į Kauną, dirbo muitinės viršininku.

1940–1941 m. mokytojavo Vilkaviškio gimnazijoje ir kartu mokėsi dainuoti bei muzikos teorijos Kauno konservatorijoje. Persikėlęs į Vilnių, buvo „Lietūkio" elevatoriaus vedėjas ir kartu tęsė studijas muzikos mokykloje – baigė pedagogikos skyrių su sustiprinta chorvedyba ir muzikos teorija.

1944 m. pasitraukė į Vokietiją, ten vadovavo chorams lietuvių stovyklose, 1946 m. su Bronium Budriūnu suorganizavo lietuvių dainų šventę (dalyvavo 8 chorai – 400 dainininkų) ir buvo jungtinio choro dirigentas.

1949 m. emigravo į Australiją, Adelaidėje subūrė vyrų chorą, kurį 1951 m. pertvarkė į 50–60 dalyvių mišrųjį ir pavadino „Lithuania" vardu. Šiam kolektyvui vadovavo daug metų, išmokė per 100 įvairių kūrinių, surengė nemaža koncertų lietuvių kolonijose ir australams. Choro repertuare buvo liaudies ir originalios dainos, B. Budriūno kantatos „Tėviškės namai", „Lietuvos šviesos keliu" ir kt. Chorui talkino solistai P. Rūtenis, A. Binkevičiūtė-Gečiuvienė, G. Vasiliauskienė. Didesni koncertai surengti 1951, 1952, 1954, 1958 ir 1960 m. Kultūros dienų festivaliuose Sidnėjuje ir Melburne. Choras dalyvavo Australijos lietuvių dainų šventėse. Taip pat vadovavo Šv. Kazimiero lietuvių parapijos chorui Adelaidėje. 1969 m. persikėlęs į Kanberą, irgi vadovavo chorams.

Australijoje buvo viso lietuvių kultūrinio ir muzikinio gyvenimo organizatorius. 1961 ir 1962 m. – Lietuvių meno dienų bei dainų švenčių rengėjas ir dirigentas. Sukūrė apie 100 giesmių ir dainų. 1946 m. išleido 24 dainų rinkinį „Vyrų choro dainos", 1949 m. – 22 dainų rinkinį „Dainos mišriajam chorui". 1989 m. viešėjo Lietuvoje: Panevėžyje, Šiauliuose, Kelmėje, Tytuvėnuose, Klaipėdoje, Kaune ir Vilniuje. Domėjosi Lietuvos chorų pasiekimais, stebėjo moterų choro „Eglė" repeticiją, dalyvavo Juozo Naujalio gimimo 120-ųjų metinių minėjime koncerte.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Koordinatės: 55°39′15″ š. pl. 23°57′33″ r. ilg.﻿ / ﻿55.65417°š. pl. 23.95917°r. ilg.﻿ / 55.65417; 23.95917


| Vadaktų tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Radviliškio rajonas) |
| Plotas | 0,143 km² |
| Kranto linijos ilgis | 4,4 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 1,7 m |
| Didžiausias gylis | 3,5 m |
| Įteka | Vadaktis, 3 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Vadaktis |

**Vadaktų tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Radviliškio rajone, 4 km į pietus nuo Sidabravo. Sudarytas užtvenkus Vadakties upę (Nevėžio intakas) 14,5 km nuo jos žiočių. Tvenkinys netaisyklingos H raidės formos. Tvenkinio ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 1,28 km, plotis – iki 0,21 km. Altitudė 72,5 m. Krantai žemi, apaugę siauru medžių ir krūmų ruožu. Šiaurinės pakrantės dalyje stūkso miškelis, aplink tvenkinį plyti dirbami laukai. Šiaurrytine pakrante eina kelias  **3406**  Šeduvos g. st.–Vadaktai–Krekenava . Įsikūrę šie kaimai: Dauburaičiai, Rudeliai, Verpčiai. 

Tvenkinys įrengtas 1985 metais.

Šaltiniai
---------

1. ↑

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
| ***Maltos sakalas*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | The Maltese Falcon |
| Režisierius | John Huston |
| Prodiuseris (-iai) | Hal B. WallisHenry Blanke |
| Scenaristas (-ai) | John Huston |
| Vaidina | Humphrey BogartPeter LorreMary AstorSydney GreenstreetGladys GeorgeBarton MacLaneLee Patrick |
| Metai | 1941 |
| Žanras | Film noir |
| Trukmė | 101 min. |
| Kalba | anglų |
| Platintojas | Warner Bros. |
| **IMDb įrašas** |

**Maltos sakalas** (angl. *The Maltese Falconi*) – 1941 m. sukurtas kriminalinis filmas pagal to paties pavadinimo Dashiell Hammett romaną, vienlas pirmųjų film noir pavyzdių, debiutinis režisieriaus John Huston darbas. Kadangi juosta turėjo didžiulį pasisekimą, buvo planuojama kurtį tęsinį, tačiau tai neįvyko dėl aktorių užimtumo bei didelių režisieriaus reikalavimų. 1975 m. buvo sukurta komedija „Juodasis paukštis", kurioje pasakojami pagrindinio herojaus detektyvo Semo Speido sūnaus nuotykiai. 

1989 m. filmas buvo vienas pirmųjų, įtrauktų į Nacionalinį kino registrą. 

2013 m. aukcione už 4 mln. dolerių buvo parduota viena iš dviejų Maltos sakalo statulėlių, naudotų kuriant filmą.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

1941-ieji, San Franciskas. Ruta Vonderli kreipiasi į privatų detektyvą Semą Speidą, kad šis padėtų rasti jos seserį, pabėgusią iš namų su kažkokiu gangsteriu Terzibiu. Speido porininkas Mailzas Arčeris, susidomėjęs moterimi, sutinka padėti, tačiau tą patį vakarą randamas negyvas. Policija įtaria, kad tai galėjo būti Speido darbas, nes šiam dėmesį rodo velionio Arčerio žmona Iva, tačiau kol kas jo nesuima.

Speidas vėl susitinka su Ruta Vonderli, kuri pasisako iš tiesų esanti Bridžita O‘Šonesi ir prisipažįsta, kad iš dalies išgalvojo istoriją, mat Terzibis anksčiau buvo jos partneris ir greičiausiai jis nužudė Arčerį. 

Netrukus Speidą aplanko Džoelio Kairu prisistatęs vyras ir pasiūlo jam solidų atlygį už vertingos Maltos sakalo statulėlės radimą. Įtardamas, kad tai gali būti susiję su porininko nužudymu, Speidas priima pasiūlymą.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Humphrey Bogart – Semas Speidas
* Mary Astor – Ruta Vonderli / Bridžita O‘Šonesi
* Gladys George – Iva Arčer
* Peter Lorre – Džoelis Kairas
* Barton MacLane – leitenanatas Dandis
* Lee Patrick
* Sydney Greenstreet
* Ward Bond

Pagrindiniai apdovanojimai
--------------------------

* Oskaras (nominacija) – geriausias filmas, geriausias scenarijus, geriausias atrojo plano aktorius (S. Greenstreet)

Šaltiniai
---------

1. ↑  www.moderntimes.com
2. ↑  Статуэтка «Мальтийского сокола» из одноименного фильма продана за $4 млн — Газета. Ru
Koordinatės: 54°41′43″š. pl. 25°23′52″r. ilg.﻿ / ﻿54.695265°š. pl. 25.3976775°r. ilg.﻿ / 54.695265; 25.3976775

|  Vilniaus šv. apaštalų Petro ir Povilo cerkvė |
| --- |
|  |
| **Rusiškas pavadinimas** | Храм во имя первоверховных апостолов Петра и Павла |
| **Dekanatas** | Vilniaus |
| **Savivaldybė** | Vilniaus miestas |
| **Gyvenvietė** | Vilnius |
| **Adresas** | A. Kojelavičiaus g. 148 |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1908 m. |

**Vilniaus Šv. apaštalų Petro ir Povilo cerkvė** stovi Vilniuje, N. Vilnioje.

Istorija
--------

Cerkvė pastatyta 1908 m. Naujosios Vilnios mieste. Cerkvės statymo komitetui nuo 1903 m. vadovavo Vilniaus gubernatoriaus žmona Sofja Veriovkina, kuri rinko aukas ir pati prisidėjo savo įnašu. Kadangi pinigų neužteko akmeniniam statiniui, nuspręsta statyti medinę šventyklą. 1908 m. kovo 30 d. ji pašventinta.

1910 m. gautas Šv. sinodo leidimas statyti akmeninę cerkvę, 1914 m. buvo pašventinti jos pamatai, tačiau dėl karo perėjus prie taupymo politikos cerkvė nevisiškai pastatyta, o plytas išnešiojo vokiečiai parako gamyklai statyti. Nuo 1918 m. parapija priskirta Šv. Eufrosinijos cerkvei, o 1923–1933 m. – Skaisčiausios Dievo motinos cerkvei. XX a. 4-ajame dešimtmetyje F. Šipicos iniciatyva šventykla atgaivinta, pastatyta varpinė.

Fasadas
1947 m. sovietai įregistravo parapiją, joje buvo 350 tikinčiųjų. 1955 m. atliktas kapitalinis remontas, pastatyta nauja varpinė. Dabar prie cerkvės veikia sekmadienio suaugusiųjų mokykla.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vilniaus šv. apaštalų Petro ir Povilo cerkvė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Orthodoxy.ru Archyvuota kopija 2007-09-27 iš Wayback Machine projekto.