recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Čornomorskasukr. *Чорноморськ* |
| --- |
|              |
| *Obeliskas Čornomorske* |
|  |
| 

ČornomorskasČornomorskas

46°18′06.0″ š. pl. 30°39′25″ r. ilg.﻿ / ﻿46.301667°š. pl. 30.65694°r. ilg.﻿ / 46.301667; 30.65694﻿ (Čornomorskas)Koordinatės: 46°18′06.0″ š. pl. 30°39′25″ r. ilg.﻿ / ﻿46.301667°š. pl. 30.65694°r. ilg.﻿ / 46.301667; 30.65694﻿ (Čornomorskas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Ukrainos vėliava Ukraina |
| **Sritis** | Odesos sritis Odesos sritis |
| **Rajonas** | Čornomorsko rajonas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1952 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2015) | 59 851  |
|  |
|  **Vikiteka** | Čornomorskas |

**Čornomorskas** (ukr. *Чорноморськ*) – miestas pietinėje Ukrainoje, Odesos srities pietvakariuose, prie Juodosios jūros; Odesos priemiestis (30 km nuo Odesos centro). Rajono centras. Jūrų uostas, geležinkelio stotis.

Istorija
--------

Šioje vietoje buvo kaimas, kuris vadinosi **Bugovo** (*Бугово*) arba **Bugovo Hutorai** (*Буговы Хутора*). Taip pavadintas pirmojo gyventojo majoro Andrėjaus Bugos garbei.

Įkūrimo metais laikomi 1952 m. kai kaimas pavadintas **Iljičevsku** (*Ильичёвы Хутора / хутор Ильичёвка*).

Gyvenvietėje 1958 m. pastatytas naujas jūrų uostas.

Gyvenvietė labai sparčiai augo ir 1973 m. balandžio 12 d. buvo suteiktos miesto teisės.

Nuo 2016 m. vasario 18  d. miestas oficialiai vadinamas **Čornomorsku** (*Чорноморськ*). Dėl karo su Rusija visoje Ukrainoje vyko dekomunizacijos procesai. Kadangi Iljičius, tai bolševikų vado Lenino tėvavardis, todėl miestas buvo pavadintas Čornomorsku – „miestu prie Juodosios jūros".

Gyventojai
----------

2015 m. buvo 59 851 gyv. iš jų:

* ukrainiečiai – 66,5 proc.;
* rusai – 28,5 proc.
* kiti- 5 proc.

Sportas
-------

* FK Start (futbolas);

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 164
| Gvama |
| --- |
| Tiltas per Gvamos žemupį netoli Beleno Tiltas per Gvamos žemupį netoli Beleno |
| **Ilgis** |  ? km |
| **Baseino plotas** | 87 390 km² |
| **Vidutinis debitas** | 2192 m³/s |
| **Žiotys** | Para |
| **Šalys** | Brazilijos vėliava Brazilija |
|  |
|  **Vikiteka** | Gvama |

**Gvama** (port. *Rio Guamá*) – upė šiaurės rytų Brazilijoje, Paros valstijoje; Paros dešinysis intakas. Prasideda aukštumose valstijos pietryčiuose, į šiaurės rytus nuo Ipišuna do Paros. Vinguriuoja į šiaurę, vidurupyje pasuka į vakarus. Po santakos su Kapinu smarkiai išplatėja. Greta žiočių skaidosi į protakas, drauge su Akaros upe sudaro bendras žiotis ir ties Belenu įsilieja į Amazonės deltos šaką – Paros upę. Kitur nurodoma, kad Gvama yra dešinysis Kapino intakas.

Didžiausi intakai: Irituja, Kapinas (kairysis).

Gvamoje stebimas pororokos reiškinys. Laivuojama 160 km nuo žiočių.

Miestai prie Gvamos: Urenas, San Migel do Gvama, San Domingos do Kapinas, Bužaru, Belenas. Gvamos aukštupio baseine sudaryta Aukštutinės Gvamos indėnų teritorija (gyvena gvažai, kaaporai, tembiai).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Mapa físico del Estado del Pará, DNIT, 2009.
2. ↑  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.
3. ↑  Mapa Multimodal Pará, DNIT, 2013.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Sera dos Organoso nacionalinis parkas |
| --- |
| IUCN II kategorija (nacionalinis parkas) |
| „Dievo Piršto" kalnas „Dievo Piršto" kalnas |
| **Vieta:** | Brazilija, Rio de Žaneiras |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** | Petropolis |
| 

Žemėlapis rodantis Sera dos Organoso nacionalinis parkas vietą.Sera dos Organoso nacionalinis parkas

  |
| **Koordinatės:** | 22°26′0″ p. pl. 42°59′0″ v. ilg.﻿ / ﻿22.43333°š. pl. 42.98333°r. ilg.﻿ / 22.43333; 42.98333Koordinatės: 22°26′0″ p. pl. 42°59′0″ v. ilg.﻿ / ﻿22.43333°š. pl. 42.98333°r. ilg.﻿ / 22.43333; 42.98333 |
| **Plotas:** | 200,3 km² |
| **Įkurtas:** | 1939 m. |
| **Valdymas:** | ICMBio |
|  **Vikiteka:** | Sera dos Organoso nacionalinis parkas |

**Sera dos Organoso nacionalinis parkas** (port. *Parque Nacional da Serra dos Órgãos*) – saugoma gamtos teritorija pietryčių Brazilijoje, Rio de Žaneiro valstijoje, netoli Petropolio. Įkurtas 1939 m. ir apima 200,3 km².

Į parko teritoriją patenka Sera do Maro kalnų dalis, vadinama Organoso („vargonų") kalnagūbriu. Paviršius iškyla iki 2263 m (Pedra do Sino k.). Gausu vaizdingų uolų, viršukalnių ir kitų geologinių darinių. Vienas žymiausių parko objektų yra Dedo de Deušo („Dievo Piršto") kalnas (1692 m), primenantis ranką su į dangų nukreiptu rodomuoju pirštu. Kalnų šlaitai apaugę daugiausia tropiniais miškais. Teritorijoje užfiksuotos 462 paukščių, 82 žinduolių, 83 roplių, 102 varliagyvių rūšys. Iš retų gyvūnų pasitaiko pumų, jaguarų, žakutingų ir kt.

Sera dos Organoso nacionalinis parkas yra populiari pietryčių Brazilijos gyventojų poilsio, turizmo, kalnų sporto vieta.

* Kalnų upelisKalnų upelis
* Kraštovaizdis ties TerezopoliuKraštovaizdis ties Terezopoliu
* Kraštovaizdis ties GuapimirinuKraštovaizdis ties Guapimirinu
| **Cortinarius cinnamomeus** |
| --- |
| (*Cortinarius cinnamomeus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Nuosėdiniai  *( Cortinariceae)* |
| Gentis: | Nuosėdis  *( Cortinarius)* |
| Rūšis: | Cinamoninis nuosėdis  *( Cortinarius cinnamomeus)* |

 |
|  Index Fungorum |
| Binomas |
| ***Cortinarius cinnamomeus***(L.) Fr. 1838 |
| **Sinonimai** |
| 

|  |
| --- |
| *Agaricus cinnamomeus* L. |
| *Dermocybe cinnamomea* (L.) M.M. Moser |
| *Flammula cinnamomea* (L.) P. Kumm. |
| *Gomphos cinnamomeus* (L.) Kuntze |

 |

**Cinamoninis nuosėdis** (*Cortinarius cinnamomeus*) – nuosėdinių šeimos valgomas grybas. Jo nepatartina valgyti, nes šiek tiek nuodingas. Apsinuodijimo šiuo grybu požymis: virškinimo sutrikimai. Lietuvoje labai dažnas.

Išvaizda
--------

Grybo vaizdas iš apačios
Kepurėlė (1–8 cm skersmens) plona nemėsinga, iš pradžių iškili, vėliau paplokščia, su nežymiu gūbreliu, cinamono spalvos, žalsvai gelsvai ruda, violetiškai rudai geltona plaušuota. Kepurėlės kraštai kartais užsilenkę žemyn. Lakšteliai geltoni, oranžiškai rausvi. Žalsvai gelsvi, reti, priaugtiniai. Luobelė sausa, apžėlusi mažyčiais žvyneliais. Kotas (8–12 cm ilgio), 0,3-0,7 cm storio, cilindriškas, tiesus arba sulinkęs, apšepęs rudais plaušeliais, žalsvai gelsvas, apatinė dalis su rudo šydo liekanomis. Tramageltona, žalsvai gelsva, plona, minkšta, plaušinga, kartaus skonio. Sporos smulkiai gruoblėtos (jų masė rausvai ruda), 6,5-8x4-5 μm.

Augavietė
---------

Šis grybas dažniausiai sutinkamas mišriuosiuose miškuose, taip pat pelkėtose bei žolėtose vietose, pavieniui.

Literatūra
----------

* Etorė Bielis „Grybai", „Mūsų knyga", 2004 m, (123 psl) ISBN 9955-573-65-1

Nuorodos
--------

* Apie Lietuvoje augančius grybus


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Cinamoninis nuosėdis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Francis Aleksandras Baluodis** (latv. *Francis Aleksandrs Balodis*, 1882 m. rugpjūčio 7 d. Valmiera – 1947 m. rugpjūčio 8 d. Stokholmas) – latvių archeologas, Latvijos nacionalinės archeologijos mokyklos ir paminklosaugos principų kūrėjas.

Biografija
----------

Mokėsi Valmieros parapijos mokykloje, kurioje mokytojavo jo tėvas Voldemaras Baluodis. Vėliau lankė privačią E. Heinės mokyklą, baigė Rygos gimnaziją. 1902-1907 m. Tartu universitete studijavo teologiją, istoriją ir archeologiją, 1907-1910 m. studijavo Maskvos archeologijos institute, kur 1910 m. apgynė diplominį darbą iš latvių genčių IX a.-XIII a. materialinės istorijos. Paraleliai studijavo istoriją ir archeologiją Maskvos universitete. 1910–1912 m. Miuncheno universitete apgynė egiptologijos disertaciją filosofijos daktaro vardui gauti.

1912-1918 m. Maskvos archeologijos instituto egiptologijos docentas, 1915–1918 m. Maskvos universiteto rytų meno istorijos privatdocentas, 1918-1924 m. Saratovo universiteto meno istorijos profesorius, Istorijos ir filologijos fakulteto dekanas, prorektorius. 1924 m. kelis mėnesius dirbo Maskvos universitete, bet rudenį išrinktas Latvijos universiteto rytų istorijos ir archeologijos profesoriumi, grįžo į Rygą. Latvijos universiteto Filologijos ir filosofijos fakulteto dekanas, prorektorius studijų reikalams, Valstybinio istorijos muziejaus archeologijos skyriaus vedėjas, Paminklų valdybos pirmininkas, Latvijos istorijos instituto direktoriaus pavaduotojas. 1940 m. emigravo į Stokholmą. 1943 m. atstovavo Latviją Baltijos komitete. Po Antrojo pasaulinio karo skaitė egiptologijos paskaitas Europos universitetuose.

Mokslinė veikla
---------------

Archeologiniai tyrimai:

* 1909 m. Kaugurų Pekos kalnas, ieškant Henriko Livoniečio kronikoje aprašyto Beverinos piliakalnio.
* 1919-1922 m. Pavolgio totorių pilkapiai, Aukso ordos sostinės Senasis ir Naujasis Sarajus.
* 1925-1926 m. Lūdzos ir Rezeknės apylinkių piliakalniai.
* 1927 m. Slatė ir Raunos Tanisio kalnas.
* 1939 m. Jersika.

1926 m. pirmojo latvių archeologinio leidinio „Latvijos archeologija" (*Latvijas arheoloģija*) sudarytojas ir redaktorius.

Bibliografija
-------------

* Latvių kultūra senovėje (*Latviešu kultura senatnē*), 1937 m.
* Latvių istorija (*Latviešu vesture*) t. 1, 1938 m.
* Senoji Latvija (šved. *Det äldsta Lettland*) 1940 m.

Įvertinimas
-----------

* Latvijos II ir III laipsnio Trijų žvaigždžių ordinas
* Prancūzijos IV laipsnio Garbės legiono ordinas
* Švedijos Šiaurinės žvaigždės ordinas ir Vazos ordinas

Literatūra
----------

* Valentin Sedov. LATGALIAI IR KRIVIČIAI.[neveikianti nuoroda] rusų kalba
* Franciui Baluodžiui-125. tarptautinė konferencija[neveikianti nuoroda] latvių kalba

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksiejus Luchtanas. *Francis Baluodis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 510 psl.
Čota Nagpuro padėtis
Damodaras, besigraužiantis pro Čota Nagpuro uolynus
**Čota Nagpuras** (arba *Čhota Nagpuras*, hind. छोटा नागपुर, IAST: *Choṭā Nāgpur*) – plynaukštė Indijoje, šiaurės rytinėje Dekano plokščiakalnio dalyje, daugiausia Džharkhando valstijoje (t. p. dalyje Biharo, V. Bengalijos, Orisos ir Čhatisgarho). Ilgis apie 400 km, plotis iki 200 km, plotas apie 70 000 km², vidutinis aukštis 700 metrų. Aukščiausia vieta – 1366 m (Parasnatho kalnas).

Tai banguota lyguma, susidariusi daugiausia iš kristalinių uolienų, bazaltinės lavos; yra bokšto pavidalo smiltainio atlikuonių. Klimatas musoninis subekvatorinis. Plyti savanos, sukultūrinti plotai. Gausūs naudingųjų iškasenų telkiniai (akmens anglys, geležies, vario, mangano rūdos, boksitas). Per Čota Nagpurą teka Damodaras. Didžiausi miestai – Džamšedpuras, Rančis.

Plynaukštės pavadinimas *Nagpuras* ('nagų miestas') kildinamas nuo šitas vietas valdžiusios Nagavanšių dinastijos, o žodis *Čhota* ('mažas') – greičiausiai iškraipytas Čhuitos miestelio netoli Rančio pavadinimas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Чхота-Нагпур*,Большая советская энциклопедия, T. XXIX (Чаган—Экс-ле-Бен). – Москва: Советская энциклопедия, 1978
2. ↑  Čota Nagpur. *Čota Nagpuras*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
3. ↑  Sir John Houlton, *Bihar, the Heart of India*, pp. 127–128, Orient Longmans, 1949.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  Žemalės Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Telšių |
| **Dekanatas** | Mažeikių |
| **Savivaldybė** | Mažeikių rajonas |
| **Gyvenvietė** | Žemalė |
| **Statybinė medžiaga** | akmenų mūras |
| **Pastatyta** | 1826 m. |

Koordinatės: 56°15′47″ š. pl. 22°9′40″ r. ilg.﻿ / ﻿56.26306°š. pl. 22.16111°r. ilg.﻿ / 56.26306; 22.16111

**Žemalės Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Žemalės kaime, 13 km į pietvakarius nuo Mažeikių. Klasicistinės struktūros ir romantizmo architektūrai būdingų formų.

Istorija
--------

Pirmoji medinė bažnyčia pastatyta 1752 m. jai dovanoti 5 valakai žemės. 1765 m. įsteigta parapinė mokykla (veikė iki XIX a. pradžios). Bažnyčiai 1806 m. priklausė Gudiškės kaimas. Dvarininkas Gadonas 1826 m. pastatė dabartinę mūrinę bažnyčią. 1886–1889 m. pastatyta medinė varpinė. Žemalės bažnyčia iki Pirmojo pasaulinio karo garsėjo melodingais varpais.

Architektūra
------------

Bažnyčia yra klasicistinės struktūros ir romantizmo architektūrai būdingų formų, stačiakampio plano, bebokštė. Įrengti 3 altoriai. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame yra medinė varpinė. Žemalės kapinėse palaidotas lietuvių poetas, vertėjas, kunigas Antanas Savickis (apie 1782–1836).

Galerija
--------

* 
* Žemalės bažnyčios varpinėŽemalės bažnyčios varpinė
* 
* Koplytstulpis bažnyčios šventoriujeKoplytstulpis bažnyčios šventoriuje
* Bažnyčios interjerasBažnyčios interjeras
* Bažnyčios altoriaiBažnyčios altoriai
| **Salix starkeana** |
| --- |
| Žemasis karklas *(Salix starkeana)* |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Šeima: | Gluosniniai  *( Salicaceae)* |
| Gentis: | Gluosnis  *( Salix)* |
| Rūšis: | Žemasis karklas  *( Salix starkeana)* |

 |

**Žemasis karklas** (*Salix starkeana*) – gluosninių šeimos (*Salicaceae*) augalų rūšis.

Natūraliai paplitęs Šiaurės, Vidurio ir Rytų Europoje, Sibire, Rusijos Tolimuosiuose Rytuose.

Tai 0,3–1,5 m aukščio krūmas. Jaunos šakelės blizgančios, plikos. Lapai iki 8 cm ilgio, 4–5 cm pločio. Jauni lapai plaukuoti, vėliau pliki (bent iš vienos pusės), blizgantys, tamsiai žali, apatinė pusė melsvai arba šviesiai žalia, pakraštys karbuotas. Prielapiai pusiau dideli, inkstiški, danteliai stambūs, liaukiniai. Ūglių viršūnės apšepusios baltais plaukeliais. Žydi balandį. Žirginiai ploni, cilindriški.

Lietuvoje žemasis karklas apyretis, auga drėgnose ir šlapiose pievose, pelkių pakraščiuose, krūmynuose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Salix starkeana Willd. *Nordic Baltic Genebanks Information System (GeNBIS)*
2. ↑  Algirdas Lekavičius. *Vadovas augalams pažinti*. – Vilnius: Mokslas, 1989. // psl. 53


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Žemasis karklas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Cinoberis |
| --- |
|  |
| Savybės |
| Kategorija | Mineralas sulfidas |
| Cheminė formulė | Gyvsidabrio sulfidas, HgS |
| Identifikacija |
| Spalva | Raudona |
| Kristalinė gardelė | heksagoninė |
| Įskilimai | Prizminiai, puikus |
| Lūžimai | Nelygūs pusiau kriaukliniai |
| Kietumas pagal Moso skalę | 2–2,5 |
| Blizgesys | Neryškus |
| Lūžio rodiklis | nepermatomas |
| Specifinis tankis | 8–8,2 |
|

**Cinoberis** (graikų kalba κινναβαρι, lotynų kalba cinober) – gyvsidabrio sulfidas (HgS) mineralas. Dar vadinamas **cinabaritu**. Labiausiai paplitusi gyvsidabrio rūda. Pavadinimas kilo iš persų kalbos žodžio *zinjifrah*, reiškiančio „dingęs".

Cinoberis buvo kasamas jau Romos imperijos laikais. Kelios to laikmečio kasyklos dar vis naudojamos. Šis mineralas randamas kaip gyslas užpildantis mineralas, vietose, susijusiose su ugnikalnių aktyvumu ir šarminėmis karštomis versmėmis. Cinoberis panašus į kvarcą, laužia šviesą. 

Naudojamas cinoberio dažų gamyboje. Nuo Romos laikų žinoma apie mineralo toksiškumą, kurį lemia gyvsidabris.
**Frančeskas Skvarčionė** (it. *Francesco Squarcione*, apie 1395 – po 1468 m.) – italų kvatročento dailininkas, mokytojas, ženkliai prisidėjęs prie renesanso estetikos platinimo šiaurės Italijoje. Viso tik 2 jo pasirašyti kūriniai žinomi.

Biografija
----------

Frančeskas Skvarčionė gimė apie 1395 m. Padujoje. Jis buvo notaro sūnus. Skvarčionė meno istorijoje žinomas ne tiek savo kūryba, kiek asmenybe. 1560 m. išleistoje Padujos miesto istorijoje istoriko Bernardino Scardeone jis apibūdinamas žymiu ir didelę įtaką padariusiu meistru. Minima, kad jis turėjo daugybę mokinių bei surinkęs didelę antikinių skulptūrų ir jų liekanų kolekciją kelionių po Italiją ir Graikiją metu. Viso tik 2 Skvarčionės paveikslai išliko: „Madona ir Kūdikis" Berlyno paveikslų galerijoje ir Šv Jeronimo su šventaisiais poliptikas valstybiniame Padujos muziejuje. Meno istorijoje Skvarčionė labiau reikšmingas kaip šiaurės Italijos dailininkų mokytojas. 

Skvarčionė savo mokyklą atidarė 1431 m. Padujoje. Minima, kad jis turėjo 137 mokinius, tarp kurių garsiausias buvo Andrea Mantenja, su kuriuo Skvarčionė bylinėjosi dėl autorinių teisių, kūrinių apmokėjimo. Kitais reikšmingais Skvarčionės mokiniais buvo Marco Zoppo, Giorgio Schiavone ir Cosimo Tura. Apie 1434 m. Skvarčionė buvo susijęs su Fra Filippo Lippi, kai šis viešėjo Padujoje. Skvarčionė 1440 m. įsigijo namą Padujoje, kur eksponavo savo antikinių skulptūrų kolekciją. Jo įtaką savo mokiniams ir reikšmę yra labai sunku nustatyti. Daugelį inovacijų, kurie istorijoje buvo priskiriami Skvarčionei, dabar linkstama laikyti individualiais jo mokinių pasiekimais. Pasak „Oxford Dictionary of Art and Artists" (2009), jis buvo labiau Padujos eruditas, kuris leido naudotis jauniems dailininkams savo kolekcija ir dirbtuvėmis, o pats ėmė užmokestį už dailininkų savarankiškus darbus, ką rodo daugelis bylų, jo mokinių iškeltų prieš Skvarčionę. Iš jo antikinių skulptūrų kolekcijos nieko neišliko. Laikoma, kad Skvarčionės mokykla ženkliai prisidėjo prie renesanso estetikos išplatinimo po šiaurės Italiją iš Florencijos. Skvarčionės brandųjį stilių galima pamatyti iš freskų Šv. Pranciškaus bažnyčios fasade Padujoje, atliktų apie 1452-66 m. ir rodančių Donatelo įtaką. Frančeskas Skvarčionė mirė po 1468 m. Padujoje.

Darbų galerija
--------------

* „Šv. Jeronimas su šventaisiais" (apie 1450, Valstybinis Padujos muziejus) „Šv. Jeronimas su šventaisiais" (apie 1450, Valstybinis Padujos muziejus)
* „Madona ir Kūdikis" (apie 1460, Berlyno paveikslų galerija) „Madona ir Kūdikis" (apie 1460, Berlyno paveikslų galerija)
* Freska Padujos Šv. Pranciškaus bažnyčios fasade Freska Padujos Šv. Pranciškaus bažnyčios fasade

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Francesco Squarcione** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Oxford Reference

* Encyclopaedia Britannica
**Kazimieras Dalenas** (1802 m. Pryga, Seinų apskritis – 1872 m. kovo 24 d. Poznanė) – 1831 m. ir 1863 m. sukilimų veikėjas.

Biografija
----------

Rusijos imperijos kariuomenės karininkas. 1831 m. įstojo į D. Chlapovskio sukilėlių junginį, dalyvavo kautynėse. Po sukilimo pralaimėjimo emigravo į Prancūziją. Amnestuotas 1850 m. apsigyveno Augustavo vaivadijoje.

1863 m. sukilimo pradžioje Trakų apskrities sukilėlių karinis viršininkas. Sujungė 5 būrius. Nuo 1863 m. balandžio mėn. Augustavo gub. sukilėlių raitelių organizatorius. Jo raitelių būrys birželio 14 d. kovėsi prie Živulčiškės, birželio 29 d. prie Jančikų (abu Seinų apskr.), liepos 25 d. prie Balbieriškio, kur su kitais būriais trukdė Rusijos kariuomenei keltis per Nemuną. Rugpjūčio 10 d. dalyvavo mūšyje prie Dumblio dvaro, rugpjūčio 25 d. prie Kurdimakščių, rugpjūčio 26 d. prie Krasnapolio (Seinų apskr.). 1863 m. pabaigoje nuvyko į Krokuvą, vėliau gyveno Paryžiuje ir Poznanėje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ona Maksimaitienė. *Kazimieras Dalenas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 427 psl.
**Kazimiera Strolienė-Žadvydaitė**  (g. 1960 m. gegužės 26 d. Mažeikų rajone, Židikų seniūnijos Seirių kaime) – žinoma Lietuvos biatlonininkė ir slidininkė, olimpietė, Lietuvos slidinėjimo rinktinės vyriausioji trenerė.

Biografija
----------

Mokėsi Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute, kur 1985 m. įgijo geografijos-fizinio lavinimo mokytojos diplomą. Dar studijų metais pradėjo intensyviai sportuoti, bėgo maratoną. 1991 m. jos pasiektas moterų maratono rezultatas 2010 m. buvo pripažintas 12 per visą Lietuvos lengvosios atletikos istoriją. Vėliau pradėjo kultivuoti biatloną, treniravosi pas trenerį Aleksandrą Ščekočichiną.

1992 m. Lietuvos biatlono rinktinės sudėtyje dalyvavo Albervilio žiemos olimpinėse žaidynėse. 7,5 km sprinto distancijoje užėmė 27 vietą. Po metų Pasaulio biatlono taurės pirmenybėse Oberhofe sprinto distancijoje buvo dvidešimt pirma. 1994 m. Lilienhamerio žiemos olimpinėse žaidynėse biatlono 7,5 km sprinto distancijoje užėmė 48 vietą. Nagano olimpiadoje dalyvavo jau kaip slidininkė, jos geriausias rezultatas šiose varžybose – 55 vieta 30 km persekiojimo distancijoje.

Nuo 1998 m. pradėjo dirbti Ignalinos moksleivių namuose slidinėjimo trenere, ruošė mergaites slidininkes. Po Turino žiemos olimpiados pakviesta treniruoti Lietuvos vyrų slidinėjimo rinktinę. Su savo auklėtiniais Modestu Vaičiuliu ir Mantu Strolia (sūnus) dalyvavo Vankuverio žiemos olimpinėse žaidynėse.

Buvo ištekėjusi už žinomo biatlonininko Vytauto Strolios, vėliau išsiskyrė. Jų sūnus Mantas (1986 m.) taip pat tapo slidininku.

Išnašos
-------

1. ↑  Lietuvos lengvaatlečių dvidešimtukai per visą laiką (iki 2010.08.28 d.) Archyvuota kopija 2011-12-27 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Jolanta Mockevičienė. Kiekviena sėkmė turi savo kainą. Laikraštis "Sportas", 2010 m. balandžio 13 d. Archyvuota kopija 2010-04-17 iš Wayback Machine projekto.

Šaltiniai
---------

* Tarptautinės biatlono sąjungos duomenų bankas
* Tarptautinės slidinėjimo federacijos internetinė svetainė[neveikianti nuoroda]
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Septyni broliai miegantys** – liepos 10-ąją Lietuvoje nuo seno žinoma diena, pagal kurią vyresniosios kartos atstovai sprendžia, kokie orai dar laukia likusią vasaros pusę.

Senovėje buvo tikima, kad, jei šią dieną be perstojo lyja, tai lietus lis ir dar septynias dienas, o gal net ir septynias savaites. Pastarosios taip pat vadinamos Septyniais broliais miegančiais arba „myžniais". Jei šią dieną iš viso nelyja, irgi nėra gerai, nes tai pranašauja sausros grėsmę. Manyta, kad tokiu atveju derlius bus mažas.

Liaudyje manoma, kad jei tą dieną lyja – lis septynias dienas ar net septynias savaites. Jei oras gražus – toks ir išliks. O jei pradedant Septynių brolių miegančiųjų diena lyja savaitę – lis ir kitas septynias savaites.

Etnologų teigimu, Septynių brolių miegančiųjų dienos pavadinimas kilęs iš legendos apie septynis brolius – tikėjimo kankinius, stačiusius šventovę Kijeve, o paskui užmigusius ir miegančius iki šiol. Tikėta, kad tie broliai turėję septynias Kristaus žymes ir galią nulemti vasaros orus.

Maždaug 161–180 m. septyni broliai kartu su savo motina buvo nukankinti už Kristaus tikėjimo išpažinimą.

Liepos 10 d. rytmetį danguje trumpam pasirodo Sietynas, sudarytas iš septynių žvaigždžių.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Šiaurinė Čornohoros kalnagūbrio dalis su Hoverlos kalnu
**Čornohora** (ukr. *Чорногора*, lenk. *Czarnohora*) – aukščiausias Ukrainos Karpatų kalnagūbris, esantis rytinėje Poloninos Beskidų dalyje.

Geografija
----------

Pagrindinis kalnagūbris į ilgį driekiasi 40 km tarp Juodosios Tisos vakaruose ir Juodojo Čeremošo rytuose. Dalimi Čornohoros eina vandenskyra tarp Pruto ir Tisos. Vakarinė kalnagūbrio dalis su viršūne Petrosu (2020 m) yra Užkarpatėje. Šias dvi Čornohoros dalis skiria gili perėja (aukštis 1550 m). Vakarinė dalis gana raižyta (aukščių skirtumas apie 300 m), o rytų Čornohora – monolitiškas vientisas masyvas, kurio viršūnės virš 1900 m aukščio, dalis siekia ir 2000 m (Hoverla – 2061 m, Špicai – 1997 m, Guten Tomnatekas – 2018 m, Pop Ivanas – 2022 m), visos perėjos ne žemiau 1750 m.

Nuo pagrindinio kalnagūbrio į šonus eina šoniniai kalnagūbriai. Čornohoros šlaitai suraižyti siaurų iki 1000 m aukščio slėnių, kurie vietomis ir aukštesni. Čornohoros, skirtingai nei likusių Karpatų dalių, išvaizdą labiau paveikė ledynmetis. Tuo metu amžino sniego linija buvo 1300–1400 m aukštyje, ir vandens srautų ištakose buvo susidarę trumpi ledynai. Pruto slėnyje ledynas buvo apie 1000 m aukščio ir 6,5 km ilgio. Buvusio apledėjimo žymėmis yra:

* poledyniniai duburiai su stačiais, dažnai uoliniais šlaitas ir plačiu dugnu, kartais užpildyti ežerais ar durpynais;
* netolygus slėnių nuolydis (kai kur yra krioklių, pvz. Prute);
* šoninės ir galinės morenos.

Augalija
--------

Čornohoros šlaitai apaugę miškais. Šiauriniuose šlaituose paprastai auga bukai (iki 1300 m aukščio), aukščiau – eglės (iki 1600 m aukščio). Pietiniame šlaite irgi auga bukai, kurie ir sudaro miškų ribą. Aukščiau (iki 1800 m) yra poloninų (alpinių pievų) ir žolynų juosta, virš 1800 m – grynos poloninos, kurios siekia aukščiausias viršūnes, kai kur – akmenų laukai. Augalų tarpe daug endeminių rūšių.

Gyventojai ir ekonomika
-----------------------

Vietiniai gyventojai yra huculai, daugiausia besiverčiantys gyvulininkyste (sezonas – 5 mėn.). Išvystytas turizmas.

Dirbama žemė užima apie 0,5% visos teritorijos, miškai – apie 70 %, šienaujamos pievos – 5 %, alpinės pievos ir ganyklos – 22 %.

Gamtos apsaugai po Pirmojo pasaulinio karo buvo įsteigta keletas draustinių.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Čornohora** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Kazimiera Galaunienė** |
| --- |
| Gimė | 1924 m. rugpjūčio 15 d.Piliuona, Aukštosios Panemunės valsčius |
| Mirė | 2016 m. gegužės 5 d. (91 metai)Kaunas |
| Sutuoktinis (-ė) | Paulius Galaunė |
|  |
| Veikla | Lietuvos muziejininkė, meno istorikė |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * 1997 m. Gedimino 5 laipsnio ordinas.
 |

**Kazimiera Galaunienė** (g. 1924 m. rugpjūčio 15 d. Piliuonoje, Aukštosios Panemunės valsčius, Kauno apskr. – 2016 m. gegužės 5 d. Kaune) – Lietuvos muziejininkė, meno istorikė.

Biografija
----------

Vyras Paulius Galaunė. 1944–1945 m. dirbo Piliuonos pradžios mokykloje. 1945–1950 m. studijavo muziejininkystę Vilniaus universitete.

1949–1950 m. Lietuvos mokslų akademijos Istorijos ir etnografijos muziejaus, 1950–1952 m. Lietuvos mokslų akademijos Istorijos instituto Etnografijos sektoriaus mokslo darbuotoja. 1952 m. už dalyvavimą pasipriešinime sovietiniam okupaciniam režimui kalėjo Archangelsko sr. Jarcevo moterų lageryje. 1956 m. grįžo į Lietuvą. 1957–1959 m. ir 1961–1983 m. dirbo Kauno M. K. Čiurlionio dailės muziejuje, 1965–1974 m. Liaudies meno skyriaus vedėja, 1959–1960 m. – Lietuvos valstybinėje respublikinėje bibliotekoje Kaune. Nuo 1988 m. P. Galaunės kultūrinio palikimo saugotoja ir tvarkytoja. Jos iniciatyva 1996 m. Kaune įsteigtas Nacionalinio Čiurlionio dailės muziejaus padalinys – Adelės ir Pauliaus Galaunių namai. Sudarė P. Galaunės raštų bibliografiją. Parašė prisiminimus apie diplomatą J. Urbšį, teisės profesorių T. Petkevičių, J. Jablonskyte-Petkevičienę ir V. Kisarauską, muziejininkę A. Mikėnaitę.

Bibliografija
-------------

* Paulius Galaunė: Dailės ir kultūros baruose, 1970 m.;
* Lietuvių liaudies menas. Drabužiai, albumas su kitais, 1974 m.;
* Lietuvių liaudies menas, albumas su kitais, kn. l, 1993 m.

Įvertinimas
-----------

* 1997 m. Gedimino 5 laipsnio ordinas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Irena Dobrovolskaitė. *Kazimiera Galaunienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 351 psl.
**SM-320** (rus. *СМ-320*, iš rus. *сигнальная мина* 'signalinė mina') – tarybinė šviesinė ir garsinė signalinė mina su tempiamojo veikimo sprogdikliu, statoma su atotampa. Suveikia kareiviui ar mašinai užkliuvus už vielinės atotampos, kuri ištraukia minos sprogdiklio kaištį. Šviesinis signalas (iššautos žvaigždutės) matomas iš toliau kaip 500 m. Naktį vietovė apie miną apšviečiama 50-70 m spinduliu.

Konstrukcija
------------

Į minos komplektą įeina pati mina, sprogdiklis MUV (arba MUV-2, MUV-3, MUV-4) su P pavidalo kaiščiu, vielinė atotampa su karabinu, medinis kuoliukas. Minos korpusas yra metalinė tūtelė, kurios viduje yra degtuvo blokas ir šviesinių bei garsinių signalų blokai. 

Savilikvidatoriaus neturi. Neturi įtaisų, trukdančių išminuoti, tačiau dėl didelio naudojamo sprogdiklio MUV jautrumo išminavimo galimybė menka. 

Mina statoma rankomis, paprastai įgilinama į gruntą. Jei gruntas tam netinka, mina pririšama prie į gruntą įkalamo kuoliuko arba prie vietovėje jau esančio daikto (medžio, stulpo ir pan.).

Veikimas
--------

Kareiviui užkliuvus už atotampos ištraukiamas sprogdiklio MUV kaištis, dėl ko spyruoklės varomas išsilaisvinęs skiltuvas smogia į padegamąją kapsulę. Liepsnos pluoštas sprogdiklio įvorės kanalu padega išmetamąjį užtaisą. Šiam degant susidarančios parako dujos išmuša laukan padegimo bloką su sprogdikliu ir padega garsinio bloko užtaisus. 

Degant garsinio bloko užtaisui generuojamas stiprus šaižus švilpimas, girdimas ir už 500 m. Užtaisas dega 8-10 sekundžių.

Baigiant degti garsinio bloko užtaisui jo degimo liepsna padega pirmosios žvaigždutės kartoninį kamštį (diską), o po 0,1-0,3 sekundžių ir pirmąją žvaigždutę. Pro žvaigždutės kanalą liepsna pasiekia pirmosios žvaigždutės išmetamąjį užtaisą. Šiam suveikus į 5-15 m aukštį iššaunama pirmoji žvaigždutė, o užtaiso liepsna padega antrosios žvaigždutės kartoninį diską. Po 0,1-0,3 s iššaunamą antroji žvaigždutė, ciklas kartojasi. 

Paeiliui iššaunamos visos 13-15 žvaigždučių, tai trunka apie 10-12 s.

Techninės taktinės charakteristikos
-----------------------------------

| Charakteristika | vertė |
| --- | --- |
| korpusas | plieninis |
| masė | 0,4 kg |
| skersmuo | 2,5 cm |
| korpuso aukštis | 27,8 cm |
| atotampos ilgis | neribotas |
| atotampos sprogdiklio jautris | 1-17 kg |
| garsinio signalo trukmė | 8-10 s |
| garsinio signalo girdimumas | iki 500 m |
| šviečiamųjų žvaigždučių skaičius | 12-15 |
| šviesinio signalo veikimo trukmė | 10-12 s |
| šviečiamųjų žvaigždučių iššovimo aukštis | 5-15 m |
|

Nuorodos
--------

* сигнальная мина см-320
* Сигнальная мина СМ-320 (su nuotraukomis)

Išvaizda:

* Trys skirtingų spalvų minos, jų kuoliukai, atotampos su karabinais
* Raudonos spalvos SM-320[neveikianti nuoroda]
* Youtube videoklipas, kaip SM-320 signalizuoja
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Kazimieras Dobrovolskis** |
| --- |
| Gimė | 1911 m. gruodžio 16 d. (111 metų)Varnabūdė, Marijampolės apskr. |
| Mirė | 2016 m. liepos 9 d. (104 metai)Roma, Italija |
| Tautybė | lietuvis |
|  |
| Alma mater | 1936 m. Vilkaviškio kunigų seminarija, Laterano universitetas |

**Kazimieras Dobrovolskis** (1911 m. gruodžio 16 d. Varnabūdėje, Marijampolės apskrityje – 2016 m. liepos 9 d. Romoje) – Lietuvos kunigas, prelatas.

Biografija
----------

Baigė Vilkaviškio kunigų seminariją ir 1936 m. birželio 11 d. buvo pašventintas kunigu.

Keletą metų darbavosi Kudirkos Naumiesčio parapijoje. 1944 metais, į Lietuvą artinantis sovietinei armijai, pasitraukė į Vokietiją.
1950 metais persikėlė į Italijos sostinę Romą. Studijavo Popiežiškajame Laterano universitete, kuriame apsigynė bažnytinės teisės licenciato laipsnį.

1954 metais buvo paskirtas Popiežiškosios Lietuvių Šv. Kazimiero kolegijos vicerektoriumi. Šias pareigas ėjo iki 2003 m. Tuo pat metu, eilę metų buvo Šv. Kazimiero kolegijos ūkio Tivolyje administratoriumi, kur rūpinosi lietuvių kunigų formavimu vasaros atostogų laikotarpiais. Ilgus metus, iki 2007 m. darbavosi pastoracijoje keliose Tivolio vyskupijos parapijose. Rūpinosi Švč. Mergelės Marijos Dangun Ėmimo parapijos steigimu ir bažnyčios statymu Villa Adriana vietovėje. 1986 m. Kazimierui Dobrovolskiui buvo suteiktas Garbės Prelato vardas.

Nuo 2000 m. iki mirties nuolat rezidavo Popiežiškojoje Lietuvių Šv. Kazimiero kolegijoje. 2016 m. birželio 6 d. dalyvaujant Kunigų Kongregacijos Prefektui Kardinolui Beniamino Stella bei Vilkaviškio Vyskupui Rimantui Norvilai, Šv. Kazimiero kolegijoje buvo iškilmingai paminėtos Prelato Kazimiero kunigystės šventimų 80-osios metinės.

Šaltiniai
---------

* 
*
| Cipa |
| --- |
| Cipos slenksčiai Cipos slenksčiai |
| **Ilgis** | 692 km |
| **Baseino plotas** | 42 200 km² |
| **Vidutinis debitas** | 270 m³/s |
| **Ištakos** | Ikato kalnagūbris |
| **Žiotys** | Vitimas |
| **Šalys** | Rusija (Buriatija) |

**Cipa** (rus. *Ципа*) – upė Rusijoje, šiaurės Buriatijoje; Vitimo kairysis intakas. Prasideda Ikato kalnagūbryje, teka į šiaurės rytus. Aukštupyje vadinama **Aukštutine Cipa** (*Верхняя Ципа*). Baunto dubumoje prateka Baunto ežerą, už kurio vadinama **Žemutine Cipa** (*Нижняя Ципа*), o vėliau – tiesiog Cipa. Teka tarpukalnių slėniais ir tarpekliais; slenkstėta.

Didžiausi intakai:

* dešinieji – Cipikanas, Goriačiaja, Amalatas;
* kairieji – Uakitas, Cirikas.

Upės vagos plotis 150–200 m, gylis iki 9 m. Krantai smėlėti, gausu užutėkių. Cipos baseine yra dideli nefrito telkiniai. Upėje gausu žuvies (sykai, kiršliai, taimeniai, lydekos, ešeriai, lenokai).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 476
|  |  |
| --- | --- |
| Šalis | Ispanija |
|  |
| Trasos pavadinimas | Circuito Permanente de Jerez |
| Grand Prix | Formulės 1 Ispanijos Grand Prix |
|  |
| Trasos ilgis | 4 428 m |
| Ratų skaičius | 66 |
| Distancija | 305,532 km |
| Posūkių skaičius | 11 |
| Trasos rekordas | 1'23.135 Heinz-Harald Frentzen, Williams-Renault, 1997. |
|  |
| Tinklalapis | www.circuitodejerez.com |

**Circuito de Jerez** (*Chereso trasa*) – trasa Ispanijoje, kurioje vyko Formulės 1 Ispanijos Grand Prix, bei du paskutiniuosius kartus Formulės 1 Europos Grand Prix (1994, 1997).

Istorija
--------

Trasa pastatyta 1986. Pradžioje vyko Formulės 1 Ispanijos Grand Prix (1986-1990), vėliau joje buvo rengiamos Formulės 1 Europos Grand Prix (1994 ir 1997). Po 1990 incidentų trasoje nebuvo lenktyniaujama, bet trasą patobulinus ir atitikus saugumo reikalavimams, joje vėl buvo rengiamos lenktynės. Trasa žymi tuo, jog 1997 vykusiose F1 lenktynėse vokietis Michael Schumacher bandė išstumti iš trasos Jacques Villeneuve, dėl ko tikėjosi laimėti čempiono titulą. Tačiau FIA išnagrinėjusi incidentą Michael Schumacher diskvalifikavo ir panaikino visus per čempionatą surinktus taškus.

Statistika
----------

| Metai | Pilotas laimėtojas | Komanda laimėtoja |
| --- | --- | --- |
| 1997 | Suomija Mika Häkkinen | McLaren-Mercedes |
| 1994 | Vokietija Michael Schumacher | Benetton-Ford |
| 1990 | Prancūzija Alain Prost | Ferrari |
| 1989 | Brazilija Ayrton Senna | McLaren-Honda |
| 1988 | Prancūzija Alain Prost | McLaren-Honda |
| 1987 | Jungtinė Karalystė Nigel Mansell | Williams-Honda |
| 1986 | Brazilija Ayrton Senna | Lotus-Renault |

Adresas
-------

Carretera de Arcos, km 10  

Apartado de Correos 1709  

E-11407 Jerez de la Frontera  

Spain

Nuorodos
--------

* www.f1db.com Archyvuota kopija 2007-09-27 iš Wayback Machine projekto. **(**angl.**)**
* www.f-1.lt **(**angl.**)**
Bareljefe pavaizduotas karalius Tyana, besimeldžiantis audrų dievui 
**Tešubas** (angl. *Teshub, Teshup, Tešup*) – huritų dangaus ir audrų dievas. Kilęs iš hatų dievo **Taru**. Hetitai ir luviai jį vadino **Tarhun** (kiti variantai *Tarhunt*, *Tarhuwant*, *Tarhunta*). Hetitiškas vardas kilęs iš šaknies het. *\*tarh-*  'sutriuškinti, nukariauti'.

Aprašymas
---------

Tešubas būdavo aprašomas kaip laikantis trigubą žaibą ir ginklą, paprastai kovos kirvį (dažnai kirvį dviguba galva labrį) ar buožę. 

Anatolijoje įprastas šventas gyvūnas bulius buvo jo gyvūnas atributas. Tešubo karūna buvo raguota, jo vežimą traukė buliai Seris ir Huris, ant jų jis jodavo.

### Šeima

Pagal huritų mitą apie Tešubo kilmę Tešubo gyvybė užsimezgė, kai dievas Kumarbis nukando ir prarijo savo tėvo Anu genitalijas. Tuo šis mitas panašus į graikų mitą apie Uraną, Kroną ir Dzeusą, kuris aprašytas Hesiodo „Teogonijoje". Tešubo broliai buvo *Aranzah* (Tigro upės personifikacija), Ulikumis (*Ullikummi*, akmeninis milžinas) ir *Tashmishu*.

Huritų dievų sistemoje Tešubas poroje su deive motina Hebata, o hetitų dievų sistemoje jo pora saulės deivė Arinitė (*Arinniti*) (Arinos miesto deivė). Tai buvo labai senas kultas, panašus į bulių ir motinų garbinimą Čatal Hiujuke neolito laikais. 
  
Tešubo sūnus buvo kalnų dievas Saruma.

### Drakonai

Pagal hetitų mitus vienas didžiausių Tešubo žygių buvo drakono Ilujankos nužudymas. 

Egzistuoja ir mitų apie jo konfliktą su jūrų būtybe (galbūt gyvate) *Hedammu* .

Išnašos
-------

1. ↑  Tarhun
2. ↑  Hittite language reading Archyvuota kopija 2014-10-07 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Kyzylo urvai |
| --- |
| 克孜尔千佛洞 |
| Kyzylo kompleksas |
| 

Kyzylo urvaiKyzylo urvai

 |
| Koordinatės | 41°47′0″ š. pl. 82°30′0″ r. ilg.﻿ / ﻿41.78333°š. pl. 82.50000°r. ilg.﻿ / 41.78333; 82.50000Koordinatės: 41°47′0″ š. pl. 82°30′0″ r. ilg.﻿ / ﻿41.78333°š. pl. 82.50000°r. ilg.﻿ / 41.78333; 82.50000 |
| Vieta | Kinija, Sindziangas, Aksu prefektūra |
| Regionas | Rytų Turkestanas |
| Istorija |
| Statytojas | budistų vienuoliai |
| Medžiaga | smiltainis |
| Pastatytas | III a. |
| Sugriautas | VIII a. |
| Tauta | tocharai, kinai, uigūrai |
| Informacija |
| Kasinėjimų datos | nuo XIX a. pab. |
| Vikiteka |  **Vikiteka**Vikiteka |

**Kyzylo urvai** (uig. قىزىل مىڭ ئۆي = *Ⱪizil Ming Ɵy*, kin. 克孜尔千佛洞, pinyin: *Kèzī'ěr Qiānfú Dòng*) – urvų kompleksas Rytų Turkestane, Muzato slėnyje, 65 km į vakarus nuo Kučos (dab. Sindziangas, Kinija). Tai budistinis šventųjų urvų ansamblis, veikęs III–VIII a. Muzato upės skardyje, prie šilko kelio trasos.

Kyzylo urvai yra vieni iš trijų urvų kompleksų, kurie įkurti tocharų valdytos Kučos karalystės (kitidu – Kumturos, Simsimo). 2 km ilgio skardžio šlaite įrengti 236 urvai, iš kurių 135 gana gerai išsilaikę. Dalyje urvų yra centrinis stulpas, atstojantis stūpą, aplink kuri piligrimai sukdavo maldos ratus. Priešais koloną būna didelė skliautuota patalpa, kurioje būdavo Budos skulptūra (nėra išlikusių), o už kolonos būna nedidelė patalpa su sienine tapyba, vaizduojančia budistines scenas (džatakas, paranirvaną, avadanas). Didesniąją dalį urvų visgi sudaro vienuolių kambarėliai (viharos), kuriuose piešinių nebuvo.

Daug Kyzylo urvų piešinių išsigabeno vokiečių archeologas Albert von Le Coq. Nemažai fragmentų pateko į Rusijos, Japonijos, Korėjos, JAV muziejus, tačiau yra ir išlikusių urvuose. Ankstyvieji piešiniai yra graiko-indiškojo stiliaus, vidurinysis laikotarpis rodo Sasanidų įtaką, o vėlyvasis pasižymi kino-tiurkišku stiliumi. Piešinių tapyboje naudotas brangus pigmentas *lapis lazuli*. Kyzylo urvuose taip pat rasta vertingų rankraščių tocharų kalbomis.

* Vėlyvojo laikotarpio piešinys, vaizduojantis muzikantą su pipaVėlyvojo laikotarpio piešinys, vaizduojantis muzikantą su pipa
* Čandrabraphos šokisČandrabraphos šokis
* Budos mokiniaiBudos mokiniai
* Šventyklų remėjų piešiniaiŠventyklų remėjų piešiniai
| **Cystoderma cinnabarinum** |
| --- |
| Cinoberinė šlakabudė (*Cystoderma cinnabarinum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Pievagrybiniai  *( Agaricaceae)* |
| Gentis: | Šlakabudė  *( Cystoderma)* |
| Rūšis: | Cinoberinė šlakabudė  *( Cystoderma cinnabarinum)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Cinoberinė šlakabudė** (lot. *Cystoderma cinnabarinum*, sin. *C. terreyi*) – pievagrybinių (*Agaricaceae*) šeimos, šlakabudžių (*Cystoderma*) genties grybų rūšis.

* **Augimo vieta**

Spygliuočių, lapuočių, mišrieji miškai, tarp samanų.

* **Augimo laikas**

Vasara, ruduo.

* **Pagrindiniai požymiai**

Kepurėlė grūdėta, lakšteliai balsvi, kotas pašiurpęs, su žiedu.

Vaisiakūniai nedideli. Kepurėlė 3–6 cm skersmens, iš pradžių kūgiška, vėliau iškili, senų paplokščia, kartais netaisyklingai išlankstytais kraštais, retai didesnė, smulkiai grūdėta, karpota, geltonai, oranžiškai raudona. Lakšteliai gelsvai balti, dantytais pakraščiais, priaugtiniai. Kotas 4–8×0,4–1 cm, su žiedu, žemiau jo kepurėlės spalvos, prie kepurėlės baltas, grūdėtas, žvynuotas, prie lakštelių tik baltai taškuotas, į pagrindą storėjantis. Trama plona, gelsva, rusva, be ypatingo kvapo ir skonio. Sporos mažos, 3,5–5×2,5–3,5 μm, neamiloidinės.

**Būdingi požymiai:** kepurėlė ir kotas grūdėti, šiurkštūs, geltonai oranžiškai raudoni.

Auga pavieniui, retai grupelėmis. Valgoma, bet menkavertė, kai kurie mikologai nurodo, kad nevalgoma. Labai dažna.

Literatūra
----------

**Lietuvos grybų atlasas**, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 209 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Cinoberinė šlakabudė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Danguolė Lukauskienė-Puronaitė** (1952 m. spalio 15 d. Šepetos k. Kupiškio r.), muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija
----------

Mokėsi Panevėžio J. Balčikonio vidurinėje mokykloje ir lankė vaikų muzikos mokyklą (D. Jakšto akordeono klasė). Baigusi vidurinę mokyklą, 1970–1974 choro dirigavimo mokėsi Panevėžio J. Švedo pedagoginėje muzikos mokykloje (dėst. A. Liberis). 1974–1978 muziką studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (diriguoti mokė R. Motiejūnas). Studijuodama dainavo „Vėtrungės" ansamblyje, su kuriuo lankėsi Čekijoje ir Bulgarijoje.

Nuo 1978 rudens Panevėžio 13-osios (nuo 1995 M. Karkos) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų vadovė. 1988 mokykloje įvestos sustiprinto chorinio dainavimo klasės. Chorus paruošia Panevėžio miesto dainų šventėms ir kitiems kultūros renginiams. Jaunių choras dalyvavo 1985 ir 1987 respublikinėse dainų šventėse, 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėse Vilniuje, 1995 moksleivių dainų šventėje Kaune, 1996 Jaunimo menų šventėje Vilniuje, 1997 Aukštaitijos dainų šventėje Zarasuose ir 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventėje Vilniuje. Choras dalyvauja koncertuose, gieda bažnyčiose.

D. Lukauskienė – viena iš Panevėžio miesto dainų švenčių organizatorė ir dirigentė. 1987 apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu; 1996 jai suteikta muzikos mokytojos metodininkės kvalifikacijos kategorija.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| ***Bet kokia kaina*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Ad ogni costo |
| Kilmės šalis |  Italija Ispanija Vokietija |
| Režisierius | Giuliano Montaldo |
| Scenaristas (-ai) | Mino RoliMarcello CosciaMarcelo Fondato |
| Kompozitorius | Ennio Morricone |
| Vaidina | Janet LeighRobert HoffmannKlaus KinskiAdolfo Celi |
| Metai | 1967 |
| Žanras | nuotykių |
| Trukmė | 121 min. |
| Kalba | anglų |
| **IMDb įrašas** |

**Bet kokia kaina** (it.  *Ad ogni costo*) – režisieriaus Giuliano Montaldo 1967 m. sukurtas veiksmo filmas apie ilgus metus planuotą deimantų vagystę iš banko saugyklos Rio de Žaneire karnavalo metu.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Janet Leigh – Merė Ana
* Robert Hoffmann – Žanas polis Odris
* Klaus Kinski – Erichas Veisas
* Edward G. Robinson – profesorius Džeimsas Andersas
* Adolfo Celi – Markas Milfordas
* Riccardo Cucciolla – Agostino Rosis
* George Rigaud – Gregas

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Profesorius Džeimsas Andersas 30 metų dirbo mokytoju koledže Rio de Žaneire. Priešais jo mokymo įstaigos langus įsikūręs bankas, į kurį 2 kartus per metus yra atvežamos deimantų siuntos. 30 metų stebėdamas besikartojančią operaciją, profesorius suplanavo kaip pasisavinti deimantus mieste vykstančio karnavalo metu.

Išėjęs į pensiją, jis atvyksta į Niujorką pas savo pažįstamą gangsterį Marką Milfordą ir pasiūlo jam vagystės planą. Šis susidomi ir leidžia profesoriui surinkti komandą iš 4 asmenų. Buvęs kareivis, seifų specialistas, mechanikas ir lovelasas turi įgyvendinti planą per 30 minučių, o svarbiauja jo dalis – gauti raktą. Šį turi banko darbuotoja Merė Ana, kurią per 2 dienas reikia suvilioti. Ši plano dalis pavedama moterų numylėtiniui Žanui Poliui, tačiau netikėtai paaiškėja, kad Merė Ana visiškai juo nesidomi. Kol kiti komandos nariai treniruojasi jachtoje, Žanas Polis desperatiškai bando visas viliojimo priemones, tačiau nesulaukia atsako. Galiausiai, kai kareivis Erichas Veisas liepia jam bet kokia kaina gauti raktą, galbūt net nužudyti moterį, ši staiga atlyžta. Žanas Polis gauna raktą, komanda įvykdo apiplėšimą, tačiau jau kitą dieną Merė Ana tampa pagrindine įtariamąja. Moteris netenka darbo, o policija ima ieškoti Žano Polio. Po gaudynių ir tarpusavio rietenų gyvas lieka tik Erichas Veisas, kuris skuba į susitikimą su Milfordu, tačiau yra pastarojo nušaunamas. Milfordas pasiima lagaminėlį, tačiau, jį atidaręs, deimantų neranda.

Tuo metu Romoje profesorius Andersas susitinka su savo buvusia mokine Mere Ana. Ši, pakeitusi lagaminėlį su deimantais dar prieš juos padedant į seifą, atveža juos paslėpusi rankinės dugne, tačiau jiems besišnekučiuojant, rankinę nugvelbia pro šalį važiuojantis motociklininkas…
| **Dangutė Ambrasienė** |
| --- |
| Gimė | 1953 m. gegužės 4 d. (70 metų)Vilnius |
| Mirė | 2018 rugsėjo 24Vilnius |
|  |
| Veikla | teisėja |
| Organizacijos | Mykolo Romerio universitetas Valstybinis Vilniaus Pedagoginis institutas dabartinis Lietuvos edukologijos universitetas |
| Pareigos | profesorė |
|  |
| Išsilavinimas | socialinių mokslų daktarė |
| Alma mater | Vilniaus Antano Vienuolio vidurinė dabartinė Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnazija Vilniaus universitetas |

**Dangutė Ambrasienė-Sadaunykaitė** (1953 m. gegužės 4 d. Vilnius – 2018 m. rugsėjo 28 d. Vilnius), Lietuvos teisininkė, LAT teisėja, civilinės teisės specialistė, VVPI -LEU, MRU profesorė.

Biografija
----------

1971 m. baigė Vilniaus Antano Vienuolio vidurinę mokyklą. 1977 m. baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą. 1982 m. apgynė disertaciją, teisės mokslų kandidatė.

1971–1975 m. Vilniaus 1-osios apylinkės teismo posėdžių sekretorė, 1977–1980 m. Lietuvos mokslų akademijos Filosofijos, sociologijos ir teisės instituto laborantė, aspirantė, jaunesnioji mokslo darbuotoja. 1980–1986 m. Vilniaus pedagoginio instituto, nuo 1986 m. TSRS vidaus reikalų ministerijos Minsko aukštosios mokyklos Vilniaus fakulteto (1978–1990 m. (nuo 1990 m. Lietuvos policijos akademijos, nuo 1997 m. Lietuvos teisės akademijos, nuo 2000 m. Lietuvos teisės universiteto), nuo 2004 m. Mykolo Romerio universitetas) dėstytoja, nuo 2008 m. profesorė. Nuo 1995 m. iki 1998 m. teisės firmos „Regija" prezidentė. Lietuvos Respublikos teisėjų asociacijos narė.

Nuo 1999 m. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėja.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinių interesų sritis – civilinė teisė. Parašė straipsnių asmenų pasikeitimo prievolėje, kreditoriaus interesų gynimo spec. būdų sutartiniuose santykiuose, rankpinigių prievolėse, ikisutartinės atsakomybės kvalifikavimo ir kiti klausimais.

Bibliografija
-------------

* Vežėjo civilinė atsakomybė pagal Ženevos tarptautinio krovimų vežimo keliais sutarties konvenciją ir jos draudimas, su E. Sinkevičiumi, 2004 m.
* Civilinė teisė. Prievolių teisė. Vadovėlis aukštosioms mokykloms. su kitais, 2004 m. 3 leid. 2006 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Dangutė Ambrasienė. Tūkstantmečio žmonės[neveikianti nuoroda]
2. ↑  *Dangutė Ambrasienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 704 psl.