recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Santjago de Kompostelos katedra
**Čurigereskas** (pagal ispanų skulptorių ir architektų de Čurigerų pavardę), arba čiurigerizmas – vėlyvojo baroko architektūros dekoro stilius, plitęs 1680–1750 m. Ispanijoje.

Meksiko metropolinės katedros altorius Čurigereskas pakeitė nuo XVI a. antrosios pusės vyravusį rūsčios raiškos dezornamentadą. Iš pradžių plito bažnytinėje, vėliau ir pasaulietinėje architektūroje. Monumentalūs pastatai buvo puošiami įmantriais skulptūriniais ornamentais, italų baroko elementai derinti su ispanų plateresko ir egzotiškais maurų architektūros motyvais.

Žemo reljefo ornamentai slėpė pastatų konstrukciją, dengė sienas, akcentavo langus, portalus, interjeruose - altorius. Dažnas dekoro elementas - spiralinė kolona. Vertingiausi čurigeresko pavyzdžiai - gausiai ornamentuoti altorių retabulai.

Čurigeresko centrai buvo Madridas ir Salamanka, jis taip pat plito Portugalijoje, ispanų kolonijose Lotynų Amerikoje, ypač Meksikoje. Šiose šalyse čurigereskas paįvairintas vietinių tautų konstrukcijos ir dekoro elementais.

Žymesni kūrėjai ispanų skulptoriai ir architektai broliai Albertas, Choakinas ir Chosė Benitas de Čurigeros, Pedras de Ribera, Narcisas Tomė.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Lijana Šatavičiūtė Visuotinė lietuvių enciklopedija, IV t.
|  *Ksenija Balta*  |
| --- |
|  |
|  |
| Pilnas vardas | Ksenija Balta |
| Gimė | 1986 m. lapkričio 1 d. (35 metai)  Minskas, Baltarusija |
| Atstovauja (-vo) | Estijos vėliava Estija |
| Aktyvumo metai | 2003 - dabar |
|  |
| Rungtys | Šuolis į tolį, daugiakovės |
| Asmeniniai rekordai | 100 m: 11,47  Tolis: 6,87  Septynkovė: 6180  Penkiakovė: 4105 |
| Treneriai | Andrei Nazarov  Remigija Nazarovienė |
|  |
|  |
| Kiti titulai | Nacionalinė čempionė |
| World Athletics profilis: |  |

**Ksenija Balta** (g. 1986 m. lapkričio 1 d. Minske) – Estijos lengvaatletė, kuri specializuojasi šuolio į tolį rungtyje. Sportininkė anksčiau varžėsi ir kitose rungtyse.

Biografija
----------

Balta pradėjo sportinę karjerą kaip daugiakovės atletė. 2005 m. ji dalyvavo Europos uždarų patalpų čempionate Madride kur penkiakovės rungtyje užėmė 14 vietą. Tais pačiais metais sportininkė sudalyvavo septynkovės rungtyje Europos jaunimo čempionate. Kaune vykusiose varžybose K. Balta iškovojo bronzos medalį. 2006 m. Europos lengvosios atletikos čempionate sportininkė nepateko į daugiakovės rungtį, bet įvykdė 100 m bėgimo ir šuolio į tolį normatyvus. Nors sprinto rungtyje sportininkė užėmė 17, o šuolio sektoriuje 23 vietą, bet Balta pradėjo specializuotis būtent šuolio į tolį rungtyje. 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse sportininkė įveikė 6,38 m distanciją, bet į finalą nepateko. Po metų šuolininkė iškovojo auksą Europos uždarų patalpų čempionate. 2009 m. pasaulio čempionato kvalifikacinio raundo metu Balta pateko į geriausių dvyliktuką ir varžėsi finale. Nušokus 6,62 m ji liko aštuntoje vietoje. Tais metais sportininkei suteiktas Estijos metų sportininkės moters vardas. 2010 m. poasaulio uždarų patalpų čempionate sportininkė pasiekė tokį patį rezultatą kaip Keila Costa, bet pagal taisyklės Brazilijos atstovė turėjo pirmenybę vietų skirstyme ir Balta liko ketvirtojo vietoje be apdovanojimo.

Pasiekimai
----------

| Metai | Turnyras | Šalis | Vieta | Rungtis | Rezultatas |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|
| 2005 | Europos uždarų patalpų čempionatas | Madridas, Ispanija | 14 | Penkiakovė | 3711 |
| Europos jaunimo čempionatas | Kaunas, Lietuva | 3 | Septynkovė | 5747 |
| 2006 | Europos čempionatas | Geteborgas, Švedija | 17 | 100 m | 11.47 |
| Europos čempionatas | Geteborgas, Švedija | 23 | Šuolis į tolį | 6.03 m |
| 2008 | Olimpinės žaidynės | Pekinas, Kinija | 27 | Šuolis į tolį | 6.38 m |
| 2009 | Europos uždarų patalpų čempionatas | Turinas, Italija | 1 | Šuolis į tolį | 6.87 m |
| Pasaulio čempionatas | Berlynas, Vokietija | 8 | Šuolis į tolį | 6.62 m |
| 2010 | Pasaulio uždarų patalpų čempionatas | Doha, Kataras | 4 | Šuolis į tolį | 6.63 m |
| Europos čempionatas | Barselona, Ispanija | 16 | Šuolis į tolį | 6.53 m |

Nuorodos
--------

* Ksenija Balta IAAF svetainėje Archyvuota kopija 2010-08-01 iš Wayback Machine projekto.
| **Garis Grodbergas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1929 m. sausio 3 d.Klaipėda, Lietuva |
| Mirė | 2016 m. lapkričio 10 d. (87 metai) |
| Tautybė | Maskva |
|  |
| Veikla | vargonininkas, kompozitorius |

**Garis Grodbergas** (1929 m. sausio 3 d. Klaipėdoje – 2016 m. lapkričio 10 d. Maskva) – vargonininkas, kompozitorius.

Biografija
----------

Gimė 1929 m. sausio 3 d. Klaipėdoje, siuvėjo šeimoje. Nuo 1939 m. gyveno Kaune, iš kur 1941 m. prasidėjus karui evakuavosi į Namanganą. 1955 m. baigė fortepijono ir vargonų klasę Maskvos konservatorijoje. Tais pačiais metais pradėjo groti Maskvos filharmonijoje, grojo su Mstislavu Rostropovičiumi. Pagal vargonininko atliktą dispoziciją austrų firma "Rieger" gamino vargonus, kuriuos sudaro 2 528 vamzdžiai, 37 registrai, 3 manualai ir trys pedalai. Įkūrė Johann Sebastian Bach festivalį Tverėje, Bacho draugijos Leipcige narys.

Nuorodos
--------

* G. Grodbergas sveikina pranciškonų svajones
* Harry Grodbergas: "Klaipėdai dovanosiu koncertus"
* Interviu I (rus.) Archyvuota kopija 2012-03-11 iš Wayback Machine projekto.
* Interviu II (rus.) Archyvuota kopija 2015-02-21 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Aelia fieberi** |
| --- |
|  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Potipis: | Šešiakojai  *( Hexapoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Poklasis: | Sparnuotieji  *( Pterygota)* |
| Būrys: | Blakės  *( Hemiptera)* |
| Šeima: | Skydblakės  *( Pentatomidae)* |
| Gentis: | *Aelia*  *( Aelia)* |
| Rūšis: | Aelia fieberi  *( Aelia fieberi)* |

 |
| Binomas |
| ***Aelia fieberi***Scott |

**Aelia fieberi** (sin. *Aelia nasuta* Wagner) – skydblakių (*Pentatomidae*) šeimos blakių rūšis.

Randamos balandžio – rugpjūčio mėnesiais pievose, kuriose gausu varpinių augalų.

Žemės ūkio kenkėja, randama kviečių, miežių, rečiau avižų, ryžių laukuose. Tiek suaugę individai, tiek lervos siurbia sultis iš mitybinių augalų lapų ir varpų. Augalas, ant kurio maitinasi ši blakė, pagelsta, neužsimezga vaisiai (varpos).

Per metus būna 2 generacijos.

Paplitimas: Europa, Rusija, Japonija, Korėja, Kinija
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Vytauto Didžiojo ordinas su aukso grandine
**Faleristika** – pagalbinė istorijos disciplina, tirianti ordinus, medalius, prizus, korporacijų ir valstybės apdovanojimų, garbės vardų bei kitus pasižymėjimo ženklus 
  
Taip pat - aukščiau išvardintų apdovanojimų ir kitokių ženklų ir ženklelių kolekcionavimas.

Termino kilmė
-------------

Pavadinimas kilęs iš žodžio *falera* (lot. *falerae, phalerae*; iš gr. φάλαρα 'metaliniai apvalūs ar pusmėnulio formos ženkleliai, kuriais pažymėdavo nuopelnus karo tarnyboje ar narsą mūšio lauke'). Faleros buvo metaliniai disko formos pasižymėjimo ženklai, kuriais apdovanodavo Romos legionierius.

Tikslas
-------

Mokslo tikslas – suregistruoti žinomus pasižymėjimo ženklus ar suvenyrinius ženkliukus, nustatyti jų kilmę, teikimo tikslus, aprašyti nuostatus, atlikti matavimus, grafinius vaizdus ir sudaryti jų katalogus. Valstybių ar joms prilygstančių administracijų apdovanojimams sudaroma ir apdovanojimų hierarchijos lentelė.

Faleristikos objektai
---------------------

* Suvenyriniai ženkliukai
* Bažnyčios ordinai
* Kariniai ordinai
* Garbės ordinai
* Garbės medaliai
* Garbės prizai
* Sportiniai medaliai
* Taurės
* Tarnybiniai ženkliukai
* Pasižymėjimo ženkliukai
* Miestų ženkliukai (herbai)
* Ženkliukai su tautine simbolika
* Kariniai antpečių ir antsiuvų ženklai, sagos bei kita atributika.
Koordinatės: 23°35′40.99″ š. pl. 25°14′0.60″ r. ilg.﻿ / ﻿23.5947194°š. pl. 25.2335000°r. ilg.﻿ / 23.5947194; 25.2335000

„Plaukikas"
**Plaukikų urvas** (arab. كهف السباحين) – archeologinis urvas pietvakarių Egipte, Sacharoje (Libijos dykumoje), Džilf Kebiro plokštikalnėje, Suros vadyje, netoli Libijos sienos.

Urvą 1933 m. atrado vengrų tyrinėtojas Laslas Almašis. Šiame urve rasta gausi neolitinė urvų tapyba, datuojama ne vėliau nei VIII tūkstm. pr. m. e. Piešiniuose vaizduojamos žmonių figūros atrodo lyg plaukiančios (nuo čia ir urvo pavadinimas).

Piešinių sukūrimo metu Sachara buvo kur kas drėgnesnė negu dabar, čia telkšojo didelis ežeras, gausiau gyveno žmonės (uolų tapyba aptinkama visoje Sacharoje, ypač kalnuotose vietovėse). Pradžioje manyta (šią teoriją ypač vystė Laslas Almašis), kad „plaukikai" atspindi skęstančius žmones per prasidėjusį lietingąjį laikotarpį Šiaurės Afrikoje. Dabar linkstama piešinius aiškinti metaforiškai, susiejant su vėliau Nilo slėnyje išvystytomis dvasinėmis sampratomis (pvz. vėlių kelionė į Nun vandenis).

Netoliese yra panašaus braižo Žvėrių urvas.

* „Plaukikai"„Plaukikai"
* GyvūnasGyvūnas
* Kalnas, kuriame yra urvasKalnas, kuriame yra urvas

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Plaukikų urvas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Šaltiniai
---------

1. ↑  László Almásy (1934): The Unknown Sahara. Translation of the Hungarian original Az Ismeretlen Szahara, 2002, by Andras Zboray
2. ↑   Archyvuota kopija 2016-04-06 iš Wayback Machine projekto.
**Aerofonai** (*aero* ir gr. phone – garsas) – muzikos instrumentų rūšis. Muzikos garsus sukelia akustinė sistema, kurią sudaro virpesių šaltinis bei oras, virpantis instrumento korpuso (rezonatoriaus) ertmėje (pučiamieji aerofonai) arba šalia jo (laisvieji aerofonai). 

Pučiamieji aerofonai pagal virpesių šaltinio tipą ir garso susidarymo būdą skirstomi į švilpiamuosius (fleita, skudučiai; virpa oro liežuvėlis – oro srautas, atsimušantis į instrumento angos briauną), liežuvėlinius (klarnetas, obojus; virpa viengubas arba dvigubas liežuvėlis), lūpinius (trombonas, daudytė; orą virpina prie pūstuko priglaustos pūtiko lūpos), švilpiamuosius liežuvėlinius (vargonai). Švilpiamieji aerofonai pagal konstrukciją dar būna skersiniai (fleita, švilpa) ir išilginiai (lamzdelis). Simfoninio orkestro pučiamieji aerofonai dar vadinami mediniais (fleitos, obojaus, klarneto, fagoto šeimos) ir metaliniais (valtornos, trimito, sakshorno, trombono šeimos, tūba, helikonas). 

Pučiamųjų aerofonų korpuso ertmė būna indo (okarina, molinukas), cilindrinio vamzdžio (klarnetas), kūgiškai platėjančio vamzdžio (obojus), kūgiškai siaurėjančio vamzdžio (senoji išilginė – fleita), stačiakampio vamzdžio (vargonų labialiniai vamzdžiai) formos. Korpusas tiesus (fleita), primena puslankį (ožragis), bangą (Azijos trimitas), pypkę (saksofonas), elipsoidą (kometas), serpentiną (serpentas), apskritimą (fliugelhornas), pjautuvą (basethornas), su dangstomomis skylutėmis arba be jų (vadinamieji natūralieji pučiamieji aerofonai). 

Būna iš vieno vamzdžio (fleita), vamzdžių rinkinio (skudučiai), vamzdžių junginio (Pano fleita), vamzdžių ryšulio (Afrikos ir Okeanijos Pano fleitos). Oras į instrumentą pučiamas burna, dumplėmis (vargonai), nosimi (nosinės feitos); kartais oras siurbiamas (komių išilginė fleita). 

Garso aukštis priklauso nuo rezonatoriaus matmens (jis reguliuojamas pirštais arba vožtuvėliais dangstomomis skylutėmis, slankikliais), pūtimo jėgos ir būdo. Kuo rezonatorius didesnis, tuo žemesnis garsas. Tembrą (garso spektrą), garsumą lemia pūtimo jėga ir būdas (ambušiūras), rezonatoriaus menzūros, formos, dusliklių, liežuvėlio tipas. Mažesnė menzūra – ryškesni aukšti obertonai. 

Laisvieji aerofonai pagal garso sudarymo būdą skirstomi į sūkurinius (sukutis, ūkas, brūklys; muzikos instrumentas sukamas apie savo ašį), skrodžiamuosius (botagas, kardo geležtė; instrumentas skrodžia orą), sprogstamuosius (pūslė, petarda; instrumentas sprogsta), pučiamuosius liežuvėlinius (žolinė, tošelė; liežuvėlis virpina orą ne vamzdyje). Sprogstamieji laisvieji aerofonai tuščiavidurio korpuso (pripildytas dujų, skysčių). Laisvųjų aerofonų garso aukštį, garsumą bei tembrą lemia instrumento medžiagos tankis, matmenys, masė, virpesių tipas, vieta ir amplitudė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Aerofonai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
Garinė pirtis Rusijoje
**Garinė pirtis** – pirtis, kurioje garas išgaunamas arba pilant vandenį ar augalų nuovirą ant įkaitusių akmenų, arba milint, t. y. ant žarijų įkaitintus akmenis dedant į kubilą su vandeniu.

Garinė pirtis – baltiška pirtis
-------------------------------

Garinė pirtis dažnai painiojama su „turkiška pirtimi". Tai nieko bendro neturinčios pirtys. Turkiška pirtis yra antikinė terma, kuri buvo perimta iš senųjų graikiškų, vėliau romėniškų, kolonijų, kurių buvo gausu visoje vakarinėje dabartinės Turkijos (Mažosios Azijos) pakrantėje. Garas termoje buvo išgaunamas pilant vandenį ant įkaitusių grindų (po grindų danga buvo karšto oro kanalai).

Garinė pirtis taip pat neturėtų būti vadinama *rusiška pirtimi*. Garinei pirčiai taikomas terminas *lietuviška pirtis* arba dar tikslesnis – *baltiška pirtis*. Šį terminą paremia kalbininkų ir archeologų tyrimai. Kalbininkai suomišką žodį suom. *pirtti* 'dūminė pirkia' nurodo kaip skolinį iš baltų kalbų. Žodis *pirtis* yra archajiškas baltiškas terminas. Kad suomiškas žodis *pirtti* paimtas iš tos pačios reikšmės baltiško žodžio *pirtis* ('statinys pėrimuisi, maudymuisi') kalbininkams nekelia prieštaravimų. Nežinoma tik kodėl ir kada žodžio reikšmė *pirtis* (statinys pėrimuisi, maudymuisi) suomių kalboje pasikeitė arba išsiplėtė į *dūminė pirkia*. Kalbininkai mano, kad baltišką žodį *pirtis* suomiai galėjo pasiskolinti laikotarpiu nuo II tūkst. pr. m. e. iki I m. e. a.

Tarpukario lietuvių kalbininkas P. Skardžius rusišką žodį rus. *баня* 'maudykla, vonia, pirtis' kildina iš lot. *balneum*.

Latvijoje garinė pirtis yra vadinama *pirts*, bet ne *rusiška pirtis*.

Pirtis, pagal archeologinių tyrinėjimų duomenis, baltų gentims buvo žinoma dar ankstyvojo žalvario amžiuje (XVIII–V a. pr. m. e.). Kretuono gyvenvietės (XV–XIV a. pr. m. e.) pastate vienas židinys buvo ovalus, 50–70 cm skersmens, viršuje apdėtas akmenimis, tuo tarpu kiti židiniai, šiek tiek įgilinti, be akmenų. Manoma, kad tai galėjo būti apeiginės pirties vieta.

Archajiškąją baltų pirtį slavų gentys galėjo perimti XII–XI a. pr. m. e. asimiliavus Dniepro baltus ir užėmus jų gyventas teritorijas Dniepro upės baseine.

Baltiškos pirties archajiškumas sietinas ir su dar neišnykusiu garo išgavimo būdu – milinimu (ant žarijų įkaitusį akmenį dedant į kubilą su vandeniu). Manoma, kad milinimo būdu akmens amžiuje buvo užvirinamas vanduo.

Nuorodos
--------

* Garinė pirtis ir papročiai
* Pirties akademija
| '**Fallen'** |
| --- |
|  |
| Fields of the Nephilim studijinis albumas |
| Išleistas | 2002 |
| Žanras | Gotikinis rokas |
| Įrašų kompanija | Jungle RecordsMetropolis Records |
| Fields of the Nephilim chronologija |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| *Earth Inferno* |  | *Mourning Sun* |

 |

**Fallen** – anglų gotikinio roko grupės Fields of the Nephilim albumas, išleistas 2002 metais. Grupės vokalistas Carl McCoy paneigė, kad albumas buvo išleistas tai suderinus su pačia grupe. Įrašų kompanija teigė, jog Carl McCoy laiku neparuošė albumo medžiagos, kuri, jo manymu, būtų tinkama išleidimui ir, nebūdama tikra, kad ta medžiaga išvis bus paruošta, išleido albumą be McCoy sutikimo.

Albumo dainos
-------------

1. "Dead To The World"
2. "From The Fire"
3. "Thirst"
4. "Darcell A. D."
5. "Subsanity"
6. "Hollow Doll"
7. "Fallen"
8. "Deeper"
9. "Premonition"
10. "One More Nightmare"

Nuorodos
--------

Jungle Records: Fields of the Nephilim biografija ir atsakymas į Carl McCoy pareiškimą Archyvuota kopija 2008-10-10 iš Wayback Machine projekto.
Šv. Juozapo ligoninės Čathame (Ontarijas) valdytojų taryba 1974 m.
Kvinslendo nacionalinio banko direktorių taryba (ir banko vadovas – priekyje kairėje) 1932 m. birželio 3 d.
**Direktorių taryba** (angl. *Board of Directors*) – organizacijos kolegialus valdymo organas, skirtas jos veiklai kontroliuoti iš išorės. Ji gali būti vadinama ir kitaip, pavyzdžiui, „patikėtinių taryba" (angl. *Board of Trustees*), „valdytojų taryba" (angl. *Board of Governors*).

Sudėtis
-------

Direktorių tarybos nariais paprastai būna tiek dirbantys organizacijoje, tiek išorinių suinteresuotų grupių atstovai.

Direktorių tarybos narių, kurie nepriklauso organizacijai, galia yra ribojama to, kad jie, negalėdami savo pareigoms skirti daug laiko, yra mažai informuoti apie organizacijos padėtį, dažniausiai turėdami tik informaciją, kurią jiems pateikia organizacijos vadovybė.

Funkcijos
---------

Henris Mintsbergas išskiria tris pagrindines galimas direktorių tarybos funkcijas, leidžiančias kontroliuoti organizaciją:

1. Organizacijos vadovo parinkimas
2. Tiesioginė kontrolė krizės metu
3. Organizacijos vadovybės sprendimų ir rezultatų priežiūra

Faktiškai, Mintsbergo nuomone, net aktyvios direktorių tarybos valdžia organizacijoje faktiškai pasireiškia tik organizacijos vadovo parinkimu, o jo sprendimus ji paprastai visada paremia.

Mintsbergas išskiria keturias pagrindines galimas direktorių tarybos funkcijas, padedančias organizacijai:

1. Priemonė organizacijai paveikti išorinius suinteresuotus asmenis ar grupes
2. Kontaktų užmezgimas bei lėšų gavimas
3. Organizacijos reputacijos gerinimas
4. Organizacijos konsultavimas

Be to, Mintsbergo nuomone, jau pati narystė direktorių taryboje kartais veikia organizacijos sprendimus: pavyzdžiui, pastebėta, kad jei bendrovės direktorių taryboje yra bankininkas, ta įmonė nuolat naudojasi būtent to banko paslaugomis.

Taip pat skaityti
-----------------

* Bendrovės valdyba
* Stebėtojų taryba

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  Henry Mintzberg, „Power In and Around Organizations", Prentice Hall, 1983, 67-95 psl.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Direktorių taryba** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Džigmė Kesaras Namgjalas Vangčiukas** |
| --- |
| Butanas Butano Karalius |
|  |
| Vangčiuko dinastija |
| Visas vardas | Jigme Khesar Namgyel Wangchuck |
| Gimė | 1980 m. vasario 21 d. (43 metai)Timpu, Butanas |
| Tėvas | Jigme Singye Wangchuck |
| Motina | Tshering Yangdon |
| Sutuoktinis (-ė) | Jetsun Pemos |
| Butanas Butano Karalius |
| Valdė | 2008 gruodžio 14 d.- iki dabar |
| Karūnavimas | 2008 lapkričio 6 d. |
|  |
|  **Vikiteka** | Džigmė Kesaras Namgjalas Vangčiukas |

**Jigme Khesar Namgyel Wangchuck** (bot. *འཇིགས་མེད་གེ་སར་རྣམ་རྒྱལ་དབང་ཕྱུག་*, g. 1980 m. vasario 21 d.) – penktasis Butano karalius. Jis oficialiai karūnuotas 2008 m. lapkričio 6 d. o savo pareigas pradėjo eiti gruodžio 14 d.

Šeima
-----

Jis yra vyriausias buvusio karaliaus Jigme Singye Wangchuck sūnus. Jo tėvo trečioji žmona yra karalienė Tshering Yangdon. Taip pat jis turi sesę, princesę Dechen Yangzom, bei brolį, princą Jigme Dorji. Be šios šeimos karalius dar turi keturias pusiau seseris ir tris pusiau brolius.

2011 m. spalio 13 d. Butano karalius, būdamas 31 metų, šalies švenčiausiame vienuolyne-tvirtovėje vedė 10-čia metų jaunesnę studentę Jetsun Pemos.

2016 m. vasario 5 d. Butano karaliui gimė sosto įpėdinis princas Džigmė Namgjalas Vangčiukas.

Mokslai
-------

Pabaigęs pradinius mokslus Butane, mokslus Džigmė tęsė užsienyje – Masačiusetso bei Oksfordo universitetuose.

Per šį laikotarpį Džigmė daug keliavo, oficialiai atstovaudamas Butanui įvairiuose renginiuose ir organizacijose.

|  |
| --- |
| Džigmė Kesaras Namgjalas Vangčiukas **Vangčiuko dinastija****Gimė:** 1980 vasario 21 |
| Karališkieji titulai |
| Prieš tai:**Jigme Singye Wangchuck** | **Butano karalius**2006 – iki dabar | **Dabartinis turėtojas***Paskyrė paveldėtoju:Jigyel Ugyen Wangchuck* |

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Džigmė Kesaras Namgjalas Vangčiukas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Koordinatės: 54°49′18″š. pl. 23°52′26″r. ilg.﻿ / ﻿54.8217°š. pl. 23.8739°r. ilg.﻿ / 54.8217; 23.8739

|  Garliavos Švč. Trejybės bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilkaviškio |
| **Dekanatas** | Aleksoto |
| **Savivaldybė** | Kauno rajonas |
| **Gyvenvietė** | Garliava |
| **Adresas** | Bažnyčios g. 3b |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | 1809 m. |
| **Stilius** | klasicizmas |

 *Kitos reikšmės – Švč. Trejybės bažnyčia.*
**Garliavos Švč. Trejybės bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Garliavoje, prie kelio  **130**  Kaunas–Prienai–Alytus .

Istorija
--------

2014 m.
Apie 1797 m. Jonučiuose (2 km į šiaurės vakarus nuo dabartinės Garliavos) pastatyta Jonučių bažnyčia, įkurta parapija, nes Užnemunė tuo laiku priklausė Prūsijos karalystei, taigi teko tą vietą atskirti nuo Kauno parapijos, likusios Rusijos valdžioje. Aukštosios Fredos dvarininkas Juozas Godlevskis savo žemėje 1809 m. pastatė dabartinę mūrinę bažnyčią. 1823 m. ją konsekravo Seinų vyskupas Čiževskis. 1826 m. rugpjūčio 15 d. buvo įkurta ir Garliavos parapija, o Jonučiuose liko parapijos kapinės (dabartinės Jonučių kapinės).

Po 1863 m. sukilimo klebonas Kazimieras Vaišnora kalintas, 1865 m. policijos prižiūrimas. Už politinę neištikimybę vikaras Juozapas Bartusevičius (1826–1885) 1864 m. ištremtas į Sibirą, ten ir mirė. Vikaras Motiejus Radziukynas (1837–1912) 1865 m. irgi ištremtas į Sibirą. Į Lietuvą grįžo 1875 m.

Po 1882 m. klebono Petro Budzeikos rūpesčiu bažnyčia padidinta, primūrytos dvi koplyčios. XX a. pradžioje veikė Gyvojo rožančiaus brolija. 1905 m. įsteigta parapijos biblioteka. Ją perėmė 1907 m. įsikūręs „Žiburio" draugijos skyrius. 1907 m. įsteigta „Žiburio" mergaičių mokykla, 1908 m. įsikūrusi naujose patalpose. 1912–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius, taip pat įsteigęs biblioteką, rengęs viešus vaidinimus, įrengęs arbatinę, kepyklą. Bažnyčioje sumontuoti garsaus lietuvių meistro Jono Garalevičiaus pagaminti vargonai.

Per I pasaulinį karą vykstant mūšiams išsprogdinti bažnyčios bokštai, suskilo sienos, sudegė visi klebonijos pastatai. Iki 1923 m. bažnyčia suremontuota. Iki 1924 m. įkurtas Lietuvių katalikių moterų draugijos skyrius. Pagal architekto Stasio Kudoko projektą 1935 m. atstatyti bažnyčios bokštai.

Garliavoje daugiau kaip 50 metų kunigavo ir mirė klebonas Pranciškus Leonas (1892–1982). Klebonas Juozas Uleckas (1913–1985) suremontavo bažnyčią.

Architektūra
------------

Bažnyčia klasicistinė, stačiakampio plano, dvibokštė, su 2 zakristijomis. Aukštos mūrinės šventoriaus tvoros kampuose yra koplyčios. Pastatytas antkapinis paminklas kunigui Viktorui Butkui.

Galerija
--------

* Koplytstulpis Unguto tremtiniamsKoplytstulpis Unguto tremtiniams
* Koplytstulpis „Bažnyčiai 200 metų"Koplytstulpis „Bažnyčiai 200 metų"
* Smailės kryžiusSmailės kryžius

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Garliavos Švč. Trejybės bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Garliavos Švč. Trejybės parapija Archyvuota kopija 2017-09-13 iš Wayback Machine projekto.
* Garliavos Švč. Trejybės bažnyčia (ModernizmasAteiciai.lt)
Ugnies gesinimas
Ugniagesiai su putų gesinimo įranga
**Ugniagesyba** – veikla, siekiant užkirsti kelią gaisro plitimui, užgesinti pastatus, transporto priemones, miškus ir kitus objektus. Ugniagesiai kovoja su gaisrais, kad apsaugotų žmonių gyvybes, turtą ir aplinką. Gaisrų gesinimo pastatuose ir miškuose apmokoma aukšto lygio techniniuose kursuose. Specializuoti mokymai apima gaisrų gesinimą orlaiviuose, laivuose, kituose sudėtinguose objektuose.

Vienas didžiausių gaisrų gesinimo pavojų yra toksiška aplinka, kurią sukuria degios medžiagos. Keturios pagrindinės rizikos yra dūmai, deguonies trūkumas, aukšta temperatūra ir nuodinga atmosfera. Papildomi pavojai – gelbėtojų kritimai iš aukščio ir statinių konstrukcijų griūtys. Norėdami kovoti su kai kuriais iš šių pavojų, ugniagesiai priversti naudoti autonominę kvėpavimo įrangą. Pirmasis veiksmas ugniagesyboje yra žvalgyba, siekiant išsiaiškinti gaisro kilmę ir nustatyti konkrečią riziką. Gaisrai gali būti užgesinti su vandeniu, pašalinus degias medžiagas ir oksidantus, slopinant liepsnas cheminėmis medžiagomis.

Istorija
--------

Ankstyviausi žinomi ugniagesiai buvo Romoje. 60 m. imperatorius Neronas įkūrė Sergėtojų korpusą saugoti Romai po pražūtingo gaisro. Jį sudarė 7000 žmonių, aprūpintų kibirais ir kirviais. Jie kovojo su gaisrais ir tarnavo kaip policija.

Lietuvoje ugniagesybos istorija siekia 1522 m. kai Vilniaus miesto įgulai buvo pavesta saugoti gyventojus nuo gaisrų, vagysčių ir plėšimų. 1766 m. uždrausta statyti medinius pastatus, liepta stogus dengti čerpėmis. 1802 m. įkurta nuolatinė ugniagesių komanda Vilniuje, 1815 m. – Kaune, 1872 m. – Šiauliuose. 1924 m. Kaunas, o 1925 m. Vilnius įsigijo pirmuosius gaisrinius automobilius. 1938 m. Kauno ugniagesių komanda buvo viena didžiausių – joje buvo 65 ugniagesiai. Jie turėjo gerą techniką: du autosiurblius, keturias autocisternas.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Ugniagesybos sportas

Literatūra
----------

* Vytautas Sinaitis. *Ugniagesyba Lietuvoje iki 1940*. Kaunas: Ūkininko patarėjas, 1995. ISBN 9986-520-35-5

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ugniagesyba** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  „Firefighter". National Careers Service (UK). 13 September 2017. Suarchyvuotas originalas 2016-10-12.
2. ↑  International Fire Service Training Association. Fire Service Orientation and Indoctrination.
Philadelphia: Board of Regents, 1984. Print.
3. ↑  Lietuvos Respublikos ugniagesybos istorija Archyvuota kopija 2019-10-29 iš Wayback Machine projekto.
**Aerograma** (angl. *aerogram, air letter, aérogramme*; rus. *аэрограмма*; iš pranc. *aérogramme*), iš gr. αέρας 'oras' + gr. γραμμα 'užrašas') – oro paštui skirtas laiškinis atvirukas. Tai plono lengvo popieriaus lapas, paruoštas sulenkti, iš anksto pateptas klijais, kuris suklijavus paruoštoje vietoje iškart yra ir vokas, ir laiškas su tekstu. Pašto operatoriai paprastai draudžia į tokius lengvuosius laiškus didėti bet kokius papildomus daiktus, kadangi jie siunčiami sumažintu tarifu. 

Dažniausiai aerogramos turi atspausdintą apmokėjimo žymę, nors kai kurios šalys (Naujoji Zelandija, Rodezija, Airija) pardavinėjo aerogramas be apmokėjimo žymų. Aerogramos be atspausdintų žymų vadinamos angl. *formular aerograms*. Aerogramas išleidžia šalies pašto institucijos arba privačios kompanijos. 

Siuntėjas vienoje pusėje parašo laiško tekstą, tada sulenkia numatytoje vietoje, sudrėkina klijus ir užklijuoja, o antrojoje lapo pusėje, kuri suklijavus sudaro išorinį aerogramos paviršių užrašo gavėjo ir savo pavardes ir adresus.

Istorija
--------

Pirmoji Irake išleista aerograma (1933 m.)
Aerogramos labai išpopuliarėjo jas naudojant Antrojo pasaulinio karo metu. Pulkininkas leitenantas R. E. Evansas (*R. E. Evans*), D. Britanijos Artimųjų Rytų pajėgų Armijos pašto tarnybos direktoriaus pavaduotojas pasiūlė lengvus, užsiklijuojančius laiškinius atvirukus panaudoti D. Britanijos kariuomenės oro pašte. 1940 m. antroje pusėje jis rekomendavo šio laiškų varianto naudojimą to meto D. Britanijos Valstybės karo sekretoriui Entoniui Idenui (*Anthony Eden*), kuris lankėsi Artimuosiuose Rytuose. 1941 m. sausio mėn. buvo leista visuose Artimuosiuose Rytuose dislokuotoje D. Britanijos kariuomenėje diegti Oro pašto laiškinių atvirukų paslaugą (angl. *Air Mail Letter Card Service*). 
  
1941 m. kovo 1 d. ėmė veikti oro paštas tarp Artimųjų Rytų ir D. Britanijos, buvo naudojami tiek *Imperial Airways* vandens lėktuvai, tiek kariniai transporto lėktuvai. Aerogramoje parašyto teksto privatumas bei pačios aerogramos lengvumas užtikrino aerogramų populiarumą vartotojų tarpe, kurį jos išlaikė ir karui pasibaigus, tik jau kaip civilinio pašto dalis. 

Aerogramų naudojimui oficialiai pritarė 1952 m. vykęs Pasaulinės pašto sąjungos kongresas Briuselyje.

Junginėse Valstijose aerogramos nebegaminamos. Pasibaigus turimoms aerogramų atsargoms jų daugiau nebespausdins.

Nuorodos
--------

1. ↑  "The Evolution of the Postal Service in the Era of the UPU" by Jamie Gough in *The London Philatelist*, Vol.114, No. 1331, December 2005, pp.362-363.
2. ↑  Airpost Journal: vol 78, no.2, February 2007 pub: American Air Mail Society
3. ↑  Информация из журнала («Airpost Journal» 2007)


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Aerograma** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
*Kitos reikšmės – Teresė (reikšmės).*

  

**Teresė Papšytė** (1939 m. rugsėjo 14 d. Čikagoje), muzikos mokytoja, vargonininkė, chorvedė, vienuolė.

Biografija
----------

1953 baigė Visų Šventųjų lietuvių parapijos mokyklą, o 1957 Marijos aukštesniąją mokyklą. 1948–1953 mokėsi skambinti fortepijonu pas Heleną Pech, o 1953–1957 dainuoti pas Alice Stephens. 1965 baigė Marywood College Scrantone, PA, ir įgijo muzikos bakalauro laipsnį. 1959–1976 studijavo De Paulo universitete (vokalą pas George Grahamą, muzikos teoriją pas Philipą Winsora, chorvedybą pas dr. Robertą Herbertą) ir gavo magistro laipsnį. 1979–1984 American Conservatory of Music pas dr. Robertą Lodiną studijavo vargonavimą.

1956 įstojo į Šv. Kazimiero vienuolyną Čikagoje, 1959–1974 mokytojavo parapijinėse pradžios, o vėliau ir aukštesniosiose mokyklose. 1974–1976 mokytojavo vienuolių kazimieriečių mergaičių gimnazijoje Villa Joseph Marie, Hollande, PA, o 1985–1997 Marijos aukštesniojoje mokykloje Čikagoje, vadovavo šių mokyklų chorams. Koncertavo Čikagos miesto rotušėje, dalyvavo chorų varžybose ir tautiniuose renginiuose.

Nuo 1985 Čikagos vienuolių kazimieriečių choro vadovė, choras giedojo katedroje ir kitose bažnyčiose.

Nuo 1976 su pertrauka kazimieriečių vienuolyno motiniškojo namo koplyčios vargonininkė garsiajame Čikagos Marquette Parke. 1993 APPLE kursų dėstytoja Klaipėdoje, 1995–1996 muzikos ir tikybos mokytoja Kauno Jėzuitų gimnazijoje.

Nuo 1996 T. Papšytė Lietuvos pilietė. Priklauso šioms profesinėms organizacijoms: American Guild of Organists, Music Educators National Conference, Illinois Music Educators Association. Dalyvauja moterų vienuolynų choruose.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Lycaena virgaureae** |
| --- |
| Ugninis auksinukas (Lycaena virgaureae)Ugninis auksinukas (*Lycaena virgaureae*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Būrys: | Drugiai  *( Lepidoptera)* |
| Šeima: | Melsviai  *( Lycaenidae)* |
| Gentis: | Auksinukai  *( Lycaena)* |
| Rūšis: | Ugninis auksinukas  *( Lycaena virgaureae)* |

 |
| Binomas |
| ***Lycaena virgaureae***Linnaeus, 1758 |

**Ugninis auksinukas** (*Lycaena virgaureae*) – melsvių (*Lycaenidae*) šeimos drugys. Sparnai 14-16 mm ilgio. Būdingas lytinis dimorfizmas. Patino sparnai raudoni, pakraščiuose su juodu apvadu. Patelių sparnų viršus oranžinis su skersai einančiomis juodų dėmelių eilėmis. Drugiai skraido liepos-rugpjūčio mėn. pievose, pušynų aikštelėse. Patelės pasirodo dviem savaitėmis anksčiau nei patinai.

* Lycaena virgaureae ♂*Lycaena virgaureae* ♂
* Lycaena virgaureae ♂  △*Lycaena virgaureae* ♂ △

  

  

Vikšras apie 20 mm ilgio, žalias, su gelsvomis raukšlėmis ir šonuose su įžambiais juodais brūkšniais. Pavasarį jie maitinasi rūgštynių lapais ir ant jų arba paklotėje virsta lėliukėmis. Lėliukė ruda.

Rūšis paplitusi Azijoje ir Europoje. Lietuvoje dažna.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ugninis auksinukas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Džimo Korbeto nacionalinis parkas |
| --- |
| IUCN II kategorija (nacionalinis parkas) |
| Parko džiunglės Parko džiunglės |
| **Vieta:** | Utarakhandas, Indijos vėliava Indija |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** | Ramnagaras |
| 

Žemėlapis rodantis Džimo Korbeto nacionalinis parkas vietą.Džimo Korbeto nacionalinis parkas

  |
| **Koordinatės:** | 29°32′0″ š. pl. 78°56′0″ r. ilg.﻿ / ﻿29.53333°š. pl. 78.93333°r. ilg.﻿ / 29.53333; 78.93333Koordinatės: 29°32′0″ š. pl. 78°56′0″ r. ilg.﻿ / ﻿29.53333°š. pl. 78.93333°r. ilg.﻿ / 29.53333; 78.93333 |
| **Plotas:** | 520,8 km² |
| **Įkurtas:** | 1936 m. |
| **Lankomumas:** | 0,5 mln. (1999 m. m.) |
| **Valdymas:** | Project Tiger, Government of Uttarakhand, Wildlife Warden |
|  **Vikiteka:** | Džimo Korbeto nacionalinis parkas |

**Džimo Korbeto nacionalinis parkas** (angl. *Jim Corbett National Park*, hind. जिम कॉर्बेट राष्ट्रीय उद्यान, IAST: *Jim Kărbeṭ rāṣṭrīya udyān*) – saugoma gamtos erdvė šiaurės Indijoje, Utarakhando valstijoje, Himalajų priekalniuose (Šivalike), 50 km į šiaurės vakarus nuo Ramnagaro. Plotas 520,8 km². Parkas įkurtas 1936 m. (seniausias šalyje), tada vadintas Heilio nacionaliniu parku. 1954 m. pavadintas Ramgangos, 1957 m. – Korbeto nacionaliniu parku (pavadintas medžiotojo, rašytojo, gamtininko Džimo Korbeto vardu).

Nacionaliniame parke saugomi miškingi Himalajų šlaitai, Ramgangos upės slėnis ir jam būdinga gyvūnija. Vyrauja stambiųjų šorėjų, indinių mangų, tanidinių akacijų miškai. Daugelis čia sutinkamų rūšių yra labai retos ar išnykusios kitur Pietų Azijoje. Svarbiausi saugomi gyvūnai yra bengaliniai tigrai. Iš viso parke gyvena 586 paukščių, 33 driežų, 7 varliagyvių, 36 laumžirgių rūšys. Džimo Korbeto nacionaliniame parke sutinkami laukiniai indiniai drambliai, himalajiniai ir ilgalūpiai lokiai, elniai (aksiai, indiniai muntjakai, zambarai, kiauliniai elniai), leopardai, nendrinės katės, viverinės katės, amūrinės katės, pilkosios indinės mangustos, ūdros, didžiosios kiaunės, himalajiniai goralai, Indijos skujuočiai, laibaliemenės beždžionės, makakos, tigriniai pitonai, krokodilai, gavialai, bankivinės vištos ir kt.

Parke išvystytas ekoturizmas, safariai drambliais.

* PievosPievos
* Vakarėja virš miškųVakarėja virš miškų
* Tigras parkeTigras parke
* Zambarai girdyklojeZambarai girdykloje

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Džimo Korbeto nacionalinis parkas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
Migla ir debesys yra aerozoliai
Lakiųjų pelenų dalelės (padidintos x2000)
**Aerozolis** (gr. αέρος 'oras' + lot. *sol(utio)* 'tirpalas') – viena iš zolio atmainų, dispersinė sistema, susidedanti iš dujų aplinkoje (paprastai – ore) plūduriuojančių kietų arba skystų dalelių. Aerozoliai, kurių dispersinė fazė susideda iš skysčio lašelių, vadinami rūkais. Kietų dalelių atveju, jei jos neiškrenta nuosėdomis, kalbama apie dūmus (laisvus dispersinius aerozolius) arba dulkes. Dalelių dydis aerozoliuose svyruoja nuo kelių milimetrų iki 10-7 mm.

Aerozoliai susidaro mechaniškai smulkinant ir purškiant kietuosius kūnus arba skysčius: skaldant, trinant, sprogdinant, deginant, pučiant purkštuvu.

Klasifikacija
-------------

Aerozoliai, kaip vieni iš zolių, pagal savo prigimtį skirstomi į natūralius ir dirbtinius. Natūralūs aerozoliai susidaro veikiant gamtinėms jėgoms, pavyzdžiui, išsiveržiant ugnikalniams, vykstant dirvos erozijai vėjo poveikyje, susidarant atmosferiniams reiškiniams. Dėl žmogaus ūkinės veiklos susidaro dirbtiniai aerozoliai, tarp kurių svarbią vietą užima pramoniniai aerozoliai. Pramoninio aerozolio pavyzdžiu gali būti dujų balionėlis. Šiuo metu aerozolių pagalba galima gesinti gaisrus.

Savybės
-------

Aerozoliams būdingas mažas dujų dispersinės aplinkos klampumas ir didelis dujų molekulių laisvas judėjimo kelias tarp susidūrimų, palyginus su dalelių dydžiu. Todėl nepaisant sąlyginai didelių dalelių dydžių, aerozoliuose vyksta intensyvus Brauno judėjimas. Aerozolių dalelės įgauna krūvius dėl sąveikos su jonais, kurių visada yra dujose. Atsižvelgiant į dujinės terpės išretėjimą, ant aerozolių dalelių nesusidaro dvigubas elektrinis sluoksnis. Dėl tos pačios priežasties, skirtingai nuo koloidinių sistemų, dalelių elektros krūvis gali būti ne tokio paties dydžio ir netgi su skirtingu ženklu. Dėl intensyvaus Brauno judėjimo ir stabilizavimo veiksnių nebuvimo aerozoliai yra nestabilios agregatinės būsenos. Dalelės jungiasi į didelius agregatus, greitai nusėdančius dujinėje terpėje.

Skiriami dvifaziai ir trifaziai aerozoliai. Pirmuosiuose dujų fazę sudaro išstumiančių dujų garai ir vaistinių medžiagų garai - koncentratas. Purškiamų lašų dydis priklauso nuo propelento, išstumiančio aerozolio aktyviąją medžiagą, ir koncentrato santykio: kuo mažiau koncentrato, tuo mažesni lašeliai (5-10 mikronų). Trijų fazių aerozoliai susidaro tuo atveju, jei koncentrato tirpalas nesimaišo su skystuoju propelentu.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Aerozolis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* „Aerozoliai". *Chemijos enciklopedija (rusų k.)*. XuMuK.ru. Suarchyvuotas originalas 2012-02-09. Nuoroda tikrinta 2011-09-03.
* International Aerosol Research Assembly Archyvuota kopija 2020-01-21 iš Wayback Machine projekto.
* American Association for Aerosol Research
Koordinatės: 21°28′55″š. pl. 55°59′53″r. ilg.﻿ / ﻿21.482°š. pl. 55.998°r. ilg.﻿ / 21.482; 55.998

**Terespolis** – buvęs palivarkas rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, 4 km į šiaurę nuo Kūlupėnų, Nasrėnuose (Kūlupėnų seniūnija), 2 km į šiaurės vakarus nuo kelio  **226**  Kartena–Kūlupėnai–Salantai .

Istorija
--------

Įkurtas XIX a. I pusėje grafų Šuazelių Platelių dvarui priklausančioje bendro naudojimo ganyklų ir miško žemėje, netoli Šalyno dvaro. Vadinamas lenk. *Terespol, Teresdwór*, liet. *Terespolis*, rus. *Tepecдвoр*. Sodyba stovėjo dabartinio Nasrėnų kaimo šiaurės vakarinėje dalyje, šalia *Nasrėnų Rėžių* miško. Apie XIX a. vidurį palivarką įsigijo Platelių apylinkės bajorai Stančikai. 

1866 m. palivarke buvo 1 kiemas ir 11 gyventojų. Palivarkui buvo pavaldus Tintelių kaimas, kurio valstiečiai 1870 m. mokėjo J. Stančikui išperkamuosius žemės mokesčius, o dvare prievoles atlikinėjo 44 revizinės sielos.

Nuo 1861 m. palivarkas priklausė Grūšlaukės, o 1880 m. priskirtas Salantų valsčiui. 1923 m. jame buvo 1 kiemas ir 25 gyventojai. Vykdant Lietuvos žemės reformą, dvaras išparceliuotas, jo žemės priskirtos Tintelių ir Nasrėnų kaimams.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kazys Misius. Iš Salantų bažnyčios ir parapijos istorijos. – Salantų bažnyčia: istorija, meno vertybės ir žmonės. – Žemaičių praeitis. – Vilnius: Vilniaus dailės akademijos leidykla, 2011. – T. 15. – P. 72
2. ↑  Списокъ мировыхъ участковъ и волостей Ковенской губерніи: Составленъ в 1870 году. - C. 78
3. ↑  Lietuvos apgyventos vietos. - Kaunas, 1925. - P. 120
Herbert von Karajan – vienas žymiausių XX a. dirigentų.
**Dirigavimas** – vadovavimas orkestrui ar kitokiam dideliam ansambliui kūrinio atlikimo metu. Tai darantis asmuo vadinamas **dirigentu**. Dirigavimas atliekamas vien tik gestais, kuriais paskelbiama kūrinio dalių pradžia ir pabaiga, perteikiamas ritmas, tempas, dinamika, duodamos pastabos atlikėjams. Dirigentas būna atsakingas už bendrą kūrinio atlikimo interpretaciją, pagal asmeninį stilių suteikia jam savitą atspalvį. Dirigentai taip pat gali eiti ansamblio vadovo pareigas, rūpintis jo sudėtimi, sudaryti kūrinių repertuarą.

Nedideliems ansambliams ilgą laiką diriguodavo vienas iš atlikėjų arba jų grupė. Atskira dirigento profesija paplito XIX a. besiplečiant orkestro sudėčiai. Neretai tai darydavo kompozitoriai: Carl Maria von Weber, Felix Mendelssohn, Hector Berlioz, Richard Wagner ir kt. Tuo metu paplito praktika dirigentui naudoti dirigento lazdelę – batutą. Nuo XIX a. pabaigos dirigentas yra tapęs viena iš orkestro centrinių figūrų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Don Michael Randel. *The Harvard Dictionary of Music*. Harvard University Press, 2003, p. 204
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Teriberka*Тери́берка* |
| --- |
|              |
| *Teriberka* |
|  |
| 

TeriberkaTeriberka

69°09′51″ š. pl. 35°08′26″ r. ilg.﻿ / ﻿69.16417°š. pl. 35.14056°r. ilg.﻿ / 69.16417; 35.14056﻿ (Teriberka)Koordinatės: 69°09′51″ š. pl. 35°08′26″ r. ilg.﻿ / ﻿69.16417°š. pl. 35.14056°r. ilg.﻿ / 69.16417; 35.14056﻿ (Teriberka) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+4) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Murmansko sritis Murmansko sritis |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 700  |

**Teriberka** (rus. *Тери́берка*) – kaimas Rusijoje, Murmansko srityje, įsikūręs prie Teriberkos upės. Gyventojų skaičius apie 700.

Istorija
--------

Žinoma nuo XVI a. kai čia įsikūrė rusų kilmės kolonistai, kurie vertėsi žvejyba. 1608 m. čia buvo šešios trobos. 1623 m. gyvenvietę puolė Danijos karinio jūrų laivyno eskadra. Padarę nuostolių danai pasitraukė. O 1809 m. per Anglijos ir Rusijos karinį konfliktą, gyvenvietę užpuolė ir sunaikino anglai. 1823 m. rusai vėl atkūrė gyvenvietę. 1869 m. buvo perkelti kolonistai iš Baltosios jūros pakrančių. Vietos gyventojai turėjo mokestinių lengvatų, vertėsi gyvulininkyste, žvejyba ir banginių medžiokle. 1875 m. pastatyta cerkvė, o 1885 m. ir antroji. 1896 m. pradėjo veikti švyturys su pneumatine sirena.

Komunistinės diktatūros metais čia buvo įkurtas kolūkis, pastatytos fermos. Žlugus Sovietų Sąjungai, nebeliko nei kolūkio, nei fabriko. Dalis gyventojų liko be darbo ir išvyko į kitus regionus. 

1997 m. Teriberka neteko miesto tipo gyvenvietės statuso, tapo kaimu.

2009 m. sausio 1 d. Teriberka buvo išbraukta iš pasienio gyvenviečių sąrašo. Iki tol, norint patekti į ją reikėjo gauti leidimus iš Rusijos FSB (saugumo tarnybos).

Demografija
-----------

1959 m. gyventojų skaičius siekė 4 762, tačiau vėliau ėmė sparčiai mažėti. Pastaruoju metu liko tik apie 700 gyventojų. 

Didžioji dalis gyventojų – rusų kilmės, dar esama samių bei kitų tautų atstovų.

Turizmas
--------

Teriberka – vienintelė vieta europinėje Rusijos dalyje, į kurią galima patekti važiuojant automobiliu, kad būtų galima pamatyti Barenco jūrą ir Arkties vandenyną.

Kadangi čia siaučia nuolatiniai vėjai, tad vietovę pamėgo jėgos aitvarų sporto atstovai, kurie čia lankosi ne tik vasarą, bet ir žiemą.

Įamžinimas
----------

Pirmasis, kuris pavaizdavo gyvenvietę, buvo Konstanitinas Korovkinas, 1894 m. nutapęs paveikslą. 

2014 m. Teriberkoje filmuota dalis vaidybinio filmo „Leviatanas" (rus. *«Левиафа́н»*) scenų.

Panoraminis vaizdas į gyvenvietės šiaurinę dalį, vadinamą Lodejnu (rus. *Лодейный*).

Taip pat skaitykite
-------------------

* Teriberka – upė.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
*Kitos reikšmės – Teresė (reikšmės).*

| **Teresė Greičiuvienė-Lipeikaitė** |
| --- |
| Gimė | 1949 m. birželio 27 d. (73 metai)Gedminių k. Kelmės r. |
|  |
| Veikla | choro dirigentė ir pedagogė. |

**Teresė Greičiuvienė-Lipeikaitė** (g. 1949 m. birželio 27 d. Gedminių k. Kelmės r.) – muzikė, choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija
----------

Baigusi Linkaučių aštuonmetę mokyklą, 1964 – 1968 m. choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos S. Šimkaus aukšesniojoje muzikos mokykloje (dėst. S. Rimkevičiūtė). 1968 – 1973 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. J. Karoso klasė). 1973 – 1975 m. Šiaulių aukštesniosios muzikos mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, miesto medicinos darbuotojų moterų choro vadovė. Kolektyvą parengė 1975 m. respublikinei dainų šventei ir konkursui, dalyvavo Šiaulių miesto dainų šventėse ir koncertuose. 1975 – 1977 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetų choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, Jūrų prekybos uosto vaikų choro vadovė. 1978 – 1995 m. gyveno ir dirbo Ukmergėje: vadovavo Miškų ūkio vyrų chorui ir daugelio įstaigų bei įmonių vokaliniams ansambliams, kurie dalyvavo koncertuose, meno mėgėjų apžiūrose ir konkursuose pelnė prizinių vietų. 1983 – 1995 m. Ukmergės vaikų muzikos mokyklos mokytoja ir chorinio dainavimo skyriaus vyresniųjų klasių moksleivių choro vadovė. Choras 1985 m. respublikinės dainų šventės konkurse pelnė geriausio kolektyvo vardą, o 1987 m. respublikinės moksleivių dainų šventės konkurse laimėjo antrąją vietą. Chorą parengė 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei ir 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje. Taip pat vadovavo muzikos mokyklos mergaičių vokaliniam ansambliui ir jauniesiems solistams, dalyvavo 1990 m. „Dainų dainelės" konkurse.

Nuo 1995 m. rudens Vilniaus 4-osios muzikos mokyklos mokytoja ir jaunučių choro (70 dalyvių) vadovė. Chorą parengė 1996 m. Vilniaus miesto jaunimo menų šventei ir vaikų festivaliui „Tau, motule, skamba kanklės", 1997 m. miesto chorų festivaliui „Vilniaus vieversėliai" ir 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei Vilniuje.

T. Greičiuvienė buvo Šiaulių miesto ir Ukmergės rajono dainų švenčių, taip pat regioninės dainų šventės Anykščiuose dirigentė. Konsultavo įvairius meno mėgėjų kolektyvus, dalyvavo vertinimo komisijose. 1987 m. apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu, 1994 m. jai suteikta muzikos mokytojos metodininkės kvalifikacijos kategorija.

Ištekėjusi; vyras Vytautas Greičius (g. 1949 m.), teisininkas, LAT teisėjas; sūnus Mindaugas, teisininkas, Vilniaus apygardos prokuratūros prokuroras.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Malabaro krantas. Kerala
**Malabaro krantas** (port. *Costa do Malabar*) – Indostano pusiasalio pietvakarinė pakrantė, skalaujama Arabijos jūros. Driekiasi nuo Karnatakos, per Keralą, iki pietinio Indijos taško (Kanjakumario). Iš rytų krantą riboja Vakarų Gatai, todėl Malabaro krantas pasižymi ištisus metus drėgnu ir šiltu klimatu. Pakrantėje driekiasi paplūdimiai, veši mangrovės ir palmių giraitės.

Malabaro krantas nuo seno buvo svarbi Indijos ir į vakarus esančių kraštų prekybinė sritis. Senovėje Malabaro uostuose lankydavosi egiptiečių, graikų, romėnų, arabų pirkliai, nuo XV a. čia kūrėsi Europos šalių kolonijos. Svarbiausi uostamiesčiai buvo Kalikutas, Goa, Kanuras, Kočinas ir kt. Dėl nuo seno vykusių kultūrinių mainų, Malabaro krante susiformavo kosmopolitiška aplinka – čia taikiai steigėsi pirmosios Indijoje krikščionių, musulmonų, judėjų bendruomenės, tebegyvuojančios iki šių laikų.

Pakrantė į šiaurę nuo Malabaro vadinama Kanaros krantu, o priešingoje Indostano pusėje esanti – Koromandelio krantu.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai reikia daugiau nuorodų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai įrašydami tinkamas išnašas ar nuorodas į šaltinius. |

Koordinatės: 16°44′0″ p. pl. 151°02′0″ v. ilg.﻿ / ﻿16.73333°š. pl. 151.03333°r. ilg.﻿ / 16.73333; 151.03333

Salos žemėlapis
**Huahinė** – sala Prancūzijos Polinezijoje, Draugijos salyne (Pavėjinėse salose), 175 km į vakarus nuo Taičio, į rytus nuo Raiatea. Sudaro Huahinės komuną. Plotas 74,8 km². Gyvena 6,1 tūkst. gyventojų (2017 m.). Gyventojų tankumas – 82,5 žm./km². Svarbiausia gyvenvietė – Farė.

Sala sudaryta iš dviejų kalnuotų pusiasalių: šiaurinio *Huahine Nui* („Didžioji Huahinė") ir pietinio *Huahine Iti* („Mažoji Huahinė"), atskirtų siauru sąsiauriu. Pusiasalius jungia žema nerija (per potvynius apsemiama ir pusiasaliai virsta salomis). Pusiasaliai sujungti tiltu. Salą supa koraliniai rifai ir nedidelės salelės. Huahine Nui aukštis iki 669 m (Turi k.), Huahine Iti – 462 m (Pohuerahi k.).

Auginama vanilė, gaminama kopra, vystoma žvejyba. Turizmas.

Huahinės saloje randama 1100–850 m. pr. m. e. radinių. Salą 1769 m. iš vakariečių pirmasis atrado Džeimsas Kukas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Recensement de 2017 – Répartition de la population de la Polynésie française par îles, *Institut de la statistique de la Polynésie française* (ISPF)