recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
„Poeto įkvėpimas" (1630). Autorius Nikola Pusenas.
**Klasicizmas** (lot. *classicus* – geriausias, pavyzdinis) – XVII a.–XIX a. I pusės Vakarų Europos literatūros ir meno epocha.

Esminis klasicizmo bruožas – sekimas Antikos meno ir literatūros kūriniais kaip pavyzdiniais. Iš jų buvo mokomasi pažinti žmogų, siekti idealios harmonijos, tobulumo, absoliutaus grožio, universalios tiesos.

Literatūra
----------

Klasicizmo autoriai, remdamiesi Antikos kūriniais, stengėsi objektyviai vaizduoti tai, kas žmogui būdinga, tipiška, o ne ieškoti kokių nors išskirtinių savybių; grožio norma jie laikė Antikos meną. Net literatūros žanrai, kūrinių tematika ir stilius atitiko Antikos laikų literatūros dvasią. Tragedijose buvo laikomasi veiksmo, vietos ir laiko vienumo taisyklės: dramos siužetas privalo turėti tik vieną liniją, veiksmas privalo vykti vienoje vietoje ir trukti ne ilgiau kaip vieną parą. Iš Antikos tragedijų perimtas „aukštasis stilius" vaizduojant kilnius, didingus, tragiškus dalykus, iš komedijų – „žemasis" (buitinis) stilius. Kilniems dalykams perteikti tiko tik „aukštieji" žanrai – tragedija, odė, himnas, buitiniams – „žemieji": komedija, satyra, epigrama. Kūrinių kompozicija ir pagrindinė mintis aiški, nuosekli. Literatūros kūriniams keliamus reikalavimus apibendrino Nikolas Bualo savo eiliuotame traktate „Poezijos menas" (1674).

Garsiausi klasicizmo epochos rašytojai:

* Žanas de Lafontenas, kūręs pasakėčias pagal Ezopą;
* Pjeras Kornelis (tragedijos „Medėja", „Sidas", „Horacijus"),
* Žanas Rasinas (tragedijos „Andromachė", „Ifigenija", „Fedra"),
* Moljeras (komedijos „Tartiufas", „Don Žuanas", „Šykštuolis", „Tariamas ligonis").

Architektūra
------------

*Pagrindinis straipsnis – Klasikinė architektūra*.
Vilniaus katedra – klasicizmo paminklas
Architektūroje klasicizmas suprantamas kaip klasikinis stilius, paplitęs Europoje XVII a. pradžioje – XIX a. kurios svarbiausias bruožas buvo grįžimas prie antikinės architektūros principų – harmonijos, paprastumo, griežtumo, logiško aiškumo ir monumentalumo. Klasicizmo stiliaus statiniai buvo proporcingi, simetriški, kukliai dekoruoti. Klasicizmas kai kuriuos kraštuose vėlyvajame egzistavimo laikotarpyje perėjo į ampyrą.

Lietuvoje
---------

Žymiausias klasicizmo atstovas Lietuvos architektūroje – Laurynas Gucevičius.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Klasicizmas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Disjunkcija** (lot. *disjunctio* – atskyrimas) – loginis veiksmas, reiškiamas jungtimi ar / arba. Naujas sudėtinis teiginys bus klaidingas tik tada, kai klaidingi **visi** jį sudarantys teiginiai. Visais kitais atvejais jis teisingas.

Programavime teiginių sujungimo jungtuku „arba" veiksmas vadinamas disjunkcija ir žymimas sutartiniu žodžiu „or" arba simboliais |, ||.

Galimos disjunkcijos reikšmės (sujungiant du teiginius x ir y)
--------------------------------------------------------------

| x | y | x arba y |
| --- | --- | --- |
| ne | ne | ne |
| ne | taip | taip |
| taip | ne | taip |
| taip | taip | taip |

Disjunkcijos reikšmė lygi *klaidinga* tiktai tuo atveju, kai abiejų argumentų reikšmės yra *klaidinga*. Kitais atvejais disjunkcijos reikšmė lygi *teisinga*.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Inversija
* Konjunkcija

Šaltiniai
---------

1. ↑  disjunkcija. Visuotinė lietuvių enciklopedija (tikrinta 2023-11-07).
2. ↑  Gintautas Grigas. Programavimas Paskaliu. Elektroninė knyga Archyvuota kopija 2009-12-07 iš Wayback Machine projekto.
| **Paulius Egidijus Kovas** |
| --- |
| Gimė | 1965 m. (~58 metai)Kaunas |
| Tėvas | Jurgis Vytautas Kovas |
| Motina | Jadvyga Valionytė-Kovienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Nijolė Narmontaitė |
| Vaikai | Jurgis, Petras |
|  |
| Veikla | vadybininkas, buriuotojas |
|  |
| Alma mater | 2011 m. Vilniaus universitetas |

**Paulius Egidijus Kovas** (g. 1965 m. Kaune) – Lietuvos vadybininkas, derybų konsultantas, buriuotojas.

Biografija
----------

1988–1991 m. Lietuvos kino studijos režisieriaus asistentas. 1992–1997 m. BTV programų įsigijimo direktorius, prodiuseris. 1997–1998 m. TV3 programų direktorius. 1998–2007 m. LNK generalinis / programų direktorius, valdybos narys. 2007–2009 m. UAB „MG Baltic Media" generalinis direktorius, valdybos narys. Nuo 2009 m. lektorius, konsultantas. 2010–2012 m. UAB „Europos verslo klubai" moderatorius. 2011–2012 m. UAB „Baltijos TV" valdybos narys. 2013–2015 m. Verslo angelų fondo verslo angelas, valdybos narys. Nuo 2014 m. ICF sertifikuotas koučeris. Nuo 2017 m. HILL Management konsultantas.

1985–1987 m. VU Gamtos mokslų fakulteto žygeivių klubo „Gabija" pirmininkas. VU žygeivių klubo leidinio „Žygeivis", ėjusio 1989–1991 m. redaktorius. 2001–2008 m. Lietuvos radijo ir televizijos asociacijos (LRTA) prezidentas. 2005–2009 m. buriuotojų klubo „Ambersail" prezidentas, 2008–2009 m. projekto „Tūkstantmečio odisėja. Vienas vardas – Lietuva" idėjos bendraautoris ir projekto vykdytojas, Tūkstantmečio odisėjos XI etapo jachtos „Ambersail" kapitonas.

Turi sūnus Jurgį ir Petrą, du anūkus – Igną ir Pijų. 2009 m. Kauno rotušėje vedė aktorę Nijolę Narmontaitę (g. 1959).

Bibliografija
-------------

* Gyvenimas audroje: kaip išlikti sausam: negailestingos jūros pamokos negailestingam verslui ir gyvenimui / Paulius Kovas; sud. Palmira Galkontaitė, Egidijus Knispelis. – Kaunas: Luceo, 2014. – 238 p.: iliustr. + 1 vaizdo diskas (DVD). – ISBN 978-609-8112-09-2

Įvertinimas
-----------

* 2004 m. medalis, skirtas Lietuvos narystei ES ir NATO paminėti
* 2009 m. ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Karininko kryžius

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 583 psl.
2. ↑
3. ↑
**Petras Puošiūnas** (1949 m. kovo 29 d. Šeduvos vienkiemyje, Radviliškio r.), choro dirigentas ir muzikos mokytojas.

Biografija
----------

Baigęs Šeduvos vidurinės mokyklos aštuonias klases, 1964–1968 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikume (dėst. Edmundas Sapranavičius). 1968–1973 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. J. Motiekaičio klasė).

1973–1977 Lietuvos liaudies meno rūmų Muzikos skyriaus dirigentas – konsultantas, nemažai prisidėjo prie įvairių kultūrinių renginių organizavimo. 1970–1993 Vilniaus vyrų choro „Varpas" dirigentas – chormeisteris, nuo 1997 meno vadovas ir dirigentas. Daug triūso įdėjo rengiant programas, skirtas koncertams Lietuvoje ir užsienyje, dainų šventėms, konkursams ir kitiems renginiams. „Varpo" vyrus parengė 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje.

Nuo 1977 Vilniaus 4-osios vaikų muzikos mokyklos mokytojas, chorinio dainavimo skyriaus vedėjas, nuo 1981 direktoriaus pavaduotojas mokymo reikalams, o vėliau ugdymui.

Nuo 1977 ir chorinio dainavimo skyriaus jaunių choro vadovas. Chorą parengė Vilniaus miesto dainų šventėms, 1980, 1985 ir 1987 respublikinėms dainų šventėms, 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei, 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėms bei 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventei Vilniuje. Per metus choras surengia iki 15 koncertų Vilniuje ir kitur, gieda bažnyčiose, dalyvauja įvairiuose renginiuose, 1994 koncertavo Vokietijoje. 1995 Vilniaus Šv. Jono bažnyčioje choras (solistės R. Maciūtė ir J. Leitaitė) bei Lietuvos kamerinis orkestras (dirigentas prof. S. Sondeckis) atliko G. Pergolesi „Stabat Mater". Šis kūrinys buvo atliktas ir 1998 m. gegužės 17 d. Lietuvos muzikos akademijos koncertų salėje mokyklos 30-mečio jubiliejaus proga. 1997 tarptautiniame vaikų chorinės muzikos festivalyje „Klasikai vaikams" Vilniuje gavo prizą už geriausiai atliktą Credo iš J. Haydno Mišių B-dur. Lietuvos radijas ir plokštelių studija padarė choro įrašų.

P. Puošiūnas 1987 Vilniaus miesto moksleivių dainų šventės, 1992 Pietryčių Lietuvos vaikų ir jaunimo dainų šventės, 1996 Vilniaus miesto jaunimo menų šventės, 1997 Vilniaus miesto moksleivių festivalio „Vilniaus vieversėliai" ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventės Vilniuje dirigentas. Padarė įvairių aranžuočių chorams. 1987 apdovanotas Kultūros žymūno ženklu, 1995 dirigentui suteikta muzikos metodininko kvalifikacijos kategorija. Yra Lietuvos muzikų draugijos narys.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
*Šis straipsnis apie parką Klaipėdos rajone. Apie parką Vilniuje skaitykite straipsnyje Vingio parkas.*

|  |
| --- |
| Priekulės Vingio parkas |
| Viena iš medžio skulptūrų. Tolumoje – gulintis Priekulės ąžuolas 
Viena iš medžio skulptūrų. Tolumoje – gulintis Priekulės ąžuolas |
| Tipas | peizažinis parkas |
| Geografinė padėtis | 55°33′21″š. pl. 21°19′38″r. ilg.﻿ / ﻿55.5559°š. pl. 21.3271°r. ilg.﻿ / 55.5559; 21.3271Koordinatės: 55°33′21″š. pl. 21°19′38″r. ilg.﻿ / ﻿55.5559°š. pl. 21.3271°r. ilg.﻿ / 55.5559; 21.3271 |
| Statusas | atviras lankymui |
| Plotas | 13 ha |
| Įkurtas | XIX a. vid. |
| Valdytojas | Priekulės seniūnija |
| Darbo laikas | neribojamas |
| Pėsčiųjų takai | yra |
| Adresas | Priekulė, Klaipėdos raj. |

**Vingio parkas** – parkas, esantis Klaipėdos rajono savivaldybėje, Priekulėje, vaizdingo Minijos upės vingio dešiniajame krante. Pasiekiamas iš Vingio gatvės, ties Ievos Simonaitytės namu-muziejumi, kur yra įrengta automobilių stovėjimo aikštelė, prasideda pagrindinis parko takas. Parko teritorija didele dalimi apribota upės kilpos, pasitaiko potvynių užsemiamų plotų. Jame nutiesti pasivaikščiojimo takai, įrengtos atokvėpio vietos, pastatyta tautodailininkų istorinės tematikos medžio skulptūrų. Iš parko matoma kitame krante ant apsauginio pylimo stovinti atnaujinta Stragnų koplyčia-mauzoliejus.

Istorija
--------

Dabartinis, 13 ha užimantis peizažinio stiliaus elementų turintis Vingio parkas Priekulėje įveistas XIX a. viduryje. Teritorija priklausė dvarininkams Šperberiams, valdžiusiems Priekulės dvarą. Parkas buvo populiari miestelio visuomenės ir vietos organizacijų, tarp jų „Vilties" jaunimo draugijos, Priekulėje veikusios 1919–1939 m. renginių vieta. Tarpukariu vykdavo šventinės eisenos nuo geležinkelio stoties iki Vingio parko. Eisenos priekyje jodavo ant žirgų tautiniais drabužiais pasipuošusios lietuvės, po jų – lietuvių organizacijų kolona, pamario žvejai, miestelio amatininkai bei ugniagesiai su savo darbo įrankiais. Vingio parke būdavo atliekama sportinė programa, sakomos kalbos.

Nė viena šventė Priekulėje nevykdavo be žirgų. Daugelį metų vasaromis parko konkūrų aikštelėje vyksta žirgų sporto varžybos, skirtos Edmundo Klimovo taurei laimėti. 

Parke iki šių dienų išliko daug senų ąžuolų, liepų, uosių, klevų. Išskirtiniai, įrašyti į saugomų medžių sąrašus: Priekulės (G. Posernos), Vingio parko, Šperberių ąžuolai, Ievos Simonaitytės bukas.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vingio parkas (Priekulė)** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Priekuliškių galvosopis – gelbėti krantinę *gargzdai.lt*
2. ↑  Priekulės Vingio parkas *klaipedosrajonas.lt*
3. ↑  *„Viltis"*. Mažosios Lietuvos enciklopedija, T. IV (Rahn–Žvižežeris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009
4. ↑  Priekulės miesto ir žirginio sporto šventė *kulturosuostas.lt*
5. ↑  Priekulės seniūnijoje rasti 5 gamtos paveldo objektai *ve.lt*
6. ↑  Priekulės audiogidas. 13. Vingio parkas *klaipedosrajonas.lt*
|  |
| --- |
| **Lietuvos apeliacinis teismas** |
|  |
| ***Buveinė*** |
| **Bendroji informacija** |
| **Valstybė** |  Lietuva |
| **Įkurta** | 1994 m. birželio 15 d. |
| **Būstinė** | Gedimino pr. 40,01503 Vilnius |
| **Darbuotojų kiekis** | 144 |
| **Vadovybė** |
| **Vadovas** | Nerijus Meilutis |
| **Tinklalapis** |
| Apeliacinis.LT |

2006 m.
**Lietuvos apeliacinis teismas** (**LApT**) – apeliacinės instancijos Lietuvos bendrosios kompetencijos teismas bylose, nagrinėtose apygardos teismuose pirmąja instancija (apeliacinis teismas).

Lietuvos kasacinis teismas - Lietuvos Aukščiausiasis Teismas.

Istorija
--------

1994 m. birželio 15 d. įsteigtas remiantis įstatymu „Dėl Lietuvos Aukščiausiojo Teismo, Lietuvos apeliacinio teismo, apygardų teismų įsteigimo, apygardų ir apylinkių teismų veiklos teritorijų nustatymo". Teismo pirmtakas - Apeliaciniai Rūmai (pagal 1933 m. Teismų santvarkos įstatymą).

1995 m. sausio 1 d. pradėjo veikti.

Pirmininkai
-----------

* 1995–2010 m. Vytas Milius
* 2010–2015 m. Egidijus Žironas
* 2015–2016 m. Aloyzas Kruopys
* 2016–2021 m. Algimantas Valantinas
* 2021–2026 m. Nerijus Meilutis

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑   Archyvuota kopija 2023-02-19 iš Wayback Machine projekto.
| **Čepūnė** |
| --- |
| **Ilgis** | 38 km |
| **Baseino plotas** | 311 km² |
| **Vidutinis debitas** | 2,2 m³/s |
| **Ištakos** | Gardino sritis, Vijos rajonas |
| **Žiotys** | Beržūna |
| **Šalys** | Baltarusija |

**Čẽpūnė** arba **Šilvė** (blrs. *Чапунька* arba blrs. *Шылве*) – upė vakarų Baltarusijoje, Gardino srities Vijos rajone. Įteka iš dešinės į Nemuno intaką Beržūną.

Ilgis 38 km, baseino plotas 311 km². Vandens nuolydis 0,8 m/km, debetas žiotyse – 2,2 m³/s.

Išteka laukuose į šiaurę nuo Jurotiškių. Toliau neša vandenis į pietryčius, palaipsniui pasisukdama į pietus, o prieš įtekėdama – vėl į pietryčius. Salpa pelkėta, srovė aukštupyje 28,4 km atkarpoje kanalizuota.

Intakai: Veremka, Sima, Horača, Belava (visi dešinieji).

Čepūnės intakai, kaip ir pačios upės didžioji dalis kanalizuoti. Upė teka atvira, bemiške vietove, ant jos krantų įskikūrė Vereščiakų, Kirvelių, Popelnikų, Zubrovičių, Gudenionių, Valdikų ir Ležnėnų kaimai. Žemupyje Čepūnė neša vandenis per Nalibokų girią ir įteka į Beržūną 2,5 km į rytus nuo Čepūnės kaimo.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Atvirkštinis lietuvių kalboje vartotinų tradicinių Baltarusijos Respublikos (Gudijos) vietovardžių formų sąrašas Archyvuota kopija 2017-02-27 iš Wayback Machine projekto.

* Блакiтная кнiга Беларусi. – Мн.:БелЭн, 1994
* Лист карты N-35-77 Любча. Масштаб: 1 : 100 000. Издание 1978 г.
| **Radiola linoides**Apsauga: 3(R) – Reta rūšis |
| --- |
| Lininė žarotūnė (Radiola linoides)Lininė žarotūnė (*Radiola linoides*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Erškėčiažiedžiai  *( Rosidae)* |
| Šeima: | Lininiai  *( Linaceae)* |
| Gentis: | **Žarotūnė**  *( Grossulariaceae)* |
| Rūšis: | Lininė žarotūnė  *( Radiola linoides)* |

 |
| Binomas |
| ***Radiola linoides***Roth |

**Lininė žarotūnė** (*Radiola linoides*) – lininių (*Linaceae*) šeimos monotipinės **žarotūnių** (*Radiola*) genties augalas. Tai nykstanti rūšis, įrašyta į Latvijos, Estijos bei Lietuvos raudonąsias knygas.

Paplitimas ir augavietės
------------------------

Augavietė Vokietijoje
Natūraliai paplitusi Skandinavijoje, Rytų, Vakarų bei Vidurio Europoje, Viduržemio jūros pajūryje, Šiaurės bei Vakarų Afrikoje, Mažojoje Azijoje. Lietuvoje paplitusi netolygiai, dažnesnė pietrytinėje dalyje – Varėnos, Vilniaus, Šalčininkų, Lazdijų rajonuose, taip pat vakarinėje – Kuršių nerijoje, Kretingos ir Šilutės rajonuose. Dar aptikta Kauno apylinkėse.

Auga drėgnose (laikinai užliejamose) nedidelėse vandens telkinių
pakrančių, laukų, ganyklų, keliukų lomose, susijęs su
nederlingais drėgnais smėliais arba smėlingais dirvožemiais (*Isoeto-Nanojuncetea* klasės bendrijos). Tinkamomis sąlygomis gan gausus, tik dėl mažumo sunkiai pastebimas tarp kitų augalų.

Biologija
---------

Žiedai
Tai vienmetis, nedidelis, 2-10 cm aukščio efemeras. Stiebas siūliškas, beveik nuo pat pamato šakotas, be plaukelių, neretai rausvas. Lapai smulkūs, bekočiai, priešiniai, 3-5 mm ilgio.

Žydi liepos-rugpjūčio mėnesiais. Žiedai maži, gausūs, 1 mm ilgio, susitelkę skydeliuose. Vainiklapiai keturi, apvalūs, baltos spalvos. Taurėlapiai žali, iki 1 mm ilgio, suaugę. Vaisius – apvali dėžutė, tokio pat dydžio, kaip ir žiedas. Dauginasi smulkiomis sėklomis. Sėklos ovalios, 0,4 mm ilgio, Jos dirvoje išlieka gyvybingos. Augalas chromosomų rinkinys diploidinis, 2n = 18.

Apsauga
-------

Lininė žarotūnė įrašyta į saugomų augalų rūšių sąrašą 1984 m. Nuolatos pasitaiko Kuršių nerijos nacionaliniame parke. Augalas gali migruoti, todėl nuolat stebėti jo populiacijų būklę vienoje vietoje sunku. Būtina registruoti jo pasirodymo vietas bei išsilaikymo trukmę. Augalo paplitimą bei gausumą riboja augaviečių stoka. Populiacijų skaičius kasmet priklauso nuo meteorologinių sąlygų, ypač drėgmės režimo. Laikino pobūdžio augavietėse populiacijos egzistuoja trumpai ir savaime išnyksta.

Nuorodos
--------

* Lininės žarotūnės mokslinis lotynų kalba pavadinimas ir sinonimai per theplantlist.org Archyvuota kopija 2019-08-28 iš Wayback Machine projekto. (anglų k.)
* Radiola linoides www.irishwildflowers.ie (anglų k.)

Literatūra
----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Lininė žarotūnė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Lietuvos raudonoji knyga. Red Data Book of Lithuania, Vilnius, 2007, 466 p.
*Kitos reikšmės – Švč. Trejybės bažnyčia.*
Koordinatės: 55°14′57″š. pl. 22°17′03″r. ilg.﻿ / ﻿55.2491°š. pl. 22.2843°r. ilg.﻿ / 55.2491; 22.2843

|  Tauragės Švč. Trejybės bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Telšių |
| **Dekanatas** | Tauragės |
| **Savivaldybė** | Tauragės rajonas |
| **Gyvenvietė** | Tauragė |
| **Adresas** | Stoties g. 2 |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | 1904 m. |
| **Stilius** | istorizmas |

**Tauragės Švč. Trejybės bažnyčia** – katalikų bažnyčia, stovinti Tauragėje, senamiestyje. Istoristinė, turi neoromaninio ir neoklasicistinio stiliaus bruožų.

Bažnyčios interjeras

Istorija
--------

Pirmoji bažnyčia Tauragėje pastatyta 1507 m. Prie jos įkurta mokykla (pirmoji Žemaitijoje). K. Šemeta apie 1566–1569 m. nusavino Tauragės bažnyčios turtus. XVI a. pabaigoje katalikų bažnyčia nuolatinio kunigo neturėjo. Po 1633 m. vyskupas Jurgis Tiškevičius paskyrė kunigą. 1636 ir 1688 m. Tauragės bažnyčia neminima.

1702 m. pastatyta nauja – medinė bažnyčia. Po 1863 m. sukilimo Tauragės vikaras Jonas Jacevičius ištremtas į Sibirą. 1865–1869 m. ne kartą prašyta valdžios leidimo statyti naują mūrinę bažnyčią. Leista remontuoti tik senąją.

1899 m. medinė bažnyčia nugriauta. Pastatyta nauja mūrinė, 1904 m. rugpjūčio 5 d. pašventinta. Statyba rūpinosi klebonas Fabijonas Kemėšis (1879–1954 m.), vėliau visuomenės veikėjas, ekonomistas, profesorius. Nuo 1906 m. jis Tauragėje organizuodavo viešus lietuvių vakarus su vaidinimais. 1915 m. bažnyčia apgriauta, po 1920 m. iš dalies atstatyta. 1928–1932 m. atstatyti bokštai (valstybė paskyrė 10 000 litų pašalpą). 1938 m. Tauragės parapijai priklausė 4141 katalikas. 1941 m. bažnyčia vėl apgriauta, iki karo pabaigos liko neatstatyta, tik 1955 m. klebono Jono Beinorio (1908–1985 m.) rūpesčiu ir parapijiečių talka ir lėšomis atstatyta.

1908 m. Karaliaučiaus meistras Brunas Gėbelis bažnyčioje buvo pastatęs 16 registrų vargonus. Per II pasaulinį karą vargonai neišliko. Apie 1955-uosius į Tauragę buvo perkelti Vaclavo Bernackio vargonai iš Vilniaus šv. Mykolo bažnyčios. Pastarieji pagaminti XX a. pradžioje.

2008 m. bažnyčios bokšte įrengtas laikrodis – miesto-partnerio iš Vokietijos, Rydštato, dovana Tauragei 500-ųjų metinių proga (atminimo lenta bažnyčioje).

Architektūra
------------

Bažnyčia istoristinė, turi neoromaninio ir klasicistinio stiliaus bruožų, lotyniško kryžiaus plano, su penkiasiene apside ir vienu aštuoniasieniu bokštu. Joje įrengti 6 altoriai. Šventoriaus tvora ažūrinio mūro.

Galerija
--------

* Parapijos namaiParapijos namai
* 1914 m.1914 m.
* Prieš 2010 metų renovacijąPrieš 2010 metų renovaciją
* Nuo parko pusėsNuo parko pusės
* Bažnyčios priekisBažnyčios priekis
* VargonaiVargonai
* ŠventoriusŠventorius
* Tauragės Švč.Trejybės bažnyčia. Vaizdas iš gatvėsTauragės Švč.Trejybės bažnyčia. Vaizdas iš gatvės

Šaltiniai
---------

1. ↑  Tauragės Švč. Trejybės bažnyčios vargonai *vargonai.lt*

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Tauragės Švč. Trejybės bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Tauragės Švč. Trejybės parapija (*taurageskatalikai.lt*)
* Tauragės Švč. Trejybės parapija (vyskupijos inf.)
* Bažnytiniai dokumentai
| ***Dieviška būtybė*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Divina creatura |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Giuseppe Patroni Griffi |
| Scenaristas (-ai) | Giuseppe Patroni GriffiAlfio Valdarnini |
| Kompozitorius | Cesare A. BixioEnnio Morricone |
| Vaidina | Laura AntonelliMichele PlacidoMarcello MastroianniMarina BertiAnna Melita |
| Metai | 1975 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 115 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Dieviška būtybė** (it.  *Divina creatura*) – 1975 m. Italijoje sukurta drama.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Laura Antonelli – Manuela Roderini
* Terence Stamp – Denis di Bagnasko
* Michele Placido – Martinas Gondelis
* Marcello Mastroianni – Mikelė Bara
* Duilio Del Prete – Amelini
* Ettore Manni – Marko Pisanis

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Praėjusio amžiaus trečiasis dešimtmetis. Kartą pietaudamas Denis di Bagnasko pastebi restorane gražią moterį su vyru, nuo kurios negali atitraukti akių. Susipažinęs su jais – sutuoktiniais Manuela ir Martinu – po kurio laiko Denis tampa jos meilužiu. Nors pradžioje jis diktuoja savo sąlygas, netrukus paaiškėja, kad jo aistros objektas nėra tokia paprasta, kaip jam pasirodė iš pirmojo žvilgsnio. Kartą ji prisipažįsta, kad, būdama 15, patyrė seksualinę prievartą iš gerokai vyresnio vyro, kuris, kaip paaiškėja, yra Denio dėdė Mikelė Bara, vėl siekiantis atnaujinti ryšius su Manuela...
Spaustuvė XX a. pr.
**Hartungų spaustuvė** – viena iš Karaliaučiaus spaustuvių, veikusi 1745–1934 m. Karaliaučiuje. 1805–1819 m. turėjo filialą Gumbinėje.

Istorija
--------

Priklausė vokiečių Hartungų šeimos dinastijai, nuo 1872 m. akcinei bendrovei „Hartungsche Zeitung laikraščio ir leidyklos spaustuvė". Žymiausi savininkai: spaustuvės steigėjas J. H. Hartungas (1699–1756 m.), G. Lebrechtas (1747–1797 m.) ir G. F. Hartungas (1782–1849 m.) Jie turėjo karališkojo ir Karaliaučiaus universiteto spaustuvininko titulus. Juos 1850 m. Prūsijos valdžia atėmė už paramą 1848 m. revoliucijai.

Spaustuvę sudarė stereotipų ir litografijų skyriai, knygrišykla ir knygynas. Įmonėje buvo įsteigta leidykla. Hartungų spaustuvė – viena moderniausių ir pajėgiausių Mažosios Lietuvos spaustuvių. 1743 m. joje dirbo 20, 1828 m. – 23, 1840 m. – 28, 1890 m. – 135, 1920 m. – 148, 1933 m. apie 240 specialistų ir darbininkų. Hartungų spaustuvę likvidavo Vokietijos nacių valdžia.

Leidyba
-------

Hartungų spaustuvė leido knygas visomis Rytų Prūsijos tautų, gretimų šalių ir senovės kalbomis. XVIII a. išspausdino apie 20 knygų latvių kalba Kuršui. Rusijos valdžiai uždraudus spaudą lotynišku raidynu, išleido po keletą knygų lietuvių kalba Didžiajai Lietuvai ir latvių kalba Latgalai. Mažajai Lietuvai lietuvių kalba išleido 367 knygas bei smulkiųjų spaudinių ir 1884 m. savaitraštį „Lietuviškas polytiškas laikraštis". Čia leistuose laikraščiuose „Amts-Blatt der Königlichen Litthauischen Regierung" (ėjo nuo 1811 m. ir „Intelligenz-Blatt für Litthauen" (1812–1859 m. kai kurie tekstai buvo spausdinami ir lietuvių kalba.

Hartungai prekiavo lietuviškomis knygomis Mažojoje Lietuvoje, latviškomis – Kurše ir Livonijoje, vokiškas ir lietuviškas knygas pardavinėjo tarptautinėse knygų mugėse Leipcige. Gumbinėje Hartungų spaustuvė išspausdino Prūsijos karaliaus Frydricho Vilhelmo III 1807 m. įsaką „Paliepimas dėl baudžiavos panaikinimo".

Tarp Hartungų spaustuvės leidinių buvo svarbių lietuvių filologijos veikalų vokiečių kalba arba lygiagrečiai vokiečių kalba:

* Pilypas Ruigys. Lietuvių kalbos žodynas, 1747 m.
* Pilypas Ruigys. Lietuvių kalbos kilmės ir savybių tyrinėjimas, 1747 m.
* Pilypas Ruigys. Gramatika, 1747 m.
* Gotfrydas Ostermejeris. Gramatika, 1791 m.
* Kristijonas Donelaitis. Metai, pirmas leidimas, parengė Liudvikas Rėza, 1818 m.
* Kristijonas Donelaitis. Dainos, tautosakos rinkinys, 1852 m.
* Fridrichas Kuršaitis. Lietuvių kalbos tyrinėjimai, 2 d. 1843–1849 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Domas Kaunas. *Hartungų spaustuvė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 409 psl.
1911 m. karikatūra, vaizduojanti kapitalistinės santvarkos hierarchiją
**Hierarchija** (sen. gr. ἱεραρχία < ἱερός + ἀρχή 'šventas' + 'valdžia, principas, pradas') – ontologinė ir vertybinė tikrovės pakopų gradacija.

Hierarchijos sąvoką V a. įvedė Dionisijas Areopagitas, apibūdindamas krikščioniškosios Bažnyčios organizaciją. Iki pat XIX a. šiuo žodžiu paprastai buvo įvardijama Bažnyčios struktūra, taip pat dangiškoji angelų ir šventųjų seka, bet vėliau hierarchijomis imtos vadinti ir kitokios skirtingų kokybių struktūros. Anglų sociologas Herbertas Spenceris hierarchijos terminą vartojo feodalinei visuomenei ir joje esančiam antagonizmui aprašyti. Vokiečių sociologas Maksas Vėberis sukūrė biurokratijos koncepciją, joje hierarchiją įvardijo kaip visuomenės sistemą, kuriai būdinga neasmeniškumas, racionalumas, griežtas reglamentavimas, ribota atsakomybė. Prancūzų sociologas Emilis Diurkheimas, kaip ir kiti socialinio funkcionalizmo šalininkai, hierarchiją laikė būtina socialinės stratifikacijos sistema, kylančia dėl visuomenės funkcijų pasidalijimo. Hierarchijos terminas dažnai vartojamas elito teorijų šalininkų (V. Pareto, K. Manheimo ir kitų) veikaluose.

Socialiniuose moksluose hierarchija laikoma kertine visuomenės sankloda – organizuodami kolektyvinius veiksmus bendriems organizacijos tikslams pasiekti individai negali išvengti hierarchinės struktūros. Šią struktūrą sudaro įvairios grandys, tarpusavyje susietos atsakomybės ir pavaldumo ryšiais. Hierachija paprastai atvaizduojama piramidės pavidalu – apatinės hierarchijos grandys gausios ir turi mažai galių, o kylant aukštyn galia didėja, o grandžių narių mažėja.

Hierarchinis principas taip pat naudojamas ir kituose moksluose – kalbotyroje, matematikoje, biologijoje, politikoje, programavime ir kt. kur siekiama parodyti struktūrinę atskirų narių priklausomybę.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algis Uždavinys. *Helėniškoji filosofija. Nuo Numenijo iki Sirijano*. Vilnius: Kultūros, filosofijos ir meno institutas, 2003. p. 112.
2. ↑  *Hierarchija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiame straipsnyje bent dalis informacijos yra pasenusi.**Jeigu galite, atnaujinkite informaciją ir ištrinkite šį pranešimą. |

Maps.lt|  |
|  
Ekranvaizdis 3D, 2017 m. |
| URL | maps.lt |
| Tipas | internetinių žemėlapių sudarymas |
| Registracija | nebūtina |
| Kalba(-os) | lietuvių, anglų |
| Savininkas | UAB „Hnit-Baltic" |
| Startavo | 2001 m. |
| Dabartinė būklė | aktyvus |
| Vieta | Vilnius |

**Maps.lt** – interaktyvi lietuviška internetinių žemėlapių svetainė, teikianti iš valstybinių duomenų bazių gaunamus duomenis Lietuvoje, sukurta ArcGIS programinės įrangos pagrindu. Maps.lt remiasi skaitmeniniais žemėlapiais, vektorinėmis geoduomenų bazėmis bei GIS technologijomis. Žemėlapių turinys ir geografija nuolat pildomi bei atnaujinami, plėtojamas trimatės Lietuvos žemėlapis. Maps.lt savininkė yra UAB „Hnit-Baltic" (Vilnius), įgaliotoji „Esri Inc." kompanijos atstovė.

Istorija
--------

Maps.lt startavo 2001 m. pavasarį. Tais pačiais metais apdovanota Lietuvos pramonininkų konfederacijos „Lietuvos metų gaminio" titulu. Versija mobiliesiems telefonams sukurta 2006 m. ji rėmėsi MMS technologija. Asociacija INFOBALT nominavo kaip geriausią informacinių technologijų 2006 m. produktą.

Po 2010 m. svetainė keletą kartų technologiškai perdaryta. Ruošiama nauja versija, turinti viešai pasirodyti 2018 m. pradžioje. 2017 m. paleista bandomoji 3D versija (*maps.lt/3DLietuva*).

Galimybės
---------

Vartotojui siūloma rinktis teminius žemėlapius, kurti kelionių maršrutus, vykdyti adresų, lankytinų objektų paiešką, atlikti ploto ir reljefo matavimus

Šaltiniai
---------

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2017-08-07 iš Wayback Machine projekto.
* *Facebook* profilis
| **Paulis Kalvalatv. *Paulis Kalva*** |
| --- |
| Gimė | 1919 m. spalio 23 d.Aboliniai, Sipelės valsčius |
| Mirė | 2003 m. rugpjūčio 5 d. (83 metai)Jelgava |
| Vaikai | Dagnija Rudzytė |
|  |
| Veikla | latvių vertėjas, poetas |
|  |
| Alma mater | Latvijos universitetas |

**Paulis Kalva** (latv. *Paulis Kalva*, 1919 m. spalio 23 d. Aboliniai, Sipelės valsčius – 2003 m. rugpjūčio 5 d. Jelgava) – latvių vertėjas, poetas. Vienas žymiausių lietuvių literatūros vertėjų į latvių kalbą.

Biografija
----------

1937–1943 m. studijavo Latvijos universiteto Filologijos ir Filosofijos fakultete. Per Antrąjį pasaulinį karą tarnavo latvių legione, 1945 m. deportuotas į Tolimuosius Rytus. Grįžęs į Latviją 1947–1951 m. dirbo mokytoju. 1951 m. už tarnavimą vokiečių armijoje nuteistas 25 m. griežto režimo kalėjimo. 1955 m. grįžo į Latviją, iki 1980 m. melioracijos inžinierius Jelgavoje.

Duktė kino režisierė Dagnija Rudzytė.

Kūryba
------

Jo eilėraščių išspausdinta latvių periodiniuose leidiniuose. Išvertė:

* Antanas Baranauskas. Anykščių šilelis, 1960 m.
* Ieva Simonaitytė. Vilius Karalius, 1961 m.
* Kristijonas Donelaitis. Metai, 1963 m. 2006 m.
* Žemaitė. Klampynė, apsakymų rinkinys, 1967 m.
* Jonas Avyžius. Kaimas kryžkelėje, 1969 m.
* Maironis. Pavasario balsai, 1981 m.
* Juozas Baltušis. Parduotos vasaros, 2 d. 1964–1979 m. Sakmė apie Juzą 1984 m.

Kiti versti poetai ir rašytojai: Sigitas Geda, Justinas Marcinkevičius, Paulius Širvys, Albinas Žukauskas, Aleksandras Puškinas, Michailas Lermontovas, Vasilijus Žukovskis, Antonas Čechovas, Viljamas Šekspyras, Valteris Skotas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Silvestras Gaižiūnas'**. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 237 psl.**
| **Kazimieras Lukša** |
| --- |
| Gimė | 1906 m. kovo 1 d.Pavardaunys, Varėnos valsčius |
| Mirė | 1983 m. sausio 5 d. (76 metai)Vilnius |
| Sutuoktinis (-ė) | Meilė Lukšienė |
| Vaikai | Ingė Lukšaitė, Giedrė Lukšaitė-Mrazkova |
|  |
| Veikla | ekonomistas, pedagogas |
|  |
| Alma mater | 1932 m. Karaliaučiaus universitetas |

**Kazimieras Lukša** (1906 m. kovo 1 d. Pavardaunyse, Varėnos valsčius – 1983 m. sausio 5 d. Vilnius) – Lietuvos ekonomistas, bankininkas, pedagogas.

Biografija
----------

Žmona Meilė Lukšienė (1913–2009), dukterys Ingė Lukšaitė ir Giedrė Lukšaitė-Mrazkova ir sūnus Rimtis Lukša.

1915–1917 m. mokėsi lietuvių pabėgėlių gimnazijoje Voroneže. 1921 m. įstojo į Marijampolės realinę gimnaziją. 1924 m. kalintas. 1925 m. už dalyvavimą aušrininkų jaunimo organizacijoje iš jos pašalintas. Eksternu baigė Marijampolės Rygiškių Jono gimnaziją ir įstojo į Lietuvos universiteto Ekonomikos skyrių, bet buvo pašalintas už aktyvų protestą prieš Seimo priimtą mirties bausmės įstatymą, po kareivio komunisto Nochimo Jubilerio sušaudymo.

1927 m. nelegaliai perėjęs valstybės sieną dirbo Lenkijoje, 1928 m. pasitraukė į Vokietiją. 1932 m. Karaliaučiaus universitete baigė ekonomiką. Atėjus į valdžią naciams, 1934 m. pabėgo į Vilniaus kraštą, bet, negavęs politinio prieglobsčio, 1935 m. lenkų policijos buvo perduotas Lietuvos žvalgybai ir už dalyvavimą Lietuvos socialistų revoliucionierių maksimalistų sąjungos veikloje Karo lauko teismo nuteistas 6 m. kalėti sunkiųjų darbų kalėjime. Po inteligentų protesto 1936 m. iš kalėjimo paleistas.

1936–1940 m. dirbo Lietuvos banko užsienio inkaso skyriuje Kaune, 1940 m. Valiutinio skyriaus vedėjas Vilniuje. Per Vokietijos okupaciją slapstėsi pas gimines kaime. 1940–1970 m. Vilniaus universitete dėstė balansų mokslo, ekonominės analizės, užsienio prekybos kursus, 1945 m. Prekybos ekonomikos katedros vedėjas, 1945–1946 m. Ekonomikos fakulteto dekanas (nebūdamas LKP nariu nebegalėjo dirbti vadovaujamo darbo). Nuo 1941 m. docentas.

Jo ir kitų iniciatyva 1958 m. prie Liaudies ūkio tarybos įkurta pirmoji Baltijos respublikose Matematinių ekonominių metodų taikymo laboratorija, 1966 m. Vilniaus universitete įvesta ekonominės kibernetikos specialybė, 1967 m. prie Prekybos ekonomikos katedros įsteigta Tarpžinybinė mokslo tyrimo laboratorija. 1966 m. LTSR nusipelnęs ekonomistas.

Rašė ūkio istorijos ir kitais klausimais. 1938 m. išvertė anglų ekonomisto D. H. Robertsono knygą „Pinigai" (*Money*).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Marijonas Gregorauskas. *Kazimieras Lukša*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 663
2. ↑  Bronislovas Čereška. *Kazimieras Lukša*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 687 psl.
**Lolita Kreivaitienė** (g. 1960 m. sausio 15 d. Kaune) – Lietuvos dailininkė odininkė.

Biografija
----------

1984 m. baigė Estijos dailės institutą Taline. Nuo 1985 m. dėsto Kauno kolegijos J. Vienožinskio menų fakultete (iki 1989 m. Kauno S. Žuko taikomosios dailės technikumas, 1989–2000 m. Kauno aukštesnioji meno mokykla), nuo 2005 m. Dailės katedros vedėja; nuo 2004 m. docentė. 1990–1995 m. dirbo kombinate „Dailė" Kaune.

Kūryba
------

Sukūrė atsiliepimų knygų, dienoraščių, albumų apdarų, knygų įrišimų (Homeras. „Odisėja", 1948 m. Kristijonas Donelaitis. „Metai", 1956 m. Justinas Marcinkevičius. „Mindaugas", „Mažvydas", „Katedra", 1978 m. visos įrištos 1990 m. „Antanas Kmieliauskas" 2003 m. ir kt.), dekoratyvinių plokščių („Vasaros naktys" I–IV 1991 m.), ažūrinių kompozicijų – objektų, pano („Ruduo" 2000 m.), nuotraukų ir papuošalų dėžučių, aprangos priedų, kita. Autoriniai kūriniai sudėtingos mišrios technologijos. Reljefai formuojami odos dulkėmis, deginant, dažant, tonuojant. Naudojamos įvairios medžiagos – oda, kailis, metalas, medis ir jų deriniai, vyrauja spalvingi geometriniai motyvai neutraliame fone.

Nuo 1998 m. grupės „DermArs" narė. Nuo 1984 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje. Individuali paroda surengta Hamburge 1992 m. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Nijolė Žilinskienė. *Lolita Kreivaitienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 757 psl.
| **Algimantas Kulieša** |
| --- |
|  |
| Algimantas Kulieša, 2012 m. |
| Gimė | 1931 m. birželio 4 d. (92 metai)Žemutiniai Kaniūkai, Kaunas |
| Tėvas | Petras Kulešovas |
| Motina | Zofija Bobkaitytė-Kulešova |
|  |
| Veikla | tautodailininkas |
|  |
| Žinomas (-a) už | medžio drožiniai, skulptūros, koplytstulpiai |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| 2006 m. Kauno miesto savivaldybės „Gerumo plyta" |

**Algimantas Kulieša** (g. 1931 birželio 4 d. Žemutiniuose Kaniukuose, Kaune) – Lietuvos tautodailininkas, medžio drožėjas, aktyvus visuomenininkas, sandraugos „Kitokia Lietuva" narys.

Biografija
----------

A. Kulieša gimė 1931 m. Po privalomosios tarnybos Tarybinėje armijoje dirbo vairuotoju, užsiiminėjo sportu (Lietuvos TSR motokroso prizininkas, čempionas). Sunkūs pokario metai neužgožė meniško pastabumo aplinkai, gyvajai gamtai, kurios grožis davė pradžią užsiimti tautodaile. Drožybos paslapčių mokėsi Kauno taikomosios dailės mokykloje (vėliau – S.Žuko taikomosios dailės technikumas), įstojo į Lietuvos tautodailininkų sąjungą.

Kūryba
------

A. Kulieša domisi apvaliąja skulptūra, įvairiais personažais. Jo kūryboje vyrauja įvairių žanrų medžio drožiniai: suvenyrai, dekoratyvinės kompozicijos, skulptūros, koplytstulpiai, Rūpintojėliai. Sėkmingesnio kūrybinio darbo pradžia laikomi 1972 m. kada A. Kulieša pradėjo dalyvauti parodose, kūrybiniuose seminaruose Lietuvoje ir už jos ribų. 1975, 1978 m. dalyvavo Rumšiškių liaudies buities muziejaus rengtuose seminaruose, 1981, 1988 m. – Juodkrantėje, 1982, 1984 m. – Kėdainių rajono Antano Sniečkaus ir Labūnavos kolūkiuose bei Palangoje, 1989, 1990 m. – Kauno Karo muziejaus sodelio kryžių atstatyme.

* Apie dešimt A. Kuliešos medžio skulptūrų, kitų medžio drožinių įkurdinta Linksmadvaryje, šalia Universiteto gatvės esančio tvenkinio prieigose – vietinių gyventojų pamėgtoje poilsio vietoje.
* Be to, čia minint Žalgirio mūšio 601-ąsias metines, Aleksoto seniūnijos ir bendruomenės pastangomis 2011 m. oficialiai atidengta tautodailininko sukurta skulptūra Vytautui Didžiajam.
* Skulptūros „Žvejys", „Muzikantas", „Dekoratyvinis suolas" Raganų kalne Juodkrantėje.
* Paminklinis akmuo skulptūrų parkelyje prie Universiteto g. Aleksote (2014 m.).
* Paminklinis akmuo Šaulių skvere Linksmadvaryje (2015 m.).

Įvertinimas
-----------

2006 m. A. Kuliešos nuopelnai Kauno miesto aplinkosaugai įvertinti savivaldybės apdovanojimu – stikline „Gerumo plyta".

Šaltiniai
---------

1. ↑  A. Kuliešos skulptūros Linksmadvaryje
2. ↑  Raganų kalno skulptūros
3. ↑  A. Kulieša Aleksotui padovanojo skulptūrą Archyvuota kopija 2016-11-17 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑  Šaulių skveras Linksmadvaryje Archyvuota kopija 2016-11-17 iš Wayback Machine projekto.
5. ↑   Gerumo pytos apdovanojimas

Nuorodos
--------

* A. Kuliešos skulptūros Vytautui Didžiajam atidengimas Archyvuota kopija 2021-01-19 iš Wayback Machine projekto.
* Aplinkosaugos aktyvistas A. Kulieša
| Takuaremboisp. *Tacuarembó* |
| --- |
| *Miesto rotušė* |
|  |
| 

TakuaremboTakuarembo

31°42′0″ p. pl. 55°58′0″ v. ilg.﻿ / ﻿31.70000°š. pl. 55.96667°r. ilg.﻿ / 31.70000; 55.96667﻿ (Takuarembo)Koordinatės: 31°42′0″ p. pl. 55°58′0″ v. ilg.﻿ / ﻿31.70000°š. pl. 55.96667°r. ilg.﻿ / 31.70000; 55.96667﻿ (Takuarembo) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-3)------ vasaros: (UTC-2) |
|  |
| **Valstybė** | Urugvajaus vėliava Urugvajus |
| **departamentas** | Takuarembo departamentas Takuarembo departamentas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1832 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2004) | 51 224  |
| **Altitudė** | 137 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Takuarembo |

**Takuarembo** (isp. *Tacuarembó*) – miestas šiaurės Urugvajuje, Takuarembo departamento administracinis centras.

Istorija
--------

1831 m. spalio 24 d. prezidento Fructuoso Rivera įsaku nurodyta regione įkurti miestą, Užduotis buvo pavesta prezidento broliui, pulkininkui Bernabé Rivera.

Pulkininkas Rivera iš Montevidėjo, kartu su vežimų karavanu ir persikėlėlių šeimomis, išvyko į trijų mėnesių kelionę link Takuarembo upės pakrantės. Apylinkės buvo ištirtos ir paskirstytos apgyvendinimui. 1832 m. sausio 21 d. pulkininkas Rivera įkūrė miestą, kurį pavadino šventojo Fruktuozo vardu – "San Fructuoso".

1837 m. San Fruktuozas jau buvo augantis miestelis. Jame gyveno daugiau nei 500 gyventojų, taikos teisėjas, karinis vadas, parapijos klebonas ir buvo įsikūrusi Viešųjų darbų komisija. Birželio 16 d. buvo įkurtas Takuarembo departamentas (kartu su Salto departamentu ir Paisandu departamentu), o San Fruktuozas tapo departamento administraciniu centru.

Gyventojų skaičiui augant miestelis 1912 m. birželio 17 d. gavo miesto statusą ir buvo pervadintas į Takuarembą.

Miestų partnerystė
------------------

Miestai, su kuriais bendradarbiauja Takuarembo:

* Kolumbija Medelinas, Kolumbija

Nuorodos
--------

1. ↑
| **Napoleon Baniewicz** |
| --- |
| [[Image:|220px]] |
| Baniewiczių šeimos herbas. |
| Gimė | 1904 m. sausio 4 d.Kaunas, Rusijos imperija |
| Mirė | 1979 m. (~75 metai)Bydgoščius, Lenkijos Liaudies Respublika |
| Tautybė | Lenkas |
| Tėvas | Napoleon Baniewicz |
| Motina | Maria Citowicz |
| Sutuoktinis (-ė) | Walentyna Lachowicz |
| Vaikai | Olgierd, Witold, Kazimierz |
|  |
| Veikla | gydytojas |
| Pareigos | Vilniaus universiteto Neurologijos katedros direktorius |
|  |
| Alma mater | Vienos universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Samogitia |

**Napoleon Banevič** (1904 m. sausio 4 d. Kaune – 1979 m. Bydgoščiuje, Lenkijos Liaudies Respublika) – Lietuvos lenkų kilmės gydytojas, neurologas, psichiatras.

Biografija
----------

Gimė 1904 m. sausio 4 d. Kaune, Napoleono ir Marijos Citovičiūtės šeimoje. Tėvas buvo Tiškevičių turto administratorius. 1922 m. baigė Kauno Adomo Mickevičiaus gimnaziją. Studijavo mediciną Vienos universitete. Nuo 1929 m. dirbo savanoriu neurologijos klinikoje. 1930 m. liepos 18 d. tapo mokslų daktaru. 1930-1935 m. dirbo Vilniaus universitete. 1935-1940 m. dirbo Vilniaus neurologijos klinikoje. Po II pasaulinio karo išvyko gyventi į Bydgoščių, kur tapo miesto neurologijos klinikos vedėju. Mirė 1979 m. Bydgoščiuje, buvo susituokęs su Walentina Lachowicz, su kuria susilaukė trijų sūnų Olgierd (1933), Witold (1937) ir Kazimierz (1944).

Darbai
------

* Die Achsenreflexe (Mittelflächenreflexe). Psychiat Neurol 149, ss. 49-59 (1965)DOI: 10.1159/000128802
* A New Sternal Reflex in Cases of Severe Cerebral Damage. Br Med J. 2(5268), ss. 1675-1678 (1961)

Literatūra
----------

* Cichosz A. Wybitny neurolog bydgoski Napoleon Baniewicz (1904-1979). Promocje Pomorskie 11, ss. 14-15 (2000)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Musoma*Musoma* |
| --- |
| *Prekyba Musomoje* |
|  |
| 

MusomaMusoma

01°30′0″ p. pl. 33°48′0″ r. ilg.﻿ / ﻿1.50000°š. pl. 33.80000°r. ilg.﻿ / 1.50000; 33.80000﻿ (Musoma)Koordinatės: 01°30′0″ p. pl. 33°48′0″ r. ilg.﻿ / ﻿1.50000°š. pl. 33.80000°r. ilg.﻿ / 1.50000; 33.80000﻿ (Musoma) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Tanzanijos vėliava Tanzanija |
| **Regionas** | Maros regionas |
|  |
| **Gyventojų** (2007) | 130 223  |
| **Altitudė** | 400 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Musoma |

**Musoma** (angl. *Musoma*) – miestas Tanzanijos šiaurėje, Viktorijos ežero rytinėje pakrantėje, prie Maros žiočių, netoli Tanzanijos, Kenijos ir Ugandos sienų sandūros. Maros regiono administracinis centras. Keliai į Arušą, Mvanzą, yra oro uostas. Verčiamasi daugiausia medvilnės auginimu, žvejyba. Musomoje ir jos apylinkėse gyvena 12 skirtingų etninių grupių.

Istorija
--------

Miesto pavadinimas kilo iš džitų žodžio *Omusoma*, reiškiančio neriją, seklumą. Nuo XX a. vid. pradėjo steigtis krikščioniškos misijos, o 1957 m. Musoma tapo vyskupijos centru.
**Kodekas** – programinė įranga, naudojama norint glaudinti arba išskleisti skaitmeninę medijos rinkmeną, pavyzdžiui, dainą arba vaizdo įrašą. Žodis *kodekas* yra žodžių koduotojas ir dekoduotojas junginys. *Kodekas* (*programa*) neturėtų būti maišomas su kodavimo ar glaudinimo formatu ar standartu – formatas yra dokumentas (standartas), būdas saugoti duomenis, tuo tarpu kodekas yra programa (taikymas), kuris gali skaityti arba rašyti tokias rinkmenas.

Kodekas koduoja duomenų srautą arba signalą perdavimui, saugojimui arba kodavimui arba dekoduoja, kai jis yra atkuriamas arba redaguojamas. Kodekai yra naudojami videokonferencijose, transliacijos medijose ir videoredagavime. Vaizdo kameros analogas-kodas keitiklis (AKK) keičia analoginį signalą į skaitmeninį, kuris tada yra perduodamas per video kodeką skaitmeniniam perdavimui arba saugojimui. Gaunantis įrenginys perleidžia signalą per video dekompresorių, tada per kodas-analogas keitiklį (KAK) analoginiui parodymui.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Audio signalų apdorojimas
* Skaitmeninis signalų apdorojimas
* Video kodavimas

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Kodekai: dažnai užduodami klausimai". Microsoft. Nuoroda tikrinta 2013-11-14.
| **Emilija Kriščiūnaitė** |
| --- |
| Gimė | 1954 m. gegužės 3 d. (69 metai)Vilūnaičių k. Pakruojo r. |
|  |
| Veikla | choro dirigentė ir pedagogė. |

**Emilija Kriščiūnaitė** (1954 m. gegužės 3 d. Vilūnaičių k. Pakruojo r.) – choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija
----------

Baigusi Lygumų (Pakruojo r.) vidurinės mokyklos devynias klases, 1970–1974 choro dirigavimo mokėsi Šiaulių aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. B. Sližys). 1974–1979 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (prof. K. Kavecko klasė).

Nuo 1979 rudens Panevėžio J. Švedo pedagoginės muzikos mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, nuo 1991 su metų pertrauka Panevėžio konservatorijos choro dirigavimo metodinės komisijos pirmininkė, moksleivių choro studijos vadovė. Be mokomųjų programų rengimo, mišrusis choras dalyvauja įvairiuose kultūros renginiuose, kasmet paruošia po 2-3 koncertines programas. 1994 kamerinis choras dalyvavo tarptautiniame studentų chorų festivalyje Lenkijoje, 1995 tarptautiniame studentų festivalyje Slovėnijoje, kur laimėjo antrąją vietą. Choras dalyvauja tradiciniuose bažnytinės muzikos festivaliuose Panevėžyje, dainavo M. K. Čiurlionio „Dainų dainelė – 95" koncertuose, 1996 ir 1997 dalyvavo „Baroko kelias" programose. 1998 tarptautiniame chorų festivalyje – konkurse Lenkijoje laimėjo trečią vietą. Konservatorijos mišrusis choras parengtas 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje. Pedagogė išugdė būrį jaunųjų chorvedžių.

1979–1986 E. Kriščiūnaitė buvo Panevėžio rajono medicinos darbuotojų moterų choro meno vadovė ir dirigentė. Kolektyvas dalyvavo rajono dainų šventėse ir 1985 respublikinėje dainų šventėje, įvairiuose konkursuose pelnydavo prizines vietas, dažnai koncertuodavo. 1980–1994 chorvedė buvo Panevėžio autokompresorių gamyklos mišriojo choro „Viltis" (1990) meno vadovė ir dirigentė. Choras parengtas Panevėžio miesto dainų šventėms ir kitiems kultūros renginiams, dalyvavo 1985 respublikinėje dainų šventėje, 1990 Lietuvos tautinėje dainų šventėje ir 1994 I Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje. Prizinių vietų laimėjo chorų konkursuose, 1992 ir 1994 Panevėžio liaudies dainų festivaliuose, 1993 giedojo šv. Mišiose Kryžių kalne netoli Šiaulių popiežiaus Jono Pauliaus II vizito metu Lietuvoje, surengė turistines keliones į Kazachiją, Rusiją, Gruziją, Lenkiją ir Prancūziją, kur ir padainuodavo. Pedagogė chorą kasmet išmokydavo 10-15 naujų dainų ir sudėtingesnių kūrinių, diriguodavo Panevėžio miesto ir rajono dainų šventėse.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| **Romualdas Audrūnas Kunca** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1935 m. kovo 10 d.Pakalniškiai, Kauno apskritis |
| Mirė | 2011 m. birželio 28 d. (76 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | tapytojas, pedagogas |
|  |
| Alma mater | 1959 m. LSSR dailės institutas |

**Romualdas Audrūnas Kunca** (1935 m. kovo 10 d. Pakalniškiuose, Kauno apskritis – 2011 m. birželio 28 d. Vilniuje) – Lietuvos tapytojas, pedagogas.

Biografija
----------

Brolis smuikininkas Petras Kunca.

1959 m. baigė LSSR dailės institutą, mokytojas Antanas Gudaitis. 1965–1999 m. dėstė Čiurlionio meno mokykloje.

Nuo 1962 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys, Lietuvos-Prancūzijos asociacijos narys.

Palaidotas Veliuonoje.

Kūryba
------

Nutapė peizažų, daugiausia pajūrio ir Kuršių nerijos vaizdų („Apleista kuršvaltė", 1958 m.; „Nidos architektūrinis motyvas", 2004 m.), „Vilniaus peizažų" seriją, portretinių („Nidos žvejai", 1962 m.; „Vilniaus kvartetas", 1973 m.; „Prof. Donatas Sauka", 1979 m.; „Aktoriaus Broniaus Gražio portretas", 2004 m.; „Signataro Gedimino Ilgūno portretas", 2006 m.); figūrinių („Aktas pakeltomis rankomis", 1985 m.; „Šokėja Giedrė", 1986 m.) kompozicijų, natiurmortų („Stalas", 1968 m.; „Arbūzai", 1978 m.). Sukūrė koliažų („Lietaus spalva", 1997 m.; „Pakrantė III", 1999 m.).

Tapyba koloristinė, artima prancūzų fovizmo, kubizmo stilistikai, ryškūs vaizdo konstravimo racionalūs principai. Ekspresyviomis linijomis, ryškiomis spalvomis kuriamas stilizuotas tikrovės vaizdas.

Nuo 1960 m. dalyvavo parodose Lietuvoje ir užsienyje (Aalene 2006 m.). Individualios parodos:

* Klaipėda – 1964 m.
* Vilnius – 1976 m. 1977 m. 1986 m. 1999 m. 2001 m.
* Varėna – 2001 m.

Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, užsienio šalių muziejai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Romualdas Audrūnas Kunca*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. - 432
2. ↑  Vytautas Kaltenis. *Romualdas Audrūnas Kunca*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. - 259 psl.

Literatūra
----------

* Romualdas Kunca. – Vilnius, 1988.