recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Brita Mari išlieja širdį**| 
2015 m. lietuviško „Garnelio" leidyklos leidimo viršelis |
| **Autorė** | Astrida Lindgren |
| **Šalis** | Švedija |
| **Žanras** | apysaka, vaikų literatūra |
| **UDK:** | 821.113.6-93-31 |
| **Originalus leidimas** |
| **Pavadinimas** | Britt-Mari lättar sitt hjärta |
| **Šalis** | Švedija |
| **Kalba** | švedų |
| **Leidykla** | Rabén & Sjögren |
| **Išleista** | 1944 m. |
| **Formatas** | kietais viršeliais |
| **Puslapių** | 126 |
| **Pirmasis lietuviškas leidimas** |
| **Pavadinimas** | Brita Mari išlieja širdį |
| **Leidykla** | Garnelis |
| **Išleista** | 2015 m. |
| **Vertėja** | Laima Bereišienė |
| **Formatas** | kietais viršeliais |
| **Puslapių** | 168 |
| **ISBN-13:** | 9789955883463 |

**Brita Mari išlieja širdį** (šved. *Britt-Mari lättar sitt hjärta*) – pirmoji žymios vaikų rašytojos Astridos Lindgren knyga, išleista 1944 m.

Apysaką rašytoja sukūrė konkursui, kurį paskelbė žymi Švedijos leidykla „Rabén & Sjögren". Tąsyk Astrida Lingdren laimėjo antrąją vietą. Nors „Brita Mari išlieja širdį" netapo tokia vaikų literatūros klasika kaip kiti rašytojos kūriniai („Pepė Ilgakojinė", „Karlsonas, kuris gyvena ant stogo" ir t. t.), visgi knyga pelnė pripažinimą, išversta į rusų, vokiečių, lenkų ir kitas kalbas.

Pagrindinė knygos veikėja – paauglė Brita Mari. Ji gauna dovanų spausdinimo mašinėlę ir pradeda rašyti laiškus Kaisai – bendraamžei iš Stokholmo. Knyga parašyta dienoraščio forma, joje gausu komiškų situacijų, aprašytos pirmosios meilės patirtys. Brita Mari nevengia pasijuokti iš savęs ir savo šeimos narių, tačiau deklaruoja aiškias vertybines nuostatas – jai svarbi šeima, sąžiningi tarpusavio santykiai. 

Lietuviškai ši knyga pirmą kartą išleista 2015 m. Vertėja – Laima Bareišienė.

Nuorodos
--------

* Leidyklos informacija apie knygą (lietuvių k.) Archyvuota kopija 2016-09-14 iš Wayback Machine projekto.
| **Jurgis Jeronimas Krišpinas-Kiršenšteinas** |
| --- |
| Krišpinai-Kiršenšteinai |
| Krišpinas (herbas) |
| Krišpinas (herbas) |
|  |
| Tėvas | Martynas Mykolas Krišpinas-Kiršenšteinas |
| Motina | Jana Volodkevičiūtė |

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Jurgis Jeronimas Krišpinas-Kiršenšteinas** (lenk. *Jerzy Hieronim Kryszpin-Kirszensztein*, apie 1673–1736) – LDK valstybinis ir karinis veikėjas, Lietuvos lauko etmonas (1710–1711), Lietuvos lauko raštininkas ir Lietuvos armijos generalinis regimentas nuo 1704 metų, Žemaitijos kaštelionas, Lietuvos armijos autoramento generolas-leitenantas nuo 1722 metų, Oršos seniūnas nuo 1701 metų.

Biografija
----------

Lietuvos pataurininkio ir Trakų kašteliono Martyno Mykolo Krišpino-Kiršenšteino (m. 1700) ir Janos Volodkovičiūtės sūnus. 1694 metais įstojo į Padujos universitetą. Šiaurės karo metu buvo vienas iš Lietuvos armijos būrio vadų, bendrai vadovaujant Lietuvos didžiajam etmonui Mykolui Servacijui Višnioveckiui. 1707 metais paliko Augusto Stipriojo šalininkų stovyklą ir perėjo į Stanislovo Leščinskio pusę, už ką iš paskutinio gavo Karūnos didžiojo pataurininkio pareigybę. 

Po Poltavos mūšio bėgo į Prūsiją, kur Stanislovas Leščinskis priskyrė jam Lietuvos didžiojo etmono titulą. Tą titulą jis prarado jau 1711 metais, kada į Prūsiją atvyko Mykolas Servacijus Višnioveckis.1711 metų rugsėjo 4 d. kartu su Višnioveckio įgulom dalyvavo nesėkmingame reide į lietuvių žemes. Nuo 1713 metų kovo buvo su Leščinskiu Benderuose, kur organizavo išpuolį į Krymo turkų žemes. Įstojo į Švedijos karaliaus Karolio tarnybą su tūkstančio talerų metiniu atlyginimu. 

1714 metais dalyvavo Mykolo Servacijaumi Višniveckiu įsiveržime į Lenkiją. Tais pačiais metais apsigyveno Vroclavoje. Pradėjo tarnauti karalaičiui Konstantijui Vladislovui Sobieskiui. 1718 metais išvyko į Paryžių. 1721 metais palaikant Rusijos imperatoriui Petrui I gavo amnestiją ir grįžo į tėvynę. 1722  metais tapo delegatu į seimą.

Literatūra
----------

* *Wasilewski T*. Jerzy Hieronim Kryszpin-Kirszensztein // Polski Słownik Biograficzny. – T. XV. – 1970. – S. 500–501.

| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Aleksandras Juozapas Unichovskis** |  **Žemaitijos kaštelionas**1704 | Po to:**Juozapas Skuminas Tiškevičius** |

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RŽemaitijos kaštelionai |
| --- |
|  |
| 
Melchioras Stanislovas Šemeta • Mikalojus Talvošas • Mikalojus Naruševičius • Aleksandras Holovčinskis • Adomas Mikalojus Talvošas • Aleksandras Sluška • Mikalojus Viesiolovskis • Jonas Alfonsas Liackis • Jurgis Chreptavičius • Aleksandras Naruševičius • Eustachijus Kirdzejus • Jokūbas Teodoras Kuncevičius • Danielius Chžanstouskis • Stanislovas Vincentas Orda • Vilgelmas Eustachijus Grotus • Aleksandras Juozapas Unichovskis • Jurgis Jeronimas Krišpinas-Kiršenšteinas • Juozapas Skuminas Tiškevičius • Juozapas Antanas Sologubas • Juozapas Pacas • Jonas Mikalojus Ksaveras Chodkevičius • Mykolas Jonas Gorskis • Antanas Anupras Gelgaudas • Stanislovas Antanas Tiškevičius |  |

 |
**Jurgis Gegužis** (1877 m. balandžio 15 d. Narkūnai, Gelgaudiškio valsčius – 1943 m. vasario 21 d. Bostonas) – Lietuvos knygnešys, JAV lietuvių visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Jaunystėje kurį laiką dirbo Mažosios Lietuvos Martyno Jankaus (Bitėnai) ir Otto von Mauderodės spaustuvėje Tilžėje. Slapta gabeno draudžiamąją lietuvišką spaudą į Lietuvą. 1898 m. prie sienos Rusijos imperijos žandarų sulaikytas, atiduotas į kariuomenę. Atitarnavęs išvyko į Škotiją, ten 1905–1906 m. redagavo „Laiką". 1906 m. išvyko į JAV. Dirbo įvairiose lietuvių spaustuvėse, 1907 m. laikraščio „Darbininkų viltis" redakcijoje Šenandoa. Bendradarbiavo laikraščiuose „Kova", „Vienybė lietuvninkų". 1908 m. su S. Michelsonu iš A. Žvingilo nupirko 1905 m. Bostone įsteigtą „Keleivį" ir leido iki 1943 m. (redagavo S. Michelsonas). Amerikos lietuvių socialistų sąjungos veikėjas.

Bibliografija
-------------

* Dievo žmogus, apysaka, 1908 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Jurgis Gegužis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 486 psl.
Pagani Automobili S.p.A.|  |
| Forma | Privati įmonė |
| Pramonė | Automobiliai, dizainas |
| Įkurta | 1992 m. |
| Centrinė būstinė | San Česario sul Panaro, Modena, Italija |
| Produkcija | Sportiniai utomobiliai |
| Darbuotojų | 55 (2011 m.) |
| Tinklalapis |  |

**Pagani Automobili S.p. A.** – Italijos sportinių automobilių gamintoja bei dizaino kūrėja. 1992 m. įmonę įkūrė argentinietis Horacio Pagani.

1988 m. Horacio Pagani įkūrė dizaino studiją Pagani Composite Research, kuri aktyviai dirbo su Lamborghini kompanija kuriant šiuos automobilius. Šiuo metu H. Pagani pradėjo kurti savo sportinį automobilį kodiniu pavadinimu „C8 Project". Vėliau šis pavadinimas buvo pakeistas į „Fangio F1", taip norint pagerbti H. Pagani draugą argentinietį 5 kartus Formulės 1 čempioną Juan Manuel Fangio.

1991 m. H. Pagani įkūrė atskirą dizaino studiją „Modena Design". 1992 m. buvo pradėta kurti „Fangio F1" prototipą, o kitais metais jis sėkmingai išbandytas Dallara vėjo tunelyje. 1994 m. Mercedes-Benz sutiko tiekti savo V12 variklius šiam modeliui.

Galutinis modelis buvo pervadintas į Pagani Zonda C12. Fangio vardo buvo atsisakyta dėl sportininko mirties 1995 m. Šis modelis buvo pristatytas 1999 m. Ženevos automobilių parodoje.

2005 m. H. Pagani paskelbė patrigubinantis savo automobilių gamybos apimtis, o 2007 m. debiutuosiantis JAV rinkoje.

2010 m. liepos 26 d. Pagani Zonda R modelis pasiekė naują pasaulio rekordą tarp masinės gamybos automobilių Nordschleife trasoje, įveikęs ją per 6:47 min. Anksčiau šis rekordas priklausė Ferrari 599 GTB Fiorano 599XX.

2011 m. oficialiai buvo baigta gaminti Pagani Zonda modelius. Vėliau dar pasirodė keli specialūs Zonda modeliai.

2012 m. debiutavo naujas Pagani modelis Pagani Huayra. 2013 m. šis modelis greičiausiai įveikė BBC laidos „Aukščiausia pavara" bandymų trasą (1:13.8 min.).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

JAV minų traleris USS „Lucid" (MSO-458) įplaukia į sausąjį doką „Windsor" (ARD 22).
USS ARD-18 su USS SC-1372 viduje mokymų Plaukiojamųjų sausųjų dokų mokymo centre (angl. *Floating Dry Dock Training Center*). 1944 m. balandis.
**Pagalbinis remonto dokas** (angl. *Auxiliary repair dock, ARD*) – JAV karinio laivyno pagalbinių laivų (plaukiojamųjų sausųjų dokų) – tipas, egzistavęs per Antrąjį pasaulinį karą. Tuo metu laivyno sąrašuose buvo 33 tokie laivai. Jie naudoti ir po karo. Dalis parduoti į metalo laužą, dalis iki šiol naudojami JAV ar kitose valstybėse. 

Keli šio tipo plaukiojamieji dokai gavo savus pavadinimus, pvz. USS „West Milton" (ARD-7), tačiau dauguma jų vardų neturėjo, tik numerius, pvz. USS ARD-1.

Paskirtis
---------

Laivai angl. *Auxiliary repair docks* buvo plaukiojamieji sausieji dokai, kurie buvo skirti remontuoti pažeistus karinius laivus. Šio tipo plaukiojamieji dokai buvo apie 150 m ilgio ir apie 5000 t m

Šio ir kitų tipų plaukiojamieji sausieji dokai galėjo patys užtvindyti savo cisternas, kad nugrimztų į reikiamą gylį, atidaryti pirmagalio vartus, pro kuriuos įplaukdavo pažeistas laivas. Laivui įplaukus vartus uždaro ir iš cisternų išpumpuoja vandenį. Plaukiojamasis dokas iškyla, viduje esantis laivas atsiduria sausoje aplinkoje, kur jo remontas labai palengvėja. Tokie remonto darbai mūšių vietose paprastai būdavo laikini, kad remontuojamas laivas gebėtų plaukti jūros sąlygomis. 

Pažeistą laivą pakankamai suremontavus dokas būdavo užtvindomas, vartai būdavo atidaromi ir suremontuotas laivas išplaukdavo.

Personalo aptarnavimas
----------------------

Kol pažeistas laivas būdavo remontuojamas, sausasis dokas pažeistojo laivo įgulą aprūpindavo maisto ir kitomis atsargomis, teikdavo skalbimo paslaugas. Kartais doke būdavo gyvenamosios vietos laivo įgulai. Paprastai pažeisto laivo įgula likdavo remontuojamame laive.
Koordinatės: 55°29′00″ š. pl. 22°28′15″ r. ilg.﻿ / ﻿55.48333°š. pl. 22.47083°r. ilg.﻿ / 55.48333; 22.47083

**Paežerės sapropelio telkinys** – sapropelio ištekliai, esantys Požerės (Paežerių, Paežerio) ežere, telkšančiame ties Paežerio kaimu Šilalės rajone, apie 3 km į pietus nuo magistralinio kelio  **A1**  Vilnius–Kaunas–Klaipėda . Požerės ežere yra vienas iš kelių Lietuvoje detaliai išžvalgytų sapropelio telkinių.

Istorija
--------

2017 m. duomenimis, leidimas išgauti sapropelį suteiktas UAB „Kvėdarsta" (Kvėdarna, Šilalės raj.). Jo gavyba kol kas nedidelė, bet po truputį auga. Sovietmečiu Kvėdarnos melioratoriai buvo įsigiję iš Baltarusijos įrangą mechanizuotam sapropelio gavybos būdui: pontonus, greiferinius ekskavatorius, baržas, katerį ir pradėję kasti sapropelį iš Paežerės ežero. Pasikeitus ekonominėms bei politinėms sąlygoms, ežero valymo darbai sustojo. 2014 m. duomenimis, sapropelio telkinio gavyba nutrūko vos prasidėjusi dėl išgauto sapropelio realizavimo problemų.

Telkinio duomenys
-----------------

Ežero plotas – 52,9 ha, sapropelio vidutinis sluoksnio storis – 7,1 m, makslmalus – 13,8 m, sapropelio kiekis – 3,6 mln. m³.

Darbų technologija
------------------

Sapropelis kasamas Paežerės ežere su ekskavatoriumi draglainu nuo plūduriuojančios platformos. Sapropelis pakeliamas su greiferiniu kaušu ir pilamas į baržą. Krovinys iš kasvietės plukdomas į pakrantę kateriu (arba gerve sukant lyną). Iš baržos sapropelis iškabinamas kitu ekskavatoriumi su greiferiniu kaušu, supilamas į specialiai paruoštus savivarčius sunkvežimius ir vežamas į džiovinimo aikšteles arba tiesiai ant laukų.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  Antanas Ciūnys. Nepanaudoti rezervai dirvožemiams gerinti ežeruose
2. ↑  Pradedamas išgauti milijoninis turtas Lietuvos ežeruose
3. ↑  Ginutis Juozapavičius, Tatjana Kuzavinienė.Sapropelio telkiniai Lietuvos ežeruose
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| San Lorensas*San Lorenzo* |
| --- |
| *Miesto katedra* |
|  |
| 

San LorensasSan Lorensas

25°19′0″ p. pl. 57°31′0″ v. ilg.﻿ / ﻿25.31667°š. pl. 57.51667°r. ilg.﻿ / 25.31667; 57.51667﻿ (San Lorensas (Paragvajus))Koordinatės: 25°19′0″ p. pl. 57°31′0″ v. ilg.﻿ / ﻿25.31667°š. pl. 57.51667°r. ilg.﻿ / 25.31667; 57.51667﻿ (San Lorensas (Paragvajus)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-4)------ vasaros: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Paragvajaus vėliava Paragvajus |
| **Departamentas** | Centrinis departamentas |
|  |
| **Gyventojų** (2002) | 287 977  |
| **Altitudė** | 126 m |

**San Lorensas** (isp. *San Lorenzo*, arba *San Lorenzo del Campo Grande*) – miestas Paragvajuje, Centriniame departamente, 10 km nuo Asunsjono. Įeina į Asunsjono aglomeraciją. 227,9 tūkst. gyventojų (2002 m.). San Lorensas dažnai vadinamas universitetiniu miestu, kadangi čia įsikūrusi dalis Asunsjono nacionalinio universiteto fakultetų bei jo centriniai rūmai. Verčiamsi pramone ir prekyba. Didelė miestiečių dalis dirba sostinėje.

Istorija
--------

Ilgą laiką San Lorenso vietoje buvo laukas, vadinamas *Campo Grande*. Jame buvo nedidelis darbininkų kaimelis. San Lorensas oficialiai įkurtas 1775 m. rugpjūčio 10 d. gubernatoriaus Agustín Fernando de Pinedo nurodymu. Miesto pavadnimas kilo nuo to, jog įkūrimo dieną minima Šv. Lauryno šventė.
Koordinatės: 45°25′45″š. pl. 12°20′36″r. ilg.﻿ / ﻿45.4293°š. pl. 12.3433°r. ilg.﻿ / 45.4293; 12.3433

 San Giorgio Maggiore bazilika, fasadinė pusė
**Šv. Jurgio Didžioji bazilika** (San Džordžo Madžorė, it. *Basilica di San Giorgio Maggiore*) – renesanso stiliaus bažnyčia Venecijoje, to paties pavadinimo saloje, turinti mažosios bazilikos statusą. Tai vienas iš žymiausių architekto Andrea Palladio statinių.

Istorija
--------

Pirmoji bažnyčia San Džordžijo Madžiorės saloje buvo pastatyta IX − X amžiais. Venecijos dožas Tribuno Memmo padovanojo ją benediktinų vienuoliams. Šalia bažnyčios įsikūrė benediktinų vienuolynas. 1223 m. žemės drebėjimas sugriovė ir bažnyčią, ir vienuolyną. XVI a. pradžioje vienuoliai nuvalė buvusios bažnyčios likučius ir pradėjo galvoti apie bažnyčios atstatymą. 1560 m. vienuolyno perstatymuose dalyvavo architektas Andrea Palladio (1508−1580), kuris suprojektavo vienuolyno refektoriumą. Venuoliai paprašė jo sukurti naująją bažnyčią. Andrea Palladio paruošė projektą 1565-66 m. Bažnyčios statybos prasidėjo iškart 1566 m. Pagrindinės bažnyčios dalys buvo baigtos 1575 m. išskyrus chorą ir fasadą. Iškart po to prasidėjo bažnyčios vidinių dalių dekoravimas, papildant bažnyčią žymių Venecijos menininkų darbais. Po Andrea Palladio mirties 1580 m. buvo pastatytas choras, o su architekto Vincenzo Scamozzi priežiūra iki 1610 m. − fasadas. Abu statiniai, spėjama, labai nežymiai skiriasi nuo Andrea Palladio suprojektuotų. 

Bažnyčios dizaine Andrea Palladio išsprendė antikinės šventyklos paprastumo ir krikščionių šventyklos didingumo suvienijimo problemą. Balto Istrijos marmuro fasadas beveik uždengia plytinį bažnyčios korpusą. 75 m aukščio kampanilė buvo pastatyta 1791 m. pagal architekto Benedetto Buratti projektą. Skirtingai nuo daugelio kitų Italijos kampanilių šiuo metu į ją veda liftas. Iš jos atsiveria puikus Venecijos miesto vaizdas. Bažnyčios altorius ir presbiteriją puošia vieni garsiausių Venecijos dailininkų darbų: Jacopo Tintoretto „Paskutinė vakarienė" ir „Žydai dykumoje", Sebastiano Ricci „Madona su Kūdikiu", bei Jacopo Bassano „Piemenėlių pagarbinimas". Baziliką savo paveiksluose yra pavaizdavę žymūs vėlesni dailininkai: Frančeskas Gvardis, Klodas Monė.

Bažnyčios vaizdai
-----------------

* Bažnyčios fasado skulptūra
* Bažnyčios interjeras
* Bažnyčios interjeras, pagrindinis altorius
* „Žydai dykumoje", Jacopo Tintoretto paveikslas bažnyčoje

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: San Giorgio Maggiore bazilika** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Palladio architektūros centras[neveikianti nuoroda]
* architecture.com Archyvuota kopija 2012-12-17 iš Wayback Machine projekto.
* greatbuildings.com
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Finansinės priemonės** (akcijos, obligacijos, investicinių fondų vienetai, depozitoriumo pakvitavimai ir kitos teisės bei įsipareigojamai, kuriais prekiaujama finansinių priemonių rinkose) paprastai užtikrina teigiamą investicijų grąžą, kai už akcijas išmokami dividendai arba palūkanos už obligacijas. Be to, finansinių priemonių kaina (rinkos vertė) gali didėti ir mažėti palyginus su jų kaina arba rinkos verte investavimo metu.

Bendra investicijų grąža – tai išmokėtų dividendų arba palūkanų ir finansinės priemonės bet kokio rinkos vertės pokyčio suma. Išvestinės priemonės, tokios kaip pasirinkimo, išankstiniai, ateities ir kt. sandoriai gali būti sudaromi dėl įvairios rūšies turto – akcijų, obligacijų, tauriųjų metalų, valiutos ir t. t. Išvestinės priemonės gali būti naudojamos norint sumažinti investicijų riziką arba užtikrinti didesnę grąžą.

Finansinių priemonių rūšys
--------------------------

* Pinigų instrumentai yra finansinės priemonės, kurių vertę tiesiogiai nulemia rinkos. Pinigų instrumentai gali būti skirstomi į vertybinius popierius, kurie yra paruošti perleidimui ir kitas pinigų priemones, tokias kaip paskolos, indėliai, kur reikalingas skolintojo ir skolininko tarpusavio susitarimas vertybinių popierių perleidimui.
* Išvestinė finansinė priemonė, derivatyvas – finansinis instrumentas, kurio vertė arba kaina susijusi su prekių, kuriomis šis instrumentas grindžiamas, verte arba kaina. derivatyvai dar gali būti skirstomi pagal prekiavimo pobūdį – Užbiržinės rinkos bei biržos rinkos išvestinius instrumentus.
| **Princesė Nora** |
| --- |
| Lichtenšteino Princesė |
|  |
| 2012 m. |
| Visas vardas | Norberta Elisabeth Maria Assunta Josefine Georgine |
| Gimė | 1950 m. spalio 31 d. (72 metai)Ciuriche, Šveicarijos vėliava Šveicarija |
| Tėvas | Franz Joseph II |
| Motina | Georgina von Wilczek |
| Lichtenšteino Princesė |

**Princesė Nora** (*pilnas vardas Norberta Elisabeth Maria Assunta Josefine Georgine*, g. 1950 m. spalio 31 d.) – Lichtenšteino karališkosios šeimos narė, princesė. Ji yra Lichtenšteino princo Prano Juozapo II (1906–1989) ir jo žmonos princesės Georginos fon Vilček (1921–1989) duktė, dabartinio šalies valdovo Hanso Adamo II sesuo. Tarptautinio olimpinio komiteto narė.

Sportinė veikla
---------------

1982 m. Princesė Nora tapo Lichtenšteino olimpinio komiteto prezidente. Ji šioje pozicijoje išsilaikė iki 1992 m.

Nuo 1984 m – Tarptautinio olimpinio komiteto narė. 2002 m. tapo Lichtenšteino sportininkų su protine negalia komiteto prezidente.

Nuorodos
--------

* Princesė Nora TOK svetainėje
| **Irena Mikšytė** |
| --- |
| Gimė | 1927 m. lapkričio 21 d.Kaunas |
| Mirė | 2017 m. lapkričio 11 d. (89 metai)Vilnius |
| Tėvas | Feliksas Mikšys |
| Motina | Stasė Kiudulaitė-Mikšienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Anatolijus Beriozovas |
|  |
| Veikla | muzikologė, žurnalistė, redaktorė, poetė |
|  |
| Alma mater | 1953 m. LSSR konservatorija |

**Irena Mikšytė-Beriozovienė** (1927 m. lapkričio 21 d. Kaune – 2017 m. lapkričio 14 d. Vilniuje) – Lietuvos muzikologė, publicistė, žurnalistė, redaktorė, poetė, dainų tekstų autorė.

Biografija
----------

Skambinti fortepijonu vaikystėje mokė motina, 1939 m. Šiauliuose – Stasys Vainiūnas, Vilniaus muzikos mokykloje – Elvyra Palevičiūtė-Čibirienė. 1940–1945 m. mokėsi Vilniaus II-oje mergaičių gimnazijoje. Studijavo chemiją Vilniaus universitete. 1948–1953 m. studijavo LSSR konservatorijos Jakovo Ginzburgo fortepijono klasėje.

1948–1955 m. dirbo fortepijono mokytoja Vilniaus dešimtmetėje muzikos mokykloje. 1953–1974 m. Lietuvos radijo muzikos laidų redaktorė, 1957–1967 m. Lietuvos radijo ir televizijos komiteto muzikos laidų redakcijos vyr. redaktorė; 1964–1974 m. rengė ir vedė muzikos laidą „Tonika". 1967–1985 m. žurnalo „Kultūros barai", 1986–1987 m. savaitraščio „Literatūra ir menas" muzikos skyrių redaktorė, parašė daug aktualių straipsnių ir apybraižų, paskelbė atskirų Lietuvos rajonų bei miestų muzikinio gyvenimo ir jo istorijos apžvalgų. 1989–1991 m. SSRS AT deputato, kompozitoriaus Vytauto Laurušo padėjėja. 1993–2002 m. Lietuvos našlaičių globos komiteto Čikagoje bendradarbė.

Parašė daug muzikinės publicistikos (slapyvardis *Irma Juraitė*), libretą Vitolio Baumilo operai „Paskenduolė" (1957 m.), scenarijus televizijos dokumentiniams muzikos filmams, tekstų dainoms, kurias sukūrė Eduardas Balsys, Benjaminas Gorbulskis, Vytautas Laurušas, Vygandas Telksnys. Į lietuvių kalbą išvertė daug Edvardo Grygo, Franco Šuberto, Roberto Šumano ir kitų kompozitorių dainų, romansų, arijų tekstų.

Nuo 1987 m. Lietuvos kompozitorių sąjungos, nuo 2011 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narė. Lietuvos muzikų sąjungos narė, priklausė kelioms visuomeninėms senjorų draugijoms.

Palaidota Antakalnio kapinėse.

Bibliografija
-------------

* Klausyta, stebėta, bendrauta: muzikinė publicistika (1957–2007 m.). – Vilnius: Lietuvos muzikų sąjunga, 2007. – 480 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-429-32-6

Filmografija
------------

* *Dainos jaunystė*, apie dainų šventę, 1960 m.
* *Kūrinio gimimas*, apie kompozitorių Eduardą Balsį
* *Maestro*, apie Kiprą Petrauską
* *Dainos sparnais*, skirtas Lietuvos dainų šventėms
* *Jaunųjų balsai*, apie jaunus Operos ir baleto teatro artistus

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Arvydas Karaška. *Irena Mikšytė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 118 psl.
3. ↑  Mirė muzikologė, žurnalistė, redaktorė Irena Mikšytė, 2017-11-12
4. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 329 psl.
| **Irena Povilavičiūtė** |
| --- |
| Gimė | 1919 m. gegužės 3 d.Petrogradas, Rusija |
| Mirė | 2004 m. (~85 metai) |
|  |
| Veikla | žurnalistė, redaktorė, partinė veikėja |
| Partija | 1945 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1965 m. Vilniaus universitetas |

**Irena Povilavičiūtė** (1919 m. gegužės 3 d. Petrograde – 2004 m.) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė, partinė veikėja.

Biografija
----------

1935 m. įstojo į LKJS, 1935–1937 m. vienos Rokiškio kuopelės sekretorė. 1937–1941 m. studijavo Kauno Vytauto Didžiojo universitete. 1941 m. Radijo komiteto redaktorė. 1942–1944 m. LLKJS CK instruktorė. 1945–1947 m. LKP(b) CK darbuotoja.

1948–1951 m. Lietuvos kronikinių dokumentinių filmų kino studijos vyr. redaktorė, Politinės ir mokslinės literatūros leidyklos redakcijos vedėja. 1952–1965 m. žurnalo „Tarybinė moteris" vyr. redaktorė. 1958–1964 m. LKP CK narė. 1965 m. baigė Vilniaus universitetą. 1965–1969 m. leidyklos „Vaga" redaktorė. 1969 m. LSSR nusipelniusi kultūros veikėja.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Česlovas Zgirskis. *Irena Povilavičiūtė*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. - 421
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 396 psl.
| **Irena Nagulevičienėmerg. pav.** Butėnaitė**;** |
| --- |
| Gimė | 1950 m. gegužės 3 d. (73 metai)Pagurių kaime, Pandėlio apylinkė, Rokiškio rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Nagulevičius |
| Vaikai | Renaldas |
|  |
| Veikla | žurnalistė, Jonavos laikraščio „Naujienų" vyr. redaktorės pavaduotoja, Jonavos rajono visuomenės, politikos ir kultūros veikėja, poetė |
| Sritis | žurnalistika |
| Organizacijos | Jonavos rajono laikraštis „Naujienos" |
| Pareigos | vyr. redaktorės pavaduotoja |
| Partija | Lietuvos socialdemokratų partija, Jonavos skyrius |
|  |
| Išsilavinimas | aukštasis |
| Alma mater | 1978 m. Vilniaus universitetas |

**Irena Nagulevičienė** (merg. pav. **Butėnaitė**; g. 1950 m. gegužės 3 d. Pagurių kaime, Pandėlio apylinkė, Rokiškio rajonas) – žurnalistė, Jonavos laikraščio „Naujienų" vyr. redaktorės pavaduotoja, Jonavos rajono visuomenės, politikos ir kultūros veikėja, poetė.

Biografija
----------

1978 m. Vilniaus valstybinio universiteto Filologijos fakultete baigė lietuvių kalbos ir literatūros studijas, įgijo filologės specialybę. 

Dirbo lietuvių kalbos mokytoja, Jonavos rajono laikraščio „Alio Jonava" redaktore. Jonavos rajono savivaldybės tarybos 2007–2011 m. narė. Lietuvos socialdemokratų partijos Jonavos skyriaus narė.

Rajono poezijos klubo „Šaltinis" pirmininkė, Jonavos krašto moterų asociacijos „Jonavietė" narė.
Pomėgiai – poezija (kūryba), renginių organizavimas, literatūrinė veikla. Išleido 2 knygas.

Išsiskyrusi. Sūnus Renaldas..

Bibliografija
-------------

* Laiptai;
* Praeities gelmės.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Poezija bičiuliavosi su muzika, daina ir rudeniu"
2. ↑  VRK informacija Archyvuota kopija 2008-06-04 iš Wayback Machine projekto. (2007 m.)
3. ↑  Irena Nagulevičienė[neveikianti nuoroda] // Jonavos dainiai, Jonava.net informacija
| **Irena Rudzinskienė** |
| --- |
|  |
| Kraštotyrininkė Irena Rudzinskienė ir žurnalistė Laimutė Zimkienė |
| Gimė | 1933 m. sausio 21 d. (90 metų)Šiauliuose |
|  |
| Veikla | Lietuvos technikė technologė, kraštotyrininkė |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| 1990 m. Mikelio prizas |
|  |
|  **Vikiteka** | Irena Rudzinskienė |

**Irena Rudzinskienė** (g. 1933 m. sausio 21 d. Šiauliuose) – Lietuvos technikė technologė, kraštotyrininkė.

Biografija
----------

Mokėsi 1939-1943 m. Šiauliuose, šv. Širdies seserų kongregacijos mokykloje, 1943-1944 m. Šiaulių mergaičių gimnazijoje, 1944-1951 m. Panevėžio mergaičių gimnazijoje. 1961 m. baigė Lietuvos lengvosios pramonės technikumą. Dirbo Šiaulių „Elnio" kombinate, Odos galanterijos fabrike ir „Ventos" baldų gamybiniame susivienijime.

Dirbdamama pramonės įmonėse, 1978 m. įsijungė į kraštotyros veiklą. 1987-1990 m. vadovavo baldininkų kraštotyros grupei „Jovaras". Parengė per 350 kraštotyros darbų, iš kurių per 50 eksponuoti respublikinėse parodose, pelnė laureato vardus, apdovanoti diplomais, padėkos raštais. Parašė pramonės įmonių metraščių, išnykusių kaimų, šeimų istorijų, sudarė genealoginių medžių. Surengė personalines kraštotyros darbų parodas 1985, 1988, 1995, 1998, 1999, 2002, 2003, 2005 m. „Šaltinis prie kelio" 2007 m. „Povilo Višinskio vaikščiotais takais" 2010 m. Jos parengti darbai saugomi respublikinėje kraštotyros darbų saugykloje, muziejuose, bibliotekose, mokyklose. Parengė ir išleido savo kraštotyros darbų parodų katalogus (1995, 1999, 2003 m.). Dalyvavo respublikinėse kraštotyros, „Versmės "leidyklos ekspedicijose: Žeimelis, 2003 m. Gruzdžiai, 2004 m.

Lietuvos kraštotyros draugijos narė, 1995 m. garbės kraštotyrininkė.

Bibliografija
-------------

* Šiaulių kraštotyrininkai, žinynas, su B. Salatkiene, Lietuvos kraštotyros draugijos Šiaulių miesto skyrius, 2002 m.

Įvertinimas
-----------

* 1990 m. Mikelio prizas.
* 1995 m. Garbės kraštotyrininkė.
* 2019 m. Gabrielės Petkevičaitės-Bitės atminimo medalis „Tarnaukite Lietuvai".

Šaltiniai
---------

1. ↑   Irena Rudzinskienė. Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka
**Vaclovas Šarka** (1922 m. gegužės 2 d. Kaniūkuose (dab. Inalinos rajone) – 1987 m. sausio 3 d. *Reinbeke* prie Hamburgo, Vokietija, 2017 spalio 8 d. palaikai perlaidoti Dūkšto Šv. Stanislovo Kostkos bažnyčios šventoriuje) – katalikų kunigas, Vokietijos lietuvių kapelionas.

Biografija
----------

Mokėsi Dūkšto lenkiškoje mokykloje. Baigęs Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnaziją, toliau studijavo Kaune, Vilniuje ir Eichštate. 1946 m. birželio 21 d. Vokietijoje įšventintas kunigu. Darbavosi karo pabėgėlių lietuvių sielovadoje – įvairiuose dipukų stovyklose, daugiausiai *Grohno* (dab. Bremeno miesto dalis) gyvenvietėje. Vėliau patvirtintas Hamburgo ir Šlezvigo-Holšteino žemės lietuvių kapelionu.

Buvo skiriamas Lietuvių skautų sąjungos Vokietijos regiono dvasios vadovu, taip pat ir Anglijos lietuvių skautų vasaros stovyklos kapelionu. Už nuopelnus skautybei 1969 m. apdovanotas Lietuvių skautų brolijos žymeniu. Aktyviai dalyvavo Vokietijos lietuvių bendruomenės veikloje, Hamburge leido ir redagavo laikraštėlį „Aušros Vartai". Lietuvoje prasidėjus Atgimimui, rašė laiškus Romos popiežiui ir Sovietų Sąjungos vadovui Michailui Gorbačiovui ir kt. valstybių vadovams, prašydamas neprieštarauti tautiečių sąjūdžiui link Nepriklausomybės.

Vaclovo Šarkos asmeninis archyvas saugomas Vilniaus universitete.

Literatūra apie V.Šarką
-----------------------

* Antanas Suraučius. *Dekanas Vaclovas Šarka* – Vilnius: „Logos" leidykla, 2002

Šaltiniai
---------

* *Dviejų kunigų jubiliejus* // Laiškai lietuviams, 1971
* Laima Putriuvienė. *Visą gyvenimą paskyrė tarnystei* // Švėkšnos naujienos, 2013
* Jonas Baltakis. *Kaniūkų šviesuolio palaikai pagaliau ramybę rado tėviškės žemėje* // //www.mignalina.lt[neveikianti nuoroda]
| **Inocybe erubescens** |
| --- |
| Patujaro plaušabudė (*Inocybe erubescens*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Nuosėdiniai  *( Cortinariaceae)* |
| Gentis: | Plaušabudė  *( Inocybe)* |
| Rūšis: | Patujaro plaušabudė  *( Inocybe erubescens)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Patujaro plaušabudė** (*Inocybe erubescens*) – plaušabudžių (*Inocybe*) genties grybų rūšis.

Vaisiakūniai vidutinio didumo. Kepurėlė 3-7 (10) cm skersmens, iš pradžių kūgiška, vėliau paplokščia, su smailiu mėsingu gūbreliu, balta, senesnė gelsvos, ochrinės spalvos, išmarginta raudonomis dėmėmis, senų grybų plytos raudonumo, suskeldėjusi, plaušuota.
Lakšteliai balti, vėliau pilkai gelsvi, pakraščiai su baltais taškeliais, tankūs, trapūs, platūs. Kotas 3-8 cm ilgio, 0,5-2 cm storio, plaušuotas, pagrindas gumbiškas. Trama balta, paspaudus, kaip ir kepurėlė, lakšteliai ir kotas raudonuoja.

Auga gegužės–birželio mėnesiais pamiškėse, parkuose. Lietuvos pietrytinėje dalyje dažna. Panaši į pavasarinę balteklę, pievagrybius. Mirtinai nuodinga.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vincentas Urbonas. *Grybai*. Vilnius: Mokslas, 1986. p. 166.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Bande Amiro nacionalinis parkas |
| --- |
| IUCN II kategorija (nacionalinis parkas) |
| Kanjonas ir ežerai Kanjonas ir ežerai |
| **Vieta:** | Bamijano provincija, Afganistano vėliava Afganistanas |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** | Jakaolangas |
| 

Žemėlapis rodantis Bande Amiro nacionalinis parkas vietą.Bande Amiro nacionalinis parkas

  |
| **Koordinatės:** | 34°50′23″ š. pl. 67°13′51″ r. ilg.﻿ / ﻿34.83972°š. pl. 67.23083°r. ilg.﻿ / 34.83972; 67.23083Koordinatės: 34°50′23″ š. pl. 67°13′51″ r. ilg.﻿ / ﻿34.83972°š. pl. 67.23083°r. ilg.﻿ / 34.83972; 67.23083 |
| **Plotas:** | 5985 km² |
| **Įkurtas:** | 2009 m. |
| **Lankomumas:** | 6000 (2009 m.) |
| **Valdymas:** | SERNANP |
|  **Vikiteka:** | Bande Amiro nacionalinis parkas |

**Bande Amiro nacionalinis parkas** (pers. بند امیر = *Band-e Amīr*) – saugoma gamtos teritorija vidurio Afganistane, Bamijano provincijoje; pirmasis nacionalinis parkas šalyje. Yra Hindukušo kalnuose (Kohi Babos masyve), ~3000 m aukštyje, 75 km į šiaurės vakarus nuo Bamijano, netoli Jakaolango. Parką norėta įkurti jau 1960 m. bet dėl karų tas nebuvo įvykdyta. Oficialiai Bande Amiro parkas įkurtas tik 2009 m.

Parkas žymus vaizdingu kanjonu (vadinamas Didžiuoju Afganistano kanjonu) bei 6 sodriai mėlynomis lagūnomis, kurios susidarė natūraliai dėl travertino užtūrų. Šie ežerai turi tokius pavadinimus: Bande Golamanas („vergų ežeras"), Bande Kambaras („Kambaro ežeras"), Bande Haibatas („didybės ežeras"), Bande Paniras („panyro ežeras"), Bande Pudina („mėtų ežeras"), Bande Zulfikaras („Ali kardo ežeras"). Bande Haibatas yra pats didžiausias ir giliausias ežeras (gylis iki 150 m). Žiemą Bande Amiras pasidengia sniegu ir ledu, temperatūra nukrenta iki -20 °C.

Parko teritorijoje gyvena hazarai. Parką aplanko keli tūkstančiai turistų per metus. Turizmo vystymui trukdo užminuoti keliai, infrastruktūros trūkumas. Be to, dauguma parko gyvosios gamtos išnaikinta nelegaliais žūklės ir medžioklės metodais.

Galerija
--------

* Vienas iš ežerųVienas iš ežerų
* Kanjono šlaitasKanjono šlaitas
* Ežero pakrantėEžero pakrantė
* Sausoji kanjono dalisSausoji kanjono dalis
* Panyro ežerasPanyro ežeras
*
| **Antanas Milvydas** |
| --- |
| Gimė | 1755 m. |
| Mirė | 1837 m. gruodžio 24 d. (~82 metai)Červinskas prie Vyslos, Mazovijos vaivadija |
|  |
| Veikla | kompozitorius, vargonininkas |

Červinsko Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai bazilika
**Antanas Milvydas** (lenk. *Antoni Milwid* apie 1755 m. prie Ukmergės – 1837 m. gruodžio 24 d. Červinskas prie Vyslos, Mazovijos vaivadija) – lietuvių kilmės Lenkijos kompozitorius, vargonininkas.

Biografija
----------

Nuo 1779 m. Červinsko bažnyčios kapelos muzikantas, manoma, ir kapelmeisteris. Sukūrė simfonijų (vienos pirmųjų Abiejų Tautų Respublikoje), bažnytinės muzikos kūrinių. Išliko simfonijos C–dur I dalis (J. Krenzo redaguota, išleista 1952 m. Krokuvoje kaip „Sinfonia concertante" obojui ir orkestrui), simfonija b–moll „Rusų vargas" (*Bieda ruska*, neišliko), 13 mišių, 12 kantatų ciklas („Sub tuum praesidium", išleistas Krokuvoje 1979 m.), 3 litanijos, 2 ciklai mišparų, ofertorijus „O gloriosa Virginum", keletas chorų. Dalis kūrinių jam tik priskiriama.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Povilas Jurkštas. *Antanas Milvydas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 148 psl.
Koordinatės: 55°26′34″ š. pl. 26°09′13″ r. ilg.﻿ / ﻿55.44278°š. pl. 26.15361°r. ilg.﻿ / 55.44278; 26.15361

|  Kazitiškio šv. vyskupo Stanislovo bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilniaus |
| **Dekanatas** | Ignalinos |
| **Savivaldybė** | Ignalinos rajonas |
| **Gyvenvietė** | Kazitiškis |
| **Statybinė medžiaga** | plytų mūras |
| **Pastatyta** | 1908 m. |
| **Stilius** | neogotika |

 *Kitos reikšmės – Šv. vyskupo Stanislovo bažnyčia.*
**Kazitiškio šv. vyskupo Stanislovo bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Kazitiškio kaime, Ignalinos rajone, šalia kelio  **102**  Vilnius–Švenčionys–Zarasai , 11 km į šiaurę nuo Ignalinos.

Bažnyčios interjeras po remonto, 2017 m.

Istorija
--------

Kazitiškio dvaro savininkai Belikavičiai 1745 m. pastatė medinę bažnyčią ir pakvietė vienuolius unitus. Vienuolynas ir bažnyčia 1834 m. uždaryti, įrengta stačiatikių cerkvė. Žemaičių vyskupas Motiejus Valančius paragino Salako kleboną pastatyti Kazitiškyje koplyčią. Ji pastatyta 1860–1862 m. 1864 m. Rusijos valdžios uždaryta.

Į Kazitiškį 1905 m. paskirtas kunigas Jonas Rimkūnas iš senosios bažnyčios pastatė kleboniją. Viename jos gale įrengė altorių ir pradėjo laikyti pamaldas. 1906–1908 m. pastatyta dabartinė mūrinė bažnyčia. Ją 1909 m. konsekravo Žemaičių vyskupas Gasparas Cirtautas. 1920 m. bažnyčia atsidūrė Lenkijos okupuotoje teritorijoje. 1925 m. įkurta parapija. 1934 m. suburtam lietuvių chorui okupacinė valdžia draudė repetuoti. Klebonas Vincas Bobinas (Kazitiškyje nuo 1928 m.) už lietuvišką veiklą nuteistas 5 m. kalėti. 1938 m. bažnyčia suremontuota.

2016 m. balandžio 5 d. degė ši bažnyčia. Apdegė altorius, aprūko sienos. Tai antras kartas, kai Ignalinos rajone per savaitę degė antra bažnyčia. Pirmąkart degė medinė Ceikinių Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčia.

Architektūra
------------

Bažnyčia neogotikinė, bazilikinė, dvibokštė, su žemesne apside. Vidus 3 navų. Šventoriaus tvora metalinė.

Galerija
--------

* Vargonų chorasVargonų choras
* Priekinis fasadasPriekinis fasadas
* ApsidėApsidė

Šaltiniai
---------

1. ↑  Degė Kazitiškio šv. Vyskupo Stanislovo bažnyčia Archyvuota kopija 2017-08-01 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Ignalinos rajone vėl degė bažnyčia Archyvuota kopija 2016-05-14 iš Wayback Machine projekto. *Nuoroda tikrinta 2016-04-28 d.*

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kazitiškio šv. vyskupo Stanislovo bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Kazitiškio parapija Archyvuota kopija 2017-07-04 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Aythya ferina** |
| --- |
| Rudagalvės anties (Aythya ferina)Rudagalvės anties (*Aythya ferina*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Žąsiniai paukščiai  *( Anseriformes)* |
| Šeima: | Antiniai  *( Anatidae)* |
| Gentis: | Nardančiosios antys  *( Aythya)* |
| Rūšis: | Rudagalvė antis  *( Aythya ferina)* |

 |
| Binomas |
| ***Aythya ferina***Linnaeus, 1758 |

**Rudagalvė antis** (*Aythya ferina*) – žąsinių (*Anseriformes*) būrio paukštis. Paplitusi visoje Lietuvoje.

Patelė
Suaugusio patino snapas tamsus su pilka juosta, galva ir kaklas rudi, krūtinė juoda, akys raudonos, nugara pilka. Suaugusi patelė visa ruda (galva ir kaklas tamsesnio atspalvio), juostelė ant snapo siauresnė.

Gyvena vandens telkiniuose, gilesniuose nei 1 metras. Paplitusios vidutinio klimato Europoje ir Azijoje. Žiemoti migruoja į pietų ir vakarų Europą.

Minta vandens augalais, moliuskais, vabzdžiais ir smulkiomis žuvytėmis

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Rudagalvė antis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Vikižodynas
| **Arnas Ališauskas** |
| --- |
| Gimė | 1970 m. gruodžio 18 d. (52 metai)Širvintose |
|  |
| Veikla | poetas, kritikas |
|  |
| Alma mater | 1995 m. Vilniaus universitetas |

**Arnas Ališauskas** (g. 1970 m. gruodžio 18 d. Širvintose) – poetas, kritikas.

Biografija
----------

1995 m. Vilniaus universitete baigė lituanistiką.

Dirbo savaitraščio „Literatūra ir menas" bei dienraščio „Lietuvos rytas" redakcijose, 1998–2003 m. redaktoriumi Prezidentūroje. Nuo 2003 m. laidų „Ragai", „Dviračio šou", „Dar pažiūrėsim!" prodiuseris.

Lietuvos rašytojų sąjungos narys (nuo 1998 m.).

Bibliografija
-------------

* Išleido eilėraščių rinkinį „Prisukama karalystė" (1996).
* Išleido eilėraščių rinkinį „Rentgeno nuotraukų albumas" (2007, Lietuvių literatūros ir tautosakos instituto literatūros premija)
* Periodikoje paskelbė straipsnių, recenzijų.

Nuorodos
--------

Erika Drungytė. Ališauskas, Arnas. Lietuvių literatūros enciklopedija. Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas. – Vilnius, 2001. – ISBN 9986-513-95-2
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Formicariidae** |
| --- |
| Chamaeza nobilis*Chamaeza nobilis* |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Žvirbliniai paukščiai  *( Passeriformes)* |
| Šeima: | Skruzdlesiniai  *( Formicariidae)* |

 |

**Skruzdlesiniai** (*Formicariidae*) – žvirblinių (*Passeriformes*) būrio paukščių šeima. Tai smulkūs, vidutinio dydžio paukščiai nuo 10 iki 35 cm ilgio. Jų spalvos nėra ryškios – pilkos arba rusvos su juoda priemaiša. Gyvena miškų pavėsiuose. Šeima nėra dar pakankamai ištirta, nes gyvena slapukiškai, sunkiai prieinamose tankynėse. Daugelis šios šeimos paukščių seka *Eciton* genties skruzdėles, tačiau retai jas lesa, o gaudo skruzdėlių pabaidytus vabzdžius ir smulkius gyvūnus. 

Dauguma skruzdlesių sudaro poras visam gyvenimui ir kartu stato paprastą puoduko formos lizdą. Patelė deda 2, kartais 3 kiaušinius. Peri ir jauniklius maitina abu porelės nariai.

Šeimoje apie 236 rūšys, paplitusios Pietų ir Centrinėje Amerikoje.

Gentys
------

* Tikrieji skruzdlesiai (*Formicarius*)
* Strazdiniai skruzdlesiai (*Chamaeza*)
* Pitiniai skruzdlesiai (*Pittasoma*)
* Pitiniai skruzdinukai (*Grallaria*)
* Baltauodegiai skruzdlesiai (*Hylopezus*)
* Srazdiniai skruzdinukai (*Myrmothera*)
* Mažieji skruzdiniai pitai (*Grallaricula*)
| **Jurgis Ertlislenk. *Jerzy Ertli*** |
| --- |
| Gimė | 1625 m.Veisenbachas, Tirolis, Austrija |
| Mirė | 1697 m. (~72 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | austrų kilmės mūrininkas, architektas, gyvenęs Vilniuje ir Varmijoje |

**Jurgis Ertlis** (lenk. *Jerzy Ertli*; 1625 m. – 1697 m.) – austrų kilmės ATR mūrininkas, architektas gyvenęs Vilniuje ir Varmijoje.

Biografija
----------

Jurgis Ertlis gimė 1625 m. Veisenbacho mieste, Tirolio grafystėje..

Į Abiejų Tautų Respubliką jis atvyko 1665 m. 1655–1656 m. dalyvavo Biržų pilies rekonstrukcijos darbuose.

Nuo 1655 m. Vilniaus mūrininkų ir dailidžių cecho seniūnas.

Manoma, kad Ertlis dalyvavo, atnaujinant Vilniaus katedrą ir Gedimino pilies remonto darbuose. 1672 m. Jurgis Ertlis tapo Vilniaus miestiečiu. 1677 m. padėjo Jėzuitams, remontuojant Vilniaus šv. Jonų bažnyčią, sugriautą per karą. kaip atlyginimą gavo teisę naudotis trimis namais. Juose Ertlis gyveno 1668–1969 m. todėl tie namai dažnai buvo vadinami Ertlio namais (vienas namas šv. Jonų g. 7).

Didžiausias Jurgio Ertlio darbas buvo bažnyčios statyba Šv. Lipkoje. Statant banyčią, buvo dirbama trimis etapais: 1688 m. kovo 16 d. prasidėjo požeminės pastato dalies statyba ir buvo mūrinamos sienos iki 6 uolekčių aukščio. 1688 m. spalio 23 d. buvo pasirašyta antroji sutartis dėl bažnyčios sienų statymo iki 17,5 uolekčių (10,5 m – navos sienų aukščio). Trečioji pastato statybos sutartis buvo pasirašyta 1690 m. lapkričio 14 d. Buvo baigta nava, pastatytas fasado viršus su akmens elementais, rytinė viršūnė ir bokštai.

Jurgis Ertlis dirbo šv. Lipkoje iki 1964 ar 1696 m. Jis taip pat statė bažnyčią supančias koplyčias.

Jurgis Ertlis mirė Vilniuje 1697 m. kovo 18–28 d.

Išnašos
-------

1. ↑  Lietuvos Mokslų akademija. Lituanistica. Vilnius: Mokslas, 2006, p. 14.
2. 1 2  Tadeusz Oracki: Słownik biograficzny Warmii, Prus Książęcych i Ziemi Malborskiej od połowy XV do końca XVIII wieku, Tom 1. Wydawn. „Pojezierze", 1984, s. 58. ISBN 978-83-7002-174-0.
3. ↑   Tomas Venclova. Vilniaus vardai. Vilnius: R. Paknio leidykla, 2017, p. 70. ISBN 978-995-57367-21.
4. ↑   Informacija apie Jurgį Ertlį PWN enciklopedijoje. []
5. ↑   Architektūros paminklai, 5–12 tomai. Vilnius: Paminklų konservavimo institutas, 1979.
6. ↑ . Legenda o św. Lipce (pol.). miasta.gazeta.pl.
7. ↑  Renata Brzezińska: Polska pełna uroku. Petit Futé, 2007, s. 269. ISBN 978-83-60496-85-5.
8. ↑   J. Bałdowski, Święta Lipka, Warszawa 1987, p. 14.

Literatūra
----------

* Drėma Vladas. Jerzy Ertli – budowniczy wileński, 1980.
* Tomas Venclova. Vilniaus vardai. Vilnius: R. Paknio leidykla, 2017. ISBN 978-995-57367-21
| Medaliai |
| --- |
|
| Moterų triatlonas |
| **Atstovaujant:  Jungtinė Karalystė**  |
| Olimpinės žaidynės |
| **Auksas** | 2020 Tokijas | Mišri estafetė |
| Pasaulio čempionatas |
| **Sidabras** | 2019 | Triatlonas |
| **Atstovaujant:  Anglija**  |
| Sandraugos žaidynės |
| **Sidabras** | 2018 Gold Koastas | Triatlonas |
| **Sidabras** | 2018 Gold Koastas | Mišri estafetė |

**Jess Learmonth** (g. 1994 m. kovo 15 d. Mančesteryje) – Jungtinės Karalystės triatlono sportininkė, olimpinė čempionė.

Biografija
----------

2018 m. dalyvavo Sandraugos žaidynėse kaip Anglijos rinktinės narė. Mišrių komandų estafetėje kartu su Vicky Holland, Jonathan Brownlee ir Alistair Brownlee nusileido tik Australijos rinktinei ir pelnė sidabro medalius. Moterų individualioje rungtyje Learmonth nusileido tik Bermudų atstovei Flora Duffy ir iškovojo antrą sidabro medalį.

2019 m. pasaulio čempionato įskaitoje Georgia pirmą kartą pelnė medalį - sidabrą moterų triatlone. 

Savo debiutinėse 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Taylor-Brown varžėsi dvejose triatlono rungtyse. Moterų triatlono varžybose anglė likoe 9-oje vietoje. Pirmą kartą olimpiadoje vykusioje mišrių komandų estafetėje kartu su Jungtinės Karalystės rinktine (Jonathan Brownlee, Alex Yee, Jess Learmonth, Georgia Taylor-Brown) aplenkti visi varžovai bei pelnyti aukso medaliai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Olympedia Profile". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2021 m. rugsėjo 4 d.
2. ↑  Tokyo Olympics: Triathlon mixed relay gold for Learmonth, Brownlee, Taylor-Brown & Yee
|  |
| --- |
| **BrO-9 Žiogas** |
|  |
|  |
| Tipas | mokomasis sklandytuvas |
| Kūrėjas | Bronius Oškinis |
| Pradėtas naudoti | 1952 m. |
| Būsena | naudojami pavieniai egzemplioriai |
| Pagaminta vnt. | >320 (Simferopolyje) |
| Prototipas | BrO-9(A), BrO-9(B) |

**BrO-9 Žiogas** – medinės konstrukcijos mokomasis sklandytuvas, skirtas sklandymo mokykloms, sukonstruotas Broniaus Oškinio 1952 m.

Iš viso B. Oškinis sukonstravo ir pastatė tris skirtingus BrO-9 prototipus. Jie buvo kiek skirtingos konstrukcijos: 1952.06.15 pakilo pirmasis BrO-9(A) su atviru liemeniu ir slide.
1952 m. rugsėjį – antrasis (B) – su BrO-9(A) sparnais, tačiau kitos konstrukcijos liemeniu su gondola ir važiuoklės ratuku, o 1953 m. vasarį – trečiasis – BrO-9(C) su siauresniais ir ilgesniais sparnais.

Serijinė gamyba prasidėjo Simferopolio aviacijos dirbtuvėse 1953 m. rugpjūtį.

BrO-9 serijinę gamybą Simferopolio dirbtuvėse sustabdė naujas B. Oškinio pradinio mokymo sklandytuvas BrO-11. DOSAAF vadovybė nusprendė, jog BrO-11 bus gaminamas vietoj BrO-9, nors B.Oškinis bandė įtikinti, jog šie sklandytuvai papildo vienas kitą: BrO-11 skirtas sklandymo būreliuose mokytis skrieti pažemiais, o su BrO-9, panaudojant išvilktuvus, galima skristi aplink skraidymų aikštę, mokytis skrieti šlaito antvėjyje ir netgi termikuose.

Techniniai duomenys
-------------------

| Charakteristika | vertė |
| --- | --- |
| Ekipažas | 1 |
| Ilgis | 5,38 m |
| Sparnų ilgis | 8,75 m |
| Sparnų plotis |  |
| Aukštis |  |
| Sparnų strėliškumas | 3° |
| Sparnų plotas | 13,45 m² |
| Sparnų apkrova | 12,2 kg/m² |
| Tuščioji masė | 92 kg |
| Skrydžio masė | 167 kg |
| Piloto masė |  |
| Variklis | nėra |
| Traukos jėga | nėra |
| Tūpimo greitis | 30 km/h |
| Didžiausias skridimo greitis | 110 km/h |
| Aerodinaminė kokybė | 14,3 |

Nuorodos
--------


* Ramoška G. „Klumpė", užkariavusi SSRS
* БРО-9 – планер разборного типа
Schematinis jaučio skerdenos piešinys
**Skerdena** (angl. *carcase*; rus. *туша*) – paskersto ir išdarinėto žinduolio (gyvulio ar žvėries) arba paukščio kūnas. Gyvulio skerdenos būna be odos (kiaulių ir su oda), galvų, kojų ir vidaus organų.

*Pusė skerdenos* – išilgai pusiau perpjauta skerdena.
  
*Skerdenos ketvirtis* – ketvirtis išdarinėto kūno, gautas skerdenos pusę perpjovus skersai tarp paskutinio nugaros ir pirmutinio juosmens slankstelio. Skerdenos pusė gali būti perpjauta į ketvirčius tarp 11 ir 12 šonkaulių.
  
*Skerdenėlė* – nedidelio žinduolio (pvz. triušio) ar paukščio (pvz. vištos) skerdena.

Žvėries ar laukinio paukščio skerdena gaunama nušauto žvėries ar laukinio paukščio kūną:

* nulupus odą ar nupešus,
* pašalinus:
	+ galvą, atskirtą tarp pakaušio kaulo ir pirmojo kaklo slankstelio;
	+ kojas, atskirtas per kulno ir riešo sąnarius (per kelio girnelę – šernams; per kulno sąnarį – laukiniams paukščiams);
	+ krūtinės ląstos ir pilvo ertmės organus;
	+ vidinius riebalus.

* Inspektorius apžiūri kiaulių skerdenasInspektorius apžiūri kiaulių skerdenas
* Galvijų skerdenosGalvijų skerdenos
* Galvijų skerdenos skerdyklojeGalvijų skerdenos skerdykloje

Nuorodos
--------

1. ↑  LST 1325:1994. Mėsos pramonė. Terminai ir apibrėžimai[neveikianti nuoroda]
2. ↑  LST 1325:1994. Mėsos pramonė. Terminai ir apibrėžimai[neveikianti nuoroda]
3. ↑  LST 226:2003. Žvėriena ir laukinė paukštiena Archyvuota kopija 2016-03-06 iš Wayback Machine projekto.