recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Moldova |
| --- |
| Moldovos upė Moldovos upė |
| **Ilgis** | 237 km |
| **Baseino plotas** | 4315 km² |
| **Vidutinis debitas** | 32 m³/s |
| **Ištakos** | Karpatai |
| **Žiotys** | Siretas |
| **Šalys** | Rumunija |
|  |
|  **Vikiteka** | Moldova |

**Moldova** (rumun. *Moldova*) – upė šiaurės rytų Rumunijoje, istoriniame Moldavijos regione; Sireto dešinysis intakas. Prasideda Bukovinos krašte, Karpatuose, Občina Feredelujo masyve, Izvoro kalno papėdėje. Teka į pietryčius daugiausia kalnuotomis ir miškingomis vietovėmis. Įteka į Siretą ties Romano miestu.

Pagrindiniai intakai:

* dešinieji – Suha Marė, Niamcas
* kairieji – Moldovica

Miestai prie Moldovos upės: Kimpulung Moldoveneskas, Gura Humorulujis, Baja, Romanas.

Manoma, kad upės pavadinimas gali būti gotų kilmės ir reiškia „dulkes" (kaip ir Miuldės bei Moldau upės).
| Molfetait. *Città di Molfetta* |
| --- |
|        |
| *Molfetos uostas* |
|  |
| 

MolfetaMolfeta

41°12′00″ š. pl. 16°36′00″ r. ilg.﻿ / ﻿41.20000°š. pl. 16.60000°r. ilg.﻿ / 41.20000; 16.60000﻿ (Molfeta)Koordinatės: 41°12′00″ š. pl. 16°36′00″ r. ilg.﻿ / ﻿41.20000°š. pl. 16.60000°r. ilg.﻿ / 41.20000; 16.60000﻿ (Molfeta) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Italijos vėliava Italija |
| **Regionas** | Apulija Apulija |
| **Provincija** | Bario provincija |
|  |
| **Meras** | Antonio Azzollini |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 60 159  |
| **Plotas** | 58,26 km² |
| **Tankumas** (2010) | 1 033 žm./km² |
| **Altitudė** | 18 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 70056 |
| **Tel. kodas** | 080 |
| **Tinklalapis** | www.comune.molfetta.ba.it |
| **Miesto globėjas (-ai)** | Šv. Koradas di Baviera |

**Molfeta** (it. *Molfetta*) – miestas Italijoje, Apulijoje, Bario provincijoje. Miestas turi uostą, yra 25 km į šiaurės vakarus nuo Bario.

Istorija
--------

Seniausiai nuolat gyvenama vieta apylinkėse yra neolitinė Pulo gyvenvietė, viena iš svarbiausių Pietų Italijoje. Miestas kilo iš mažo žvejų kaimo, rasta žvejų kapų, datuojamų IV a. pr. m. e. Kaip uostą šią gyvenvietę naudojo Apulijos Ruvas. Pirmąkart uostas tarp *Turenum* (Tranis) ir *Natiolum* (Džiovinacas) minimas *Itinerarium Provinciarum Antonini Augusti* III a. vidury kaip *Respa*, bet tikriausiai tai iškraipyta *Melpha*.

Pirmas oficialus dokumentas mini miestą 925 m. lapkritį kaip *Melfi* Sant'Andrea pusiasalyje. Miestas išsiplėtė valdant Bizantijai, vėliau buvo užimtas lombardų ir prijungtas prie Benevento kunigaikštystės. Molfeta atrėmė pasikartojančius saracėnų išpuolius. Kaip nepriklausomas uostas ji prekiavo su Venecija, Aleksandrija, Konstantinopoliu, Sirija, Amalfiu ir Dubrovniku.

XI a. atvyko normanai ir dėl išsaugotos autonomijos miestas klestėjo dėl prekybos su rytais ir piligrimų, keliaujančių į Šventąją žemę. Kryžiuočiai leido klestėti miestui, o piligrimas Konradas Bavarietis taip sužavėjo miestą, kad tapo Molfetą globojančiu šventuoju (it. *San Corrado*). Anžu valdymo metu padėtis nesikeitė, bet atvykus Aragonui prasidėjo karai tarp prancūzų, ispanų ir italų. 1529 m. liepos 18-19 d. prancūzai nusiaubė miestą. 

Uostas.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Tatrų nacionalinis parkas |
| --- |
| IUCN II kategorija (nacionalinis parkas) |
| Štrbske Pleso ežeras ir Tatrai Štrbske Pleso ežeras ir Tatrai |
| **Vieta:** | Slovakija |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** | Popradas |
| 

Žemėlapis rodantis Tatrų nacionalinis parkas vietą.Tatrų nacionalinis parkas

  |
| **Koordinatės:** | 49°10′50″ š. pl. 19°55′10″ r. ilg.﻿ / ﻿49.18056°š. pl. 19.91944°r. ilg.﻿ / 49.18056; 19.91944Koordinatės: 49°10′50″ š. pl. 19°55′10″ r. ilg.﻿ / ﻿49.18056°š. pl. 19.91944°r. ilg.﻿ / 49.18056; 19.91944 |
| **Plotas:** | 738 km² |
| **Įkurtas:** | 1949 m. |
| **Valdymas:** | Správa Tatranského národného parku |

**Tatrų nacionalinis parkas** (svk. *Tatranský národný park*) – saugoma gamtos teritorija vidurio-šiaurės Slovakijoje, Žilinos ir Prešovo kraštuose. Įkurtas 1949 m. ir apima 738 km² plotą.

Tatrų nacionalinis parkas apima Tatrų kalnus: Vakarų Tatrus ir Rytų Tatrus (Aukštuosius Tatrus ir Belianskio Tatrus). Parke yra aukščiausia Slovakijos viršukalnė – Gerlachovski Štitas (2655 m). Taip pat čia yra virš 1000 nedidelių ledyninių kalnų ežerų, iš kurių žymiausias yra Štrbske Plesas, nors didžiausias yra Velke Hincovo Plesas (0,2 km²). Rytiniu pakraščiu teka Poprado upė, priklausanti Baltijos jūros baseinui, o vakarinės dalies priklauso Vaho ir tuo pačiu Juodosios jūros baseinui. Parke yra keletas krioklių, taip pat gausu urvų, iš kurių turizmui pritaikytas Belianskos urvas.

Apie 2/3 parko teritorijos dengia miškai, sudaryti daugiausia iš eglių ir kėnių. Būdingiausi medžiai yra paprastoji eglė, paprastoji pušis, kedrinė pušis, europinis maumedis, kalninė pušis. Iš lapuočių dažni klevai, ypač Belianskio Tatruose. Iš viso parke auga ~1300 induotinių augalų, iš kurių 37 endeminiai Tatruose.

Tatrų nacionaliniame parke užfiksuotos 115 paukščių, 42 žinduolių, 8 roplių ir 3 varliagyvių rūšys. Iš retų gyvūnų sutinkami tripirštis genys, baltagurklis strazdas, riešutinė, Eurazijos rudasis lokys, alpinis švilpikas, tatrinė gemzė.

Galerija
--------

* Gerlacho viršūnėGerlacho viršūnė
* Belianskos urvas Belianskos urvas
* Vakarų TatraiVakarų Tatrai
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Enedis*Ennedi* |
| --- |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC) |
|  |
| **Valstybė** | Čado vėliava Čadas |
| **Administracinis centras** | Fada |
| **Departamentai** | 2 |
| **Subprefektūros** | 10 |
|  |
| **Gyventojų** (2009) | 173 606 |
| **Plotas** | 211 000 km² |
| **Tankumas** (2009) | 0,82 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | TD-OD |

**Enedžio regionas** (pranc. *Région du Ennedi*, arab. منطقة إنيدي = *Minṭaqâtu Innīdī*) – administracinis regionas Čado šiaurės rytinėje dalyje. Šiaurėje turi sieną su Libija, rytuose su Sudanu. Administracinis centras – Fada.

Sudarytas 2008 m. padalinus ligtolinį Borku–Enedžio–Tibesčio regioną.

Geografija
----------

Didesniąją regiono dalį užima Sachara, kurioje plyti Enedžio plokščiakalnis bei nusidriekusi Murdi įduba. Kerta Hovaro vadis. Rytinė regiono dalis yra Darfūro etnografiniame regione.

Gyventojai
----------

Dauguma gyventojų – tubai. Yra arabų ir kt. tautų atstovų, kurių didelė dalis yra klajokliai.

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Enedžio regionas padalintas į 2 departamentus (skliaustuose – administracinis centras):

* Enedžio departamentas (Fada)
* Vadi Havaro departamentas (Amdžarasas)

|  |  |
| --- | --- |
|  **Čado regionai** |  |
| Bata | Bahr El Gazelis | Borku | Enedis | Ežerų | Gera | Hadžeras-Lamisas | Kanemas | Mandulas | Ndžamena | Rytų Logonė | Rytų Majo Kebis | Salamatas | Sila | Šaris–Bagirmis | Tandžilė | Tibestis | Vadajus | Vadi Fira | Vakarų Logonė | Vakarų Majo Kebis | Vidurio Šaris |
| Kulunda*Кулунда* |
| --- |
| 

KulundaKulunda

52°34′0″ š. pl. 78°56′50″ r. ilg.﻿ / ﻿52.56667°š. pl. 78.94722°r. ilg.﻿ / 52.56667; 78.94722﻿ (Kulunda (Rusija))Koordinatės: 52°34′0″ š. pl. 78°56′50″ r. ilg.﻿ / ﻿52.56667°š. pl. 78.94722°r. ilg.﻿ / 52.56667; 78.94722﻿ (Kulunda (Rusija)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+7) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Kraštas** | Altajaus kraštas Altajaus kraštas |
| **Rajonas** | Kulundos rajonas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1918 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 14 708  |

**Kulunda** (rus. *Кулунда*) – kaimo gyvenvietė (anksčiau miesto tipo gyvenvietė) Rusijoje, Altajaus krašto vakaruose, netoli sienos su Kazachstanu, Kulundos stepėje. Rajono centras. Geležinkelių mazgas (linijos į Barnaulą, Tatarską, Astaną). Taip pat praeina Alėjsko-Pavlodaro kelias. Statybinių medžiagų, maisto, avalynės pramonė.

Istorija
--------

Kulunda įkurta 1917 m. kaip geležinkelio statybas aptarnaujanti gyvenvietė.

Šaltiniai
---------

1. 
2. ↑
**Endriejavo kalvagūbris** – kalvagūbris, kalvotas ruožas Žemaičių aukštumos vakariniame pakraštyje, skiriantis Pajūrio žemumą nuo Rietavo lygumos.

Geografija
----------

Endriejavo kalvagūbris tęsiasi apie 30 km iš šiaurės į pietus nuo Minijos per Kulius, Endriejavą, Pajūralį iki Jūros upės vingio ties Šilale. Didžiausias aukštis 148,3 m – Žvaginių kalnas. Plotis iki 5 km. Endriejavo kalvagūbrio pietinis tęsinys – Vilkyškių kalvagūbris. Endriejavo kalvagūbris skiria Jūros ir Veiviržo baseinus.

Endriejavo kalvagūbris yra pirmoji kliūtis nuo jūros pažeme slenkančioms oro masėms, todėl ties juo metinis kritulių kiekis didžiausias Lietuvoje – daugiau, kaip 800 mm.

Geologija
---------

Endriejavo kalvagūbrį sudaro kelios lygiagrečios moreninių kalvų grandinės. Kalvos pailgos, nuolaidžiais šlaitais, susidariusios iš mažai riedulingo priesmėlio, kurį dengia moreninis priemolis. Tarp kalvų – pelkėti įlomiai. Endriejavo kalvagūbris susidarė ledyno pakraštyje susitvenkusiuose vandenyse.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Endriejavo kalvagūbris*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 507 psl.
|  |
| --- |
| Eneda Tarifa |
|  |
| Biografija |
| Gimė | 1982 m. kovo 30 d. (41 metai)Tirana, Albanijos vėliava Albanija |
| Žanrai | pop, R&B, poprokas |
| Veikla | dainininkė, televizijos laidų vedėja |
| Aktyvumo metai | 2003-dabar |
| Susijusi veikla | Anjeza Shahini, Mariza Ikonomi |

**Eneda Tarifa** (g. 1982 m. kovo 30 d. Tiranoje) – albanų dainininkė ir televizijos laidų vedėja.

Biografija
----------

Tarifa savo muzikinę karjerą pradėjo 2003 metais, kai dalyvavo 42-ajame albanų muzikos konkurse *Festivali i Këngës*. Su daina „Qëndroj" atlikėja pasiekė finalą. Beje, tai buvo pirmieji metai, kai festivalio nugalėtojas gauna teisę dalyvauti „Eurovizijos" dainų konkurse. Po ketverių metų Eneda antrą kartą dalyvavo *Festivali i Këngës*, tačiau su daina „E para letër" liko dešimta. 2010 metais muzikos konkurse *Top Fest* su daina „Me veten" dainininkė užėmė pirmą vietą. Eneda taip pat veda televizijos laidą „Portokalli".

2015 metais trečiuoju bandymu laimėjo *Festivali i Këngës* konkursą ir 2016 m. gegužę atstovavo Albanijai 2016 m. „Eurovizijoje" Stokholme.

Privatus gyvenimas
------------------

2012 m. gegužę Eneda ištekėjo už muzikanto Erjon Zaloshnja. 2013 m. susilaukė dukros Aria.

Nuorodos
--------

* Eneda Tarifa svetainėje Last.fm

  


| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Elhaida Dani  *„I'm Alive"*** |  **Albanijos atstovė Eurovizijoje**2016 | Po to:**-** |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Molekulinis variklis** (dar vadinamas molekuliniu motoru) yra biologinės molekulinės mašinos, kurios yra atsakingos už judėjimą gyvuose organizmuose. Bendrąja prasme motoras arba variklis yra įrenginys, kuris naudoja energiją ir verčia ją judėjimu arba mechaniniu darbu; pavyzdžiui, daugybė proteinais paremtų molekulinių motorų pakinko Gibso laisvąją energiją, kuri išsilaisvina po ATP hidrolizės, kad galėtų atlikti mechaninį darbą.

Iš energijos efektyvumo pusės šio tipo motoras gali būti geresnis negu dabar esantys žmogaus sukurti motorai. Vienas svarbus skirtumas tarp molekulinių motorų ir makroskopinių motorų yra tas, jog molekuliniai motorai gali veikti šiluminėje vonioje, aplinkoje, kur nepastovumas dėl šilumos triukšmo yra reikšmingas.

Pavyzdžai
---------

Keletas svarbių molekulinių motorų pavyzdžių:

* Judinamieji baltymai:
	+ Miozinas yra atsakingas už raumenų susitraukimus
	+ Kinezinas perkelia krovinius iš branduolio į ląstelę per mikrovamzdelius.
	+ Dineinas
* Polimerizacijos motorai:
	+ Aktino polimerizacija sukuria jėgas, kurios gali būti naudojamos stūmimui, naudojamas ATP.
	+ Mikrovamzdelis
	+ Dinaminas
	+ FoF1-ATP sintazė
	+ Bakterijos žiuželiai
* Nukleorūgščių motorai:
	+ RNR polimerazė
	+ DNR polimerazė
	+ Helikazė
	+ SMC proteinas
* Sintetiniai molekuliniai varikliai

Taip pat skaitykite
-------------------

* Molekulinė mašina
|  |
| --- |
| Gideono brolijaGideons International |
|  |
| Įkurta | 1899 (1899) m. |
| Įkūrėjas | John H. Nicholson, Samuel E. Hill ir William J. Knights |
| Tikslas | Evangelizacija |
| Būstinė | Nešvilis, Tenesis, JAV |
| Vadovas | Dan Heighway |
| Tinklalapis | gideons.org |

**Gideono brolija** (angl. *Gideons International*) – tarptautinė krikščionių organizacija. Būstinė įsikūrusi Nešvilyje, Tenesio valstijoje (JAV). Pavadinta pagal Biblijos personažą Gideoną.

Istorija
--------

Organizacijos ištakos siekia 1899 m. Du keliaujantys verslininkai – John H. Nicholson ir Samuel E. Hill – susitikę išsiaiškino, kad juos abu sieja krikščionių tikėjimas. Jie nusprendė įkurti organizaciją, kuriai priklausytų keliaujantys verslininkai ir kuri užsiimtų evangelizacija. Netrukus prie jų prisijungė William J. Knights.

Iš pradžių viešbučiuose, kuriuose būdavo apsistoję, jie palikdavo po Bibliją. 1908 m. nuspręsta, kad reikia parūpinti po Bibliją kiekvienam visų JAV viešbučių kambariui.

Veikla
------

Bendrijos nariai – savanoriai pasauliečiai vyrai, priklausantys protestantų arba kitoms evangelikų bendruomenėms. Jie užsiima verslu ir įvairaus pobūdžio profesine veikla. Pasidaliję į būrelius. Diskusijos skiriančiais doktrinos klausimais draudžiamos.

2020 m. duomenimis, bendrijai priklausė 269 500 narių, ji veikė 200 valstybių (plg. 2004 m. organizacijai priklausė apie 236 000 narių, vykdančių veiklą 179 pasaulio valstybėse). Veikla vykdoma tose valstybėse, kuriose oficialiai leidžiama krikščionybė. Per metus išdalijama daugiau nei 50 mln. Biblijos egzempliorių. Biblijos dalijamos įvairiose vietose, kaip antai ligoninėse, universitetų bendrabučiuose, įkalinimo įstaigose, kariuomenėje ir pan.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8  Arnoldas Matijošius. „Gideono brolija". Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-04-22.
2. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  J. Gordon Melton. Encyclopedia of Protestantism. Infobase Publishing, 2005, p. 248.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
| **Janas Žižka** |
| --- |
|  |
|  |
|  |
| Gimė | ~ 1360 m.Trocnove (Bohemija) |
| Mirė | 1424 m. spalio 11 d. (~64 metai)Pršibislave |
|  |
| Veikla | Husitų vadas, karvedys. Čekų nacionalinis didvyris. |
|  |
|  **Vikiteka** | Janas Žižka |

**Janas Žižka** (ček. *Jan Žižka* apie 1360 m. Trocnove (Bohemija) − 1424 m. spalio 11 d. Pršibislave) − žymus husitų vadas, karvedys, čekų nacionalinis didvyris. Žalgirio mūšio dalyvis, pavaizduotas J. Mateikos paveiksle „Žalgirio mūšis".

Biografija
----------

Janas Žižka buvo kilęs iš vidutinių bajorų. Jis priklausė radikaliesiems husitams − taboritams; buvo vienas iš 4 taboritų etmonų (nuo 1420 m. pirmasis etmonas). Vėliau rėmė nuosaikiuosius taboritus, kurie 1421−1422 m. susidorojo su kairiaisiais (pikartais). Nuo 1422 m. jis vadovavo kairiesiems taboritams.

1410 m. liepos 15 d. Janas Žižka vadovavo čekų daliniams Žalgirio mūšyje. 

1420−1422 m. Jano Žižkos kariuomenė atrėmė 3 feodalinės katalikų reakcijos kryžiaus žygius.

1423 m. Hradec Kralovėje Janas Žižka įkūrė kairiųjų husitų broliją. Sukūrė organizuotą, gerai apmokytą ir drausmingą kariuomenę, įvedė vagenburgo sistemą.

Kuriame iš mūšių Janas Žižka apako, duomenų nėra. Yra manoma, kad akies jis neteko Žalgirio mūšyje.

1424 m. Janas Žižka mirė nuo maro, šalia apgulto Pršibislavo miesto. Jis buvo palaidotas Časlave, tačiau 1623 m. imperatoriaus įsakymu Jano Žižkos kapavietė buvo sugriauta, o jo palaikai išmesti.

1874 m. netoli Pršibislavo miesto, Janui Žižkai pastatytas paminklas.

Nuorodos
--------

* Husitai − Janas Žižka Archyvuota kopija 2010-07-18 iš Wayback Machine projekto. (čekų k.)
* Janas Žižka Archyvuota kopija 2007-01-26 iš Wayback Machine projekto. (vokiečių k.)
* Janas Žižka iš Trocnovo (lenkų k.)
**Artūras Driukas** (g. 1961 m. rugpjūčio 4 d. Švenčionėliuose, Švenčionių rajonas) – teisininkas, teisėjas, Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų skyriaus pirmininkas, MRU lektorius, civilprocesualistas, LR civilinio proceso kodekso rengėjas.

Biografija
----------

1983 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete baigė teisės studijas, įgijo teisininko kvalifikaciją.

Nuo 1983 m. spalio mėn. iki 1984 m. balandžio mėn. Kauno miesto juridinės konsultacijos stažuotojas, nuo 1984 m. gegužės mėn. iki 1994 m. gruodžio mėn. Druskininkų juridinės konsultacijos vedėjas, iki 1995 m. advokato A. Driuko biuro advokatas, nuo 1995 m. sausio mėn. iki 1996 m. spalio mėn. Druskininkų miesto apylinkės teismo teisėjas, nuo 1996 m. spalio mėn. iki 1999 m. kovo mėn. Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjas, nuo 1999 m. kovo mėn. iki 2003 m. vasario mėn. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Civilinių bylų skyriaus teisėjas, nuo 2003 m. vasario mėn. Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų skyriaus pirmininkas.

Nuo 2001 m. vasario mėn. Lietuvos teisės universiteto (dabar – MRU) Teisės fakulteto (MRU TF) Šeimos teisės ir civilinio proceso (vėliau – Civilinio proceso) katedros lektorius. Nuo 1999 m. Lietuvos teisėjų mokymo centro dėstytojas.

2002 m. Lietuvos Respublikos civilinio proceso kodekso rengėjas, darbo grupės narys.

Iki 2010 metų pabaigos buvo Teisėjų etikos ir drausmės komisijos pirmininkas.

Nuo 2021 metų Balandžio 1 d. - Lietuvos Aukščiausiojo Teismo civilinių bylų skyriaus teisėjas

Publikacijos
------------

* Civilinio proceso kodekso komentaras. Artūras Driukas Lietuvos Respublikos civilinio proceso kodekso komentaras. XXVII skyrius. Bylos dėl asmens paskelbimo mirusiu, pripažinimo nežinia kur esančiu bei šių bylų atnaujinimas // Justitia. Teisės mokslo ir praktikos žurnalas. 2005 m. Nr. 1.
* Lietuvos Respublikos civilinio proceso kodekso komentaras. Artūras Driukas XXVIII skyrius. Bylos dėl fizinio asmens pripažinimo neveiksniu arba ribotai veiksniu ir nepilnamečio pripažinimo veiksniu (emancipuotu) // Justitia. Teisės mokslo ir praktikos žurnalas. 2005 m. Nr. 2.
* Lietuvos Respublikos civilinio proceso kodekso komentaras (T.2) II dalis. Procesas pirmosios instancijos teisme III dalis. Teismų sprendimų ir nutarčių teisėtumo ir pagrįstumo kontrolės formos bei nagrinėjimo ypatumai. V. Nekrošius, E. Laužikas, K. Ramelis, V. Valančius, A. Driukas, Č. Jokūbauskas. 2005 m. p. 528.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Biografija Archyvuota kopija 2010-06-19 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  LRS informacija
Cimermano telegrama
**Cimermano telegrama** – Artūro Cimermano, Vokietijos imperijos užsienio reikalų ministro Pirmojo pasaulinio karo metu, 1917 m. išsiųsta telegrama Meksikai, kurioje jis ragino Meksiką jungtis prie Vokietijos sąjungininkių ir pulti Jungtines Amerikos Valstijas. Savo ruožtu, Meksikai jis žadėjo ekonominę paramą, taip pat grąžinti prarastas jos teritorijas 1848 m.: Teksaso, Naujosios Meksikos ir Arizonos valstijas.

Telegrama 1917 m. sausio 16 d. 15:00 perduota JAV ambasadai Vokietijoje. Po to telegrama per Londoną ir JAV Valstybės departamentą buvo siunčiama į Vokietijos ambasadą JAV. Pastaroji telegramą gavo sausio 19 d. per Western Union nusiuntė į Vokietijos ambasadą Meksikoje.

Tačiau dar sausio 17 d. telegramą iš dalies iššifravo Jungtinės Karalystės žvalgyba (Admiraliteto padalinys – 40-asis Kabinetas).

Tačiau Jungtinė Karalystė negalėjo tiesiog perduoti telegramos JAV, nes taip išsiduotų, kad seka JAV diplomatines telegramas. Dėl to JK žvalgyba gavo Western Union telegramos kopiją. Vėliau ir JAV savarankiškai gavo telegramos kopiją iš Western Union. Pastaroji kopija buvo britų žvalgybos iššifruota JAV ambasadoje Londone, kad būtų galima tvirtinti, jog iššifruota ji buvo JAV teritorijoje. Kovo 1 d. telegrama buvo nutekinta spaudai.

Po to ir pats Cimermanas viešai patvirtino siuntęs telegramą. Dar po mėnesio JAV įsitraukė į Pirmąjį pasaulinį karą.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  Gordon Corera „Why was the Zimmermann Telegram so important?", „BBC News", 2017-01-17,
|  |
| --- |
| Artsvik  arm. Արծվիկ |
|  |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Artsvik Harutyunyan |
| Gimė | 1984 m. spalio 21 d. (38 metai)Kapanas, Armėnijos TSR, TSRS vėliava TSRS |
| Kilmė | Armėnijos vėliava Armėnija |
| Veikla | dainininkė, dainų autorė |
| Aktyvumo metai | 2013–dabar |

**Artsvik Harutyunyan** (arm. Արծվիկ Հարությունյան, g. 1984 m. spalio 21 d. Kapane) – Armėnijos dainininkė ir dainų autorė.

Muzikinė karjera prasidėjo 2013 metais, rusų televizijos projekte „Balsas" (*Golos*). Atlikėja paliko šou gana anksti, nokautų kovose.

2016 m. Artsvik pateko į projekto „Depi Evratesil", Armėnijos nacionalinės „Eurovizijos" atrankos, dalyvių sąrašą. Ten ji pateko į Essaï Altounian komandą. 2016 m. gruodžio 24 dieną vykusiame finale atlikėja sulaukė 71 proc. palaikymo, tapo nugalėtoja bei gavo teisę atstovauti savo gimtinei 2017 m. „Eurovizijos" dainų konkurse.

Nuorodos
--------

* Dainos „Fly with Me" vaizdo klipas

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Iveta Mukučian  *„LoveWave"*** |  **Armėnijos atstovė Eurovizijoje**2017 | Po to:**–** |
**Eleonora Marčiulionienė** (1912 m. balandžio 12 d. Tauragnai – 2001 m. gruodžio 18 d. Čikaga) – Lietuvos keramikė.

Biografija
----------

Vyras Aleksandras Marčiulionis. 1937 m. baigė Kauno meno mokyklą. 1937–1938 m. tobulinosi Keramikos mokykloje Bechyne (Čekija). 1938–1944 m. dėstė Kauno dailiųjų amatų mokykloje. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1946–1949 m. dirbo Dailės ir amatų mokykloje Freiburge. Nuo 1949 m. gyveno Australijoje, nuo 1956 m. – JAV.

Kūryba
------

Sukūrė dekoratyvinių vazų, lėkščių, šviestuvų. Antikos ir Tolimųjų Rytų dailės pavyzdžiu kūrė klasikinių formų dekoratyvinius indus, dekoruotus reljefiniu arba tapytu poglazūriniu dekoru. Skulptūrinės keramikos kūriniuose vyrauja lietuviška („Eglė", „Lietuviškos vestuvės", „Vargo mokykla", šeštas – aštuntas dešimtmetis), motinystės („Motina su vaiku", „Pavasario madona", septintas – aštuntas dešimtmetis), religinė („Kryžiaus kelias" 1957 m. „Angelas", „Baltoji madona", devintas dešimtmetis) tematika. Kūrybai būdinga įmantrumas, sentimentali nuotaika, taikomos sudėtingos technologijos, įvairios faktūros, glazūros viename kūrinyje. Nuo 1937 m. dalyvavo parodose: 1937 m. Pasaulinėje parodoje Paryžiuje ir 1939 m. Niujorke, 1938 m. I tarptautinėje amatų parodoje Berlyne. Individualios parodos surengtos 1970 ir 1974 m. Čiurlionio galerijoje Čikagoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lijana Šatavičiūtė. *Eleonora Marčiulionienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 258 psl.
| **Sansevieria cylindrica** |
| --- |
|  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Lelijainiai  *( Liliopsida)* |
| Poklasis: | Lelijažiedžiai  *( Liliidae)* |
| Šeima: | Pelžiediniai  *( Ruscaceae)* |
| Gentis: | Karduotės  *( Sansevieria)* |
| Rūšis: | Cilindrinė karduotė  *( Sansevieria cylindrica)* |

 |


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Cilindrinė karduotė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

**Cilindrinė karduotė** arba **cilindrinė sanseverija** – sukulentinis augalas, kilęs Angolos, dažnai auginamas ir namuose.

Lapai cilindriški, 1,5–2 cm skersmens, šviesiai žali su išilginiais grioveliais ir kieta, nusmailėjusia viršūne. Skrotelėje būna 8–12 lapų. Žiedai gelsvi, kvapūs, sutelkti į šluotelę. Žiedynkotis su žiedynu išauga iki 50–60 cm aukščio. Augalas atsparus drėgmės trūkumui, vandens dauginimosi periodu užtenka kartą per savaitę. Rūšį pirmas aprašė *Wenceslas Bojer* 1837 m. Vardą *Sensevieria cylindrica* gavo konkurso, skelbto Olandijos dienraštyje, būdu. Tai populiarus kambarinis augalas, kurį lengva prižiūrėti namuose.

Išnašos
-------

1. ↑  Rojaussodai.lt – karduočių grožybės, tikrinta 2014.03.03[neveikianti nuoroda]
2. 1 2  Planoftheweek.org | Spear Sansevieria, tikrinta 2014.03.03 Archyvuota kopija 2013-06-29 iš Wayback Machine projekto.
**Elena Pranckėnaitė** (1981 m. spalio 27 d. Utenoje) – Lietuvos archeologė, Klaipėdos universiteto, Humanitarinių mokslų fakulteto, Istorijos katedros, doktorantė.

Biografija
----------

1999 m. baigė Molėtų gimnaziją. 2003 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą (bakalauro studijos). 2004–2005 m. magistro studijos Nicolaus Copernicus universitete, Torūnėje (Lenkijoje), Archeologijos katedra, povandeninės archeologijos specializacija. 2006 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete, Archeologijos katedroje įgijo magistro laipsnį. Nuo 2006 m. Klaipėdos universiteto Humanitarinių mokslų fakulteto Istorijos katedros doktorantė. Nuo 2005 m. dirba viešosios įstaigos „ Kultūros paveldo išsaugojimo pajėgos" projektų koordinatore.

Archeologinių tyrimų interesai
------------------------------

Povandeninė archeologija, ežerų gyvenvietės, bronzos ir ankstyvųjų metalų laikotarpis.

Moksliniai darbai
-----------------

1999 m. Platelių ežero povandeninių archeologinių tyrimų ekspedicijos dalyvė (vad. prof. V. Žulkus).

2002 m. „BSAAN" konferencijoje Švedijoje (Visby), skaitytas pranešimas „New Discoveries in Lithuania: pile - dwellings".

2002 m. IV tarptautinės archeologijos studentų konferencijos „Wiara, pamięć, archeologia", Poznanėje (Lenkija) dalyvė.

2004 m. Žvalgomosios povandeninės archeologijos ekspedicijos Torūnės (Lenkija) apylinkėse dalyvė (vad. prof. A. Kola).

2005 m. „Oxford journal of archaeology" straipsnio „The First Lake – dwellers of Lithuania:Late Bronze Age Pile Settlements on Lake Luokesas" bendraautorė.

2006 m. Vilniaus Universitete apgintas magistrinis darbas „Rytų ir pietryčių Baltijos regiono ankstyvojo metalų laikotarpio ežerų gyvenvietės: tipai ir rekonstrukcijos galimybės".

2001–2007 m. Luokesų ežero senovės gyvenviečių I ir II povandeninių archeologinių tyrimų dalyvė (vad. Z. Baubonis), straipsnių publikuotų „Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje" bendraautorė.

2001–2007 m. Naujų povandeninių archeologinių objektų žvalgomųjų ekspedicijų dalyvė (vad. Z. Baubonis, M. Kvedaravičius).

Nuorodos
--------

* Apie Eleną Pranckėnaitę Archyvuota kopija 2008-09-15 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Pranciškus Stanislovas Juozapas Potockis** |
| --- |
|  |
| Potockiai |
| Herbas „Pilava" |
| Herbas „Pilava" |
|  |
| Gimė | 1788 m. birželio 2 d. |
| Mirė | 1853 m. sausio 16 d. (64 metai) |
| Tėvas | Vincentas Potockis |
| Motina | Ana Mycelska |
| Sutuoktinis (-ė) | Sydonija Pranciška de Ligne, Karolina Kofler |
| Vaikai | Sydonija Pranciška Potocka |

**Pranciškus Potockis** (g. 1788 m. birželio 2 d. Niemrovas, m. 1853 m. sausio 16 d. Varšuva) – generalinis prokuratorius.

Biografija
----------

Pranciškaus Stanislovo Juozapo Potockio žmona Sydonija Pranciška de Ligne
Vincento Potockio ir Anos Mycelskos sūnus. Karininkas, Mazovijos armijos komisijos prezidentas, kolekcionierius, Rusijos slaptasis paterėjas ir senatorius. Nikolajus I suteikė grafo titulą (paveldimas titulas) 1824 metais, titulo įteikimo ceremonija įvyko 1838 metais.

Šeima
-----

Turėjo dvi žmonas − pirmoji buvo kunigaikštytė Sidonija Pranciška de Ligne (1786-1828), kita Karolina Koffler (1812-1885), kuri po jo mirties ištekėjo už Jonušo Rostvorovskio.

Nuorodos
--------

Išnašos
-------
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Airijos Karalystė** (angl. *United Kingdom of Great Britain and Ireland*) – valstybė Britų salose, egzistavusi 1801–1922 m. Valstybė formaliai buvo sudaryta sujungus Didžiosios Britanijos Karalystę (sudarytą sujungus Anglijos ir Škotijos karalystes) bei Airijos Karalystę. Airijos Karalystė buvo valdoma Jungtinės Karalystės parlamento per Dublino pilies administraciją.

Po dalinės Airijos nepriklausomybės paskelbimo 1922 m. gruodžio 6 d. ėmė galioti 1921 m. Anglijos–Airijos sutartis, ir nuo tada buvo naudotas senasis pavadinimas, kuris 1927 m. buvo pakeistas į *Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė*. Dabartinė Didžiosios Britanijos valstybė yra tiesioginis Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Airijos Karalystės tęsinys, nors su mažesne teritorija.

Sąjungos skilimas
-----------------

Visa Airija 1922 m. gruodžio 6 d. paliko Sąjungą, bet gruodžio 8 d. Šiaurės Airija grįžo į Sąjungą su D. Britanija.
1919 m. *Sinn Féin* partijos nariai, išrinkti į Vestminsterį, sudarė nepriklausomą Airijos parlamentą Dubline. 1919–1921 m. vyko Airijos nepriklausomybės karas. 1921 m. Airija Didžiosios Britanijos vyriausybės aktu (*Government of Ireland Act 1920*) buvo padalinta į du autonomiškus regionus – Šiaurės Airija ir Pietų Airija.

1922 m. gruodžio 6 d. metai po to, kai buvo pasirašyta Anglijos–Airijos sutartis, visa Airijos sala atsiskyrė nuo Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Airijos karalystės ir sudarė naują dominiją – Airijos Laisvąją Valstybę. Tačiau Šiaurės Airija, kaip ir buvo tikimasi, beveik išsyk pasinaudojo savo teise, gauta pagal Anglijos–Airijos sutartį, išstoti iš Airijos Laisvosios Valstybės ir prisijungti prie Didžiosios Britanijos. Siena tarp Šiaurės Airijos ir likusios Airijos tapo valstybės siena.
Slankmačio nulio paklaida. **1** – suglaustas slankmatis nerodo nulio, bet didesnę vertę. **2** – šią vertę reikia atimti iš matavimo duomenų.
Liniuotės nulio paklaida. Ji atsiranda nusidėvėjus liniuotės galui. Tuomet reikia matuoti nuo 10 mm linijos ir iš matavimo rezultato atimti 10 mm.
Voltmetras su atsuktuvu sukamu sraigtu (žemiau skalės, centre) nuliui nustatyti
**Nulio paklaida** (angl. *zero error*) – reikšmė, kurią matavimo prietaisas rodo, kuomet tikroji matuojama reikšmė yra lygi nuliui. Ženklią nulio paklaidą turintį prietaisą reikia sureguliuoti, kad rodytų nulį, arba įsidėmėti „nulio rodmenį", kad vėliau matuojant būtų galima jį pridėti arba atimti.

Nulio paklaida yra sisteminė paklaida: jos negalima atsikratyti daug kartų matuojant tuo pačiu prietaisu ir skaičiuojant vidurkį. Matavimo prietaisai, kuriems gali būti būdinga nulio paklaida (elektriniai prietaisai, tikslios svarstyklės ir pan), neretai turi reguliatorius „tiksliam nuliui" nustatyti.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Parallax Error, Zero Error, Accuracy & Precision. miniphysics.com
2. ↑  Zero error. aqua.com
3. ↑  Random vs Systematic Error. physics.umd.edu
4. ↑  Errors in Measurements aplustopper.com
Koordinatės: 54°53′51″š. pl. 23°55′32″r. ilg.﻿ / ﻿54.897608°š. pl. 23.925422°r. ilg.﻿ / 54.897608; 23.925422

J. Mačiūno aikštė. Priekyje – į kalną kylanti Parodos g.
**Jurgio Mačiūno aikštė** – „Fluxus" įkūrėjo Jurgio Mačiūno vardu pavadinta aikštė, esanti Kaune, Naujamiestyje, trišalėje sankryžoje, jungiančioje Vytauto prospektą, Donelaičio ir Parodos gatves. Minėtoji sankryža plyti priešais Parodos g. pastatą Nr. 1, kuriame vaikystėje gyveno pats J. Mačiūnas (pakabinta atminimo lenta). Aikštė visuomenei pristatyta 2017 m. liepos 20 d. tačiau oficiali aikštės atidengimo ceremonija nevyko. Teigiama, kad tai būtų prieštaravę „Fluxus" judėjimo filosofijai, kurios manifestu vadovaujantis aikštė ir įkurta.

Aikštės projektas
-----------------

Idėjos autorius – dailininkas Naglis Rytis Baltušnikas (g. 1960 m.). Sankryžoje esanti trikampė aikštelė jam pasirodė kaip kokia mirtina vieta, toks trikampis, kuriame niekas nevažiuoja, niekas nevyksta. Supratęs, kad mintis tinkama būtent Mačiūnui, juolab kad lentelę su aikštės pavadinimu autorius buvo sukūręs jau seniai, apie 2000 m. todėl ji buvo pasiūlyta „Kauno akcentų" idėjų konkursui.

Trišalė nevažiuojama aikštė Parodos kalno papėdėje dekoruota baltais dažais, ant asfalto dangos nupiešiant trikampę figūrą ir liežuvį rodantį „Fluxus" simbolį acteką jos centre. Ši vieta kūriniui pasirinkta, nes sankryža yra priešais J. Mačiūno vaikystės namus. Aikštė yra trikampės formos, apribota ištisinėmis kelio juostomis. Aikštės viduryje pastatytas stulpas su dvikalbėmis aikštės pavadinimo lentelėmis: „*J. Mačiūno a.*" ir „*G. Maciunas SQ.*". Artimiausia pėsčiųjų perėja įrengta apie 30 m į šiaurės vakarus nuo aikštės ribos, per Donelaičio gatvę priešais Žemės ūkio rūmus. Transporto sautai juda nubrėžtomis eismo juostomis aplink pažymėtą trikampį. Deklaruojama, jog tai pirmoji aikštė pasaulyje, į kurią negalima patekti. Be to, tai vienintelė aikštė, kurios, stovint ant šaligatvio, netgi nesimato (nupieštą „Fluxus" simbolį galima apžvelgti iš aukščiau). 

Nepaisant „neįžengiamumo", aikštė pritraukia netradicinių meninių renginių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  J. Mačiūno aikštės atidarymo atgarsiai: „Kauno kalendoriuje turi atsirasti FLUXUS diena" Archyvuota kopija 2017-08-17 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  „Mačiūno aikštė" – intervencija į Kauno kultūrinį žemėlapį Archyvuota kopija 2017-08-17 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑
4. ↑  Į neįžengiamą J.Mačiūno aikštę Kaune įsibrovė poetai: skaitė eiles, aplink zujant mašinoms

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Jurgio Mačiūno aikštė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Kaune pristatyta „Fluxus" įkūrėjo J. Mačiūno aikštė Archyvuota kopija 2017-07-20 iš Wayback Machine projekto.
* Kaune – pirmoji pasaulyje aikštė, į kurią negalima patekti Archyvuota kopija 2017-08-17 iš Wayback Machine projekto.
* J Mačiūnas grįžo namo: Fliuksinė aikštė įkurta po vaikystės namo langais (nuotraukos)
|  Makai |
| --- |
| Nukakų moteris su vaikuNukakų moteris su vaiku |
| Gyventojų skaičius | 400–550 |
| Populiacija šalyse | Kolumbijos vėliava Kolumbija |
| Kalba (-os) | nukakų |
| Religijos | prigimtinė tikyba |
| Giminingos etninės grupės | kiti makai: kakvai, hupdai, nadebai, davai |
|  |
|  **Vikiteka:** | Makai |

**Nukakai** (*Nükâk*) – indėnų tauta, vieni iš makų, gyvenantys šiaurės vakarų Amazonijoje: Kolumbijoje, Gvavjarės departamente, San Chose del Gvavjarės savivaldybėje, tarp Gvavjarės ir Iniridos upių. Populiacija – 400–550 žmonių. Vartoja nukakų kalbą, priskiriamą makų-puinavių (nadahupų) kalboms. Pagal tikybą – prigimtinės religijos puoselėtojai.

Tai pusiau klajokliškai gyvenantys medžiotojai-rankiotojai, kurie taip pat užsiima ir lydimine žemdirbyste (augina manijokus, batatus, tarą, jamsus, ananasus, kukurūzus, datulines paprikas ir kt.). Žvejoja šamus, piranijas, cikles, rajas, rankioja palmių, kaktusų, pasiflorų vaisius, vėžlius, vabalus, varles, sraiges, pluoštinius augalus. Gamindavosi peilius iš piranijų dantų, molinius indus, dabar naudoja metalinius.

Iki XX a. vid. gyveno iš esmės atskirtyje nuo pasaulio. Nuo 1965 m. į jų žemes ėmė skverbtis ūkininkai, gyvulių augintojai, vėliau FARC partizanai, kokos prekeiviai. 1988 m. 49 nukakai pasirodė Kalamaro gyvenvietėje, traukdamiesi nuo naujakurių antpuolių. Pasigavę infekcines ligas, nukakai patyrė epidemiją – dėl jos populiacija nuo maždaug 1000 sumažėjo iki 400. 1993 m. Kolumbijos valdžios pastangomis epidemija buvo sustabdyta. Nors nukakams buvo sudaryta rezervacija, ūkininkai slapčia ten sodino kokainmedžių pasėlius, gausiai naudojo chemikalus ir taip toliau kėlė pavojų nukakams. 2006 m. ~80 nukakų atsikraustė į gyvenvietes, kiti liko gyventi klajokliškai džiunglėse.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Juan Forero, „Leaving the Wild, and Rather Liking the Change", New York Times, 2006 m. gegužės 11 d.
**(Sinevičius) Julius Sinius** (1911 m. sausio 22 d. Vaiškūnų k. Švenčionių r. – 1959 m. spalio 22 d. Vilniuje), vargonininkas, dirigentas, pedagogas ir kompozitorius.

Biografija
----------

Vaiškūnuose baigęs pradžios mokyklą, mokėsi Švenčionių lietuvių gimnazijoje, 1932 baigė J. Montvilos vargonininkų mokyklą Vilniuje, o 1937 Vilniaus M. Karlovicziaus lenkų konservatoriją, kur studijavo vargonų, kompozicijos ir chorvedybos specialybes. Dar studijuodamas įsitraukė į Vilniaus miesto kultūrinį ir muzikinį gyvenimą: vargonininkavo Vilniaus Šv. Mikalojaus bažnyčioje, vadovavo mėgėjų chorams ir pučiamųjų orkestrams. 1929 subūrė Lietuvių amatininkų draugijos chorą, o 1930 Lietuvių studentų draugijos chorą. 1935 įsteigė Vilniaus lietuvių inteligentų klubą „Romuva". 1937 vilniečių amatininkų choras susijungė su Lietuvos studentų sąjungos choru ir pasivadino „Varpo" vardu. Šiam chorui su pertraukomis J. Sinius vadovavo iki 1944. Kolektyvas turėjo parengęs sudėtingesnių kūrinių programas, koncertavo ne tik Vilniaus krašte, bet ir Kaune, Klaipėdoje, Telšiuose, Panevėžyje, Radviliškyje, Utenoje, Ukmergėje.

1938–1939 J. Sinius studijavo Varšuvos muzikos institute – studijas nutraukė Antrasis pasaulinis karas. Grįžęs į Vilnių, mokytojavo Vytauto Didžiojo gimnazijoje, 1939–1940 buvo Švietimo valdybos muzikos referentas, vadovavo pučiamųjų orkestrui. 1940 m. kovo 1 d. – 1940 m. kovo 2 d. Vilniuje vykusiame Lietuvos muzikų draugijos suvažiavime buvo išrinktas į valdybą, koncertavo su gimnazijos choru. 1941 sovietinės okupacinės valdžios suimtas, kalintas ir vežamas į Sibirą, pabėgo iš Panerių geležinkelio stoties. 1941–1944 dirbo „Vaidilos" teatro muzikos dalies vedėju, atgaivino „Varpo" chorą, surengė pasaulietinės ir religinės muzikos koncertų, talkino radiofonui, su choru giedojo bažnyčiose. Vėl dėstė Vytauto Didžiojo gimnazijoje, dirbo Švietimo valdyboje, vadovavo Priešgaisrinės apsaugos pirmojo pulko ir studentų pučiamųjų orkestrams. 1944–1948 vargonininkavo ir vadovavo chorams Švenčionyse. Miesto gimanazijos choras 1946 respublikinės dainų šventės chorų varžybose laimėjo pirmąją vietą. 1948 su šeima (keturiais vaikais ir žmona – „Vaidilos" teatro aktore Konstancija Marcinkonyte) ištremtas į Sibirą – Krasnojarsko kraštą. Tremtyje dirbo įvairius darbus ir dalyvavo muzikinėje veikloje. Grįžęs į Vilnių, 1957–1959 mokytojavo I. Černiachovskio ir N. Vilnios rusų mokyklose, vadovavo moksleivių ir Vilniaus valstybinio universiteto studentų pučiamųjų orkestrams, vargonininkavo Vilniaus Šv. Mikalojaus bažnyčioje.

J. Sinius sukūrė daug vokalinių ir instrumentinių kūrinių. Tai kantatos „Vasario 16-oji", „Tautos didvyriai", „Dariaus ir Girėno maršas", scenos vaizdelis „Vykinto žygis", operetė „Onutės vestuvės", simfoninė poema „Sigutė", keturių dalių Liaudiška simfonija, giesmės ir dainos chorams bei solistams.

1950 išleistas prof. K. Kavecko parengtas J. Siniaus dainų rinkinys chorams „Mano krašte".

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Trečioji Čekoslovakijos respublika** (ček. *Třetí Československá Republika*, svk. *Tretia Československá republika*, trumpinys *ČSR*) – po Antrojo pasaulinio karo atkurtos Čekoslovakijos valstybės pavadinimas. Per Antrąjį pasaulinį karą Čekoslovakija kaip valstybė išnyko iš Europos žemėlapio, dalis jos buvo okupuota Vokietijos, dalis sudarė satelitinę Slovakijos valstybę.

Antrojo pasaulinio karo pabaigoje Čekoslovakija pateko į sovietų įtakos sferą. Ši aplinkybė lemė valstybės atkūrimo pokaryje planus ir strategijas. Trečiąją Čekoslovakijos respubliką, intensyviai remiant TSRS paruoštiems čekoslovakų legionams, išlaisvino daugiausia Raudonoji Armija. Ji 1945 m. balandžio 4 d. užėmė Bratislavą, o gegužės 9 d. Prahą. Čekoslovakijos respublika buvo atkurta be Užkarpatės, kuri 1945 m. kovo mėn. buvo įjungta į Ukrainos TSR. Už tai Čekoslovakijai buvo perduotos nedidelės teritorijos šalia Bratislavos. 1945 m. balandžio 5 d. Košicėje paskelbta apie naujos, demokratinės Čekoslovakijos sukūrimą.

Prezidentu tapo iš emigracijos Londone grįžęs Edvardas Benešas. Čekoslovakijos politinė ir ūkinė organizacija buvo apspręsta derybomis tarp Edvardo Benešo ir Čekoslovakijos komunistų partijos. 1945-48 m. vyriausybes sudarė socialdemokratai ir kitos kairiosios partijos kartu su komunistais. Vidaus reikalų ministerijoje, policijoje ir kitose jėgos institucijose dominavo komunistai. 1948 m. komunistai įvykdė perversmą ir perėmė visą valdžią. Edvardas Benešas paskyrė naują vyriausybę, kurioje dominavo komunistai, vadovaujami Čekoslovakijos komunistų partijos Klemento Gotvaldo. Tai laikoma Trečiosios respublikos pabaiga ir komunistinės Čekoslovakijos pradžia.
**Julius Jurgaitis** (1927 m. gegužės 25 d. Savilionyse, Alytaus raj. – 1995 m. birželio 17 d. Elektrėnuose, palaidotas Vievio kapinėse) – muzikos mokytojas ir chorvedys.

Biografija
----------

1943 m. baigęs Merkinės gimnaziją, kurį laiką mokytojavo Nemajūnuose (Alytaus r.). 1946–1949 m. mokėsi Kauno tarpdiecezinėje kunigų seminarijoje.

Nuo 1950 m. dirbo Dagilynėje (Pasvalio r.), 1951–1952 m. buvo Kraštų (Pasvalio r.) pradinės mokyklos vedėjas, 1952–1959 m. Tauragnų (Utenos r.) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, kultūros namų choro vadovas. 1955–1959 m. choro dirigavimo neakivaizdiniu būdu mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. J. Narvidas).

1959–1961 m. Vievio vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, moksleivių choro ir agitmeninės brigados vadovas. 1963–1968 m. Vievio vaikų muzikos mokyklos mokytojas, 1969–1975 m. šios mokyklos filialo Elektrėnuose direktoriaus pavaduotojas, vėliau mokytojas. Kurį laiką dėstė muziką ir vidurinėje mokykloje, vadovavo moksleivių chorams.

J. Jurgaitis, be pedagoginio darbo, nuolat vadovavo ir suaugusiųjų chorams.

Nuo 1961 m. buvo Lietuvos elektrinės statybininkų klubo vedėjas Elektrėnuose, nuo 1963 m. Elektrėnų kultūros namų direktorius. 1961 m. suorganizavo pirmąjį Elektrėnuose mišrųjį chorą, kuriame dainavo apie 50 šiluminės elektrinės darbuotojų. Chorą parengė 1965 m. respublikinei dainų šventei ir konkurse pelnė antrąją vietą. 1965 m. Elektrėnų kultūros namuose subūrė vyrų chorą (50 dalyvių) ir jam daug metų kūrybiškai vadovavo.

Nuo 1970 m. choras dalyvavo visose respublikinėse dainų šventėse Vilniuje ir chorų sąskrydžiuose Šiauliuose, respublikiniuose konkursuose laimėjo pirmųjų ir kitų prizinių vietų. 1981 m. chorui suteiktas „Energetiko" vardas. Choras buvo parengtas 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei ir 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje. Kolektyvas surengė apie 190 koncertų Lietuvos miestuose ir miesteliuose, dainavo Latvijoje, Estijoje, Baltarusijoje, Ukrainoje, Rusijoje, Moldavijoje, Gruzijoje, Vokietijoje, Vengrijoje. Chorą išmokė arti 200 įvairių kūrinių, jis ne kartą dainavo per Lietuvos televiziją ir radiją.

1969 m. Elektrėnų kultūros namuose suorganizavo moterų chorą (60 dalyvių) ir vienerius metus jam vadovavo. 1986 m. subūrė darbo veteranų ir tremtinių mišrųjį chorą „Sidabrinė gija", kurį parengė 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje. 1989 m. pradėjo vargonininkauti Elektrėnų koplyčioje, o nuo 1993 m. vargonininkavo Kietaviškių bažnyčioje.

J. Jurgaitis buvo Trakų rajono dainų švenčių dirigentas, muzikos mokymo metodinės komisijos pirmininkas, įvairių kultūros renginių organizatorius. Mėgo literatūrą ir žurnalistiką – parašė apybraižų, novelių ir apsakymų (konkursuose pelnė ir premijų), parašė knygą „Dainuoja Trakai" (rankraštis). 1970 m. jis apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu ir Kultūros žymūno ženklu.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 9°11′ p. pl. 171°49′ v. ilg.﻿ / ﻿9.183°š. pl. 171.817°r. ilg.﻿ / 9.183; 171.817

Atolo palydovinė nuotrauka
**Nukunonu** (angl. *Nukunonu*) – atolas Ramiajame vandenyne, Okeanijoje, didžiausias iš 3 Tokelau sudarančių salų. Sausumos plotas 5,5 km², ji supa 90 km² ploto lagūną. Dauguma atolo salelių yra rytinėje dalyje (Na Taulaga, Te Nonu, Tuatiga, Avakilikili, Vaivaimai ir kt.), tačiau pagrindinė Nukunonu salelė yra pietvakariuose. Joje įsikūręs Nukunonu kaimas – administracinis Tokelau centras.

2006 m. atole gyveno 426 žmonės. Nukunonu yra vienintelis Tokelau viešbutis („Luana Liki"), Falefos kurortas, parduotuvė. Atole vandeniu apsirūpinama surenkant lietaus vandenį, tekantį nuo stogų. Elektra gaminama saulės baterijomis. Veikia katalikų bažnyčia.

* Nukunonu lagūnaNukunonu lagūna
* ViešbutisViešbutis
* Susisiekimas. Keleiviai ir kroviniai gabenami į laivą iš seklios Tokelau krantinėsSusisiekimas. Keleiviai ir kroviniai gabenami į laivą iš seklios Tokelau krantinės
* BažnyčiaBažnyčia

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Nukunonu** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Elena Kriščiūnienė-Mikalauskaitė** |
| --- |
| Gimė | 1927 m. vasario 16 d. (96 metai)Seimeniškių k. Raseinių r. |
|  |
| Veikla | muzikos pedagogė ir chorvedė. |

**Elena Kriščiūnienė-Mikalauskaitė** (1927 m. vasario 16 d. Seimeniškių k. Raseinių r.) – muzikos pedagogė ir chorvedė.

Biografija
----------

Tėvas Kleopas Mikalauskas (1888–1971) – vargonininkas; buvo išvykęs į JAV ir Čikagoje mokėsi L. van Beethoveno konservatorijoje, o grįžęs į Lietuvą, daug metų vargonininkavo ir vadovavo chorui Raseiniuose. Motina Ona Paulikaitė-Mikalauskienė (1892–1980) – pianistė. Todėl ir Elenos pirmieji muzikos mokytojai buvo tėvai. 1948 baigusi Raseinių vidurinę mokyklą, keletą metų dirbo Raseinių kultūros namuose ir vadovavo chorui. 1950–1954 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. B. Piekarskis). Mokydamasi vadovavo Vilniaus ryšių klubo moterų ir vyrų chorams. Muzikos mokyklą baigusi su pagyrimu, 1955–1960 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. J. Motiekaičio klasė), kartu 1954–1956 dirbo muzikos vadove Vilniaus pirmuosiuose vaikų namuose.

1960–1986 Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniosios muzikos mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, keletą metų vadovavo merginų choro studijai. Parengė apie 60 jaunųjų chorvedžių. Konsultavo vidurinių mokyklų moksleivių chorus, dalyvavo metinių chorvedžių kursų baigiamųjų egzaminų komisijose Marijampolėje, Utenoje ir Zarasuose. Dukra Dalia Urbanavičienė – etnomuzikologe, Lietuvos muzikos akademijos dėstytoja.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
498-518 m. Anastasijaus I (Bizantijos imperatorius) kaldintos bronzos monetos. Didesnė kairėje – folis (40 numų), o mažesnė dešinėje – 5 numų moneta.
**Numas** (lot. *nummus*) – Romos moneta, leista nuo 294 m. kai pinigų reformos metu buvo įvestos kelios naujos monetos.

Apie 10 g masės ir 30 mm skersmens sidabruotos šios monetos atrodė įspūdingai, palyginus su ankstesnėmis monetomis, kurias keitė. Nėra žinoma, kaip tos monetos tada buvo vadinamos. Vieni žinomiausių tų monetų pavadinimų yra *folis* (*follis*) ir *numas* (*nummus*). Kolekcionieriai plačiai naudojo pavadinimą *folis*, tačiau jis labiau tinka vėlesnėms Bizantijos monetoms su 40 numų nominalu.

Kiti rašytojai žodį *nummus* vartoja kaip žodžio *moneta* sinonimą.

Vykstant infliacijai monetos mažėjo, todėl tuo pačiu pavadinimu vadinamos skirtingų dydžių monetos. Net tų pačių metų leidimo monetų skersmuo buvo nevienodas, nes jis priklausė nuo monetų kaldinimo technikos. Tuo metu monetų kaldinimo štampai neturėjo apvado, todėl stipriau smogus moneta išeidavo plonesnė, bet didesnio skersmens.

Nuorodos
--------

* Roman Imperial Coins – the Late Empire Archyvuota kopija 2006-10-06 iš Wayback Machine projekto. (The Vocabulary of Classical Numismatics – Part 6)
* Nummus of Diocletian Archyvuota kopija 2009-04-20 iš Wayback Machine projekto.
*Kitos reikšmės – Geležė.*

| Geležė |
| --- |
| patvenkta Geležė Vepriuose patvenkta Geležė Vepriuose |
| **Ilgis** | 9,2 km |
| **Baseino plotas** | 56,2 km² |
| **Ištakos** | Paąžuolynės durpynas |
| **Žiotys** | Šventoji |
| **Šalys** | Lietuva |

**Geležė** – upė Jonavos ir Ukmegės rajone; Šventosios dešinysis intakas.

Upės ištakos Paąžuolynės durpyne (Jonavos r.). Teka į šiaurės rytus pro Pageležių raistą, toliau, įtekėjus Riešei, pietryčių kryptimi Veprių link. Ties Veprių dvaru pratekėjusi Veprių ežerą, įteka į Šventąją 21,9 km nuo jos žiočių. Dažnai Geležė žemupyje nuo santakos su panašaus pločio Rieše vadinama jos vardu, o žemupys – Cedronu (biblijinio upelio vardu). Ilgis 9,2 km, baseino plotas 56,2 km².

Intakai: Riešė, Ūdroklis (kairieji). Prie upės įsikūrę Pageležiai, Ruginiai, Vepriai. Upės aukštupys patenka į Paąžuolynės botaninį-zoologinį draustinį.

Pavadinimas siejamas su žodžiu „geležis".

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos upės (Hidrografija ir nuotėkis): monografija /B.Gailiušis, J.Jablonskis, M.Kovalenkovienė. – Kaunas: Lietuvos energetikos institutas, 2001. - 792 p. ISBN 9986-492-64-5.
2. ↑  Zinkevičius, Zigmas. Ukmergės rajono gyvenviečių vardynas: pavadinimų kilmė. - Vilnius, 2011. - 117 p.