recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Euphorbia helioscopia** |
| --- |
| Dirvinė karpažolė (*Euphorbia helioscopia*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Dilenijažiedžiai  *( Dilleniidae)* |
| Šeima: | Karpažoliniai  *( Euphorbiaceae)* |
| Gentis: | Karpažolė  *( Euphorbia)* |
| Rūšis: | Dirvinė karpažolė  *( Euphorbia helioscopia)* |

 |
| Binomas |
| ***Euphorbia helioscopia***L. |

**Dirvinė karpažolė** (*Euphorbia helioscopia*) – karpažolinių (*Euphorbiaceae*) šeimos karpažolių (*Euphorbia*) genties augalas.

Biologija
---------

Tai vienmetis, 15–40 cm aukščio augalas, visose dalyse turintis pieniškų sulčių. Liemeninė šaknis siekia nuo 50 cm iki 1 m gylį. Stiebas storas, tuščiaviduris, nešakotas. Lapai pražanginiai, pailgi, 2–4 cm ilgio, plačia, buka, dantyta viršūne, gelsvai žali.

Dirvinės karpažolės žiedai pakitę ir visai nepanašūs į daugelio augalų žiedus. Jie labai supaprastėję, vienalyčiai, dažnai ir be apyžiedžio. Į žiedą šiek tiek panašus žiedynas cijatis – su vienu piesteliniu ir keliais kuokeliniais žiedais, kuriuos gaubia taurės pavidalo skraistė. Tarp žalsvai gelsvų skraistės skiaučių dar išauga trumpos, plačios, geltonos nektarinės. Tokie su koteliais žiedynai viršūninių stiebo lapų pažastyse sudaro skėčius. Kartais jie auga dviem aukštais.

Žydi nuo birželio iki rugsėjo mėnesio. Žiedus apdulkina musės. Vaisius – trilypis, 2,5–3,5 mm ilgio, blizgus riešutėlis. Sėklos rudos, su grioveliais, išlieka gyvybingos dirvožemyje daugiau negu 5 metus. Jas išnešioja skruzdėlės.

Paplitimas ir augavietės
------------------------

Kilusi iš pietinės Europos. Dabar paplitusi po visą pasaulį.

Auga laukuose, daržuose, šiukšlynuose, pakelėse, panamėse, gerai supurentame dirvožemyje.

Nuodingumas
-----------

Tai nuodingas augalas, galvijų neėdamas; gali pakenkti kiaulėms, kai jos šeriamos darže išravėta žole. Baltos augalo sultys aitrios, erzina odą, ypač gleivines, nuo jų reikia saugoti akis.

Naudojimas
----------

Kartais augalo sultimis gydomos karpos. Maistui ir arbatai tinka jauni lapai, tačiau dėl nuodingumo juos reikia vartoti atsargiai.

* Žiedynai
* 
* Vaisius

Nuorodos
--------

* Dirvinės karpažolės mokslinis lotynų kalba pavadinimas ir sinonimai per Theplantlist.org Archyvuota kopija 2019-06-17 iš Wayback Machine projekto. (anglų k.)
* Euphorbia helioscopia – Nature Gate (anglų k.)
* Euphorbia helioscopia – Wilde planten in Nederland en België (olandų k.)

Literatūra
----------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Dirvinė karpažolė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Vasarą žydintys augalai, Ramunėlė Jankevičienė, Vilnius, Mokslas, 1987, 260 p.
Lithuanian Journal of Physics viršelis.
**Lithuanian Journal of Physics** (liet. *Lietuvos fizikos žurnalas*) – Lietuvos mokslo žurnalas, leidžiamas nuo 1961 m. Vilniuje. Žurnalą leidžia Lietuvos mokslų akademija ir Lietuvos fizikų draugija. Straipsniai skelbiami anglų kalba, išleidžiamas vienas 4-ių numerių tomas per metus. Vyriausiasis redaktorius – Evaldas Tornau, tiražas – 150 egz. ISSN 1647-8504.

Žurnalo tikslas – pateikti naujausius mokslo pasiekimus įvairiose teorinės, eksperimentinės ir taikomosios fizikos srityse. Žurnalas reguliariai skelbia autorių iš Lietuvos ir kitų šalių mokslinių tyrimų straipsnius, trumpus pranešimus ir aktualias apžvalgas. Specialūs žurnalo numeriai skiriami geriausiems darbams, pristatytiems nacionalinėse ir tarptautinėse mokslinėse konferencijose.

1991–2009 m. kaip priedas leistas fizikos populiarinimo žurnalas „Fizikų žinios".

Istorija
--------

Dar 1956–1957 m. Povilas Brazdžiūnas ir Adolfas Jucys įvairių tarybų posėdžiuose skelbė vieno fizikos mokslinio žurnalo leidimo idėją. 1958 m. vasario 1 d. Vilniuje vykusiame III Respublikiniame fizikos mokslo darbuotojų pasitarime dauguma dalyvių pritarė žurnalo leidimui. 1958 m. gegužės 12 d. Vilniuje vykusiame fizikų ir matematikų pasitarime buvo pasiūlyta ir pritarta rengti du atskirus fizikos ir matematikos žurnalus. Tačiau dėl tuometinės TSRS valdžios ypatumų buvo atsisakyta žurnalų ir apsistota ties mokslo darbų rinkiniais.

Pirmasis **„Литовский физический сборник"** (liet. *Lietuvos fizikos rinkinio*) tomas išėjo 1962 m. antroje pusėje, nors ir buvo pažymėtas 1961 m. Tokiu pavadinimu ėjo iki 1993 m. išleisti 32 tomai. Nuo 1993 m. pavadinimas pakeistas į dabartinį.

Iki 1991 m. straipsniai žurnale skelbti rusų kalba, o iki 2000 m. – anglų ir rusų kalbomis. Buvo verčiamas į anglų kalbą ir leistas JAV: 1974–1988 m. kaip *„Soviet Physics – Collection"*, 1989–1999 m. kaip *„Lithuanian Physics Journal"*.

2002 m. pripažintas Europos fizikų draugijos. 2008 m. įtrauktas į Web of Science (liet. *Mokslo žiniatinklio*) duomenų bazę.

Vyriausieji redaktoriai
-----------------------

* 1961–1986 m. – Povilas Brazdžiūnas,
* 1986–2001 m. – Algirdas Šileika,
* 2002–2008 m. – Zenonas Rokus Rudzikas,
* 2008–2010 m. – Romualdas Karazija,
* nuo 2010 m. 2 numerio – Evaldas Tornau.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  www.itpa.lt/LFD/profile.pdf (apie žurnalą). Nuoroda tikrinta 2008-11-18.
2. ↑  *Lithuanian Journal of Physics*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XII (Lietuva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 467 psl.
3. 1 2  Kostas Ušpalis. *„Lietuvos fizikos rinkinio" ištakos*. Fizikų žinios, 1991, Nr. 1.

Nuorodos
--------

* Oficiali „Lithuanian Journal of Physics" svetainė
* Kita „Lithuanian Journal of Physics" svetainė (antroje Lietuvos fizikų draugijos svetainės versijoje)[neveikianti nuoroda]
* Kostas Ušpalis „„Lietuvos fizikos rinkinio" ištakos
| **Polycnemum arvense** |
| --- |
| Dirvinė nariuotė (*Fagopyrum tataricum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Šeima: | Burnotiniai  *( Amaranthaceae)* |
| Gentis: | Nariuotė  *( Polycnemum)* |
| Rūšis: | Dirvinė nariuotė  *( Polycnemum arvense)* |

 |

**Dirvinė nariuotė** (*Polycnemum arvense*) – burnotinių šeimos vienmečių augalų rūšis.

Paplitęs Europoje (išskyrus šiaurę), Kaukaze, Turkijoje, Vidurinėje Azijoje, Rytų Turkestane.

Augalas labai žemas, 3–10 (retai 20) cm aukščio. Apatiniai lapai 3–8 (10) mm ilgio, pražanginiai, yliški, standūs, baigiasi minkštu arba kietu, paprastai plokščiu dygliuku. Stiebas nuo pat pamato gausiai šakotas. Šakos gulsčios arba kylančios. Žiedai 1–1,5 mm ilgio, dvilyčiai, po vieną lapų pavidalo pažiedžių pažastyse. Sėklos skridiniškos, juodos.

Žydi rugpjūčio–spalio mėnesiais. Lietuvoje labai retas, pasitaiko smėlynuose, dirvonuose, dykvietėse. Kaip išnykusi 2008 m. įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

Požymiai

Šaltiniai
---------

1. ↑  Polycnemum arvense L. *Kew Royal Botanic Gardens*
2. ↑  Algirdas Lekavičius. *Vadovas augalams pažinti*. – Vilnius: Mokslas, 1989. // psl. 69
3. ↑  Zigmantas Gudžinskas. *Nariuotė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVI (Naha-Omuta). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Dirvinė nariuotė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Litorinos jūra prieš ~7000 m.
**Litorinos jūra** (pavadinimas kilo iš moliuskų rūšies *Littorina littoraea* pavadinimo) – geologinis Baltijos jūros raidos etapas, kuris prasidėjo prieš 7,5 tūkst. m. ir baigėsi maždaug prieš 4 tūkst. m.

Apysūrė Litorinos jūra pradėjo formuotis, kai maždaug prieš 7,5 tūkst. metų pietinėje ir vakarinėje Anciliaus ežero dalyje prasidėjo krantų grimzdimas ir susidarė dabartiniai Skagerako ir Kategato sąsiauriai, per kuriuos į Anciliaus ežerą pateko Šiaurės jūros vanduo ir jai būdinga gyvūnija. Šiai gyvūnijai tipiškas buvo pilvakojis moliuskas *Littorina littorea*, kurio vardu jūra ir pavadinta. Šio moliusko paplitimas rodo ir padidėjusį jūros sūrumą. Litorinos jūros nuosėdos (smiltainiai) su litorinų kiauteliais randami šiaurinės Estijos, Pernu apylinkėse apie 20 km į šiaurę ir rytus nuo dabartinės kranto linijos ir Latvijoje aplink Babytės ežerą, Lielupės dešiniajame krante ir kt. kartu su valgomųjų širdučių (*Cardium edule*) kiauteliais.

Litorinos jūra buvo transgresijos ir maksimalaus vandens sūrumo laikotarpis, sutapęs su šiltuoju Atlanto periodu Europos klimatologijoje. Optimumo metu, maždaug prieš 4,5 tūkst. metų jūros vandens tūris buvo dukart didesnis, temperatūra – 2-3 lapsniais aukštesnė, o plotas 26,5 % didesnis nei dabartinės Baltijos jūros. Litorinos jūra dengė didelę dalį dabartinės Suomijos ir Švedijos. Vėliau, Baltijos krantams kylant, ypač šiaurinėje dalyje, Baltijos jūra įgavo dabartinius krantus, dydį ir formą. Tuo metu vidutinės juostos lapuočių miškai palei jos krantus pamažu keitė tundrą.

Litorinos jūros gyvavimo laikotarpiu pradėjo formuotis Kuršių Nerija, taip pat kitos nerijos ir marios.

Išnašos
-------

1. ↑  Szymon Uścinowicz: Jak zmieniał się Bałtyk. Państwowy Instytut Geologiczny,

Literatūra
----------

* Szymon Uścinowicz: Jak zmieniał się Bałtyk. Państwowy Instytut Geologiczny, http://www.pgi.gov.pl/pl/geologia-morza-kopalnia-lewe/387-historia-baltyku.html
* Wefer, Gerold (2002). Climate Development and History of the North Atlantic Realm. Springer. pp. 217–219. ISBN 3-540-43201-9.


|  |
| --- |
| **Baltijos jūros istorija** |
|  Baltijos ledyninis ežeras  Joldijos jūra  Anciliaus ežeras  Litorinos jūra  **Baltijos jūra** |
|  |
| --- |
| Little Britain |
|  |
| Žanras | Parodijų komedija |
| Kūrėjas (-ai) | David WalliamsMatt Lucas |
| Vaidina | David WalliamsMatt LucasTom BakerAnthony HeadPaul PutnerSteve FurstCharu Bala ChokshiJoann CondonRuth Jones |
| Kilmės šalis |  Jungtinė Karalystė |
| Serijų skaičius | 25 |
| Trukmė | 28-30 min. |
| Originalus kanalas | BBC |
| IMDb įrašas |
| TV.com įrašas |

***Little Britain*** *(liet. Mažoji Britanija)* yra parodijų komedija, kurią kuria BBC. Šis serialas iš pat pradžių buvo transliuojamas per radiją. Sulaukęs didelio susidomėjimo jis persikėlė į TV ekranus. Serialą sukūrė Matt Lucas ir David Walliams.
Sudominęs ne tik Britus, bet ir kitų šalių gyventojus, serialą nustota rodyti Jungtinėje Karalystėje ir nuspręsta perkelti į JAV. Epizodus Amerikoje pradėta rodyti 2008 Rugsėjo 28. Serialas persivadino į Little Britain USA.

Dauguma šio serialo herojų turi savo mėgiamiausias frazes. Frazes pajuokaudami naudoja Didžiosios Britanijos gyventojai.

Istorija
--------

Pasisękus radijo laidoms „Little Britain" kūrėjai nusprendė perkelti serialą į televiziją. Kadangi BBC vadovams buvo pasiūlytas šis pasiūlymas, jie, bijodami susigadinti savo reitingus nukėlė serialą į BBC Two. Buvo paleista kelios serialo serijos. Sulaukus didelio kritikų susižavėjimo, serialas buvo pradėtas filmuoti toliau.

Naujos – 2 sezono – serijos, vaidinant keliems naujiems veikėjams, buvo paleistos į BBC Three eterį 2004 Spalio 19. Dėl serialo populiarumo serijos vėl persikraustė. Šį kartą į BBC One. Kanale BBC One serijos pradėtos rodyti 2004 Gruodžio 3.

Trečiasis sezonas prasidėjo 2005 m. lapkričio 17 BBC One kanale ir pasibaigė po 6 savaičių.

Visos šio serialos serijos Buvo nufilmuotos Pinewood Studios.
Džono Gasto paveikslas „Amerikos progresas". Paveikslas alegoriškai vaizduoja **„Akivaizdų likimą"**: moteris yra Kolumbija (ankstesnė JAV personifikacija). Kolumbija neša į vakarus civilizaciją kartu su Amerikos naujakuriais – tvirtina telegrafo laidus, rankoje laiko mokyklinį vadovėlį. Išryškinama skirtinga pionierių ekonominė veikla, ypač transporto formų kaita. Indėnai ir laukiniai gyvūnai bėga.
**„Akivaizdus likimas"** arba **„Akivaizdi lemtis"** (angl. *Manifest Destiny*) – terminas, vartotas XIX amžiuje, norint pažymėti, kad Jungtinėms Amerikos Valstijoms yra lemta, netgi Dievo paskirta plėstis Šiaurės Amerikos žemyne, nuo Atlanto vandenyno iki Ramiojo vandenyno krantų. Kartais „Akivaizdus likimas" buvo interpretuojamas taip plačiai, kad į šį terminą buvo įtrauktas ir visos Šiaurės Amerikos (Kanados, Meksikos, Kubos ir Centrinės Amerikos) absorbcija. „Akivaizdaus likimo" šalininkai tikėjo, kad ekspansija yra ne tik morališkai teisinga, bet ir tiesiog akivaizdi ir nesustabdoma. Nors iš pat pradžių terminas „Akivaizdus likimas" buvo naudotas kaip šūkis Šiaurės Amerikos ekspansijai įkvėpti, XIX amžiuje jis galiausiai tapo standartiniu istoriniu terminu.

Terminą, kuris pirmą kartą buvo išspausdintas 1839 m. 1845 m. panaudojo Niujorko žurnalistas Džonas L. O’Salivanas, norėdamas paskatinti Teksaso respublikos aneksiją. Vėliau terminas buvo naudotas paskatinti Europos kolonijinių ir indėnų žemių Didžiosiose lygumose ir vakaruose apgyvendinimą. Terminą XIX amžiaus paskutiniajame dešimtmetyje atgaivino Respublikonų partijos šalininkai, kurie šiuo terminu teoriškai pateisino JAV ekspansiją už Šiaurės Amerikos žemyno ribų. XX amžiaus pradžioje JAV politikai nustojo naudoti šį terminą, tačiau kai kurie apžvalgininkai vis dar tiki, kad „Akivaizdaus likimo" aspektai, ypač tikėjimas Amerikos „misija" remti ir saugoti demokratiją visame pasaulyje, vis dar turi įtakos Amerikos politinėje ideologijoje.

Šaltiniai
---------

1. Guyatt, Nicholas. *Providence and the Invention of the United States, 1607–1876*, pp. 47, 260.  
# Strong, Reverend Josiah, D.D. *Our Country: Its Possible Future and Its Present Crisis* 1885, pp. vii, 149, 158, 179, 219.
2. Lawrence Davidson: *Christian Zionism as a Representation of American Manifest Destiny* Archyvuota kopija 2009-03-27 iš Wayback Machine projekto.
3. Rodrigue Tremblay: *The myth of Manifest Destiny, Take Two* Archyvuota kopija 2009-04-03 iš Wayback Machine projekto.
4. Snodgrass, Judith. *Presenting Japanese Buddhism to the West*, pp. 27, 282.
5. Caldwell, Wilber W. *American Narcissism: The Myth of National Superiority*, p. 91.
6. Anders Stephanson: *Manifest Destiny: American Expansion and the Empire of Right* Archyvuota kopija 2009-01-31 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 54°51′59″š. pl. 23°36′52″r. ilg.﻿ / ﻿54.8664°š. pl. 23.6144°r. ilg.﻿ / 54.8664; 23.6144

Ežerėlio durpyne: laikini siauruko bėgiai, pakloti granuliuotų durpių išvežimui iš lauko
**Ežerėlio durpynas** (seniau ***Strukbalis***) – durpynas Kauno rajono savivaldybės teritorijoje, 13 km į pietvakarius nuo Kauno, prie Ežerėlio miestelio.

Geologija
---------

Durpių įmonė
Ežerėlio durpyno plotas 1650 ha. Durpyno vidurinę dalį užima aukštapelkė (74% viso A ploto), šiaurinę, vakarinę ir rytinę dalis – žemapelkė (26%). Ežerėlio durpynas susidaręs ledo luistavietėje, senojoje deltinėje smėlingojoje lygumoje. Durpių klodo didžiausias storis 6,5 m, vidutinis – 3 m. Po durpėmis esančio sapropelio sluoksnio didžiausias storis 3 m. Dugne smėlis.

Durpės kasamos nuo XX a. 2-ojo dešimtmečio kurui, trąšoms, kraikui. XX a. tarpukariu jis priklausė Kauno miesto savivaldybei, čia dirbdavo iki 300 darbininkų. Durpių ištekliai 7,82 mln t. (2002 m.). XX a. trečiame – ketvirtame dešimtmetyje buvo iškasama po 15 000 t kasmet, 1956 m. iškasta 220 000 t, 2001 m. iškasta apie 54 000 t durpių.

Vienoje durpyno salų įsikūręs Ežerėlio miestelis. 2 km į pietryčius nuo Ežerėlio yra likutinis Didysis ežeras.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Petras Kežinaitis. Aplink Kauną. – Vilnius, Mintis, 1966. // psl. 71.
2. ↑  *Ežerėlio durpynas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 729 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Ruošiamasi sprogdinti C-4
**C-4** (iš *composition C-4*) – plačiausiai naudojama karinė plastiškoji sprogstamoji medžiaga.

C-4 yra gaminamas iš SM, plastifikatoriaus ir paskutiniais metais dar dedama žymiklio. Tikimasi, jog žymiklis liks pasklidęs po sprogimo ir prireikus pagal jį bus galima nustatyti sprogmenų kilmę. Kaip ir daugumoje plastiškųjų sprogmenų pagrindinė SM C-4 mišinyje yra RDX (91 % masės). Plastifikatorius yra di(2-ethylhexyl) ar *dioctyl sebacate* (5,3 %), rišiklis – poliizobutilenas (2,1 %), kartais *dioctyl adipate* (DOA). Dar dedama truputėlis (1,6 %) variklio alyvos.

Nors ir galia sumažėja lyginant su grynu RDX, bet tokia mišinio sudėtis palengvina SM naudojimą. Ji tampa minkšta, plastiška, prilimpa prie sprogdinamų paviršių be papildomų priemonių. Galima pačioje sprogdinimo vietoje suformuoti norimos formos ir dydžio užtaisą. Tai labai svarbu gaminant kryptinį užtaisą. Jis patikimas ir saugus, nesprogsta numestas, peršautas, uždegtas ar esant kitiems poveikiams, kurie gali atsirasti kariui nešant sprogmenį mūšio lauke.

C-4 gaminama paprastai – visos sudedamosios medžiagos reikiamomis proporcijomis ištirpinamos organiniame tirpiklyje. Tirpiklį išgarinus lieka C-4.

Egzistuoja ir C-1, C-2 bei C-3 mišiniai. Jie nuo C-4 skiriasi RDX procentine dalimi.
Dėl to šie mišiniai turi skirtingas kietėjimo temperatūras ir labai nežymiai skiriasi galia. C-4 plačiausiai naudojamas šiandien.

Semtex taip pat labai panašus į C mišinius.

C-4 yra 1,36 karto galingesnis nei TNT.

Įdomybės
--------

Vietnamo JAV kariai, kai nebūdavo kito kuro, degindavo nedidelį kiekį C-4 maistui pasišildyti. Taip pat C-4 yra tradicinė SM žaidimuose ir filmuose. Daugelyje filmų C-4 naudojama užrakintoms durims ar seifams išlaužti.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Variagų prekybiniai keliai. Violetine spalva pažymėtas kelias iš variagų pas graikus
**Kelias iš variagų pas graikus** (rus. *Путь из варяг в греки*) – vandens (upių ir jūrų) kelias iš Skandinavijos, per Rytų Europą iki Bizantijos, naudotas VIII–XIII a. Tai vienas iš variagų (rytų vikingų) ekspansijos ir prekybos kelių. Šiuo keliu taip pat naudojosi ir slavų pirkliai prekybai su Konstantinopoliu ir Skandinavija.

Šis kelias iš Baltijos jūros ėjo Nevos upe, Ladogos ežeru, Volochovu, Ilmenio ežeru, toliau Lovate, Vakarine Dvina, toliau sausuma laivai būdavo pervelkami iki Dniepro (jame įveikdavo sudėtingą slenksčių ruožą), kuriuo būdavo pasiekiama Juodoji jūra. Prieš kertant jūrą laivai sustodavo pasipildyti atsargų Berezanės saloje ir traukdavo link Konstantinopolio. Lygiagrečiai egzistavo ir kitas vandens kelias per Volgą ir Kaspiją „Iš variagų pas persus". Vakariniu keliu palei Atlanto vandenyno pakrantes vikingai pasiekdavo Vakarų Europą, Viduržemio jūros pakrantes.

Pradžioje šis kelias pasitarnavo grobiamiesiems žygiams į Bizantiją ir kitas labiau išsivysčiusias Europos šalis. Vėliau jis tapo svarbiu prekybiniu maršrutu tarp turtingosios Bizantijos iš Rytų bei Šiaurės Europos kraštų. Variagai palaipsniui palei šį kelią steigė kolonijas (Naugardas, Senoji Ladoga, Smolenskas, Kijevas), davusias pradžią Riurikaičių dinastijai ir Rusios susikūrimui.

Vėliau kelio reikšmė sumenko: iškilo Rusios valstybė, prasidėjo skandinavų centralizacija, žlugo Bizantija, prasidėjo genčių iš rytų antpuoliai.

Egzistavo ir senesnis kelio iš variagų pas graikus variantas. Jis ėjo Dauguvos upe, o vėliau laivai būdavo pervelkami į Dnieprą. Tą įrodo Gniozdovo kurganai, siejami su skandinaviškąja ir slaviška kultūromis.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RPrekybiniai keliai |
| --- |
|  |
| 
Arbatos kelias · Druskos kelias · Gintaro kelias · Hanzos lyga · GT kelias · Jūrinis šilko kelias · Kambodža-Dvaravati kelias · Kelias iš variagų pas graikus · Via Maris · Romėnų-indų prekyba · Karališkasis kelias · Prieskonių kelias · Šilko kelias · Smilkalų kelias · Prekybos trikampis · Volgos prekybinis kelias · Transsacharinė prekyba · Transmalakinė prekyba |

 |
|  *Ivet Lalova*  |
| --- |
|  |
|  |
| Pilnas vardas | Ivet Lalova |
| Gimė | 1984 m. gegužės 18 d. (38 metai) |
| Atstovauja (-vo) |  Bulgarija |
| Aktyvumo metai | 2001-dabar |
|  |
| Rungtys | Sprintas |
| Asmeniniai rekordai | 60 m: 7,21  100 m: 10,77  200 m: 22,51 |
|  |
|  **Europos uždarų patalpų lengvosios atletikos čempionatas**  |
| **Auksas**1 | **Sidabras**0 | **Bronza**0 | **Suma**1 |
|  |
| Kiti titulai | Europos jaunimo čempionė |
| World Athletics profilis: |  |

**Ivet Lalova** (g. 1984 m. gegužės 18 d. Sofijoje) – Bulgarijos lengvaatletė, kuri specializuojasi sprinto bėgime. Viena greičiausių moterų 100 m bėgimo istorijoje.

Biografija
----------

### Jaunių varžybos

Lalova karjerą aukšto rango varžybose pradėjo 2001 m. sudalyvaudama pasaulio jaunių čempionate. Debrecene vykusiame čempionate bulgarė startavo dviejuose nuotoliuose. 100 m bėgime pusfinalyje Lalova liko trečia ir finale nestartavo, o 200 m bėgimo finale sprinterė iškovojo aukštąją ketvirtąją vietą.

### Jaunimo varžybos

2002 m. Lalova startavo pasaulio jaunimo čempionate. 100 m bėgimo nuotolyje sportininkė pasiekė pusfinalį, bet savo bėgime likusi ketvirta į finalą ji nepateko. Po metų vykusiame Europos jaunimo čempionate sprinterė varžėsi 200 m bėgime. Finaliniame bėgime distanciją įveikusi per 22,88 s sportininkė tapo čempione.

### Suaugusiųjų varžybos

2004 m. Lalova sėkmingai startavo Atėnų olimpiadoje. Sportininkė startavusi dviejuose nuotoliuose pateko į abiejų finalinius bėgimus. 200 m sprinte bulgarė užėmė penktąją vietą, o 100 m bėgime ketvirtąją. 2005 m. žiemos sezono metu Lalova tapo Europos uždarų patalpų čempione 200 m bėgime. Tais pačiais metais sportininkė patyrė sunkia traumą ir nesportavo dvejus metus. 2007 m. sportininkė grįžusi į didįjį sportą startavo 2007 m. pasaulio čempionate, bet 100 m bėgime net nepasiekė pusfinalio bėgimų. Pekino olimpiadoje lengvaatletei sekėsi prasčiau nei prieš ketverius metu. 100 m pusfinalyje savo bėgime ji liko septinta ir į finalą nepateko, o 200 m bėgime net nepavyko pasiekti pusfinalio bėgimų. Taip pat nesėkmingai Lalova startavo ir 2009 m. pasaulio čempionate. 2010 m. bulgarei nepavyko prasimušti į pusfinalius Europos čempionate. 2011 m. Lalova grįžo į savo ankstesniąją formą. Ji laimėjo IAAF Deimantinės lygos penktąjį etapą. Pasaulio čempionato 100 m bėgimo finale ji distanciją įveikė per 11,27 s ir užėmė aukštąją septintąją vietą.

Nuorodos
--------

* Ivet Lalova IAAF svetainėje Archyvuota kopija 2011-08-23 iš Wayback Machine projekto.
| Lietuvos baltosios kiaulės |
| --- |
|  |
| 

|  |
| --- |
|  |

 |
| **Sukūrimo vieta** |  Lietuva |

**Lietuvos baltosios kiaulės** – kiaulių veislė.

Po pirmojo pasaulinio karo prasidėjęs Lietuvos vietinių kiaulių gerinimas su didžiųjų ir vidutinių baltųjų, edelšveinų, berkšyrų ir vietinėmis danų kiaulėmis kartu buvo ir Lietuvos baltųjų kiaulių veislės formavimosi pradžia, nors veislė pripažinta daug vėliau, – 1967 metais. Po Antrojo pasaulinio karo toliau vykdant išlikusių kiaulių atranką, suformavus veislės genealoginę struktūrą ir veislines bandas, buvo galutinai suformuota bekoninio tipo Lietuvos baltųjų kiaulių veislė, kuri pramoninio kryžminimo deriniuose naudotina kaip motininė veislė.

Lietuvos baltosios kiaulės gerai prisitaikiusios prie vietinių sąlygų. Dar aštuntojo dešimtmečio pabaigoje dvi iš penkių veislės grupių-populiacijų buvo gerinamos Švedijos jorkšyrais bei vokiečių landrasais. 2003 m. galutinai atsisakius Lietuvos baltųjų kuilių, jų vietą užėmė importuoti didžiųjų baltųjų veislės kuiliai. Anksčiau turėti tipai buvo sujungti į bendrą pagerintą tipą, veisiamą atviros populiacijos principu. Atviros populiacijos veislinio prieauglio, įvertinto ūkiuose ultragarsiniu aparatu „Piglog 105", lašinių storis – 14,1 mm (FAT1) ir 13 mm (FAT2), o raumeningumas – 56,7 %.

Siekiant išsaugoti Lietuvos baltąsias kiaules kaip originalią veislę ir jos genetinius išteklius palaikant minimalią uždarą populiaciją, saugomas Lietuvos baltųjų kiaulių senasis genotipas, todėl yra dvi atskiros Lietuvos baltųjų kiaulių populiacijos: atvira, gerinama naudojant didžiuosius baltuosius kuilius, ir uždara, sauganti Lietuvos baltųjų, kaip originalios veislės, genetinius išteklius.

Taip pat skaityti
-----------------

* Šernas
* Lietuvos naminių paukščių ir gyvulių senosios veislės

Šaltiniai
---------

Nuorodos
--------
Koordinatės: 54°52′56.28″ š. pl. 23°36′14.22″ r. ilg.﻿ / ﻿54.8823000°š. pl. 23.6039500°r. ilg.﻿ / 54.8823000; 23.6039500

|  Ežerėlio šv. Antano Paduviečio bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilkaviškio |
| **Dekanatas** | Aleksoto |
| **Savivaldybė** | Kauno rajonas |
| **Gyvenvietė** | Ežerėlis |
| **Adresas** | Kauno g. 31 |
| **Pastatyta** | 1993 m. |

 *Kitos reikšmės – Šv. Antano Paduviečio bažnyčia.*
**Ežerėlio šv. Antano Paduviečio bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Ežerėlio mieste, 20 km į vakarus nuo Kauno ir 5 km į pietus nuo Zapyškio.

Istorija
--------

Ežerėlis priklausė Zapyškio parapijai. 1990 m. imta galvoti apie Ežerėlio parapijos ir bažnyčios steigimą. 1990 m. rugsėjo 1 d. Vilkaviškio vyskupas Juozas Žemaitis MIC užregistravo Ežerėlio Romos katalikų bendruomenės komitetą. Ežerėlio Romos katalikų bendruomenė įregistruota 1991 m. kovo 28 d.

1991 m. gegužės 15 d. Ežerėlio gyvenvietės savivaldybės Lietuvos deputatų taryba priėmė sprendimą perduoti buvusio vaikų darželio patalpas religinei bendruomenei. Pirmuosius Ežerėlio maldos namus pašventino Garliavos dekanato dekanas mons. A. Gustaitis. 1994 m. birželio 24 d. Vilkaviškio vyskupijos kurijos dekretu įkurta Ežerėlio parapija, jai suteiktas Šv. Antano Paduviečio titulas. 1993 m. rugsėjo 23 d. Ežerėlio religinei bendruomenei perduotas buvęs kultūros namų pastatas.

Nuo 1999 m. rugpjūčio 15 d. klebonavo kunigas Vladas Čeriakovas, po jo tarnystę atliko kunigas Linas Dūkšta. Nuo 2003 m. pavasario Ežerėlio ir Zapyškio parapijoms bei Kačerginės koplyčiai klebonu skirtas kunigas Antanas Mickevičius.

Galerija
--------

* Bažnyčia iš priekioBažnyčia iš priekio
* Šventoriuje: kryžius, varpinės bokštas, medžio skulptūraŠventoriuje: kryžius, varpinės bokštas, medžio skulptūra
* Galinis fasadasGalinis fasadas

Šaltiniai
---------

* „Vilkaviškio vyskupijos bažnyčios", vyr. redaktorė D. Kandrotienė, išleido VšĮ „Terra Publica", 2011
| **Ivaris Padaras** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1965 m. kovo 12 d. (58 metai)Navi kaime, Viru rajonas, Estija |
|  |
| Veikla | Estijos ūkio, politinis ir visuomenės veikėjas |
| Partija | 1999 m. Estijos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | 1995 m. Tartu universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Ivari Padar |

**Ivaris Padaras** (g. 1965 m. kovo 12 d. Navi kaime, Viru rajonas, Estija) – Estijos ūkio, politinis ir visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1984 m. baigė Viru profesinę technikos mokyklą, 1995 m. baigė Tartu universiteto Istorijos fakultetą.

### Darbinė veikla

1984 m. Viru tarybinio ūkio transporto darbininkas, 1988–1990 m. Viru remonto ir statybos valdybos stalius. 1990–1991 m. Viru 2-osios devynmetės mokyklos mokytojas, 1993–1994 m. Viru mero padėjėjas. 1994–1995 m. Viru žemdirbių sąjungos pirmininkas. 1995–1997 m. Estijos finansų ministerijos kanclerio padėjėjas. 1997–1999 m. akcinės bendrovės „HT Hulgi" generalinis direktorius. 1999–2002 m. Estijos žemės ūkio ministras. 2002–2003 m. akcinės bendrovės „Tallink Duty free" finansų patarėjas.

### Politinė veikla

Nuo 1999 m. Estijos socialdemokratų partijos (SDE) narys, nuo 2004 m. partijos pirmininkas, SDE parlamentinės frakcijos pirmininkas.

2002–2005 m. Viru miesto tarybos pirmininkas. Nuo 2003 m. Riigikogu (*Estijos parlamento*) narys.

### Visuomeninė veikla

Žurnalistas, daugelio straipsnių autorius. 2001 m. Estijos Barbekiu asociacijos steigėjas. Estijos žirginio sporto asociacijos garbės pirmininkas.

Nuorodos
--------

Asmeninė svetainė Archyvuota kopija 2007-03-11 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Bomapranc. *Boma* |
| --- |
| *Bomos katedra* |
|  |
| 

BomaBoma

5°51′0″ p. pl. 13°03′0″ r. ilg.﻿ / ﻿5.85000°š. pl. 13.05000°r. ilg.﻿ / 5.85000; 13.05000﻿ (Boma)Koordinatės: 5°51′0″ p. pl. 13°03′0″ r. ilg.﻿ / ﻿5.85000°š. pl. 13.05000°r. ilg.﻿ / 5.85000; 13.05000﻿ (Boma) |
|  |
| **Valstybė** | Kongo Demokratinės Respublikos vėliava Kongo Demokratinė Respublika |
| **Provincija** | Vidurinis Kongas |
|  |
| **Gyventojų** (2009) | 527 725  |
| **Altitudė** | 61 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Boma |

Boma XX a. pr.
**Boma** (pranc. *Boma*) – miestas pačiuose Kongo Demokratinės Respublikos vakaruose, Vidurinio Kongo provincijoje, Kongo upės, skiriančios nuo Angolos, dešiniajame krante. 527,7 tūkst. gyventojų (2009 m.). Svarbus jūrų uostas (eksportuojama mediena, bananai, kakava, palmių produktai). Keliai į Bananą, Mbanza Ngugu. Yra vietinės reikšmės oro uostas.

Istorija
--------

Boma įkurta XVI a. kaip vergų prekybos uostas. 1886–1926 m. buvo Belgijos Kongo kolonijos sostinė (vėliau perkelta į Leopoldvilį). 1889–1984 m. veikė siaurasis geležinkelis į Tšelą.
**Chuanas de Salsedas** (1549 m. kovo 11 d. – 1576) buvo ispanų keliautojas ir karvedys. Vadinamas paskutiniu konkistadoru.

Salcedo gimė Meksikoje 1549 m. buvo antras vyriausias Miguel López de Legazpi vaikaitis. 1564 m. kartu su Legazpi ir broliu Felipe de Salcedo išvyko į ekspediciją ieškoti Prieskonių salų. 1565 atvyko į Filipinus. 1569 Salcedo kartu su Martín de Goiti ir 300 vyrų iškeliavo užkariauti Manilos. 1570 ir 1571 sumušė vietos musulmonų vadus, užkariavo Manilą. Vėliau su 45 vyrų grupe keliavo po Lusono salą ir įkūrė Vigano fortą.

1574 3000 kinų piratų užėmė Manilą, Salcedo grįžo ir su 600 vyrų ją atsiėmė.

Kinai bandė įsikurti Pangasinange, bet 1575 jungtinės ispanų ir vietos genčių pajėgos juos sunaikino.

Salcedo grįžo į Viganą, kur netrukus mirė nuo karštinės. Palaidotas San Agustino bažnyčioje.

Šaltiniai
---------

* Morga, Antonio de. (2004). *The Project Gutenberg Edition Book : History of the Philippine Islands - 1521 to the beginning of the XVII century*. Volume 1 and 2.
* Legazpi, Don Miguel López de. (1564–1572). *Cartas al Rey Don Felipe II : sobre la expedicion, conquistas y progresos de las islas Felipinas*. Sevilla, España.
XV a. anglų bombarda
**Bombarda** (pranc. *bombarde*) – vienas iš pirmų artilerijos ginklų, naudotas tvirtovių apgultyje ir gynyboje XIV a. – XVI a.

Konstrukcija
------------

Pirmos patrankos, vadintos bombardomis, buvo gaminamos iš geležies juostų, suvirintų į ilgį ir sutvirtintų geležiniais žiedais. Paskui vamzdžiai pradėti lieti iš bronzos. Bombardos turėjo 5–6 kalibrų ilgio vamzdį, kurio kalibras galėjo pasiekti iki 1000 milimetrų. Bombardos, svėrusios 14–19 t, plačiausiai buvo naudojamos pilių apgultyje ir gynyboje. Jos šaudė akmeniniais sviediniais, geležies gabalais ir strėlėmis, nors yra liudijimų, kad 1391 m. buvo panaudoti ir geležiniai sviediniai. Bombardos šaudydavo iki 700 metrų. Didelio kalibro ginklus buvo galima vežioti tik kiek galima mažesnėmis dalimis. Bombardos neturėjo ašies ir lafeto. Šaudant geležinis ar bronzinis bombardos vamzdis paguldomas į medinį lovelį, kuris paremiamas medinėmis kojomis ar į plytinę sieną. Šaudoma ją taip: į vamzdį įpilama parako, paskui įdedamas sviedinys, užpakalinė bombardos dalis uždengiama dugnu, kuris tvirtai prispaudžiamas rąstais, į uždegamąją vietą įpilama parako, uždegama įkaitinta geležimi, užsidegęs parakas su jėga išmeta sviedinį.

Istorija
--------

1308 m. Ferdinandas IV Kastilietis naudojo bombardas Gibraltaro apgultyje. 1314 m. Belgijos amatininkai iš Gento pagamino ginklus ir juos nusiuntė kartu su sviediniais į Angliją. Anglijos karalius Eduardas III naudojo bombardas prieš škotus 1327 m. 1331 m. artilerija buvo naudojama Italijoje Čividalo apgultyje; Anglijos laivynas laimėjo prieš prancūzus jūrų mūšyje prie Sleiso 1340 m. panaudoję artileriją; mūšyje prie Kresos 1346 m. rugpjūtį anglai šaudė į prancūzus iš trijų bombardų.

Caras (patranka) taip pat yra bombarda, gali būti didžiausio kalibro – 900 milimetrų.

Nuorodos
--------

* Enciklopedija Kruglosvet
*Kitos reikšmės – Ežeruona (reikšmės).*

| Ežeruona |
| --- |
| Ežeruona ties Požerūnais Ežeruona ties Požerūnais |
| **Ilgis** | 36,8 km |
| **Baseino plotas** | 186,5 km² |
| **Vidutinis debitas** | 1,89 m³/s |
| **Ištakos** | Šilutės rajonas |
| **Žiotys** | Jūra |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Ežeruona |

**Ežeruona**, *Ežerūna* – upė Šilutės ir Tauragės rajonuose (Žemaitija), Jūros dešinysis intakas.

Ištakos Krauleidiškių apylinkėse, 6 km į pietryčius nuo Vainuto. Teka per Draudenių ežerą. Aukštupyje ties Draudeniais teka pietryčių kryptimi, toliau per Žygaičius, Būdviečius, o ties Požerūnais įteka į Jūros upę, 34 km nuo Jūros žiočių.

Vidutinis debitas aukščiau santakos su Balčia – 0,28 m³/s, žiotyse – 1,89 m³/s. Vidutinis nuolydis – 126 cm/km.
Intakai:

* kairieji:
	+ Balčia
	+ Ringė
	+ Tyrelupis
	+ Dabrupis
	+ Elbentas
	+ Katinupis
* dešinieji:
	+ Gerklė
	+ Aukštupis

2003–2006 m. visa Ežeruona buvo įtraukta į sąrašą upių, kurios buvo prižiūrimos kaip saugomų žuvų (Ežeruona – šlakių, upėtakių ir nėgių) migracijos kelias.
  
2004 m. Ežeruona įtraukta į ekologiškai vertingų upių sąrašą. 33,8 km nuo žiočių Ežeruonos atkarpoje neišduodami leidimai naudoti žūklės plotus.

Tiriant Baltijos pajūrio aplinką 2006 m. buvo tirta Ežeruona ties Aukštupiais. Nustatyta, kad Ežeruona priskirtina šaltavandeniams upeliams. Tirtoje Ežeruonoje atkarpoje aptiktos 9 žuvų rūšys (upėtakis, kuoja, strepetys, gružlys, rainė, ešerys, lydeka, paprastasis kūjagalvis) ir mažoji nėgė. Bendrijos branduolį sudaro upėtakinio komplekso rūšys (upėtakis, šlyžys, rainė, kūjagalvis) bei gausūs kuojos ir ešeriai. Upelio ekologinė būklė įvertinta kaip gera, artima etaloninei.

Upėvardis kilęs nuo žodžio *ežeras*.

* Ežeruona ties AukštupiaisEžeruona ties Aukštupiais
* Ežeruona Žygaičių centre, vaizdas prie bažnyčios žiūrint nuo tilto į pietvakariusEžeruona Žygaičių centre, vaizdas prie bažnyčios žiūrint nuo tilto į pietvakarius
* Kanalizuota Ežeruonos dalis, už Žygaičių prie kelio į DraudeniusKanalizuota Ežeruonos dalis, už Žygaičių prie kelio į Draudenius

Nuorodos
--------

1. ↑  Saugomų ir globojamų žuvų rūšių migracijos kelių sąrašas[neveikianti nuoroda]
2. ↑  Dėl ekologiniu ir kultūriniu požiūriu vertingų upių ar jų ruožų sąrašo patvirtinimo
3. ↑  nutarimas Dėl valstybinių vandens telkinių, į kuriuos neišduodami leidimai naudoti žūklės plotus, sąrašo patvirtinimo
4. ↑  Kontautas A. ir kt. (2007) Ichtiofaunos tyrimai Vakarų Lietuvos Upėse ir ežeruose Archyvuota kopija 2014-12-09 iš Wayback Machine projekto.
5. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.

* Ežeruona. in: Mažoji lietuviškoji tarybinė enciklopedija. I tomas A-J. V.: 1966, 490 p.
* Ežerūnos žiotys
* Ežeruona, Tauragės Apskritis, Lithuania
* Ežeruona (Jūros baseinas) In: Lietuvos upės. (svetainė vandens turistams)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Juan de Garay** |
| --- |
|  |
| Juan de Garay |
| Gimė | 1528 m.Ordunjoje, Baskonijoje |
| Mirė | 1583 m. (~55 metai)prie La Platos |
|  |
| Veikla | ispanų keliautojas ir konkistadoras |
|  |
|  **Vikiteka** | Juan de Garay |

Monumentas Ch. de Garajui Buenos Airėse
**Chuanas de Garajus** (isp. *Juan de Garay*; 1528 m. Ordunjoje, Baskonijoje – 1583 m. prie La Platos) – ispanų keliautojas ir konkistadoras.

Garajus buvo Ispanų imperijos pareigūnas ir karys pradžioje Peru vicekaralystėje, vėliau La Platos gubernijoje. Jis buvo Asunsjono gubernatorius, įkūrė daug miestų Argentinoje (ypač prie Paranos). 1580 m. Chuanas de Garajus antrą kartą (po nesėkmingo Pedro de Mendosos bandymo) įkūrė Buenos Aires.

1543 m. Chuanas su dėde Pedru de Sarate ir vicekaraliumi Blasku Nunjesu Vela atliko ekspediciją į Peru. 1561 m. dalyvavo Santa Kruso miesto įkūrime. 1568 m. persikėlė į Asunsjoną, kur tapo svarbiu politiniu asmeniu. 1573 m. Garajus su 80 vyrų išsiųstas į ekspediciją Paranos upe. Jos metu įkūrė Santa Fė ir Buenos Airių miestus. Chuanas de Garajus žuvo 1583 m. keliaudamas iš Buenos Airių į Santa Fė, užpuolus indėnams.
Linija, skirianti Rytų ir Vakarų Alpes
**Vakarų Alpės** – Alpių kalnų masyvo vakarinė dalis, besidriekianti į vakarus nuo linijos, vedamos per Bodeno ir Komo ežerus. Sudaro ~500 km ilgio ir 130 km pločio ringę, nukrypusią link pietvakarių. Vakarų Alpės apima šiuos mažesnius Alpių masyvus – Pajūrio, Kotijaus, Grajo, Savojos, Berno, Peninų, Leponto Alpes, Verkoro, Pelvu ir kitus masyvus. Vakarų Alpės yra aukščiausia Alpių dalis, čia stūkso keletas viršukalnių, viršijančių 4000 m aukštį (Monblanas, Monte Roza, Materhornas, Jungfrau ir kt.). Vakarų Alpės driekiasi per Prancūzijos, Italijos ir Šveicarijos teritorijas.

Ašinė kalnų juosta sudaryta iš kristalinių uolienų, o pakraštiniai kalnagūbriai – iš nuosėdinių. Paviršius išraižytas gilių įdubų, viršūnės stačiašlaitės, dengiamos ledynų. Vyrauja horizontalus zoniškumas (nuo subtropinių krūmynų ir miškų iki ledynų).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 156
**Vakarų Australijos plokščiakalnis** (angl. *Western Plateau*) – plokščiakalnis vakarų Australijoje, susidaręs denudacijos procesams veikiant Gondvanos laikmečio kristalinį paviršių. Būdingos į 400–600 m aukštį virš jūros lygio pakilusios lygumos, kurias juosia pakraštiniai kalnai bei plokščiaviršūniai atlikuonys, iškylantys virš 1000–1500 m (Hamerslio, Nikolsono, Makdonelo, Masgreivo kalnai).

Būdingos pusdykumės ir dykumos (Didžioji Smėlio dykuma, Didžioji Viktorijos dykuma, Gibsono dykuma), vietomis – sausramėgiai žolynai. Yra akmeningų dykumų („giberų"), apsuptų malgos krūmynais. Pietuose paviršius pereina į karstinę Nalarboro lygumą, kur yra subtropinių krūmynų ir retmiškių. Kimberlio ir Arnhemo pusiasaliuose plyti savanos ir retmiškiai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 154
| Spaskas*Спасск* |
| --- |
|              |
| *Miesto centras ir laikrodžio bokštas* |
|  |
| 

SpaskasSpaskas

53°56′0″ š. pl. 43°11′0″ r. ilg.﻿ / ﻿53.93333°š. pl. 43.18333°r. ilg.﻿ / 53.93333; 43.18333﻿ (Spaskas)Koordinatės: 53°56′0″ š. pl. 43°11′0″ r. ilg.﻿ / ﻿53.93333°š. pl. 43.18333°r. ilg.﻿ / 53.93333; 43.18333﻿ (Spaskas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+4) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Penzos sritis Penzos sritis |
| **Rajonas** | Spasko rajonas |
|  |
| **Įkūrimo data** | XVII a. |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 7 442  |
|  |
|  **Vikiteka** | Spaskas |

**Spaskas** (rus. *Спасск*) – miestas vidurio Rusijoje, Penzos srities šiaurės vakaruose, 162 km nuo Penzos, prie Studeneco upelio. Rajono centras. Pro miestą eina plentas M5 „Uralas", artimiausia geležinkelio stotis yra Zubova Polianoje (už 32 km). Aliejaus gamykla, meninės keramikos gamyba. Yra XIX a. Viešpaties Ėmimo Dangun cerkvė, laikrodžio bokštas.

Istorija
--------

1648 m. dabartinio miesto vietoje įsikūrė Novo Spasko vienuolynas, 1663 m. aplink jį susikūrė ***Bogdanovo*** kaimas. Gyvenvietė augo, amžiaus pabaigoje jau veikė turgus, 2 cerkvės. 1779 m. šiai Tambovo gubernijos gyvenvietei suteiktas miesto statusas ir Spasko vardas (kad nesimaišytų su kitais miestais tokiu vardu, vadintas ***Spasku prie Studenico***). 1925 m. miestas pervadintas ***Bednodemjanovsku*** (*Беднодемьяновск*), poeto, bolševikų veikėjo Demjano Biednojo garbei. 2005 m. grąžintas senasis pavadinimas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 54

Viešpaties Ėmimo Dangun cerkvė
Baltijos laivų statykla iš Kuršių marių pusės
**Vakarų Baltijos laivų statykla** – akcinė bendrovė, viena didžiausių Klaipėdos įmonių.

Istorija
--------

Gamykla įsteigta 1952 m. TSRS Laivų statybos ministerijos sprendimu. Pirmasis laivas pastatytas 1958 m. Pagrindinė produkcija buvo žvejybiniai laivai Baltijos jūros ir Arkties vandenyno laivynams. Laivų statykla "Baltija" buvo suprojektuota ir pastatyta serijinei laivų ir plūduriuojančių dokų gamybai. Statykla "Baltija", kaip ir kitos laivų statybos įmonės buvusioje TSRS, be laivų statymo cechų turėjo mechaninio surinkimo cechus su universalia įranga, taip pat mažajėgius liejimo ir transporto cechus ir t. t. Laivų projektai buvo gaunami iš projektavimo institutų. Buvusioje TSRS visų laivų statybos įmonių veiklos planavimo klausimus spręsdavo sąjunginė Laivų Statybos ministerija. Tam buvo sutelktos žymios mokslininkų bei specialistų pajėgos. Įmonėms likdavo tik "iš viršaus" priimtų programų įgyvendinimas. Todėl įmonių specialistai buvo ugdomi tam, kad sugebėtų gerai įvykdyti "centro" planus.

Iki 1990 m. buvo pastatyti 122 žvejybiniai traleriai, 57 didieji žvejybiniai traleriai-šaldytuvai, 66 vidutiniai „Barenco jūra" tipo traleriai Arktikos laivynams, 55 „Moriana" tipo žuvies apdorojimo laivai-refrižeratoriai Kaspijos jūros ir Tolimųjų Rytų laivynams, 69 upinės/jūrinės baržos, 4 upiniai keltai vietiniam upių laivynui. Nauja įmonės veiklos kryptis tapo bendradarbiavimas su danų laivų statyklą "Odense A/S". 

Pagrindinę eksportuojamos produkcijos dalį sudarė plieniniai plaukiojantys dokai. Iš viso buvo pastatyti 65 dokai, kurie iki šiol eksploatuojami Bulgarijoje, Kuboje, Vokietijoje, Suomijoje, Islandijoje, Indonezijoje, Mozambike, Singapūre, Rumunijoje, Lenkijoje.

Dabartis
--------

Nuo 1997 m. gamykla priklausė Odensės laivų statyklai (*Odense Steel Shipyard Ltd.*), *A.P. Moller-Maersk Group* narei. Gamykloje galima statyti iki 115×19,7 m dydžio laivus. Gaminami laivų korpusai, blokai, antstatai. Gamykla įsikūrusi Klaipėdoje, Pilies g. 8.

Nuo 2010 m. UAB „Vakarų Baltijos laivų statykla" vardu įmonė tapo Estijos kapitalo grupei „BLRT Grupp" priklausančios AB „Vakarų laivų gamyklos" dalimi. Bendrovė gamina laivų antstatus, korpusų struktūrines dalis, yra pastačiusi vilkikų, jūrinių platformų tiekimo laivų. Per paskutinį XX a. deš. surinkti „Asta" tipo šeši prekybos laivų korpusai „Lietuvos jūrų laivininkystei", prisidėta prie „Algirdas" tipo laivų statybos. 1994–1996 m. pastatyti sausakrūviai „Vytautas" ir „Gediminas". Per 50 metų statykloje pastatyta virš 450 laivų ir dokų.

Vadovai
-------

* Vitalij Podliaskij (iki 1983)
* Georgij Kruk (1983-1991)
* Viktoras Stulpinas (1991-2010)
* Jevgenij Petrov (2010 - 2012)
* Vitalij Frolov (2012 -)

Šaltiniai
---------

1. ↑  AB "Baltija" - laivų statykla Archyvuota kopija 2010-02-20 iš Wayback Machine projekto.

Baltijos laivų statykla/Baltija Shipbuilding Yard. Sud. K.Demereckas, Klaipėda, 2002.
| Pamyras |
| --- |
|  |
|  |
| Šalis | Tadžikija, Afganistanas, Kinija |
|  |
| Aukščiausi kalnai | Ismailo Samani viršukalnė (7495 m) |
|  |
| Kalnagūbriai | Iškašimo kalnagūbris, Darvazo kalnagūbris, Vachano kalnagūbris, Užalajės kalnagūbris |
|  |
| Upių ištakos | Piandžas, Murgabas |
|  |
| Ežerai | Sarezo ežeras, Karakulis, Jašilkulis, Zorkulis |
|  |
| Uolienos |  |
|  |
| **Ilgis** | 275 km |

**Pamyras** (tadž. *Помир*, pers. پامیر = *Pāmīr*, kin. 葱岭, pinyin: *Cōnglǐng*) – aukštikalnių sistema Centrinėje Azijoje, daugiausia Tadžikistane (Kalnų Badachšanas), taip pat Kinijoje ir Afganistane. Tipinė Pamyro teritorija šiaurėje ribojasi Užalajės kalnagūbriu, rytuose – Sarykolės kalnagūbriu, pietuose – Piandžo upe, šiaurės vakaruose – Petro Pirmojo ir Darvazo kalnagūbriais. Kalnynas išsidriekęs 275 km rytų – vakarų ir 250 km šiaurės – pietų kryptymis. Aukščiausia vieta – Ismailo Samani viršukalnė (buv. Komunizmo), kurios aukštis 7495 m.

Pagal reljefo pobūdį Pamyras dalijamas į Rytų Pamyrą, kuriam būdingas senovinis vidutinkalnių reljefas su lygesniu paviršiumi, ir Vakarų Pamyrą su aukštais kalnagūbriais, atskirtais gilių slėnių. Kalnai susidarė kainozojaus periode, Eurazijos, Irano ir Indijos Australijos plokščių sandūroje. Į Pamyrą sueina Tian Šanio, Kunluno, Karakorumo ir Hindukušo kalnų grandinės. Didelis seisminis aktyvumas (žemės drebėjimai siekia 8–9 balų pagal Richterio skalę galingumą). Yra kalnų krištolo, retųjų metalų, gyvsidabrio telkiniai.

Ismailo Samani (Komunizmo) viršukalnė.
Klimatas rūstus, ryškiai kontinentinis. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra Rytų Pamyre (3600 m aukštyje) -18 °C, liepos mėnesio 14 °C. Vakarų Pamyre (2100 m aukštyje) sausio vidutinė temperatūra svyruoja apie -7 °C, liepos 22 d.°C. Vakarų Pamyro slėniuose per metus iškrenta 90–250 mm kritulių, Rytų Pamyro – 60–120 mm. 7500 km² Pamyro apledėję, iš viso yra apie 3000 ledynų (didžiausias – Fedčenkos).

Dauguma Pamyro upių priklauso Amudarjos baseinui. Svarbiausia upė – Piandžas. Yra nemaži Karakulio, Šorkulio, Sarezo, Zorkulio, Jašilkulio ežerai. Landšaftų pasiskirstymą nulemia aukštis ir kritulių kiekis. Rytų Pamyrui būdingos šaltos aukštikalnių dykumos ir akmenynai. Vakarų Pamyro slėniuose daugiausia dykumos, aukščiau 3600 m pasitaiko sausųjų stepių, o virš 4500 m – daugiausia kalnų dykumos ir akmenynai. Slėniuose yra medžių – krūmų (ievų, beržų, arčių). Drėkinamuose slėniuose – kultūrinė augalija (vynuogės, šilkmedžiai, graikiniai riešutai, kriaušės).

1964 m. Pamyro kalnuose, Šachdaros kalnagūbryje lietuvių ekspedicija (vadovas K. Monstvilas) įkopė ir lietuviškai pavadino 3 kalnus:

* Čiurlionio viršūnė (5794 m),
* Donelaičio viršūnė (5837 m),
* Lietuvos viršūnė (6080 m).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Spartako sukilimu** istoriografijoje vadinamas paskutinysis iš trijų didžiųjų vergų sukilimų prieš Senovės Romą, vykęs 74–71 metais pr. m. e. Kaip ir ankstesnieji, jis baigėsi nesėkme. Jo metu didelę politinę įtaką įgijo karvedžiai, kas pagreitino Romos respublikos virtimą imperija.

Sukilimo eiga
-------------

Pirmieji romėnų ir vergų pajėgų judėjimai nuo Kapujos sukilimo iki 73-72 m. pr. m. e. žiemos.
### Pradžia

Sukilimas prasidėjo iš Kapujos gladiatorių mokyklos pabėgus maždaug 70 žmonių grupei, kuri vėliau savo vadais išsirinko Kriksą bei Spartaką. Netrukus sukilėlių skaičius išaugo iki 10 000. Nepaisant to, kad daugelis pasiturinčių romėnų Kampanijoje turėjo turto, į sukilimą rimtai pradėta žiūrėti tik po pretorių Gajaus Klaudijaus Glaberio (3000 vyrų) ir Publijaus Varino (10 000 vyrų) kariuomenių sutriuškinimo.

### Išplitimas ir žygis į šiaurę

Sukilimas išplito ir į gretimas Kampanijai sritis. Romėnų pavyzdžiu sutvarkyta kariuomenė, jau išaugusi iki 70 000 žmonių, ėmė žygiuoti į Apuliją ir Lukaniją. 72 metais pr. m. e. prieš sukilėlius buvo mestos konsulų Lentulo ir Gelijaus kariuomenės. Viena jų Šiaurės Apulijoje, prie Gargano kalno sumušė 30 000 atsiskyrusių sukilėlių, vadovaujamų Krikso. Žuvo ir pats vadas. Tačiau vėliau Spartako vadovaujami sukilėliai abi armijas sutriuškino, pasinaudodami tuo, kad šios veikė atskirai.

Po pergalės spartakininkai Adrijos pajūriu atžygiavo į Šiaurės Italiją, kur prie Mutinos sumušė prokonsulo Kasijaus kariuomenę. Spėjama, kad Spartakas siekė juos išvesti iš pusiasalio, tačiau dėl nežinomų priežasčių sukilėliai vėl pasuko į pietus.

### Kova su legionais ir sukilimo pabaiga

Sukilėliai pasiekė Mesinos sąsiaurį, kur pagal susitarimą turėjo laukti Kilikijos piratai, žadėję kariuomenę perkelti į Siciliją, tačiau piratai ten nepasirodė. Tuo metu buvo suformuoti 6 nauji legionai, vadovaujami Kraso ir skirti kovai prieš Spartaką. Pačiam Krasui tai buvo galimybė susikrauti politinį kapitalą. Tik pradėjęs vadovauti legionams jis ėmėsi griežtų ar net žiaurių priemonių (decimacija) karių drausmei palaikyti. Grįžtančius nuo Mesinos sąsiaurio sukilėlius Romos karuomenė pasitiko su įtvirtinimų ruožu. Įtvirtinumus pralaužti pavyko, tačiau žuvo du trečdaliai karių.

Spartakas sugebėjo vėl surinkti 70 000 karių. Jis planavo prasiveržęs į Brundizijaus uostą persikelti į Graikiją, tačiau kelią pastojo į Italiją grįžę Pompėjaus ir Marko Lukulo legionai. 71 m. pr. m. e. pavasarį Spartako kariuomenė stojo į mūšį prieš Krasą, kuriame sukilėliai pralaimėjo ir greičiausiai žuvo pats sukilimo vadas. Visi 6000 sukilėlių, paimtų į nelaisvę, buvo nukryžiuoti šalia kelio iš Kapujos į Romą.

Išlikę smulkūs sukilėlių būriai laikėsi dar keletą metų.

Sukilimas populiariojoje kultūroje
----------------------------------

* „Spartakas", Stanley Kubricko režisuotas filmas, vaidino Kirk Douglas ir Laurence Olivier.