recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Antanas Kojelis** (1903 m. vasario 5 d. Viekšnaliuose, Luokės valsčiuje – 1976 m. liepos 4 d. Prienuose) – vargonininkas, pedagogas ir chorvedys.

Biografija
----------

Iš mažens tėvas mokė skambinti pianinu ir vargonuoti. Mokyklą lankė Skaudvilėje, vėliau vargonininkavo Viekšneliuose.

Nuo 1921 m. mokėsi vargonuoti Juozo Naujalio privačioje muzikos mokykloje Kaune.

1923–1924 m. lankė Kražių „Žiburio" gimnaziją, o 1927–1932 m. mokėsi vargonavimo pas Juozą Naujalį ir Nikodemą Martinonį, skambinti fortepijonu pas Balį Dvarioną, chorvedybos pas Nikodemą Martinonį Kauno muzikos mokykloje. Kartu lankė suaugusiųjų gimnaziją, vargonininkavo ir vadovavo mėgėjų chorui Šančiuose.

1930–1940 m. muzikinį darbą dirbo Jonavoje, 1940–1941 m. – Veiverių gimnazijoje, 1942–1944 m. – Švenčionių mokytojų seminarijoje, 1945–1947 m. – Utenos gimnazijoje, 1947–1951 m. – Anykščių gimnazijoje. Visur turėjo subūręs chorus ir rengė koncertus.

Sovietų ištremtas į Sibirą, 1952–1955 m. muzikinį darbą dirbo Sverdlovsko srityje. 1956 m. grįžo į Lietuvą ir ėmė vadovauti Kauno finansų technikumo ir Kūno kultūros instituto chorams.

1956 m. pabaigoje persikėlė į Prienus ir daug metų mokė muzikos ir dainavimo vidurinėse mokyklose, vadovavo moksleivių ir suaugusiųjų chorams. 1957–1969 m. vadovavo Prienų rajkoopsąjungos mišriajam chorui, 1960–1965 m. – Prienų statybos valdybos vyrų chorui. Vėliau kurį laiką mokytojavo Birštono ir Garliavos vidurinėse mokyklose, taip pat Išlaužo aštuonmetėje mokykloje. Buvo Prienų rajono dainų švenčių vyr. dirigentas, moksleivių meno mėgėjų būrelių konsultantas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Antanas KOJELIS. anykstenai.lt. Nuoroda tikrinta 2023-01-17.

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| **Antanas Kontrimas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1953 m. gruodžio 13 d. (69 metai) |
|  |
| Veikla | Degaičių (Telšių raj.) seniūnas |
|  |
| Žinomas (-a) už | stipriausios barzdos planetoje savininkas |

**Antanas Kontrimas** (g. 1953 m. gruodžio 30 d.) – stipriausios barzdos planetoje savininkas. Barzda kilnoja svorius (alaus statines, maišus su grūdais, televizijos žvaigždes).

1999 m. tiesioginėje televizijos laidoje buvo registruotas pirmasis tokiu būdu pakelto svorio rekordas Lietuvoje – 49,95 kg, išmatuotas barzdos ilgis – 32 cm. Barzda pakėlęs 54 kg svėrusią televizijos žvaigždę Eglę Bučelytę, tais pačiais metais Lietuvos rekordą pagerino.

2001 m. varžybose Joniškyje pasiekė pasaulio rekordą – barzda pakėlė 61,3 kg svėrusią merginą. Pirmasis kėlimo barzda pasaulio rekordas įrašytas į Gineso rekordų knygą. Savo paties rekordą gerino kelis kartus. Naujausias pasiekimas (2007 m.) – 63,2 kg.

2009 m. rugpjūčio 18 d. tapo Degaičių seniūnu.

Nuorodos
--------

Antano Kontrimo barzda[neveikianti nuoroda]

1. ↑

* 
*
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Irano vėliava
Irano vėliava Pahlavi
Dabartinė **Irano vėliava** priimta 1980 m. liepos 29 d. ir atspindi pasikeitimus, per kuriuos praėjo Iranas nuo Islamo revoliucijos pradžios.

Vėliavą sudaro trys lygaus pločio horizontalios juostos: žalia, balta ir raudona. Žalia spalva simbolizuoja derlingumą, tvarką ir džiaugsmą, balta – taiką, raudona – didvyriškumą ir kare pralietą kraują.

Irano vėliava 1964–1980
Šios spalvos Irano vėliavoje yra nuo XX a. pradžios, jas naudojo ir šachai, tačiau centre buvo vaizduojamas liūtas su kardu, senovinės Persijos simbolis.

Po Islamo revoliucijos liūtas pakeistas kaligrafiškai užrašytu žodžiu Alachas. Jį sudaro keturi pusmėnuliai ir kardas viduryje. Be to, žalioje ir raudonoje juostose 22 kartus įrašyta frazė „Allachu akbar" („Alachas didis"). Tai užuomina į Islamo revoliuciją, kuri prasidėjo 11 mėnesio 22 dieną pagal Irano kalendorių.

Vėliavos spalvų kompozicija atitinka Tadžikijos vėliavą, o tai lėmė abiejų tautų etniniai, kultūriniai ir kalbiniai saitai.

**Azijos valstybių vėliavos**

|  |
| --- |
| Afganistanas · Armėnija · Azerbaidžanas · Bahreinas · Bangladešas · Brunėjus · Butanas · Filipinai · Gruzija · Indija · Indonezija · Irakas · Iranas · Izraelis · Japonija · Jemenas · Jordanija · JAE · Kambodža · Kataras · Kazachija · Kinija · Kipras · Kirgizija · Kuveitas · Laosas · Libanas · Malaizija · Maldyvai · Mianmaras · Mongolija · Nepalas · Omanas · Pakistanas · Pietų Korėja · Rusija · Rytų Timoras · Saudo Arabija · Singapūras · Sirija · Šiaurės Korėja · Šri Lanka · Tadžikija · Tailandas · Taivanas · Turkija · Turkmėnija · Uzbekija · Vietnamas
Abchazija · Kalnų Karabachas · Honkongas · Makao · Palestina · Pietų Osetija |
| **Valstybių atributika:** Valstybinių vėliavų galerija · Valstybiniai himnai · Herbai |

 


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Irano vėliava** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Antanas Krutulys** |
| --- |
| Gimė | 1887 m. vasario 17 d.Butrimiškių k. Alytaus raj. |
| Mirė | 1979 m. lapkričio 26 d. (92 metai)Vilniuje |
|  |
| Veikla | kultūros veikėjas, muzikos pedagogas ir chorvedys |
| Partija |  |

**Antanas Krutulys** (1887 m. vasario 17 d. Butrimiškių k. Alytaus raj. – 1979 m. lapkričio 26 d. Vilniuje) – kultūros veikėjas, muzikos pedagogas ir chorvedys.

Biografija
----------

Baigęs Ūdrijos pradžios mokyklą, 1901–1905 m. mokėsi Vimislino (Lenkija) mokytojų seminarijoje. Čia pramoko muzikos. Už aktyvų dalyvavimą demonstracijose ir anticarinės peticijos pasirašymą iš seminarijos buvo pašalintas.

1906 m. Bubelių kaime įkūrė slaptą pradžios mokyklą ir joje kurį laiką mokytojavo. 1907 m. eksternu baigė Vimislino mokytojų seminariją.

1907–1913 m. mokytojavo Gintališkėje (Plungės raj.), kūrė muzikos kuopeles, vadovavo vaikų chorui, rengė vakarus – koncertus, bendravo su muzikais Vladu Paulausku ir Juozu Žilevičiumi. Vėliau kurį laiką buvo Gudžiūnų (Pakruojo raj.) pradžios mokyklos mokytojas.

1914 m. mobilizuotas į carinės Rusijos kariuomenę, dirbo karo ligoninėse Daugpilyje, Maskvoje ir Minske, laisvalaikiu mokytojavo lietuvių karo pabėgėlių mokyklose, vadovavo meno mėgėjų būreliams, priklausė Minske susikūrusiai Lietuvių kairiųjų sąjungai. 1918 m. išrinktas Vilniaus darbininkų atstovų tarybos deputatu, dirbo Vilniaus ligoninėje ir Universiteto reikalų vedėju.

1919–1941 m. dėstė Vilniaus Vytauto Didžiojo lietuvių gimnazijoje, mokytojavo seminarijoje ir pradžios mokykloje. Vadovavo gimnazijos ir lietuvių studentų sąjungos chorui, dramos ir muzikos būreliams, globojo 1919 m. įsikūrusią gimnazijos moksleivių meno mėgėjų kuopelę „Milda", rengė vaidinimus ir koncertus Vilniuje, Švenčionyse, Druskininkuose ir kitur. Kurį laiką buvo Vilniaus miesto burmistru.

1930–1939 m. vadovavo Vilniaus lietuvių scenos mėgėjų kuopai, lietuvių studentų sąjungos dramos sekcijai, Vilniaus lietuvių teatro trupei, režisavo ir statė spektaklius. 1935 m. Vilniuje surengė nedidelę lietuvių chorų dainų šventę. Aktyviai dalyvavo „Kultūros" (1936–1939 m. – pirmininkas) ir kitų Vilniaus meno draugijų veikloje.

1940 m. prisidėjo prie Dailės muziejaus organizavimo Vilniuje. 1940 m. Vilniuje vykusiame Lietuvos muzikų draugijos suvažiavime buvo išrinktas į valdybą. 1948–1967 m. dėstė teorines disciplinas Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje.

Parengė ir išleido „Trumpą muzikos žodyną" (1960 m.) ir „Muzikinių terminų žodyną" (1975 m.), surinko daug įdomios medžiagos apie lietuvių teatrą ir muziką Vilniuje ir Vilniaus krašte (1919–1939).

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| Kazbiejų tiltas |
| --- |
|  |
| 

Kazbiejų tiltasKazbiejų tiltas

54°36′53.5″ š. pl. 25°8′4.97″ r. ilg.﻿ / ﻿54.614861°š. pl. 25.1347139°r. ilg.﻿ / 54.614861; 25.1347139﻿ (Kazbiejų tiltas)Koordinatės: 54°36′53.5″ š. pl. 25°8′4.97″ r. ilg.﻿ / ﻿54.614861°š. pl. 25.1347139°r. ilg.﻿ / 54.614861; 25.1347139﻿ (Kazbiejų tiltas) |
|  |
| **Vieta** | Vilnius |
| **Ilgis** | 27 m |
| **Plotis** | 6 m |
| **Pastatytas** | spėjamai 1935 m. |

Kapas prie tilto
**Kazbiejų tiltas** – Senajame Gardino plente esantis vieno tarpatramio santvarinis tiltas per Vokę. Pavadinimas kilęs nuo apie 1,3 km į vakarus esančio Kazbiejų kaimo. Rytinėje pusėje nuo tilto įsikūrusi Naujakiemio gyvenvietė. Greta jo įrengta poilsio zona. Tiltas vienpusio eismo, kol nebuvo 2018 m. kovo mėn. uždarytas transportui, eismas buvo ribojamas iki 3 tonų ir 3 metrų aukščio automobiliams. Jo važiuojamoji dalis ir šaligatviai – mediniai.

Istorija
--------

Tilto atrama
Tiltas spėjamai pastatytas XX a. 4 deš. viduryje, iki Antrojo pasaulinio karo, jis buvo pagamintas Lenkijos bendrovėje „Spółka akcyjna wielkich piecach i Zakładów Ostrowieckich".

2018 m. tiltas įrašytas į Kultūros vertybių registrą, unikalus objekto kodas 42670. Tyrimo metu nustatyta, kad stačiakampio plano betoninės dviejų pakopų krantinės atramų-ramtų, kampuose sutvirtintų metaliniais kampainiais, būklė bloga, taip pat plieninės kniedytos perdangos, susidedančios iš 2 briaunotų arkinių santvarų, sijų, ir ryšių būklė daugiausia bloga, daugiakampių santvarų viršutinės dalies būklė patenkinama. Medinio pakloto konstrukcijos, sudarytos iš skersai klotų tašų ir važiuojamosios dalies medinių lentų, būklė bloga, keturių plieninių atraminių guolių būklė patenkinama.

Išlikę 1941 m. birželio 23 d. senajame Gardino plente tilto prieigas gynusios Sovietų Sąjungos kariuomenės tankų divizijos mūšio su nacistinės Vokietijos kariuomene pėdsakai: Vokietijos kariuomenei pašovus Sovietų Sąjungos tanką T-34, deganti mašina atsitrenkė į tilto konstrukciją. Į pirmą atsitrenkė antras, lengvasis tankas BT-7. Žuvę Sovietų Sąjungos kariuomenės tankistai, vietinių gyventojų liudijimu, palaidoti greta tilto.

2018 m. kovo mėn. Vilniaus savivaldybės administracija paskelbė, kad tiltas nerestauruotas daugiau kaip 80 metų, ir ketinama jį nugriauti dėl avarinės būklės, o jo vietoje pastatyti platesnį dvipusio eismo gelžbetoninį tiltą, kuriuo galėtų važiuoti sunkiasvorės mašinos. Kovo 24 d. tiltas uždarytas. Kovo 26 d. tiltą bandyta pradėti demontuoti, bet vietos gyventojai pasipriešino darbininkams.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2016-11-19 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑
3. ↑

Nuorodos
--------

* niekonaujo.lt straipsnis apie tiltą
**Antanas Kasakaitis** (1870 m. rugsėjo 13 d. Subačiškės, Gudelių valsčius – 1960 m. gruodžio 21 d. Čikaga) – Lietuvos pedagogas, vertėjas, visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1889 m. baigė Veiverių mokytojų seminariją. Negavęs darbo Lietuvoje mokytojavo Nure (Lenkija). 1905 m. vienas Lietuvos mokytojų sąjungos steigėjų. 1906–1913 m. mokytojavo Surviliškio pradžios mokykloje (Kėdainių apskritis), čia su K. Paltaroku įsteigė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrių. 1913 m. vėl buvo priverstas išvykti į Lenkiją, Varšuvoje mokytojavo pradžios mokykloje, Varšuvos lietuvių savišalpos draugijos narys, Nepriklausomos Lietuvos sąjungos pirmininkas. Lietuvai atkūrus nepriklausomybę – Lietuvos konsulas Lenkijoje. 1923 m. grįžęs į Lietuvą iki 1936 m. dirbo Švietimo ministerijos mokyklų inspektoriumi. 1926–1936 m. Knygų leidimo, 1929–1932 m. Lietuvių kalbos rašybos komisijų narys. 1938 m. jo iniciatyva įkurta Pentupio pradžios mokykla (Marijampolės apskr.). 1944 m. išvyko į Vokietiją, 1950 m. – į JAV.

Platino lietuvišką spaudą, bendradarbiavo žurnale „Ūkininkas", „Vilniaus žinios", „Švietimo darbas", „Lietuva", „Lietuvos aidas", „Tautos mokykla" ir kituose. Išvertė H. Spencerio knygą „Proto, doros ir kūno auklėjimas" (1927 m.).

Bibliografija
-------------

* Alkoholis-vaikų dvasios ir proto žudytojas, 1924 m.

Įvertinimas
-----------

* 1928 m. Gedimino 3 laipsnio ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Antanas Kasakaitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 521 psl.
Irano kalnynas. Dešte Luto kraštovaizdis
**Irano kalnynas** (pers. فلات ایران) − didžiausias plotu (apie 2,7 mln. km²) Azijos pietvakarių kalnynas. Didesnioji dalis stūkso Irane, o mažesnioji − Irako, Afganistano, Pakistano ir Turkmėnijos teritorijose.

Irano kalnynas tęsiasi į rytus, Centrinės Azijos link. Jame plokščiakalniai kaitaliojasi su kalnagūbriais. Irano kalnyno šiaurės rytuose dunkso aukštas Hindukušo kalnagūbris (aukščiausias taškas − Tirič Miras, 7699 m). Irano kalnyne vyrauja pusdykumės. Šiaurės rytuose ir rytuose driekiasi dvi dykumos: Dešte Keviras ir Dešte Lutas. Jos užima beveik visus vidinių Irano kalnynų rajonų šiaurės rytus ir rytus. Dykumos mažai apgyvendintos. Irano kalnyne, kur vėsiau ir daugiau drėgmės, iki šiol gilias tradicijas išlaikė klajoklinė gyvulininkystė.

Irano kalnyno šiaurėje yra Elburso kalnai (aukščiausias taškas − Demavendas, 5610 m). Nuo Kaspijos jūros, juos skiria Pietų Kaspijos žemuma. Šiaurės Rytuose − Turkmėnijos−Chorasano kalnai, rytuose − Rytų Irano kalnai. Pietvakariuose ir pietuose yra Zagro ir Pietų Irano kalnai, kurie skiria vidinius rajonus nuo Mesopotamijos žemumos.

Civilizacijos gyvenusios kalnyne
--------------------------------

Seniausia civilizacija Irano kalnyne buvo Elamo, kuri klestėjo III−II tūkstantmetyje pr. m. e. Svarbiausias miestas buvo Sūzai. Vėliau įsigalėjo Džirofto civilizacija centriniame Irane. Irano kalnyno civilizacija apsiribojo palyginti nedidele teritorija kalnyno pietvakarinėje dalyje, kur egzistavo Elamo valstybė. Tuo pat metu įvairios iranėnų gentys II tūkstantmetyje pr. m. e. apsigyveno Irano kalnyne. Jos apgyvendino tinkamiausias žmonėms sritis, kurios dažnai buvo atskirtos sunkiai įveikiamų kalnų ir pasižymėjo skirtingomis gyvenimo sąlygomis. Taip formavosi skirtingi Senovės Persijos regionai, įvairios iranėnų tautos bei kalbos.

Nuorodos
--------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 172

* Irano kalnynas (anglų k.)
**Sitalas** (angl. *sital*) - kristalinės struktūros stiklas, kurių sudėtis parinkta taip, kad kai kurios sudėtinės dalys stimuliuotų jo kristalizavimąsi. Užima tarpinę padėtį tarp stiklo ir keramikos. Gaminamas Rusijoje, jo analogai Vakarų Europoje ir JAV vadinami *cervit* ir *zerodur*.

Stiklų gamyboje dėl lokaliojo kristalizavimosi stiklas darosi nevienalytis, blogėja ji savybės. Tuo tarpu parinkus tinkamą sudėtį galima gauti tolygų kristalizavimąsi, kurio dėka susidaro ir vienalytė mikrokristalinė medžiaga. 

Sitalai yra 2 tipų - fotositalai ir termositalai. 

Sitalai yra tvirtos baltos arba nuo šviesiai pilkos iki rudos spalvos medžiagos. Pasižymi mechaniniu atsparumu, dideliu šilumos laidumu, dideliu temperatūrinio ilgėjimo koeficientu, patenkinamas elektrines savybes.

Egzistuoja šlako sitalai, gaminami iš šiluminių elektrinių šlako. Jie gaminami ir iš katilinių pelenų, metalurgijos šlakų. Jie yra chemiškai atsparūs. , todėl naudojami rezervuarų vidinių paviršių padengimui, kaip statybinės konstrukcijos (latakai, vamzdžiai, plokštės ir taip toliau)

Panaudojimas
------------

Naudojami mikroschemų, elektroninių įtaisų bei elementų gamybai.

Chemiškai atsparūs šlako sitalai naudojami rezervuarų vidinių paviršių padengimui, kaip statybinės konstrukcijos (latakai, vamzdžiai, plokštės ir taip toliau).

Sitalas naudojamas astronominių veidrodžių gamybai. Iš sitalo pagamintas Molėtų observatorijos 165 cm skersmens teleskopo veidrodis.

Nuorodos
--------

1. ↑  Yatsenko E.A. etc (2009) SYNTHESIS OF Glass for obtaining slag sitals based on slag from heat-and-power plants[neveikianti nuoroda]. In: Glass and Ceramics Vol. 66, Nos. 9 – 10, 2009
| **Augustas Gothilfas Krauzėvok. *August Gotthilf Krause*** |
| --- |
| Gimė | 1787 m. rugpjūčio 19 d.Paveikiai, Mažoji Lietuva |
| Mirė | 1855 m. birželio 1 d. (67 metai)Nybudžiai |
|  |
| Veikla | Mažosios Lietuvos kultūros istorikas, kraštotyrininkas, etnologas, evangelikų liuteronų kunigas. |

**Augustas Gothilfas Krauzė** (vok. *August Gotthilf Krause*, 1787 m. rugpjūčio 19 d. Paveikiai, Mažoji Lietuva – 1855 m. birželio 1 d. Nybudžiai) – Mažosios Lietuvos kultūros istorikas, kraštotyrininkas, etnologas, evangelikų liuteronų kunigas.

Biografija
----------

1813 m. baigė Karaliaučiaus universitetą, įšventintas evangelikų liuteronų kunigu. Nuo 1814 m. Preismarko (Elbingo vyskupija), nuo 1828 m. Nybudžių parapijos kunigas.

Naudodamasis Mažosios Lietuvos etnologų E. Vagnerio, M. Pretorijaus, F.S. Bocko, K. Donelaičio raštais parašė knygą „Lietuva ir jos gyventojai" (*Litthauen und dessen Bewohner* 1834 m.) Šiek tiek paredagavęs į ją įdėjo Pilypo Ruigio veikalą „Lietuvių kalbos tyrinėjimas" (*Betrachtung der litauischen Sprache*, 1747 m.). Pateikė Mažosios Lietuvos istorijos, etnografijos, raštijos duomenų.

Palankiai rašė apie lietuvininkus, kurie, pasak jo, Prūsų krašte gyveno jau keli šimtmečiai iki Vokiečių ordino įsiveržimo, o jų kalba gimininga sanskritui. Vis dėlto lietuvių vaikams siūlė mokytis iš dovanotų vokiškų knygų, o iš norinčiųjų konfirmuotis gimtąja kalba imti specialų mokestį.

Parašė „Nybudžių bažnyčios Lietuvoje istoriją" (*Geschichte der Kirche zu Niebudschen in Litthauen*, 1833 m.). Mažosios Lietuvos bažnyčių, švietimo, pedagogikos, istoriografijos klausimais nuo 1819 m. rašė žurnale *Beitrage zur Kunde Preussens*, nuo 1837 m. – žurnale *Preussisches Provinzial-Blatter*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Augustas Gothilfas Krauzė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 741 psl.
*Kitos reikšmės – Mama (reikšmės).*

| Mama |
| --- |
| **Ilgis** | 406 km |
| **Baseino plotas** | 18 900 km² |
| **Vidutinis debitas** | 350 m³/s |
| **Ištakos** | Buriatija |
| **Žiotys** | Vitimas |
| **Šalys** | Rusijos vėliava Rusija (Irkutsko sr.) |

**Mama** (rus. *Мама*) – upė Rusijoje, Irkutsko srities šiaurės rytuose; Vitimo kairysis intakas. Ilgis (nuo Kairiosios Mamos ištakų) 406 km. Susidaro susiliejus Kairiosios ir Dešiniosios Mamos upėms, prasidedančioms Angaros kalnuose, Buriatijoje. Teka į šiaurę Šiaurės Baikalo kalnynu; įteka į Vitimą ties Mamos gyvenviete.

Laivyba prasideda 110 km nuo žiočių. Laikosi užšalusi nu spalio pabaigos iki gegužės. Upę maitina daugiausia lietaus ir sniego tirpsmo vandenys.

Vietovardis kildinamas iš evenkiško žodžio *мома* (*мо* – 'medis' + *ма* – priesaga, nurodanti medžiagą ar spalvą) ir reišktų „miškinga, miškinė".

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4  *Мама*,Большая советская энциклопедия, T. XV (Ломбард—Мезитол). – Москва: Советская энциклопедия, 1974
2. ↑  *Географические названия Восточной Сибири. Иркутская и Читинская области* / М. Н. Мельхеев. – Иркутск: Восточно-Сибирское книжное издательство, 1969.
| VarbolaVarbola |
| --- |
|  |
| Įtvirtintas pylimas |
| 

VarbolaVarbola

 |
| Koordinatės | 59°02′43″ š. pl. 24°27′08″ r. ilg.﻿ / ﻿59.04528°š. pl. 24.45222°r. ilg.﻿ / 59.04528; 24.45222Koordinatės: 59°02′43″ š. pl. 24°27′08″ r. ilg.﻿ / ﻿59.04528°š. pl. 24.45222°r. ilg.﻿ / 59.04528; 24.45222 |
| Vieta |  Estija, Harju apskritis |
| Plotas | 2 ha |
| Istorija |
| Medžiaga | akmuo, žemė, medis |
| Pastatytas | X a. |
| Sugriautas | XIV a. |
| Laikotarpis | viduramžiai |
| Tauta | estai |
| Informacija |
| Kasinėjimų datos | 1938–1941 ir 1953 m. |
| Vikiteka |  **Vikiteka**Vikiteka |

**Varbola** (est. *Varbola*) – piliakalnis ir pilies liekanos šiaurės vakarų Estijoje, Harju apskrityje, ~50 km į pietus nuo Talino. Yra ~2 ha ploto aišktelė, juosiama 8-10 m aukščio ir 580 m ilgio iš akmenų sukrauto pylimo.

Istorija
--------

X–XII a. Varbolos pilis buvo svarbus karinis ir prekybinis taškas. 1211 m. minima Henriko Latvio kronikoje kaip *Castrum Warbole*, nes buvo apgulta Naugardo ir Pskovo kariuomenių. Konfliktas buvo išspręstas išmokėjus 700 markių.

XIII a. buvo svarbus estų atramos taškas kaunantis su danais ir kalavijuočiais. XIV a. Varbola buvo sugriauta. XVI a. ir XVII a. vietovė buvo naudojama kaip kapinės.

1938–1941 ir 1953 m. Varbolos piliakalnis buvo tyrinėjamas. XII–XIII a. kultūriniame sluoksnyje (0,4–0,9 m) rasta liejimo formų, tiglių, žalvarinių papuošalų, arbaleto strėlių antgalių, keramikos. Aikštelės centre būta 12 m gylio šulinio.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Mati Laur (2000). *History of Estonia*. Avita. ISBN 978-9985-2-0324-8.
2. ↑  The Chronicle of Henry of Livonia; p.119 ISBN 0-231-12889-4
3. ↑  *Varbola*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, XII t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1984. T.XII: Vaislapėlis-Žvorūnė, 82 psl.
**Augustavo Caro Aleksandro III paminklas** (lenk. *Pomnik ku czci ocalenia Aleksandra III w Augustowie*) – nuo 1891 m. iki I pasaulinio karo egzistavęs paminklas carui Aleksandrui III, Augustavo mieste. Tai buvo vienas iš daugelio tokių paminklų visoje Rusijos imperijoje, kurie buvo pastatyti po traukinio avarijos prie *Borkių* kaimo 1888 m. spalio 17 dieną, kuriame važiavo caro šeima, nors ir niekas iš caro šeimos nenukentėjo. Paminklas buvo daromas Mikašuvkos kaime. Paminklas atidengtas 1891 m. gegužės 15 dieną, netoli senojo pašto (dabar muzikos mokykla). Paminklas buvo juodos spalvos, uždėtas ant kvadratinės platformos. Ant paminklo buvo užrašas lenkų ir rusų kalbomis *Dieve saugok carą* (Boże chroń cara). Paminklo viršuje buvo uždėtas paauksuotas dvigalvis erelis. Paminklas buvo aptvertas tvora ir apšviestas šviestuvais. Sunaikintas per I pasaulinį karą.

Literatūra
----------

* Jarosław Szlaszyński, Andrzej Makowski: Augustów. Monografia historyczna. Augustów: Urząd Miejski w Augustowie, 2007, ss. 286-287. ISBN 978-83-925620-0-9.
* K. Sokoł, A. Sosna, Stulecie w kamieniu i metalu. Rosyjskie pomniki w Polsce w latach 1815-1915, MID "Synergia", Moskwa 2005, ISBN 5-94238-010-4, ss.46-47
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Mama Kilja** (keč. *Mama Killa*) – mėnulio deivė inkų mitologijoje. Ji yra saulės dievo Inti sesuo ir žmona, pasaulio kūrėjo Virakočios dukra. Mama Kilja yra inkų civilizacijos protėvių Manko Kapako ir Mama Okljo motina, vestuvių, menstruacinio ciklo dievybė, moterų globėja.

Mama Kilja dar vadinama Motina Mėnuliu. Pasak Bernabé Cobo XVI a. raštų, inkai garbino mėnulį dėl jo nepaprasto grožio ir pasauliui teikiamų malonių. Pagal mėnulį buvo nustatomos datos, o mėnulio kalendorius buvo vienas svarbiausių laiko matavimo rinkinių Inkų imperijoje.

Mėnulio užtemimai itin gąsdindavo inkus. Jie manydavo, kad Mama Kilją bando praryti kažkoks gyvūnas (puma, gyvatė). Žmonės sukeldavo didelį triukšmą, šūkaudavo, mostaguodavo rankomis, laidydavo ginklus bandydami nuvyti „žvėrį". Inkai tikėjo, kad jei jie leis „žvėriui" suėsti mėnulį, jie bus palikti tamsos karalystėje. Inkai tokią tradiciją išlaikė ir konkistos laikais, nes ispanai stebėjosi inkų sugebėjimais nuspėti mėnulio užtemimus ir gerbė jų tradicijas. Dar buvo tikima, kad mėnulis verkia sidabrinėmis ašaromis.

Mama Kilja buvo viena svarbiausių inkų dievybių (po saulės dievo Inti ir griausmų dievo Iljpapos). Tačiau jos reikšmė skirtinguose regionuose skyrėsi. Ypač svarbus Mama Kiljos kultas buvo Čimoro valstybėje.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Vardanzi |
| --- |
|  |
| Vardanzi griuvėsiai |
| 

VardanziVardanzi

 |
| Koordinatės | 40°09′37″ š. pl. 64°26′08″ r. ilg.﻿ / ﻿40.16028°š. pl. 64.43556°r. ilg.﻿ / 40.16028; 64.43556Koordinatės: 40°09′37″ š. pl. 64°26′08″ r. ilg.﻿ / ﻿40.16028°š. pl. 64.43556°r. ilg.﻿ / 40.16028; 64.43556 |
| Vieta | Uzbekija, Bucharos vilajetas |
| Regionas | Turkestanas |
| Istorija |
| Pastatytas | III a. (?) |
| Sugriautas | XIX a. |
| Laikotarpis | viduramžiai |
| Tauta | persai, uzbekai |

**Vardanzi** – senovinis miestas, dabar piliakalnis Uzbekistane, Bucharos vilajate, 40 km į šiaurės rytus nuo Bucharos, Šafirkano rajone, Kyzylkumo dykumoje.

X a. istorikas Naršachi apie Vardanzi rašė, kad jį Turkestano pasienyje įkūrę atsikėlėliai iš Bucharos, vadovaujami Šachpuro Maliko. Tačiau nors ten nuo seno gyveno valdovai, istoriko aprašytu metu rūmų jau nebebuvo. Vardanzi vykdavo kassavaitinis turgus, susirinkdavo daug prekijų. Iš miesto būdavo išvežami Zandaniči audiniai.

Vardanzi įkūrimas siejamas su Sasanidų laikais. Miesto valdovo titulas buvo vardan-chudatas. Tuomet tai buvo svarbus prekybinis, transporto taškas, paribio punktas, už kurio prasidėdavo klajoklių valdos. 708–709 m. miestą užkariavo Kuteibos ibn Muslimo vadovaujami arabai. IX–XI a. čia gyveno teologai Abu Achmedas Ibrisas al Vardani, Abu Saidas Humamas al Vardani, Abu Abdula al Muhamadas al Vardani. Miestas palaipsniui nunyko, bet dar XIX a. vid. buvo rajono centru. 1868 m. užneštas smėlio ir apleistas.

Yra tvirtovės, senovinių šventyklų liekanos. 1975 m. miestas ir jo apylinkės paskelbtos Vardanzi draustiniu.
| Siudad Ocheda*Ciudad Ojeda* |
| --- |
|        |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

Siudad OchedaSiudad Ocheda

10°12′0″ š. pl. 71°18′0″ v. ilg.﻿ / ﻿10.20000°š. pl. 71.30000°r. ilg.﻿ / 10.20000; 71.30000﻿ (Siudad Ocheda)Koordinatės: 10°12′0″ š. pl. 71°18′0″ v. ilg.﻿ / ﻿10.20000°š. pl. 71.30000°r. ilg.﻿ / 10.20000; 71.30000﻿ (Siudad Ocheda) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-4:30) |
|  |
| **Valstybė** | Venesuelos vėliava Venesuela |
| **Valstija** | Sulija Sulija |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1937 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2005) | 128 941  |
| **Altitudė** | 5 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Siudad Ocheda |

**Siudad Ocheda** (isp. *Ciudad Ojeda*) – miestas šiaurės vakarų Venesueloje, Sulijoje, Marakaibo ežero šiaurės rytinėje pakrantėje, į pietryčius nuo Marakaibo. Laguniljaso savivaldybės centras. Per miestą eina Marakaibo–Valeros plentas. Svarbus naftos gavybos ir eksporto centras: nafta išgaunama Laguniljaso verslovėse, naftotiekiais tiekiama į Kabimaso naftos perdirbimo įmonę bei naftos eksporto uostą ir Paragvanos pusiasalio uostus. Yra bažnyčia, kultūros namai, keletas aikščių ir parkų.

Istorija
--------

Siudad Ocheda įkurta 1937 m. prezidento Eleasaro Lopeso Kontreraso dekretu. Pavadinta Marakaibo ežero atradėjo Alonso de Ochedos garbei.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Siudad Ocheda*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| **Junkers Ju 87** |
|  |
| Ju 87 |
|  |
| Tipas | Pikiruojantis bombonešis |
| Gamintojas | Junkers |
| Kūrėjas | Hermann Pohlmann |
| Pirmas skrydis | 1935 m. rugsėjo 17 d. |
| Pradėtas naudoti | 1936 m. |
| Baigtas naudoti | 1945 m. |
| Pagrindiniai naudotojai | Vokietija |
| Pagaminta vnt. | 6 500 |

**Junkers Ju 87** arba **Stuka** (nuo ***Stu**rz**ka**mpfflugzeug*) buvo dvivietis (piloto ir galinio kulkosvaidininko vietos) Vokietijos šturmo lėktuvas. Sukonstruotas Hermanno Pohlmano, pirmasis skrydis įvyko 1935 m. kovoje debiutavo 1936 m. Vokietijos Kondoro legiono sudėtyje Ispanijos pilietinio karo metu.

Lėktuvas buvo lengvai atpažįstamas pagal į išorę išlenktus kiro sparnus, fiksuota važiuokle ir žymiąja *Jericho trimito* sirena, kuri tapo Vokietijos oro laivyno galybės ir *žaibiškojo karo* 1939–1942 m. pergalių propagandos simboliu. *Stuka* dizainas turėjo keletą naujoviškų savybių, kaip antai automatiškai įtempiami pikiravimo stabdžiai, kurie užtikrino, kad lėktuvas stabilizuotųsi po pikiravimo, net jeigu pilotas prarastų sąmonę dėl didelės akceleracijos.

Ju 87 buvo tvirtas, tikslus ir labai efektyvus, bet kaip ir dauguma pikiruojančių karo lėktuvų, buvo labai pažeidžiamas modernių naikintuvų atakų. Ju 87 trūkumai išryškėjo Britanijos mūšio metu: prastas manevringumas, greičio ir gynybinių šarvų trūkumas lėmė naikintuvų palydos būtinumą. 

Ju 87 buvo sėkmingai naudojamas ir po Britanijos mūšio ir jo kaip tikslaus šturmo lėktuvo potencialas vokiečių pajėgų buvo gerai panaudotas Balkanų kampanijos metu, Afrikos ir Viduržemio frontuose ir ankstyvosiose rytų fronto kampanijose, kuomet sąjungininkų naikintuvų pasipriešinimas buvo blogai organizuotas ir menkai aprūpintas.

Kuomet Liuftvafė prarado dominavimą oro erdvėje visuose frontuose, Ju 87 vėl tapo lengvu taikiniu priešo naikintuvams. Nepaisant to, lėktuvas buvo gamintas iki pat 1944 m. nes tuo metu nebuvo geresnio pakaitalo. Karo pabaigoje beveik visi Ju 87 buvo pakeisti Focke-Wulf Fw 190 šturmo lėktuvų versijomis, tačiau buvo ir toliau naudojami iki pat karo pabaigos. Apskaičiuota, kad tarp 1936 ir 1944 m. rugpjūčio buvo pagaminta maždaug 6500 lėktuvo vienetų.

*Oberstas* Hans-Ulrich Rudel buvo žymiausias Ju 87 lakūnas ir labiausiai apdovanotas vokiečių karininkas Antro pasaulinio karo metu. Jis buvo vienintelis karininkas, 1944 m. gruodžio 29 d. gavęs aukščiausią Vokietijos karinį apdovanojimą – Riterio kryžių su auksiniais ąžuolo lapais, kardais ir deimantais.
Mamiya Digital Imaging Co. Ltd|  |
| Forma | Akcinė bendrovė |
| Įkurta | 1940 m. gegužė |
| Įkūrėjas (-ai) | Seiichi Mamiya |
| Centrinė būstinė | Tokijas, Japonija |
| Produkcija | Fotoaparatai, objektyvai ir kita foto įranga |
| Savininkas (-ai) | Seichi |
| Darbuotojų | 200 |
| Tinklalapis | www.mamiya.co.jpwww.mamiya.com |

**„Mamiya"** (jap. マミヤ・デジタル・イメージングー株式会社 = *Mamiya Dejitaru Imejingu Kabushiki-gaisha*) – Japonijos fotoaparatų gamintojas. Įmonę 1940 m. įkūrė Seichi Mamiya. Bendrovė gamino tokius produktus, kaip „C" serijos (C3, C33, C22, C220, C330, C330f, C220f, C330s) vidutinio formato dviejų objektyvų veidrodiniai fotoaparatai, vidutinio formato RB67 ir RZ67 vieno objektyvo veidrodiniai fotoaparatai, vidutinio formato tolimieji fotoaparatai 6 ir 7 bei ZE ir ZM modelių 135 mm veidrodiniai fotoaparatai. Gamintojas, bendradarbiaudamas su danų bendrove „Phase One", kuri nuo 2009 metų yra japonų bendrovės savininkė, taip pat siūlo vidutinio formato skaitmeninius fotoaparatus.

Mamiya 645 Super fotoaparatas

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Mamiya** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Tomas Masiulis**|  |
| Asmeniniai duomenys |
| Gimimo data | 1975 m. rugsėjo 19 d. (47 metai) |
| Gimimo vieta | Kaunas, Lietuva |
| Ūgis | 2,05 m |
| Svoris | 100 kg |
| Klubas |
| Dabar žaidžia | Baigęs karjerą |
| **Pozicija** | Sunkusis krašto puolėjas |
| Profesionalūs klubai |
| 1994-19951995-200220022002-200820082008-2009 | Jonavos „Statyba"Kauno „Žalgiris"Sienos „Montepaschi"Sopoto „Prokom Trefl"Kauno „Žalgiris"Kauno „Aisčiai" |  |
| Šalies rinktinė |
| 19961997-2001 | Lietuva Lietuvos jaunimo rinktinėLietuva Lietuva |  |
|  |

| Medaliai |
| --- |
|
| Olimpinės žaidynės |
| **Bronza** | Sidnejus 2000 | Lietuva |

**Tomas Masiulis** (g. 1975 m. rugsėjo 19 d. Kaune) – Lietuvos krepšininkas, baigęs profesionalaus žaidėjo karjerą.

Savo karjerą pradėjo Jonavos „Statybos" komandoje antrojoje Lietuvos lygoje (LKAL), o jau po metų perėjo į Kauno „Žalgirį" ir žaidė jame iki 2002 metų vidurio, kai perėjo į Sienos „MdP" komandą. Šioje ekipoje užbaigęs sezoną, krepšininkas perėjo į Lenkijos Sopoto „Prokom Trefl". Lenkijos klube praleido 6 sezonus. 2008 m. T. Masiulis, kartu su Rolandu Alijevu prisijungė prie „Žalgirio" ekipos. Tačiau, gruodžio 16 dieną pasibaigęs kontraktas su Kauno „Žalgiriu" nebuvo pratęstas, todėl jau gruodžio 17 dieną krepšininkas pasirašė sutartį su Kauno „Aisčių" komanda. 2009 m. baigė profesionalaus krepšininko karjerą.

2009 m. spalio pradžioje tapo Arvydo Sabonio mokyklos 14-mečių vaikinų treneriu.

2010 m. sausio 19 d. tapo Kauno „Aisčių" vyr. trenerio asistentu.

2011 m. tapo Žalgirio-2 komandos vyr. treneriu.

2013–2016 m. Lietuvos U-20 vaikinų vyr. treneris.

2020 m. kartu su Šarūno Jasikevičiaus „Žalgirio" trenerių štabu Tomas Masiulis perėjo į FC Barcelona klubą. 2020 m. spalio 9 d. netikėtai debiutavo kaip komandos vyr. treneris, po to, kai dėl teigiamų COVID-19 testų komandai negalėjo vadovauti nei pats Š. Jasikevičius, nei jo asistentas Darius Maskoliūnas.

Pasiekimai
----------

Žaidėjo karjera:

* 1996 metų Europos jaunimo čempionas.
* 1996, 1997, 1998, 1999, 2001 metų Lietuvos čempionas.
* 1998, 2002 metų Europos taurės laimėtojas.
* 1999 metų Eurolygos čempionas.
* 1999 metų NEBL čempionas.
* 2000 metų Lietuvos vicečempionas.
* 2000 metų Sidnėjaus olimpinių žaidynių bronzos medalio laimėtojas.
* 2001 metų NEBL vicečempionas.
* 2003 metų Lenkijos vicečempionas.
* 2004, 2005, 2006, 2007, 2008 metų Lenkijos čempionas.
* 2006 metų Lenkijos lygos finalo naudingiausias žaidėjas.

Trenerio karjera:

* 2013 m. U-19 pasaulio čempionato bronzos medalio laimėtojas.
* 2016 m. U-20 Europos čempionato sidabro medalio laimėtojas.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2011-04-19 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑
3. ↑
4. ↑  Masiulio debiutas prie „Barcos" vairo pažymėtas apmaudžiu pralaimėjimu, delfi.lt

Nuorodos
--------

* Basketnews.lt puslapis apie žaidėją
| Automagistralė M05 (Ukraina) |
| --- |
| **M05** |
|  |
|  |
|  |
|  |
| Valstybės | Ukrainos vėliava Ukraina |
| Ilgis | 453 km |
| Sritys | Kijevo, Čerkasų, Kirovohrado, Mykolajivo, Odesos sritys |
| Miestai | Kijevas, Bila Cerkva, Stavisčė, Umanė, Uljanivka, Žovtenė, Odesa |

**Automagistralė M05** (ukr. *Автошлях М05*) – tarptautinis Ukrainos greitkelis, prasidedantis Kijeve ir besibaigiantis Odesoje. Sutampa su europinio E95 (Sankt Peterburgas-Merzifonas) greitkelio dalimi.

Autostradų E95 – E40 jungtis Kijeve.
Autostradų M05E95 – Regioninis kelias P04 šalia Bila Cerkvės.
Prasideda Kijeve, kerta Bilą Cerkvą, Stavisčę, Umanę, Uljanivką, Žovtenę, ir pasibaigia Odesoje (toliau keltu į Samsuną Turkijoje)

Bendras ilgis – 453,3 km. su privažiavimais – 478,0 km.

Nuorodos
--------

Highways in Ukraine – Автодороги Украины. Informacija apie kelius Ukrainoje. **(**rus.**)**

v • a • r **Ukrainos keliai** 

A road stubA road stub
**Europininės reikšmės** :  

**Е38** 
**Е40** 
**Е50** 
**Е58** 
**Е81** 
**Е85** 
**Е87** 
**Е95** 
**Е97** 
**Е101** 
**Е105** 
**Е372** 
**Е373** 
**Е381** 
**Е391** 
**Е471** 
**Е573** 
**Е583** 
**Е584**   

**Valstybinės reikšmės** :  

**Tarptautiniai** :
**М01** 
**М02** 
**М03** 
**М04** 
**М05** 
**М06** 
**М07** 
**М08** 
**М09** 
**М10** 
**М11** 
**М12** 
**М13** 
**М14** 
**М15** 
**М16** 
**М17** 
**М18** 
**М19** 
**М20** 
**М21** 
**М22** 
**М23**
|  |
| --- |
| Grimes |
|  
Grimes 2011 m. |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Claire Elise Boucher |
| Gimė | 1988 m. kovo 17 d. (35 metai) |
| Kilmė | Vankuveris, Britų Kolumbija  Kanada |
| Žanrai | elektroninė, ekspermentinė, dream pop, dark wave, synthpop |
| Kūrinių kalbos | anglų |
| Veikla | atlikėja, prodiuserė, dailininkė, muzikinių video režisierė |
| Instrumentai | vokalas, klavišiniai, sintezatorius |
| Aktyvumo metai | 2009—dabar |
| Įrašų kompanija | Arbutus, 4AD, Roc Nation |
| Svetainė | www.grimesmusic.com |

**Claire Elise Boucher** (g. 1988 m. kovo 17 d.) geriau žinoma, kaip **Grimes** – Kanados prodiuserė, atlikėja, dainininkė, dainų rašytoja bei muzikinių video režisierė. Gimusi ir užaugusi Vankuveryje, Grimes pradėjo rašyti ekspermentinę muziką tuo pačiu metu, kai pradėjo studijuoti Makgilio universitete Monrealyje.

2010 m. ji išleido savo pirmąjį debiutinį albumą „Geidi Primes" (*Arbutus Records*), po kurio išleistas ir „Halfaxa".

Muzikos stilius
---------------

Grimes muzika nėra lengvai apibrėžiama. Tai elektroninės muzikos stilių mišinys, kurį atlikėja apibūdina, kaip angl. *„ADD music" (Attention deficit disorder music)*, ji kilnojasi dramatiškai ir netikėtai – „Aš dažnai einu per fazes". Jos kūryba gretinama su tokiais atlikėjais kaip Björk ir Enya.

Diskografija
------------

* „*Geidi Primes*" (2010 m. sausio 10 d.)
* „*Halfaxa*" (2010 m. rugsėjo 30 d.)
* „*Visions*" (2012 m. sausio 31 d.)
* „*Art Angels*" (2015 m. lapkričio 6 d.)
* „*Miss Anthropocene"* (2020 m.)

Nuorodos
--------

* Grimes svetainėje Last.fm
Koordinatės: 54°8′17″ š. pl. 25°4′29″ r. ilg.﻿ / ﻿54.13806°š. pl. 25.07472°r. ilg.﻿ / 54.13806; 25.07472


| Tausiūnų tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Šalčininkų rajonas), Baltarusija (Varanavo rajonas) |
| Plotas | 0,13 km² |
| Kranto linijos ilgis | 2 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Įteka | Ditva, bevardis upelis |
| Išteka | Ditva |

**Tausiūnų tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Šalčininkų rajone, ir Baltarusijoje Varanavo rajone, 5 km į pietryčius nuo Eišiškių. Sudarytas užtvenkus Ditvos upę (Nemuno intakas) jos aukštupyje 84,2 km nuo žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,74 km, plotis – iki 0,31 km. Altitudė 150,8 m. Tvenkinio krantai žemi, užpelkėję, apaugę medžiais ir krūmynais. Išilgai tvenkinio viduriu eina Lietuvos – Baltarusijos siena. Lietuvos teritorijoje yra ~ 7,3 ha tvenkinio. Atokiau į šiaurės vakarus įsikūręs Tausiūnų kaimas, į rytus – Baltarusijos Daugerdiškių kaimas.

Šaltiniai
---------

1. ↑

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
**Mamertas Karbauskas** (1882 m. gegužės 10 d. Upynoje, Šilalės r. – 1934 m. birželio 11 d. Bostone, MA -JAV), vargonininkas ir chorvedys.

Biografija
----------

Apie 1890 su tėvais atvyko į JAV ir apsigyveno Vilks Bare, PA. Baigė Wyoming Seminary Kingston, PA, ir New England Conservatory. Iš pradžių vargonininkavo Šv. Kazimiero lietuvių parapijoje Plymoute, PA, o nuo 1904 iki mirties Šv. Petro lietuvių parapijoje Bostone. Suorganizavo chorą, kuris giedojo bažnyčioje ir dalyvavo įvairiuose kultūros renginiuose. Kai 1912 m. gegužės 29 d. Bostone vyko antrasis ALRK Vargonininkų seimas, M. Karbausko choras atliko Č. Sasnausko kantatą „Broliai". Jis dėstė muziką ir dainavimą įvairiose mokyklose, bendravo su M. Petrausku ir kitais lietuvių muzikais. Bostone kurį laiką vadovavo ir „Gabijos" chorui. Sūnus, irgi Mamertas Karbauskas, vargonininkas ir chorvedys, padėdavo tėvui mokyti chorus, kaip solistas dalyvaudavo operetėse. Tėvas 1904 Bostone išleido lietuvišką leidinį „Kalėdų giesmė". Buvo ALRK Vargonininkų sąjungos 1911 steigėjas ir narys.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
**Automobilio stiklai** – automobilio langų stiklai.

Automobilio stiklai skirstomi į 2 tipus:

* Grūdinti stiklai nuo smūgio subyra į šimtus smulkiausių gabalėlių.
* Laminuoti stiklai yra labiau atsparūs sudužimui.

Iš laminuotų stiklų yra gaminami priekiniai automobilių stiklai, grūdintas stiklas naudojamas visų transporto priemonių šoniniams bei galiniams stiklams.

Tyrimais įrodyta, kad daugumos priekinių oro pagalvių veikimo efektyvumas priklauso nuo to, kaip įtvirtintas priekinis stiklas, kad galėtų suveikti laiku ir efektyviai. Todėl itin svarbu, kad stiklą keistų tik profesionalūs autostiklų meistrai, laikydamiesi visų keitimo proceso technologinių reikalavimų.

Kiekvienas į automobilį įdėtas stiklas privalo būti sertifikuotas. Tikrinant stiklų atitikimą standartams, laboratorijose matuojamas jų mechaninis atsparumas ir optinė stiklo kokybė: laminuoto priekinio stiklo stiprumas, jo reakcija į smūgius žmogaus galva bei praleidžiamos išorinės šviesos procentinė dalis (mažiausiai 75 %) ir kita. Stiklui atitinkančiam visus kokybės ir saugumo standartus, Europoje suteikiamas standarto E43R ženklas.

Nuorodos
--------

* Stiklai.lt
Prezidentas Lyndon B. Johnson pasirašo 1964 metų pilietinių teisių aktą
Pirmasis 1964 metų pilietinių teisių akto puslapis
**1964 metų pilietinių teisių aktas** (angl. *Civil Rights Act of 1964*) buvo 1964 metų liepos 2 dieną pasirašytas žymus Jungtinių Amerikos Valstijų įstatymo lygmens teisės aktas, įstatymiškai uždraudęs rasinę segregaciją mokyklose, viešose vietose ir darbovietėse. Šis įstatymas buvo skirtas padėti afroamerikiečiams, tačiau kiek vėliau jis buvo pataisytas, kai buvo išleistas moterų teisių apsaugos įstatymas. Pagal pilietinių teisių aktą JAV taip pat buvo sukurta Lygių galimybių įsidarbinimo komisija.

Reikšmė
-------

Įsigaliojus šiam teisiniam dokumentui, jo ilgalaikiai didžiuliai padariniai jautėsi visoje šalyje. Dokumentas uždraudė diskriminacija viešose vietose, valdžioje, darbe. Aktas anuliavo segregacinius įstatymus JAV pietuose. Įstatyminės priemonės, kuriomis buvo priverčiama vykdyti įstatymą, iš pradžių buvo silpnos, tačiau vėlesnių įstatymo papildymų dėka buvusi tvarka buvo sugriežtinta.

Nuorodos
--------

* 1964 metų pilietinių teisių akto tekstas Archyvuota kopija 2007-12-03 iš Wayback Machine projekto. **(**angl.**)**
| **Motiejus Brundza** |
| --- |
| Gimė | 1824 m. sausio 12 d.Talkiškėse, Marijampolės raj. |
| Mirė | 1869 m. kovo 10 d. (45 metai)Plutiškėse, Marijampolės raj. |
|  |
| Veikla | švietėjas, religinių raštų rengėjas. |

**Motiejus Brundza** (1824 m. sausio 12 d. Talkiškėse, Marijampolės raj. – 1869 m. kovo 10 d. Plutiškėse, Marijampolės raj.) – Romos katalikų kunigas, švietėjas, religinių raštų rengėjas.

Biografija
----------

Baigė Seinų kunigų seminariją. Įšventintas kunigu 1853 m. vikaravo Griškabūdyje, Vilkaviškyje, Pilviškiuose, Prienuose, nuo 1864 m. Plutiškių Šv. Juozapo bažnyčios klebonas. Aukštaičių vakariečių tarme parengė ir išleido elementorių *Lamentorius lietuviškas dėl mažų vaikų* (1859 m.) ir katekizmą *Rymo mokslas, arba gražiausia diena gyvenime žmogaus* (1862 m.). Nors Vincas Kudirka kritikavo *Lamentorių* dėl scholastikos ir perdėm religinės dvasios, bet Užnemunėje jis buvo labai populiarus. Abu leidiniai spaudos draudimo metais buvo daug kartų išleisti pakartotinai.

Nuorodos
--------

* Lietuvių literatūros enciklopedija[neveikianti nuoroda]
* Žymūs kraštiečiai Archyvuota kopija 2019-06-09 iš Wayback Machine projekto. (*Kazlų Rūdos viešoji biblioteka*)
| **Tomas Srėbalius** |
| --- |
| Gimė | 1966 m. spalio 26 d. (56 metai) |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius |
| Organizacijos | žurnalas „Statyba ir architektūra" |
| Pareigos | vyriausiasis redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Tomas Srėbalius** (g. 1966 m. spalio 26 d.) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

1989 m. baigė Vilniaus universitetą, įgijo žurnalisto specialybę.

1989–1990 m. žurnalo „Šeima", korespondentas, 1990–1993 m. dienraščio „Lietuvos aidas" korespondentas, informacijos skyriaus redaktorius, 1996–2003 m. verslo dienraščio UAB „Verslo žinios", korespondentas, 2003–2008 m. UAB „Knauf" statybinių medžiagų gamintojo atstovybės viešųjų ryšių ir sertifikavimo vadybininkas, 2008–2009 m. UAB „Lemora" statybinių medžiagų didmeninės prekybos įmonės projektų vadovas. 2009–2011 m. žurnalo „Statyba ir architektūra" vyriausiasis redaktorius. Nuo 2011 – komunikacijos agentūros „Bosanova" projektų vadovas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Tomas Srėbalius. „Verslo žinios"
**Motiejus Markevičius** (gyv. Čižiūnuose, Valkininkų valsčiuje) – valstietis, knygnešys.

Biografija
----------

Bendradarbiavo su kunigu Silvestru Gimžausku, tuo metu klebonavusiu Valkininkuose, knygnešiu Jurgiu Uždaviniu (iš jo gaudavo lietuviškos spaudos), taip pat – Simonu Aukštuoliu.

1891 m. policija, gavusi skundą, kad Silvestras Gimžauskas turi lietuviškos spaudos ir ją parapijiečiams platina, pradėjo kratas. Buvo nustatyta, kad M. Markevičius platino ne tik maldaknyges, bet ir prieš carą nukreiptus leidinius. 1899 m. įsigyti lietuviškos spaudos buvo nuvykęs į Kauną. Iš čia per tarpininkus jos siuntė savo tėvui į Čižiūnus.

1892 m. sausio 31 d. nubaustas 10 rublių bauda. Po spaudos draudimo panaikinimo spaudą skleidė viešai, jos nuveždavo į kitas Trakų apskrities gyvenvietes, turėjo kilnojamąją galanterijos krautuvėlę. Spaudos gaudavo iš Vilniaus lietuviškų draugijų. Už tai jį lenkai kalino ir trėmė.

Nuorodos
--------

* Alytaus krašto knygnešiai
* Knygnešiai ir daraktoriai Varėnos ir Valkininkų apylinkėse
| **Michel de l'Hôpital** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1505 m.Ėgupersas, Overnės regionas |
| Mirė | 1573 m. kovo 13 d. (~68 metai)Vinjė pilis, Il de Fransas |
|  |
| Veikla | Prancūzijos valstybės veikėjas, teisininkas |
|  |
|  **Vikiteka** | Michel de l'Hôpital |

**Mišelis de l’Hopitalis** (pranc. *Michel de L'Hôpital*, 1505 m. Ėgupersas, Overnės regionas – 1573 m. kovo 13 d. Vinjė pilis, Il de Fransas) – Prancūzijos valstybės veikėjas, teisininkas.

Biografija
----------

Studijavo Tulūzoje, Padujoje, Bolonijoje. 1534 m. grįžo į Prancūziją, dirbo advokatu. Nuo 1537 m. Paryžiaus parlamento (faktiškai Aukščiausiasis Teismas) narys, 1547–1918 m. karaliaus Henriko II atstovas Tridento susirinkime. 1560–1568 m. Prancūzijos kancleris; su šalininkais nuosaikiaisiais katalikais siekė didesnės tolerancijos hugenotams, norėjo baigti Prancūzijos religinius karus. Kovoms atsinaujinus prarado regentės Kotrynos Mediči pasitikėjimą ir atsistatydino.

Parašė „Traktatą apie teismų reformą" (*Traité de la réformation de la justice*) ir „Apmąstymus apie būtinybę užbaigti pilietinį karą" (Mémoire sur la nécessité de mettre un terme à la guerre civile, abu apie 1570 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  A. O. *Mišelis de l'Hopitalis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 64 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Tautiškoji demokratų partija** - pirmoji tautinė lietuvių partija. Ji susikūrė 1905 m. lapkričio 27 d. iš Lietuvių demokratų partijos tautiškai angažuotų narių, vadovaujama daktaro Jono Basanavičiaus.

Tautininkai, kaip religiniai tolerantai, sudarė vidurio srovę ir buvo vadinami liberalais. Toks srovės apibūdinimas pagal santykį su religija ir bažnyčia atėjo iš Rusijos liberalų.

Tautiškoji lietuvių demokratų partija veikė 1905–1907 m. Jos programoje bandoma demokratines idėjas sieti su asmens, kaip tam tikros etninės bendrijos nario, identifikavimusi. Programa nebuvo išbaigta. Pagrindiniai jos punktai pakartoja LDP ir LSDP programų postulatus. Lietuvos politinė autonomija, demokratiniai valdymo ir savivaldos principai, lietuvių kalbos ir apskritai tautinės kultūros gynimas. Ši programa išsiskyrė tuo, kad aukščiau kitų kėlė *tautos vienybės* idėją. Tautininkai akcentavo tai, kad valstybėje yra labai svarbi tautos kalba, juntamas jų siekis atriboti kitataučius.

Su kitomis partijomis TLDP nekonfrontavo, bet dažnai būdavo kritikuojama dėl nacionalizmo ir reikalavimo išimtinių lietuvių teisių, net keliamas klausimas, ar ji tikrai gali būti partija. Tautinės srovės šalininkai susitelkė prie laikraščio „Vilniaus žinios", kur akcentavo šviečiamąją veiklą, vėliau - tautos vienybės idėją. Pirmasis programinis dokumentas dėl Lietuvos nepriklausomybės buvo adresuotas Rusijos Ministrų Tarybos Pirmininkui. Prie šio memorandumumo daugiausiai prisidėjo „Vilniaus žinių" grupė.

Straipsniai periodinėje spaudoje rodo aktyvų besikuriančios TLDP vaidmenį sušaukiant Didįjį Vilniaus Seimą, dalyvaujant rinkimuose į I Valstybės Dūmą. Daugelis rašiusiųjų apie Didįjį Vilniaus seimą pripažįsta lemiamą tautininkų („Vilniaus žinių" grupės) vaidmenį jį organizuojant. Didysis Vilnaus Seimas buvo esminis posūkis lietuvių tautiniame judėjime, parodęs aukštą lietuvių tautinės savimonės lygį ir tautos subrendimą politiniam gyvenimui.

Negausios TLDP raiška 1906 m. prislopo. Nerasdami nišos savarankiškai politinei veiklai, šios srovės šalininkai tenkinosi savo laikraščiu. 1907-1913 m. jų pastangomis leistas laikraštis „Viltis". Išėjęs iš LDP ir leisdamas „Viltį" Antanas Smetona, vystė toliau tautinę ideologiją. Vienu iš pagrindinių savo uždaviniu viltininkai laikė kovą su lenkų nacionalistais.

TLDP nustojo veikusi jau iki I Pasaulinio karo. 1916 m. kovo 4 d. Sankt Peterburge lietuvių išeiviai įkūrė Tautos pažangos partiją, kurios vadovai - Antanas Smetona, kunigas Juozas Tumas-Vaižgantas ir kiti netrukus perkėlė partijos veiklą į Lietuvą ir aktyviai dalyvavo jos valstybingumo atkūrime.