recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Laccaria amethystina** |
| --- |
| Ametistinė lakabudė (*Laccaria amethystina*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Baltikiniai  *( Tricholomataceae)* |
| Gentis: | Lakabudė  *( Laccaria)* |
| Rūšis: | Ametistinė lakabudė  *( Laccaria amethystina)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Ametistinė lakabudė** (*Laccaria amethystina*) – baltikinių (*Tricholomataceae*) šeimos, lakabudžių (*Laccaria*) genties grybų rūšis.

* **Augimo vieta**

Lapuočių, spygliuočių miškai, parkai.

* **Augimo laikas**

Vasara, ruduo.

* **Pagrindiniai požymiai**

Sporos dygliuotos (dygliai iki 2 μm ilgio), apvalios.

Vaisiakūniai smulkūs, nedideli. Kepurėlė užauga iki 5–6 cm skersmens, dažniausiai 3–4 cm. Paplokščiai išgaubta, matinė, smulkiai žvyneliuota, pilkai mėlyna, violetinio atspalvio. Lakšteliai stori, reti, violetiniai, mėlynai violetiniai, priaugtiniai ar pusiau nuaugtiniai. Kotas iki 10 cm ilgio ir 1 cm storio, kepurėlės spalvos, ties pamatu viletiškai plaušuotas. Trama blyškiai violetinė, plona, grybų kvapo ir skonio. Sporos 8,5–9,5×9,5–8,5 μm.

**Būdingi požymiai:** pilkai mėlyni, violetinio atspalvio grybai.

Auga grupelėmis, kartais po keliasdešimt vaisiakūnių, mėgsta samanotas, žolėtas vietas. Valgoma. Nedažna.

Literatūra
----------

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 109 psl.

Nuorodos
--------

* Ametistinės lakabudės nuotraukos Archyvuota kopija 2008-08-28 iš Wayback Machine projekto.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ametistinė lakabudė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Amgūnė |
| --- |
| Amgūnė netoli Polinos Osipenko kaimo Amgūnė netoli Polinos Osipenko kaimo |
| **Ilgis** | 723 km |
| **Baseino plotas** | 55 500 km² |
| **Vidutinis debitas** | 600 m³/s |
| **Ištakos** | Burėjos kalnagūbris |
| **Žiotys** | Amūras |
| **Šalys** | Rusijos vėliava Rusija (Chabarovsko kr.) |

**Amgūnė** (rus. *Амгунь*) – upė Rusijoje, Tolimuosiuose Rytuose, Chabarovsko krašte; Amūro dešinysis intakas. Tai tipinė lygumų upė. Susidaro Burėjos kalnagūbrio pašlaitėje susiliejus Suluko ir Ajakito upėms. Teka į šiaurės rytus pelkėta taiga, amžino įšalo žeme. Mityba pagrįsta daugiausia lietaus vandeniu. Amgūnės baseine yra apie 2,5 tūkst. ežerų.

Didžiausias intakas – Nimelenas.

Užšalusi nuo spalio pabaigos iki gegužės pradžios. Laivuojama 330 km nuo žiočių. Gausu žuvų: eršketai, ketės ir kt.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983.
**Jonas Bielionis** (1909 m. birželio 5 d. Seirijuose – 1957 m. rugsėjo 11 d. Kaune) – kompozitorius, chorvedys, pedagogas.

Biografija
----------

Mokėsi Seinų „Žiburio" gimnazijoje ir dvimečiuose mokytojų kursuose. Privačiai pramokęs muzikos, 1925 m. pradėjo vargonininkauti ir vadovauti chorams Lazdijuose, Tabariškėse ir Vilijampolėje.

1930–1935 m. mokėsi Kauno muzikos mokykloje ir Kauno konservatorijoje: vargonininkavimą studijavo pas Nikodemą Martinonį, chorvedybą – pas J. Starką ir N. Martinonį, kompoziciją – pas prof. Juozą Gruodį.

Studijuodamas vadovavo mėgėjų chorams, rinko ir harmonizavo lietuvių liaudies dainas. Su Vytauto kalno Jaunalietuvių choru gerai pasirodė 1936 m. chorų varžybose Šiauliuose, dalyvavo 1938 m. Dainų šventėse Klaipėdoje ir Ukmergėje. Taip pat vadovavo Kauno kojinių fabriko „Cotton" chorui. 1939–1940 m. mokytojavo ir vadovavo chorams Vilkaviškyje, kūrybiškai dirbo su Darbo rūmų choru. 1940 m. konkurse už dainą „Ei, Armonika" gavo respublikinę premiją.

Nuo 1941 m. Lietuvos valstybinio dainų ir šokių liaudies ansamblio chormeisteris, mokytojavo Vilniuje, vėliau – Vilkaviškyje. Nuo 1945 m. Kauno srities liaudies kūrybos namų muzikos konsultantas, Darbo resursų valdybos meno vadovas, kurį laiką buvo Lietuvos valstybinio operos ir baleto teatro chormeisteris, Valstybinės grožinės literatūros leidyklos muzikos redaktorius, miesto moksleivių chorų vadovas. 1946–1957 m. Kauno Juozo Gruodžio muzikos mokykloje dėstė choro dirigavimą ir teorijos disciplinas, 1947–1948 m. direktoriaus pavaduotojas mokymo reikalams.

Dirigavo Kauno miesto dainų šventėse, surinko apie 3000 lietuvių liaudies dainų ir dalį jų harmonizavo. Sukūrė apie 80 dainų chorams (apie 20 dainų vaikams), parašė keletą instrumentinių kūrinių. Buvo Lietuvos kompozitorių sąjungos narys. Duktė Sonata Bielionytė – pianistė ir pedagogė. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
2. ↑  *Jonas Bielionis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 172 psl.
| **Nikodemas Švogžlys-Milžinas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1899 m. kovo 29 d.Trėbučiuose, Švenčionių raj. |
| Mirė | 1985 m. sausio 20 d. (85 metai) |
| Palaidotas (-a) | Kernavės Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės bažnyčia |
|  |
| Veikla | Romos katalikų kunigas, rašytojas, kraštotyrininkas. |
|  |
| Alma mater | Vilniaus ir Kauno kunigų seminarija |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Žūvančiųjų gelbėjimo kryžius |

**Nikodemas Švogžlys-Milžinas** (1899 m. kovo 29 d. Trėbučiuose, Švenčionių raj. – 1985 m. sausio 20 d.) – Romos katalikų kunigas, rašytojas, kraštotyrininkas.

Biografija
----------

Studijavo Vilniaus ir Kauno kunigų seminarijose. 1925 m. įšventintas į kunigus. Tarnavo įvairiose Kaišiadorių vyskupijos parapijose, o paskutinius savo gyvenimo metus praleido Kernavėje ir Vievyje. Kernavėje tyrinėjo jos praeitį, įsteigė apylinkės *Senienų muziejų*.

Daug rašė į to meto Lietuvos ir išeivijos periodinę spaudą. Parašė veikalus „O Šventasis Vilniau", „Vilniaus Aušros Vartai", „Vilniaus sūnūs", „Kaišiadorių vyskupijos istorija", „Vyskupas Juozapas Kukta", „Mūsų Švenčionys", „Mano gyvenimo pasaka", taip pat parengė keleto parapijų istorijas, rankraščiuose liko kelios monografijos.

Nacių okupacijos metais gynė ir globojo pasmerktus mirčiai žydus. Palaidotas Kernavės Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės bažnyčios šventoriuje.

Įvertinimas
-----------

* Žūvančiųjų gelbėjimo kryžius (po mirties)

Bibliografija apie N. Švogžlį-Milžiną
-------------------------------------

* Kunigo Nikodemo Švogžlio-Milžino gyvenimas ir kūryba. (sudarė Julė Kilčiauskiene, red. Rūta Paulauskaitė). Aukštaitijos varpai, Kaunas, 2001

Nuorodos
--------

* Savo gyvenimą Milžinas vadino pasaka. (straipsnis laikr. „Voruta". 2002 vasario 23 d. Nr.4 (502))
| **Jonas Bielskis** |
| --- |
| Gimė | 1938 m. lapkričio 26 d.Kubiliai, Kelmės rajonas |
| Mirė | 2004 m. (~66 metai)Kaunas |
|  |
| Veikla | pedagogas, partinis, politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 1970 m. SSKP, 1990 m. LDDP, 2001 m. LSDP |
|  |
| Alma mater | 1962 m. Šiaulių pedagoginis institutas |

**Jonas Bielskis** (1938 m. lapkričio 26 d. Kubiliuose, Kelmės rajonas – 2004 m. Kaune) – pedagogas, muziejininkas, Lietuvos ir Kauno miesto partinis, politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1946–1949 m. mokėsi Kubilių pradžios mokykloje, 1949–1952 m. Mockaičių septynmetėje mokykloje. 1956 m. baigė Tytuvėnų vidurinę mokyklą. 1956–1964 m. Kubilių klubo-skaityklos vedėjas. 1962 m. Šiaulių pedagoginiame institute baigė lietuvių kalbos specialybę. 1964–1965 m. Kauno 1-os internatinės mokyklos mokytojas.

1965–1970 m. LLKJS Kauno komiteto skyriaus vedėjas. 1970–1977 m. LKP Kauno miesto komiteto instruktorius, Požėlos rajono komiteto skyriaus vedėjas. 1977–1982 m. Kauno miesto kultūros skyriaus vedėjas. 1982–2004 m. Respublikinio pedagoginio muziejaus direktorius.

1990 m. LDDP, 2001 m. LSDP Kauno skyriaus narys. 1995–1997 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narys.

Lietuvos žurnalistų sąjungos narys. Daugelio straipsnių, publikacijų švietimo, kultūros klausimais autorius. Ypatingas Jono Bielskio nuopelnas – 1922 m. įkurto Pedagoginio muziejaus atgaivinimas, išgelbėjant jį nuo pavertimo metodiniu kabinetu.

Bibliografija
-------------

* Respublikinis pedagoginis muziejus / dail. Viktorija Paliokienė, fotogr. Romualdas Požerskis. – Kaunas: Šviesa, 1986. – 32 p.: iliustr.
* Lietuvos mokyklai – 600. – Kaunas: Šviesa, 1992. – 29 p.: iliustr. – ISBN 5-430-01761-2
* Muziejininkas Vincas Ruzgas. – Vilnius: Respublikinė pedagogų draugija, 1993. – 107 p.: iliustr. – ISBN 9986-9010-0-6
* Šalia valdžios: tada, kai „darėm kultūros griuvėsius": atsiminimai ir straipsniai / fotogr. Algirdas Kairys. – Kaunas: Kauno kultūros rūmų knygynas-salonas, 1996. – 92 p.: iliustr. – ISBN 9986-667-02-X
* Lietuviška mokykla svetur / Jonas Bielskis, Paulius Beresnevičius, Irena Tkačiukienė. – Vilnius: Leidybos centras, 1997. – 64 p.: iliustr. – ISBN 9986-03-340-3

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2006-11-07 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑
| Lyduvėnų III piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Lyduvėnų III piliakalnisLyduvėnų III piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°30′16.6″ š. pl. 23°5′53.9″ r. ilg.﻿ / ﻿55.504611°š. pl. 23.098306°r. ilg.﻿ / 55.504611; 23.098306Koordinatės: 55°30′16.6″ š. pl. 23°5′53.9″ r. ilg.﻿ / ﻿55.504611°š. pl. 23.098306°r. ilg.﻿ / 55.504611; 23.098306 |

 |
| Vieta | Raseinių rajonas |
| Seniūnija | Šiluvos seniūnija |
| Aukštis | 11-20 m |
| Plotas | 50x20 |
| Naudotas | I tūkstantmetis pr. m. e. - II tūkstantmečio pradžia |

**Lyduvėnų III piliakalnis**, vadinamas *Kaukuriu* – piliakalnis Raseinių rajono savivaldybės teritorijoje, į pietryčius nuo Lyduvėnų, Šiluvos seniūnija, Dubysos regioninis parkas. Pasiekiamas keliu Kalniškiai – Lyduvėnai Lyduvėnų pradžioje už bevardžio upelio pavažiavus į dešinę šiaurės kryptimi 100 m iki buvusios fermos, yra į šiaurę nuo jos.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis, priklausęs Dubysos gynybinei sistemai, yra 850 m į šiaurės rytus nuo pirmojo piliakalnio. Jis įrengtas Dubysos kairiojo kranto aukštumos kyšulyje, santakoje su bevardžiu upeliu. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, apie 50 m ilgio, 20 m pločio. Išliko tik jos 15 m ilgio pietrytinė dalis, nes likusi aikštelės dalis su šiaurės vakarų krašte buvusiais įtvirtinimais (pylimu-grioviu) XX a. antrojoje pusėje suardyta eksploatuojant karjerą – įtvirtinimų vietą žymi nedidelis įdubimas šiauriniame šlaite. Šiaurės rytų šlaite, 5 m žemiau aikštelės yra 6 m pločio terasa. Šlaitai statūs, 11-20 m aukščio, viršutinėje 5-10 m aukščio dalyje pastatinti.

Piliakalnis smarkiai apardytas karjero, šiaurės rytų šlaite iškastas apkasas, pietrytiniame šlaite yra seno kelio žymės. Išlikusi aikštelės dalis ir pietinis šlaitas dirvonuoja, kita dalis apaugusi lapuočiais medžiais. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - II tūkstantmečio pradžia. 

250 m į pietvakarius nuo piliakalnio buvo I tūkstantmečio - II tūkstantmečio pradžios senkapis (sunaikintas). 

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Gaučiškės piliakalnis 9 km | Bulavėnų piliakalnis 7 km  Pagryžuvio piliakalnis 11 km | Tytuvėnų piliakalnis 14 km |  |
| Pabalčių piliakalnis 21 km  Gudelių piliakalnis 26 km |  | Šiaulelių piliakalnis 9 km  |
| Lyduvėnų I piliakalnis 0,9 km  Lyduvėnų II piliakalnis 1,2 km | Raseinių piliakalnis 15 km  Kalnujų piliakalnis 18 km | Zvėgių piliakalnis 21 km |

Šaltiniai
---------

Nuorodos
--------

* Lietuvos piliakalniai. Lyduvėnai III
Ami Aspelund 2012 m.
**Ami Aspelund** (tikrasis vardas *Anne-Marie Aspelund*; g. 1953 m. rugsėjo 7 d. Vasa) – Suomijos dainininkė. Ji yra jaunesnioji dainininkės Monica Aspelund sesuo.

Ami pirmąjį singlą išleido 1973 metais, pavadinimu „Apinamies". 1981 m. dalyvavo Rostoko festivalyje, Vokietijoje.

1983 m. Eurovizijos konkurse su daina „Fantasiaa" užėmė 11 vietą (surinko 41 tašką). Atlikėja dar 1982 metais bandė patekti į Euroviziją, tačiau nacionaliniame finale su daina „Mitt äppelträd" nusileido tik nugalėtojui Timo Kojo.

Šiuo metu Ami dažniausiai pasirodo kartu su pianistu Jasse Varpama, dainuoja balades bei rašo poemas.

Diskografija
------------

### Albumai

* *Ami* (1974)
* *Credo – minä uskon* (1975)
* *Karibu* (1975)
* *Yön jälkeen* (1976)
* *Cascade* (1976)
* *Fågel blå* (1978)
* *Sinilintu* (1978)
* *Tänään huipulla* (1982)
* *Fantasy dream* (1983)
* *Framtidens skugga* (1983)
* *Fenor och vingar* (1986)
* *Rio Herne* (1994)
* *Sylvian paluu* (1997)
* *Sylvias återkomst* (1996)
* *20 suosikkia tänään huipulla* (2000)
* *Ami Live!* (2005)
* *Pärlor* (2005)
* *På resa!* (2008)

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ami Aspelund** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali svetainė


| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Kojo  *„Nuku pommiin"*** |  **Suomijos atstovė Eurovizijoje**1983 | Po to:**Kirka  *„Hengaillaan"*** |
**Algis Petras Kabaila** (g. 1925 m. vasario 19 d. Kaune) – inžinierius, Australijos lietuvių veikėjas, filosofijos daktaras, profesorius.

Biografija
----------

Nuo 1943 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo statybos inžineriją. 1944 m. pasitraukė į Vakarus. Po Antrojo pasaulinio karo studijavo Štutgarto universitete. 1948 m. išvyko į Australiją. 1960 m. baigė Naujojo Pietų Velso universitetą, 1967 m. filosofijos daktaras. 1960–1985 m. Naujojo Pietų Velso universiteto dėstytojas, 1970 m. profesorius, pirmasis iš Australijos lietuvių.

1970–1971 m. ir 1987 m. Australijos Baltų tarybos, 1971–1972 m. 1975–1976 m. Australijos lietuvių bendruomenės Krašto tarybos, 1977–1978 m. Krašto valdybos pirmininkas. 1974 m. Australijos vyriausybei pripažinus Baltijos šalių inkorporacijos į TSRS teisėtumą, kartu su kitais pasiekė, kad šis sprendimas būtų atšauktas. Vienas iš Australijos lietuvių bendruomenės Spaudos sąjungos kūrėjų, 1976–1979 m. jos pirmininkas.

Nuo 1990 m. pradžios kaip Lietuvos Sąjūdžio atstovas per Australijos, Naujosios Zelandijos, JAV žiniasklaidą platino informaciją apie Lietuvos nepriklausomybės siekius. 1991–1994 m. Lietuvos garbės konsulas Australijoje.

Su A. S. Hall parašė kn. „Pagrindiniai struktūrinės analizės teiginiai" (*Basic Concepts of Structural Analysis* 1986 m.). Bendradarbiauja lietuvių period. leidiniuose.

Tėvas Pranas Kabaila, brolis Vytenis Kabaila, sūnus architektas Rimas Kabaila (g 1955 m.).

Įvertinimas
-----------

* 2003 m. Ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Karininko kryžius

Šaltiniai
---------

1. ↑  Viktoras Baltutis. *Algis Kabaila*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 99 psl.
| **Algis Jurgis Morkeliūnas** |
| --- |
| Gimė | 1941 m. spalio 16 d.Telšiai |
| Mirė | 2009 m. gegužės 18 d. (67 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | matematikas |
| Organizacijos | Vilniaus universitetas |
| Pareigos | profesorius |
|  |
| Išsilavinimas | habilituotas fizinių mokslų daktaras |
| Alma mater | Leningrado universitetas |

**Algis Jurgis Morkeliūnas** (1941 m. spalio 16 d. Telšiai – 2009 m. gegužės 18 d. Vilnius) – Lietuvos matematikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

1959 m. baigė Kapsuko J. Jablonskio vidurinę mokyklą ir įstojo į Vilniaus universiteto Fizikos ir matematikos fakultetą. Kaip gabus studentas 1961 m. pasiųstas tęsti studijų ir 1964 m. baigė Leningrado universiteto ekonomikos fakultetą, įgijęs ekonomisto-matematiko specialybę. Aktyviai sportavo, žaidė regbio komandoje. 1964 m. paimtas į sovietinę kariuomenę metus tarnavo desantiniuose daliniuose Vidurinėje Azijoje. 1967–1969 m. mokėsi Vilniaus universiteto aspirantūroje (vadovas – dr. Eduardas Vilkas), kur pradėjo tyrinėti grupinių sprendimų uždavinius. Tęsdamas amerikiečių matematikų darbus, parodė, kad parenkant įvairių aksiomų derinius galima gauti įvairius grupinius sprendinius, o naudojant tik labiausiai pripažintas aksiomas, gaunamos visos klasikinės optimalaus sprendinio taisyklės. Savo pirmųjų metų darbus A. J. Morkeliūnas pateikė fizikos-matematikos kandidato disertacijoje „Kai kurie grupinių sprendimų uždaviniai". Ją apgynė 1970 m. 1991 m. Sankt Peterburgo universitete apgynė disertaciją, 1992 m. fizikos ir matematikos mokslų daktaras.

1965–2004 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1974–1979 m. Ekonominės kibernetikos katedros vedėjas. 1977 m. jam suteiktas mokslinis-pedagoginis docento vardas, nuo 1998 m. profesorius. 1979–1985 m. dirbo dar Matematikos ir kibernetikos institute. 1985–1992 m. Ekonomikos instituto vyr. mokslinis bendradarbis. Pablogėjus sveikatai, 2004 m. rugpjūtį išėjo į pensiją.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinių tyrimų svarbiausi sritis – lošimų teorija. Dirbdamas Matematikos ir kibernetikos bei Ekonomikos institutuose toliau tęsė grupinių sprendimų tyrimus, savo darbuose susistemino aksiomų kombinacijas, išryškino kiekvienos aksiomos vaidmenį atitinkamai grupinio sprendinio taisyklei, įvedė naujas aksiomas ir suformulavo kelias naujas, lygiavertes žinomoms, taisykles. Jis susiejo grupinio sutvarkymo problemas su lošimų teorija ir naudingumo teorija.

Bibliografija
-------------

* Alternatyvos, preferencijos ir pasirinkimas, monografija, 1997 m.
* Operacijų tyrimo įvadas, mokymo priemonė, su kitais, 2008 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pro memoria Profesorius Algis Jurgis Morkeliūnas. Mokslo Lietuva. 2009 m. birželio 25 d. Nr. 12 (412) Archyvuota kopija 2010-05-11 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  *Algis Jurgis Morkeliūnas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 492 psl.
Koordinatės: 55°15′55″š. pl. 24°56′45″r. ilg.﻿ / ﻿55.2653°š. pl. 24.9459°r. ilg.﻿ / 55.2653; 24.9459

 *Kitos reikšmės – Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia.*

|  Lyduokių šv. arkangelo Mykolo bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Kauno |
| **Dekanatas** | Ukmergės |
| **Savivaldybė** | Ukmergės rajonas |
| **Gyvenvietė** | Lyduokiai |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | 1884 m. |
| **Stilius** | barokas |

**Lyduokių šv. arkangelo Mykolo bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Lyduokių miestelyje, 12 km į rytus nuo Ukmergės. Bažnyčios statinių kompleksas (bažnyčia, šventoriaus koplyčia, tvora su vartais ir laiptais) įrašytas į Kultūros vertybių registrą.

Istorija
--------

2014 m.
Mūrinę bažnyčią Lyduokiuose 1623 m. pastatė Henrikas Padlevskis. Prie jos įsteigta prieglauda. XVIII a. veikė parapinė mokykla. Po 1782 m. pristatytas priebažnytis. 1884 m. Lyduokių dvaro savininko, karo inžinieriaus Henriko Voinickio ir parapijos lėšomis bažnyčia padidinta, pristatyti 2 bokštai. Ją 1887 m. konsekravo vyskupas Mečislovas Paliulionis. Per Antrąjį pasaulinį karą bažnyčia apgadinta. Po karo suremontuota. Po karo šv. Arkangelo Mykolo bareljefą ant stogo atstatė ilgametis bažnyčios zakristijonas Mykolas Vaskela su sūnumi Mykolu Vaskela.

1988 m. dekoruotas bažnyčios vidus. 1999 m. joje atidengtas ir pašventintas bareljefas šios parapijos klebonu dirbusiam Jonui Burneikai (1901–1956 m.). Šventoriuje 2000 m. pastatytas ąžuolinis kryžius (tautodailininkas Remigijus Rudokas) jubiliejiniams 2000-iesiems metams.

Vertybės
--------

Bažnyčioje yra 4 dailės paminklai, įrašyti į kultūros vertybių registrą. Du iš jų yra molbertinės tapybos ir du – taikomosios dailės kūriniai. Vienas reikšmingiausių – molbertinės tapybos XVIII a. nežinomo dailininko paveikslas „Puota Emause" (drobė, aliejus; 205,0 x 201,5 cm), XVIII a. antrosios pusės paveikslas „Marijos ėmimas į dangų" (drobė, aliejus). Taikomosios dailės kūriniai: XIX a. pirmos pusės arnotas (šilkas, medvilnė, metalo siūlai; 106 x 62 cm) bei XVIII–XIX a. dalmatika (šilkas, medvilnė, metalo siūlai, siuvinėjimas; 108 x 106 cm) [10, 16, 18].

Bažnyčioje be įvairių dailės kūrinių yra ir įdomi relikvija – Dievo kančios simboliai (erškėčių vainikas, rykštė, nendrės, vinys), kuriuos 1893 m. pėsčiomis iš Jeruzalės parnešė Slabados kaimo gyventojas Antanas Juras.

Architektūra
------------

Bažnyčia barokinė, stačiakampio plano, bazilikinė. Vidus 3 navų. Šventoriuje yra antkapinių paminklų, kampe stovi šventoriaus koplyčia.

Altorius (3,16 x 1,68 cm), tapytas 1980 m. Autorius G. Sliesoraitis.

Galerija
--------

* 
* 
*

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Bažnyčios statinių kompleksas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. 1 2  „Lyduokių seniūnija". *vilnijosvartai.lt*. Suarchyvuotas originalas 2016-03-05. Nuoroda tikrinta 2016-04-14.

Nuorodos
--------

* Lyduokių šv. arkangelo Mykolo bažnyčia
**Algis Lankelis** (g. 1964 m. sausio 1 d. Vilniuje) – Lietuvos skulptorius.

Biografija
----------

1989 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1993–1996 m. dėstė Vilniaus vaikų ir jaunimo dailės mokykloje, 1998–2000 m. dirbo Šiuolaikinio meno centre, nuo 2001 m. J. Vienožinskio dailės mokyklos direktoriaus pavaduotojas, nuo 2003 m. direktorius. Parodų kuratorius.

Kūryba
------

Sukūrė smulkiosios skulptūros (ciklas „Judėjimas" 1986–1988 m. „Riba" 1989 m.), dekoratyvinių skulptūrų („Vežimas", Juknaičiai, 1988 m. „Kompozicija", Martyno Mažvydo skulptūrų parkas, Klaipėda, 1990 m. „Kalnas ir upė", Otepalio kultūros namai, Estija, 1993 m.), konceptualių objektų („Vokai" 1995 m. „Šviesa" 2001 m.), instaliacijų („Susisiekiantys indai" 1996 m. „Apie išorę ir vidų" 1997 m. „Tarpusavio priklausomybė" 2000 m.), spalvotų inscenizuotų fotografijų („Skirtingi požiūriai", „Antklodė", abi 1997 m.).

Skulptūras kuria iš akmens, medžio, betono, joms būdinga abstrakčios, minimalistinės formos, apibendrinti tūriai. Kūryboje pabrėžia meno objekto ir asmeninės arba visuomeninės aplinkos santykį. Nuo 1988 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje (Prancūzija, JAV, Lenkija, Didžioji Britanija, Vengrija ir kitur), individualios parodos surengtos Vilniuje (1993 m.), Bosvilyje (Šveicarija, 1997 m.). Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ieva Plūkienė. *Algis Lankelis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 504 psl.
**Algis Mečkovskis** (g. 1960 m. sausio 2 d. Vilniuje) – Lietuvos savigynos imtynių ir dziudo imtynininkas, treneris, majoras.

Biografija
----------

1982 m. baigė Lietuvos kūno kultūros institutą. 1983–1987 m. Kūno kultūros ir sporto komiteto, 1987–1991 m. Respublikinės aukštojo sportinio meistriškumo mokyklos vyr. treneris. 1991–2006 m. Lietuvos policijos akademijos (dab. Mykolo Romerio universitetas) dėstytojas. 1996 m. majoras. Nuo 2006 m. Pasieniečių mokyklos dėstytojas.

Sportiniai pasiekimai
---------------------

* 1980–1982 m. 1992–1994 m. – 6 kartus Lietuvos savigynos imtynių čempionas
* 1977 m. 1983 m. 1993 m. – 3 kartus Lietuvos dziudo imtynių čempionas
* 1977–1982 m. – 5 kartus TSRS dziudo ir savigynos imtynių čempionas
* 1992 m. ir 1993 m. – Europos savigynos imtynių antrosios vietos laimėtojas
* 1994 m. – Europos savigynos imtynių trečiosios vietos laimėtojas
* 1993 m. pasaulio neolimpinių sporto šakų žaidynių trečiosios vietos laimėtojas.

1997 m. savigynos imtynių tarptautinės kategorijos teisėjas. Išugdė 27 pasaulio, Europos, parolimpinių žaidynių čempionus ir prizininkus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Algis Mečkovskis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 547 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 *Šis straipsnis apie upę Čilėje. Apie vudu dvasią skaitykite straipsnyje Loa (vudu).*

| Loa |
| --- |
| Loa upė ties Kalama Loa upė ties Kalama |
| **Ilgis** | 440 km |
| **Baseino plotas** | 33 570 km² |
| **Vidutinis debitas** | 2,43 m³/s |
| **Ištakos** | Domeikos kalnagūbris |
| **Žiotys** | Ramusis vandenynas |
| **Šalys** | Čilė |
|  |
|  **Vikiteka** | Loa |

**Loa** (isp. *Río Loa*) – ilgiausia Čilės upė ir pagrindinis vandens telkinys Atakamos dykumoje, Antofagastos regione. Prasideda Andų kalnuose, 4277 m aukštyje, Minjo ugnikalnio papėdėje. Pradžioje teka į pietus tarpukalnių plynaukšte, maitinama nuo kalnų atitekančių upių. Nuo Čiu Čiu gyvenvietės Loa pasuka į vakarus. Vėliau teka per dykumą, pasuka į šiaurę, žemupyje – į vakarus. 500 m gylio kanjonu kerta Čilės pakrantės kalnagūbrį ir įteka į Ramųjį vandenyną piečiau Uaniljo.

Pagrindiniai intakai: San Pedro de Inakaliris ir Saladas. Loa įprasta vandeningiausia sausio-vasario periodu. Loa pakrantėse yra gausūs senovinių geoglifų, petroglifų ir piktogramų radiniai.
| **Jūratė Matekonienė** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1945 m. rugpjūčio 14 d. (77 metai)Žuvintuose, Alytaus raj. |
| Sutuoktinis (-ė) | Tomas |
| Vaikai | Vilius, Ugnė |
|  |
| Veikla | ekonomistė, Lietuvos politinė bei visuomenės veikėja |
| Partija | 
* 1988 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdis;
* 1989 m. Lietuvos demokratų partija;
* 2000 m. Lietuvos centro sąjunga;
* 2006 m. Lietuvos liberalų sąjūdis.

 |
|  |
| Alma mater | 
* 1967 m. Kauno politechnikos institutas;
* 1975 m. TSRS Mokslų akademijos Ekonomikos institutas.

 |

**Jūratė Matekonienė** (g. 1945 m. rugpjūčio 14 d. Žuvintuose, Alytaus raj.) – ekonomistė, Lietuvos politinė bei visuomenės veikėja.

Biografija
----------

Nuo 1950 m. gyvena Kaune. 1962 m. baigė Kauno 22-ąją vidurinę mokyklą, 1967 m. baigė Kauno politechnikos institutą, įgijo inžinierės ekonomistės kvalifikaciją. 1970 m. lankė vakarinį Marksizmo – leninizmo universiteto dvimetį Filosofijos fakultetą. 1972–1975 m. mokėsi TSRS Mokslų akademijos Ekonomikos institute, 1975 m. apgynė ekonomikos mokslų kandidatės (socialinių mokslų daktarės) disertaciją.

Pagal paskyrimą iki 1970 m. dirbo Kauno laivų mechanizmų gamykloje „Pergalė" ekonomiste, vėliau vyresniąja ekonomiste. 1970–1975 m. Kauno politechnikos institute dėstė įmonių organizavimą, 1975–1996 m. ir nuo 2002 m. Vilniaus universiteto Kauno humanitarinio fakulteto Verslo ekonomikos ir vadybos katedros docentė. Dėstė pramonės ir įmonių ekonomiką, darbo normavimą ir mokslinį organizavimą, gamybos organizavimą, respublikos ekonomiką.

1996–2000 m. Seimo narė. 2001–2002 m. LR Seimo Pirmininko patarėja, dienraščio „Lietuvos žinios" generalinė direktorė. 2003 m. Lietuvos regioninių tyrimų instituto bendradarbė, 2005 m. Kauno miesto savivaldybės Miesto plėtros departamento direktoriaus pavaduotoja.

1988–1990 m. fakulteto Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio įgaliotinė. 1989–1997 m. Lietuvos demokratų partijos narė. 2000 m. Lietuvos centro sąjungos narė, 2006 m. Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio narė.

Organizavo Kauno prekybos ir pramonės rūmų atkūrimą, buvo rūmų prezidento pavaduotoja, rūmų prezidiumo narė, atsakinga už tarpregioninę verslo politiką.

Vyras Tomas, vaikai Vilius, Ugnė.

Nuorodos
--------

* 2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai.
* Biografija (lrs.lt)

Išnašos
-------

1. ↑  Kazimiera Prunskienė (2002), *Lietuvos moterys*, Lietuvos Europos institutas, p. 49, ISBN 978-9955-9448-1-2
2. ↑  *Who is who in Lithuania*, Kas yra kas Lietuvoje, UAB Neolitas, 2000, p. 292, ISBN 978-9986-709-16-9
3. ↑  2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai – Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdis – Iškelti kandidatai Archyvuota kopija 2013-05-17 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Charadrius hiaticula**Apsauga: 3(R) – Reta rūšis |
| --- |
| Jūrinis kirlikas (Charadrius hiaticula)Jūrinis kirlikas (*Charadrius hiaticula*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Sėjikiniai paukščiai  *( Charadriiformes)* |
| Šeima: | Sėjikiniai  *( Charadriidae)* |
| Gentis: | Kirlikai  *( Charadrius)* |
| Rūšis: | Jūrinis kirlikas  *( Charadrius hiaticula)* |

 |
| Binomas |
| ***Charadrius hiaticula***Linnaeus, 1758 |

**Jūrinis kirlikas** (*Charadrius hiaticula*) – sėjikinių (*Charadriidae*) šeimos paukštis.

Išvaizda
--------

Labai panašus į upinį kirliką, nuo kurio skiriasi oranžinėmis kojomis ir snapo pamatine dalimi, kuri oranžinė, o galas juodas. Be to yra didesni. Abiejų lyčių individai labai panašūs, bet patelės juodos juostelės galvos ir kaklo srityje ne tokios kontrastingos. Jauniklių snapas juodas, kojos tamsesnės, beveik visai neturi kontrastingos juodos spalvos galvos ir kaklo srityje.

Elgesys
-------

Tuoktuvių metu patinėlis skraido neaukštai virš žemės ratais ir visaip vartaliojasi, skleisdamas girdimas frazes „kuviu-kuviu-kuviu". Lietuvoje peri tik pajūrio regione. Mėgsta smėlėtas ar akmenuotas vandens telkinių pakrantes. Lizdą įsiruošia duobutėje, iškloja akmenukais ar kriauklelėmis. Toks lizdas gana susilieja su pagrindu ir sunkiai pastebimas. Deda dažniausiai 4 melsvai pilkus kiaušinius, kurie išmarginti rausvomis dėmelėmis. Peri abu porelės nariai, jauniklius saugo ir šildo. Maždaug po 25 dienų jaunikliai pradeda skraidyti ir gyvena savarankiškai. Pavasarį sugrįžusių paukščių amžiaus nustatyti pagal apdarą beveik neįmanoma.

* 
* KiaušiniaiKiaušiniai
* 
* 

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Jūrinis kirlikas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Venecijos kolonijos – Jūrinė Venecija.
Venecijos kolonijos (ruda spalva) apie 1000 m. – Jūrinės Venecijos pradžia.
**Jūrinė Venecija** (it. *Domini da Màr* 'jūriniai domenai', *Stato da Màr* 'jūrinė valstybė') – viena iš trijų Venecijos respublikos dalių, žemės Viduržemio jūros salose ir ne Italijoje.

Venecijos respubliką jos klestėjimo laikais sudarė 3 sudedamosios dalys:

* Venecijos dožatas – pagrindinė Venecijos valstybės dalis.
* Žemyninė Venecija – žemės žemyninėje Italijoje.
* Jūrinė Venecija – žemės, atskirtos nuo pirmų dviejų Venecijos dalių jūra.

Jūrinę Veneciją sudarė jūrinės ir užjūrio valdos:

* Istrija
* Dalmatija
* Negropontės sinjorija
* Morėja
* Nakso hercogystė (kitaip dar Archipelago hercogystė) Egėjo jūroje
* Kandijos sala (kitaip – Kreta)

Užjūrinės Venecijos valdos imtos kurti apie 1000 m. kai buvo užkariauta Dalmatija. Jos didžiausios buvo Ketvirtojo Kryžiaus žygio metu (apie 1203 m.). Vėliau, vis labiau spaudžiant Osmanų imperijai, daug teritorijų Venecijos respublika prarado. 1797 m. Venecijos respublikai žlugus ji teturėjo Istriją, Dalmatiją ir valdas Jonijos salose.
**Neurai** (gr. Neurói) – Herodoto V a. pr. m. e. minima gentis, gyvenusi kažkur prie Bugo (*Hypanis*) upės (šių dienų rytų Lenkija ir vakarų Ukraina), į vakarus nuo Dniepro (*Borysthenes*). Pasak istoriko, jie ribojosi pietuose – su skitais, vakaruose – su agatirsais, rytuose – su androfagais, o šiaurėje driekėsi negyvenami plotai. Neurai buvę išstumti iš savo žemių „užpuolus gyvatėms" iki Darijaus užpuolimo (512 m. pr. m. e.) vienai kartai. O kai persai ir skitai įžengė į jų žemę, neurai pasitraukė į šiaurę, negyvenamą šalį. Mini, kad pasak skitų, neurai kartą į metus pasiverčia vilkais, tačiau nerašo, kodėl (galbūt tai buvusi šamanistinė praktika).

Dar minimi Plinijaus Vyresniojo (vadina *neuroe*), Amiano Marcelino (*nervi*, *nerui*), Bavarų geografo (*neriuani*) veikaluose. 

Neurai galimai siejami su baltais, ypač jotvingiais, gyvenusiais minimame regione, prie Nauros (Narevo) upės arba su ankstyvaja Varpinių kapų sritimi (Pamario kultūra) ar Milogrado kultūra.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Neurai. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVI (NAHA-OMUTA) 2009.
2. ↑  Baltai priešistoriniais laikais. M. Gimbutienė psl. 13-15


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RBaltų geležies amžiaus archeologinės kultūros |
| --- |
|  |
| IV-I a. pr. m. e. | 
Vakarų baltų pilkapių · Brūkšniuotosios keramikos · Dniepro-Dauguvos · Juchnovo (?) · Milogrado · Okos aukštupio · Pamario (?) · Oksyvo (?) |
|  |
| I-V a. | 
Vielbarko (?) (venedai) · Sembos-Notangos · Vakarų Lietuvos plokštinių kapinynų (veltai) ·  Pilkapių (Žemaitijos-Šiaurės Lietuvos) · Vidurio Lietuvos kapinynų · Nemuno žemupio kapinynų (skalviai) · Galindų (Bogačevo) · Užnemunės (sudūvių) · Brūkšniuotosios keramikos · Rytų Lietuvos pilkapių · Dniepro-Dauguvos · Zarubincų · Djakovo (vėlyvoji) · Kijevo · Počepo |
|  |
| VI-X a. (rytų baltų) | 
Bancerovo-Tušemlios · Ilgųjų pilkapių (kriviai) · Koločino (?) · Moščino |
|  |
| Klaustukai žymi kultūras, dėl kurių baltiškumo abejojama |

 |
|  |
| --- |
| **Klaipėdos licėjus** |
| [[Vaizdas:|Klaipėdos licėjus herbas|center|100px]] |
| [[Vaizdas:|Klaipėdos licėjus|250px]] |
| **Adresas** | Kretingos g. 44, Klaipėda |
| **Direktorius(-ė)** | Regina Kontautienė |
| **Mokinių skaičius** | 313 (2013 m.) |
| **Įkūrimo data** | 1995 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 25 |

**Klaipėdos licėjus** – tarptautinė privati mokykla Klaipėdoje, turinti padalinius Kretingos g. 44 (pagrindinis ir vidurinis ugdymas ), Mokyklos g. 3 (pradinis ugdymas), Šarlotės g. 6 (mokykla-darželis).

Istorija
--------

  

Mokykla įkurta 1995 m. Tais metais savo veiklą pradėjo „Abėcėlės" pradinė mokykla. 2000 m. ji buvo reorganizuota į pagrindinę mokyklą, o 2013 m. – į Klaipėdos licėjų.

Nuo 2000 m. mokykloje vykdomas pagilintas anglų kalbos, matematikos ir gamtos mokslų mokymas. Nuo 2010 m. veikia gabių vaikų ugdymo centras. Nuo 2016 m. pradėtas dalykinis mokymas nuo 4-os klasės. 2019 m. įkurtas darželis-mokykla Mažasis Klaipėdos licėjus.

2020 m. akredituota tarptautinio bakalaureato diplomo programa (11-12 kl.). 2020 m. atidaryta brolio pranciškono Sigito Benedikto Jurčio vardo Klaipėdos licėjaus biblioteka. 2020 m. pradėtas dvikalbis ugdymas (lietuvių ir anglų k.) nuo 1-os ir nuo 5-os klasės.

2023 m. akredituota tarptautinio bakalaureato MYP (6–10 kl.) programa.

Direktoriai
-----------

* Regina Kontautienė

Išnašos
-------

1. ↑
2. ↑
3. ↑

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė Archyvuota kopija 2013-04-11 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Gegužės Saulė** (isp. *Sol de Mayo*) – Argentinos ir Urugvajaus tautinis simbolis dažnai sutinkamas šių valstybių vėliavose ir herbuose.

„Gegužės Saulė" – Inkų valstybės Saulės dievo Inti atvaizdas.

* „Gegužės Saulė" iš Argentinos vėliavos (1818 m.)„Gegužės Saulė" iš Argentinos vėliavos (1818 m.)
* „Gegužės Saulė" iš Urugvajaus vėliavos (1828 m.)„Gegužės Saulė" iš Urugvajaus vėliavos (1828 m.)
* 6 eskudų moneta6 eskudų moneta

  

Įprastai „Gegužės Saulė" turi porinį skaičių spindulių, kurių pusė vaizduojami tiesūs, kita pusė – banguojantys. Argentinos valstybinėje atributikoje „Gegužės Saulė" vaizduojama su 32 spinduliais, Urugvajaus – 16.

Kaip simbolis 1813 m. panaudotas pirmojoje Argentinos 6 eskudų monetoje.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Argentinos vėliava
* Argentinos herbas
* Urugvajaus vėliava
* Urugvajaus herbas
| ***Subtilumas*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | La délicatesse |
| Kilmės šalis |  Prancūzija |
| Režisierius | David FoenkinosStephanie Foenkinos |
| Scenaristas (-ai) | David Foenkinos |
| Vaidina | Audrey Tautou |
| Metai | 2011 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 108 min. |
| Kalba | prancūzų |
| Premjera Lietuvoje | 2012 m. vasario 24 d. |
| Biudžetas | 6,8 mln. eurų |
| **IMDb įrašas** |

**Subtilumas** (pranc.  *La délicatesse*) – 2011 m. prancūzų sukurta romantinė drama, kurioje pagrindinį vaidmenį atliko Audrey Tautou.

Filmas buvo nominuotas Cezariui geriausios debiutinės juostos bei geriausiai adaptuoto scenarijaus kategorijose.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Audrey Tautou – Natali Ker
* François Damiens – Markas Lundelis
* Bruno Todeschini – Čarlzas
* Melanie Bernier – Kloja
* Pio Marmai – Fransua
* Audrey Fleurot – Ingrida

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Po to, kai partrenktas automobilio žūna pagrindinės veikėjos Natali vyras Fransua, moteris nusprendžia visiškai pasišvęsti darbui, kad nereikėtų prisiminti skausmingų išgyvenimų. Sėkmingai kopdama karjeros laiptais, vieną dieną, pati nesuprasdama ką daro, ji staiga pabučiuoja savo pavaldinį Marką. Pastarasis, atvykėlis iš Švedijos, taip pat jaučiasi vienišas ir tarp dviejų atsiskyrėlių netrunka užsimegzti keistas romantiškai ryšys, kurį visaip stengiasi nutraukti Natali įsimylėjęs jos viršininkas Čarlzas...
**Subsidiarumas** – organizacinis principas, teigiantis, kad aukštesnio lygio organizacijos neturi kištis į žemesnio lygio organizacijos veiklą, bet turi joms padėti vykdyti šią veiklą.[1] Dėl to šis principas draudžia priskirti aukštesnio lygio organizacijai funkcijas, kurias gali atlikti žemesnio lygio organizacija.[2]

Politikos moksle tai atspindi idėją, kad valstybės institucijos turi atlikti tik tas funkcijas, kurios negali būti efektyviau įvykdomos mažesnių, lokalesnių valdžios vienetų.[3] Subsidiarumas yra vienas iš centrinių pricipų federalizme, decentralizacijoje, Europos Sąjungos teisėje.[4]

Subsidiarumas gali būti taikomas ne tik valstybės valdyme, bet ir vadyboje, karyboje ir kitose srityse.

Subsidiarumas yra vienas iš pagrindinių Bažnyčios socialinio mokymo principų.[5] Jis buvo aprašytas popiežiaus Pijaus XI enciklikoje Quadragesimo Anno.[2]

Šaltiniai
---------

1. ↑  Katalikų Bažnyčios katekizmas, 1 skyrius, 2 poskyris, 1 skirsnis, 1883 paragrafas
2. 1 2  „Compendium of the Social Doctrine of the Church", Chapter 4, IV. The Principle of Subsidiarity, 186
3. ↑  Gambhir Bhatta. *International Dictionary Of Public Management And Governance*. M.E. Sharpe, 2006, p. 614
4. ↑  Robert Schütze. *European Constitutional Law*. Cambridge University Press, 2012, p. 177–184
5. ↑  „Compendium of the Social Doctrine of the Church", Chapter 4, IV. The Principle of Subsidiarity, 185
Subtilusis kūnas su čakromis
**Subtilusis kūnas** (skr. सूक्ष्मशरीर = IAST: *sūkṣmaśarīra-*; tibet. འཇའ་ལུས་  = *traway-lu* – „vaivorykštinis kūnas"; skr. वज्रदेह = IAST: *vajradeha* – „deimantinis kūnas") – indiškoje tradicijoje (tantriniame budizme, tantriniame hinduizme) neapčiuopiamas, neišreikštas kūnas. Anksčiausiai minimas Taitiryja Upanišadoje (500–400 m. pr. m. e.). Vedantoje buvo išplėtota penkių apdangalų (košų), gaubiančių atmaną, teorija. Laikoma kliuviniu siekiant mokšos. Advaita vedantos pasekėjai nematė juose prasmės. Tantrizme, hatha jogoje nurodomos čakros, nadžiai – pastarojo kūno energetiniai centrai bei kanalai.

Hatha jogoje metodais siekiama išskaistinti ir suvienyti subtiliajame kūne simboliškai įsivaizduojamas Saulės (Ha) ir Mėnulio (Tha) gyvybinės jėgos (pranos) sroves, pažadinti nesąmoningą subtiliąją energiją (kundalini) ir suvokti sąmoningą galią (čitšakti), kuri mirtingą kūną perkeičia į dieviškąjį (divjadeha) ar deimantinį (vadžradeha) kūną, nepavaldų gamtos dėsniams.

Išnašos
-------

1. ↑  Geoffrey Samuel, Jay Johnston (editors). Religion and the Subtle Body in Asia and the West: Between Mind and Body, Routledge, 2013, p. 33.
2. ↑  „Hatha Yoga". *Encyclopedia Britannica*. Nuoroda tikrinta 2019-02-20.
3. ↑  Kazimieras Seibutis. *Hathajoga*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005
4. ↑  „Hatha joga". *VLE*. Nuoroda tikrinta 2019-02-20.
*Kitos reikšmės – Tualetas (reikšmės).*
Tualetinio vandens buteliukai
**Tualetinis vanduo** (pranc. *Eau de Toilette*) – parfumerijos gaminys, lengvo aromato kvepalai, kurių sudėtyje yra 5–15 % aromatinių junginių koncentracijos. Šie junginiai yra eteriniai aliejai, ištirpinti 80–90 % etilo alkoholyje. Nuo įprastų kvepalų skiriasi švelnesniu ir trumpiau išliekančiu aromatu, taip pat mažesniu eterinių aliejų kiekiu. Priklausomai nuo sudėtinių medžiagų, kvapas nuo pirmo papurškimo paprastai išsilaiko ne mažiau 2–3 valandų.

Istorija
--------

Kvepalai „Eau de toilette", alkoholio pagrindu sukurti kaip odekolono pirmtakai, pirmą kartą buvo pagaminti XIV a. Manoma, kad vengrų kūrėjas juos skyrė Vengrijos karalienei Elžbietai (1305–1380). Šis tualetinis vanduo vadintas „Eau de la reine de hongrie" arba Vengrijos vandeniu, kuriame buvo rozmarino žolelių, leidusių kvapui lėtai išgaruoti nuo odos. Tačiau kai kurie ankstyvieji mokslininkai, įskaitant Johaną Bekmaną, abejojo, ar jis buvo sukurtas Vengrijos karalienei. 

Prancūzijos karalius Liudvikas XIV (1638–1715) savo apdarams kvepinti naudojo kvapų mišinį, vadinamą „dangišku vandeniu". Jį sudarė agarmedžio, muskuso, apelsinų, rožių vandens ir kiti prieskoniai.

Kai kurie tualetiniai vandenys kadaise buvo laikomi turinčiais medicininių galių. XIV–XVI a. vadinamasis „maro vanduo" turėjo pagelbėti nuo buboninio maro. Žurnalas „Medical Record" 1905 m. pranešė, kad tualetinio vandens purškimas atstato energiją, prarastą verslo, socialinėse ir buitinėse situacijose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kuo skiriasi kvepalai, odekolonas ir tualetinis vanduo. delfi.lt
2. ↑  The History of Perfume Archyvuota kopija 2015-02-08 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Sherrow, Victoria, For appearance' sake: the historical encyclopedia of good looks, beauty, and grooming, Greenwood Publishing Group, 2001, ISBN 1-57356-204-1
4. ↑  Dictionary of Traded Goods and Commodities, 1550–1820 by Nancy Cox and Karin Dannehl Archyvuota kopija 2014-11-29 iš Wayback Machine projekto.
5. ↑  Interstate druggist, Volume 7, page 333
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Žvyrkelis Mažeikių rajone
**Žvyrkelis** – kelias, padengtas žvyro danga. Dažniausiai driekiasi užmiesčiuose, atokesniuose regionuose arba sudaro kaimų, priemiesčių gatves.

Žvyrkeliai savo pravažumu gerokai lenkia gruntinius kelius, tačiau yra sunkiau pravažiuojami nei asfaltbetoniu ar betonu dengti keliai. Žvyrkeliai paprastai pravažiuojami ištisus metus, bet kokiomis transporto priemonėmis. Kelio danga sudrėkusi nepatyžta, todėl lietus itin ženkliai nemažina kelio pravažumo. Tačiau žvyrkelio projektinis greitis yra mažesnis nei leistinas užmiestyje (50–80 km/h). Be to, priklausomai nuo kelio priežiūros, meteorologinių ir geologinių ypatybių važiavimas žvyrkeliu gali kelti papildomų nepatogumų:

* pavasarį ar po liūčių kelio dangoje dažnai susiformuoja duobės, važiuojant keliančios vibraciją ir mažinančios važiavimo greitį;
* pučiant stipriems vėjams gali susidaryti smėlio vėpūtiniai, kuriuose automobilis gali įstrigti;
* žvyre pasitaikantys stamboki akmenys gali pažeisti automobilį ar apgadinti prasilenkiančius automobilius;
* esant sausam orui nuo žvyrkelio kyla daug dulkių, keliančių nepatogumą tiek automobilių vairuotojams, tiek pakelės gyventojams.

Be to, žvyrkelyje automobilis sunkiau valdomas nei ant asfalto, greitėja detalių susidėvėjimas. Dėl susidarančių duobių ir provėžų žvyrkelį reikia dažnai tvarkyti.

Lietuvoje žvyrkeliai dažniausiai eina tarp kaimų ir sudaro didelę dalį rajoninių kelių (jie palaipsniui asfaltuojami). Seniau nedidelė dalis krašto kelių (pvz.  **143**  Jonava–Žasliai–Kloniniai Mijaugonys ) turėjo žvyrkelio ruožų, tačiau dabar visi jau asfaltuoti. Daugelyje skurdesnių ar dideles teritorijas užimančių šalių žvyrkeliai sudaro žymią respublikinės reikšmės kelių dalį.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Žvyrkelis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Žvyrkelis ČilėjeŽvyrkelis Čilėje
* Žvyrkelis EstijojeŽvyrkelis Estijoje
* Žvyrkelis PARŽvyrkelis PAR
Indas su krizma
**Krizma** (lot. *chrisma*) – aliejaus ir balzamo mišinys, kurį krikščionių dvasininkai naudoja liturginėms reikmėms. Katalikų Bažnyčioje krizmą naudoja dvasininkas, teikiantis Krikšto, Sutvirtinimo, Kunigystės sakramentus.

Didįjį Ketvirtadienį, per vadinamąsias Krizmos Mišias, vyskupas, drauge sukviesdamas visus dvasininkus (tai simbolizuoja vienybę), šventina krizmą, taip pat katechumenų ir ligonių aliejus.

Krizmos aliejus pagaminamas sumaišant alyvuogių aliejų ir kvapnų balzamą; kvapniosios esencijos (žolelės, dervos, prieskoniai) simbolizuoja įvairias Šventosios Dvasios dovanas. Per šimtmečius krizmos aliejaus receptūra keitėsi, tačiau pagrindas išliko tas pats. Atradus Pietų Ameriką, pradėtos naudoti naujos kvapniosios substancijos (Peru, Tolu, kopaibos balzamai ir kt.).

Išnašos
-------

1. ↑  Religijotyros žodynas. – Vilnius: Mintis, 1991, 206 psl.
2. ↑  *Krizma*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-04-24.
3. 1 2  *Didžiojo ketvirtadienio krizma – vaistas ir sielai, ir kūnui*. Bernardinai.lt. Nuoroda tikrinta 2022-04-24.
| Tokčonas덕천 |
| --- |
| 

TokčonasTokčonas

39°45′40″ š. pl. 126°18′43″ r. ilg.﻿ / ﻿39.76111°š. pl. 126.31194°r. ilg.﻿ / 39.76111; 126.31194﻿ (Tokčonas)Koordinatės: 39°45′40″ š. pl. 126°18′43″ r. ilg.﻿ / ﻿39.76111°š. pl. 126.31194°r. ilg.﻿ / 39.76111; 126.31194﻿ (Tokčonas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+9) |
|  |
| **Valstybė** | Šiaurės Korėjos vėliava Šiaurės Korėja |
| **Provincija** | Pietų Pchenjano provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2008) | 237 133  |
| **Plotas** | 691,5 km² |
| **Tankumas** (2008) | 343 žm./km² |

**Tokčonas** (kor. 덕천, 德川市 = *Tŏkch'ŏn-si*) – miestas Šiaurės Korėjoje, Pietų Pchenjano provincijoje. 2008 m. mieste gyveno 237 133 gyventojų.

Istorija
--------

Pranešama, kad 2017 m. balandžio 28 d. iš netoli Pukčango oro uosto buvo paleista tarpinio nuotolio balistinė raketa, kuri nukrito į Tokčono miestą, ir apgadino kelis miesto statinius.

Ekonomika
---------

Automobilių gamykla Tokčone (su susijusiomis dirbtuvėmis) nuo pat jos įkūrimo 1950 m. buvo vienas iš nedaugelio Šiaurės Korėjoje gaminamų pigių užsienietiškų lengvųjų automobilių kopijų ir sunkvežimių karinėms reikmėms šaltinių, kuris buvo plėtojamas per masines Kim Ir Seno militarizacijos kampanijas septintajame ir aštuntajame dešimtmetyje.

Tačiau iki devintojo dešimtmečio pabaigos visiškai išsekus užsienio kreditams, apdirbamoji pramonė žlugo. Metalo apdirbimui skirto plieno tiekimas į automobilių gamyklą sulėtėjo iki minimumo, o net ir tada, kai jo buvo, gamybos linijose reguliariai nutrūkdavo elektros energijos tiekimas. Dėl didelio bado kaimuose į miestus plūstelėjo badaujantys valstiečiai, o tai dar labiau apsunkino maisto atsargas ir darbininkų našumą. 1980 m. Tokčone buvo pagaminta 20 000 lengvųjų ir krovininių automobilių, o 1996 m. – tik 150. Visi jie buvo kariuomenės sunkvežimiai, kai kurie vėliau modifikuoti į reaktyvinės artilerijos paleidimo įrenginius.

Išnašos
-------

1. ↑  North Korean Central Statistic Bureau, 2008 Census Archyvuota kopija 2010-03-31 iš Wayback Machine projekto..
2. ↑  Panda, Ankit; Schmerler, Dave (2018-01-03). „When a North Korean Missile Accidentally Hit a North Korean City". *The Diplomat*. Suarchyvuotas originalas 2018-01-04. Nuoroda tikrinta 2018-01-04.
3. ↑  „Tokch'on-Kun - North Korean Special Weapons Facilities".

|  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RŠiaurės Korėjos miestai |
| --- |
|  |
| Didžiausias miestas: **Pchenjanas** |
|  |
| 
Andžu · Čondžinas · Čongdžu · Hamhungas · Hedžu · Herjongas · Hesanas · Hičonas · Kangė · Kečonas · Kesongas · Kimčchekas · Kusongas · Manpas · Munčonas · Nampo · **Pchenjanas** · Pchensanas · Rasonas · Samdžijonas · Sarivonas · Sineidžu · Šinpas · Songrimas · Sunčonas · Tančonas · Tokčonas · Vonsanas |  |

 |