recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Europos studentų teisininkų asociacija** (angl. *The European Law Students' Association*, *ELSA*) – nepriklausoma, nepolitinė, ne pelno siekianti Europos teisės studentų ir jaunųjų teisininkų organizacija. *ELSA International* buvo įkurta 1981 metais Vienoje. Steigėjais tapo Austrijos, Vengrijos, Lenkijos ir Vakarų Vokietijos studentai. Šiuo metu ELSA būstinė yra Briuselyje.

Organizacija veikia 300 universitetų, 44 Europos valstybėse ir vienija apie 60 000 narių. Asociacija aktyviai bendradarbiauja su Europos Sąjungos struktūromis, atskirų valstybių vyriausybėmis, palaiko ryšius su praktikuojančių teisininkų, teisėjų ir advokatų organizacijomis.

Įkurta 1981 m.

Veikla tarptautinėje srityje
----------------------------

ELSA turi patarėjo statusą prie tokių tarptautinių organizacijų kaip Europos Taryba (2000), Jungtinės Tautos (nuo 1997 m.), UNESCO (C kategorija, 1994 m.), Europos Taryba (2000 m.). ELSA taip pat bendradarbiauja su UNHCR.

ELSA tinklas
------------

Šiuo metu ELSA nariais yra: Airija, Albanija, Austrija, Belgija, Bosnija ir Hercegovina, Bulgarija, Čekijos Respublika, Danija, Didžioji Britanija, Estija, Graikija, Gruzija, Islandija, Ispanija, Italija, Kroatija, Kazachstanas, Latvija, Lenkija, Lietuva, Makedonijos Respublika, Malta, Moldavijos Respublika, Nyderlandai, Norvegija, Portugalija, Prancūzija, Rumunija, Rusijos Federacija, Serbija ir Juodkalnija, Slovakijos Respublika, Slovėnija, Suomija, Švedija, Šveicarija, Turkija, Ukraina, Vengrija ir Vokietija.

ELSA taip pat bendradarbiauja su kitomis pasaulio studentų teisininkų organizacijomis, tokiomis kaip ILSA (Šiaurės Amerika), ALSA (Japonija), ALSA (Australija), ALSA (Pietų Afrika) ir kt.

Veikla
------

Seminarai ir konferencijos ilgą laiką nuo ELSA įkūrimo buvo pagrindinė veiklos sritis. Pirmuosius dvejus metus ši sritis buvo vadinama Moksliniais seminarais, bet, norint išplėsti srities apimtį, pavadinimas buvo pakeistas į dabartinį.

Studentų stažuotojų mainų programa – ELSA programa, kurios esmė – teisinės stažuotės Europoje. Kiekvienais metais įvykdoma keli šimtai stažuočių.

STEP programa siekiama skirtingų tautų ir kultūrų bendradarbiavimo bei tarpusavio supratimo, ugdyti praktikuojančių studentų atsakomybės jausmą bei jų bendruomenių ekonominį ir socialinį vystymąsi. STEP stažuotės laikas gali trukti nuo 2 iki 78 savaičių.

Išnašos
-------

1. ↑

Nuorodos
--------

* Oficialus ELSA tinklalapis **(**angl.**)**
|  |
| --- |
| Emilio Pericoli |
|  |
| Biografija |
| Gimė | 1928 m. sausio 7 d.  Česenatikas, Italijos vėliava Italija |
| Mirė | 2013 m. balandžio 9 d. (85 metai) |
| Žanrai | pop |
| Veikla | dainininkas |
| Aktyvumo metai | 1947–2013 |

**Emilio Pericoli** (g. 1928 m. sausio 7 d. – m. 2013 m. balandžio 9 d.) buvo italų dainininkas iš Česenatiko.

Jo karjera buvo glaudžiai susijusi su Sanremo muzikos festivaliu: 1961 metais jis perdainavo Betty Curtis dainą „Al di là". Daina tapo tarptautiniu hitu, JAV singlų topuose užėmė šeštą, o Jungtinėje Karalystėje – 30 vietą.

1962 metais kartu su kompozitoriumi Tony Renis Sanremo festivalyje atliko dainą „Quando, Quando, Quando", nors ir nelaimėjo festivalio, tačiau vėliau tapo vienas geriausiai žinomų Italijos kūrinių.

1963 m. Emilio dar kartą dalyvavo Sanremo festivalyje, šį kartą su daina „Uno per tutte" atlikėjas užėmė pirmą vietą. Dėl pergalės jis išrinktas Italijos atstovu 1963 m. Eurovizijos dainų konkurse, kuriame užėmė trečią vietą.

Nuorodos
--------

* Emilio Pericoli svetainėje *Internet Movie Database* **(**angl.**)**

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Claudio Villa  *„Addio, addio"*** |  **Italijos atstovas Eurovizijoje**1963 | Po to:**Gigliola Cinquetti  *„Non ho l'età"*** |
**Europos migracijos tinklas** (angl. *European Migration Network*; EMN) – Europos Sąjungos finansuojamas tinklas, įsteigtas siekiant teikti informaciją apie migraciją ir prieglobstį Europos Sąjungos institucijoms bei Europos Sąjungos valstybių narių valdžios institucijoms, siekiant prisidėti prie politikos formavimo šiose srityse. EMN buvo įkurtas Europos Vadovų Tarybos 2008 m. gegužės 14 d. sprendimu Nr. 2008/381/EB.

EMN veiklą koordinuoja Europos Komisijos vidaus reikalų generalinis direktoratas. 
Kiekvienoje valstybėje narėje ir Norvegijoje yra įkurti nacionaliniai informacijos centrai (EMN NIC), kurie koordinuoja tinklo veiklą šalyje. EMN NIC skiria valstybių narių vyriausybės. Valdyba, kurią sudaro Europos Komisija ir kiekvienos valstybės narės atstovas, priima svarbiausius politinius sprendimus. Taip pat stebėtojo teisėmis dalyvauja atstovai iš Europos Parlamento, Europos pasienio ir kranto apsaugos agentūra, Pagrindinių teisių agentūros, Europos prieglobsčio paramos biuro bei ES kovos su prekyba žmonėmis koordinatorius.

EMN savo veikla prisideda prie ES diskusijų konkrečiais migracijos ir prieglobsčio politikos klausimais, pavyzdžiui, apie darbo jėgos paklausą, nelegalia migraciją, šeimos susijungimą ir tarptautinius studentus.
EMN glaudžiai bendradarbiauja su įvairiomis institucijomis, atsižvelgiant į konkrečius tyrimus ir politines temas, pavyzdžiui, su Europos Komisijos Statistikos agentūra ir Europos Komisijos Mokslinių tyrimų direktoratu, Pagrindinių teisių agentūra (FRA), FRONTEX, Europos prieglobsčio paramos biuru (EASO), ES kovos su prekyba žmonėmis koordinatoriumi ir Europos didžiųjų miestų asociacija.

Valstybių narių poreikį keistis informacija visais su migracija susijusiais klausimais ir prisidėti prie bendros prieglobsčio ir imigracijos politikos formavimo iš pradžių iškėlė Lakeno Europos Vadovų Taryba 2001 metais. Ši iniciatyva buvo paremta 2003 metais Salonikų Europos Vadovų Tarybos susitikimo metu pradėjus bandomąjį projektą. Hagos programa pabrėžė bendros su migracija susijusių reiškinių analizės poreikį, o ją pakeitusioje Stokholmo programoje taip pat akcentuojama informacijos apie migraciją ir prieglobstį palyginamumo ir keitimo tarp šalių narių svarba. Atsižvelgiant į tai, 2008 m. buvo įkurtas EMN.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2008/381/EB: 2008 m. gegužės 14 d. Tarybos sprendimas dėl Europos migracijos tinklo sukūrimo

Nuorodos
--------

* EMN LT svetainė
* Migracija skaičiais
| Medaliai |
| --- |
|
| Moterų sunkioji atletika |
| **Atstovaujant:  Jungtinė Karalystė**  |
| Europos čempionatas |
| **Auksas** | 2021 Maskva | –71 kg |
| **Sidabras** | 2019 Batumis | –71 kg |
| **Atstovaujant:  Anglija**  |
| Sandraugos žaidynės |
| **Auksas** | 2018 Gold Koastas | –75 kg |
| Sandraugos čempionatas |
| **Auksas** | 2019 Samoa | –71 kg |

**Emily Muskett** (g. 1989 m. spalio 22 d. Londone) – Jungtinės Karalystės sunkiosios atletikos sportininkė, olimpietė, Europos čempionatų prizininkė.

Biografija
----------

2010 m. Muskett pirmą kartą dalyvavo Sandraugos žaidynėse, kuriose rezultato neužfiksavo. 

2014 m. anglė antrą kartą startavo Sandraugos žaidynėse, kuriose užėmė 5-ą vietą.

2018 m. Msukett dalyvavo Sandraugos žaidynėse kaip Anglijos rinktinės atstovė. Sportininkė daugiakovėje užfiksavo 222 kg rezultatą ir aplenkusi visas varžoves pelnė aukso medalį.

2019 m. pasaulio sunkiosios atletikos čempionate Muskett buvo 4-a rovime ir 3-ia stūmime. Daugiakovėje su 226 kg rezultatu užimta 4-oji vieta. Tais pačiais metais anglė laimėjo Sandraugos čempionatą.

2021 m. Europos čempionate britė varžėsi moterų svorio kategorijoje iki 71 kg. Anglė užfiksavo 227 kg rezultatą ir pirmą kartą tapo Europos čempione.

Savo debiutinėse 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Muskett varžėsi svorio kategorijoje iki 64 kg. Rovimo rungtyje britė su 100 kg buvo 7-a, o stūmime su 127 kg liko 3-oje vietoje. Bendroje daugiakovėje su 227 kg rezultatu užimta 5-oji vieta.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Olympedia Profile". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2021 m. rugsėjo 4 d.
| Manpupunioras |
| --- |
| Manpupunioro uolosManpupunioro uolos |
| **Aukštis** | 840 m |
| **Žemynas** | Azija |
| **Šalys** | Rusijos vėliava Rusija (Komijos Respublikos vėliava Komijos Respublika) |
| **Kalnynas** | Uralo kalnai |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Manpupunioras

  |
| **Koordinatės:** | 62°15′28″ š. pl. 59°17′53″ r. ilg.﻿ / ﻿62.25778°š. pl. 59.29806°r. ilg.﻿ / 62.25778; 59.29806Koordinatės: 62°15′28″ š. pl. 59°17′53″ r. ilg.﻿ / ﻿62.25778°š. pl. 59.29806°r. ilg.﻿ / 62.25778; 59.29806 |

**Manpupunioras** (rus. *Маньпупунёр*, mans. *Мань-Пупу-Ньер*) arba ***Bolvano Iz*** (*Болвано-Из*), ***Mansių stabai*** (*мансийские болваны*) – geologinis paminklas Šiaurės Uralo kalnų vakariniame šlaite, Rusijoje, Komių Respublikoje (Troicko-Pečiorsko rajone). Įeina į Pečioros–Ilyčiaus draustinį. Aukštis virš jūros lygio – iki 840 m.

Manpupunioras tai 200 mln. metų senumo stulpai (atlikuonys), sudaryti iš kvarcinio skalūno, smarkiai paveikti vėjo ir vandens sukelto dūlėjimo. Išlikę 7 atlikuonys, kurių aukštis nuo 30 iki 42 m. Manpupunioras išrinktas į 7 Rusijos stebuklų sąrašą.

Pavadinimas mansių kalba reiškia „akmeninių stabų kalnas". Vieta nuo seno mansių gerbiama kaip šventa, į ją drausta kopti. Dabar vieta išlieka sunkiai pasiekiama – į ją tenka keliauti keletą dienų sunkiai įžengiamomis vietomis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 65

Nuorodos
--------

* Nuotraukos Archyvuota kopija 2014-10-22 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Lietuvių Fondas** (angl. *Lithuanian Foundation, Inc.*) – 1962 m. įsteigta ir Ilinojaus valstijoje įregistruota savarankiška pelno nesiekianti korporacija. Korporacijos tikslas – remti lituanistinį švietimą, kultūrą, jaunimą, lietuviškos veiklos centrus, vadovėlių ir knygų leidimą.

Lietuvių Fondo Tarybos direktorių pirmasis (arba „Milijoninio fondo" organizatorių septynioliktasis) posėdis įvyko 1962 m. kovo 7 d. Jaunimo centre Čikagoje. Šio posėdžio metu buvo išrinkta pirmoji penkių asmenų Lietuvių Fondo valdyba. Pirmieji 28 fondo nariai suaukojo 19 714 dolerių.

1962 m. kovo 14 d. Lietuvių Fondas buvo oficialiai pripažintas „Lithuanian Foundation" vardu Ilinojaus valstijoje kaip savarankiška pelno nesiekianti narių korporacija, kurios pagrindinis tikslas – lietuvybės išlaikymas.

1974 metais, turėdamas 3 964 narius, Lietuvių Fondas buvo sukaupęs vieną milijoną dolerių. 2003 metais Lietuvių Fondo kapitalas pasiekė 15 milijonų dolerių sumą, kurią suaukojo 7 226 nariai.

Pirmaisiais savo veiklos metais (1962) Lietuvių Fondas lietuviškai veiklai paremti paskyrė 1200 dolerių sumą, 1982 metais jau buvo išmokėta milijono dolerių vertės parama. Nuo 2001 m. Lietuvių Fondas lietuvybės išlaikymui kasmet skiria po vieną milijoną dolerių.

Per JAV Lietuvių Bendruomenę Lietuvių Fondas skiria lėšas kultūrinei, meninei, mokslo ir visuomeninei veiklai, jaunimo reikalams ir studentų stipendijoms.

Lietuvių Fondo pagalba suteikta lituanistinėms mokykloms, fondo lėšomis leidžiamos knygos ir vadovėliai, rengiami renginiai išeivijoje. Nuo 1990 m. Lietuvių Fondas yra nepriklausomos Lietuvos Respublikos švietimo, mokslo, kultūros rėmėjas. Vien tik 1991 m. Lietuvos Respublikos kultūros ir švietimo projektams paremti Lietuvių Fondas paskyrė vieną milijoną dolerių.
| Vichra |
| --- |
| Vichra Šegelovkos apylinkėse Vichra Šegelovkos apylinkėse |
| **Ilgis** | 158 km |
| **Baseino plotas** | 2230 km² |
| **Vidutinis debitas** | 14,5 m³/s |
| **Ištakos** | Smolensko aukštuma |
| **Žiotys** | Sožas |
| **Šalys** | Rusija, Baltarusija |

**Vichra** (rus. *Вихра*, blrs. *Віхра*) – upė Rusijoje (Smolensko sritis) ir Baltarusijoje (Mogiliovo sritis); Sožo dešinysis intakas. Prasideda Smolensko aukštumoje, prie Kortynės kaimo (Smolensko raj.). Teka į pietvakarius Smolensko ir Monastyrščinos rajonais. Pačiame žemupyje teka Baltarusijos teritorija. Įteka į Sožą ties Ponarvo kaimu.

Intakai: Gorodnia, Merta, Molochovka, Spadckaja, Rufa (dešinieji), Upokojus, Železniakas, Kochlia (kairieji).

Vichros kilpos
Upės vaga labai vingiuota. Pagal šią savybę upė, tikėtina, pavadinta (*вихор* – kuodas, *вихрь* – verpetas). Turi ryškiai išreikštą slėnį. Nuo ištakų iki Monastyrščinos gyvenvietės jis stačiašlaitis, 25-30 m gylio. Salpa nuo 20-50 iki 150–200 m pločio ir 1,5-2,0 m iškilusi virš vagos. Terasos pasitaiko retai. Žemiau slėnis išsiplečia iki 0,5-0,6 km, įgauna asimetrinę formą.

Prie Vichros yra Mstislavlio miestas. 1386 m. prie šios upės vyko Vichros mūšis (jame LDK nugalėjo Smolensko kunigaikštystę).

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2011-06-14 iš Wayback Machine projekto.
**Viktoras Golas**| Asmeniniai duomenys |
| --- |
| **Pilnas vardas** | Víctor Hugo Mateus Golas |
| Gimimo data | 1990 m. gruodžio 27 d. (32 metai) |
| Gimimo vieta | Arapongas, Brazilija |
| Ūgis | 192 cm |
| Svoris | kg |
| Klubai |
| Dabar žaidžia | **Rio Claro FC** |
| **Pozicija** | vartininkas |
| Profesionalūs klubai\* |
| 2009–2014 2009–2010  2010–2011 2011–2012  2012–2014 2014–2015 2015–2016 2017  2017 2018  2018–2019  2019  2019–2020  2021  2021  2022 | Sporting CP → Real Massamá → Boavista → Penafiel  Sporting B  Braga B Botev Plovdiv Linense  Londrina Linense  Trepça'89  Maringá Al-Khaleej  FK Panevėžys  → Panevėžys B  Rio Claro FC | ? 0(?)? 0(?)? 0(?)? 0(?)? 0(?)? 0(?)? 0(?)? 0(?)? 0(?)0? 0(?)? 0(?)0? 0(?)0? 0(?)15 0(0)01 0(0)18 0(0) |
| \* Skaičiuojama tik pasirodymai ir įvarčiai vietinėje lygoje Duomenys 2023 m. gegužės 9 d.. |

**Viktoras Hugas Mateušas Golašas** (port. *Víctor Hugo Mateus Golas*; g. 1990 m. gruodžio 27 d.) – iš Brazilijos kilęs futbolininkas, žaidžiantis vartininko pozicijoje. Turi Brazilijos ir Lenkijos pilietybes. Žaidė Lietuvoje, atstovavo „Panevėžio" klubui.

Karjera
-------

Žaidė įvairiuose klubuose Brazilijoje ir Portugalijoje, Kosove, Bulgarijoje.

### FK Panevėžys

2021 m. vasarą tapo „Panevėžio" klubo nariu. Su žaidėju „Panevėžio" klubas pasirašė sutartį iki 2021 m. sezono pabaigos. Rungtyniaus 32 numeriu pažymėtais marškinėliais. Kadangi klubas dalyvauja Europos turnyre, klubo vadovybė nusprendė įsigyti daugiau patirties turintį žaidėją.

2021 m. birželio 27 d. žaidė Panevėžys B ekipoje ir Pirmos lygos rungtynėse prieš FK Jonava užsidirbo raudoną kortelę. 80 min. pašalintas iš aikštės, o rungtynes rezultatu 1:0 laimėjo varžovai iš Jonavos.

2021 m/ liepos 1 d. debiutavo A lygos rungtynėse prieš DFK Dainava, kurias panevėžiečiai laimėjo rezultatu 2:1.

2021 m. rugpjūčio 13 d. rungtynėse prieš „Bangos" klubą 53 min. sėkmingai atrėmė 11 metrų baudinį, kurį mušė Simonas Urbys. Vėliau ne kartą gelbėjo nuo pavojingų Urbio išpuolių, tačiau per pridėtą laiką baudos smūgiu Simonas Urbys vis tik įmušė. Galutinis rungtynių rezultatas 3:1.

2022 m. sausio 19 d. tapo žinoma, kad žaidėjas grįžo į gimtinę (Brazilija) ir atstovaus „Rio Claro" klubui.

Statistika
----------

A lygos ir Pirmos lygos statistika

| Sezonas | Klubas | Rungtynės | Praleisti įvarčiai |
| --- | --- | --- | --- |
| **2021** | **„Panevėžys"** | 15 | 19 |

Spalvų reikšmės:

     Ekipa žaidė A lygoje;
     Pirmos lygos ekipa;

Laimėjimai
----------

**su FK Panevėžys**
* **LFF taurės finalininkas**: 2021 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  FK Panevėžio naujokas Victor Golas
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑
7. ↑
8. ↑
9. ↑

Nuorodos
--------

* alyga.lt
* lietuvosfutbolas.lt
* Soccerway
* Transfermarkt
* zerozero.pt
| Alkobasaport. *Alcobaça* |
| --- |
|              |
| *Respublikos aikštė* |
|  |
| 

AlkobasaAlkobasa

39°33′0″ š. pl. 8°58′0″ v. ilg.﻿ / ﻿39.55000°š. pl. 8.96667°r. ilg.﻿ / 39.55000; 8.96667﻿ (Alkobasa)Koordinatės: 39°33′0″ š. pl. 8°58′0″ v. ilg.﻿ / ﻿39.55000°š. pl. 8.96667°r. ilg.﻿ / 39.55000; 8.96667﻿ (Alkobasa) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+0)------ vasaros: (UTC+1) |
|  |
| **Valstybė** | Portugalijos vėliava Portugalija |
| **Regionas** | Vidurio Portugalija |
| **Apskritis** | Leirijos apskritis |
|  |
| **Gyventojų** (2008) | 15 000  |
|  |
|  **Vikiteka** | Alkobasa |

**Alkobasa** (port. *Alcobaça*) – miestas vidurio Portugalijoje, Leirijos apskrityje, 59 km į šiaurės vakarus nuo Santareno, prie Alkoa ir Basos upių santakos. Vystoma tradicinė fajanso ir krištolo gamyba. Prekyba vaisiais, auginamais apylinkėse. Turizmas.

Paveldas
--------

Žymiausias miesto objektas – ankstyvosios gotikos Švč. Mergelės Marijos vienuolynas, įtrauktas į pasaulio paveldo sąrašą. Vienuolynas įkurtas 1152 m. Jo bažnyčioje yra karaliaus Pedro I ir jo žmonos sarkofagai. Netoliese yra taip pat į UNESCO sąrašą įtrauktas Bataljos vienuolynas.

Istorija
--------

Alkobasa išgarsėjo pradėjus statyti didžiausią Portugalijoje vienuolyną ir bažnyčią. Čia įsikūrė cisterciečių ordinas. 1385 m. netoliese įvyko Alžubarotos mūšis, kuriame Portugalija sustabdė jungtinės Kastilijos, Aragono ir Prancūzijos kariuomenės antpuolį.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Alkobasa*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001

Alkobasos vienuolyno bažnyčia
**Vicedirektorius** (angl. *vice director*; rus. *вице-директор*) – valstybinės įstaigos direktoriaus pavaduotojas.

Vicedirektoriai Rusijos imperijoje
----------------------------------

Vicedirektorius – valdininkų pareigos Rusijos imperijoje 1812–1917 m. Vicedirektoriai būdavo departamentų direktorių ar ministerijų kanceliarijų direktorių pavaduotojai.
  
Rusijos Karo ministerijos Artilerijos ir Inžinerijos departamentuose vicedirektorių pareigybės įvestos 1812 m. sausio 27 d. Vėliau šios pareigybės atsirado ir daugelyje kitų departamentų bei atskirųjų kanceliarijų (pvz. Karo ministerijoje 1848 m. Jūrų ministerijoje – 1856 m.).

Dalyje departamentų būdavo 2 vicedirektorių etatai (tai ypač būdinga XIX a. pabaigai ir XX a. pradžiai. XX a. pradžioje kai kuriuose departamentuose vicedirektorių būdavo 3-4 (pvz. 1913 m. Žemdirbystės departamente buvo 4 vicedirektoriai).

Pagal 1823 m. rugpjūčio 7 d. Finansų ministerijos departamentų vicedirektorių pareigų taisykles vicedirektorių pareigos buvo:

* prižiūrėti reikalų tvarkymą departamento skyriuose
* stebėti departamentui skiriamų lėšų gavimą ir panaudojimą
* prižiūrėti departamento archyvo ir kanceliarijos darbą
* tvarkyti reikalus, kurie nėra priskirti jokio departamento skyriaus kompetencijai
* tvarkyti klausimus, kuriuos tvarkyti pavesdavo ministras
* dalyvauti departamento posėdžiuose
* dalyvauti ministro tarybos posėdžiuose, kai šiuose negali dalyvauti departamento direktorius arba kai būdavo ministro įsakyta
* sergant departamento direktoriui ar jam išvykus vykdyti jo pareigas

Šis funkcijų sąrašas buvo bendras bet kokių ministerijų ir kanceliarijų vicedirektoriams, kurie būdavo vieninteliai savo direktorių vicedirektoriai. Jei direktorius turėdavo du vicedirektorius, tuomet šios funkcijos būdavo padalijamos.

Vicedirektoriai būdavo skiriami. Pagal rangų lentelę vicedirektoriai nuo 1835 m. lapkričio 20 d. priklausė V klasei, jie turėdavo valstybės patarėjo rangą.
  
Vicedirektorių pareigybės Rusijoje buvo panaikintos 1917 m. lapkričio mėn.

Nuorodos
--------

* Вице-директор
**Australijos lietuvių katalikų federacija**, **ALKF** – Australijos lietuvių katalikiškų organizacijų susivienijimas, veikiantis nuo 1954 m. Australijoje. ALKF centras – Melburne.

Istorija
--------

Australijos lietuvių katalikų federacija įkurta 1954 m. Melburne, siekiant sutelkti Australijos lietuvius katalikus, jiems atstovauti, kreipti jų veiklą pasauliečių sielovados darbui. Kas 2 metai vyksta visuotiniai ALKF suvažiavimai. Juose dalyvauja Australijos lietuvių kunigai, ALKF valdybos nariai, Kontrolės komisijos nariai ir po 3 atstovus nuo kiekvienos katalikų organizacijos ir didesnio jos skyriaus; iš viso 45-70 atstovų. Renkama valdyba, kurių sudaro ALKF visuotiniame suvažiavimo išrinkti nariai ir Kunigų sekretoriato skiriamas dvasios tėvas (iš viso 8 asmenys), ir Kontrolės komisija (3 asmenys). Per suvažiavimą vyksta ir jaunimo bei literatūros vakarai. ALKF turi įgaliotinius Adelaidėje, Džilonge, Hobarte, Sidnėjuje, Moe, Salyje. Nuo 1956 m. ALKF leidžia laikraštį „Tėviškės aidai".

Dvasios tėvu ilgą laiką buvo prelatas Algirdas Vaseris, 1987–2002 m. – prelatas Pranas Dauknys.

Valdybos pirmininkai
--------------------

Pranas Vaseris, S. Balčiūnas, Julius Gylys, A. Grigaitis, A. Bakaitis, V. Čižauskas, J. Petraitis, V. Laukaitis, V. Žemaitis, Edvardas Šidlauskas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Edvardas Šidlauskas. *Australijos lietuvių katalikų federacija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 274 psl.
Koordinatės: 56°15′55″š. pl. 22°50′58″r. ilg.﻿ / ﻿56.2653°š. pl. 22.8495°r. ilg.﻿ / 56.2653; 22.8495

|  Alkiškių evangelikų liuteronų bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Tikėjimo srovė** | liuteronai |
| **Savivaldybė** | Akmenės rajonas |
| **Gyvenvietė** | Alkiškiai |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | 1829 m. |

Galinis fasadas
**Alkiškių evangelikų liuteronų bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Alkiškiuose (Akmenės raj.), ant kalvos. Šventovę supa kapinės.

Istorija
--------

Alkiškių evangelikų liuteronų bažnyčios vietoje iš pradžių buvo pamaldų namai – Šiaulių evangelikų liuteronų bažnyčios filija. 1801–1815 m. kunigas Fridrichas Vilhelmas Skubovijus dovanojo šiems namams sakyklą, du Nukryžiuotuosius, dvi sidabrines taures. Alkiškių dvaro nuomotojas Magnus pastatė liuteronams medinį pamaldų namą, kurį 1829 m. pašventino kunigas Aleksandras Henrikas Konradas Šulcas. Jis 1832 m. dovanojo parapijai fisharmoniją. 1840 m. maldos namuose jau buvo vargonai. 1858 m. kunigo Aleksandro Dovydo Emanuelio Distono paraginti parapijiečiai suvežė statybinių medžiagų ir surinko 100 rublių. Parapijos dvarininkai taip pat davė statybinių medžiagų. 1861 m. medžiagos buvo paruoštos, padėtas kertinis akmuo ir pradėta statyti bažnyčia. 1865 m. ji pašventinta. Kunigo Teodoro Kupferio (tarnavo nuo 1904 m.) rūpesčiu bažnyčios stogas apdengtas skarda. 1930–1932 m. bažnyčia įsigijo naują varpą. Nuo XIX a. vid. Alkiškių kunigai gyveno Saunoriuose, ten vasaromis veikė ir konfirmantų mokykla. 

1933 m. Alkiškių evangelikų liuteronų bažnyčią buvo paskirtas Gustavas Rauskinis – jis tapo pirmuoju naujai įsteigtos parapijos kunigu. 1953–1955 m. parapiją aptarnavo kunigas Vilis Burkevičius, 1955–1979 m. – iš tremties grįžęs kun. Gustavas Rauskinis, po to – kun. E. Švageris. 1994–1998 m. bažnyčioje tarnavo kun. Aivaras Salmanis, vėliau – kun. Erikas Laiconas. 

1979 m. suremontuotas ir nudažytas šventovės stogas. Kai jis vėl pradėjo leisti vandenį, 1983 m. apdengtas raudonu šiferiu. 1981 m. nutinkuota ir nudažyta bažnyčios išorė. 1988 m. vėtra nuvertė medinį bažnyčios kryžių, apkaltą cinkuota skarda. 1989 m. iškeltas plieno kryžius.

Tai viena iš trijų po Antrojo pasaulinio karo išlikusių latviškų bažnyčių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Valentas Cibulskas. Šiaurės Lietuvos evangelikų liuteronų bažnyčia. Žiemgala. 2004/1  Archyvuota kopija 2008-04-18 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Šiaulių–Mažeikių parapijos bei filijų istorija ir Alkiškių parapija Archyvuota kopija 2017-11-12 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Inž. Visvaldis Krūmiņš. *Eltišķu ev.-lut. latviešu draudze un baznīca* // LELB Šiaurės Lietuvos latviškai kalbančių parapijų 2005 metų metraštis ir 2006 metų kalendorius Archyvuota kopija 2019-02-20 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Parapijos istorija Archyvuota kopija 2007-10-27 iš Wayback Machine projekto.
* Ernestas Vasiliauskas, *Šiaulių (Alkiškių) evangelikų liuteronų parapija ir archyvas*, Lietuvių katalikų mokslo akademijos metraštis, Vilnius, 2021, t. 44. ISSN 1392-0502.
* Alkiškių evangelikų liuteronų bažnyčia *panoramas.lt*
Piteris Abrahamsas, 1955 m.
**Piteris Henris Abrahamsas** (angl. *Peter Henry Abrahams*, 1919 m. kovo 19 d. Vrededorpas prie Johannesburgo – 2017 m. sausio 18 d.) – Pietų Afrikos Respublikos rašytojas. Rašė anglų kalba.

Biografija
----------

Gimė vargingame juodaodžių darbininkų rajone, šachtininko šeimoje, tačiau net ir žiauraus apartheido metais sugebėjo baigti pradžios mokyklą. Rašyti pradėjo vaikystėje, tačiau 1940 m. jau išėjus pirmajai poezijos knygai „Juodaodis kalba apie laisvę" (*A Black Man Speaks of Freedom*) buvo priverstas pabėgti į Angliją. Londone dirbo nešėju geležinkelio stotyje, prekybininku, vairuotoju, jūreiviu. Baigęs kursus dirbo žurnalistu. 1956 m. apsigyveno Jamaikoje.

Kūryba
------

Romanuose „Griaustinio taku" (*The Path of Thunder* 1948 m. lietuvių kalba 1961 m.), „Vainikas Maiklui Udomui" (*A Wreath for Michael Udomo* 1956 m. liet. 1971 m.), „Jų naktis" (*A Night of Their Own* 1965 m.) skelbiamos antirasistinės idėjos, vaizduojama Afrikos tautų kova dėl nepriklausomybės. Istoriniame romane „Pašėlęs užkariavimas" (*Wild Conquest* 1950 m. pasakojama, kaip XIX a. būrai pavergė zulų gentis. Be to, parašė autobiografinių bei dokumentinių publicistinių knygų. Kūrybai būdinga psichologiškumas.

Bibliografija
-------------

* *A black man speaks of freedom* (1940)
* *Dark testament* (1942)
* *Song of the city* (1945)
* *Mine boy* (1946)
* *The path of thunder* (1948)
* *Wild conquest* (1950)
* *Return to Goli* (1953)
* *Tell freedom* (1954)
* *A wreath for Michael Udomo* (1956)
* *A night of their own* (1965)
* *This island now* (1966)
* *A new creation* (1982)
* *A view from Coyaba* (1985)

Šaltiniai
---------

1. ↑   Irena Varnaitė Visuotinė lietuvių enciklopedija, I t.

* Biografija PAR literatūros ir meno žurnale Archyvuota kopija 2006-07-26 iš Wayback Machine projekto.
**Gauterio pilkapynas ir kapinynas** – prūsų pilkapynas ir kapinynas Sembos pusiasalyje, Gaučių arba Gauteno vok. *Gut Gauten* kaime ir prie jo, buv. Žuvininkų apskritis, dab. rus. *Путилово – Putilovas*, Povarovkos apylinkė, Zelenogradsko rajonas, Kaliningrado sritis.

Tyrimai
-------

Pilkapynas yra netoli kaimo esančioje vadinamoje Kapurnbergo kalvoje. Išliko vienas pilkapis. Sampilas 17 m skersmens ir 1,7 m aukščio. XIX a. pab.- XX a. pr. kasinėjo vokiečių archeologai, ištyrė l pilkapį. Mirusieji palaidoti sudeginti, urnose, akmeninėje dėžėje. Urnos – apskritais dugnais, viena jų – su ąsa. Kape rasti 2 įvijiniai smeigtukai ir įvijinis antsmilkinis. 

Kapinynas yra kaime. 1873 m. jį atrado ir kasinėjo A. Henigas, XX a. pr. kasinėjo vokiečių archeologai. Mirusieji laidoti sudeginti, urnose; kapai apkrauti akmenimis. Rasta diržų sagčių, ylų, Romos monetų – Trajano (98-117 m.) ir Marko Aurelijaus (161-180 m.). Netoli yra Karaičių kapinynas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Valdemaras Šimėnas. *Gauterio pilkapynas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 462 psl.

Koordinatės: 54°49′00″ š. pl. 20°02′00″ r. ilg.﻿ / ﻿54.81667°š. pl. 20.03333°r. ilg.﻿ / 54.81667; 20.03333
|  |
| --- |
| **Kazanės gimnazija** |
| [[Vaizdas:{{{emblema}}}|Kazanės gimnazija herbas|center|100px]] |
| Kazanės gimnazija |
| **Adresas** | Kazanė |
| **Direktorius(-ė)** | {{{direktorė}}} |
| **Mokinių skaičius** | {{{skaičius}}} |
| **Įkūrimo data** | 1759 m. |
| **Uždarymo data** | 1917 m. |
| **Išleista laidų** | {{{laidos}}} |
| **Pedagogų skaičius** | {{{darbuotojai}}} |

Gimnazijos pastato brėžiniai XIX a. pirmoje pusėje.
**Pirmoji Imperatoriškoji Kazanės gimnazija** (rus. *Первая Императорская Казанская гимназия*) – dieninė bendrojo lavinimo vidurinė mokykla, veikusi Rusijos Imperijos Kazanės mieste.

Istorija
--------

Įkurta 1759 m. Rusijos imperatorės Jelizavetos įsaku, tai pirmoji gimnazija Rusijos provincijoje. Jos direktoriumi buvo paskirtas poetas Michailas Veriovkinas (1732–1795), vėliau išrinktas Rusijos Mokslų akademijos nariu–korespondentu. 1789 m. pagal architekto F. Jemeljanovo projektą pastatytas gimnazijos pastatas. Kilmingųjų ir *įvairios kilmės* vaikai buvo mokomi atskirai. Buvo dėstomos ir arabų bei kitos Rytų kalbos. Nuo 1769 m. mokoma vietos totorių kalba (daug metų jos mokė Chalfinų dinastija, kurios atstovai parašė ir pirmuosius totoriškus vadovėlius). Išlaikę gimnazijos baigiamuosius egzaminus iškart buvo priimami į Kazanės universitetą. 1859 m. šiai mokymo įstaigai vienintelei visoje Rusijoje buvo suteiktas *Imperatoriškosios gimnazijos* titulas.

Tarp gimnazistų būta iškilių asmenybių: tai poetas ir valstybės veikėjas Gavrilas Deržavinas, istorikas Nikolajus Lichačiovas, rašytojas ir visuomenės veikėjas Sergejus Aksakovas, matematikas Nikolajus Lobačevskis, astronomas Ivanas Simonovas, chemikai Aleksandras Arbuzovas ir Aleksandras Butlerovas bei kt. Įvairių aplinkybių nublokšti į Kazanę, šią gimnaziją lankė ir lietuviai: būsimas diplomatas Leopoldas Dymša, vėliau tapęs karininku Viktoras Vilkutaitis, būsimas teisininkas Gabrielius Liutkevičius. Eksternu egzaminus laikė žinomi rašytojai ir visuomenės veikėjai Liudas Gira, Vincas Krėvė-Mickevičius.

Kazanės gimnazija uždaryta 1917 m. pastatas perduoti Kazanės universitetui. 1939–1941 m. atlikta rekonstrukcija, stipriai pakeitusi pastato išvaizdą. Dabartiniu metu jame įsikūręs Kazanės technikos universitetas.

Šaltiniai
---------

* Kazanės gimnazijos istorija (rus.) Archyvuota kopija 2013-10-05 iš Wayback Machine projekto.
* Senoji Kazanė (rus.)
|  |
| --- |
| Peter Heine Nielsen |
|  |
| Pilnas vardas | Peter Heine Nielsen |
| Šalis | Danija Danija |
| Gimė | 1973 m. gegužės 24 d. (50 metų)Holstebro |
| Titulas | Didmeistris (1994 m.) |
| FIDE reitingas | 2618 (2020 m. lapkričio mėn.) |
| Aukščiausias reitingas | 2700 (2010 m. liepos mėn.) |

**Pėteris Hainė Nilsenas** (*Peter Heine Nielsen*, g. 1973 m. gegužės 24 d. Holstebro, Danijoje) – Danijos šachmatų žaidėjas ir treneris. 1994 m. FIDE žaidėjui suteikė Didmeistrio vardą.

P. Nilsenas 2007, 2008, 2010, 2012, 2014, 2016 ir 2018 metais treniravo pasaulio čempionus Višvanataną Anandą ir Magnusą Oeną Karlseną.

1991 m. P. Nilsenas gavo Tarptautinio meistro vardą, o po trejų metų pasiekė Didmeistrio lygį. 1996, 1999, 2001, 2003 ir 2008 m. jis tapo Danijos šachmatų čempionu. Savo šaliai jis 7 kartus atstovavo šachmatų olimpiadose. 1994 m. Maskvoje jis pelnė aukso medalį.

2012 m. P. Nilsenas pradėjo žaisti šogį. 2017 m. tapo Danijos šogių čempionu.

P. Nilsenas gyvena Lietuvoje, Šiauliuose, vedęs šachmatų Didmeistrę Viktoriją Čmilytę.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑  MEN’S CHESS OLYMPIADS
4. ↑  Player profile of: Peter Heine Nielsen
5. ↑  Už ką V.Čmilytė-Nielsen moka didelę kainą? Archyvuota kopija 2020-01-15 iš Wayback Machine projekto.
| Kazanės Dievo Motinos katedra |
| --- |
|  |
| Vieta | Sankt Peterburgas, Rusija |
| Statusas | Veikianti |
| Statybų pradžia | 1801 |
| Statybų pabaiga | 1811 |
| Stogas | 71,6 m |

**Kazanės Dievo Motinos katedra** (arba tiesiog **Kazanės soboras**) (rus. *Собор Казанской иконы Божией Матери*) − stačiatikių katedra Sankt Peterburge, stovinti Nevos prospekte. Ampyro ir klasicizmo architektūros paminklas. 1932 m. katedra uždaryta. 1991 m. grąžinta tikintiesiems.

Istorija
--------

XVIII a. pabaigoje Rusijos imperatorius Pavelas I ketino pastatyti Sankt Peterburge didelę katedrą, kad ji galėtų konkuruoti su Šventojo Petro bazilika. Cerkvės architektai buvo buvę baudžiaunininkai Andrejus Voronichinas ir Ivanas Kolodinas. Po karo su Napoleonu soboras tapo Rusijos karinės šlovės paminklu. Būtent čia palaidotas rusų karvedys Michailas Kutuzovas ir saugomi to karo trofėjai. 1932 m. sovietinė valdžia Kazanės soborą uždarė. Čia veikė valstybinis religijos ir ateizmo muziejus. 1991 m. soboras buvo grąžintas tikintiesiems, o muziejus persikėlė į kitą pastatą.

Galerija
--------

* Kazanės soboras XX a. pradžiojeKazanės soboras XX a. pradžioje
* Kazanės soboras 1941 m.Kazanės soboras 1941 m.
* Paminklas M. Kutuzovui
* VidusVidus
* NaktįNaktį

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kazanės Dievo Motinos katedra (Sankt Peterburgas)** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Išnašos
-------

1. ↑  Koeppe & Giusti 2008, p. 352.

Šaltiniai
---------

* Koeppe, Wolfram; Giusti, Anna Maria, eds. (2009). *Art of the royal court: treasures in Pietre Dure from the palaces of Europe*. Michigan: Metropolitan Museum of Art. p. 352. ISBN 978-0300136722.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Gaučas
 *Kitos reikšmės – Gaučas (reikšmės).*
**Gaučai** (isp. *gaucho*, port. *gaúcho*) – pampų, Gran Čiako, Patagonijos lygumų gyventojai (Argentinoje, Urugvajuje, pietų Brazilijoje), gyvulių augintojai, žemvaldžiai. Brazilijoje *gaučais* taip pat vadinami visi Pietų Rio Grandės gyventojai.

Gaučas iš dalies atitinka JAV kaubojų, Meksikos *vaquero*, Los Llanos regiono *llanero* ar Čilės *huaso*. Terminas *gaučo* ypač taikomas XIX a. kai dauguma užmiesčio gyventojų vertėsi gyvulių auginimu, kuomet klestėjo gaučų kultūra.

Gaučai buvo sėslūs, gyvendavo užmiestyje (*campo*), ūkiuose (vad. asjendose). Vertėsi žemdirbyste, gyvulių auginimu. Dauguma gaučų buvo metisai arba kreolai. Paprastai gaučai buvo puikūs raiteliai. Apibūdinami kaip stiprūs, nuoširdūs, darbštūs, tylūs, patriarchališki, prireikus – karingi. Gaučai naudodavo bolas, lasus, durklus, vadinamus *facón*. Tradicinis gaučo gėrimas – matė, valgis – įvairūs mėsos produktai, ypač asado.

Gaučai suvaidino svarbų vaidmenį Argentinos ir Urugvajaus istorijoje. Jie buvo vietinių kaudilijų armijų nariai, rengdavo sukilimus prieš valdžią. Buvo linkę į autoritarizmą, formuodavo karines chuntas.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Gaučas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Казанский вертолётный завод|  |
| Forma | Valstybinė gamykla |
| Pramonė | Sraigtasparnių |
| Įkurta | 1940 m. |
| Centrinė būstinė | Kazanė, Rusija |
| Holdingas | - |
| Tinklalapis |  |

**Kazanės sraigtasparnių gamykla** (*Казанский вертолётный завод*) – aviacijos pramonės gamykla Kazanėje (Totorija, Rusija).

Istorija
--------

Gamykla buvo įkurta 1933 m. tuomet tai buvo medienos apdirbimo įmonė.
  
1941 m. ėmė gaminti biplanus Po-2. Gamykla karo metais pagamino >10 000 šių lėktuvų (tai >10 % visų lėktuvų, kuriuos TSRS pagamino per Antrąjį pasaulinį karą (1941–1945 m.).

1951 m. gamykla ėmė gaminti sraigtasparnius Mi-1. 1956 m. šiuos sraigtasparnius ėmė tiekti eksportui.
  
1956 m. ėmė gaminti Mi-8 – gausiausiai pasaulyje gamintą sraigtasparnį.

1993 m. gamykla buvo privatizuota, ji ėmė vadintis *AB Kazanės sraigtasparnių gamykla* (rus. *Открытое акционерное общество «Казанский вертолетный завод»*).

Gamykla iš viso pagamino virš 10 000 sraigtasparnių Mi-4, Mi-8, Mi-14, Mi-17 ir jų modifikacijų, kurie buvo tiekiami daugiau kaip 60 pasaulio šalių.

2006 m. gamykla pagamino 35 sraigtasparnius.

Produkcija
----------

Mi-8 modifikacijos:

* Mi-17
* Mi-38

Savos konstrukcijos sraigtasparniai:

* Ansat (rus. *Ансат*) – lengvasis daugiatikslis sraigtasparnis
* Aktai (rus. *Актай*) – lengvasis sraigtasparnis

Remontuoja ir modernizuoja sraigtasparnius Mi-8.

Nuorodos
--------

* Kazan Helicopters sompany Archyvuota kopija 2008-12-05 iš Wayback Machine projekto.
* Казанский вертолетный завод. Компания Archyvuota kopija 2008-12-29 iš Wayback Machine projekto.
| Zasnicasvok. *Sassnitz* |
| --- |
|        |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

ZasnicasZasnicas

54°30′0″ š. pl. 13°38′0″ r. ilg.﻿ / ﻿54.50000°š. pl. 13.63333°r. ilg.﻿ / 54.50000; 13.63333﻿ (Zasnicas)Koordinatės: 54°30′0″ š. pl. 13°38′0″ r. ilg.﻿ / ﻿54.50000°š. pl. 13.63333°r. ilg.﻿ / 54.50000; 13.63333﻿ (Zasnicas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Vokietijos vėliava Vokietija |
| **Žemė** | Meklenburgas-Pomeranija Meklenburgas-Pomeranija |
| **Regionas** | Pomeranijos-Riugeno |
|  |
| **Gyventojų** (2015) | 9 560  |
| **Plotas** | 46 km² |
| **Tankumas** (2015) | 208 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Zasnicas |

**Zasnicas** (vok. *Sassnitz, Saßnitz*) – miestas šiaurės rytų Vokietijoje, Meklenburgo-Priešakinės Pomeranijos žemėje, Riugeno saloje. Žvejybos ir keleivinis uostas Baltijos jūros pakrantėje (iš Mukrano keltų prieplaukos reisai į Klaipėdą, Treleborgą, Baltijską, Rionę). Žuvies perdirbimo pramonė. Apylinkėse kasama kreida. Svarbus kurortas. Mieste yra 1450 m ilgio molas, rotušė, Šv. Jono bažnyčia, Dvaizendo pilis, veikia povandeninės archeologijos, žvejybos ir uosto muziejai. Apylinkėse įsteigtas Jasmundo nacionalinis parkas.

Istorija
--------

Zasnicas ėmė augti XIX a. pab. nutiesus geležinkelį ir pradėjus kreidos gavybą. XX a. pr. ėmė vystytis kaip kurortas. Miesto teisės suteiktos 1957 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Zasnicas*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, XII t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1984. T.XII: Vaislapėlis-Žvorūnė, 428 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Filipas Bruneleskis
Filipo Bruneleskio statula. Šv. Marijos *del Fiore* katedra, Florencija
**Filipas Bruneleskis** (*Filippo Brunelleschi*, \* 1377 m. Florencijoje; † 1446 m. balandžio 15 d. Florencijoje) – italų ankstyvojo Renesanso architektas, skulptorius, centrinės perspektyvos atradėjas.

Florencijoje
------------

Bruneleskis buvo pakviestas pabaigti Florencijos katedrą. Jis buvo visiškai perėmęs technikos išradimus, sudariusius dalį gotikinės tradicijos. Tai buvo gotikinė katedra. Jei jis nebūtų žinojęs gotikinių skliautų konstravimo metodų, jam nebūtų pavykę taip suprojektuoti. Kai Bruneleskis buvo kviečiamas projektuoti naujų bažnyčių ir kitų statinių, jis visai atsižadėjo tradicinio stiliaus. Jam buvo svarbus Romos didybės atgimimas, galįs pasireikšti ir mene.

Kelionės į Romą
---------------

Pasakojama, kad jis keliavęs į Romą, kur matęs šventyklų ir rūmų griuvėsius, daręs jų formų ir ornamentų eskizus. Jis neketino kopijuoti šių senovinių statinių (jie nebūtų galėję tenkinti XV a. Florencijos poreikių). Jo tikslas buvo sukurti naują statybos stilių, kuriame iš laisvai pavartotų antikinės architektūros formų gimtų nauja harmonija ir grožis.

Pasiekimai
----------

Bruneleskiui pavyko įgyvendinti savo planus ir programą. Beveik 500 metų architektai Europoje ir Amerikoje sekė jo pėdomis. Daugelyje miestų yra antikinių formų statinių su kolonomis ir frontonais. XV a. Bruneleskis suprojektavo Florencijos katedroje (Santa Marija del Fijorė) įspūdingą kupolą.
Ensio (*en*) titulas dantiraščio ženkle
**Ensis** (šum. 𒇽𒃲 = *PA.TE.SI*, 'ariamos žemės valdovas', akad. *iššakkum*) – vienas iš kilmingųjų titulų senovės Šumero miestuose-valstybėse, reiškiantis valdovą ar princą. Panašūs valdovą žymintys titulai buvo lugalis bei *en*, tačiau ankstyvųjų dinastijų laipotarpiu (~ 2800–2350 m. pr. m. e.) tiksliai nėra žinomas skirtumas tarp šių vardų. Manoma, kad pradžioje ensių titulai buvo priskiriami vien Lagašo ir Umos valdovams.

Ensiais buvo laikomi miestą globojančios dievybės atstovai. Vėliau tapo įprasta ensius laikyti lugalių (valdovų) pavaldiniais. III Ūro dinastijos laikais (~ 2100–2000 m. pr. m. e.) ensiais buvo vadinami karalystės provincijų valdytojai. Jie turėjo dideles galias vyriausybėje renkant mokesčius ar teisinėje praktikoje, bet buvo visiškai priklausomi (skiriami ir atleidžiami) nuo Uro karaliaus (lugalio). Nors šis vardas buvo paveldimas, tačiau turėjo būti palaimintas karaliaus, jie negalėjo vykdyti savarankiškos užsienio politikos ar karinių veiksmų. Pvz. Ašūro mieste-valstybėje paveldėtojas turėjo ensio vardą pagal akadų kalbos versiją, o globojanti dievybė buvo vadinama *šarrum* ('karalius').

Uruko periodu (4100–2900 m. pr. m. e.) Šumero miestuose jie turėjo daugiausiai politinės valdžios. Šis vardas tenkino II Lagašo dinastijos (~ 2100 m. pr. m. e.) galinguosius valdovus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  John Allan Halloran: Sumerian Lexicon. Logogram Publishing, Los Angeles (Cal.) 2006.
2. ↑  Horst Klengel (Hrsg.): Kulturgeschichte des alten Vorderasiens. Akademie Verlag, Berlin 1989.
3. ↑  Saggs, H. W. F. 1988, *The Greatness That Was Babylon* (revised edition)
4. ↑  Dietz Otto Edzard: Geschichte Mesopotamiens. C.H. Beck, München 2004.
5. ↑  Jacobsen, Thorkild (Ed) (1939), „The Sumerian King List" (Oriental Institute of the University of Chicago; Assyriological Studies, No. 11.)
Envisat modelis.
**Envisat** (nuo angl. ***env**ironmental **sat**ellite*, liet. *aplinkos palydovas*) – Žemės tyrinėjimams skirtas palydovas, kurį 2002 m. kovo 1 d. į orbitą paleido Europos kosmoso agentūra „Ariane 5" raketa iš Prancūzijos Gvianoje esančio Gvianos kosminio centro. Palydovas skrieja 782 km aukštyje, jo masė siekia 8 tonas. Dėl neaiškių priežasčių 2012 m. balandžio 8 d. ryšys su palydovu netikėtai nutrūko. Po mėnesį trukusių nesėkmingų pastangų jį atkurti, „Envisat" misija 2012 m. gegužės 9 d. buvo paskelbta užbaigta.

„Envisat" yra didžiausias lig šiol į orbitą paleistas civiliniams tikslams skirtas palydovas. Jame sumontuota 10 įvairiems stebėjimams skirtų jutiklių. Iš palydovo gauti duomenys buvo plačiai naudojami moksliniuose Žemės atmosferos, sausumos, vandenynų, klimato ir kitokiuose tyrimuose.

„Envisat" misiją planuojama artimiausiais metais pakeisti grupe atskirų pagal „Sentinel" programą kuriamų palydovų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Envisat, ESA
2. ↑  ESA declares end of mission for Envisat, ESA
3. ↑  What is Envisat? Archyvuota kopija 2012-11-28 iš Wayback Machine projekto. ESA
| ***Hana ir seserys*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Hannah and Her Sisters |
| Kilmės šalis | JAV |
| Režisierius | Woody Allen |
| Prodiuseris (-iai) | Robert Greenhut |
| Scenaristas (-ai) | Woody Allen |
| Vaidina | Woody AllenMia FarrowMaureen O'Sullivan Michael CaineBarbara HersheyDianne WiestLloyd Nolan Max von SydowDaniel Stern |
| Metai | 1986 |
| Žanras | Komedija, drama, romantinis filmas |
| Trukmė | 103 min |
| Kalba | anglų |
| Biudžetas | 6 400 000 dol. |
| **IMDb įrašas** |

**Hana ir seserys** (angl. *Hannah and Her Sisters*) - 1986 m. Vudžio Aleno (Woody Allen) romantinė tragikomedija. Šiame filme pasakojamas Hanos (Mia Farrow) ir jos dviejų seserų (Barbara Hershey ir Dianne Wiest) bei jų šeimų ir draugų gyvenimas nuo pirmos Padėkos dienos iki trečios Padėkos dienos. Viskas įvyksta tarp pirmų dviejų Padėkos dienų, o trečiai Padėkos dienai yra skirta paskutinė, baigiamoji, filmo dalis.

Filmas buvo apdovanotas Oskaru už originaliausią scenarijų ir dviem Britų akademijos kino ir televizijos apdovanojimais už geriausią režisūrą ir už geriausią scenarijų.
Koordinatės: 55°26′32″š. pl. 22°47′51″r. ilg.﻿ / ﻿55.4423279°š. pl. 22.7975738°r. ilg.﻿ / 55.4423279; 22.7975738

P. Neveravičiaus uosis
**Pšemislo Neveravičiaus uosis** – botaninis gamtos paveldo objektas, esantis Pužuose, Raseinių rajone. 2012 m. jis paskelbtas valstybės saugomu. Uosis keroja už 2 km į šiaurės rytus nuo Nemakščių, pasukus iš kelio  **196**  Ariogala–Raseiniai–Kryžkalnis , Balčios upelio prieigose. Objektas nuorodomis nepažymėtas.

Neveravičiaus uosis kartu su Julinų dvaro liepų alėja Pužų kaime auga buvusio Julinų dvaro teritorijoje. Šiame dvare gimė ir gyveno vienas pirmųjų pripažintų Lietuvos išradėjų, aštuonračio savaeigio vežimo konstruktorius Pšemislas Neveravičius.

Neveravičiaus uosio skersmuo – 1,21 m, aukštis – 19 m, amžius – 200 m. Medis išsiskiria itin plačia ažūrine laja, todėl kartais švelniai pavadinamas „baobabu". Jo papėdė nubarstyta pašarų likučiais, čia užuovėją randa šeriami gyvuliai.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2013-12-25 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras Archyvuota kopija 2021-01-26 iš Wayback Machine projekto.
* Naujai paskelbti gamtos paveldo objektai Raseinių rajone

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RRaseinių rajono savivaldybės saugomos teritorijos |
| --- |
|  |
| Regioniniai parkai | 
Dubysos regioninis parkas • Tytuvėnų regioninis parkas |
|  |
| Valstybiniai draustiniai | 
Balčios hidrografinis • Dubysos ichtiologinis • Jukainių geomorfologinis • Pašešuvio kraštovaizdžio • Praviršulio tyrelio botaninis-zoologinis |
|  |
| Biosferos poligonai | 
Blinstrubiškio miško |
|  |
| Gamtos paminklai | 
Akmenės akmuo • Rinkšelių akmuo • Skirtino akmuo |
|  |
| Valstybiniai gamtos paveldo objektai | 
Dubenuotas akmuo • Gražusis Plauginių miško ąžuolas • Julinų dvaro liepų alėja • Kengių liepa • Lelyko atodanga • Mikalojaus Daukšos ąžuolas • Molavėnų ąžuolas • Pakalniškių akmuo • Pašešuvio tufų atodanga • Pšemislo Neveravičiaus uosis • ~~Vienišoji Zvėgių miško pušis~~ |

 |
██ visateisiai nariai

██ asocijuoti nariai

██ stebėtojai

**Europos telekomunikacijų standartizacijos institutas** (angl. *European Telecommunications Standards Institute (**ETSI**)*) – nepriklausoma, ne pelno siekianti telekomunikacijų pramonės (įrangos gamintojai ir tinklų operatoriai) standartizacijos organizacija Europoje.

ETSI 1988 m. įsteigė CEPT. Organizacija, įsikūrusi Sophia Antipolis technologijų parke (Prancūzija), yra oficialiai pripažinta Europos Komisijos ir ELPA. ETSI atsakinga už informacinių ir ryšių technologijų, tokių kaip fiksuoto, mobilaus ir radijo ryšio bei transliavimo ir interneto, standartizavimą Europoje.

Kasmet ETSI išleidžia po 2000–2500 standartų. Nuo organizacijos įsteigimo 1988 m. ji išleido daugiau kaip 30 000 standartų, tarp kurių yra standartai tokioms technologijoms kaip mobiliųjų telefonų sistema GSM™, 3G, 4G, DECT™, profesionali mobilaus radijo sistema TETRA, reikalavimai mažo nuotolio įtaisams, tokiems kaip LPD radijas, lustinės kortelės ir daugelis kt.

Narystė
-------

ETSI turi daugiau kaip 750 narių iš 63 valstybių/provincijų Europoje ir už jos ribų, įskaitant gamintojus, tinklų operatorius, administracijas, paslaugų teikėjus, mokslinių tyrimų įstaigas ir faktiškai naudotojus.

Beveik trečdalis ETSI narių yra mažos ir vidutinės įmonės (MVĮ). Dabartinių narių sąrašą galima rasti čia.[1]

Dabartinėmis visateisėmis ETSI narėmis yra visos ES valstybės narės.[2]

Dabartinėmis asocijuotomis ETSI narėmis yra Australija, Kanada, JAV, Brazilija, Pietų Afrikos Respublika, Lesotas, Egiptas, Izraelis, Jemenas, Kataras, JAE, Iranas, Uzbekija, Kinija (administraciniai regionai Honkongas ir Makao turi po atskiro nario statusą), Indija, Pietų Korėja, Japonija, Taivanas, Malaizija, Singapūras, Indonezija.[2]

Taip pat skaitykite
-------------------

* Europos elektrotechnikos standartizacijos komitetas
* Europos standartizacijos komitetas
* Tarptautinė telekomunikacijų sąjunga
* Skaitmeninis visuminių paslaugų tinklas

Išnašos
-------

1. ↑  ETSI Membership Information. Portal.etsi.org – members
2. 1 2  ETSI membership

Nuorodos
--------

* ETSI oficialus tinklalapis
* ETSI portalas
| NumėjaNouméa |
| --- |
|        |
| *Miesto centro panorama* |
|  |
| 

NumėjaNumėja

22°16′0″ p. pl. 166°27′0″ r. ilg.﻿ / ﻿22.26667°š. pl. 166.45000°r. ilg.﻿ / 22.26667; 166.45000﻿ (Numėja)Koordinatės: 22°16′0″ p. pl. 166°27′0″ r. ilg.﻿ / ﻿22.26667°š. pl. 166.45000°r. ilg.﻿ / 22.26667; 166.45000﻿ (Numėja) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+10)------ vasaros: (UTC+11) |
|  |
| **Valstybė** | Naujosios Kaledonijos vėliava Naujoji Kaledonija |
| **Provincija** | Pietų provincija |
|  |
| **Meras** | Jean Lèques |
|  |
| **Gyventojų** (2009) | 97 579  |
| **Plotas** | 45,7 km² |
| **Tankumas** (2009) | 2 135 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Numėja |

**Numėja** (pranc. *Nouméa*) – uostamiestis pietinėje Naujosios Kaledonijos salos dalyje; Naujosios Kaledonijos administracinis centras. 97 579 gyventojai (2009 m.) Iš Numėjos uosto eksportuojamas nikelis, geležies rūda, kopra. Apie 50 km nuo miesto yra tarptautinis oro uostas, netoli miesto Numėjos Magentos oro uostas.

Pirmieji europiečiai šioje salos vietoje įsikūrė 1851 m. kai čia atkeliavo britų pirkliai. Po trejų metų netoliese įsikūrė ir prancūzai. Iš pradžių miestas buvo vadinamas Port-de-France, o 1866 m. pervadintas į Numėją. Tuo metu miestas buvo naudojamas kaip trėmimų vieta, o vėliau kaip nikelio ir aukso kasyklų centras.

II pasaulinio karo metu Numėjoje buvo įsikūrusi JAV kariuomenės bazė, veikusi pietinėje Ramiojo vandenyno dalyje.

Numėjoje vyrauja tropinis klimatas su karštomis vasaromis ir šiltomis žiemomis. Karščiausios dienos mieste būna gruodžio – vasario mėnesiais.

Broliški miestai
----------------

* Australija Gold Kostas, Australija
* Prancūzija Nica, Prancūzija

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Numėja*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, VIII t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1981. T.VIII: Moreasas-Pinturikjas