recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Šis straipsnis apie ES karinę operaciją. Apie mitologinį personažą skaitykite straipsnyje Atalanta.*
Teritorija, kurioje 2005–2010 m. veikė Somalio piratai
**ATALANTA** – Europos Sąjungos (toliau – ES) karinė operacija, pradėta 2008 m. pabaigoje reaguojant į ypač išaugusį piratavimų skaičių prie Somalio krantų.

Operacijoje dalyvaujantys karo laivai Adeno įlankoje ir Somalio vandenyse eskortuoja Pasaulio maisto programos laivus, gabenančius paramą Somalio gyventojams, atgraso ir sulaiko piratus, ginkluotus plėšikus, operacijos rajone, vykdo žvejybos stebėseną, kita.

Operacijoje dalyvauja 23 ES ir 3 ES nepriklausančios valstybės narės, skiriančios iki 2 tūkst. karių.

Pradėjus operaciją ATALANTA pastebimai sumažėjo sėkmingai įvykdytų piratų antpuolių, ypač nuo 2011 m. rudens, kai kovai su piratais buvo pasitelktos autonominės laivų apsaugos grupės, pažymima Krašto apsaugos ministerijos pranešime. 2012 m. įvyko 36 su piratavimu susiję incidentai, tuo tarpu 2011 m. – 176. Nuo operacijos pradžios buvo apsaugoti daugiau nei 200 laivų, 150 piratų perduota atsakingoms teisinėms institucijoms.

Lietuvos indėlis
----------------

Nuo 2011 m. pradžios vienas Lietuvos karinių jūrų pajėgų štabo karininkas tarnauja operacinėje ATALANTA vadavietėje Nortvude (Jungtinė karalystė), o nuo 2013 m. rugpjūčio Lietuva taip pat skirs vieną karininką Nyderlandų vadovaujamame štabo laive.

2013 m. balandžio 23 d. Seimas pratęsė mandatą Lietuvos dalyvavimui operacijoje ATALANTA iki 2015 m. pabaigos, kasmet skiriant iki 30 karių ir civilių.

Lietuvos kariai nuo šių metų antrojo pusmečio nuo piratų išpuolių saugos Pasaulio maisto programos laivą, kuris gabena humanitarinę pagalbą Afrikos šalių gyventojams. Tokiu būdu Lietuva įsitrauks į antipiratavimo operaciją ATALANTA prie Somalio krantų. Operacijoje dalyvaus Autonominė laivo apsaugos grupė.

Laivo apsaugos grupę sudarys 16 karių, kurių dauguma yra iš Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo mechanizuotojo pėstininkų bataliono. Iki metų pabaigos operacijoje dalyvausiančiai grupei vadovaus bataliono karininkas kapitonas Aivaras Pliatkus. Laivo apsaugos funkciją Lietuvos kariai perims iš šiuo metu ją vykdančių Suomijos karių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos kariai prie Somalio krantų saugos laivą

Nuorodos
--------

* Forces of Operation Atalanta
| **Jekaterina Klimova** |
| --- |
|  |
| Jekaterina Klimova |
| Gimimo vardas | Jekaterina Klimova  (rus. *Екатери́на Алекса́ндровна Кли́мова*) |
| Visas vardas | Jekaterina Klimova |
| Gimė | 1978 m. sausio 24 d. (45 metai)Maskva, Rusija |
| Gyven. vieta | nežinoma |
| Tautybė | Rusė |
| Pilietybė |  Rusija |
|  |
| Sritis | Teatras, kinas, TV |
| Pareigos | Aktorė |

**Jekaterina Klimova** (g. 1978 m. sausio 24 d. Maskvoje) – Rusijos aktorė.

Biografija
----------

Baigusi vidurinę mokyklą, studijavo M. S. Ščepkino vardu pavadintos Aukštosios teatro mokyklos vaidybos skyriuje. Kurso vadovu buvo Afoninas.

2001 m. debiutavo kine, įkūnijusi Žaną (Joaną) d'Albret filme „Nuodai arba pasaulinė apsinuodijimo istorija". Būta kelių epizodinių vaidmenų filmuose „Tolimųjų reisų vairuotojai", „Laikai nesirenka", „Maskvos langai". Po serialo „Vargšė Nastia" pasirodymo ji tapo atpažįstama ir pradėta kviesti į kitus projektus. Aktorė sulaukė pagyrų ir platesnio pripažinimo, kai pasirodė filmas „Mes iš ateities" su Danila Kozlovskiu pagrindiniame vaidmenyje. Vėlesniais metais režisierius Andrejus Maliukovas patikėdavo Jekaterinai Klimovai savo projektuose vaidinti įvairius personažus.

Filmavosi melodramoje „Įsimylėjusios moterys", kurioje pasirodė kitos ekrano žvaigždės – Antonas Chabarovas, Ravšana Kurkova ir Darija Jekamasova.

Aktorė vaidino filme „Grigorius R.", kuriame pasakojama apie Grigorijaus Rasputino gyvenimą. Šiame filme vaidino Vladimiras Maškovas, Ingeborga Dapkūnaitė ir Andrejus Smoliakovas.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑
5. ↑
6. ↑

Nuorodos
--------

* IMDB profilis
* kino-teatr.ru
* kinopoisk.ru
| Aglinės piliakalnis |
| --- |
| Aglinės piliakalnis iš šiaurės pusės |
| 

Aglinės piliakalnisAglinės piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°18′30.6″ š. pl. 23°08′14.9″ r. ilg.﻿ / ﻿54.308500°š. pl. 23.137472°r. ilg.﻿ / 54.308500; 23.137472Koordinatės: 54°18′30.6″ š. pl. 23°08′14.9″ r. ilg.﻿ / ﻿54.308500°š. pl. 23.137472°r. ilg.﻿ / 54.308500; 23.137472 |

 |
| Vieta | Lenkija |
| Aukštis | 20 m |
| Plotas | 20x30 |
| Naudotas | I tūkstantmetis - XIII a. |
| Tirtas | 1990 m. |

Informacinė lenta
**Eglinės piliakalnis** (tarm. **Aglinės piliakalnis**, lenk. *Góra zamkowa Jegliniec*) – piliakalnis šiaurės Lenkijoje, prie Aglinės kaimo (Palenkės vaivadija, Suvalkų apskritis, Šipliškės valsčius).

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas 20 m aukščio kalvoje. Piliakalnio 30 m ilgio, 20 m pločio aikštelės pietiniame krašte supiltas 6–8 m aukščio ir 4 m pločio pylimas. Papėdės pietinėje dalyje yra senovės gyvenvietės liekanų, rasta lipdytinės keramikos. 1990 m. piliakalnį tyrė Varšuvos archeologijos muziejaus Baltų sektoriaus archeologai, vadovaujami muziejaus direktoriaus dr. Jono Jaskonio, archeologė Ana Bitner-Vrublevska. Per tyrimus rasta apie 800 IX a.– XI a. radinių. 1 tūkstantmetyje – 2 tūkstantmečio pradžioje piliakalnyje ir gyvenvietėje gyveno jotvingiai.

Istorija
--------

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. piliakalnio apylinkėse gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. piliakalnis priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštijai. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį piliakalnis pateko į Lietuvos Respublikai priskirtą teritoriją.

Piliakalnyje kasmet vyksta Poezijos pavasaris, kurį organizuoja Punsko „Aušros" leidykla ir Lenkijos lietuvių draugija.

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Papiliakalnių piliakalnis 9 km | Menkupių piliakalnis 14 km | Lakinskų piliakalnis 17 km |  |
| Žaliosios piliakalnis 3 km |  | Navininkų piliakalnis 6 km |
| Šiurpilio piliakalnis 18 km | Žubronaičių piliakalnis 21 km | Klevų piliakalnis 19 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Aglinės piliakalnio aikštelė iš pietvakarių pusės

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Daugudis. *Aglinės piliakalnis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 160 psl.

Nuorodos
--------

* Eglinės piliakalnis. Punskas.lt Archyvuota kopija 2010-04-23 iš Wayback Machine projekto.
* Vaizdas iš palydovo
* Juozas Vaina. Piešti, fotografuoti ir iškasti kryžiai primena[neveikianti nuoroda]
* Piliakalnis turistiniame žemėlapyje
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Eivonas |
| --- |
| Eivonas Hampšyre Eivonas Hampšyre |
| **Ilgis** | 96 km |
| **Ištakos** | Viltšyras |
| **Žiotys** | Lamanšo sąsiauris |
| **Šalys** | Didžioji Britanija |
|  |
|  **Vikiteka** | Eivonas |

**Eivonas** (angl. *Avon*), dar žinoma kaip ***Hempšyro Eivonas*** arba ***Solsberio Eivonas*** – upė Jungtinėje Karalystėje, pietų Anglijoje. Prasideda dviem ištakomis Viltšyro grafystėje. Viena išteka ties Devaizisu, kita – ties Pjusiu (*Pewsey*). Ties Apeivonu (*Upavon*) susilieja ir teka Solsberio lygumomis į pietus. Kerta Hampšyro ir Dorseto grafystes. Įteka į Lamanšo sąsiaurį ties Kraistčerču, sudaro bendras žiotis su Sturo upe.

Prie Eivono įsikūrę: Emsberis, Solsberis, Forindžbridžas, Ringvudas, Kraistčerčas.

Upės pavadinimas kilo iš keltiško žodžio *abona*, reiškiančio upę. Tokiu pavadinimu Britanijoje yra ne viena upė.
Koordinatės: 54°55′19″š. pl. 25°23′12″r. ilg.﻿ / ﻿54.9219°š. pl. 25.3866°r. ilg.﻿ / 54.9219; 25.3866

|  Eitminiškių šv. Antano Paduviečio bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilniaus |
| **Dekanatas** | Kalvarijų |
| **Savivaldybė** | Vilniaus rajonas |
| **Gyvenvietė** | Eitminiškės |
| **Adresas** | Bažnyčios g. 25 |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1924 m. |

 *Kitos reikšmės – Šv. Antano Paduviečio bažnyčia.*
**Eitminiškių šv. Antano Paduviečio bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Eitminiškių kaime, 9 km į šiaurės vakarus nuo Nemenčinės, Nemenčios (Neries dešiniojo intako) dešiniajame krante. Pamaldos laikomos tik lenkų kalba.

Šalia stovi Eitminiškių koplyčia.

Istorija
--------

Eitminiškės 1685 m. paskirtos Vilniaus misionieriams. Manoma, kad tada jie pastatė koplyčią. Ją Rusijos valdžia 1866 m. uždarė.

1922 m. įkurta parapija. 1924 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia. Į Eitminiškės klebonauti 1934 m. paskirtas kunigas Ambraziejus Jakavonis (1886–1944), lietuvių visuomenės veikėjas. Spaudoje skelbta A. Jakavonio žūties data, 1943 m. balandžio 25 d. kai per Šv. Velykas į kleboniją įsiveržęs Armijos Krajovos būrys jį išsivedė ir nežinomoje vietoje nužudė, pagal išlikusius dokumentus ir liudijimus patikslinta – 1944 m. balandžio 11 arba 12 d.. Kunigo atminimui 1988 m. šventoriuje pastatytas paminklinis akmuo (arch. Napalys Kitkauskas).

Architektūra
------------

Bažnyčia stačiakampio plano, bebokštė, stogo priekis pridengtas iškelta siena su trikampiu frontonu. Apsidė penkiasienė, prieangis atviras. Zakristijos žemos, priglaustos. Šventoriaus tvora akmenų mūro.

Galerija
--------

* Įėjimo vartaiĮėjimo vartai
* Priekinis fasadasPriekinis fasadas
* Apsidės vaizdasApsidės vaizdas

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Eitminiškių šv. Antano Paduviečio bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Parapijos puslapis Archyvuota kopija 2016-05-31 iš Wayback Machine projekto.

1. ↑  Bieliauskas, Pranas. Iš Slabados kaimo – į Vilniaus katedrą: kunigo Prano Bieliausko užrašai, 1883–1911 metai. – Trakai : Voruta, 2013. – P. 157.
2. ↑   LMAVB RS F318-938
**Žanas-Batistas Nolenas** (pranc. *Jean-Baptiste Nolin*; 1657 m. – 1708 m.) – prancūzų kartografas, graviūrininkas, leidėjas.

Biografija
----------

Mokėsi pas Francois de Poilly, aktyviai dirbo kartografijos ir leidybos versle Paryžiuje XVII–XVIII a. sandūroje. Kartografu dirbo mažai, daugiausia rėmėsi kitų autorių žemėlapiais (Vincenzo Coronelli, Jean-Dominique Cassini, Jean Nicolas du Trallage), kartais ir nesąžiningai. Sūnus buvo taip pat Žanas-Batistas Nolenas (1686–1762), užsiėmęs leidybos verslu, tačiau bankrutavęs 1749 m.

Žemėlapiai
----------

1700 m. išleido 125×140 cm dydžio pasaulio žemėlapį „Le globe terrestre", kuris vėliau buvo perleistas 1708 ir 1767 m.

* Ž.-B. Noleno pasaulio žemėlapis, 1767 m.
* Ž.-B. Noleno išleistas Vincenzo Coronelli Azijos žemėlapis, 1690 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Antique maps by Jean-Baptiste Nolin. Raremaps.com (tikrinta 2022-01-14).
2. ↑  Nolin, Jean-Baptiste (1657 - 1725). Geographicus.com (tikrinta 2022-01-14).
3. ↑  Jean Baptiste Nolin. BritishMuseum.org (tikrinta 2022-01-14).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Sofistais** (gr. σοφιστής – meistras, išminčius) senovės Graikijoje buvo vadinami klajojantys mokytojai, filosofai, žmonės, mokantys kitus gyvenimo išminties. Sofistai nesudarė savo filosofų mokyklos, todėl nebuvo profesionalūs filosofai. Pagal profesiją jie buvo mokytojai ir auklėtojai, rengiantys žmones viešam gyvenimui. Retorika – pagrindinė sofistų švietėjiškos veiklos kryptis. Esminis sofistų filosofijos bruožas – filosofijos dėmesio centre ne gamta, o žmogus. Protagoro tezė apie tai, kad žmogus yra visų daiktų matas, tapo raktine formuojant europinės filosofijos humanistinę tradiciją.
V a. Prieš mūsų erą graikų intelektualinio gyvenimo centrui persikėlus iš kolonijų į metropoliją Atėnai tapo graikų kultūros sostine. Tai buvo graikų kultūros, civilizacijos, meno ir mokslo žydėjimas. Taip pat, tai buvo išminties mokytojų – sofistų laikai. Sofistai iškilo būtent šiame laikotarpyje dėl to, kad svarbiausiu žmonių poreikiu tapo išsimokslinimas, o ne dvasinė ir fizinė jėga. Noras dalyvauti intelektualiniame ir viešajame gyvenime tapo visuotinis. Brandžiausias „pusiau žurnalistų, pusiau profesorių" veiklos metas buvo šio laikotarpio pradžia, Protagoro ir Gorgijo laikai. Tuo metu net ir prieš švietimą nusistačiusioje Spartoje oratoriai Prodikas ir Hipijas sulaukė pripažinimo. Sofistai tapo intelektualiniu Graikijos elitu.
Deja, greitai palankus graikų požiūris į sofistus pasikeitė. Jiem buvo priekaištaujama dėl mokymo už pinigus, papročių griovimo. Didelis sofistų priešas buvo ir Platonas, kuris naudodamasis kraštutinėmis priemonėmis (sofistų raštų naikinimu), stengėsi pažeminti sofistus ateities kartų akyse.

Sofistų pažiūros
----------------

1. Naujas požiūris į mokslą:

* Objekto skirtumai. Iki tol filosofų nagrinėjimo tema buvo – gamta, sofistai atsigrežė į humanitarinius tyrinėjimus. Jų pagrindiniai tyrimo objektai buvo retorika, dialektika, politika, etika, kalba;
* Mokslo tikslų skirtumai. Sofistai savo tyrinėjimais siekė praktinių tikslų, jiem mokslo neužteko tik kaip teorijos ir žinių;
* Metodo skirtumai. Sofistų požiūriu, mokslas apsiriboja faktų ir jų ryšio konstatavimu bei tuo grindžiamu būsimų faktų numatymu.

2. Minimalistinė pažinimo teorija:
Sofistai yra sukūrę savo epochai būdingą pažinimo prigimties sampratą: žinojimas gali įvykdyti tik minimalius reikalavimus (skirtingai nei pirmieji filosofai, kurie pažinimui kėlė maksimalius ir visuotinius reikalavimus). Jų pažiūros į pažinimą buvo ketveriopos:

* Sensualizmas – tiesą pažįstame tik juslėmis;
* Reliatyvizmas – nėra visuotinių tiesų, nes kiekvieno tiesa vis kita;
* Prakticizmas – vieno žmogaus tiesa pranašesnė už kito tiesą tik tiek, kiek naudingesnė praktiškai;
* Konvencionalizmas – yra tik susitarimo dalykas, jog tam tikros tiesos laikomos visuotinai įpareigojančiomis.

Vieni iš žymiausių sofistų yra Lisijas, Demostenas, Isokratas.
**Lasalizmas** – Ferdinando Lasalio suformuluota socializmo teorija, paremta visuotine rinkimų teise, kaip universalia politine priemone, dabininkams ginant kitas savo teises.

Propagavo valstybės remiamas gamybines asociacijas, „geležinį darbo užmokesčio dėsnį" (darbo užmokestis, veikiamas natūralaus gyventojų prieaugio ir judėjimo, svyruoja apie fiziškai būtiną pragyvenimo minimumą), valstybę suprato kaip antklasinę organizaciją, kovojančia su gamta, skurdu, nemokšiškumu, auklėjančią visuomenę ir tarnaujančią visuomenei. Nepripažino klasių kovos, revoliucinių kovos metodų.

Žymiausi šalininkai B. Bekeris, J. Šveiceris, V. Hazenklėveris. 1875 m. Gotos suvažiavime lasalininkai susivienijo su eizenachiečiais į Vokietijos socialdemokratų partiją. Daugelio lasalizmo principų laikosi ir šiuolaikiniai socialdemokratai.

Nuorodos
--------

* Thilo Ramm: *Ferdinand Lassalle: Der Revolutionär und das Recht*, Berlin: BWV – Berliner Wissenschafts-Verlag, 2004, ISBN 3-8305-0637-6
* Stefan Heym: *Lassalle*, Btb Bei Goldmann, 1998, ISBN 3-442-72352-3
* Hans Peter Bleuel: *Ferdinand Lassalle oder der Kampf wider die verdammte Bedürfnislosigkeit*, Fischer TB, 1982, ISBN 3-596-25107-9
* Minimalus darbo užmokestis
| Laskaras |
| --- |
|  |
|  |
| Šalis | Čilė Čilė |
|  |
| Aukštis | 5154 m |
|  |
| Tipas | stratovulkanas |
|  |
| Amžius |
|  |
| Aktyvumas | aktyvus |
|  |
| Paskutinisišsiveržimas | 2006 m. |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.

  |
| **Koordinatės:** | 23°22′0″ p. pl. 67°44′0″ v. ilg.﻿ / ﻿23.36667°š. pl. 67.73333°r. ilg.﻿ / 23.36667; 67.73333Koordinatės: 23°22′0″ p. pl. 67°44′0″ v. ilg.﻿ / ﻿23.36667°š. pl. 67.73333°r. ilg.﻿ / 23.36667; 67.73333 |

**Laskaras** (isp. *Volcán Láscar*) – aktyvus ugnikalnis Čilėje, Andų kalnuose, Antofagastos regione, 70 km į pietryčius nuo San Pedro de Atakamos. Aukštis 5154 m. Ugnikalnį supa dar keli ugnikalniai (Akamaračis, Čilikesas) ir Lechijos lagūna. Andezitinis stratovulkanas turi 6 kraterius. Periodiškai vyksta silpnesni ir stipresni išsiveržimai. Pats galingiausias žinomas išsiveržimas įvyko 1993 m. kai piroklastų srautai nusidriekė 8,5 km, o pelenai krito net Buenos Airėse. Laskaras paskutinį kartą išsiveržė 2006 m. balandžio 18 d.

Nuorodos
--------

* Ugnikalnių duomenų bazė Archyvuota kopija 2009-01-26 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 12°00′ š. pl. 67°40′ v. ilg.﻿ / ﻿12.000°š. pl. 67.667°r. ilg.﻿ / 12.000; 67.667

Aveso Priešvėjinė sala
Jūriniai paukščiai salose
**Las Aveso salynas** (isp. *Archipiélago Las Aves*) – salų grupė Karibų jūroje, tarp Bonero vakaruose ir Los Rokeso salyno rytuose. Priklauso Venesuelai (federalinės valdos). Salyną sudaro daug smulkių, negyvenamų salų ir salelių. Bendras plotas – 3,35 km². Augalija negausi, tačiau čia lankosi nemažai jūrinių paukščių.

Las Aveso salyną sudaro:

* Pavėjinės (Rytų) salos
	+ Aveso Pavėjinė sala
	+ Tesoro sala
	+ Bubi salelė
	+ Las Bobas salelė
* Priešvėjinės (Vakarų) salos
	+ Aveso Priešvėjinė sala
	+ Didžioji sala
	+ Tiros salelė
	+ Sakisaki sala
	+ La Kolonijos salelės
	+ Masetos sala
	+ Sternos salelė

Salos negyvenamos, tačiau čia užsuka ir laikinai apsistoja žvejai.

Kolonijiniais laikais Las Aveso salos buvo liūdnai pagarsėjusios dėl čia nuolat dūžtančių laivų. 1678 m. čia nuskendo net 17 prancūzų laivų, ketinusių užpulti olandų koloniją Kiurasao. XIX a. salose buvo renkamas guanas. 1938 m. oficialiai tapo Venesuelos dalimi.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Lasanodas*Laascaanood* |
| --- |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

LasanodasLasanodas

8°28′0″ š. pl. 47°23′0″ r. ilg.﻿ / ﻿8.46667°š. pl. 47.38333°r. ilg.﻿ / 8.46667; 47.38333﻿ (Lasanodas)Koordinatės: 8°28′0″ š. pl. 47°23′0″ r. ilg.﻿ / ﻿8.46667°š. pl. 47.38333°r. ilg.﻿ / 8.46667; 47.38333﻿ (Lasanodas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Somalio vėliava Somalis |
| **Autonomija** | Somalilandas Somalilandas |
| **Regionas** | Solo regionas |
|  |
| **Gyventojų** (2013) | 47 700  |
| **Altitudė** | 686 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Lasanodas |

**Lasanodas** (som. *Laascaanood*, arab. لاس عانود = *Lās `Ānwd*) – miestas šiaurės Somalyje, faktiškai nepriklausomame Somalilande, į vakarus nuo Garovės; Solo regiono administracinis centras. Žemės ūkio regiono prekybinis centras. Yra ligoninė, keletas viešbučių, stadionas. Praeina Garovės–Hargeisos plentas.

Istorija
--------

XX a. pr. Lasanodas įėjo į Dervišų valstybę. 1969 m. Lasanode buvo nušautas Somalio prezidentas Abdirašidas Ali Šermarkė, tuoj po to prasidėjo perversmas. 1991 m. Solo regioną su Lasanodu prisijungė Somalilandas. 2002 m. miestą savo valdžion perėmė Puntlandas, bet 2007 m. jį vėl okupavo Somalilando armija. Apie 20 tūkst. gyventojų paliko miestą. 2014 m. Lasanodą savo sostine pasiskelbė naujai susikūrusi Chatumo valstija.
Įvažiavimas į Las Raíces tunelį
**Las Raíces tunelis** (isp. *Túnel Las Raíces*) – 1939 m. atidarytas pirmas pagal ilgį (nuo 2006 m. – antras) tunelis Pietų Amerikoje. Yra apie 700 km į pietus nuo Santjago. Tunelis yra dalis 181-ojo kelio, jungiančio Temuką su Pino Hačado perėja (isp. *Paso Pino Hachado*), vedančia link Argentinos. 1010 m aukštyje virš jūros lygio esančio tunelio ilgis 4528 m. Tunelio plotis 4,2 m, aukštis – 5,6 m.
  
Tuneliu einantis kelias yra dalis trasos Lebu (Čilė) – Bahija Blanka (Argentina), jungiančios Ramųjį vandenyną su Atlantu.

Tuneliu vyksta tik vienpusis eismas, kurį reguliuoja pravažiavimo mokesčio (maždaug 1 doleris už automobilį) rinkimo postas. Per parą pravažiuoja vidutiniškai 450 automobilių, dalis jų sunkieji benzinvežiai iš Argentinos.

Tunelio alternatyva yra senas vaizdingas šiauriau einantis žvyrkelis *Cuesta de Las Raíces*, kurio galai yra 5 į šiaurę nuo vakarinės tunelio angos ir 11 km nuo rytinės.

Istorija
--------

* 1911 m. – tunelio galimumo studijų pradžia
* 19129 m. – baigti galutiniai brėžiniai
* 1930 m. – pradėti kasimo darbai, trukę aštuonerius metus ir kainavę 32 milijonus tuometinių Čilės pesų.
* nuo 1956 m. tuneliu ėjo geležinkelis.
* 2006 m. Kolumbijoje atidarytas 4600 m ilgio *Fernando Gómez Martínez* tunelis, tapęs ilgiausiu P. Amerikos tuneliu. *Las Raices* tunelis liko antras pagal ilgį.

Nuorodos
--------


* 
* Archyvuota kopija 2008-03-17 iš Wayback Machine projekto.
| Las Tunasas*Las Tunas* |
| --- |
| 

Las TunasasLas Tunasas

20°57′25″ š. pl. 76°57′13″ v. ilg.﻿ / ﻿20.95694°š. pl. 76.95361°r. ilg.﻿ / 20.95694; 76.95361﻿ (Las Tunasas)Koordinatės: 20°57′25″ š. pl. 76°57′13″ v. ilg.﻿ / ﻿20.95694°š. pl. 76.95361°r. ilg.﻿ / 20.95694; 76.95361﻿ (Las Tunasas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5)------ vasaros: (UTC-4) |
|  |
| **Valstybė** | Kubos vėliava Kuba |
| **Provincija** | Las Tunaso provincija |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1759 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 200 238  |
| **Altitudė** | 90 m |

**Las Tunasas** (isp. *Las Tunas*) arba kartais **Viktorija de las Tunasas** (*Victoria de las Tunas*) – miestas Kubos rytuose tarp Kamagvėjaus (128 km), Holgino (81 km) ir Bajamo (82 km). Las Tunaso provincijos administracinis centras. 2010 m. mieste gyveno 200 238 gyventojai. Plotas – 913,46 km². Prekybos ir pramonės centras. Miestą supa ganyklos ir derlingos žemės, kuriose daugiausiai kultivuojamos cukranendrės, bananai, apelsinai ir ganomi galvijai. Taip pat gaminamas bičių vaškas ir medus. Netoliese yra geležies rūdos ir marmuro. Las Tunasas yra prie pagrindinio salos greitkelio ir reikšmingos geležinkelio linijos. Yra oro uostas.

Istorija
--------

Las Tunasas buvo įkurtas 1759 m. Per Dešimties metų karą (1868–1878 m.), 1869 m. ispanams užėmus Las Tunasą, miestas buvo laikinai pavadintas *Victoria de las Tunas* (liet. „Las Tunaso pergalė"). 1975 m. padalijus Orientės provinciją į atskiras provincijas, Las Tunasas tapo provincijos sostine.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Estadísticas Territoriales: Las Tunas Archyvuota kopija 2011-11-29 iš Wayback Machine projekto. Oficina nacional de estadísticas
| Agluona |
| --- |
| **Ilgis** | 23,4 km |
| **Baseino plotas** | 188,0 km² |
| **Vidutinis debitas** | 1,24 m³/s |
| **Ištakos** | Stipirkių apylinkės |
| **Žiotys** | Vadakstis |
| **Šalys** | Lietuvos vėliava Lietuva |

**Agluona** arba **Egluona** – upė šiaurės vakarų Lietuvoje, Akmenės rajono savivaldybės teritorijoje; Vadaksties kairysis intakas. Prasideda Stipirkių apylinkėse, Karpėnuose, į pietus nuo Naujosios Akmenės. Teka į šiaurės vakarus Ventos vidurupio žemuma, aukštupyje prateka Stipirkių mišką. Įteka į Vadakstį į šiaurę nuo Kesių, Latvijos pasienyje, 36 km nuo jo žiočių.

Ilgis 23 km, baseino plotas 188 km². Slėnis išryškėja tik žemupyje, nuo Kivylių. Slėnio plotis aukštupyje 30–50 m, žemupyje 60–100 m. 15,5 km nuo ištakos vaga reguliuota. Vidutinis nuolydis 0,5 m/km. Vidutinis debitas 1,5 m³/s. Žemupyje patvenkta 81 ha Kivylių tvenkiniu.

Intakai: Bradaulis, Kališupis, Upelis, Paislė, Molupis, Kirgas, Sertupis (kairieji), Žaras, Vėžupis, Pipiris (dešinieji).

Prie Agluonos yra kaimai: Stipirkiai, Agluonai, Kivyliai.

Upėvardis kilo nuo tarmiško eglės pavadinimo *aglė*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Rainys. *Agluona 5*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 161 psl.
2. ↑  Algirdas Rainys. *Agluona*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 17
3. ↑
4. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
| Kodrų rezervatas |
| --- |
| IUCN Ia kategorija (gamtos rezervatas) |
| Kodrų rezervato kraštovaizdis Kodrų rezervato kraštovaizdis |
| **Vieta:** | Moldavijos vėliava Moldavija (Strešenio rajonas) |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** | Strešenis |
| 

Žemėlapis rodantis Kodrų rezervatas vietą.Kodrų rezervatas

  |
| **Koordinatės:** | 47°08′0″ š. pl. 28°28′0″ r. ilg.﻿ / ﻿47.13333°š. pl. 28.46667°r. ilg.﻿ / 47.13333; 28.46667Koordinatės: 47°08′0″ š. pl. 28°28′0″ r. ilg.﻿ / ﻿47.13333°š. pl. 28.46667°r. ilg.﻿ / 47.13333; 28.46667 |
| **Plotas:** | 52,78 km² |
| **Įkurtas:** | 1971 m. |
|  **Vikiteka:** | Kodrų rezervatas |

**Kodrų gamtos rezervatas** (rumun. *Rezervaţia naturală Codrii*) – gamtos rezervatas Moldavijoje, Kodrų aukštumose, seniausias šalyje.

Draustinis įkurtas 1971 m. rugsėjo 27 d. Iš pradžių saugomos teritorijos plotas buvo 2740 ha, įskaitant griežtai saugomą 732 ha ploto zoną. 1982 m. vyriausybės nutarimu teritorija praplėsta iki 5175 ha. Dabar draustinio plotas užima 12 300 ha plotą.

Geografija
----------

Rezervatas yra netoli Lozovo kaimo, kuris yra Strešenio rajone, maždaug 50 km nuo Kišiniovo.

Rezervatas suskirstytas į tris funkcines zonas:

* griežtai saugoma zona, kurios plotas 720 ha, apima retų gyvūnų ir augalų buveines. Čia draudžiama bet kokia žmogaus veikla, išskyrus mokslinius tyrimus.
* buferinė zona, kurios plotas 4357 ha, iš visų pusių supa griežtai saugomą zoną.
* pereinamoji zona, kurios plotis beveik 2 km, supa buferinę zoną. Šioje zonoje yra gyventojų ir valstybės žemės ūkio paskirties plotų.

Augalija
--------

Rezervato augaliją sudaro daugiau nei 1000 skirtingų rūšių augalų (67 rūšys kerpių, 334 rūšys grybų, 69 rūšys samanų ir kt.). Pagrindiniai medžiai – ąžuolas, skroblas ir bukas. Draustinio teritorijoje yra vaizdinga atlaja, veikia „Gamtos muziejus".

Gyvūnija
--------

Rezervate galima sutikti beveik visą centrinės ir vakarų Europos miško fauną, kurią sudaro 52 rūšys žinduolių, 151 rūšis paukščių, 8 rūšys roplių, 10 rušių varliagyvių ir daugiau nei 8000 rušių vabzdžių. 10 paukščių rūšių įrašytos į Moldavijos raudonąją knygą. Tai vienintelis Moldavijos rezervatas, kuriame reguliariai atliekami bestuburių tyrimai.

* Šviesūs lapuočių miškai rezervateŠviesūs lapuočių miškai rezervate
* Miškingos Kodrų aukštumosMiškingos Kodrų aukštumos
* Kodrų augalijaKodrų augalija
* Kodrai žiemąKodrai žiemą

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 217
Gintaro muziejus
**Kaliningrado gintaro muziejus** – gintarui skirtas muziejus Kaliningrado mieste, atidarytas 1979 m.

Muziejus yra gynybiniame bokšte „Don", kuris yra Kenigsbergo įtvirtinimų dalis ir kuris buvo atstatytas po karo.
Iki 2003 m. gegužės šis muziejus buvo Kaliningrado istorijos ir meno muziejaus filialas. Tai vienintelis muziejus Rusijoje, skirtas vienam mineralui..

Ekspozicija
-----------

Muziejaus ekspozicijos išdėstytos 28 salėse, kurių bendras plotas viršija 1000 m².

Ekspozicijos sudaro kelis skyrius:

* Gintaro kilmė, jo savybės.
* Istorinės ir archeologinės žinios apie gintarą
* Gintaras XVII–XVIII a. mene
* Kenigsbergo valstybinė gintaro manufaktūra
* Kaliningrado gintaro kombinatas
* Gintaras šiuolaikinių menininkų kūryboje

Muziejuje surinkta nemažai unikalių Baltijos gintaro eksponatų. Stambiausias natūralus gintaro gabalas muziejaus ekspozicijose sveria 4 kg 280 g. Muziejaus fonduose yra virš dviejų tūkstančių meninių dirbinių, taip pat – rekonstruoti Gintaro kambario fragmentai.

Muziejuje yra senovinio „gintaro miško" ir gintaringos „žydrosios žemės" kasimo karjero diorama, virš tūkstančio gintaro gabalų su mezozojaus augalų ir gyvūnų inkliuzais. Parodytas visas gintaro spalvų spektras, nuo baltosi ki juodos. Eksponuojami IV–V a. dirbiniai, archeologų rasti Kaliningrado srityje, taip pat vokiečių meistrų dirbiniai, perduoti iš Ginklų palatos (vok. *Оружейная палата*).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rice, Patty D. (2006). *Amber: Golden Gem of the Ages*. AuthorHouse. p. 119. ISBN 1-4259-3849-3.
2. ↑  Kiti gintaro muziejai yra Palangoje ir Gdanske, nedidelės gintaro ekspozicijos yra gintaro kombinate Jantarne, Marienburgo pilyje, Jantario kaime Pamario vaivadijoje (Lenkija).
3. ↑  Калининградский музей янтаря
**Miglė Praniauskaitė** (g. 1988 m. birželio 16 d. Kupiškis) – šiuolaikinio šokio šokėja, Fond of Sounds šokio namų įkūrėja, įvairių televizijos projektų, šokių spektaklių, festivalių šokėja ir choreografė.

Biografija
----------

Pirmąją choreografinę kompoziciją ji sukūrė mokydamasi 5 klasėje. 2014 metais Lietuvos edukologijos universiteto Ugdymo mokslų fakultete baigė šokio edukologiją, magistrė. Baigiamąją darbą parengė apie ugdymo paradigmų raišką šokio ugdymo praktikoje. Šiuolaikinio šokio srityje mokėsi seminaruose ir pamokose, kurias vedė mokytojai iš Čekijos, Brazilijos, Meksikos, Suomijos, Ispanijos ir kt. 2012 metais LEU pirmoje metodinėje-praktinėje šokio ugdymo konferencijoje kartu su kitomis studentėmis pristatė stendinį pranešimą apie vaikų ir paauglių šokio veiklas.

Dirbo Šokio ir sveikatingumo studijoje „City Dance" Žirmūnuose (Kalvarijų g.). Klubo "Šok šok" bendrasteigėja ir vadovė. Iki 2013 metų dirbo Šiuolaikinio šokio studijos vadove Vilniaus vaikų ir jaunimo klube „Šatrija". 2012 metais dirbo vadove Jaunimo klubo "Šatrija" choreografinėje stovykloje „Bumerangas". 2012 metais „Show Makers" Akademijoje Saltoniškėse vedė pamoką „Contemporary".

2013 metais dalyvavo LRT televizijos projekte „Šok!", kuriame pateko į finalą. Surinkusi 2417 žiūrovų balsų, pelnė 3 vietą.

2015 metais su projektu „Rekonstruoti" dalyvavo Menų spaustuvės programoje jauniesiems menininkams „Atvira erdvė ’15". 2015 metais Tarptautiniame šiuolaikinio šokio festivalyje „Naujasis Baltijos šokis '15" dalyvavo Lietuvos šokio „Pitch Session" (105’) Menų spaustuvėje.

Nominacijos
-----------

* Auksinis scenos kryžius (Kategorijoje „Jaunieji menininkai/debiutas") – už šokio spektaklio „Rekonstruoti" choreografiją ir atlikimą („Menų spaustuvės" programa „Atvira erdvė 2015")

Bibliografija
-------------

* Ugdymo paradigmų raiška 3-4 klasių šokio ugdymo praktikoje = The expression of educational paradigms in dance education of third and fourth grades. Lietuvos edukologijos universitetas. eLABa – nacionalinė Lietuvos akademinė elektroninė biblioteka, 2014. 71 p.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Miglė Praniauskaitė Archyvuota kopija 2015-08-26 iš Wayback Machine projekto. (Menų spaustuvė)
2. ↑  Šokio ugdymo tendencijos ir perspektyvos
3. ↑  Klubo "Šok šok" vadovas
4. ↑  Vilniaus vaikai festivalyje demonstravo savo talentus (DELFI)
5. ↑  Jaunimo klubo "Šatrija" choreografinė stovykla „Bumerangas"
6. ↑  „Show Makers akademija"[neveikianti nuoroda]
7. ↑  „Šok!" teisėjus sužavėjusi M.Praniauskaitė šokiu siekia sukurti geresnę visuomenę Archyvuota kopija 2013-11-10 iš Wayback Machine projekto.
8. ↑  Laidos „Šok!" finalą laimėjo ir 10 tūkst. litų piniginį prizą gavo duetas „LowAir" Archyvuota kopija 2014-01-04 iš Wayback Machine projekto.
9. ↑  Naujasis Baltijos šokis
10. ↑  Skelbiami 2015-ųjų metų „Auksinių scenos kryžių" pretendentai Archyvuota kopija 2016-04-13 iš Wayback Machine projekto.
11. ↑  Ugdymo paradigmų raiška 3-4 klasių šokio ugdymo praktikoje[neveikianti nuoroda]

Nuorodos
--------

  

* M. Praniauskaitės kanalas (Vimeo)
* M. Praniauskaitės kanalas (Youtube)
|  |
| --- |
| Opel Ascona |
|  |
| Bendra informacija |
| Gamintojas | Opel |
| Metai | 1970–1988 |
| Surenkamas | BochumasAntverpenasPort ElizabetasLutonas |
| Chronologija |
| Po to | Opel Vectra |
| Kėbulas ir važiuoklė |
| Klasė | vidutinio dydžio automobilis |
| Variklis ir transmisija |
| Išmatavimai |
| Kita informacija |

**„Opel Ascona"** – Vokietijos automobilių gamyklos „Opel" gamintas (1970–1988 m.) lengvasis automobilis. Pavadintas pagal Askonos kurortinį miestelį Šveicarijoje.

1970 m. pradėtas gaminti „Ascona" automobilis buvo renkamas 2 durų sedano, 4 durų sedano ir 3 durų universalo kėbulais. Į šiuos automobilius montuoti nuo 1,2 iki 1,9 darbinio tūrio, 44–66 kW galios benzininiai varikliai. 1971–1975 m. šis automobilis platintas JAV (kaip „Opel 1900").

1975 m. pristatytas patobulintas modelis „Ascona B". Šis automobilis turėjo kiek pakitusį dizainą, jam montuota didesnė variklių įvairovė (1,2–2,0 l, 40–106 kW), naudoti ne tik benzininiai, bet ir dyzeliniai varikliai. Šis modelis taip pat buvo renkamas PAR (kaip „Chevrolet Ascona"). 1979 m. pristatytas lenktyninis modelis „Ascona 400 rally", kuris dalyvavo pasaulio ralio čempionate.

1981 m. pristatytas paskutinis, „Ascona C" modelis, kuris rinktas 2 ir 4 durų sedano bei 5 durų hečbeko modeliais. Varomas priekinis tiltas. Kaip „Vauxhall Cavalier" pardavinėtas Jungtinėje Karalystėje. Nuo ankstesnių modeliu skyrėsi pakitusia išvaizda – ilgesnė, pakeisti žibintai, radiatoriaus grotelės. Pastarosios dar atnaujintos 1986 m. Paskutinės kartos „Ascona" priklausomai nuo modifikacijos išvystydavo 150–190 km/h greitį, turėjo 59–128 AG variklį (nuo 1,3 iki 2,0 l tūrio).

1988 m. Opel šį modelį pakeitė į „Vectra", nors Brazilijoje iki 1996 m. buvo renkamas kaip „Chevrolet Monza".

* Ascona C iš galoAscona C iš galo
* Ascona BAscona B
* Ascona B iš galoAscona B iš galo
* Ascona AAscona A

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Opel Ascona** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Oosthoek** enciklopedija olandų kalba išleista kelis kartus:

* de kleine Oosthoek (2 leidimai: pirmas 1964/65 2 tomai, antras leidimas – 1976, 2 tomai).
* de grote Oosthoek (7 leidimas, 1976-81).

Enciklopediją Utrechte 1907 ėmėsi rengti A. Oosthoek (1876-1949); 1970 išleido firma Kluwer.

Remtasi „Vivat's Geïllustreerde Encyclopedie" (11 tomai, Amsterdam, 1899-1908); 1916 pasirodė „Oosthoek's Geïllustreerde Encyclopaedie".

Leidimai
--------

Oosthoek's Geïllustreerde Encyclopaedie (= *1ste druk*). Redacteur-Secretaris: A. A. Pulle. 11 dln. 1916-1923. Supplement (dl. 12) 1925. Utrecht: Oosthoek.

Oosthoek's Geïllustreerde Encyclopaedie. *2de druk*. Redacteur - secretarissen E.C. G. Brünner en H. F. Nierstrasz. 12 dln. 1925-32. Supplement (dl. 13) 1934. Utrecht: Oosthoek.

Oosthoek's Geïllustreerde Encyclopaedie. *3de bijgewerkte en aangevulde druk*. Redacteur - secretarissen: H. F. Nierstrasz en E.C. G. Brünner. 12 dln. 1932-39. Utrecht: Oosthoek.

Oosthoek's Encyclopaedie. *4de druk*. 15 dln. 1947-53. Supplementen (dln. 16 en 17) 1955 en 1957. Utrecht: Oosthoek.

Oosthoeks Encyclopedie. *5de druk*. 15 dln. 1959-64. Supplement (dl. 16) 1966. Utrecht: Oosthoek.

Oosthoeks Encyclopedie. *6de druk*. Hoofdredactie Jac L. Griep en J.A. van Houtte. 15 dln. 1968-73. 4 Supplementen (dl. 16-19). Utrecht: Oosthoek.

De Grote Oosthoek. Encyclopedie en woordenboek. *7de uitgave*. Hoofdredactie Jac L. Griep en J.A. van Houtte. 20 dln. 1976-81. Atlas (dl. 21), 1978. Supplementen 1 en 2 1981, 1985. Utrecht: Oosthoek.
| Dūmešis |
| --- |
|  Upelio vaga ties Peskojais |
| **Ištakos** | Stančiai |
| **Žiotys** | Akmena (Danė) |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Dūmešis |

**Dūmešis** – upelis Klaipėdos rajone, dešinysis Akmenos (Danės) intakas, įtekantis 15,8 km atstumu nuo jos žiočių. Priklauso Lietuvos pajūrio upių baseinui, jo hidrologinis nr.– 20010650.

Upelio kertamoje teritorijoje yra reikšmingų archeologijos objektų. Vidurupyje, kairiajame krante yra kultūros paveldo objektas Stančių senovės gyvenvietė, žemupyje – Kalnuvėnų kapinynas. Dūmešis prasideda atviruose dirbamuose laukuose piečiau Stančių, teka šiaurės kryptimi link Kretingalės geležinkelio stoties, kur toliau pasuka vakarų ir pietų kryptimis. Iki pat žemupio vaga ištiesinta, du kartus ji kerta kelią  **168**  Klaipėda–Kretinga  ir geležinkelio liniją Klaipėda–Kretinga. Žemupyje, ties Klaipėdos miesto šiaurine riba esančių Kalnuvėnų apylinkėse, Dūmešis prateka tvenkinį. Pastebimi sezoniniai vandens lygio svyravimai, kuomet per vasaros karščius upelio vaga ženkliai nusenka.

Artimiausios gyvenvietės: Stančiai, Peskojai, Kopūstai, Kalnuvėnai.

Upėvardis kildinamas nuo žodžio *dūmas* („dūmų spalvos, dūminis"), taip pat *dumė* („tamsios spalvos karvė"), *dūmaka* („rūkas, migla, ūkana"), latv. *dumaka* („didelis debesis, lietingas oras").

Šaltiniai
---------

1. ↑  LR upių klasifikatorius
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.

Nuorodos
--------

* Dūmešis *Gamtos kataloge*
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Damir Mulaomerovic**| Asmeniniai duomenys |
| --- |
| Gimimo data | 1974 rugsėjo 19 d. |
| Gimimo vieta | Tuzla, Bosnija ir Hercegovina |
| Ūgis | 1,95 m |
| Svoris | 96 kg |
| Klubas |
| Dabar žaidžia | Baigęs karjerą |
| **Pozicija** | atakuojantis gynėjas |
| Profesionalūs klubai |
| 1990-19941994-19981998-19991999-20012001-20022002-20022002-20032003-20052005-2006200620072007-20082008-20092009-2012 | Tuzlos „Sloboda-Dita""Zagrebo „Cibona"Bolonijos „Team System"Stambulo „Efes Pilsen"Atėnų „Panathinaikos"Udinės „Snaidero"Madrido „Real"Salonikų "PAOK"Atėnų „Panellinios"Pirėjo „Olympiacos"San Sebastieno „Bruesa"Zagrebo "Cibona"Salonikų "PAOK"Zagrebo "Zagreb" |  |
|  |

**Damiras Mulaomerovičius** (g. 1974 m. rugsėjo 19 d. Tuzloje) – Kroatijos krepšininkas, treneris.

2006 metais tapo Pirėjo „Olympiacos" komandos nariu ir šioje ekipoje pakeitė traumuotą lietuvį Arvydą Macijauską.

Damiras Mulaomerovičius karjerą pradėjo gimtajame Tuzlos mieste, o, po labai sėkmingų keturių šio miesto komandoje praleistų sezonų, perėjo į Zagrebo „Ciboną", čia praleidęs dar keturis sėkmingus sezonus krepšininkas tapo Bolonijos „Team System" komandos nariu, o vėliau perėjo į Stambulo „Efes Pilsen". 2001 metais krepšininkas tapo Atėnų „Panathinaikos" nariu ir su šia komanda laimėjo Eurolygą. Po labai sėkmingo sezono krepšininkas gana netikėtai perėjo į daug silpnesne laikytą komanda „Snaidero", bet sezonui vos prasidėjus papildė Madrido „Real" gretas. Galiausiai krepšininkas vėl grįžo į Graikiją, kur rungtyniaudavo įvairiose komandose. 2006 m. pasirašė kontraktą su Pirėjo „Olympiacos" komanda, kurioje turėjo pakeisti traumuotą lietuvį A. Macijauską. Eurolygoje krepšininkas pelnydavo po 2,5 taško. Graikijos lygoje jo statistika daug geresnė (vidutiniškai po 9,4 tšk.), tačiau dėl nesutarimų su komandos treneriu P. Geršonu kroatas buvo atleistas. 2007 m. sausio 20 d. pasirašė kontraktą su Ispanijos aukščiausioje lygoje rungtyniaujančia San Sebastjano „Bruesca". Šios ekipos vadovai tikėjosi, kad D. Mulaomerovičius padės komandai kovoti dėl išlikimo stipriausioje Ispanijos lygoje.

Pasiekimai
----------

* 1995–1998 metų Kroatijos čempionas
* 2000 metų Turkijos Prezidento taurės laimėtojas
* 2001 metų Turkijos taurės laimėtojas
* 2002 metų Eurolygos čempionas
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

„Košmaras", aut. Johann Heinrich Füssli, 1802 m.
**Košmaras** (pranc. *Cauchemar*, kilo nuo skandinavų mitologinio demono Maros) – nerimastingas sapnas, sukeliantis panikos, siaubo jausmą.

Naktiniai košmarai laikomi nefiziologine sapno būsena ir kyla greitojo miego būsenoje. Košmaras trunka nuo keleto minučių iki pusvalandžio. Jis užsibaigia staigiu pabudimu jaučiant išgąstį, netrukus ateina realybės jausmas, kai suvokiama, jog tai tebuvo sapnas. Po košmaro žmogus paprastai ilgai neužmiega, vis prisimindamas nerimastingą siužetą.

Košmarui būdingas ryškus siužetas, kurio centre atsiduria pats sapnuojantysis. Sapne vystosi kažkoks siaubingas, nelaimingas atsitikimas (kritimas, skendimas, skausmas), dažnai besibaigiantis sapnuojančiojo mirtimi, ties kurios momentu ir prabundama.

Košmarų priežastimi laikomi sąmonės neapdirbti, neįsisąmoninti neseni įvykiai, traumuojantys išgyvenimai, stresas, psichinės ir fizinės perkrovos. Košmarus paskatina persivalgymas ar aštraus maisto valgymas nakčiai (nes suaktyvėja metabolizmas), karščiavimas, išgąstis prieš einant miegoti. Žmonės, patyrę traumiškų išgyvenimų (kankinimai, pagrobimas, persekiojimas ir kt.) košmaro metu neretai grįžta į nemalonų prisiminimą.

Psichoanalizėje košmaras laikomas stipriu užgniaužtų troškimų (dažniausiai – seksualinių) proveržiu. Košmaras vidutiniškai susapnuojamas kartą per mėnesį. Košmarus dažniau sapnuoja maži vaikai bei paaugliai, o suaugę – rečiau.

Mitologijoje košmarai laikyti tamsos demonų, tokių kaip inkubai ir sukubai veikla. Naktiniai košmarai – dažna siaubo literatūros, siaubo filmų tematika.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Miego paralyžius
* Sapnas
* Sąmoningas sapnas
**Alina Grinienė-Miliušytė** (1916 m. balandžio 16 d. Tverė – 1998 m. sausio 16 d. Miunchenas, palaidota Kaune, Petrašiūnų kapinėse) – Lietuvos pedagogė, visuomenės veikėja.

Biografija
----------

Lietuvių literatūros ir meno tyrinėtojo J. Griniaus žmona. Vytauto Didžiojo universitete studijavo lietuvių ir prancūzų literatūrą, pedagogiką, psichologiją. Dalyvavo sudarant 1941 m. Į Laisvę laikraščio pirmąjį numerį, paskelbusiam Lietuvos nepriklausomybės atstatymą ir kursčiusiam neapykantą prieš žydus. 1943 m. baigė Vilniaus universitetą. 1941–1944 m. dalyvavo antinaciniame ir antisovietiniame pasipriešinimo judėjime, buvo LF narė. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją; lietuvių tremtinių mokyklose dirbo pedagoginį darbą. 1948–1953 m. Pabaltijo moterų tarybos narė, vėliau šios organizacijos atstovė Vakarų Vokietijoje, ateitininkų, LF bičiulių, Vokietijos lietuvių bendruomenės veikėja. 1955–1958 m. dirbo Amerikos balso radijo redakcijoje Miunchene. Bendradarbiavo su Laisvės, Laisvosios Europos radiju, Bendrojo Amerikos lietuvių fondo tarnautoja Miunchene, Lietuvos moterų klubų federacijos Vokietijoje pirmininkė. 1954–1998 m. Lietuviškųjų studijų savaičių Europoje meno programų rengėja, lietuvių jaunimo šokių kolektyvo „Ratukas" įkūrėja, 1968–1990 m. vadovė. Bendradarbiavo laikraščiuose „Ateitis", „Darbininkas", „Draugas", „Europos lietuvis", „Tėviškės žiburiai", leido ir redagavo įvairius biuletenius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  N.Būtautas "'Į Laisvę' verpetuose. Prisiminimai ir įspūdžiai iš spaudos darbo vokiečių okupacijoje." Draugas, Čikaga. Nr.225(334) 1981.09.26
2. ↑  *Alina Grinienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 178 psl.
| **Džiolana Tarvainytė** |
| --- |
| Gimė | 1974 m. rugsėjo 18 d. (48 metai) |
|  |
| Veikla | teisininkė, Lietuvos jaunųjų advokatų asociacijos viceprezidentė, Lietuvos advokatūros Tarybos narė |
| Sritis | teisė, advokatūra |
| Organizacijos | Advokatės Džiolanos Tarvainytės kontora |
| Pareigos | advokatė |
|  |
| Alma mater | 1997 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultetas |

**Džiolana Tarvainytė** (g. 1974 m. rugsėjo 18 d.) – teisininkė, advokatė,  Mykolo Romerio universiteto (MRU) dėstytoja, Lietuvos advokatų savivaldos veikėja, LJAA viceprezidentė, Advokatų tarybos narė.

Biografija
----------

Vyresnioji sesuo Anželika. Jaunesnės seserys – Eglė ir Agnė.

1992–1997 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete baigė teisę, įgijo teisininko kvalifikaciją. Mokėsi Niujorke, JAV.

1997–1998 m. Lietuvos Respublikos žemės ir miškų ūkio ministerijos (ŽŪM) Teisės departamento vyriausioji specialistė, 1998-1999 m. LR ŽŪM Žemėtvarkos ir teisės departamento Teisės aktų skyriaus viršininkė, 1999-2002 m. Lietuvos agrarinės ekonomikos instituto Teisės ir bendrųjų reikalų skyriaus vedėja. Nuo 2002 m. lapkričio 22 d. iki 2007 m. gegužės 24 d. Vilniaus m. 3-osios advokatų kontoros advokatė. Nuo 2007 m. gegužės 25 d. Advokatės Džiolanos Tarvainytės kontoros advokatė. Daugiausia dirba civilinės, verslo ir administracinės teisės srityse.

Nuo 1998 m. MRU Teisės fakulteto dėstytoja. Pirmakursiams dėsto užsienio teisės istoriją.

Nuo 1998 m. yra Lietuvos teisininkų draugijos narė. Nuo 2003 m. yra Lietuvos jaunųjų advokatų asociacijos (LJAA) narė, nuo 2009 m. LJAA viceprezidentė. Lietuvos advokatūros Tarybos narė (nuo 2011 m. balandžio 22 d.). 

Moka anglų, vokiečių, rusų kalbas.

Netekėjusi.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Infolex inf.
2. ↑  CV[neveikianti nuoroda]
3. ↑  CV[neveikianti nuoroda] (Kontoros inf.)
4. ↑  Džiolana: esu netekėjusi. Ir taškas (2009-04-05 09:00 Aistė SIMANAVIČIŪTĖ | „Lietuvos žinios")
|  |  |
| --- | --- |
|  | **Straipsnyje yra japoniškas tekstas.**Be tinkamo šrifto tikriausiai vietoj kandži arba kanos matysite klaustukus, kvadratėlius ar kitokius ženklus. |

**Džiojo kandži** (jap. 常用漢字, džōjō kandži, sulietuvintai *džiojo kandži*, angliška transkripcija *Jōyō kanji*) vadinamas kandži hieroglifų sąrašas, oficialiai paskelbtas Japonijos švietimo ministerijos. Dabartinį *džiojo kandži* sudaro 2136 hieroglifai, patvirtinti 2010 m. lapkričio 30 d. Tai šiek tiek pakoreguota *tōjō kandži*, po II pasaulinio karo išleisto sąrašo, versija.

2136 *džiojo kandži* sąrašo hieroglifus sudaro:

* 1006 į pradinės mokyklos mokymo kursą įtraukti hieroglifai (taip pat žinomi kaip kjōiku kandži);
* 1130 į vidurinės mokyklos kursą įtraukti hieroglifai.

Skirtumai nuo ankstesniojo tōjō kandži
--------------------------------------

* 1981 metais džiojo kandži sąraše yra 95 papildomi hieroglifai, neįtraukti į tōjō kandži sąrašą. Be to, džiojo kandži sąraše vietoj hieroglifo 燈 naudojama jo supaprastinta forma 灯.

95 hieroglifai, neįtraukti į senąjį tōjō kandži sąrašą, bet įtraukti į džiojo kandži sąrašą:
猿
凹
渦
靴
稼
拐
涯
垣
殻
潟
喝
褐
缶
頑
挟
矯
襟
隅
渓
蛍
嫌
洪
溝
昆
崎
皿
桟
傘
肢
遮
蛇
酌
汁
塾
尚
宵
縄
壌
唇
甚
据
杉
斉
逝
仙
栓
挿
曹
槽
藻
駄
濯
棚
挑
眺
釣
塚
漬
亭
偵
泥
搭
棟
洞
凸
屯
把
覇
漠
肌
鉢
披
扉
猫
頻
瓶
雰
塀
泡
俸
褒
朴
僕
堀
磨
抹
岬
妄
厄
癒
悠
羅
竜
戻
枠

* Po 2010 metų pakeitimo, į sąrašą buvo įtraukti 196 nauji kandži ir pašalinti 5 esami.

Pašalinti: 勺, 銑, 脹, 錘 ir 匁

Įtraukti: **媛** 怨 鬱 唄 淫 咽 **茨** 彙 椅 萎 畏 嵐 宛 顎 曖 挨 韓 鎌 葛 骸 蓋 崖 諧 潰 瓦 牙 苛 俺 臆 **岡** 旺 艶 稽 憬 詣 **熊** 窟 串 惧 錦 僅 巾 嗅 臼 畿 亀 伎 玩 挫 沙 痕 頃 駒 傲 乞 喉 梗 虎 股 舷 鍵 拳 桁 隙 呪 腫 嫉 叱 **鹿** 餌 摯 恣 斬 拶 刹 柵 **埼** 塞 采 戚 脊 醒 凄 裾 須 腎 芯 尻 拭 憧 蹴 羞 袖 汰 遜 捉 踪 痩 曽 爽 遡 狙 膳 箋 詮 腺 煎 羨 鶴 爪 椎 捗 嘲 貼 酎 緻 綻 旦 誰 戴 堆 唾 鍋 謎 **梨** **奈** 那 丼 貪 頓 栃 瞳 藤 賭 妬 塡 溺 諦 **阜** 訃 肘 膝 眉 斑 **阪** 汎 氾 箸 剥 罵 捻 虹 匂 喩 闇 弥 冶 麺 冥 蜜 枕 昧 勃 頰 貌 蜂 蔑 璧 餅 蔽 脇 麓 籠 弄 呂 瑠 瞭 侶 慄 璃 藍 辣 拉 沃 瘍 妖 湧 柿 哺 楷 睦 釜 錮 賂 毀 勾

Istorija
--------

* 1923 m. Japonijos švietimo ministerija nustato 1962 hieroglifų ir 154 supaprastintų hieroglifų sąrašą.
* 1931 m. sąrašas pakoreguotas. Jame lieka 1858 hieroglifai.
* 1942 m. 1134 hieroglifai nustatyti kaip *Džōjō kandži*, pateikiami 1320 *sub-Džōjō kandži*.
* 1981 m. sudarytas 1945 hieroglifų sąrašas.
* 2010 m. sudarytas dabartinis 2136 kandži sąrašas.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Džiojo kandži sąrašas

Nuorodos
--------

* Džōjō kandži sąrašas (Japonijos kultūros reikalų agentūra) Archyvuota kopija 2015-03-20 iš Wayback Machine projekto. (japonų k.)
* Kandži sąrašas (japonų k.)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Džiovinta galva Londono mokslo istorijos muziejuje
**Džiovinta galva** – žmogaus galva, paruošta ritualiniam naudojimui arba prekybai.

Džiovintų galvų gamyba dažniausiai užsiima galvų medžiotojai, džiunglių gentys (Amazonijoje, Afrikoje, Melanezijoje, Pietryčių Azijoje). Amazonijoje mirusiųjų galvas džiovino šuarai, agvarunai, ačuarai, vambisai. Šuarų džiovintos galvos, vadinamos *canca*, yra vienos žinomiausių.

Apdirbant galvą kaukolė pašalinama. Gamintojas ant kaklo padaro įpjovą ir nulupa odą su mėsa nuo kiaušo. Paskui į akiduobes įstatomos raudonos sėklos ir užsiuvami vokai. Burna susegama trimis palmių spygliais. Iš mėsos pašalinami riebalai ją verdant vandenyje, į kurį dedama tanino turinčių augalų. Vėliau išdžiovinama taip prikimšus karštų akmenų ir smėlio, kad išlaikytų žmogaus galvos formą. Tada oda įtrinama pelenais (tikima, kad tai apsaugo nuo mirusiojo sielos), užsiuvamos lūpos, galva dekoruojama įvairiais karoliukais. Galvai džiūstant, jos priekinė dalis deformuojasi smarkiai išsikišdama.

Tokia galvų džiovinimo praktika paplito dėl įsitikinimo, jog apdirbus nukirstą priešo galvą jo energija pereis tą galvą turinčiam žmogui. Džiovintos galvos naudojamos religiniuose ritualuose, švenčių metu. Tokiomis galvomis dažnai pasipuošiama prieš mūšį taip siekiant įbauginti priešą.

XIX a. – XX a. pr. suklestėjo prekyba džiovintomis galvomis, ypač tarp chibarų genčių. Europiečiai mainais už tokius suvenyrus indėnams tiekė ginklus. Dėl kilusios galvų paklausos chibarai organizuodavo genčių karus, kad galėtų prisirinkti trofėjų. Vėliau valstybėms pradėjus kovoti prieš tokią praktiką džiovintos galvos pradėtos gaminti iš gyvūnų galvų (beždžionių, tinginių), arba kurti kopijos.