recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  Kazliškio Švč. Mergelės Marijos bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Panevėžio |
| **Dekanatas** | Rokiškio |
| **Savivaldybė** | Rokiškio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Kazliškis |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1910 m. |

Koordinatės: 55°59′57″ š. pl. 25°21′36″ r. ilg.﻿ / ﻿55.99917°š. pl. 25.36000°r. ilg.﻿ / 55.99917; 25.36000

 *Kitos reikšmės – Švč. Mergelės Marijos bažnyčia.*
**Kazliškio Švč. Mergelės Marijos bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Kazliškio kaime, 9 km į rytus nuo Pandėlio, Nemunėlio kairiajame krante. Liaudies architektūros formų.  Archyvuota kopija 2014-11-06 iš Wayback Machine projekto..

Istorija
--------

1796 m. minima nauja Kazliškio koplyčia, kuri XIX a. antrojoje pusėje sugriuvo. Kazliškio apylinkių gyventojai 1901 m. prašė konsistorijos leidimo pasistatyti koplyčią. Konsistorija neleido statyti, kol nebus pastatyta Žiobiškio bažnyčia. Kazliškio dvaro savininkė A. Brazauskienė gavo Rusijos Vidaus reikalų ministerijos leidimą koplyčiai statyti ir padovanojo sklypą.

1910 m. pabaigoje pastatyta medinė koplyčia. 1911 m. pabaigoje paskirtas nuolatinis kunigas, koplyčia tapo bažnyčia. Įrengti vargonai, 1915–1918 m. klebonavusiam Stanislovui Stakelei pavyko išsaugoti bažnyčią nuo sunaikinimo, buvo sugadinti tik vargonai, sugriauta varpinė. 1918 m. paskirtas klebonas Matas Nakas suremontavo bažnyčią, skarda perdengė stogą, aptvėrė šventorių. 1922 m. parapija nusipirko 12 ha žemės.

1932–1937 m. klebonavęs Juozapas Matulevičius pastatė naują kleboniją, atstatė ūkinius trobesius. 1937 m. paskirtas klebonas Jonas Lapinskas perdažė bažnyčios vidų, pastatė klausyklas. Per Antrąjį pasaulinį karą dingo dalis bažnytinių rūbų.

Architektūra
------------

Bažnyčia liaudies architektūros formų, kryžminio plano. Stogas su 2 bokšteliais. Šventoriaus tvora geležinė, ažūrinė, ant betoninio pamato. Šventoriuje stovi medinė varpinė.

* 
* 
* Varpinė

Nuorodos
--------

* Parapijos puslapis Archyvuota kopija 2009-06-12 iš Wayback Machine projekto.
* Archyvuota kopija 2007-08-13 iš Wayback Machine projekto.
* Kazliškio Švč. Mergelės Marijos bažnyčia
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Kazlų Rūdos herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 1996-06-23* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Kazlų Rūdos herbas** – Kazlų Rūdos miesto ir savivaldybės heraldinis atributas.

Aprašas
-------

Juodame skydo lauke du sidabriniai stirnino ragai. Viršutinis dešinys atgręžtas į viršų, apatinis kairys – į apačią. Tarp ragų šešios auksinės šešiakampės žvaigždės (žiežirbos).

Vietos gyventojams pageidaujant, herbe įprasmintos vietos gyvenvietės atsiradimo ypatybės. Juoda skydo spalva reiškia deguto gamybą ir geležies rūdos lydymą anglimis. Šešios žvaigždės (pasak legendos apie šeimos šešis sūnus kalvius) įprasmino kalvio amatą. Ragai reiškia miesto pavadinimą (kilusį iš lenk. *kozioł*) bei miškingą vietovę su žvėrių gausa.

Istorija
--------

Herbo autorė – dailininkė A. Akelaitytė-Ruginienė. Lietuvos Prezidentas herbą patvirtino 1996 m. birželio 23 d.
**Kazlų Rūdos savivaldybės taryba** – Kazlų Rūdos savivaldybės bendruomenės atstovaujamoji savivaldos institucija, atsakinga už savivaldos teisės, savo funkcijų ir bendruomenės iškeltų uždavinių įgyvendinimą bendruomenės interesais savivaldybės teritorijoje. Taryba renkama ketveriems metams visuotiniuose, slaptuose, laisvuose ir lygiuose rinkimuose pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus. Rinkėjai – savivaldybės teritorijos gyventojai, gali keisti kandidatų eilę sąraše, penkiems kandidatams suteikdami pirmumo balsus.

Tarybą sudaro 21 tarybos narys. Naujai išrinktos tarybos nario įgaliojimai prasideda, o ankstesnės kadencijos tarybos nario įgaliojimai baigiasi nuo tos dienos, kurią naujai išrinkta taryba susirenka į pirmąjį posėdį.

Per du mėnesius nuo pirmojo naujai išrinktos savivaldybės tarybos posėdžio sušaukimo dienos turi būti išrinktas savivaldybės meras, paskirti mero pavaduotojas ir savivaldybės administracijos direktorius, sudaryti tarybos komitetai ir tarybos kolegija. Savivaldybės tarybos veiklos tvarką ir formas nustato Vietos savivaldos įstatymas ir savivaldybės tarybos veiklos reglamentas.

Savivaldybės taryba savo įgaliojimus įgyvendina kolegialiai savivaldybės tarybos posėdžiuose. Tarybos posėdžiams klausimus rengia komitetai bei komisijos savo posėdžiuose, tarybos narių frakcijos bei savivaldybės administracija. Taryba svarstomais klausimais priima sprendimus ir kontroliuoja jų įgyvendinimą.

Savivaldybė yra Lietuvos savivaldybių asociacijos narė.

Istorija
--------

Merai
-----

* Valdas Kazlas – 2000–2004 m.
* Aidas Vaišnora – 2004–2007 m. ir 2011–2015 m.
* Česlovas Pečkys – 2007–2008 m.
* Valdas Merkevičius – 2008–2009 m.
* Algirdas Ališauskas – 2009 m.
* Vytautas Kanevičius – 2009–2011 m. ir 2015–2019 m.
* Mantas Varaška – nuo 2019 m.

Savivaldybė tarybos
-------------------

* Kazlų Rūdos savivaldybės taryba 2000–2003 m.
* Kazlų Rūdos savivaldybės taryba 2003–2007 m.
* Kazlų Rūdos savivaldybės taryba 2007–2011 m.
* Kazlų Rūdos savivaldybės taryba 2011–2015 m.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
*Kitos reikšmės – Užukalnis (reikšmės).*

| Užukalnis |
| --- |
| Užukalnis ties Saločiais Užukalnis ties Saločiais |
| **Ilgis** | 9,0 km |
| **Baseino plotas** | 13,0 km² |
| **Ištakos** | Manikūnai kaimo apylinkės |
| **Žiotys** | Mūša |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Užukalnis |

**Užukalnis** – nedidelė upė Pasvalio rajono šiaurinėje dalyje. Mūšos kairysis intakas, įteka 28,6 km atstumu nuo jos žiočių (šalia yra sala Mūšoje). LR upių klasifikatoriuje – nr. 41011370
.

Prasideda Manikūnų kaimo apylinkėse. Tėkmė nukreipta į šiaurės rytus, nuo Saločių pasuka į šiaurės vakarus. Visame ilgyje vaga sureguliuota, prižiūrėta, tarnauja dirbamų laukų pertekliniam vandeniui nuleisti. Vietomis išlaikiusi prigimtinę, vingiuotą kryptį – nedideliame ruože Saločių prieigose kelią  **3123**  Saločiai–Namišiai  kerta tris kartus.

Upelis įteka į Mūšą ties Murziškiu, pratekėjęs kelią  **3105**  Saločiai–Kiemėnai–Didysis Plonėnas , apie 1 km į šiaurės vakarus nuo Saločių.

Prie Užukalnio įsikūrusios gyvenvietės: Gripkeliai, Saločiai, Murziškis.

Upėvardis reiškia „vieta už kalno".

Šaltiniai
---------

1. ↑  LR upių klasifikatorius
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 357
Karakumų kanalas (1992 m.)
**Karakumų kanalas** (turkm. *Garagum kanaly*) – drėkinamoji sistema pietryčių Turkmėnistane. Pradėtas kasti 1954 m. galutinai baigtas 1988 m. Atsišakoja nuo Amudarjos netoli Atamurato miesto ir eina į pietvakarius Karakumų dykumos pakraščiu. Ilgis 1380 km, didelė šio atstumo dalis (450 km) laivuojama.

Karakumų kanalas labai svarbus Turkmėnistano žemdirbystei. Kanalo drėkinamoje žemėje auginama medvilnė, vaisiai, moliūginiai augalai. Tačiau dėl kanalo didėja žemės druskingumas, be to, Amudarja dėl kanalo netekdama daug vandens nepasiekia Aralo jūros, todėl ši sparčiai džiūsta.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 197
2. ↑  Karakum Canal, *Encyclopaedia Britannica*
3. ↑  Qiang Li, Xin Li, Youhua Ran, Min Feng, Yanyun Nian, Meibao Tan & Xi Chen, „Investigate the relationships between the Aral Sea shrinkage and the expansion of cropland and reservoir in its drainage basins between 2000 and 2020", *International Journal of Digital Earth*, Volume 14, 2021
 Issue 6.
Koordinatės: 56°11′01″š. pl. 21°51′25″r. ilg.﻿ / ﻿56.1836°š. pl. 21.8570°r. ilg.﻿ / 56.1836; 21.8570

|  Laumių šv. vyskupo Stanislovo koplyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Telšių |
| **Dekanatas** | Skuodo |
| **Savivaldybė** | Skuodo rajonas |
| **Gyvenvietė** | Laumės (Skuodas) |
| **Adresas** | Koplyčios g. 5 |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1806 m. |

**Laumių šv. vyskupo Stanislovo koplyčia** – koplyčia, stovinti Skuodo rajone, Barstyčių seniūnijoje, Laumių kaime, 2,5 km į šiaurę nuo Barstyčių, iš miestelio pakeliui link Barstyčių akmens, 1,3 km į šiaurės rytus nuo kelio  **3706**  Ylakiai-Raudoniai-Barstyčiai. Ji stovi ant mišku apaugusios kalvelės, senosiose neveikiančiose kapinėse („kapeliuose"). Pastatyta 1806 m. Vieta į Kultūros vertybių registrą neįrašyta. Koplyčia prastos būklės, mažai naudojama. 

Šv. vyskupo Stanislovo koplyčia priklauso Barstyčių šv. apaštalų Simono ir Judo Tado parapijai. Pavadinta kankinio vyskupo Šv. Stanislovo vardu, 2011 m. gavusi Apaštalinės penitenciarijos dekretą teikti parapijiečiams visuotinius atlaidus.

Galerija
--------

* Šalia stovi koplytėlės ir kryžiaiŠalia stovi koplytėlės ir kryžiai
* Koplyčios interjerasKoplyčios interjeras
* Altorius su šv. Stanislovo paveiksluAltorius su šv. Stanislovo paveikslu
* Vaizdas į balkonąVaizdas į balkoną
* Kabo Vatikano dekretasKabo Vatikano dekretas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Skuodo rajonas. Laumės *sakralas.lt* Archyvuota kopija 2021-10-21 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Barstyčių šv. apaštalų Simono ir Judo Tado parapija *skuodoparapija.lt*

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Laumių šv. vyskupo Stanislovo koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Laumių koplyčia *mapio.net*
**Laura Blaževičiūtė** (g. 1981 m. liepos 27 d. Rokuose, Kauno rajonas) – televizijos vadybininkė, „TV3 Lietuva" vadovė.

Biografija
----------

Užaugo inžinierių šeimoje (gimė tuometinio Kauno politechnikos instituto studentų šeimoje). Sesuo Rūta (jaunesnė 5 metais), studentė Anglijoje).

1998 m. baigė Kauno Varpo gimnaziją, 2002 m. – Stokholmo ekonomikos mokyklą Rygoje (Latvija).

2001–2002 m. Švedijos koncerno (žiniasklaidos įmonių grupės) MTG „TV3 Latvija" direktoriaus asistentė, 2002–2005 m. rinkodaros vadovė. 2004 m. stažavosi „Viasat Broadcasting" centre Londone (Jungtinė Karalystė). 2005 m. „Viasat3" rinkodaros vadovė Vengrijoje. 2005–2008 m. „TV3 Lietuva" generalinio direktoriaus pavaduotoja, nuo 2008 m. generalinė direktorė. 

Dalyvavo skandale, kai atleido televizijos žinių tarnybos vadovę Jolantą Butkevičienę. Pastaroji apkaltino vadovę, "žurnalistų teisių varžymu", L.Blaževičiūtė teigė, kad pasirašydama kreipimąsi į valstybės vadovus J.Butkevičienė "viršijo įgaliojimus" ir „savivaliavo".

Vyras Andrius Pranckevičius, advokatas.

Lietuvos radijo ir televizijos asociacijos prezidentė nuo 2009 m. sausio 22 d. (pirmtakas – koncerno „MG Baltic" žiniasklaidos holdingo „MG Baltic Media" generalinis direktorius Paulius Kovas, iš pareigų atsistatydinęs savo noru).

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Brigita" („Respublika" priedas)
2. ↑  L. Blaževičiūtė: Andrius buvo visiška mano susikurto vyro idealo priešingybė (Nuotraukos) Archyvuota kopija 2009-11-14 iš Wayback Machine projekto. (Jolanta Vazbutaitė, www.moteris.lt, 2009 11 11)
3. ↑  Laura adrenalino gauna ne iš televizijos Archyvuota kopija 2014-02-03 iš Wayback Machine projekto. ("Respublikos" priedas "Brigita", 2008 m. lapkričio mėn. 30 d. 18:20:00
4. ↑  TV3 išmetė savo žvaigždę (Rusnė Marčėnaitė, „Kauno diena", 2009-01-21, 09:00)
5. ↑  Buvusios bendradarbės iš TV3 Laura ir Jolanta santykius aiškinosi teisme (Saulius Chadasevičius, 15min.lt, 2009 m. balandžio 24 d.)
6. ↑  Kaune ištekėjo TV3 generalinė direktorė L. Blaževičiūtė (nuotraukos) Archyvuota kopija 2010-01-27 iš Wayback Machine projekto. (Iveta Skliutaitė, "Lietuvos rytas", 2009-08-29 11:24)
7. ↑  Paskirta nauja Lietuvos radijo ir televizijos asociacijos prezidentė (balsas.lt, 2009.01.23 15:16)
**Andrius Baltinis** (1909 m. spalio 12 d. Leitiškiai, Nemunėlio Radviliškio valsčius – 1975 m. rugsėjo 5 d. Čikaga) – kunigas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas. Kunigas (1936).

Biografija
----------

1936 m. baigė Telšių kunigų seminariją, kunigas. 1948 m. baigė Viurcburgo universitetą, filosofijos daktaras.

Nuo 1936 m. Mosėdžio, Rietavo, Sedos, Švėkšnos, Gaurės parapijų vikaras. Per Antrąjį pasaulinį karą pasitraukė į Vokietiją. 1948–1950 m. Švabiš Gmiundo lietuvių parapijos kapelionas, lietuvių gimnazijos mokytojas. 1950 m. persikėlė į JAV. Dirbo vikaru amerikiečių parapijose, vėliau Šv. Jurgio lietuvių parapijos vikaras.

1939 m. Lietuvos katalikų mokslų akademijos narys. „Lietuvių enciklopedijos" bendradarbis. Bendradarbiavo JAV lietuvių katalikų ir filosofinėje spaudoje.

Bibliografija
-------------

* Modernusis žmogus ir tikėjimas į Dievą, 1964 m.
* Parapija – tautinio individualizmo puoselėtoja, 1974 m.
* Vyskupo Vincento Borisevičiaus gyvenimas ir darbai, monografija, 1975 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Andrius Baltinis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 567 psl.
**Mantus** – požemio pasaulio dievas etruskų mitologijoje; garbintas Po lygumos regione. Jį aprašė romėnų gramatikas Servijus Marijus Honoratas.

Pontekanjano šventvietėje aptikta archajiniu laikotarpiu datuojama dedikacija dievui *manθ*. Manoma, kad iš šios dievybės vardo kilo Mantujos miesto pavadinimas (it. *Mantova*). Likusioje Etrūrijos dalyje Mantus buvo vadinamas Šuriu (*Śuri*). Šis tikriausiai tapatus sabinų dievui Soranui, siejamam su požemio pasauliu.

Mantaus sutuoktinė – Mania. Iš šių dievybių vardų sprendžiama, kad jie galėjo būti susiję su manais – romėnų chtoninėmis dievybėmis ar mirusiųjų dvasiomis, etruskų vadintomis *man(im)*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Servius, note to *Aeneid* 10.199.
2. ↑  Giovanni Colonna, "Sacred Architecture and the Religion of the Etruscans, "in *The Religion of the Etruscans* (University of Texas Press, 2006), p. 141.
3. ↑  Colonna, "Sacred Architecture," p. 141.
4. ↑  Pallottino, Massimo (1992). *Roman and European Mythologies*. University of Chicago Press. pp. 30 ir 36.
**Andrius Giedrimas** (g. 1948 m. sausio 2 d. Panevėžyje) – Lietuvos dailininkas vitražistas, tapytojas.

Biografija
----------

Žmona Salvinija Giedrimienė. 1972 m. baigė Lietuvos dailės institutą, mokytojas Algimantas Stoškus.

Kūryba
------

Sukūrė apie 30 įvairaus dydžio dekoratyvių vitražų. Jo paveikslai lyrinės nuotaikos, melsvų, žalsvų atspalvių („Diendaržis", „Nacionalinis parkas", abu 1993 m. „Rugpjūčio saulė" 1994 m. „Lapams krentant", „Žalvarniai", abu 1998 m.), vėlesni pasižymi intensyvių, sodrių spalvų deriniais („Mėlyna eglė" 2002 m. „Rudens lapas", „Raudonas debesis", „Rudenėjant", visi 2003 m.). Surengė individualių parodų: Vilnius – 1983 m. 1994 m. 2004 m. Panevėžys – 1993 m. Klaipėda – 2001 m. Juodkrantė – 2004 m.

Žymiausi vitražai
-----------------

* Elektrifikacija – gamykla „Elfa", Vilnius, 1976 m.
* Technikos medis – Akmenės cemento gamykla, 1983 m.
* Vyskupų rūmai, Vilnius, 1999 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Nijolė Žilinskienė. *Andrius Giedrimas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 641 psl.
| **Daiva Tamošiūnaitė-Budrė** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1966 m. sausio 9 d. (57 metai)Vydeikiuose, Plungės raj. |
| Sutuoktinis (-ė) | Dainius Budrys |
| Vaikai | Adelė |
|  |
| Veikla | radijo, TV laidų, renginių vedėja, filmų įgarsintoja |
| Partija | 2008 m. Tautos prisikėlimo partija |
|  |
| Alma mater | 1988 m. Vilniaus pedagoginis institutas |

**Daiva Tamošiūnaitė-Budrė** (g. 1966 m. sausio 9 d. Vydeikiuose, Plungės raj.) – radijo, TV laidų, renginių vedėja, filmų įgarsintoja.

Biografija
----------

1983 m. Daiva Tamošiūnaitė baigė Plungės 4-ąją vidurinę mokyklą ir Plungės vaikų muzikos mokyklą. Neįstojusi į Vilniaus universitetą, Medingėnų kaimo (Plungės raj.) mokykloje dėstė prancūzų kalbą ir muziką. 1984 m. įstojo ir 1988 m. baigė prancūzų kalbą Vilniaus pedagoginiame institute (VPI). Studijų metais buvo VPI Kultūros klubo narė, organizavo studentiškus renginius.

Daiva Tamošiūnaitė dirbo VPI Kultūros klubo meno vadove, Vilniaus medicinos mokykloje, vėliau – Vilniaus 27-ojoje vidurinėje mokykloje dėstė prancūzų kalbą. Nutraukusi pedagoginę veiklą, vertėjavo.

Nuo 1993 m. Daiva Tamošiūnaitė dirbo radijo stotyse radiofone „Vilniaus varpas", „Laisvoji banga", „Radiocentras", „RC 2". Kūrė ir vedė gyvenimo būdo, pokalbių, pramogines muzikines laidas. Nuo 2003 m. LNK kanale kuria (ir veda) televizijos laidas kaip „Antra pusė", „Meilės istorijos", „Istorijos", „Gyvenimas kaip kinas", „Tik tarp mūsų". Taip pat įgarsina filmus ir veda renginius.

2008 m. Lietuvoje pastatytame režisieriaus Mario Martinsono filme „Nereikalingi žmonės" atliko Laimos vaidmenį.

Nuo 2008 m. Tautos prisikėlimo partijos (TPP) narė. 2008 m. spalio 12 d. daugiamandatėje apygardoje pagal Tautos prisikėlimo partijos sąrašą, kuriame buvo įrašyta 74 numeriu, išrinkta į LR Seimą 11 numeriu Seimokadencijai, tačiau Seimo nario mandato atsisakė (vietoj Daivos Tamošiūnaitės į Seimą pateko TPP sąrašo 14 vietoje likęs Aleksandras Sacharukas).

Šeima
-----

Daiva Tamošiūnaitė ištekėjusi (2006 m.). Vyras Dainius Budrys (g. 1976 m.), ekonomistas, Seimo narys, išrinktas pagal TPP sąrašą; dukra Adelė (g. 2002 m.).

Nuorodos
--------

* 2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai.

Išnašos
-------

1. ↑  Vyriausioji rinkimų komisija Archyvuota kopija 2008-10-15 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai - Tautos prisikėlimo partija - Iškelti kandidatai Archyvuota kopija 2014-02-14 iš Wayback Machine projekto.
**Andrius Holiakas** (arba **Andrius Oleka**, lenk. *Andrzej Hollak*; 1802 m. gruodžio 22 d. Kriauniškės kaime, Marijampolės apskritis – 1860 m. spalio 1 d. Seinuose) – Romos katalikų kanauninkas, Seinų kunigų seminarijos rektorius, bažnytinis teisininkas, kanonistas.

Biografija
----------

Gimė ir augo žinomoje stambaus ūkininko šeimoje. Vienas brolis tapo žinomu girininku, kitas – Juozapas Holiakas (1812–1890) – vyskupu ir rašytoju. Baigęs Seinų kunigų seminariją, nuo 1828 m. studijavo Varšuvos Vyriausioje kunigų seminarijoje.

Nuo 1832 m. dėstė Seinų kunigų seminarijoje bažnyčios istoriją, dogminę (1835–1836), ir moralinę teologiją (1836–1837), kanonų teisę, dogmatiką ir kitas disciplinas. Kiekvieną dalyką dėstydavo metus laikus, vėliau preidavo prie kito – taip tapo daugumos dėstomų disciplinų žinovu. Nuo 1836 m. Silvanėnų parapijos administratorius. 1838 m. paskirtas Seinų kunigų seminarijos rektoriumi. Nuo 1846 m. Seinų katedros kapitulos kanauninkas, nuo 1848 m. – Gražiškių bažnyčios (Augustavo dekanatas) klebonas; nuo 1849 iki 1859 m. Seinų konsistorijos teismo narys.

Šaltiniai
---------

* Kęstutis Žemaitis. Vyskupas Juozas Oleka (Holiakas), jo genealogija, pašaukimas ir paskutinė valia
* Ks. Józef Łupiński. Alumni diecezji sejneńskiej czyli augustowskiej w Seminarium Głównym w Warszawie w latach 1825-1835 Archyvuota kopija 2007-10-23 iš Wayback Machine projekto.
* Rimvydas Butautas. Mūsų šaknys. (Olekų genealogija) Vilnius. 1994.
Koordinatės: 19°16′ p. pl. 158°57′ v. ilg.﻿ / ﻿19.267°š. pl. 158.950°r. ilg.﻿ / 19.267; 158.950

Atolo vaizdas iš kosmoso
**Manuaė** (angl. *Manuae*) – negyvenamas atolas Ramiajame vandenyne, priklausantis pietinei Kuko salų grupei, labiausiai nutolęs į pietus, esantis už 100 km nuo Aitutakio salos, kurios administracijai yra pavaldus, už 229 km nuo didžiausios salyne Rarotongos salos.

Geografija
----------

Atolą sudaro dvi nedidelės pasagos formos salos: Manuaė (2,1 km²) vakarų pusėje ir **Te Au O Tu** rytų pusėje (3,9 km²), viso 6,17 km² bendro sausumos ploto. Seklios lagūnos su būdingomis plačiomis smėlio pakrantėmis teritorija užima 7 km x 4 km plotą. Ją apjuosia iškilęs koralų rifas. Taip „uždarytas" užutėkis neturi tiesioginio susisiekimo su vandenynu. Atolas driekiasi ant povandeninio vulkano viršūnės. Gelmė siekia 4000 m. gylį. Aukščiausiai iškilęs sausmos taškas – 5 m aukštyje nuo jūros lygio.

Manuaė yra svarbi vieta vietinei faunai. Atole puikios sąlygos paukščių kolonijoms, jūriniams vėžliams, čia gausu žuvų. Iš gretimo Aitutakio čia organizuojami pramoginiai ekologiniai žygiai, priekrantės žvejyba, povandeninis nardymas.

Istorija
--------

Atolo žemėlapis
1777 m. čia apsilankė kapitonas Džeimsas Kukas, kuris atolą pavadino *Sandwich*, vėliau – *Hervey* sala. Anksčiau čia buvo pastovių gyventojų, kurie užsiėmė žvejyba, rinko koprą: 1956 m. – 32 gyv. 1966 m. – 16 gyv. 1971 m. – 2 gyv. 1976 m. – nebeliko.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Manuaė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Atolo istorija
* Manuaės aprašymas
Koordinatės: 54°53′49″ š. pl. 23°57′21″ r. ilg.﻿ / ﻿54.89694°š. pl. 23.95583°r. ilg.﻿ / 54.89694; 23.95583
**Architektūros ir statybos institutas** – valstybinė mokslo įstaiga Kaune, Tunelio g. 60.

Istorija
--------

Įsteigtas 1956 m. perorganizavus 1952–1956 m. Kaune veikusį Fizikos ir technikos institutą. Iki 1963 m. priklausė SSRS mokslų akademijai, iki 1991 m. Lietuvos statybos ir architektūros institutas, nuo 2003 m. Kauno technologijos universiteto Architektūros ir statybos institutas.

Veikla
------

Atlieka statybos ir architektūros mokslų fundamentaliuosius ir taikomuosius tyrimus. Mokslinės veiklos pagrindinės kryptys: architektūros ir urbanistikos istorija; kraštotvarka ir teritorijų planavimas; pastatų šildymo optimizavimas, tobulesnių energetikos sistemų kūrimas, statybinių konstrukcijų stiprumo, patikimumo, atsparumo klimato poveikiui tyrimai bei normavimas; vietinių žaliavų ir gamybos atliekų perdirbimo į statybines medžiagas bei gaminius technologijų kūrimas.

1974 m. institutas parengė Alytaus eksperimentinio namų statybos kombinato surenkamųjų namų projektų, nacionalinių parkų schemų (iš jų 1976 m. – Kuršių nerijos nacionalinio parko bendrąjį planą), vykdo nacionalines programas „Būstas", „Turizmo plėtojimas", „Energijos efektyvumo didinimas" ir kt. Bendradarbiauja su kitomis Lietuvos ir Lenkijos mokslo įstaigomis, dalyvauja 7 tarptautinių organizacijų (iš jų Tarptautinės statybos tyrimų ir investicijų organizacijos) veikloje. Atlieka technines ir ekonomines ekspertizes, nekilnojamojo turto vertinimų, statybinių gaminių kokybės tyrimus.

Turi 6 sektorius bei laboratorijas, dirba 80 mokslo darbuotojų, iš jų 6 habilituoti daktarai.

Direktoriai
-----------

* 1956–1963 m. J. Sabaliauskas
* 1963–1992 m. Bronius Vektaris
* 1992- 2015 m. Egidijus Blaževičius
* nuo 2015 m. Raimondas Bliūdžius

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Architektūros ir statybos institutas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 731 psl.

Literatūra
----------

* Kauno technologijos universiteto Architektūros ir statybos institutui – 50: 1956–2006 (sud. Vilius Misevičius ir kt.). – Kaunas: Kauno technologijos universiteto Architektūros ir statybos institutas, 2006. – 99 p.: iliustr. – ISBN 9955-9750-2-4

Nuorodos
--------

* Architektūros ir statybos institutas
| **Jonas Kairys** |
| --- |
| Gimė | 1956 m. gegužės 13 d. (66 metai)Panevėžyje |
|  |
| Veikla | gydytojas ortopedas, Vilniaus miesto savivaldybės politikas |
| Partija | 1995 m. Lietuvos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | 1980 m. Kauno medicinos universitetas |

**Jonas Kairys** (g. 1956 m. gegužės 13 d. Panevėžyje) – gydytojas ortopedas, Vilniaus miesto savivaldybės politikas.

Biografija
----------

1974 m. baigė Panevėžio J. Balčikonio vidurinę mokyklą, 1980 m. Kauno medicinos institutą, gydytojas traumatologas ortopedas, medicinos daktaras (2002 m.).

1976–1979 m. Kauno medicinos instituto studentų profsąjungos komiteto pirmininkas. 1981–1985 m. Telšių centrinės ligoninės gydytojas. 1985 m. Eksperimentinės ir klinikinės medicinos instituto jaunesnysis mokslinis bendradarbis. 1986–1991 m. Vilniaus 2–ios miesto ligoninės vyr. gydytojo pavaduotojas. 1991–2018 m. Šeškinės poliklinikos vyr. gydytojas, direktorius.

Nuo 1993 m. Vilniaus universiteto Socialinės medicinos centro asistentas. Nuo 2002 m. Lietuvos Respublikos Ministro pirmininko konsultantas sveikatos apsaugai.

2001–2003 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys.

Nuo 1995 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 1997 m. Vilniaus skyriaus tarybos narys, nuo 2001 m. LSDP tarybos narys. LSDP Sveikatos apsaugos komisijos pirmininkas.

Atviros Lietuvos medikų klubo pirmininko pavaduotojas. Mokslinių ir kitų publikacijų autorius.

Šaltiniai
---------

1. ↑
**Kauno technologijos universiteto biblioteka** – aukštosios mokyklos (Kauno technologijos universiteto) biblioteka Lietuvoje, Kaune, K. Donelaičio g. 20. Kauno technologijos universiteto biblioteka susideda iš centrinės bibliotekos ir šešių fakultetų bibliotekų. Taip pat turi septynis abonementus ir dešimt skaityklų.

Pavadinimų kaita
----------------

* 1950 m. Kauno politechnikos instituto biblioteka
* 1974 m. Kauno Antano Sniečkaus politechnikos instituto biblioteka
* 1989 m. Kauno politechnikos instituto biblioteka
* 1990 m. Kauno technologijos universiteto biblioteka

Istorija
--------

Biblioteka įkurta Kaune 1950 m. reorganizavus Kauno valstybinį universitetą į Kauno politechnikos (KPI) ir Kauno medicinos (KMI) institutus.

1978 m. įkurtas Retų spaudinių skyrius.

2001–2004 m. rekonstruotas Centrinės bibliotekos antrasis aukštas, jame atidaryta moderni Skaitytojų salė.
Priklauso Lietuvos mokslinių bibliotekų asociacijai.

Fondai
------

Bibliotekos fondus sudaro daugiau nei 2 milijonai egzempliorių. Didžiausią bibliotekos fondų dalį (apie 69%) sudaro technologinių mokslų literatūra. Žymią (15%) fondų sudaro fizinių mokslų literatūra. Vertingiausią bibliotekos fondą sudaro XV–XVIII a. spaudiniai (inkunabulai, aldai, paleotipai, elzevyrai bei kiti senieji leidiniai, demonstruojantys Europos kultūros ir mokslo raidą iki 1800 m. Dauguma XIX–XX a. spaudinių turi išliekamąją lituanistinę arba lituaninę vertę. Bibliotekoje saugomi ir senieji 1591–1945 m. laikotarpio lietuviški spaudiniai. Seniausioji šio rinkinio knyga – Jono Bretkūno „Postilė".

Bibliotekoje saugomas ir spaudos draudimo metų (1864–1904 m.) rinkinys. Jį sudaro daugiau nei tūkstantis knygų. Tarpukario Lietuvos knygų ir smulkiųjų spaudinių fonde sukaupta daug Lietuvos mokslo ir kultūros istorijai reikšmingų leidinių. Skyriuje saugomi vertingi kartografijos, ikonografijos rinkiniai bei reikšmingų Lietuvos bibliofilijos istorijai asmeninių bibliotekų (Vaclovo Biržiškos, J. Tumo-Vaižganto ir kitų) paveldo kolekcijos.

Direktoriai
-----------

* Vaclovas Biržiška – 1923–1944 m.
* Augustinas Janulaitis – 1944–1946 m.
* Vincas Ruzgas – 1946–1948 m.
* Stefanija Užkurytė – 1948–1976 m.
* Genovaitė Romanovienė – 1976–1991 m.
* Genė Duobinienė – 1991–2014 m.
* Gintarė Tautkevičienė – nuo 2014 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kauno technologijos universiteto biblioteka*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 626 psl.

Literatūra
----------

* Kauno technologijos universiteto biblioteka (sud. Vanda Dovydaitytė, Genė Duobinienė). – Kaunas: Technologija, 2007. – 28 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-25-395-2

Nuorodos
--------

* Kauno technologijos universiteto biblioteka (KTU tinklavietės inf.)
**Jonas Karčiauskas** (1921 m. spalio 16 d. Kuršėnų valsčiuje, Padvarninkuose – 2005 m. Punske Lenkijoje) – Lietuvos ir Lenkijos lietuvių mokytojas, poetas, „Aušros" žurnalo redaktorius.

Biografija
----------

Baigė Šiaulių mokytojų seminariją, vėliau – Šiaulių pedagoginį institutą. Dirbo Papilės progimnazijos, vėliau Tryškių progimnazijos vedėju. 1958 m. su šeima persikėlė į Lenkiją ir mokytojavo Punsko pradžios mokykloje, vėliau Punsko licėjuje dėstė lietuvių kalbą bei fizinį lavinimą. Nuo 1972 m. liepos mėnesio dvejus metus redagavo Lenkijos lietuvių dvisavaitinį žurnalą „Aušrą". Vėliau dirbo režisieriumi Punsko lietuvių kultūros namų Klojimo teatre, rinko tautosaką ir ugdė jaunuosius literatus. Rašė eiles, kurias spausdino Lenkijos lietuvių spaudoje. Kūryba skelbta ir poezijos rinkiniuose „Būki mums motina", „Balsai iš toli",
„Lietuvių kurybos antologijoje". Dalyvaudavo „Poezijos pavasario" renginiuose.

Šaltiniai
---------

* Vytautas Vanagas. Lietuvių rašytojų sąvadas. Vaga, Vilnius, 1987
* Lietuvių kurybos antologija. Aušra, Punskas, 2000/01
| **Jonas Karvelis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1901 m. rugsėjo 23 d.Želtiškiai, Anykščių valsčius |
| Mirė | 1988 m. lapkričio 18 d. (87 metai)Surfsaidas, Floridos valstija |
|  |
| Veikla | knygų leidėjas, prekybininkas |

**Jonas Karvelis** (1901 m. rugsėjo 23 d. Želtiškiai, Anykščių valsčius – 1988 m. lapkričio 18 d. Surfsaidas, Floridos valstija) – Lietuvos knygų leidėjas, prekybininkas.

Biografija
----------

1923 m. Kaune baigė vidurinę mokyklą. 1923–1931 m. „Spaudos fondo" knygyno vedėjas. 1925 m. pradėjo leidybinę veiklą. 1930 m. su J. Rinkevičiumi Kaune įkūrė prekybos namus su knygynu (nuo 1936 m. – J. Karvelio prekybos namai). Prekiavo biuro technikos, elektrotechnikos, muzikos, foto-, radijo prekėmis ir kt. turėjo skyrius Klaipėdoje, Telšiuose, Vilniuje. Skyrė keletą stipendijų Kauno konservatorijos studentams, jo pastangomis Kaune išleista lietuvių liaudies muzikos plokštelių. 1940 m. prekybos namai nacionalizuoti. 1940–1941 m. dirbo Rašytojų klube Vilniuje. 1941–1944 m. vėl turėjo prekybos įmonę „Karvelis ir Ko" Kaune. 1944 m. pasitraukė į Austriją. 1949–1950 m. Linco lietuvių bendruomenės pirmininkas, Lietuvos Raudonojo Kryžiaus įgaliotinis. 1950 m. persikėlė į JAV. Čikagoje dirbo bibliotekoje, vertėsi raštinės reikmenų ir knygų prekyba, leido knygas. Išleido lietuvių autorių knygų, knygų katalogų, 5 literatūrinių plokštelių albumus, sudarė rinktinę „Dainų kraitis" (1957 m.). Parašė atsiminimus „Prekybininko keliu" (1979 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Jonas Karvelis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 516 psl.
Gamyklos pagrindinis pastatas
**Kauno tvirtinimo detalių gamykla** – gamykla Kauno mieste, Vilijampolėje, Raudondvario pl. 150.

Istorija
--------

Sovietmečiu, 1959 m. įkurta Kauno tvirtinimo detalių gamykla, specializuota gaminti nuo 6 iki 16 mm skersmens varžtus bei veržles, paskui detalių skersmens diapazonas buvo išplėstas. 1968 m. pastatytas jos pastatas pagal K. Jakovlevo-Mateckio projektą.

2001 m. gamyklos pagrindu įkurta UAB „METYZ" bendrovė, gaminanti varžtus, sraigtus, veržles, ašis, srieginius strypus, baldų varžtus, kitas tvirtinimo detales. Gamykloje yra galvanizacijos, įrankių gamybos terminio detalių apdirbimo cechai. 2005 m. įmonė sertifikuota pagal ISO 9001 ir ISO 14001 standartus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kazys Meškauskas. Lietuvos ūkis: 1940-1990, 1994, p. 100.
2. ↑  Kazys Meškauskas. Lietuvos pramonė socializmo laikotarpiu. Mintis, 1980, p. 153.
3. ↑  Konstantinas Jakovlevas-Mateckis. Visuotinė lietuvių enciklopedija (tikrinta 2022-06-16).
4. ↑  METYZ, UAB Kauno tvirtinimo detalių gamykla. Spec.lt (tikrinta 2022-06-16).
| **Jonas Karolis Bialozoras** |
| --- |
| Bialozorai |
| Vieniava |
| Vieniava |
|  |
| Gimė | 1596 m. |
| Mirė | 1631 m. vasario 10 d. (~35 metai) |
| Tėvas | Stanislovas Bialozoras |
| Motina | Dorota Vainaitė |

**Jonas Karolis Bialozoras** (1596 m. – 1631 m. vasario 10 d. palaidotas Vilniaus katedroje) – panegirikų autorius.

Biografija
----------

Mokėsi Vilniaus akademijoje, teologijos studijas gilino Vokietijoje, Italijoje. Ėjo karaliaus sekretoriaus pareigas, 1630 m. paskirtas Lietuvos referentu.

1615 m. Vilniuje išėjo jo leidiniai Hon*or Academicus in exequiis illustris ac magnifici domini d. Gabrielis Woyna M.L.D. vicecancellarii… exhibitus… ("*Akademinė garbė, pareikšta per žymaus ir prakilnaus pono, LDK vicekanclerio Gabrieliaus Vainos laidotuves") ir Justorum *illustri ac magnifico d. Gabrieli Woyna M. D.L. vicecancellario… ab Academia Vilnen. Soc. Jesu persolutorum theatrum…* („Paskutinės pagarbos, kurią Vilniaus jėzuitų akademija atidavė žymiam ir prakilniam ponui, LDK vicekancleriui Gabrieliui Vainai, teatras").

Nuorodos
--------

* Lietuvių literatūros enciklopedija Archyvuota kopija 2007-01-05 iš Wayback Machine projekto.
| **Jonas Karbauskas** |
| --- |
| Gimė | 1866 m. gruodžio 10 d.Greičiūnai, Pakruojo valsčius |
| Mirė | 1929 m. rugpjūčio 23 d. (62 metai)Panevėžys |
| Palaidotas (-a) | Panevėžio senosiose kapinėse |
|  |
| Veikla | Lietuvos kunigas, visuomenės veikėjas, publicistas, draudžiamosios lietuviškos spaudos platintojas |
|  |
| Alma mater | 1889 m. Kauno kunigų seminarija |

**Jonas Karbauskas** (1866 m. gruodžio 10 d. Greičiūnai, Pakruojo valsčius – 1929 m. rugpjūčio 23 d. Panevėžys) – Lietuvos kunigas, visuomenės veikėjas, publicistas, draudžiamosios lietuviškos spaudos platintojas.

Biografija
----------

1885–1889 m. mokėsi Kauno kunigų seminarijoje, buvo slaptos klierikų Lietuvos mylėtojų draugijos vienas steigėjų, jos pirmininkas. Bendradarbiavo leidiniuose „Žemaičių ir Lietuvos apžvalga", „Tėvynės Sargas", „Nedėldienio skaitymas" ir kituose. Nuo 1889 m. vikaras Šiauliuose, Pašvitinyje, Truskavoje, Vadaktėliuose, Kupreliškyje, Salose, Dambavoje, Viešvėnuose. Skatino parapijiečių tautinį susipratimą, steigė ir rūpinosi slaptomis lietuvių mokyklomis, bendradarbiavo su knygnešiais. Su kunigu P. Urbonavičiumi 1890 m. išleido knygą „Evangelijos ant nedėldieniu ir visu švenčiu ištisu metu". 1905 m. Didžiojo Vilniaus seimo dalyvis. Nuo 1920 m. Panevėžio klebonas. 1921 m. kartu su G. Petkevičaite-Bite įkūrė Kalinių globos draugiją, 1920 m. – Panevėžio ūkininkų smulkaus kredito banką, steigė šaulių liaudies universitetą, dalyvavo draugijos Panevėžio kraštui tirti veikloje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Benjaminas Kaluškevičius. *Jonas Karbauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 405 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Menachem Mendelis Schneersonasangl. *Menachem Mendel Schneerson*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1902 m. balandžio 18 d.Ukrainoje |
| Mirė | 1994 m. birželio 12 d. (92 metai)JAV |
|  |
| Veikla | Haredi judaizmo rabinas, buvęs septintasis *Chabad Lubavitč* dvasinis vadovas bei *Rebbe* (kai kurie hasidai jį laikė žydų mesijumi). |
|  |
|  **Vikiteka** | Menachem Mendel Schneerson |

**Menachem Mendelis Schneersonas** (mokinių vadinamas *Rebbe*; 1902 m. balandžio 18 d. Ukrainoje – 1994 m. birželio 12 d. JAV) – Haredi judaizmo rabinas, buvęs septintasis *Chabad Lubavitč* dvasinis vadovas bei *Rebbe* (kai kurie hasidai jį laikė žydų mesiju).

Gimė Nokolajeve, Ukrainoje. Mokėsi daugiausia privačiai.

Jis populiarino ilgai lauktąjį žydų mesijo atėjimą, mokė Toros ir visame pasaulyje skaitino žydų mokymo centrus. Nors Menachem Mendelis Schneersonas buvo aktyvus žydų tradicijų propoguotojas, bet iki savo mirties nebuvo niekada aplankęs Izraelio, kur gyveno daug jo mokymo pasekėjų bei kritikų.
| **Jonas Kairevičius** |
| --- |
| Gimė | 1940 m. lapkričio 24 d.Mišeikiai, Tauragės rajonas |
| Mirė | 2021 m. liepos 13 d. (80 metų)Kaunas |
| Tėvas | Jonas Kairevičius |
| Motina | Ida Endriušaitytė-Kairevičienė |
|  |
| Veikla | teisininkas |
| Sritis | teisė |
| Organizacijos | Advokato J. Kairevičiaus kontora |
| Pareigos | advokatas |
|  |
| Alma mater | 1965 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultetas |

**Jonas Kairevičius** (g. 1940 m. lapkričio 24 d. Mišeikiai, Tauragės rajonas – 2021 m. liepos 13 d. Kaune) – teisininkas, advokatas, Lietuvos evangelikų liuteronų bažnyčios veikėjas.

Biografija
----------

1959 m. baigė Tauragės 1-ąją vidurinę mokyklą. 1960–1965 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete baigė teisę, įgijo teisininko kvalifikaciją. 1990–1994 klausė TSRS evangelikų liuteronų bažnyčios teologijos seminarus.

1959–1960 m. Ariogalos rajono kultūros namų direktorius, rajoninio laikraščio „Žvaigždė" literatūros darbuotojas, 1963–1966 m. Lietuvos TSR Viešosios tvarkos apsaugos ministerijos Tardymo valdybos tardytojas, 1966–1984 – advokatas Klaipėdoje, nuo 1984 m. – Kaune.

Iki 2002 m. kovo 15 d. ir nuo 2008 m. balandžio 18 d. Lietuvos advokatų tarybos narys, iki 2008 m. balandžio 18 d. Lietuvos advokatūros Advokatų garbės teismo pirmininkas.

Bendradarbiauja pasaulietinėje ir bažnytinėje spaudoje. Lietuvos evangelikų liuteronų bažnyčios konsistorijos leidinio „Lietuvos evangelikų kelias" ir laikraščio „Kauno aidas" (1988–1989) redakcijos kolegijų narys. Kauno miesto savivaldybės laikraščio „Kauno laikas" direktorių valdybos narys (1994). Lietuvos evangelikų liuteronų bažnyčios sinodų (1990, 1995, 2000) pirmininkas ir konsistorijos narys.

Rinkinių: „Advokatų kalbos teisme" (1984, 1991), „Rinktinės advokatų kalbos teisme" (1998), „Širdis – Lietuva. Vytautas Antanas Dambrava diplomatinėje tarnyboje" (2000), „Gairė – pilnutinė demokratija" (2001) bendraautoris. Lietuvos Sąjūdžio I Seimo narys (1989). Lietuvos teisininkų draugijos Kauno skyriaus valdybos pirmininkas. (1990–1993). 2001–2002 m. žurnalo "Lietuvos advokatūra" redakcinės kolegijos narys.

Lietuvos teisininkų draugijos narys, Juozo Lukšos-Daumanto fondo (JAV) koordinatorius Lietuvoje, JAV lietuvių fondo „Į Laisvę" lietuviškai kultūrai ugdyti Lietuvos filialo tarybos pirmininkas, Lietuvos evangelikų liuteronų bažnyčios sinodų pirmininkas.

Žmona Vida (g. 1949 m.), pedagogė.

Moka anglų, rusų, vokiečių kalbas.

Apdovanojimai
-------------

Lietuvos nepriklausomybės medalis (2000).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Su advokatu Jonu Kairevičiumi atsisveikinant*. Voruta. Nuoroda tikrinta 2021-07-22.
2. ↑  Jonas Kairevičius („Infolex")
3. ↑  CV[neveikianti nuoroda]
4. ↑  CV[neveikianti nuoroda] („Tūkstantmečio žmonės ")

5.↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Mantispidae** |
| --- |
| Mantispa (Mantispa styriaca)Mantispa (*Mantispa styriaca*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Būrys: | Tinklasparniai  *( Neuroptera)* |
| Šeima: | Mantispos  *( Mantispidae)* |

 |

**Mantispos** (*Mantispidae*) – tinklasparnių (*Neuroptera*) šeima. Tai maži ir vidutinio dydžio vabzdžiai. Pavadinimas „*Mantispidae*" kilęs nuo maldininkų (lot. *Mantodea*, angl. *Mantis*), dėl panašių priekinių kojų.

Pasaulyje apie 400 rūšių. Europoje − 5.

Išvaizda, ekologija
-------------------

Suaugusių mantispų kūno ilgis nuo 7 iki 45 mm ilgio. Išskleistų sparnų plotis nuo 5 iki 50 mm. Kai kurios rūšys (*Climaciella brunnea*, *Euclimacia mazginis*) išvaizda imituoja vapsvas (mimikrija), bet dauguma rūšių yra rusvos, žalsvos, geltonos ar rausvos atspalvių. Priekinės kojos čiupamosios, panašios į maldininkų.

Suaugėliai plėšrūs, minta įvairiais smulkiais vabzdžiais ir kitais bestuburiais. Medžioja dažniausiai naktį.

Lervos vystosi vorų kiaušinių kokonuose, misdamos kiaušiniais. Taip pat kai kurios rūšys parazituoja bičių ir vapsvų lervas.
| ***Raudonoji dama*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | La femme écarlate |
| Kilmės šalis |  Prancūzija Italija |
| Režisierius | Jean Valère |
| Scenaristas (-ai) | Jean ValèrePaul Gégauff |
| Metai | 1969 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 90 min. |
| Kalba | prancūzų |
| **IMDb įrašas** |

**Raudonoji dama** (pranc.  *La femme écarlate*) – 1969 m. sukurta komedija.

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Liusilė Lombardi, pasiturinti verslininkė ir paveldėtoja, ryte iš savo meilužio ir jos įmonės direktorius Žiuljeno sulaukia prisipažinimo, kad jos verslas žlugo, o įmonės akcijas jis perrašė savo vardu. Be viso to netekusi ir savo vilos Nicoje, sukrėsta išdavystės, Liusilė nusprendžia parduoti turimas brangenybes, per savaitę išleisti pinigus ir galiausiai pasitraukti iš gyvenimo. Nuvykusi į Paryžių ji prisimena, kad Žiuljenas čia atvyksta kiekvieną penktadienį verslo reikalais ir apsisprendžia prieš nusižudydama nužudyti ir jį. Paskutinę gyvenimo savaitę Liusilė nori praleisti nieko nevaržoma, todėl leidžia sau viską, ko iki šiol atsisakydavo: prabangų automobilį ar apsilankymą restorane. Vieną dieną ji pakviečia kartu pietauti gatvėje sutiktą vyriškį Fransua, kuriam prisipažįsta ketinanti kitą penktadienį nusižudyti. Per likusias dienas Liusilė susipažįsta su keliais vyriškiais, tačiau neketina atsisakyti savo plano, tuo tarpu Fransua beviltiškai stengiasi ją surasti.

Lemtingą penktadienį Liusilė pasitinka Žiuljeną oro uoste, pareikšdama, kad rado investuotoją, norintį nupirkti jam priklausančias įmonės akcijas. Jiedu nuvyksta į viešbutį, kur Liusilė, grasindama revolveriu, priverčia jį vėl sėsti į automobilį. Ji lekia dideliu greičiu, norėdama kartu žūti avarijoje, tačiau paskutinę akimirką persigalvoja ir, išsodinusi Žiuljeną, nuvažiuoja.

Tuo metu Fransua beviltiškai ieškodamas Liusilės, nuvyksta į Eifelio bokštą, kur jiedu kartu praleido kelias valandas. Pamatęs prie jo šios automobilį, jis skuba, tikėdamasis sulaikyti ją nuo savižudybės, tačiau randa ją tiesiog besigrožinčią miesto panorama...

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Monica Vitti – Liusilė Lombardi
* Murice Ronet – Fransua
* Robert Hossein – Žiuljenas
* Claudio Brook – Džonas Bertas
* Albert Simono – Alberto
**Jonas Viktoras Kalvanas** (vyresnysis 1914 m. balandžio 24 d. Ruobežiai, Biržų valsčius – 1995 m. sausio 15 d. Tauragė) – Lietuvos evangelikų liuteronų bažnyčios vyskupas.

Biografija
----------

Baigė Biržų gimnaziją. 1933–1936 m. studijavo teologiją Vytauto Didžiojo universitete, 1939 m. baigė teologijos studijas Rygos universitete. 1940 m. ordinuotas kunigu.

Nuo 1940 m. Tauragės, Sartininkų, Batakių, Skaudvilės ir kitų parapijų kunigas, aptarnavo Lietuvos latvių kalba kalbančias evangelikų liuteronų parapijas. Nuo 1941 m. rinktas Lietuvos evangelikų liuteronų bažnyčios konsistorijos nariu, nuo 1971 m. – pirmininkas. 1976 m. išrinktas vyskupu.

Jo pastangomis 1968 m. Lietuvos evangelikų liuteronų bažnyčia priimta į Pasaulinę liuteronų federaciją. 1992 m. pasirašė tarpbažnytinės bendrystės sutartis su Vokietijos Lipės krašto evangelikų liuteronų bažnyčia, 1994 m. su JAV evangelikų liuteronų bažnyčios Didžiojo Kanjono sinodu. 1992–1994 m. Klaipėdos universiteto Teologijos katedros steigimo iniciatorius, skaitė paskaitas.

Vadovavo Lietuvos evangelikų liuteronų bažnyčios leidybinei veiklai. Su kitais kunigais nuo 1955 m. rengė ir leido „Evangelikų bažnyčios kalendorių", Martyno Liuterio „Mažąjį katekizmą" (1992 m.), „Augsburgo konfesiją" (1994 m.), Česlovo Kavaliausko „Naujojo Testamento" (1972 m. 1988 m.) vertimo vienas redaktorių. 1990 m. atkūrė ir redagavo žurnalą „Lietuvos evangelikų kelias", parašė knygą „Dievas ir gamta" (1994 m.). Rūpinosi Mažosios Lietuvos kultūros paveldo išsaugojimu. Mažosios Lietuvos enciklopedijos straipsnių autorius.

1946 m. vedė mokytoją Martą Račkauskaitę (1923-2011). Susilaukė šešių vaikų (penkių dukterų ir sūnaus). Sūnus Jonas Viktoras Kalvanas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Darius Petkūnas. *Jonas Kalvanas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 276 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Carlo Alberto Dalla Chiesa** |
| --- |
|  |
| Carlo Alberto Dalla Chiesa, karabinierių generolas |
| Gimė | 1920 m. rugsėjo 27 d.Salucas, Italija |
| Mirė | 1982 m. rugsėjo 3 d. (61 metai)Palermas, Italija |
|  |
| Veikla | Italijos karabinierių generolas, pagarsėjęs sėkminga kova su teroristinėmis Raudonųjų Brigadų grupuotėmis. |
|  |
|  **Vikiteka** | Carlo Alberto Dalla Chiesa |

**Karlas Albertas Dala Kjeza** (*Carlo Alberto Dalla Chiesa*, 1920 m. rugsėjo 27 d. – 1982 m. rugsėjo 3 d.) – Italijos karabinierių generolas, pagarsėjęs sėkminga kova su teroristinėmis Raudonųjų Brigadų grupuotėmis.

1982 metų gegužės 1 d. Chiesa buvo paskirtas Palermo prefektu kovai prieš mafiją, labiausiai – kad sustabdytų tuo metu vykusį mafijos karą su nuolatinėmis žudynėmis.

Tų pačių metų rugsėjo 3 d. generolas buvo nužudytas kartu su žmona ir vairuotoju. Keli motociklininkai ir automobilis spausdami nustūmė jo mašiną nuo kelio, ir ji atsitrenkė į stulpą. Tada užpuolikai visus tris sušaudė.

Pasikėsinimui vadovavo Giuseppe Greco, o įvykdytas jis buvo mafijos boso Salvatore Riina įsakymu. Už šį nusikaltimą Greco už akių buvo nuteistas *Maxiprocesso* byloje, tačiau policija jo pagauti nespėjo – 1985 mafijos pats buvo nužudytas.
Raudonosios gvardijos karys (dešinėje) ir seselė (kairėje) 1918 m.
**Raudonoji gvardija** (suom. *Punakaarti*, šved. *Röda gardet*) – sukarintas Suomijos darbininkų judėjimo padalinys XX a. pradžioje. Pirmoji Raudonoji gvardija buvo įkurta 1905 m. Rusijos revoliucijos metu, bet po metų buvo išformuota. Po 1917 m. vasario revoliucijos Rusijoje Raudonoji gvardija buvo atkurta, o 1918 m. Suomijos pilietiniame kare ji sudarė Raudonosios Suomijos armiją. Pilietinio karo pradžioje bendras Raudonosios gvardijos karių skaičius siekė apie 30 000, o vykstant konfliktui – nuo 90 000 iki 120 000 karių. Į šį skaičių įėjo daugiau kaip 2 000 Raudonosios gvardijos moterų. 1918 m. gegužės mėn. baltieji į nelaisvę paėmė iki 80 000 raudonųjų, iš kurių 12 000–14 000 mirė belaisvių stovyklose dėl egzekucijų, ligų ir prastos mitybos. Dauguma raudonųjų galiausiai buvo paleisti 1918 m. pabaigoje.

Po karo
-------

Po baltųjų pergalės Suomijoje nemažai Raudonųjų gvardiečių pasitraukė į Rusijos kontroliuojamas teritorijas. Raudonosios gvardijos daliniai tarnavo 7-ojoje Raudonojoje armijoje, kai ji kovojo Estijoje. Ten Suomijos raudonarmiečiai susidūrė su Suomijos baltaisiais savanoriais, kovojusiais už Estiją.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Thomas, Nigel; Boltowsky, Toomas (2019). *Armies of the Baltic Independence Wars 1918–20*. Oxford: Osprey Publishing. ISBN 9781472830777.
| **Jonas Juška** |
| --- |
| Gimė | 1919 m. rugpjūčio 3 d.Pasvaliečiai, Pabiržės valsčius |
| Mirė | 2012 m. spalio 24 d. (93 metai)Melburnas, Australija |
| Motina | Rozalija Zajarskaitė-Juškienė |
|  |
| Veikla | vargonininkas, chorvedys |

**Jonas Juška** (1919 m. rugpjūčio 3 d. Pasvaliečiai, Pabiržės valsčius – 2012 m. spalio 24 d. Melburne, Australija) – Lietuvos vargonininkas, chorvedys.

Biografija
----------

Motina Rozalija Zajarskaitė-Juškienė buvo garsi apylinkės dainininkė, mokėjo daug liaudies dainų ir giesmių, todėl ir sūnus iš mažens pamilo dainą. Vargonininkaudamas Grūžiuose (Biržų r.), neakivaizdiniu būdu baigė keturių klasių gimnazijos kursą Savišvietos institute Kaune. Nuo 1938 m. mokėsi muzikos pas Suosto (Biržų r.) parapijos vargonininką Praną Jurkūną, 1941–1942 m. vargonų dar mokėsi pas Biržų bažnyčios vargonininką A. Strazdą.

1944 m. rudenį pasitraukęs į Vokietiją, pateko į Hanau stovyklą, kur akompanavo solistams ir dalyvavo koncertuose. 1946 m. apsistojo Neumunsteryje (Schleswig Holstein provincija) ir įsitraukė į lietuvių kultūrinę veiklą, pats mokėsi skambinti fortepijonu, griežti akordeonu ir diriguoti. 1947 m. darbams išvežtas į Angliją. Ten po keleto metų jam susidarė sąlygos savaitgaliais vadovauti chorams bei vokaliniams ansambliams Tadkasteryje ir Bradforde. Suburtas vyrų choras populiarino lietuvių kompozitorių dainas, o mišrusis – daugiausia giesmes.

1960 m. atvykęs į Australiją, 1961–1964 m. vadovavo Melburno lietuvių parapijos mišriajam chorui, prisiglaudusiam prie australų Šv. Jono parapijos bažnyčios. J. Juška padidino chorą iki 40 dalyvių ir sustiprino jo meninį pajėgumą (kolektyvą lankė daugiausia jaunimas). Choras atliko J. Singerbergo Šv. Cecilijos mišias, nemaža lietuvių kompozitorių giesmių ir dainų, giedojo lietuviškose pamaldose, dalyvavo dainų šventėse ir tautiniuose renginiuose. Paminėtini choro koncertai, surengti 1962 m. liepos 9 d. ir 1963 m. gruodžio 28 d. Melburne (dalyvavo Geelongo ir Adelaidės chorai, solistai ir šokėjai) ir turėję didelį pasisekimą. 1966–1971 m. J. Juška vadovavo Geelongo 30 dalyvių mišriajam chorui, kuriame dainavo paties vadovo žmona, trys dukros ir sūnus. Choro repertuare buvo nemaža lietuvių kompozitorių dainų: Juozo Naujalio „Jaunimo giesmė", Teodoro Brazio „Tu, berželi", Juozo Žilevičiaus „Laisvės daina", Stasio Šimkaus „Vėjo dukra", Vytauto Klovos „Tu, ąžuole", Broniaus Budriuno „O, Nemune", Aleksandro Kačanausko „Malda už Tėvynę" ir kt. Choras dalyvavo 1966, 1968 ir 1970 m. Australijos lietuvių dainų šventėse, daugelyje tautinių renginių.

Nuo 1974 m. J. Juška kurį laiką mokė vaikus dainuoti Melburno lietuvių parapijos mokykloje, buvo Australijos lietuvių katalikų federacijos valdybos narys ir dainų švenčių dirigentas. Nemažai rašė spaudoje Australijos lietuvių kultūrinio gyvenimo klausimais – daugiausia „Mūsų pastogėje". Visi vaikai baigė aukštuosius mokslus ir aktyviai dalyvauja lietuvių kultūrinėje veikloje.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. – Vilnius, 1999.