recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Musica humana Mažeikių bažnyčioje, 2012 m.
**Musica humana** – Lietuvos nacionalinės filharmonijos kamerinės muzikos ansamblis.

Istorija
--------

Ansamblį 1974 m. įkūrė ir iki šiol jam vadovauja Algirdas Vizgirda. Atlieka baroko ir XX a. kompozitorių kūrinius, propaguoja šiuolaikinių lietuvių kompozitorių kūrybą. Ansamblis vienas pirmųjų Lietuvoje įsiliejo į senosios muzikos autentiškos interpretacijos atgimimą Europoje, atkakliai ieškojo savo kūrybinio veido ir stiliaus. Stiprų impulsą muzikantams davė meno vadovo prof. Algirdo Vizgirdos studijos Paryžiaus Nacionalinėje konservatorijoje, ansamblio klavesinisto G. Kviklio studijos Čekijoje, padėjusios suformuoti raiškią, gyvybingą, kupiną vidinės ekspresijos atlikimo manierą.

Surengė daugiau kaip 2000 koncertų, teminių koncertų ciklų, tarp jų – „Senoji Europos šalių instrumentinė ir vokalinė muzika" (16 koncertų ciklas, 1994–1997 m.), „Baroko kelias" (10 koncertų, 1997–1999 m.). Dalyvavo tarptautiniuose festivaliuose Lietuvoje ir užsienyje. Nuo 1999 m. vienas festivalio „Kuršių nerija" rengėjų.

Ansamblis
---------

Pirmoji sudėtis
* Algirdas Vizgirda, fleita, meno vadovas
* Julius Andrejevas, klavesinas, 1974–1982 m.
* Jurgis Banevičius, violončelė, 1974–1985 m.
* A. Griškevičius, violončelė, 1985–1987 m.
* Eugenijus Piličiauskas, obojus, 1977–1993 m.
* Juozas Rimas, obojus, 1974–1977 m.
* Romualdas Staškus, obojus, 1993–2000 m.

2008 m. sudėtis
* Algirdas Vizgirda, fleita, meno vadovas, dirigentas, nuo 1974 m.
* Daiva Tumėnaitė, fleita, nuo 2005 m.
* Robertas Beinaris, obojus, nuo 1998 m.
* Vytautas Martišius, smuikas, nuo 2000 m.
* Ilona Girdžiūnaitė, smuikas, nuo 2006 m.
* Algirdas Šimėnas, smuikas, nuo 2007 m.
* Algirdas Verbauskas, smuikas, nuo 2007 m.
* Ričardas Vytas, altas, nuo 1994 m.
* Raimundas Jasiukaitis, violončelė, nuo 1990 m.
* Gediminas Kviklys, klavesinas, vargonai, nuo 1982 m.

Įvertinimas
-----------

Algirdui Vizgirdai už konceptualias koncertų ir įrašų programas, kūrybiškas iniciatyvas, „Kuršių nerijos" festivalio įgyvendinimą skirta 2006 m. Lietuvos nacionalinė kultūros ir meno premija. Apie ansamblį sukurtas filmas „Keturi sugrįžimai".

Šaltiniai
---------

1. ↑  Musica humana. Lietuvos muzikos atlikėjų informacijos centras Archyvuota kopija 2009-03-30 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Judita Žukienė. *Musica humana*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 613 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Meškerė
**Meškerė** – sportinės ir mėgėjiškos žūklės įrankis, skirtas gaudyti gėlavandenes ir jūrines žuvis.

Techninės savybės
-----------------

Dar prieš keletą dešimtmečių buvo naudojamos meškerės iš bambuko ar padarytos iš lazdyno kartelių. Šiuolaikinis meškerykotis dažniausiai gaminami iš plastiko, armuoto anglies arba stiklo pluošto, o rankenos - iš kamštinės medžiagos, todėl meškerė itin lengva ir tvirta. Priklausomai nuo meškerės tipo ir ilgio montuojami žiedeliai, kuriais slysta valas.

Meškerių tipai
--------------

* spiningas
* dugninė
* plūdinė
* karpinė
* jūrinė
* muselinė
* poledinė

Gamintojai
----------

Nuo gamintojo priklauso ir meškerės kokybė bei patvarumas. Lietuvos rinkoje vyrauja Lenkijoje bei Kinijoje pagaminta produkcija, tačiau galima įsigyti ir Vokietijoje, Japonijoje ar JAV pagamintų meškerykočių, kurių prekiniai ženklai žinomi visame pasaulyje: *Shimano*, *Lamiglas*, *G. Loomis*, *Cormoran*, *Daiwa* ir kt.
| **M. C. Esher** |
| --- |
|  |
| M. K. Ešeris 1971 m. |
| Gimė | 1898 m. birželio 17 d.Leuvardenas, Nyderlandai |
| Mirė | 1972 m. kovo 27 d. (73 metai)Larenas, Nyderlandai |
| Palaidotas (-a) | Barnas, Nyderlandai |
| Tautybė | olandas |
|  |
| Veikla | grafikas, dailininkas |
|  |
|  **Vikiteka** | Maurits Cornelis Escher |

**Mauricas Kornelis Ešeris** (ol. *Maurits Cornelis Escher*, trumpiau − **M. C. Esher**, 1898–1972 m.) – XX a. Nyderlandų grafikas, iliustratorius, gobelenų, sienų raštų ir pašto ženklų dizaineris. Tai vienas iš garsiausių XX a. moderniojo meno grafikų.

Biografija
----------

Mauricas Kornelis Ešeris gimė 1898 m. birželio 17 d. Leuvardene Olandijoje, vaikystę praleido Arnheme. Jo tėvas buvo inžinierius. 1919−1922 m. M. K. Ešeris mokėsi architektūros Dailės ir dekoratyviųjų menų mokykloje Harleme. Paskatintas mokytojo Samuel Jessurun de Mesquita, M. K. Ešeris perėjo mokytis piešimo ir grafikos. 1924 m. vedė Jetta Umiker, pora persikėlė į Romą Italijoje, kur gyveno iki 1935 m. Vasarą M. K. Ešeris keliaudavo po Italiją, piešdavo miestų vaizdus ir peizažus. Grįžęs į Romą juos perdirbdavo į grafikos kūrinius. Šiuose kūriniuose vienydavo vaizdus iš skirtingų matymo kampų, naudojo juodos ir baltos raiškius kontrastus. Su žmona M. K. Ešeris susilaukė trijų sūnų.

Dėl aštrėjančių politinių aplinkybių M. K. Ešeris 1935 m. persikėlė į Šveicariją, 1936 m. lankėsi antrą kartą Alhambros komplekse Ispanijoje (pirmą kartą 1922 m.), buvo paveiktas islamiško maurų plytelių dekoro raštų. Jo kūryba iš peizažų pasikeitė į tai, ką dailininkas pavadino „mentaliniais vaizdais". Dar vėliau dailininkas persikėlė į Belgiją. Antrojo pasaulinio karo metu 1941 m. M. K. Ešeris grįžo į Nyderlandus, apsistojo Barno miestelyje, kuriame praleido likusį gyvenimą beveik iki mirties. M. K. Ešeris mirė 1972 m. kovo 27 d. Lareno miestelyje Nyderlanduose. 

M. K. Ešeris tapo vienu iš garsiausių ir labiausiai reprodukuojamų XX a. grafikų. Jis kūrė realių objektų, pereinančių į kitus objektus, serijas („Metamorfozės"), optinės apgaulės efektus sukuriančius kūrinius, neįmanomų konstrukcijų vaizdus („Krioklys", „Kylantys ir besileidžiantys"). Kūrė ksilografijas, graviūras, litografijas, mecotintas. M. K. Ešeris paliko 448 grafikos kūrinius ir daugiau nei 2000 piešinių, eskizų. Vienais geriausiai žinomų jo kūrinių yra „Reptilijos" (1943), „Piešiančios rankos" (1948), „Sąjungos ryšys" (1956). 2002 m. Hagoje atsidarė Ešerio vardo muziejus.

Kūrinių galerijos
-----------------

* M. K. Ešerio fondas Archyvuota kopija 2016-05-20 iš Wayback Machine projekto.
* wikiart.org

Šaltiniai
---------

* Vašintono dailės galerija Archyvuota kopija 2016-05-18 iš Wayback Machine projekto.
* Encyclopaedia Britannica
| **Hermanas fon Eichhornas** |
| --- |
|  |
| Hermanas fon Eichhornas 1918 m. |
| Gimė | 1848 m. vasario 13 d.Breslau, Prūsija  |
| Mirė | 1918 m. liepos 30 d. (70 metų)Kijevas, Ukrainos valstybė Ukrainos valstybė |
| Tautybė | vokietis |
|  |
| Veikla | karininkas |
| Aktyvumo metai | 1866–1918 |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
|        |
|  |
|  **Vikiteka** | Hermann von Eichhorn |

**Hermanas Emilis Gotfrydas fon Eichhornas** (vok. *Hermann Emil Gottfried von Eichhorn*, 1848 m. vasario 13 d. – 1918 m. liepos 30 d.) – Prūsijos karininkas, vėliau generolas feldmaršalas.

Biografija
----------

Hermanas fon Eichhornas gimė Breslau mieste Silezijos provincijoje (dabar Vroclavas, Lenkija). Jo tėvas Karlas Frydrichas Hermanas Eichhornas (1813–1892 m.) buvo politikas. Abu jo seneliai buvo žymūs politikai. 1866 m. jis įstojo į Prūsijos kariuomenę, dalyvavo 1866 m. Austrijos–Prūsijos kare ir 1870–1871 m. Prancūzijos–Prūsijos kare. Per Prancūzijos–Prūsijos karą jis buvo apdovanotas antrojo laipsnio Geležiniu kryžiumi. Jis kilo Prūsijos kariuomenėje, 1897 m. buvo paskirtas VI armijos korpuso Breslau štabo viršininku, 1901–1904 m. vadovavo 9-ajai divizijai, o 1904–1912 m. – XVIII armijos korpusui. 1912 m. jis ėmė vadovauti taikos meto Imperatoriškosios Vokietijos XVI, XVIII ir XXI armijos korpusų štabui.

Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, 1914 m. gegužę dėl nelaimingo atsitikimo Eichhornas negalėjo kariauti, tačiau 1915 m. dalyvavo Pirmajame Šampanės mūšyje. 1915 m. sausio 21 d. jis tapo 10-osios armijos vadu ir vadovavo jai iki 1918 m. kovo 5 d. Ši kariuomenė 1915 m. vasarį dalyvavo didžiajame Mozūrijos ežeryno mūšyje Rytų Prūsijoje. Rugpjūtį jis užėmė Kauną, po to Gardino ir Alytaus tvirtoves ir toliau veržėsi į Rusiją. 1915 m. rugpjūčio 18 d. jis buvo apdovanotas *Pour le Mérite* ordinu. 1916 m. liepos 30 d. toliau vadovaudamas 10-ajai armijai, Eichhornas tapo vyriausiuoju 10-ajai armijai priklausančios Eichhorno armijų grupės (vok. *Heeresgruppe Eichhorn*) vadu, kuriai vadovavo iki 1918 m. kovo 31 d. 1917 m. gruodžio 18 d. Eichhornas buvo paaukštintas iki generolo feldmaršalo. 1918 m. balandžio 3 d. jis tapo vyriausiuoju Kijevo armijų grupės (vok. *Heeresgruppe Kiew*) vadu ir kartu Ukrainos kariniu gubernatoriumi.

Mirtis
------

1918 m. liepos 30 d. Kijeve jį nužudė Rusijos kairiųjų socialistų revoliucionierių partijos narys Borisas Donskojus, metęs bombą į feldmaršalo vežimą. Jis palaidotas Berlyne.

Išnašos
-------

1. ↑  Bickel, Otto (1938). *Preussisch-deutsche Feldmarschälle und Grossadmirale* [*Prussian/German Field Marshals and Grand Admirals*] (vokiečių). Safari-Verlag. p. 262. Nuoroda tikrinta 2022-05-27.
2. ↑  „Hermann von Eichhorn". *prussianmachine.com*. Nuoroda tikrinta 2021-12-04.
3. ↑  Günter Wegner, *Stellenbesetzung der deutschen Heere 1815–1939* (Biblio Verlag, Osnabrück, 1993), Bd. 1, pp. 82, 102
4. ↑  Wegner, *Stellenbesetzung*, p.36
5. ↑  Wegner, *Stellenbesetzung*, p.618
6. ↑  pourlemerite.org
7. ↑  Wegner, *Stellenbesetzung*, p.610
8. ↑  Wegner, *Stellenbesetzung*, p.611.
9. ↑  *Generalfeldmarschall von Eichhorn in Kiew ermordet*, FAZ.net 2018-08-01
Koordinatės: 10°24′0″ p. pl. 161°0′0″ v. ilg.﻿ / ﻿10.40000°š. pl. 161.00000°r. ilg.﻿ / 10.40000; 161.00000

Manihikis vaizdas iš paukščio skrydžio
**Manihikis** (angl. *Manihiki*) – atolas Ramiajame vandenyne, priklausantis šiaurinei Kuko salų grupei, 1160 km į šiaurę nuo didžiausios Rarotongos salos, 363 km – nuo Penrino salos. Dar pavadinamas Perlų sala.

Geografija
----------

Manihikio žemėlapis, 1943 m.
Atolas yra trikampio formos, iškilęs ant povandeninio 4000 m aukščio kalno viršūnės. Manihikio lagūna yra 10 km pločio, ją supa išilgai rifo išsibarstę 43 motu, mažos salelės. Sausumos plotas 5,3 km².

Istorija
--------

Iš europiečių pirmasis 1606 m. čia apsilankė ispanų-portugalų keliautojas Pedras Kirosas (*Pedro Fernandes de Queiros*), salą pavadindamas *Gente Hermosa* (*Puikūs žmonės*). Tačiau 1822 spalio 13 d. čia laivu *Good Hope* atplaukęs iš JAV kapitonas Patriksonas (*Captain Patrickson*) ją pavadino *Humprey Island*. Po čia atplaukusio 1928 m. banginių medžiotojų laivo *Ganges* salą pervadino *Great Ganges Island*. Vėliau sala vadinta *Liderous, Gland, Sarah Scott*. Nežiūrint keliatojų ir tyrinėtojų keičiamų pavadinimų, esamas Manihikio atolo vardas yra seniausias, duotas čiabuvių.

1889 m. dalis vietinių gyventojų pasipriešino misionieriams ir sutarė dėl salos „atidavimo" su prancūzais, valdžiusiais Taitį. Nors prancūzų laivas ir nuvo atplaukęs prie Manihikio krantų, misionieriai jau buvo iškėlę Didžiosios Britanijos vėliavą. 1901 sala perduota Naujajai Zelandijai. Nuo 1822 m. į salą savo pretenzijas reiškė ir JAV, bet tik 1980 m. galutinai pripažino jos priklausymą Kuko saloms.

Gyventojai
----------

Manihikis garsėja juodųjų perlų auginimo ūkiais, suvenyrų gamyba, puikiomis galimybėmis povandeninio nardymo, žvejybos mėgėjams. Yra du kaimai: **Tauhunu** vakariniame atolo pakraštyje ir **Tukao** šiaurinėje dalyje. Čia 1996 m. gyveno 662, 2008 – 468 žmonės, priklausantys *Matakeinanga* ir *Tukuwhare* gentims. Vartojamos Rakahangos-Manihikio ir anglų kalbos. Žmonių skaičius linkęs mažėti dėl jų emigracijos į kaimynines Australiją ir Naująją Zelandiją.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Manihikis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Manihikio geografija
* Manihikio ir Rakahangos etnologija
* Manihikio aprašymas Archyvuota kopija 2011-09-03 iš Wayback Machine projekto.
* Visos Manihikio salos
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Mangupo tvirtovės likučiai
**Mangupas** - (ukr. *Мангуп*, rus. *Мангуп*, krym. *Mangup*), kitaip dar *Mangup Kale* - istorinė tvirtovė Kryme (dabartinis Bachčisarajaus rajonas), plokščiakalnyje esančiame apie 14 km į rytus nuo Sevastopolio (senovinio Taurijos Chersoneso). 
  
Viduramžiais tvirtovė vadinosi *Doras* (*Doros*), o vėliau buvo pavadintas kipčiakišku žodžiu *Mangup* (*kale* 'tvirtovė').

Gyvenvietė atsirado apie III a. plokščiakalnio viršūnėje (apie 90 hektarų ploto), 250-300 m aukščiau už aplinkinę žemesnę vietovę. Tvirtovės gynybinių statinių ilgis yra apie 1500 m, viso ginamo kontūro ilgis (įskaitant natūralius 20-70 m aukščio skardžius) - 6600 m. Tvirtovės teritorijoje daug šaltinių. 
  
VI a. pradžioje Justinianas I ją įtvirtino. Joje gyveno daugiausia Krymo gotai ir ji buvo tapusi jų kunigaikštystės centru. VIII a. pradžioje ją užkariavo chazarai, ir vėliau ji tapo nenusisekusio gotų sukilimo prieš chazarus, kuriam vadovavo vyskupas Joanas iš Gotijos, centru. 

Doro kunigaikštystė buvo pavaldi Bizantijai nuo IX a. vidurio iki maždaug 1000 m. kai ją ėmė veikti dvi besivaržančios jėgos - Kijevo Rusia ir Kipčiakų gentinė konfederacija. Miestą po 1000 m. rimtai sugriovė žemės drebėjimas. Užkariautas mongolų išlaiko autonomiją, bet mokėjo duoklę didžiajam chanui. 

XIV a. Mangupas buvo Teodoro kunigaikštystės, glaudžiai susijusios su Trapezundo imperija, centras. Miestą ir visą Teodorą valdė Gabrų (gr. Gabras, turk. *Chowra*) giminė, Trapezundo imperatoriškosios giminės atšaka.

1475 m. Moldavijos kunigaikštis Stefanas III pasiuntė savo svainį Aleksandrą Gabrą į Mangupą, kad šis pakeistų ten valdžiusį Aleksandro brolį, kuris buvo osmanų vasalas. Tų metų gegužės mėnesį osmanų vadas paša Gedik Achmetas užkariavo Kafą, o metų pabaigoje, po penkų mėnesių apgulties, užėmė Mangupą. Mangupas bei anksčiau genujiečiams priklausiusi pietinė Krymo pakrantė tapo tiesiogiai pavaldūs Osmanų imperijai. Likusi Krymo dalis liko Krymo chanato, buvusio osmanų vasalu, valdžioje.

Miestas toliau nyko. 1774 m. turkų įgula paliko tvirtovę. Paskutiniai gyventojai, maža karaimų bendruomenė, buvusį miestą paliko paskutiniais XVIII a. metais.

Antrojo pasaulinio karo metais Sevastopolio apgulties metu, Mangupe buvo miestą šturmavusios Vermachto kariuomenės vado generolo E. fon Manšteino stebėjimo punktas.
| **Emberiza rustica** |
| --- |
| Šiaurinė starta (Emberiza rustica)Šiaurinė starta (*Emberiza rustica*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Žvirbliniai paukščiai  *( Passeriformes)* |
| Šeima: | Startiniai  *( Emberizidae)* |
| Gentis: | Tikrosios startos  *( Emberiza)* |
| Rūšis: | Šiaurinė starta  *( Emberiza rustica)* |

 |
| Binomas |
| ***Emberiza rustica***Pallas, 1776 |

**Šiaurinė starta** (*Emberiza rustica*) – startinių šeimos paukštis. Visuose apdaruose išsiskiria šilko baltumo apačia su didelėmis dėmėmis per krūtinę ir šonuose. Patinas juoda galva su centrine viršugalvio linija, baltu antakiu ir dėmėmis užsausyje, ryškiai ruda krūtine, šonais ir antuodegiu, šviesiomis baltomis juostomis sparnuose ir uodegos šonuose. Patelės ir jaunikliai išsiskiria mažiau, neturi galvos rašto, tik plačias rudas juostas šonuose ir šviesiai rudą antuodegį.

Įsikuria drėgnose ir miškingose žemumose. Žiemoja gana vėsiuose regionuose atvirose ar miškingose vietovėse.

Lietuvoje neperi, retai stebimas rugsėjo – spalio mėnesiais.

Kiaušiniai

Šaltiniai
---------

* Žiedavimas.com – Šiaurinė starta
Buveinė
**Lietuvos kraštovaizdžio architektų sąjunga** – Lietuvos visuomeninė profesinė kūrybinė organizacija, veikianti Vilniuje, Kalvarijų g. 1.

Istorija
--------

1974 m. Lietuvos architektų sąjungoje įsteigta Kraštovaizdžio architektūros komisija, 1987 m. performuota į Kraštovaizdžio architektų bendriją. 1995 šios bendrijos iniciatyva įkurta Lietuvos kraštovaizdžio architektų sąjunga. 2006 m. vienijo 60 narių. Nuo 1992 m. Tarptautinės kraštovaizdžio architektūros sąjungos (IFLA) narė, nuo 1992 m. Lietuvos atstovas sąjungoje – Vladas Stauskas.

2004 m. sausio 7 d. LKAS įsteigė žymenį „Už nuopelnus Lietuvos kraštovaizdžio architektūrai", kuriuo gali būti apdovanoti visi, turintys didelių nuopelnų Lietuvos kraštovaizdžio architektūrai. Juo 2005 m. apdovanoti Alfonsas Kiškis (po mirties), Konstantinas Jakovlevas-Mateckis ir Vladas Stauskas, 2009 m. Regimantas Pilkauskas, Dainora Juchnevičiūtė Vaivadienė, 2010 m. Irena Marija Daujotaitė, 2012 m. Liucijus Dringelis.

Veikla
------

Sąjungą sudaro nariai, asocijuoti nariai ir Garbės nariai. Nariais gali būti Lietuvos piliečiai kraštovaizdžio architektai ir kitų giminingų sričių specialistai. Aukščiausias sąjungos organas – sueiga, kuri kas dvejus metus renka pirmininką ir jo vadovaujamą septynių asmenų valdybą.

Lietuvos kraštovaizdžio architektų sąjunga skatina ir propaguoja sąjungos narių kūrybą, rengia parodas (Lietuvos kraštovaizdžio architektų darbai, 2000 m. Vilniuje), konferencijas (XXXIX Pasaulinis tarptautinis kraštovaizdžio architektūros kongresas, 2002 m. Vilniuje), konkursus, seminarus, pažintines ekskursijas. Leidžia tęstinį leidinį „Lietuvos kraštovaizdžio architektų sąjungos žinios" (iki 2007 m. išleista 31 nr.), mokslinių straipsnių rinkinius, konkursų medžiagą (Šventaragio skvero Vilniuje tvarkymo projektai, 2003 m.).

Leidiniai
---------

* Lietuvos želdynų ateitis, su Vilniaus dailės akademija, 2001 m.
* Kraštovaizdžio architektūra, su Vilniaus dailės akademija, 2004 m.

Pirmininkai
-----------

* Vladas Stauskas – 1995–1999 m.
* Regimantas Pilkauskas – 1999–2005 m.
* Alvydas Žickis – 2005–2009 m.
* Vaiva Deveikienė – 2009-2013 m.
* Alvydas Mituzas – 2013-2017 m.
* Mantas Pilkauskas - 2017-2020 m.
* Gintaras Stauskis - nuo 2020 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Regimantas Pilkauskas. *Lietuvos kraštovaizdžio architektų sąjunga*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 253 psl.

Nuorodos
--------

* Lietuvos kraštovaizdžio architektų sąjunga
*Kitos reikšmės – Dainavos koplyčia (reikšmės).*
Koordinatės: 54°14′58″š. pl. 24°57′48″r. ilg.﻿ / ﻿54.249535°š. pl. 24.96343°r. ilg.﻿ / 54.249535; 24.96343

|  Dainavos koplyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilniaus |
| **Dekanatas** | Šalčininkų |
| **Savivaldybė** | Šalčininkų rajonas |
| **Gyvenvietė** | Dainava (Šalčininkai) |
| **Adresas** | Sodų g. |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1992 m. |

**Dainavos koplyčia** – veikianti koplyčia Šalčininkų rajone, Dainavos seniūnijoje, Dainavos kaime, 8 km į šiaurę nuo Eišiškių, prie kelio  **3906**  Vėžionys–Dainava–Pabarė–Butrimonys . Priklauso Eišiškių Kristaus Karaliaus Žengimo į dangų parapijai. Pamaldos laikomos lenkų kalba, jos vyksta kas savaitę, žmonės susirenka šv. rožinio, gegužinės pamaldoms ir kitomis progomis.

Koplyčia įrengta buvusiame poilsio namelyje
Viduje

Istorija
--------

Koplyčia kaimo gyventojų rūpesčiu ir lėšomis 1992 m. įrengta skverelyje, prie pagrindinės gatvės. Maldos namams pritaikytas apleistas poilsio namelio pastatas, anksčiau priklausęs vietos kolūkiui. Keli panašūs statiniai – mediniai nameliai trikampiais fasadais – šioje vietoje sovietmečiu tarnavo kaip stovyklavietė, kurioje būdavo apgyvendinami į kolūkį atvykstantys talkininkai moksleiviai ir studentai. Beržais apaugęs sklypas ir dalis atviro lauko aplink koplyčią buvo sutvarkyti, aptverti metaline tvora, pastatytas didelis medinis kryžius.

1992 m. koplyčią pašventino vyskupas Audrys Juozas Bačkis. 

2015 m. koplyčia buvo remontuojama, padidinta prieangio aikštelė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Eišiškių Kristaus Žengimo į dangų parapija Archyvuota kopija 2016-06-01 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Dainavos koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Dainavos seniūnija Archyvuota kopija 2016-07-12 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 54°41′31″ š. pl. 25°16′14″ r. ilg.﻿ / ﻿54.69194°š. pl. 25.27056°r. ilg.﻿ / 54.69194; 25.27056

2023 m.
2014 m.
Lietuvos ir Amerikos draugystės atminimo akmuo
**Vilniaus Vašingtono aikštė** (*Vašingtono skveras*) yra Vilniaus miesto centre, šalia Lukiškių aikštės ir Baltojo tilto.

1996 m. taip pavadinta Lietuvoje apsilankius JAV valstybės sekretorei Madeleine Albright. Ta proga prie aikštės fontano (vieno seniausių Vilniuje) buvo pastatytas Lietuvos ir Amerikos draugystės atminimo akmuo.

2010 m. aikštėje atidengta atminimo lenta, kurioje lietuvių ir anglų kalbomis iškaltas laikinai valstybės sekretoriaus pareigas ėjusio Sumner Welles 1940 m. liepos 23 d. oficialus Valstybės departamento pareiškimas.

Dalis vietos gyventojų, anksčiau gyvenę Tumo–Vaižganto gatvėje, buvo pasipiktinę vienašališku Vilniaus savivaldybės sprendimu dėl šio pavadinimo suteikimo kai kuriems lietuvių klasiko vardu vadintiems adresatams.

Panašūs pavadinimai Vilniuje
----------------------------

Ne pirmas Vilniaus skveras, kuriam suteiktas JAV toponimas. Pašilaičiuose, tarp Gabijos gatvės ir Laisvės prospekto, yra Čikagos alėja.

2013 m. lapkritį numatyta pavadinti vietą ties Antakalnio ir L. Sapiegos gatvių sankirta, Antakalnio seniūnijoje, Pensilvanijos skveru. Antakalnio bendruomenė tam nepritarė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vilniaus centre įkurta "Vašingtono aikštės galerija" (*delfi.lt*)
2. ↑  Aneksijos nepripažinimo minėjime – padėkos Amerikai ir kirčiai Rusijai (*delfi.lt*)
3. ↑  Nenoriu būti amerikonas (*respublika.lt*)
4. ↑  ,
| Undiuliungas |
| --- |
| **Ilgis** | 414 km |
| **Baseino plotas** | 12 800 km² |
| **Ištakos** | Verchojansko kalnagūbris |
| **Žiotys** | Lena |
| **Šalys** | Rusija (Jakutija) |

**Undiuliungas** (rus. *Ундюлюнг, Юндюлюн*, jak. *Үндүлүҥ*) – upė Rusijoje, Jakutijoje; Lenos dešinysis intakas. Prasideda Orulgano kalnagūbrio vakariniame šlaite (Verchojansko kalnagūbrio dalis). Aukštupyje teka kalnais, kur vaga slenkstėta, toliau vingiuoja į vakarus labai pelkėta Vidurio Jakutijos lyguma. Sudaro daugybę meandrų. Įteka į Leną 820 km nuo jos žiočių, sudaro dvi atšakas.

Didžiausi intakai – Biukjachas, Tirechtiachas (dešinieji), Dabdia (kairysis).

Upė būna užšalusi nuo spalio iki gegužės pabaigos. Gausu ampalų (bendras plotas 23 km²).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Ундюлюнг*,Большая советская энциклопедия, T. XXVII (Ульяновск—Франкфорт). – Москва: Советская энциклопедия, 1977
2. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Salvadoro herbas
**Salvadoro herbas** – vienas oficialių Salvadoro Respublikos simbolių. Panašus į herbinį antspaudą, kurio centre trikampis auksine briauna. Jame pavaizduoti penki ugnikalniai iškylantys iš jūros. Virš ugnikalnių ant auksinės lazdos – raudona frygų kepurė, apsupta saulės spinduliais, kuriuose puslankiu – įrašas: *15 SEPTIEMBRE DE 1821* (liet. *1821 m. rugsėjo 15 d.*). Trikampio viršuje – vaivorykštė. Už trikampio pavaizduotos penkios Jungtinės Centrinės Amerikos Provincijos vėliavos. Po trikampiu – devizas: *DIO UNION LIBERTAD* (liet. *Dievas, vienybė, laisvė*). Apačioje, puslankiu, perrišta mėlyna juostele, lauramedžio šakelių girlianda, kurios 14 dalių simbolizuoja Salvadoro departamentus. Aplink visą kompoziciją auksinis užrašas: *REPUBLICA DE EL SALVADOR EN LA AMERICA CENTRAL* (liet. *Centrinės Amerikos respublika Salvadoras*).

Herbas įteisintas ir naudojamas nuo 1912 m. rugsėjo 15 d.

**Šiaurės ir Centrinės Amerikos valstybių herbai**

|  |
| --- |
| Antigva ir Barbuda · Bahamos · Barbadosas · Belizas · Boneras · Dominika · Dominikos Respublika · Grenada · Gvatemala · Haitis · Hondūras · JAV · Jamaika · Kanada · Kosta Rika · Kuba · Meksika · Nikaragva · Panama · Salvadoras · Sent Kitsas ir Nevis · Sent Lusija · Sent Vinsentas ir Grenadinai · Trinidadas ir Tobagas
Angilija · Aruba · Bermudų salos · Britanijos Virdžinijos salos · Gvadalupa · Grenlandija · JAV Virdžinijos salos · Kaimanų salos · Kiurasao · Martinika · Montseratas · Puerto Rikas · Saba · Sen Pjeras ir Mikelonas · Sint Eustatijus · Sint Martenas · Terkso ir Kaikoso salos |
| **Valstybių atributika:** Valstybinių vėliavų galerija · Valstybiniai himnai· Herbai |
| **Vytautas Lastas** |
| --- |
| Gimė | 1924 m. spalio 25 d.Kaune |
| Mirė | 2014 m. gruodžio 2 d. (90 metų)Vilniuje |
| Tautybė | lietuvis |
|  |
| Veikla | Lietuvos geografas, socialinių mokslų daktaras. |

**Vytautas Lastas** (g. 1924 m. spalio 25 d. Kaune - 2014 m.) – Lietuvos geografas, socialinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

1950 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, 1965 m. apgynė disertaciją „Lietuvos vidutinių miestų, kaip rajonus formuojančių centrų, vaidmuo", geografijos mokslų kandidatas.

Nuo 1950 m. Šiaulių mokytojų instituto (nuo 1951 m. Šiaulių pedagoginis institutas) dėstytojas, 1951–1952 m. Gamtos irgeografijos katedros vedėjas, 1952–1954 m. Šiaulių pedagoginio instituto direktoriaus pavaduotojas. 1954–1958 m. Vilniaus pedagoginio instituto, 1961–1992 m. – Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1970 m. docentas. 1957–1961 m. dar dirbo Lietuvos mokslų akademijos Ekonomikos institute.

Paskelbė mokslo darbų iš Lietuvos ekonominės ir gyventojų geografijos, mokomųjų priemonių apie Čekoslovakiją, Lenkiją, Vengriją, VDR, Afriką.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Vytautas Lastas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 545 psl.
| **Natalija Kočergina** |
| --- |
|  |
| Natalija Kočergina (2023) |
| Gimė | 1985 m. balandžio 17 d. (38 metai) |
|  |
| Veikla | Sportininkė |
| Sritis | biatlonas, lygumų slidinėjimas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Lietuvos čempionė |

**Natalija Kočergina** (g. 1985 m. balandžio 17 d.) – Lietuvos biatlonininkė ir lygumų slidininkė.

Biografija
----------

2003 m. Europos jaunimo žiemos olimpiniame festivalyje slidinėjimo lenktynėse Kočergina užėmė 36-ą vietą sprinte. 2005 m. pasaulio jaunimo slidinėjimo čempionate užėmė 57 vietą 5 km laisvuoju stiliumi, 68 vietą sprinte.

2011 m. pasaulio biatlono čempionate užėmė 91-ą vietą individualioje rungtyje ir 98-ą vietą sprinte. Po metų vykusiame pasaulio čempionate sportininkė buvo sėkmingesnė ir užėmė 72-ą vietą individualioje rungtyje, 89-ą vietą sprinte, 23-ą vietą moterų estafetėje ir 25-ą vietą mišrioje estafetėje. 2013 m. pasaulio biatlono čempionate Kočergina nebaigė individualios rungties, liko 99-a sprinte, 23-a moterų estafetėje ir 25-a mišrioje estafetėje.

2013 m. pirmą kartą dalyvavo pasaulio suaugusiųjų slidinėjimo čempionate, kuriame užėmė 54-ą vietą 10 km laisvuoju stiliumi ir 20 vietą komandiniame sprinte.

2014 m. liko pirma už borto patekimui į 2014 m. žiemos olimpines žaidynes lygumų slidinėjime. 2014 m. Kočergina pirmą kartą tapo Lietuvos biatlono čempione.

2018 m. pateko į Lietuvos olimpinę rinktinę atstovauti šaliai 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse biatlono individualiose ir estafetinėse varžybose. Olimpinėse žaidynėse sportininkė užėmė 80-ą vietą sprinto varžybose ir 30-ą vietą individualiose lenktynėse laikui. Kartu su Lietuvos nacionaline rinktine (Tomas Kaukėnas, Diana Rasimovičiūtė ir Vytautas Strolia) užėmė 19-ą vietą mišrių estafečių rungtyje.

Rezultatai
----------

### Pasaulio čempionatai

| Rungtis | Asmeninės | Sprintas | Persekiojimas | Masinis startas | Estafetė | Mišri estafetė | Vienetų mišri estafetė |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Rusija 2011 | 91 | 98 | N/A | N/A | N/A | N/A | N/A |
| Vokietija 2012 | 72 | 89 | N/A | N/A | 23 | 25 | N/A |
| Čekija 2013 | NBG | 99 | N/A | N/A | 23 | 25 | N/A |
| Suomija 2015 | 90 | N/A | N/A | N/A | 20 | N/A | N/A |
| Norvegija 2016 | 87 | 87 | N/A | N/A | N/A | 23 | N/A |
| Austrija 2017 | 89 | 75 | N/A | N/A | 21 | 24 | N/A |
| Švedija 2019 | 80 | 27 | 51 | N/A | N/A | 24 | 25 |
| Italija 2020 | 61 | 34 | 56 | N/A | N/A | 16 | 24 |
| Slovėnija 2021 | 69 | 83 | N/A | N/A | N/A | 17 | 24 |
| Vokietija 2023 | 80 | 52 | 56 | N/A | N/A | 18 | N/A |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Geriausia slidininkė - ketvirtajame dešimtuke
2. ↑  Biatlonininkė Natalija Kočergina per plauką neiškovojo kelialapio į Sočį kaip slidininkė
3. ↑  N.Kočergina pirmą kartą tapo Lietuvos biatlono čempione Archyvuota kopija 2014-03-11 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Kočergina IBU
**Lazdijų rajono savivaldybės taryba** – Lazdijų rajono savivaldybės bendruomenės atstovaujamoji savivaldos institucija, atsakinga už savivaldos teisės, savo funkcijų ir bendruomenės iškeltų uždavinių įgyvendinimą bendruomenės interesais savivaldybės teritorijoje. Taryba renkama ketveriems metams visuotiniuose, slaptuose, laisvuose ir lygiuose rinkimuose pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus. Rinkėjai – savivaldybės teritorijos gyventojai, gali keisti kandidatų eilę sąraše, penkiems kandidatams suteikdami pirmumo balsus.

Tarybą sudaro 25 tarybos nariai. Naujai išrinktos tarybos nario įgaliojimai prasideda, o ankstesnės kadencijos tarybos nario įgaliojimai baigiasi nuo tos dienos, kurią naujai išrinkta taryba susirenka į pirmąjį posėdį.

Per du mėnesius nuo pirmojo naujai išrinktos savivaldybės tarybos posėdžio sušaukimo dienos turi būti išrinktas savivaldybės meras, paskirti mero pavaduotojas ir savivaldybės administracijos direktorius, sudaryti tarybos komitetai ir tarybos kolegija. Savivaldybės tarybos veiklos tvarką ir formas nustato Vietos savivaldos įstatymas ir savivaldybės tarybos veiklos reglamentas.

Savivaldybės taryba savo įgaliojimus įgyvendina kolegialiai savivaldybės tarybos posėdžiuose. Tarybos posėdžiams klausimus rengia komitetai bei komisijos savo posėdžiuose, tarybos narių frakcijos bei savivaldybės administracija. Taryba svarstomais klausimais priima sprendimus ir kontroliuoja jų įgyvendinimą.

Savivaldybė yra Lietuvos savivaldybių asociacijos narė.

Istorija
--------

Merai
-----

* Romas Leščinskas – 1995–1997 m.
* Artūras Margelis – 1997–2000 m. ir 2007–2019 m.
* Jonas Matulevičius – 2000–2003 m.
* Romas Apanavičius – 2003–2007 m.
* Ausma Miškinienė – nuo 2019 m.

Savivaldybės tarybos
--------------------

* Lazdijų rajono taryba 1990–1995 m.
* Lazdijų rajono savivaldybės taryba 1995–1997 m.
* Lazdijų rajono savivaldybės taryba 1997–2000 m.
* Lazdijų rajono savivaldybės taryba 2000–2003 m.
* Lazdijų rajono savivaldybės taryba 2003–2007 m.
* Lazdijų rajono savivaldybės taryba 2007–2011 m.
* Lazdijų rajono savivaldybės taryba 2011–2015 m.

Nuorodos
--------

Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2011-07-22 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 55°59′56″š. pl. 21°12′28″r. ilg.﻿ / ﻿55.998845°š. pl. 21.207671°r. ilg.﻿ / 55.998845; 21.207671

|  Lazdininkų Prisikėlusio Kristaus koplyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Telšių |
| **Dekanatas** | Palangos |
| **Savivaldybė** | Kretingos rajonas |
| **Gyvenvietė** | Lazdininkai |
| **Adresas** | Joskaudų g. 13 |
| **Statybinė medžiaga** | mūras (su medžio apdaila) |
| **Pastatyta** | 2010 m. |

**Lazdininkų Prisikėlusio Kristaus koplyčia** – katalikų koplyčia, stovinti Lazdininkų kaime, Darbėnų seniūnijoje, Kretingos rajone, 4 km į pietvakarius nuo Darbėnų, 12 km į šiaurę nuo Kretingos, prie kelio  **2309**  Palanga–Lazdininkai . Priklauso Darbėnų Šv. apaštalų Petro ir Pauliaus parapijai. Veikia nuo 2010 m.

Koplyčios interjeras

Istorija
--------

Koplyčios statybos užtruko daugiau kaip du dešimtmečius, 1989–2010 m. Dar sovietmečiu gyventojų pageidavimu vietos kolūkio valdyba leido ją statyti, kai sudegė čia stovėję kultūros namai ir raštinė. Statybų iniciatorius buvo Darbėnų kolūkio pirmininkas Albinas Šimkus. Pirmuosius statybos darbus atliko kolūkis, bet jam žlugus statybos ilgam sustojo. Iš mirties taško koplyčios reikalus apie 2004 m. pajudino naujai susibūrusi Lazdininkų kaimo bendruomenė, apjungusi Lazdininkų, Sausdravų, Želvių, Želvių-Užkylų, Joskaudų, Pirmųjų ir Antrųjų Kadagynų ir Kalnalaukio kaimų gyventojus. 

2010 m. rugpjūčio mėn. Telšių vyskupas Jonas Boruta konsekravo koplyčią Viešpaties Prisikėlimo titulu.

Koplyčioje pakabintas 2011 m. išleistas Apaštalinės penitenciarijos dekretas, kuriuo suteikiami tikintiesiems Lazdininkų koplyčioje visuotiniai atlaidai.

Architektūra
------------

Pastatyta pagal architekto Edmundo Giedrimo projektą. Koplyčia mūrinė, apkalta apdailinėmis lentomis, vienabokštė, vienanavė, stačiakampio plano, jos bendras plotas – 160 m². Pagrindinį statinio vidaus akcentą – kryžių – sukūrė ir pagamino kretingiškis skulptorius Gediminas Staškauskas. Koplyčią puošia iš Šventosios bažnyčios atkeliavusi Prisikėlusio Kristaus skulptūra ir paveikslo „Siksto Madona" kopija. Rūsyje įrengta parapijos salė, šarvojimo patalpa. Šventorius aptvertas medinių statinių tvora.

Galerija
--------

* Koplyčia 2020 m.Koplyčia 2020 m.
* Koplyčios apsidėKoplyčios apsidė
* Vaizdas į balkonąVaizdas į balkoną
* Šarvojimo salėŠarvojimo salė
* Vatikano dekretasVatikano dekretas

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Lazdininkų Prisikėlusio Kristaus koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Darbėnų Šv. apaštalų Petro ir Pauliaus parapija (vyskupijos inf.)
2. 1 2  Lazdininkų maldos namai – ją stačiusių žmonių širdžių bažnyčia *pajurionaujienos.com*
3. ↑  Lazdininkų tikintieji paminėjo maldos namų dešimtmetį *pajurionaujienos.com*
Koordinatės: 54°31′06″š. pl. 24°43′25″r. ilg.﻿ / ﻿54.518356°š. pl. 24.723724°r. ilg.﻿ / 54.518356; 24.723724

|  Panošiškių koplyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Kaišiadorių |
| **Dekanatas** | Elektrėnų |
| **Savivaldybė** | Trakų rajonas |
| **Gyvenvietė** | Panošiškės |
| **Adresas** | Koplyčios g. 3 |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |

**Panošiškių koplyčia** – veikianti katalikų koplyčia, esanti Panošiškių kaime, Grendavės seniūnijoje, Trakų rajono savivaldybėje, šalia žvyrkelio  **4743**  Žydkaimis–Panošiškės–Saloviškės
, 1,8 km į šiaurę nuo Žydkaimio. Įrengta 1990-aisiais metais. Priklauso Vytautavos Šv. Antano Paduviečio parapijai.

Virš pastato stogo kraigo sumūrytas trapecijos formos pjedestalas su ažūriniu kryžiumi. Šventorius aptvertas metaline tvora su vartais, virš kurių iškeltas kryželis. Šventoriaus viduryje pastatytas aukštas medinis kryžius. Koplyčia aprūpinta bažnytiniu inventoriumi ir baldais.

Istorija
--------

Panošiškių koplyčia buvo įkurta buvusiuose kolūkio kultūros namuose, o šalia einantis kelias pavadintas Koplyčios gatve.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Elektrėnų dekanato svetainė Archyvuota kopija 2022-03-31 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Kalėdos Vytautavoje *traku-zeme.lt*
3. ↑  Onuškio valsčiaus sakralinių pastatų ir parapijų trobesių architektūra *lituanistika.lt*

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Panošiškių koplyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Trakų r. ir Elektrėnų sav. bažnyčios. Vytautavos parapijos Panošiškių koplyčia *miestai.net*
Fagotas|  
Renard 220 modelio fagotas |
| Medinis pučiamasis instrumentas |
| Hornbostel–Sachs klasifikacija | 422.112–71(aerofonas su dvigubu liežuvėliu ir klaviatūra) |
| Išsivystė | XVIII amžiaus pradžioje |
| Garsų diapazonas |
|  |
| Susiję instrumentai |
| Tenorinis fagotas – kontrabosinis fagotas – dulčijanas – obojus |

**Fagotas** (angl. *Bassoon*, pranc. *Basson*, it. *Fagotto arba Bassone*, vok. *Fagott*) – boso-tenoro tesitūros medinis muzikos instrumentas, pučiamasis liežuvėlinis aerofonas.Jis yra netransponuojantis.

Istorija
--------

Pirmieji fagotai sukonstruoti XVI a. pirmoje pusėje Italijoje.

Konstrukcija
------------

Fagoto liežuvėlis.
Korpusas sudarytas iš sudvejinto kūgiško medinio vamzdžio. Turi nuo 25 iki 27 garsaskylių (5 iš jų neuždengtos vožtuvėliais). Prie korpuso viršutinėje dalyje yra metalinis išlenktas vamzdelis su gale esančiu dvigubu liežuvėliu (*mundštukas*), pro kurį pučiama.

Naudojimas
----------

Grojama simfoniniuose orkestruose, didelės sudėties pučiamųjų orkestruose, kameriniuose ansambliuose, solo.

Kompozitoriai
-------------

* Antonio Vivaldi - 39 koncertai fagotui.
* Wolfgang Amadeus Mozart - koncertas fagotui, K191.
* Camille Saint-Saëns - Sonata fagotui ir fortepijonui G-dur, op. 168.
* Richard Strauss - *Duet Concertino*, klarnetui ir fagotui.

Šaltiniai
---------

* Visuotinė lietuvių enciklopedija, V t.
| **Deividas Staponkus** |
| --- |
| Gimė | 1976 m. kovo 17 d. (47 metai) |
|  |
| Veikla | operos dainininkas, baritonas |
| Partija | 2010 m. Tautos prisikėlimo partija |
|  |
| Alma mater | 2004 m. Lietuvos muzikos akademija |

**Deividas Staponkus** (g. 1976 m. kovo 17 d.) – operos dainininkas, baritonas.

Biografija
----------

1996–2004 m. studijavo dainavimą Lietuvos muzikos akademijoje, prof. Eduardo Kaniavos klasėje (kamerinio dainavimo pedagogai – doc. Sigutė Stonytė ir prof. Eduardas Kaniava). Baigė Lietuvos muzikos ir teatro akademijos meno aspirantūrą, meno licenciatas.

Nuo 2004 m. Lietuvos nacionalinio operos ir baleto teatro operos solistų inspektorius. 2008 m. dalyvavo Seimo rinkimuose.
Nuo 2005 m. dėsto dainavimą LMTA Dainavimo katedroje. 2010 m. balandžio mėn. kandidatas į LR kultūros ministro pareigas (pateikė Seimo Tautos prisikėlimo partijos frakcija); nuo 2010 metų liepos mėnesio – LR kultūros viceministras.

Tobulinosi užsienyje pas įvairius vokalo pedagogus: prof. Louis Manikas (Vokietija), prof. Lilian Sukis (Austrija), prof. Hakan Hagegard (Švedija); LMTA siuntimu tobulinosi vasaros kursuose Beskove (Vokietija).

Bendradarbiauja su Lietuvos kameriniais bei simfoniniais kolektyvais, ansambliais, dalyvauja įvairiuose festivaliuose („Vilniaus festivalis", „Oper Oderspree" (Vokietija), „Operos sala Bornholmas" (Danija), Tarptautinis Miškolcų operos festivalis (Vengrija) ir kt.). Koncertavo su Ščecino (Lenkija) operos ir baleto teatro simfoniniu, Brandenburgo Frankfurto valstybiniu simfoniniu (Vokietija), Salzburgo filharmonijos simfoniniu (Austrija), Stokholmo (Švedija) Baroko orkestrais.

Apdovanojimai
-------------

* Lietuvos Respublikos Ministro Pirmininko Algirdo Brazausko padėkos raštas už 2003 metų muzikinę veiklą, 2004 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Deividas Staponkus (manobalsas.lt)
2. ↑  Į kultūros ministro postą siūlomas operos solistas D.Staponkus (papildyta) Archyvuota kopija 2010-04-29 iš Wayback Machine projekto. (ELTA ir lrytas.lt inf. 2010-04-26 11:36)
3. ↑  Deividas Staponkus[neveikianti nuoroda] (2008 m. Seimo rinkimai)
| **Ona Juodytė-Chadaravičienė** |
| --- |
| Gimė | 1911 m. kovo 28 d.Kaunas |
| Mirė | 1994 m. balandžio 23 d. (83 metai)Vilnius |
| Palaidotas (-a) | Senosiose Rasų kapinėse |
| Sutuoktinis (-ė) | Mečys Chadaravičius |
| Vaikai | Audris Mečislovas Chadaravičius, Inga Chadaravičiūtė |
|  |
| Veikla | teatro ir kino aktorė |

**Ona Juodytė-Chadaravičienė** (1911 m. kovo 28 d. arba 1908 m. Kaune – 1994 m. balandžio 23 d. Vilniuje) – Lietuvos dramos ir kino aktorė.

Biografija
----------

Savo ankstyvąją jaunystę praleido gyvendama Aleksote, mokėsi „Saulės" gimnazijoje. Jos nebaigusi, 1928 m. įstojo į Valstybės teatro vaidybos studiją Kaune. 1928–1931 m. Karių teatro aktorė. 1931–1940 m. vaidino Valstybės teatre, 1933–1934 m. Jaunųjų teatre.

Ištekėjo už aktoriaus Mečio Chadaravičiaus. Tapo sūnaus, aktoriaus Audrio Chadaravičiaus bei dukters, aktorės bei televizijos režisierės Ingos Chadaravičiūtės motina.

1940 m. Vilniui vėl tapus Lietuvos sudėtine dalimi, kartu su Valstybės teatro grupės dalimi persikėlė į Vilnių. Čia iki mirties buvo Valstybinio akademinio dramos teatro aktorė.

Palaidota Rasų kapinėse Vilniuje.

Vaidmenys
---------

Onos Juodytės-Chadaravičienės sukurti vaidmenys: Knirčė (Hermano Heijermanso „Viltis", 1940 m.), Vingienė (Žemaitės apsakymų inscenizacija „Marti", 1945 m.), Magadalena Paukštytė (Boriso Dauguviečio „Žaldokynė", rež. Kazimiera Kymantaitė), Kabanicha (Aleksandro Ostrovskio „Audra", 1950 m.), Skudutienė (Balio Sruogos „Apyaušrio dalia", 1956 m.), Generolienė (Fiodoro Dostojevskio „Stepančikovo dvaras ir jo gyventojai", rež. Henrikas Vancevičius, 1971 m.), Adelaida Bruner (I. Ėrkėnio „Žaidžiame kates", 1977 m.) ir kt.

Įvertinimas
-----------

* 1954 m. LSSR nusipelniusi artistė

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Antanas Vengris. *Ona Juodytė*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 146
Faksimilė
**Faksimilė** (lot. *fac simile* – daryk panašų) yra tiksli originalaus parašo, rankraščio ar kitokio dokumento, taip pat knygos, žemėlapio, meno kūrinio kopija, gaunama spaudos, fotografijos ir kitais panašiais būdais.

Retų rankraščių, istorinių leidinių faksimilės dažniausiai buvo ir yra daromos išsaugojimo ateities kartoms bei mokslinių tyrimų tikslais. Ribotu tiražu jos gali būti išspausdinamos, pridedant srities specialistų komentarus, ir platinamos visuomenei.

Istorija
--------

Senesniais laikais faksimilės būdavo padaromos rankiniu būdu – originalą nukopijuodavo pro permatomą popierių, graviruodavo ant metalinės plokštelės, medžio, litografijos būdu gaudavo galutinį produktą. Vystantis technikos pažangai, faksimilės pradėtos gaminti daug sparčiau ir tiksliau.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Faksimilė tarpt. žodžių žodyne Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Faksimilės Archyvuota kopija 2011-09-07 iš Wayback Machine projekto.
* Faksimilių pavyzdžiai (rusų k.)
* Publikuotini raštijos paminklai Archyvuota kopija 2011-09-18 iš Wayback Machine projekto.
Deivės Motinos raižinys
**Deivė Motina, dievų motina** – dievybė, siejama su derlingumu, vaisingumu, Žemės sukūrimu. Kartais sutapatinama su Žeme ir vadinama Motina Žeme.

Deivė Motina išskiriama hinduizme (Kali Ma), senovės Graikijoje (Gaja), Airijoje (Danu), Mesopotamijoje (Ištar) ir kitose mitologijose. Lietuvių mitologijoje Deivei Motinai artimiausia savo reikšme yra Žemyna.

Deivės Motinos kultas žinomas nuo pat žmonijos pradžios. Bene žymiausi radiniai, siejami su šiuo kultu yra prieš 22 tūkst. metų, aukštutiniame paleolite pagamintos Vilendorfo Veneros skulptūrėlės. Senovinis Motinos kultas buvo universalus – motina tai maitintoja, gimdytoja, todėl ant skulptūrėlių ypač išryškintos krūtys (maitintoja) ir liemuo (gimdytoja).

Pasak tokių mokslininkų kaip James George Frazer, Robert Graves, Marija Gimbutienė iki atsikraustant indoeuropiečiams, visoje Europoje bei Egėjo civilizacijoje dominavo matriarchalinis Deivės Motinos kultas. Vėliau jį panaikino indoeuropiečiai, įvedę vyriškųjų dievų kultą.

Kai kurių autorių teigimu, katalikybėje ir stačiatikybėje Deivės Motinos kultas prasitęsė į Marijos kultą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gimbutienė, Marija. *The Civilization of the Goddess*, 1991 m.
2. ↑   Archyvuota kopija 2005-01-30 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Dundulienė, Pranė. *Pagonybė Lietuvoje*, 2008 m.
Koordinatės: 55°04′06″š. pl. 24°40′46″r. ilg.﻿ / ﻿55.068454°š. pl. 24.679476°r. ilg.﻿ / 55.068454; 24.679476

| Gelvonų dvaras |
| --- |
| Gelvonų dvaro klėtis Gelvonų dvaro klėtis |
| Vieta | Gelvonai, Širvintų rajonas |
| Bajorų giminės | Daumantai, Žabos |
| Parkas | peizažinio tipo |
| Pastatų būklė | nykstantis |

**Gelvonų dvaras** – dvaras, esantis Gelvonuose, Širvintų rajone. Dvaro sodybos fragmentai, XIX a. pirmojoje pusėje – XX a. pradžioje, egzistavusios sodybos likučiai: raudonų plytų tarnų namas, tvartas, senų medžių alėja, vedanti į dvarvietę.

Istorija
--------

Gelvonų dvaras senovėje priklausė Daumantams, Sieciskiams, Žabams. Kai Alina Žabaitė ištekėjo už Stepono Aleksandro Pliaterio (1799–1864), Gelvonai tapo grafų Pliaterių nuosavybe. Tai Lietuvos ir Lenkijos didikų giminė, kilusi iš XVIII a. Vestfalijos riterio Hereboldo Brėjeliečio, praminto Pliateriu. Vienas iš giminės atstovų, Gelvonų dvaro savininkas, 1895–1897 m. pastatė dabartinę miestelio bažnyčią (architektas Aleksejus Polozovas). Ji bebokštė, neoklasicizmo ir neobaroko formų derinys. 

2009 m. kovo mėn. Gelvonų dvaro tarnų namas nukentėjo nuo gaisro – apdegė dalis stogo ir stogo perdanga.

Galerija
--------

* Gelvonų dvaro tvartasGelvonų dvaro tvartas
* Gelvonų dvaro kiaulidėGelvonų dvaro kiaulidė
* Gelvonų dvaro tarnų namasGelvonų dvaro tarnų namas
* Gelvonų Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčiaGelvonų Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia
* Gelvonų Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčiaGelvonų Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia
* Gelvonų Pliaterių-Žabų koplyčia-mauzoliejusGelvonų Pliaterių-Žabų koplyčia-mauzoliejus
* Gelvonų Pliaterių koplyčiaGelvonų Pliaterių koplyčia
* Bažnyčios statinių kompleksas. Dešinėje – Pliaterių koplyčiaBažnyčios statinių kompleksas. Dešinėje – Pliaterių koplyčia

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ingrida Semaškaitė. „Lietuvos dvarai". Enciklopedinis žinynas. – Vilnius, „Algimantas", 2010. // psl. 1–512
| Turiasu |
| --- |
| Turiasu vidurupis Turiasu vidurupis |
| **Ilgis** | 390 km |
| **Baseino plotas** | 17 502 km² |
| **Ištakos** | Tirakambu aukštumos |
| **Žiotys** | Atlanto vandenynas |
| **Šalys** | Brazilijos vėliava Brazilija |
|  |
|  **Vikiteka** | Turiasu |

**Turiasu** (port. *Rio Turiaçu*) – upė šiaurės rytų Brazilijoje, Maranjauno valstijoje. Prasideda Tirakambu aukštumose (150 m aukštyje), Gurupi ir Pindarės tarpupyje. Vinguriuoja į šiaurės rytus, nuo vidurupio – į šiaurę. Vidurupyje prateka ežerų virtinę (Kapivaros, San Žeronimo, Grandės). Įteka į Atlanto vandenyną šiauriau Turiasu miesto, sudaro plačią estuariją, pereinančią į Turiasu įlanką.

Didžiausi intakai: Parana, Kašiasas (kairieji), Almasas (dešinysis).

Turiasu aukštupio baseine sudarytos Ava ir Aukštutinės Turiasu indėnų teritorijos (gyvena urubai, gvažažarai, avagvažai). Miestai prie upės – Aragvananas, Santa Helena, Turilandija, Turiasu.

Turiasu estuarija
Ties žiotimis auga mangrovių sąžalynai.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.
2. ↑  Beneilton de Jesus Silva. RIO TURIAÇU NO SÉCULO 21: BELEZAS NATURAIS E UMA PROBLEMÁTICAAMBIENTAL CONTEMPORÂNEA.
3. ↑  Mapa físico do estado Maranhão, DNIT, 2009.
4. ↑  Mapa Multimodal Maranhão, DNIT, 2013.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Fajansas** – smulkiai akyta, dažniausiai balta keramika, padengta skaidria ir bespalve glazūra.

Istorija
--------

Fajanso pavadinimas kilo nuo Italijos miesto Faencos, kur XVII a. buvo ištobulinta fajansinių dirbinių gamyba.

Fajansiniai dirbiniai paplito dar Senovės Egipte, vėliau IV a. paplito Kinijoje, o XI a. Korėjoje ir Persijoje. Nuo XVI a. pradėjo populiarėti ir Europoje: Prancūzijoje, Nyderlanduose, o vėliau ir Rusijoje.

Lietuvoje paplito XVIII–XIX a. M. Radvilos įsteigto Neborovo fabriko gaminiai.

Rūšys
-----

Fajansas yra trijų rūšių:

* Molinis
* Kalkinis
* Feldšpatinis

Visos rūšys skiriasi savo baltmolio ir kvarcinio smėlio proporcijomis. Feldšpatinis fajansas dar savo sudėtyje turi kreidos arba dolomito.

Gamyba
------

Visa turima žaliava sumalama specialiame malūne. Gipsinėse formose ar rankomis sukant žiedžiamąjį ratą suformuojami žiediniai. Pastarieji išdžiovinami ir išdeginami 1250–1280 °C temperatūroje ir padengiami boro arba švino glazūra. Tuomet degama antrą kart 1050–1150 °C temperatūroje, papuošiama dažais ir degama paskutinį kartą 600–900 °C temperatūroje.

Panaudojimas
------------

Neglazūruotas fajansas sugeria apie 10 % vandens bei praleidžia skysčius ir dujas, todėl iš tokio fajanso gaminami bakteriologiniai filtrai. Glazūruotas fajansas pasižymi geresnėmis techninėmis savybėmis, todėl iš jo gaminami indai, santechnikos gaminiai, plytelės.