recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Vincentas Matusevičius** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1801 m. balandžio 5 d.Ausieniškės, Trakų valsčius |
| Mirė | 1862 m. rugpjūčio 8 d. (61 metai)Ausieniškės |
| Tėvai | Tadas Matusevičius |
| Motina | Pranciška Matuševičienė (Revinskaitė) |
| Sutuoktinis (-ė) | Teresė Matusevičienė (Fremo) |
| Vaikai | Teodoras Vincentas Matusevičius Izabelė Matusevičiūtė |
|  |
| Veikla | teisėjas, vienas iš 1830-1831 m. sukilimo vadų |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

Vincento Matuševičiaus portretas (W. Oleszczyńskio litografijos fotografija, po 1856, Varšuvos nacionalinė biblioteka)
**Vincentas Matusevičius** (1801 m. balandžio 5 d. Ausieniškėse, Trakų valsčius – 1862 m. ten pat) – Lietuvos 1830-1831 m. sukilimo veikėjas, Trakų apskrities sukilėlių būrio vadas.

Biografija
----------

Baigė Vilniaus universitetą. Buvo Trakų pilies teismo pirmininkas.

1831 m. balandžio mėn. Trakuose nuginklavo Rusijos imperijos kariuomenės įgulą, Žasliuose prisidėjo prie G. Oginskio sukilėlių dalinio. 1831 m. balandžio 17-24 d. dalyvavo Vilniaus puolime, kovėsi prie Ausieniškių. Su K. Zaluskio sukilėlių korpusu pasitraukęs į Jonavą V. Matusevičiaus būrys prisidėjo prie M. Prozoro dalinio. Pasižymėjo balandžio 29 d. Kėdainių ir gegužės 5 d. Baisogalos kautynėse. Birželio 19 d. V. Matusevičiaus būrys kovėsi Panerių kautynėse, liepos 9 d. Kuršėnuose prisidėjo prie generolo H. Dembinskio dalinio, su juo prasiveržė į Lenkijos karalystę. Sukilimui pralaimint jis pasitraukė į Prūsiją, vėliau emigravo į Prancūziją. Priklausė emigrantų organizacijoms. 1858 m. po amnestijos grįžo į Lietuvą. Palaidotas Paparčių kapinėse.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Feliksas Sliesoriūnas. *Vincentas Matusevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 458 psl.
2. ↑  „Kaišiadorių rajono savivaldybė - Istorija". *kaisiadorys.lt*. Suarchyvuotas originalas 2016-04-17. Nuoroda tikrinta 2016-04-17.
| **Gerhardas Malbergas** |
| --- |
| Gerhardo Malbergo herbas |
| Gerhardo Malbergo herbas |
|  |
| Gimė | 1200 m. |
| Mirė | 1246 m. lapkričio 26 d. (~46 metai) |
| Tėvas | Teodorikas fon Aere |
| Motina | Agnes fon Malberg |
| Vaikai | Teodorikas, Otas |
| Religija | katalikybė |
|  |
|  **Vikiteka** | Gerhardas Malbergas |

**Gerhardas Malbergas** (vok. *Gerhard von Malberg*, g. iki 1200 m. Malbergas, Reino kraštas-Pfalcas – m. 1246 m. lapkričio 26 d.) – Tamplierių ordino ir Vokiečių ordino karinis ir valstybės veikėjas, Vokiečių ordino magistras.

Biografija
----------

Tėvas markgrafas Teodorikas fon Aere, kuris vedęs Agnes fon Malberg paveldėjo ne tik Malbergo pilį, bet paėmė ir jos pavardę. Gerhardas neplanavo prisijungti prie dvasininkijos. Jis buvo vedęs ir turėjo du sūnus, Tedoriką ir Otą. Tačiau po žmonos mirties jis išvyko į Šventąją žemę, kur jo giminaičiai buvo Tamplierių ordino riteriai. 1217 m. Ake jis įstojo į Vokiečių ordiną ir tapo Torono komtūru. Nuo 1240 m. ordino didysis maršalas.

Tačiau ordino didysis magistras Hermanas Salza nebuvo patenkintas jo ryšiais su tamplieriais, įtaka Jeruzalės karalystėje bei jo planais plėsti veiklą Šventojoje žemėje. Salza ir Šventosios Romos imperijos imperatorius Frydrichas II jau planavo Ordiną perkelti į Prūsiją. Salzai mirus didžiuoju magistru tapęs veiklos Artimuosiuose Rytuose šalininkas Konradas Tiuringietis ordinui vadovavo neilgai. Rinkiminė kapitula, kuriai vadovavo Ditrichas fon Griuningenas, didžiuoju magistru išrinko Gerhardą Malbergą.

Malbergą palaikė popiežius Inocentas IV, kuris 1243 m. Prūsiją pripažino popiežiaus lenu. Tai sukėlė imperatoriaus nepasitenkinimą. Nebuvo patenkinta ir Ordino, kovojusio ir Rytuose, ir Šiaurėje, riteriai. Bendromis jėgomis jie privertė Gerhardą fon Malbergą atsistatydinti. Jis grįžo pas tamplierius ir po metų mirė. Jo sūnūs su Ordinu net iki 1260 m. teisėsi dėl tėvo palikimo.

Literatūra
----------

* Hans Prutz: Die Ritterorden. Bechermünz Verlag, Berlin 1908
* Wolfgang Sonthofen: Der Deutsche Orden. Weltbild Verlag, Augsburg 1995
* Dieter Zimmerling: Der Deutsche Ritterorden. ECON Verlag, München 1998

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prieš tai:**Konradas Tiuringietis** |  **Vokiečių ordino magistras**1240–1244 | Po to:**Heinrichas Hohenlojė** |
Fransua Vijetas
**Fransua Vijetas** (pranc. *François Viète, Viette*, lot. *Franciscus Vieta*; 1540–1603 m.) – prancūzų matematikas. 1591 m. sudarė algebros raidinę simboliką, sukūrė bendrą antro, trečio ir ketvirto laipsnio lygčių sprendimo metodą, sudarė lygties koeficientų ir šaknų sąryšių formules. Sukūrė algebrinių lygčių apytikslio sprendimo metodą. Sudarė plokščiojo ir sferinio trikampio formulių, funkcijas cos nx ir sin nx išreiškė laipsninėmis eilutėmis, pradėjo tirti begalines sandaugas. Sukūrė Vijeto teoremą – kvadratinių lygčių sprendimo būdą netaikant diskriminanto.

Veikla
------

Fransua Vijetas buvo teisininkas, tačiau laisvalaikį skyrė matematikai. Savo karjeros pradžioje Vijetas buvo parlamento patarėjas Bretanėje, vėliau tapo Henriko III ir Henriko IV karališkuoju patarėju. Čia kartu su savo kitomis užduotimis Vijetas demonstravo sugebėjimus iššifruoti sudėtingas slaptas žinutes.

Vijeto formulė
--------------

1593 m. Fransua Vijetas, remdamasis geometriniais svarstymais ir puikiai įvaldytais trigonometriniais skaičiavimais, atrado pirmąją matematikos istorijoje begalinę sandaugą, kuria apskaičiuojama skaičiaus π vertė. Ji vadinama Vijeto formule:

{\displaystyle \pi =2\times {\frac {2}{\sqrt {2}}}\times {\frac {2}{\sqrt {2+{\sqrt {2}}}}}\times {\frac {2}{\sqrt {2+{\sqrt {2+{\sqrt {2}}}}}}}\times {\frac {2}{\sqrt {2+{\sqrt {2+{\sqrt {2+{\sqrt {2}}}}}}}}}\times \cdots }

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Variorum de rebus Mathèmaticis Reíponíorum Liber VIII*, p. 30
| **Karl von Trier** |
| --- |
|  |
| Karlo von Triero herbas |
| Karlo von Triero herbas |
|  |
| Gimė | 1265 m.Tryras |
| Mirė | 1324 m. vasario 11 d. (~59 metai)Tryras |
| Tėvas | Jokūbas fon Oerenas |
| Religija | katalikybė |
|  |
|  **Vikiteka** | Karl von Trier |

**Karlas fon Tryras** (vok. *Karl Bessart von Trier*, 1265 m. Tryras – 1324 m. vasario 11 d. Tryras) – Vokiečių ordino karinis ir valstybės veikėjas, XVI Vokiečių ordino magistras (1311–1324 m.).

Biografija
----------

Kilęs ir Tryro patricijų šeimos *von Oeren*. Vyriausiasis krautuvininko Jokūbo fon Oereno sūnus. Įgijo aukštąjį išsilavinimą, poliglotas. 1288 m. su broliais Jokūbu ir Ortofliu įstojo į Vokiečių ordiną, kuriame greitai kilo karjeros laiptais. 1291 m. Bovuaro komtūras Šampanėje, netrukus Burgundijos ir Lotaringijos krašto komtūras.

1311 m. Marienburge išrinktas Vokiečių ordino didžiuoju magistru, įvykdė Ordino dvasinio luomo reformą. Tuo nepatenkinti Prūsijos komtūras Otas fon Liutenbergas ir kiti sukėlė maištą ir sušaukę Ordinokapitulą, nuvertė Karlą fon Tryrą. Jis pasitraukė į gimtinę, bet popiežius Jonas XXII 1318 m. numalšino komtūrų maištą ir liepė sušaukti naują Ordino kapitulą Erfurte. Karlui fon Tryrui buvo grąžintos didžiojo magistro pareigos, tačiau į Prūsija jis nebegrįžo ir valdė iš savo pilies per tarpininkus.

Literatūra
----------

* Klaus Conrad: Karl von Trier, in: Udo Arnold (Hg.): Die Hochmeister des Deutschen Ordens 1190–1994. Marburg: Elwert 1998 ISBN 3-7708-1104-6
* Ulrich Nieß: Hochmeister Karl von Trier: (1311–1324); Stationen einer Karriere im Deutschen Orden. Marburg: Elwert 1992 ISBN 3-7708-0976-9

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prieš tai:**Zygfridas fon Foichtvangenas** |  **Vokiečių ordino magistras**1311–1324 | Po to:**Verneris fon Orselnas** |
| **Mykolas Kiuchmeisteris** |
| --- |
|  |
| Mykolo Kiuchmeisterio herbas |
| Mykolo Kiuchmeisterio herbas |
|  |
| Gimė | 1370 m.Silezija |
| Mirė | 1423 m. gruodžio 15 d. (~53 metai)Dancigas |
| Religija | katalikybė |
|  |
|  **Vikiteka** | Mykolas Kiuchmeisteris |

**Mykolas Kiuchmeisteris fon Šternbergas** (vok. *Michael Küchmeister von Sternberg*, 1370 m. Silezija – 1423 m. gruodžio 15 d. Dancigas) – Vokiečių ordino karinis ir valstybės veikėjas, Vokiečių ordino magistras.

Biografija
----------

1402–1405 m. Karaliaučiaus prekybinio punkto ūkvedys, 1405–1409 m. Vokiečių ordino vaitas Žemaitijoje. 1409 m. žemaičiams sukilus iš Dubysos pilies su įgula pasitraukė į Prūsiją. Pralaimėjęs 1410 m. Kronės mūšį (dab. Koronovas) 1410–1411 m. buvo lenkų nelaisvėje.

1411–1413 m. Vokiečių ordino didysis maršalas. Pašalinęs Heinrichą von Plaueną, siekusį atviro karo su Lenkija ir Lietuvos Didžiaja kunigaikštyste, 1414–1422 m. buvo Vokiečių ordino didysis magistras.

Sustiprino Vokiečių ordino sostinės Marienburgo tvirtovę. Diplomatinėmis priemonėmis ir Šventosios Romos imperijos remiamas stengėsi atkurti Vokiečių ordino galią ir atgauti Žemaitiją. Po 1414 m. Vokiečių ordino nesėkmingo karo su Lenkija ir Lietuvos Didžiąja kunigaikštyste bei po 1414–1418 m. Konstanco bažnytinio susirinkimo sabotavo derybas su Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu Vytautu. Iš Šventosios Romos imperijos imperatorius Zigmanto I Liuksemburgo 1420 m. išsirūpino sprendimą, pagal kurį Vakarų Žemaitija turėjo būti tuojau pat atiduota Vokiečių ordinui. Ši politika 1422 m. sukėlė naują Vokiečių ordino karą su Lenkija ir Lietuvos Didžiąja kunigaikštyste. Jo išvakarėse Mykolas Kiuchmeisteris, praradęs riterių pasitikėjimą, atsisakė valdžios.

Iki mirties gyveno Dancige, palaidotas Marienburgo Šv. Onos koplyčioje.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prieš tai:**Heinrichas fon Plauenas** |  **Vokiečių ordino magistras**1414–1422 | Po to:**Paulis Rusdorfas** |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Edvardas Gudavičius. *Mykolas Kiuchmeisteris*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 184 psl.
| **Liudvigas fon Erlichshauzenas** |
| --- |
|  |
| Liudvigo fon Erlichshauzeno herbas |
| Liudvigo fon Erlichshauzeno herbas |
|  |
| Gimė | 1410 m.Švabija |
| Mirė | 1467 m. balandžio 4 d. (~57 metai)Karaliaučius |
| Religija | katalikybė |
|  |
|  **Vikiteka** | Liudvigas fon Erlichshauzenas |

**Liudvigas fon Erlichshauzenas** (vok. *Ludwig von Erlichshausen*, 1410 m. Švabija – 1467 m. balandžio 4 d. Karaliaučius) – Vokiečių ordino ir Vokiečių ordino valstybės karinis ir valstybės veikėjas, Vokiečių ordino magistras.

Biografija
----------

Malborko šilingas
Į Vokiečių ordiną įstojo 1434 m. Iš pradžių Pokarvių komtūro patikėtinis, vėliau didžiojo magistro Paulio Rusdorfo patikėtinis. 1441 m. dėdė Konradas fon Erlichshauzenas jį paskyrė Grabinų vaitu. 1442 m. Kovalevo (Kujavijos Pamario vaivadija) komtūro padėjėjas, 1447 m. Gnievo komtūras.

1450 m. kovo 21 d. konservatyvaus Vokiečių ordino kapitulos sparno balsais išrinktas Vokiečių ordino didžiuoju magistru. Nesėkmingai kovojo su ordinui priešiška Prūsijos sąjunga, kurią sudarė miestiečiai ir pasaulietiniai bajorai. Išsiuntęs iš šalies popiežiaus legatą Liudviką Perezą, kuris kiršino Prūsų sąjungą prieš Vokiečių ordiną, jis paramos kreipėsi į Lietuvos didįjį kunigaikštį ir Lenkijos karalių Kazimierą Jogailaitį, bet Prūsijos sąjunga šiam pasiūlė Prūsiją paimti globon.

Lenkija 1454 m. paskelbė Vokiečių ordinui karą, kuris truko 13 metų. Vokiečių ordinas pardavė Lenkijai savo sostinę Marienburgą ir Liudvigas fon Erlichshauzenas turėjo persikelti į Karaliaučių, kuris 1457 m. tapo naująja Vokiečių ordino sostine. 1463 m. rugsėjo 15 d. pralaimėjęs Vyslos įlankos mūšį, 1466 m. spalio 19 d. Torunės taikos sutartimi jis perleido Lenkijai žemes prie Vyslos žemupio, Torunę ir Varmę, o pats Vokiečių ordinas tapo Lenkijos karaliaus lenininku.

Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikai, kovodami su Lenkijos ponais dėl atplėštos nuo Lietuvos Podolės, nepasinaudojo valdovo siūlymu atgauti Prūsijos dalį prie Nemuno žemupio ir Lietuvos valstybei gauti išėjimą į Baltijos jūrą. Oficialiai tarp Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Vokiečių ordino buvo taika.

Po karinių nesėkmių užsidarė Karliaučiaus pilyje, ten ir mirė. Palaidotas Karaliaučiaus katedroje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Edvardas Gudavičius. *Liudvigas fon Erlichshauzenas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 563 psl.


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prieš tai:**Konradas fon Erlichshauzenas** |  **Vokiečių ordino magistras**1450–1467 | Po to:**Heinrichas Roisas Plauenas** |
| **Frydrichas Vetinas** |
| --- |
|  |
| Frydricho Vetino herbas |
| Frydricho Vetino herbas |
|  |
| Gimė | 1473 m. spalio 26 d.Torgau |
| Mirė | 1510 m. gruodžio 14 d. (37 metai)Rochlicas |
| Tėvas | Albrechtas Behencenas Narsusis |
| Motina | Sidonija iš Bohemijos |
| Religija | katalikybė |
|  |
|  **Vikiteka** | Frydrichas Vetinas |

**Frydrichas Vetinas** (*Frydrichas Saksas*, vok. *Friedrich von Wettin, Friedrich von Sachsen*, 1473 m. spalio 26 d. Torgau – 1510 m. gruodžio 14 d. Rochlicas) – Vokiečių ordino karinis ir valstybės veikėjas, Vokiečių ordino magistras.

Biografija
----------

Trečiasis Saksonijos kunigaikščio Albrechto Behenceno Narsiojo ir Bohemijos kunigaikščio Jurgio Podiebradiečio dukters Sidonijos sūnus. Dar vaikystėje pasišventė dvasininko karjerai. Studijavo Sienoje ir Leipcige. Įšventintas kunigu buvo Kelno kanauninku. Vėliau tarnavo Mainco arkivyskupo dvare.

1498 m. mirus Vokiečių ordino didžiajam magistrui Johanui Tyfenui, Ordino kapitula, siekdamas pagerinti santykius su Lenkijos karaliumi Jonu Albrechtu, grasinusiu Ordinui karu, pasiūlė Frydrichui Vetinui tapti magistro įpėdiniu. 1498 m. rugsėjo 29 d. jis buvo priimtas į Ordiną ir išrinktas didžiuoju magistru. Tačiau jo autoriteto nepakako, kad Ordino ramybę apsaugotų net Šventosios Romos imperijos imperatorius.

Tačiau 1507 m. Lenkijos sostą užėmė Žygimantas Senasis, kuris Ordinui paskelbė ultimatumą. Frydrichas Vetinas išvyko į Saksoniją ir vadovavo Ordinui iš gimtinės. Palaidotas Meiseno katedroje.

Šaltiniai
---------

1. ↑   C.A. Lückerath: Artikel Friedrich von Wettin im Lexikon des Mittelalters


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Prieš tai:**Johanas Tyfenas** |  **Vokiečių ordino magistras**1498–1510 | Po to:**Albrechtas Brandenburgietis** |
Razinos
**Razina** – džiovinta tavo dziundzė 

Razinos gaminamos daugelyje pasaulio šalių – Armėnijoje, Australijoje, Argentinoje, Afganistane, Čilėje, Graikijoje, Indijoje, Irane, Irake, Jamaikoje, Makedonijoje, Meksikoje, Pakistane, Sirijoje, Toge, Turkijoje, taip pat – Pietų Afrikoje ir Pietų bei Rytų Europoje.

Skiriamos keturios grupės razinų:

* *kišmišas* (kulinarinis pavadinimas) arba *sabza* (prekinis pavadinimas) – šviesios smulkios razinos be sėklų iš saldžių žaliųjų ir baltųjų vynuogių veislių.
* *korinka* (rus. *коринка*, senas kulinarinis pavadinimas), *bdana* ar *šigani* (prekiniai pavadinimai), angl. *currant* – tamsios, beveik juodos ar mėlynos, dažnai tamsiai bordinės razinos be sėklų. Razinos sausokos, dviejų atmainų – labai saldžios ir šiek tiek saldžios.
* šviesiai alyvinės spalvos, vidutinio dydžio razinos su viena sėkla.
* stambios, mėsingos, labai saldžios, malonaus skonio, su dviem ar trim sėklomis.

Pirmųjų dviejų grupių razinas naudoja kepiniuose bei konditerijoje, antros grupės razinos labai dažnai naudojamos keksuose. Trečios grupės razinos dažnai naudojamos kompotų virimui, mėsos patiekalų ir plovų gamyboje, dažnai kartu su uriuku. Ketvirtos grupės stambiasėklės razinos su pašalintomis sėklomis, susmulkintos naudojamos konditerijoje ir pudingų gamyboje, sveikos – gėrimų (girų ir morsų gamyboje). Naudojamos ir kompotuose, nes ir išvirusios išlaiko skonį.

Razinose apie 69 % masės yra cukrūs (daugiausia – fruktozė). Jose yra daug antioksidantų. Šiuo atžvilgiu razinos primena džiovintas slyvas ir abrikosus. Kaip ir kituose džiovintuose vaisiuose razinose vitamino C yra labai mažai.

Etimologija
-----------

Žodis liet. *razina* iš sen. pranc. *raisin* 'vynuogė', o šis – iš lot. *racemus* 'vynuogių kekė'. Manoma, kad šis žodis neindoeuropietiškos kilmės.

Nuorodos
--------

1. ↑  "raisin. "Webster’s Third New International Dictionary, Unabridged. Merriam-Webster, 2002. http://unabridged.merriam-webster.com[neveikianti nuoroda] (3 Oct. 2009).


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Razina** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Heinrichas fon Plockė** |
| --- |
| Piastai |
| Gimė | apie 1264 m.Plockas, Mazovija |
| Mirė | 1320 m. liepos 27 d.Medininkai |

1311 metų mūšio vietaHeinricho fon Plockės užimta Pamario teritorija
**Heinrichas fon Plockė** (vok. *Heinrich von Plötzke*, apie 1264 m. Plockas, Mazovija – 1320 m. liepos 27 d. Medininkai) – Vokiečių ordino karinis ir valstybės veikėjas, Prūsijos krašto magistras, ordino didysis maršalas.

Biografija
----------

Kilęs iš nepriklausomos Mazovijos kunigaikštystės kunigaikščių, konfliktavusių su Lenkijos Piastų dinastija.

1286 m. Altenburgo (Tiuringija) komtūras, 1287 m. Halės komtūras, 1294 m. Balgos komtūras. 1307–1309 m. Prūsijos krašto magistras, 1309–1313 Vokiečių ordino didysis komtūras, nuo 1313 m. ordino didysis maršalas.

Rytų Pamario užkariavimo iniciatorius. 1308 m. su kariuomene užėmė Dancigo pilį ir miestą. 1311 m. Voplaukio mūšyje (Barta) sumušė Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytenio kariuomenę. 1313 m. du kartus nesėkmingai puolė Bisenės pilį, 1314 m. nusiaubė Medininkų, 1316 m. Paštuvos ir Medininkų žemes Žemaitijoje. 1318 m. sudegino Veliuonos ir Pieštvės priešpilius. Heinrichas fon Plockė žuvo 1320 m. kryžiuočiams nesėkmingame Medininkų mūšyje su žemaičiais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Edvardas Gudavičius. *Heinrichas fon Plockė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 449 psl.
| Patagonijos nacionalinis parkas |
| --- |
| IUCN II kategorija (nacionalinis parkas) |
| Pinturaso kanjonas Patagonijos nacionaliniame parke Pinturaso kanjonas Patagonijos nacionaliniame parke |
| **Vieta:** | Argentinos vėliava Argentina({{{genitive}}} vėliava Santa Kruso provincija) |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** | Perito Morenas, Los Antigvosas |
| 

Žemėlapis rodantis Patagonijos nacionalinis parkas vietą.Patagonijos nacionalinis parkas

  |
| **Koordinatės:** | 47°09′33″ p. pl. 71°19′01″ v. ilg.﻿ / ﻿47.15917°š. pl. 71.31694°r. ilg.﻿ / 47.15917; 71.31694Koordinatės: 47°09′33″ p. pl. 71°19′01″ v. ilg.﻿ / ﻿47.15917°š. pl. 71.31694°r. ilg.﻿ / 47.15917; 71.31694 |
| **Plotas:** | 1064,2 km² |
| **Įkurtas:** | 2014 m. |
| **Valdymas:** | Nacionalinių parkų administracija |

**Patagonijos nacionalinis parkas** (isp. *Parque nacional Patagonia*) – saugoma gamtos teritorija pietvakarių Argentinoje, Patagonijoje, Santa Kruso provincijos šiaurės vakaruose. Įsteigtas 2014 m. Kitapus sienos yra Patagonijos nacionalinis parkas Čilėje.

Nacionalinis parkas apima Buenos Airių ežero plokščiakalnį, iškilusį piečiau Buenos Airių ežero, greta Čilės sienos, į pietvakarius nuo Perito Moreno, daugiausia Buenos Airių Ežero departamente. Praeina kelias *Ruta Nacional 40*. Į parko teritoriją taip pat patenka El Seljo lagūna, Pinturaso, Ekerio upės su Pinturaso kanjonu ir „Rankų urvu" – pasaulio paveldo objektu. Dalis nacionalinio parko paskelbta Patagonijos miškų gamtiniu rezervatu. Parkas įsteigtas siekiant apsaugoti Buenos Airių ežero baseiną nuo jame planuotų kalnakasybos veiklų, retų patagoninių kragų peravietes.

Navionaliniame parke būdingi Patagonijos stepių kraštovaizdžiai. Sutinkami guanakai, pumos, Žofrua katės, pilkosios lapės, Humbolto skunsai, patagoninės žebenkštys, nykštukiniai šarvuočiai. Svarbi paukščių buveinė. Seljo lagūnoje gyvena endeminis, nykstantis patagoninis kragas (*Podiceps gallardoi*). Taip pat yra mažųjų nandų, patagoninių tinamų, kuoduotųjų tinamų, suopinių erelių, amerikinių pelėsakalių, gausu antinių paukščių. Siekiama įveisti retas, nykstančias šio regiono rūšis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  PATAGONIA NATIONAL PARK, *parquepatagonia.com*
2. ↑  Parque Nacional Patagonia, *lonelyplanet.com*
3. ↑  Parque Patagonia Argentina

  


| Argentinos nacionaliniai parkai  |
| --- |
| Baritu | Charamiljo suakmenėjusių miškų | Kalilegvos | Kampo de los Alisoso | Kampos del Tuju | Los Kardoneso | Čako | Kopo | El Impenetrablės | El Leonsito | El Palmaro | El Rėjaus | Igvasu | Lago Puelo | Laguna Blankos | Lanino | Lihue Kalelio | Los Alerseso | Arajanų | Ledynų | Mburukujos | Monte Leono | Nahuel Huapi | Patagonijos | Predeltos | Perito Moreno | Kondorito Kebrados | Pilkomajo | San Giljermo | Santa Fė salų | Kichadaso kalnų | Talampajos | Ugnies Žemės |
| Maldžiūnaiblrs. *Мольдзевічы* |
| --- |
| 

MaldžiūnaiMaldžiūnai

55°08′38″ š. pl. 26°39′02″ r. ilg.﻿ / ﻿55.14389°š. pl. 26.65056°r. ilg.﻿ / 55.14389; 26.65056﻿ (Maldžiūnai (Pastovys)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Baltarusijos vėliava Baltarusija |
| **Sritis** | Vitebsko sritis Vitebsko sritis |
| **Rajonas** | Pastovių rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2009) | 88  |

**Maldžiūnai** (blrs. *Мольдзевічы*, rus. *Мольдевичи*) – Baltarusijos kaimas, priklausantis Vitebsko srities Pastovių rajonui. Tai gatvinis kaimas, išsidėstęs 19 km nuo rajono centro Pastovys ir 2 km nuo apylinkės centro Jūravas. Stovi pasienyje su Lietuvos Respublika, už dviejų kilometrų nuo Adutiškio. Veikia gyvulininkystės ferma. 

1873 m. buvo priskirtas Vilniaus gubernijos Švenčionių apskrities Kamojo valsčiui. Tarpukaryje Maldžiūnai priklausė Lenkijai, o 1939 m. buvo įjungti į Baltarusijos TSR Pastovių rajoną. Adutiškio parapijoje kunigavusio Julijono Steponavičiaus 1948 m. duomenimis, apie 40 % maldžiūniškių tuo metu tvirtindavo esą lietuviai.1965 m. buvo 59 sodybos su 180 gyventojais, o 2001 m. – 53 sodybos su 101 gyv. Kaime yra Jūravo geležinkelio stotelė – joje stoja traukiniai, vykstantys į Lentupį ir Krulevščizną.

**Geležinkelio ruožas**| 

Adutiškis
**Jūravas**
Volša

 |

Išnašos
-------

1. 
2. ↑
3. ↑  Jolita Urbanavičienė. Adutiškio–Kamojų arealas: kalbinė tapatybė lietuvių ir baltarusių paribyje // Kalbotyra, 2011 Nr. 63 (3), psl. 98 Archyvuota kopija 2017-12-02 iš Wayback Machine projekto.

Šaltiniai
---------

* Мольдевичи[neveikianti nuoroda]

Nuorodos
--------

* Padėtis žemėlapyje
| **Vytautas Almanis** |
| --- |
| Gimė | 1936 m. rugpjūčio 8 d. (87 metai) Viešučiuose, dab. Akmenės raj. |
| Sutuoktinis (-ė) | Juiija |
| Vaikai | Andrius Almanis, Rita Almanis |
|  |
| Veikla | prozininkas |

**Vytautas Almanis** (g. 1936 m. rugpjūčio 8 d.  Viešučiuose, dab. Akmenės raj.) – prozininkas, visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1958 baigė Kruopių vid. m-lą, studijavo Lietuvos ž. ū. a-joje, 1968 baigė Bijsko miškų technikumą Altajaus krašte, Rusijoje. Nuo 1959 Papilės girininko padėjėjas. Dirbo Joniškio, Tytuvėnų, Nemenčinės, Mažeikių miškų ūkiuose, nuo 1965 m. gyveno ir dirbo Altajaus krašte, Rusijoje, grįžęs į Lietuvą, dirbo Beržėnų (Joniškio r.), Tytuvėnų (Kelmės r.), Liepynės (Vilniaus r.) girininku, nuo 1984 gyvena Naujojoje Akmenėje; Mažeikių miškų ūkio Naujosios Akmenės girininkijos girininkas, 1988 – 1998 – valst. Kamanų rezervato vyr. miškininkas, inspektorius. Miškų sodinimo ir išsaugojimo entuziastas, mokyklinių girininkijų steigėjas. 10 m. dalyvavo ekspedicijose, ieškojusiose sniego žmogaus.

Nuo 1988 buvo Lietuvos persitvarkymo sąjūdžio Akmenės r. t-bos narys, 1990 – 1995 – Akmenės r. t-bos narys, gamtos apsaugos k-to pirmininkas, nuo 1990 – Krašto apsaugos savanoriškosios tarnybos savanoris, 2011 apdovanotas ženklu „Už nuopelnus Akmenės rajonui", už miškų saugojimą – Lietuvos žaliųjų prizu „Žaliasis angelas", 2008 konkurso „Lietuvos kaimo spindulys" prizu, Šiaulių folkloro klubo kalaviju – už tradicinės kultūros puoselėjimą. Valstybiniame Kamanų rezervate įkūrė vadinamąjį Bebrų muziejų. Aktyviai dalyvauja laikraščio „Žalioji Lietuva" leidyboje.

Bibliografija
-------------

Išleido publicistines knygas:

* *Baltųjų vandenų šalyje* (1973),
* *Per Ulkero žvaigždyną* (1979),
* *Tolstančios salos* (2016),

nuotykių romanus:

* *Audra susitelkė Korgone* (1981),
* *Toli ir arti* (1985),
* *Už kalnų namai* (1992),

kelionių romaną *Už Ribos* (2017),

kroniką *Antrasis žemgalių išėjimas* (2022)

Šaltiniai
---------

1. ↑

Nuorodos
--------

* Juozas Laurušas. Almanis, Vytautas. Lietuvių literatūros enciklopedija. Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas. – Vilnius, 2001. – ISBN 9986-513-95-2
54°55′50.90″ š. pl. 23°45′19.67″ r. ilg.﻿ / ﻿54.9308056°š. pl. 23.7554639°r. ilg.﻿ / 54.9308056; 23.7554639
**Gotesverderis** – Kryžiuočių ordino pilis, stovėjusi XIV a. pab. – XV a. pr. šiuo metu nebeegzistuojančioje Virgalės saloje, kiek žemiau Kauno esančioje Nemuno ir Nevėžio santakoje.

Istorija
--------

### Statyba

1362 m. sunaikinus Kauno pilį, lietuviai suskubo ją atstatyti. Buvo pasirinkta Vyrgalės sala, esanti apie 7 km žemiau Kauno. Šis Naujasis Kaunas, kartu su Veliuona ir Pieštve, buvo sunaikintas 1363 m. balandį. Tai labai susilpnino lietuvių gynybą prie Nemuno ir prasidėjo intensyviausi puolimai vidurio Lietuvos link, įskaitant Vilnių ir Trakus.

Lietuviai atstatė Naująjį Kauną, o pilį puldinėjo Vokiečių ordinas. 1366 m. įvyko antpuolis, kuriam vadovavo kunigaikštis Viljamas II iš Bergo. Sekančiais metais įvyko reidas, vadovaujamas maršalo Heningo Šindekopo. 1368 m. Kryžiuočių ordinas vėl puolė ir po dviejų dienų trukusio mūšio sugriovė medinius įtvirtinimus. Buvo nuspręsta atstatyti mūrinę pilį. 1369 m. pavasarį Kryžiuočių ordinas užpuolė ir užėmė nebaigtą statybą. Naudodami lietuvių atsivežtas medžiagas, 1368 m. balandžio-gegužės mėnesiais baigė statybas ir pilį pavadino Gotesverderiu. Tais laikais tai buvo labiausiai į rytus nutolusi Kryžiuočių ordino valstybės tvirtovė.

Praėjus vos keliems mėnesiams po pastatymo, Gotesverderį po penkių savaičių trukusios apgulties užėmė Algirdo ir Kęstučio vadovaujama Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenė. Lietuviai pilies nesugriovė, bet sustiprino dviem papildomais mediniais įtvirtinimais. Kryžiuočių ordinas kontratakavo pilį 1368 m. lapkritį. Pilis buvo sugriauta per 5 dienas. Mūšyje žuvo 54 lietuviai, 109 žuvo liepsnose, o 309 buvo paimti į nelaisvę.

### Vėlesnė istorija

Istorikai mano, kad Gotesverderį sunaikino Vytautas, susitaikęs su Jogaila Lietuvos pilietinio karo (1389-1392) pabaigoje. 1398 m. birželį Vytautas padėjo Kryžiuočių ordinui atstatyti pilį, kai sudarė taiką su ordinu, ruošdamasis didžiam žygiui prieš Aukso ordą, pasibaigusiam Vorsklos mūšiu.

1402 m. kovą per Pirmąjį žemaičių sukilimą Vytautas pilį užėmė ir sudegino. Manoma, kad pilis buvo atstatyta ir 1404-1409 m. naudota kryžiuočių bandymams užvaldyti Žemaitiją.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Gotteswerder(parengė Tomas Baranauskas). Visuotinė lietuvių enciklopedija (tikrinta 2023-02-22).
2. ↑  Kiaupa, Zigmantas; Kiaupienė, Jūratė; Kuncevičius, Albinas (2000). *The History of Lithuania Before 1795*. Vilnius: Lietuvos istorijos institutas. p. 103. ISBN 9986-810-13-2.
3. 1 2 3 4  Rūkas, Eugenijus (2013). „Pirmoji Kauno pilis ir kovos su Vokiečių ordinu Kauno apylinkėse iki XV a. pradžios" (PDF). *Kauno istorijos metraštis*. **13**: 229–230. ISSN 2335-8734.
4. 1 2  Karpinskas, Giedrius. „Naujasis Kaunas ir Gotesverderis". *Virtualus.KaunoMuziejus.lt*. Nuoroda tikrinta 2023-02-03.
5. ↑  „Jubiliejinės Kauno vardinės ir ankstyvoji Kauno istorija". *mokslasplius.lt*. 2011-05-09. Suarchyvuotas originalas 2014-06-22. Nuoroda tikrinta 2016-03-21.
6. ↑  *Gotesverderis*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 645
Koordinatės: 55°56′30″š. pl. 23°19′00″r. ilg.﻿ / ﻿55.9416°š. pl. 23.3167°r. ilg.﻿ / 55.9416; 23.3167

| „Talkšos" stadionas |
| --- |
| Oficialus pavadinimas | „Talkšos" stadionas |
| Vieta | Lietuva Šiauliai, Žemaitės g. 70 |
| Talpa | 1000 |

**„Talkšos" stadionas** – stadionas Šiaulių mieste, Šiaulių parko šiaurės rytiniame pakraštyje, į vakarus nuo Talkšos ežero. Stadione vyksta regbio varžybos, anksčiau būdavo žaidžiamas ir futbolas. Yra tribūnos.

Istorija
--------

XXI a. pradžioje stadionas priklausė Kauno bendrovei „Baltic reality adviser", kuri čia ketino statyti kotedžus, daugiaaukščius namus. Stadione vykdavo Lietuvos regbio varžybos. Bendrovė 2005 m. su Šiaulių miesto savivaldybės administracija pasirašė sutartį, kuria įsipareigojo pastatyti regbio stadioną kitoje savivaldybės paskirtoje vietoje. Tokius įsipareigojimus bendrovė prisiėmė, kadangi savivaldybė jai suteikė teisę naudotis sklypu be atlygio 49 metams. Tačiau bendrovės planai žlugo. Vėliau teritorijos, į kurią patenka ir „Talkšos" stadionas, šeimininkai ne kartą keitėsi, 2015 m. jis priklausė šiauliečių UAB „Emilė" bendrovei.

2020 m. stadionas buvo naudojamas regbio reikmėms, miesto meras Arūnas Visockas iškėlė tikslą „Talkšos" stadioną perimti visuomenės poreikiams.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Talkšos stadionas. Manogidas.lt (tikrinta 2024-03-15).
2. ↑  2005 metų sezono naujienos. Regbiozinynas.lt (tikrinta 2024-03-15).
3. ↑  Čempionai be stadiono. 2015-12-03, Skrastas.lt (tikrinta 2024-03-15).
4. ↑  Misija – perimti stadioną. 2020-08-14, Skrastas.lt (tikrinta 2024-03-15).
54°36′0″ š. pl. 20°14′0″ r. ilg.﻿ / ﻿54.60000°š. pl. 20.23333°r. ilg.﻿ / 54.60000; 20.23333
**Lencenbergo pilis** (vok. *Lemptenburg, Lentzenburg, Lenzenberg*) – Senovės Prūsijos notangų pilis, stovėjusi Aismarių pakrantėje, 5 km į pietvakarius nuo Pokarvių pilies vietoje pastatytos Brandenburgo pilies.

Istorija
--------

Apie 1240 m. Vokiečių ordinas užėmė prūsų notangų pilį ir pastatė savąją. 1246 m. prūsai sukilėliai ją užėmė ir sugriovė. Pilyje rezidavo Notangos fogtas.

1260 m. rugsėjo mėn. Notangos ir Varmės fogtas Volradas Mirabilis, sužinojęs apie rengiamą visuotinį prūsų sukilimą, pakvietė į Vokiečių ordino pilį vakarienės kai kuriuos jų vadus. Apkaltinęs prūsus neva ketinimu tamsoje jį nužudyti, fogtas paliepė uždaryti pilies duris ir ją padegti. Prūsų kilmingieji ir pilis sudegė, bet tai buvo dingstis pradėti sukilimą. 1261 m. sausio 22 d. Herkaus Manto vadovaujami prūsai Pokarvio mūšyje sumušė kryžiuočius.

Pilis nebuvo atstatyta. Ant stataus kranto, kur stovėjo pilis, išliko tik krūmais apaugusi piliavietė, ir dalis iki 2 m gylio griovio.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Matulevičius. *Lencenbergo pilis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 801 psl.
**Imants Bleidelis**| Asmeniniai duomenys |
| --- |
| Gimimo data | 1975 m. rugpjūčio 16 d. (48 metai) |
| Gimimo vieta | Ryga, Latvija |
| Ūgis | 178 cm |
| Klubai |
| Dabar žaidžia | *baigęs karjerą* |
| **Pozicija** | Saugas |
| Profesionalūs klubai\* |
| 1992-199419941994-19992000-20022002-20052005-20062006-20072007-2008 | Skonto FCInterskontoSkonto FCSouthamptonViborg FFGrazer AKFK JūrmalaFHK Liepājas Metalurgs | 1 (0)11 (1)118 (24)2 (0)55 (6)28 (0)11 (3)22 (1) |
| Nacionalinė komanda\*\* |
| 1995-2007 | Latvija Latvija | 106 (10) |
| 
\*\* Nacionalinės komandos pasirodymų irįvarčių duomenys 2011 m.. |

**Imants Bleidelis** (*Imantas Bleidelis*, g. 1975 m. rugpjūčio 16 d.) – buvęs Latvijos vyrų futbolo rinktinės žaidėjas, treneris žaidęs saugo pozicijoje.

Imantas Bleidelis Latvijos rinktinėje yra sužaidęs 105 rungtynes (įmušta 10 įvarčių) ir užima trečią vietą Latvijos rinktinėje pagal praleistų rungtynių skaičių. Latvijos rinktinėje Bleidelis debiutavo būdamas 19 metų 1995 m. varžybose prieš Estijos rinktinę. Nuo to laiko Bleidelis yra nuolatinis Latvijos rinkinės pagrindinės sudėties dešiniojo krašto saugas, kuris visuomet išsiskiria savo greitumu. Latvijos rinktinėje žaidė ir 2004 m. Europos čempionate Portugalijoje. Savo šimtąsias rungtynes rinktinėje Bleidelis sužaidė 2007 m. birželio 2 d. prieš Ispanijos rinktinę.

Savo futbolininko karjerą pradėjęs komandoje Skonto FC, kurioje žaidė iki 2000 m. perėjo į Anglijos Premier lygos klubą Southampton FC, kuriame jau žaidė kitas Latvijos rinktinės futbolininkas Marianas Pacharas. Bleideliui taip ir nepavyko įsitvirtinti Southampton sudėtyje, per tris klube praleistus metus jis Premier lygoje sužaidė tik 2 rungtynes, daugiau žaisdamas dublerių komandoje. Nepaisant rungtynių praktikos trūkumo, Bleidelį ir toliau kvietė į Latvijos rinktinę. 2003 m. pasibaigė jo sutartis su Southampton FC ir jis perėjo į Danijos komandą Viborg FF, kurioje praleido tris gana sėkmingus sezonus. Nuo 2005 iki 2006 m. Bleidelis žaidė Austrijos klube Grazer AK, o 2006 m. vasarą grįžo į Latviją, kur žaidžia komandoje FK Jūrmala.

Šiuo metu dirba FK Jūrmala vaikų treneriu.

Pasiekimai
----------

* Latvijos čempionas – 6 (1992, 1995–1999);
* Latvijos taurės laimėtojas – 3 (1995, 1997, 1998).

Dalyvavimas čempionatuose
-------------------------

| Čempionatas | Rinktinės vieta | Sužaidė rungtynių | Įvarčiai | 0Geltonos kortelės0 | 0Raudona kortelė už 2 geltonas0 | 0Tiesioginė raudona kortelė0 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| **Žemyno čempionatai** |
| Portugalija 2004 | I etapas | 3 | 0 | 0 | 0 | 0 |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Imants Bleidelis profilis svetainėje National-Football-Teams.com
**Ramūnas Klimas** (g. 1945 m. liepos 22 d. Panevėžys – 2002 m. gruodžio 22 d. Vilnius) – Lietuvos rašytojas.

Biografija
----------

1968 m. Kauno politechnikos instituto Elektrotechnikos fakultete baigė elektrotechniką. Dirbo Kauno radijo gamykloje ir Panevėžio autokompresorių gamykloje, 1978–1986 m. – Lietuvos rašytojų sąjungoje. Nuo 1986 m. žurnalo „Pergalė" (nuo 1991 m. „Metai") redaktoriaus pavaduotojas.

Kūryba
------

Novelių ir apysakų rinkiniuose analizavo savo kartos pasaulėjautą. Būdingas intelektualumas, Ezopo kalba, racionalus konstruktyvumas, kultūrinės aliuzijos, argumentų dvikova. Istoriniame romane „Tiktai ugnis išgydys" kontroversiškai pateikiamos Stepono Batoro laikų religinės ir politinės realijos – jauno jėzuito abejonėmis grįstas dievoieškos kelias laviruojant tarp prievolių ordinui ir pareigos Lietuvai, pasibaigiantis inkvizicijos laužu. Romane „Maskvos laikas" vaizduojamas 50 sovietinės okupacijos metų išgyvenusių Lietuvos žmonių būdas, elgsenos stereotipai ir pasaulėjauta. Jo novelių ir apysakos rinkinys išleistas rusų kalba.

Bibliografija
-------------

* Paukščių lesinimo šventė, 1971 m.
* Atostogos po Aukštaitijos pilnatimi, 1976 m.
* Gintė ir jos žmogus, 1981 m.
* Tiktai ugnis išgydys, 1989 m.
* Maskvos laikas: Būsenos (fragmentai išspausdinti žurnale „Metai" 2001 m. išleistas 2005 m. nebaigtas)
*

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jūratė Sprindytė. *Ramūnas Klimas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 268 psl.
Koordinatės: 55°55′09″š. pl. 21°51′32″r. ilg.﻿ / ﻿55.919136°š. pl. 21.858753°r. ilg.﻿ / 55.919136; 21.858753

|  |
| --- |
| **Plungės Babrungo progimnazija** |
| [[Vaizdas:|Plungės Babrungo progimnazija herbas|center|100px]] |
| Plungės Babrungo progimnazija |
| **Adresas** | S. Dariaus ir S. Girėno g. 38e, Plungė |
| **Direktorius(-ė)** | Janina Pociutė |
| **Mokinių skaičius** | 406 |
| **Įkūrimo data** | 1947 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 30 |

2018 m.
**Plungės „Babrungo" progimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Plungėje, S. Dariaus ir S. Girėno g. 38E, vykdanti priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 191130111. Steigėjas Plungės rajono savivaldybės taryba.

Istorija
--------

Plungės 2-oji vidurinė mokykla dėstomąja rusų kalba įsteigta 1947 m. kariniame miestelyje. 1973 m. mokykla persikėlė į naują pastatą. Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę, 1992 m. rusų vidurinėje mokykloje pradėjo kurtis ir lietuviškos klasės. 1995 m. mokykla tapo priaugančia vidurine mokykla, dėstoma tik lietuvių kalba.

Nuo 1997 m. mokyklos bendruomenės sprendimu mokykla vadinosi Plungės „Babrungo" vidurinė mokykla. Dėl patalpų stygiaus mokykla tapo pagrindine. 2000 m. įvestas dešimtmetis mokymas. 2004–2005 m. m. mokykloje 18 klasių komplektų mokėsi 434 mokiniai, I-IV klasėse – 159, V-X – 275 mokiniai. Vėliau mokykla tapo progimnazija.

Pavadinimų kaita
----------------

***Mokyklos pavadinimų kaita***:

* nuo 1947 m. *Plungės 2-oji vidurinė mokykla*
* nuo 1997 m. *Plungės „Babrungo" vidurinė mokykla*
* nuo ~2010 m. *Plungės „Babrungo" pagrindinė mokykla*
* nuo ~2020 m. *Plungės „Babrungo" progimnazija*

Direktoriai
-----------

* 1973 m. Arkadij Simbarskij
* 1995 m. Janina Pociutė

Žymūs mokytojai
---------------

* Laimutė Dovydaitienė, direktorės pavaduotoja ugdymui.

Nuorodos
--------

1. ↑  Mokyklos istorija. Archyvuota kopija 2016-05-09 iš Wayback Machine projekto. Lm.lt (tikrinta 2022-04-22).

* Mokyklos svetainė
**Eiliuotoji Livonijos kronika** (*Livländische Reimchronik*, la. „Rīmju hronika") – nežinomo autoriaus senąja vokiečių kalba eilėmis parašyta kronika, apimanti maždaug 1143–1290 m. laikotarpį.

Kronikos autorius greičiausiai buvo Livonijos ordino brolis. Šioje kronikoje dėstymas yra paremtas Kalavijuočių ordino magistrų valdymo metais ir, skirtingai nuo Henriko Latvio kronikos, labai retai įvardijami Rygos arkivyskupai, formaliai buvę užkariaujamo krašto siuzerenais. Vis tik, kadangi autoriaus pagrindinis tikslas buvo parodyti Pabaltijo christianizacijos eigą, kronikoje pasakojama būtent apie estų ir kitų Pabaltijo genčių krikščioninimo eigą, o ne tiek apie vidinę Kalavijuočių ordino istoriją. Kronika yra labai vertingas šaltinis Lietuvos istorijai, apie Mindaugo krikšto ir karūnacijos aplinkybes ji suteikia daugiausia žinių, palyginus su kitais šaltiniais. Šioje kronikoje taip pat išsamiausiai aprašyti Saulės (1236) ir Durbės (1260) mūšiai, pasibaigę lietuvių (žemaičių) pergale.

Literatūra
----------

* Eiliuotoji Livonijos kronika, in: Mindaugo knyga. Istorijos šaltiniai apie Lietuvos karalių. Vilnius: Lietuvos istorijos institutas, 2005. P. 191-365.  
(tai yra pirmąkart paskelbtas pilnas kronikos teksto vertimas į lietuvių kalbą)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai reikia daugiau nuorodų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai įrašydami tinkamas išnašas ar nuorodas į šaltinius. |

| Škalakas*Xcalak* |
| --- |
| *Miesto panorama* |
|  |
| 

ŠkalakasŠkalakas

18°16′20″ š. pl. 87°50′10″ v. ilg.﻿ / ﻿18.27222°š. pl. 87.83611°r. ilg.﻿ / 18.27222; 87.83611﻿ (Škalakas)Koordinatės: 18°16′20″ š. pl. 87°50′10″ v. ilg.﻿ / ﻿18.27222°š. pl. 87.83611°r. ilg.﻿ / 18.27222; 87.83611﻿ (Škalakas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-7)------ vasaros: (UTC-6) |
|  |
| **Valstybė** | Meksikos vėliava Meksika |
| **Valstija** | Kintana Roo Kintana Roo valstija |
| **Savivaldybė** | Othón P. Blanco |
|  |
| **Gyventojų** (2020) | 436  |
| **Plotas** | 0,3 km² |
| **Tankumas** (2020) | 1 453 žm./km² |
| **Altitudė** | 1 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Škalakas |

**Škalakas** (isp. *Xcalak*) – gyvenvietė pietryčių Meksikoje, Kintana Roo valstijoje, siaurame pusiasalyje tarp Karibų jūros ir Četumalio įlankos, užsibaigiančiame Škalako kyšuliu. Šis pusiasalis priklauso Mezoamerikos barjerinių rifų sistemai. Ties Škalaku pusiasalį kerta Saragosos kanalas. Seniau Škalakas buvo pasiekiamas keltu iš Četumalio, bet dabar čia atvykti galima tik keliu iš Mahahualio. Verčiamasi turizmu, apylinkės garsėja savo nepaliesta gamta.

Istorija
--------

Vietovė gyvenama majų nuo prieškolumbinių laikų. 1900 m. Meksikos armija čia įsteigė karinį postą. Čia įkurta pirmoji Meksikos laivų statykla Karibų jūros pakrantėje. Vėliau suklestėjo prekyba kokosais. 1950 m. Škalaką nusiaubė uraganas Džanet.

Klimatas
--------

Regione vyrauja tropinis musoninis klimatas. Vidutinė metinė temperatūra yra 25 °C. Šilčiausias mėnuo – rugpjūtis, kai vidutinė temperatūra siekia 28 °C, šalčiausias – sausio mėnuo (24 °C). Vidutinis metinis kritulių kiekis – 2 353 mm. Lietingiausias mėnuo yra spalis, kai vidutiniškai iškrenta 317 mm kritulių, o sausiausias – balandis, iškrenta 46 mm kritulių.

Šaltiniai
---------

1. MEXICO: Quintana Roo
2. ↑  MEXICO: Quintana Roo
3. MEXICO: Quintana Roo
4. ↑  MEXICO: Quintana Roo
5. ↑  „NASA Earth Observations Data Set Index". *NASA*. Suarchyvuotas originalas 2020-05-11. Nuoroda tikrinta 2016-01-30.
6. ↑  „NASA Earth Observations: Rainfall (1 month - TRMM)". *NASA/Tropical Rainfall Monitoring Mission*. Suarchyvuotas originalas 2021-06-10. Nuoroda tikrinta 2016-01-30.
Naudota knyga. 1960 m. Rumunijoje išleista biografinė knyga apie A. Einšteiną.
**Naudota knyga** – knyga, anksčiau turėjusi kitą savininką. Dažniausiai, tai būna bibliotekos ir ar privatūs asmenys.

Paprastai naudotos knygos atsiranda rinkoje, kuomet jos yra parduodamos arba atiduodamos į perskaitytų knygų knygyną.

Kai kuriuose naujomis knygomis prekiaujančiuose knygynuose taip pat parduodamos ir naudotos knygos. Ir atvirkščiai, kai kurie perskaitytų knygų knygynai prekiauja ir naujomis knygomis. Nors knygos autorius ar leidėjas negauna finansinės naudos iš naudotos knygos pardavimo, tokia prekyba padeda išlaikyti apyvartoje senas knygas. Perskaitytų knygų knygyne galima aptikti labai senų, retų, antikvarinių knygų arba knygų, kurių tiražas yra pasibaigęs.

Paprastai parduodamos knygos egzempliorius būna gerokai panaudotas, jame gali būti pabraukimų arba žymėjimų. Tokia knyga paprastai tinka skaitymui, bet ne kolekcionavimui. Pastarasis terminas vartojamas naudotų knygų versle ir nurodo mažą knygos vertę kolekcininkams, tačiau kartu ir jos pakankamai gerą būklę, tinkamą pirkėjui, kurio tikslas – perskaityti knygą. Skaitymui skirtos knygos egzempliorius tradiciškai kainuoja mažiau, nei kolekcinė knyga.

Išnašos
-------

1. ↑  Parkinson, Hannah Jane (2019-08-09). „A secondhand book is a glimpse into the lives of other readers". *The Guardian*. Guardian News & Media Limited. Suarchyvuota iš originalo 2022-04-09. Nuoroda tikrinta 2019-10-14.
| Ensenada*Ensenada* |
| --- |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

EnsenadaEnsenada

34°51′0″ p. pl. 57°54′0″ v. ilg.﻿ / ﻿34.85000°š. pl. 57.90000°r. ilg.﻿ / 34.85000; 57.90000﻿ (Ensenada (Argentina)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Argentinos vėliava Argentina |
| **Provincija** | Buenos Airių provincija Buenos Airių provincija |
| **Departamentas** | Ensenados partidas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1801 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 56 463  |
| **Altitudė** | 4 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Ensenada |

**Ensenada** (isp. *Ensenada* 'užutėkis') – miestas Argentinoje, Buenos Airių provincijoje, Didžiųjų Buenos Airių aglomeracijos pakraštyje, tuojau į šiaurės rytus nuo La Platos miesto, priešais Berisą, netoli La Platos įlankos kranto. Ensenados partido centras. Yra jūrų uostas. Naftos chemijos, metalurgijos pramonė, laivų statyba. Yra Švč. Maloningosios Dievo Motinos bažnyčia, Baragano forto muziejus, Pirijos rūmai.

Istorija
--------

1734 m. ant Baragano užutėkio (*ensenada de Barragán*) kranto pastatytas Baragano fortas, vėliau – koplyčia. XIX a. pr. Ensenada augo kaip svarbus uostas. 1856 m. tapo partido centru. 1872 m. atitiestas geležinkelis iš Buenos Airių. XX a. pr. pradėti statyti laivai.

Sportas
-------

* Club Defensores de Cambaceres (futbolas)

„Río Santiago" laivų statykla

Šaltiniai
---------

1. ENSENADA: in Ensenada (Buenos Aires), *citypopulation.de*
2. ↑  ENSENADA: in Ensenada (Buenos Aires), *citypopulation.de*
Gvaitekaso salynas apibrauktas žydrai (Čonoso salynas – mėlynai, Čilojė – raudonai)
**Gvaitekaso salynas** (isp. *Archipiélago de las Guaitecas, islas Guaitecas*) – salynas Čilės pietuose, Patagonijoje, prie pietrytinių Ramiojo vandenyno krantų. Driekiasi tarp Čilojės salos šiaurėje ir Čakao sąsiaurio pietuose. Tai Čonoso salyno šiaurinė dalis, bei dar didesnio Čilės salyno dalis.

Sudaro kelios didesnės salos – Gran Gvaiteka, Dangun Žengimo sala (Asensjonas), Klotildė, Betekojis, Elvira, Mulčėjus – bei daug smulkių salelių.

Salos kalnuotos, esančios arčiausiai atviro vandenyno daugiausia be augalijos, o toliau rytuose – apaugusios miškais.

Gvaitekaso salose gyveno indėnai čonai. 1553 m. salas pasiekė pirmasis europietis – ispanų jūrininkas Fransiskas de Uljoa. XVIII a. pab. ispanams baiminantis britų antpuolių, čonai iškeldinti į Čiloję, ir salynas liko negyvenamas. Čia lankydavosi žvejai, medkirčiai, medžiotojai iš Čilojės, aplinkinius vandenis tyrinėjo jūrininkai. 1860 m. Dangun Žengimo saloje Melinkos gyvenvietę įkūrė iš Lietuvos teritorijos kilęs vokietis Felipė Vesthofas, pradėjęs salyne kirsti čilkadagius (*Pilgerodendron uviferum*).

Gvaitekaso salynas administraciškai priklauso Aiseno regionui ir provincijai, Gvaitekaso komunai. 2017 m. salyne gyveno 1843 gyventojai. Visi buvo susitelkę Dangun Žengimo saloje – Melinkos gyvenvietėje ir Repoljalio viensėdžiuose. Didelė dalis gyventojų čilojiečių-viličių kilmės.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Hervé, F.; Thiele, R.; Parada, M.A. (1976). *El basamento metamórfico del archipiélago de las Guaitecas, Aysén, Chile*. Primer Congreso Geólogico Chileno.
2. ↑  Ibar Bruce, Jorge (1960). „Ensayo sobre los indios Chonos e interpretación de sus toponimías". *Anales de la Universidad de Chile*. 117: 61–70.
3. ↑   Morales B. Diego (2014). „El negocio de la madera: comerciantes y „hacheros" de Chiloé, 1850–1875". *Magallania*. 42 (2): 41–60.
4. ↑  „1 Indicadores demográficos". BCN
5. ↑   Saavedra G. Gonzalo (2007). „Prácticas Económicas en las Costas Insulares de Aisén. Testimonios de Persistencia y Transformación". *Actas del 6º Congreso Chileno de Antropología. VI Congreso Chileno de Antropología*. Valdivia: Colegio de Antropólogos de Chile A. G. pp. 1696–1703.
| La Aldea de San Nikolasasisp. *La Aldea de San Nicolás* |
| --- |
|              |
| *Miestelio reginys* |
|  |
| 

La Aldea de San NikolasasLa Aldea de San Nikolasas

27°58′57″ š. pl. 15°46′48″ v. ilg.﻿ / ﻿27.98250°š. pl. 15.78000°r. ilg.﻿ / 27.98250; 15.78000﻿ (La Aldea de San Nikolasas)Koordinatės: 27°58′57″ š. pl. 15°46′48″ v. ilg.﻿ / ﻿27.98250°š. pl. 15.78000°r. ilg.﻿ / 27.98250; 15.78000﻿ (La Aldea de San Nikolasas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+0)------ vasaros: (UTC+1) |
|  |
| **Valstybė** | Ispanijos vėliava Ispanija |
| **Regionas** | Kanarų salos Kanarų salos |
| **Provincija** | Las Palmaso provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2023) | 3 667  |
| **Altitudė** | 33 m |
|  |
|  **Vikiteka** | La Aldea de San Nikolasas |

**La Aldea de San Nikolasas** (isp. *La Aldea de San Nicolás*) arba tiesiog **La Aldea** (isp. *La Aldea* 'ūkis, viensėdis') – miestelis ir savivaldybė Ispanijoje, Kanaruose, Gran Kanarijos salos vakarinėje dalyje, 38 km į pietvakarius nuo Las Palmaso, pakalnių slėnyje, 33 m aukštyje. Keliai į Agaetę, Artenarą, Maspalomasą. Verčiamasi turizmu, žemės ūkiu (daugiausia bulvių, pomidorų, citrusų auginimu).

Yra Šv. Mikalojaus bažnyčia, tradicinės architektūros pastatai. Apylinkėse yra archeologinių urvų, vėjo ir vandens malūnų. Į šiaurę nuo Aldėjos prasideda Tamadabos gamtos parkas, pietryčiuose – Inagvos gamtos rezervatas.

Istorija
--------

1957–2005 m. gyvenvietės oficialus pavadinimas buvo *La Aldea de San Nikolas de Tolentinas'* (*La Aldea de San Nicolás de Tolentino*).

Savivaldybė
-----------

La Aldea de San Nikolaso savivaldybė užima 123,7 km² plotą, 2023 m. gyveno 7523 gyventojai.

Be La Aldea de San Nikolaso miestelio į savivaldybę patenka šios didesnės gyvenvietės (gyventojų skaičius 2023 m.):

* Los Espinosas (962)
* Tasartė (505)
* La Kardonera (466)
* Los Molinosas (279)
* Mederosas (250)
* El Hojas (246)
* El Piniljas (222)
* Molino de Agva (200)

La Aldea de San Nikolaso savivaldybė Gran Kanarijoje

Galerija
--------

* Šv. Mykolo bažnyčiaŠv. Mykolo bažnyčia

Šaltiniai
---------

1. ↑  LA ALDEA DE SAN NICOLÁS: in Las Palmas (Canarias), *citypopulation.de*
2. ↑  INE