recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Kokteilių vakarėlis** - pobūvio forma, kuomet vaišinamasi stovint.

Kokteilių pobūviai gali būti oficialūs dalykiniai (po oficialių pokalbių, per pasitarimų pertraukėles) arba neoficialūs (susitikimai su draugais, kolegomis).

Kokteilių vakarėlis prasideda 17-18 val. Trunka apie 2 valandas. Svečiai gali ateiti ir išeiti bet kuriuo metu.

Pranašumas tas, kad nedidelėje patalpoje galima aptarnauti daug svečių, nereikia daug baldų, indų, nereikia laikytis užstalės tvarkos, nesakomos oficialios kalbos.

Pobūvis gali būti rengiamas ir prabangioje aplinkoje, ir verandoje, sodo namelyje, namuose. Nedideli staliukai, papuošti gėlėmis, vazelėmis ir servetėlėmis, statomi prie sienų, kolonų, nišose. Pastatomos kelios kėdės ar krėslai vyresnio amžiaus žmonėms, neįgaliesiems.

Svečių reikia kviesti tiek, kad visi jaukiai sutilptų, nepasimestų erdvėje arba nesispaustų. Jeigu pobūvis didelis, kad nesusidarytų spusčių, galima įrengti du barus. Šimtui svečių reikia trijų barmenų ir trijų padavėjų. Vienam svečiui - maždaug po tris gėrimų porcijas.

Atskiro vaišių stalo nėra, gėrimus ir užkandžius nuo padėklo siūlo padavėjai. Jeigu patiekalus siūlo keturi padavėjai, naudotus indus surenka vienas. Bufetas gėrimams paprastai įrengiamas greta vaišių salės esančioje pagalbinėje patalpoje. Jei baras yra ir vaišių salėje, prie jo turi būti padavėjas.

Aptarnauti pradedama atėjus pirmajam svečiui. Pradžioje vaišinama nealkoholiniais gėrimais, po 10-15 min. stipriaisiais (degtine, viskiu, kokteiliais, brendžiu), po to vėl nealkoholiniais. Be stipriųjų gėrimų būtinai turi būti ir vandens, vyno.

Jei rengėjai nusprendžia patiekti karštuosius užkandžius, jie siūlomi iš karto po gėrimų. Patiekiami ant metalinių pašildytų didlėkščių ar marmitų. Smeigtukai arba įsmeigiami į kiekvieną maisto gabalėlį arba sudedami į stiklinaitę. Įrankiai ir lėkštės tokio tipo pobūvyje nenaudojami.

Patiekiami mini sumuštiniai, įvairiai įdaryti krepšeliai, dešrelės, mini šašlykai ant iešmo, vištiena ar žuvis tešloje, daržovės ir vaisiai ant iešmukų. Desertui patiekiami pyragaičiai, sausainiai. Jeigu patiekiama kava, prie jos siūloma riesutų, sausainių, saldainių.

Nuotaikai palaikyti reikia pasirūpinti progai tinkančia muzika.
Igno Parčevskio namas, kuriame veikė institutas.
**Eksperimentinės ir klinikinės medicinos institutas** – Lietuvos mokslo tyrimo įstaiga, veikusi 1946–2009 m. Vilniuje.

Istorija
--------

Įkurtas 1946 m. kaip **Eksperimentinės medicinos ir onkologijos institutas**. 1946–1964 m. institutas veikė Lietuvos TSR Mokslų akademijoje. 1957 m. atsiradus Onkologijos institutui, pakeista veiklos kryptis.

1964 m. institutas priskirtas Lietuvos TSR sveikatos apsaugos ministerijai, o 1994 m. – Lietuvos Respublikos švietimo ir mokslo ministerijai. 2002 m. institutas perduotas Vilniaus universitetui. 2009 m. sujungus VU Imunologijos institutą su Eksperimentinės ir klinikinės medicinos institutu įkurtas Inovatyvios medicinos centras.

Veikla
------

Svarbiausios mokslinio tyrimo sritys: reumatinių ligų patogenezė, regeneracinė medicina, kamieninių ląstelių biologija.

Direktoriai
-----------

* Vytautas Girdzijauskas – 1946–1957 m.
* Bronislovas Penkauskas – 1957–1962 m.
* Liubomiras Laucevičius – 1962–1971 m.
* Alfonsas Matulis – 1971–1994 m.
* Algirdas Venalis – 1994–2009 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2015-06-13 iš Wayback Machine projekto.
| **Raulis Diufi** |
| --- |
|  |
| Raoul Dufy (1905) |
| Gimė | 1877 m. birželio 3 d.Havras |
| Mirė | 1953 m. kovo 23 d. (75 metai)Forkalkjė |
| Palaidotas (-a) | Nica, Simjė vienuolyno kapinės |
| Tautybė | Prancūzas |
|  |
| Veikla | Dailininkas |
|  |
|  **Vikiteka** | Raoul Dufy |

**Raulis Diufi** (pranc. *Raoul Dufy*, 1877–1953 m.) – XX a. Prancūzijos tapytojas, akvarelistas, grafikas ir dizaineris.

Biografija
----------

Raulis Diufi gimė 1877 m. birželio 3 d. Havre. 1892 m. pradėjo mokytis Havro savivaldybės dailės mokyklos vakarinėse klasėse. Kartu dirbo kavos importo įmonėje. 1900 m. jis laimėjo stipendiją ir 4 metus mokėsi Paryžiaus Aukštojoje dailės mokykloje. 1905 m. įvyko R. Diufi tapybos stilistinis pasikeitimas iš įtakoto impresionistų į fovizmą, kai jis pamatė A. Matiso kūrinių Nepriklausomųjų parodoje. 1906 ir 1907 m. R. Diufi eksponavo fovistų grupės parodose. 1908 m. dirbo kartu su Ž. Braku ir apleido fovizmą išvystydamas labiau solidesnių formų stilių, įtakotą P. Sezano dailės. Tačiau neilgai laikėsi ir šio stiliaus − per kelis sekančius metus išvystė nuosavą stilių, kuris apibūdinamas greitu, kaligrafiniu piešiniu lengvos, šviesios spalvos fone, kas sudarydavo puošnumo įspūdį.

1920-ųjų viduryje R. Diufi dailė išpopuliarėjo. Jis nebepakeitė savo lengvo tapybos ir akvarelių stiliaus. 1910 m. R. Diufi susipažino su mados dizaineriu Paul Poiret (1879−1944). Jis kūrė dizainus jam, taip pat šilko audinių gamintojams „Bianchini-Férier" iš Liono. R. Diufi kūrė teatro scenines dekoracijas, iliustravo daugelį leidinių (tarp jų G. Apolinero ir S. Malarmė). Dekoravo keramikos kūrinius, kūrė gobelenų dizainus. Daug laiko leisdavo Prancūzijos Rivjeroje, tapė Nicos ir aplinkinių vietovių vaizdus. Yra sukūręs monumentalių tapybos darbų, iš kurių paminėtina dekoracija „Elektrifikacijos dvasia" Šviesos paviljone Pasaulinės parodos 1937 m. Paryžiuje metu (dabar Vilė de Paris muziejuje). Kita dekoracija, sukurta su Othon Friesz teatro barui, šiuo metu yra Pompidu centre. 1952 m. R. Diufi buvo apdovanotas Didžiuoju prizu už tapybą Venecijos bienalėje. Raulis Diufi mirė 1953 m. kovo 23 d. Forkalkjė mieste. Palaidotas Simjė vienuolyno kapinėse Nicos priemiestyje netoli A. Matiso. R. Diufi išliko populiariu ilgai po mirties. Daugiausiai vaizdavo regatų, paplūdimių vaizdus, aktus.

Kūrinių galerijos
-----------------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Raoul Dufy** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* the-athenaeum.org
* wikiart.org
* Niujorko šiuolaikinio meno muziejus
* artsy.net
* artnet.com

Šaltiniai
---------

* Ian Chilvers, John Glaves-Smith. *A Dictionary of Modern and Contemporary Art.* Oxford University Press, 2009, p. 206-207
* Encyclopaedia Britannica
| **Pinus elliottii** |
| --- |
| Rantytoji pušis (*Pinus elliottii*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Pušūnai  *( Pinophyta)* |
| Klasė: | Pušainiai  *( Pinopsida)* |
| Šeima: | Pušiniai  *( Pinaceae)* |
| Gentis: | Pušis  *( Pinus)* |
| Rūšis: | Rantytoji pušis  *( Pinus elliottii)* |

 |

**Rantytoji pušis** (*Pinus elliottii*) – pušinių šeimai (*Pinaceae*) priklausanti spygliuočių medžių rūšis. Paplitusi JAV pietryčiuose: beveik visoje Floridoje, rytuose arealas siekia Pietų Karoliną, vakaruose – Luizianą.

Aukštis iki 30 m, kamieno skersmuo iki 80 cm. Kamienas status arba kreivas, laja kūgiška, paskui tampa apskrita ir paplokščia. Žievė oranžiškai arba purpuriškai ruda, netaisyklingai sueižėjusi į popieriškas plokšteles. Spygliai 15-20 cm ilgio, 1,2-1,5 mm pločio, susitelkę po 2-3. Vyriški kankorėžiai 3-4 cm ilgio, purpuriniai. Moteriški Kankorėžiai kiaušiniški ar elipsiški, šokoladiškai rudi, 9-18 cm ilgio. Sėklos 6-7 mm ilgio, su 2 cm ilgio skristuku.

Auga pelkėtose vietose, žolynuose, mėgsta drėgną dirvą. Neilgaamžė (iki 200 metų).

Šaltiniai
---------

1. ↑

* Vyriški kankorėžiaiVyriški kankorėžiai
* Moteriški kankorėžiaiMoteriški kankorėžiai
* Augavietė Evergleidse, FloridaAugavietė Evergleidse, Florida


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Rantytoji pušis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Ementalio sūris
**Ementalio sūris** – kietasis sūris gaminamas iš nepasterizuoto karvių pieno, kilęs iš Ementalio apylinkių (Berno kantonas, Šveicarija).

Vienas žinomiausių ir daugiausiai paplitusių sūrių pasaulyje. Dažnai vadinamas tiesiog „Šveicariškuoju sūriu".

Ementalio sūris gelsvo atspalvio, pasižymi charakteringomis didelėmis skylėmis. Skonis pikantiškas, bet neaštrus.

Istorija
--------

Kadaise buvo vien kalnų sūris, gamintas vasaros mėnesiais rankomis Alpių daržinėse. Jo pirmtakų turėjo būti jau romėnų laikais.

Iki XVI a. sūriai nebuvo panašūs į šiandieninius. Svėrė nuo 4 iki 12 kg (dabar iki 130 kg). Pasikeitė kai šveicarai Alpių keliai pradėjo sūrį gabenti į Italiją ir Reino upe toliau iki Olandijos. Dėl didelės paklausos vėliau sūrio jau nebespėta pagaminti reikiamo kiekio, todėl pabandyta jį gaminti ir kitose, ne kalnuotose vietose. 1815 m. atsirado pirmoji sūrinė slėnyje (Kiezene, tarp Berno ir Tuno). Greitai paaiškėjo, kad jog vartotojai nemato skirtumo tarp įprasto kalnų ir naujojo slėnio sūrių.

Tuo metu Ementalio sūrio gamyba jau nebuvo išimtinė šveicarų monopolija. Vokietijos Aligäu srityje specialistai eksperimentavo gamindami panašų sūrį. Jiems pasisekė pagaminti labai panašų savo skoniu ir savybėmis Ementalio sūrį. Todėl šiais laikais šis sūris gaminamas ir Vokietijoje, Prancūzijoje, Austrijoje, Suomijoje, Argentinoje, Australijoje, JAV.

Gamyba
------

Ementalio sūris gaminamas tik iš nepasterizuoto karvių pieno. 75 kg sūriui pagaminti sunaudojama apie 1 toną pieno (~ 70 melžiamų karvių dienos produkcija). Dėl grynųjų brandinimo kultūrų atsiranda vyšnios dydžio skylės sūryje.

Supresuoti gabalai nuo 4 iki 5 dienų laikomi druskos vonioje, kurioje iš sūrio ištraukiamas vanduo ir skatinamas plutos susidarymas. Pradžioje brandinama pereinamajame rūsyje, vėliau 22 °C šiltumo rauginimo rūsyje, galiausiai vėsesniame rūsyje-sandėlyje.

Kas savaitę sūrio gabalai perplaunami ir perdėliojami. Pagal vokiečių sūrio teisę Ementalio sūrį galima anksčiausiai parduoti tik po trijų mėnesių nuo gamybos pradžios. Po šešių-aštuonių mėnesių sūris yra naudojamas kaip fondiu komponentas arba kaip tarkuojamasis sūris.

Ilgai laikytą Ementalio sūrį galima atpažinti iš to, kad iš sūrio skylių teka mažais lašeliais skystis. Tai vadinama „verkiančiomis akimis".

Taip pat skaitykite
-------------------

* Sūrių grupės

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ementalio sūris** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Emmentaler (anglų k.)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Alexandr Ettl. Sūriai. ISBN 3-89393-035-3
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Sunki emfizema
**Emfizema** (sen. gr. emphysema 'išsipūtimas') – oro arba dujų susikaupimas audiniuose arba organuose.

Dažniausiai pasitaiko plaučių emfizema. Jai būdinga tai, kad nuolat didėja oro pripildomas plotas. Kartais po krūtinės ląstos traumos, pažeidus stemplę, plyšus krūtinplėvei ir patekus orui į plaučių vartus atsiranda tarpuplaučio emfizema. Tada oras spaudžia svarbiausias kraujagysles, širdį ir gali sukelti asfiksiją, širdies veiklos nepakankamumą.

Poodžio emfizema esti, kai oras iš kvėpavimo takų ar stemplės plinta kaklo ir veido poodinėje ląstelienoje. Paspaudus išsipūtusios odos vietą, girdėti būdingas traškėjimas. Suspaudus trachėją, stambias kraujagysles, pradedama dusti. Kai į negyvus galūnių, dubens, juosmens, sėdynės audinius patenka anaerobinė infekcija, audiniuose pradeda rinktis dujų – atsiranda dujinė gangrena.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| KK128 |
| --- |
| **Valkininkų GS-Daugai-Alytus** |
|  |
|  |
|  |
| Valstybės | Lietuva Lietuva |
| Ilgis | 46 km |
| Pradžia | Valkininkų GS |
| Pabaiga | Alytus |
| Apskritys | Alytaus |
| Miestai | Daugai, Alytus |
|  |
| Krašto kelias 128 Varėnos rajone, prie Lynelio ežero |

**Krašto kelias 128** – kelias, jungiantis Naujuosius Valkininkus, Daugus ir Alytų. Kelio ilgis – 46 kilometrai.

Prasideda į vakarus nuo Naujųjų Valkininkų, atsišakodamas nuo  **A4**  Vilnius–Varėna–Gardinas . Eina per Varėnos ir Alytaus rajonus. Viaduku kerta kelią  **129**  Antakalnis–Jieznas–Alytus–Merkinė  ir užsibaigia kaip Alytaus mieste, Ulonų gatvėje (išsiskirsto į kelius  **131**  Alytus–Simnas–Kalvarija  ir  **220**  Trakai–Rūdiškės–Pivašiūnai–Alytus ).

Krašto kelias kerta šias upes: Duobuopį, Varėnę, Nemuną (128 krašto kelio tiltas).

v • a • r **Lietuvos Respublikos krašto keliai** 

101 - 102 - 103 - 104 - 105 - 106 - 107 - 108 - 109 - 110 - 111 - 112 - 113 - 114 - 115 - 116 - 117 - 118 - 119 - 120 - 121 - 122 - 123 - 124 - 125 - 126 - 127 - 128 - 129 - 130 - 131 - 132 - 133 - 134 - 135 - 136 - 137 - 138 - 139 - 140 -141 - 142 - 143 - 144 - 145 - 146 - 147 - 148 - 149 - 150 - 151 - 152 - 153- 154 - 155 - 156 - 157 - 158 - 159 - 160 - 161 - 162 - 163 - 164 - 165 - 166 - 167 - 168 - 169 - 170 - 171 - 172 - 173 - 174 - 175 - 176 - 177 - 178 - 179 - 180 - 181 - 182 - 183 - 184 - 185 - 186 - 187 - 188 - 189 - 190 - 191 - 192 - 193 - 194 -195 - 196 - 197 - 198 - 199 -
200 - 201 - 202 - 203 - 204 - 205 - 206 - 207 - 208 - 209 - 210 - 211 - 212 - 213 - 214 - 215 - 216 - 217 - 218 - 219 - 220 - 221 - 222 - 223 - 224 - 225 - 226 - 227 - 228 - 229 - 230 - 231 - 232
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| KK130 |
| --- |
| **Kaunas-Alytus** |
|  |
|  |
|  |
| Valstybės | Lietuva Lietuva |
| Ilgis | 66,18 km |
| Pradžia | Kaunas |
| Pabaiga | Alytus |
| Apskritys | Kauno, Alytaus |
| Miestai | Kaunas, Prienai, Alytus |
|  |
| Kelias Prienų rajone |

**KK130** – krašto kelias, jungiantis Kauną ir Alytų. Kelio ilgis – 66,18 kilometro. Šiame krašto kelyje yra 3 „juodosios dėmės".

Kelias prasideda Kaune, Veiverių gatvėje, nuo Aleksoto tilto. Eina per Kauno, Prienų, Alytaus rajonus. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Garliava, Ilgakiemis, Išlaužas, Prienai, Balbieriškis, Miklusėnai. Baigiasi Alytuje, Pulko gatvėje.

Kelias ties Prienais
Prie Jūraitiškės kerta Jiesios upę, ties Išlaužu – Linksmakalnio – Išlaužo tvenkinius, Prienų vakarinėje dalyje viaduku kerta  **A16**  Vilnius–Prienai–Marijampolė  ( **E28**  Berlynas-Gdanskas-Kaliningradas-Marijampolė-Prienai-Vilnius-Minskas ), ties Balbieriškiu – Peršėkės upę, Alytuje virš kelio nutiestas geležinkelio tiltas, kuriuo eina geležinkelis, vedantis iš Alytaus pramonės mikrorajono.

Būklė
-----

Keliu, ypač ruože tarp Prienų ir Kauno, vyksta intensyvus eismas, kelias siauras, jam daro įtaką reljefas. Didžiojoje dalyje eismo greitis apribotas iki 70 km/h, draudžiama lenkti. Kelio ruožą tarp Prienų ir Kauno yra planuojama rekonstruoti, įrengiant papildomą juostą. Juostų skaičius važiavimo kryptimi keistųsi iš vienos į dvi ir atvirkščiai. Visada išlaikomas bendras trijų juostų profilis: jei važiavimo kryptimi dvi juostos, tai priešpriešinėje pusėje viena eismo juosta ir atvirkščiai.

v • a • r **Lietuvos Respublikos krašto keliai** 

101 - 102 - 103 - 104 - 105 - 106 - 107 - 108 - 109 - 110 - 111 - 112 - 113 - 114 - 115 - 116 - 117 - 118 - 119 - 120 - 121 - 122 - 123 - 124 - 125 - 126 - 127 - 128 - 129 - 130 - 131 - 132 - 133 - 134 - 135 - 136 - 137 - 138 - 139 - 140 -141 - 142 - 143 - 144 - 145 - 146 - 147 - 148 - 149 - 150 - 151 - 152 - 153- 154 - 155 - 156 - 157 - 158 - 159 - 160 - 161 - 162 - 163 - 164 - 165 - 166 - 167 - 168 - 169 - 170 - 171 - 172 - 173 - 174 - 175 - 176 - 177 - 178 - 179 - 180 - 181 - 182 - 183 - 184 - 185 - 186 - 187 - 188 - 189 - 190 - 191 - 192 - 193 - 194 -195 - 196 - 197 - 198 - 199 -
200 - 201 - 202 - 203 - 204 - 205 - 206 - 207 - 208 - 209 - 210 - 211 - 212 - 213 - 214 - 215 - 216 - 217 - 218 - 219 - 220 - 221 - 222 - 223 - 224 - 225 - 226 - 227 - 228 - 229 - 230 - 231 - 232
Atminimo ženklas LLL 1987 m. rugpjūčio 23 d. surengto mitingo vietoje. Autorius - architektas Virgilijus Kačinskas, išpildymas - Algis Subačius.
**Lietuvos laisvės lyga, LLL** – tautinė, politinė Lietuvos organizacija, kovojusi už Lietuvos Nepriklausomybę nuo SSRS.

Įkurta 1978 m. birželio 14 d. kaip pogrindinė organizacija.

Siekė atkurti Lietuvos valstybingumą, ugdyti tautinę, religinę, politinę lietuvių savimonę. Rengė mitingus, platino antisovietinę literatūrą. Jai vadovavo Antanas Terleckas. Kiti žymesni veikėjai – dr. Algirdas Statkevičius, Jonas Gelažius, Arūnas Trukanas. 1995 m. lapkričio 8 d. įregistruota kaip politinė partija. 2001 m. įsijungė į naujai kuriamą Lietuvos dešiniųjų sąjungą. Kai kurie nariai pasitraukė į kitas politines partijas.

Literatūra
----------

* Lietuvos Laisvės Lyga: nuo „Laisvės šauklio" iki nepriklausomybės: dokumentai, konferencijos medžiaga, kalbos, straipsniai, bibliografija (sudarytojas ir redaktorius Gintaras Šidlauskas). – V.: UAB Naujoji Matrica, 2004. – 522 p.: iliustr. – ISBN 9986-645-15-8
Instituto buveinė
**Lietuvos kultūros tyrimų institutas** (1977–1990 m. Lietuvos mokslų akademijos Filosofijos, sociologijos ir teisės institutas) – Lietuvos filosofijos ir sociologijos mokslinių tyrimų centras, nuo 1977 veikiantis Vilniuje, Saltoniškių g. 58. Įkurtas vietoje 1969 m. įkurto Lietuvos mokslų akademijos Istorijos instituto Filosofijos, teisės ir sociologijos skyriaus. 2002 m. reorganizuotas, Kultūros, filosofijos ir meno institutas, iki 2010 m. Lietuvos filosofijos ir sociologijos institutas.

Struktūra
---------

2002 m. Lietuvos filosofijos ir sociologijos institutas turėjo 9 skyrius: Lietuvos filosofijos istorijos, Dabartinės filosofijos, Humanizmo filosofijos, Etikos, Socialinės organizacijos, Etnosociologijos, Socialinių pokyčių tyrimo, Demografinių tyrimų, Mokslinės informacijos. Institute dirbo 110 darbuotojų, iš jų 70 mokslo darbuotojų, iš jų 7 habilituoti daktarai, 37 daktarai.

Institutui priklausė Viešosios nuomonės tyrimų centras ir Represijų Lietuvoje tyrimų centras, institute veikė Lietuvos mokslų akademijos centrinės bibliotekos filialas. Prie instituto veikė Lietuvos filosofų draugija, Baltijos sociologų asociacija, Mokslo filosofijos ir istorijos draugija, Lietuvos etikų draugija „Ethos".

Veikla
------

Svarbiausios instituto mokslinės veiklos kryptys: Lietuvos filosofijos istorijos, dabartinės filosofijos ir etikos tyrinėjimai, sociologiniai visuomenės socialinių, ekonominių ir politinių pokyčių, kultūros, šeimos, gyventojų viešosios nuomonės, sociologinės teorijos ir istorijos tyrimai, Lietuvos demografinės situacijos ir gyventojų socialinė demografinė analizė, Lietuvos teisės istorijos tyrimai.

Institutas leido tęstinius mokslo leidinius „Etikos etiudai" (nuo 1977 m.), „Lietuvos filosofijos istorija: paminklai ir tyrinėjimai" (nuo 1990 m.), išleido daugiau kaip 370 knygų, iš jų daugiau kaip 90 monografijų, teminių rinkinių. Rengė Lietuvos mokslų akademijos leidžiamus mokslo žurnalus „Filosofija. Sociologija", „Humanistika", kuravo žurnalo „Logos" leidimą.

Direktoriai
-----------

* Jonas Macevičius – 1977–1983 m.; instituto steigimo iniciatorius
* Valentinas Lazutka – 1984–1989 m.
* Arvydas Virgilijus Matulionis – 1989–1997 m.
* Vaclovas Bagdonavičius – 1997–2008 m.
* Jolanta Širkaitė – 2008–2018 m.
* Rasius Makselis (nuo 2018).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Palmyra Katinaitė. *Kultūros, filosofijos ir meno institutas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 219 psl.

Nuorodos
--------

* Lietuvos kultūros tyrimų institutas
**Lietuvos kultūrizmo federacija** (**LKF**) – Lietuvos sporto organizacija, koordinuojanti kultūrizmo sporto šaką ir organizuojanti Lietuvos kultūrizmo čempionatą ir taurės varžybas.

Lietuvos kultūrizmo federacija buvo įkurta 1969 m. vasario 14 d. ir iki 1991 metų vadinama atletinės gimnastikos federacija.

Federacijai vadovauja Lietuvos kūno kultūros akademijos docentas Ramutis Kairaitis, kuris buvo apdovanotas Tarptautinės kultūrizmo federacijos prezidento aukso (1999 m.) ir sidabro (1991 m.) medaliais.

1991 m. rugsėjo 3 d. Lietuvos kultūrizmo federacija buvo priimta į Tarptautinę kultūrizmo federaciją (IFBB). Nuo 2002 m. Lietuvos kultūrizmo federacija yra Europos kultūrizmo ir fitneso federacijos (EBFF) narė.

Pirmasis oficialus Lietuvos čempionatas buvo surengtas 1966 m. Vilniuje. Nors 1972–1985 m. oficialios šios sporto šakos varžybos TSRS Sporto komiteto įsakymu buvo draudžiamos, Lietuvoje jos vyko neoficialiai.

Lietuvos kultūrizmo federacija kasmet pavasarį rengia šalies čempionatą, rudenį – Lietuvos taurės varžybas. Organizuojamos ir tarptautinės varžybos – turnyras „Mis ir misteris Baltija".

Aukščiausias Federacijos organas – kartą per metus vykstanti LKF delegatų konferencija. Laikotarpiu tarp konferencijų Federacijos veiklai vadovauja Vykdomasis komitetas. Federacija jungia daugiau nei 30 šalies sporto klubų ir sveikatingumo centrų.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
* Lietuvos kultūrizmo federacijos valdybos nariai
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Pusiau tuščia (pesimisto požiūriu) arba pusiau pilna (optimisto požiūriu) stiklinė
**Pesimizmas** plačiąja prasme yra įsitikinimas ar pasaulėžiūra, kad viskas yra blogai arba ateityje bus blogiau. Filosofijoje – tai teorijos, aiškinančios, kad gyvenimas neturi teigiamos reikšmės ar pasaulis yra blogas. Pavyzdžiui, pesimistine laikoma A. Šopenhauerio filosofija, kurioje valia laikoma aukščiau nei protas. Pesimistinė nuostata išsakyta ir Merfio dėsniuose, kurių pagrindinis leitmotyvas yra, kad jei gali nutikti kas nors negera, tai būtinai ir nutiks.

Pesimistinės intelektualų ir menininkų nuostatos šiais laikais dažnai įvardijamos kultūrinio pesimizmo terminu. Plačiausia prasme jis suprantamas ne kaip atskiros visuomenės, o kaip visos šiuolaikinės Vakarų civilizacijos vertybių kritika. Vienas ryškesnių šio požiūrio pradininkų XX a. pradžioje buvo O. Špengleris.

Pesimistiniam požiūriui artimi cinizmas ir nihilizmas.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 55°09′34″ š. pl. 23°31′07″ r. ilg.﻿ / ﻿55.15944°š. pl. 23.51861°r. ilg.﻿ / 55.15944; 23.51861

|  Čekiškės Švč. Trejybės bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Kauno |
| **Dekanatas** | Kauno II |
| **Savivaldybė** | Kauno rajonas |
| **Gyvenvietė** | Čekiškė |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | 1821 m. |

 *Kitos reikšmės – Švč. Trejybės bažnyčia.*
**Čekiškės Švč. Trejybės bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Čekiškės miestelyje, prie Beržtupio (Lašišos intako). Turi klasicizmo bruožų.

Istorija
--------

Dvarininkas Jurgis Gedgaudas Mackevičius 1626 m. pastatė mūrinę bažnyčią, klebonui išlaikyti dovanojo 20 dešimtinių žemės. 1625 m. bažnyčiai dovanotas Šedvydžių kaimas (dabar Kelmės rajone).

1805 m. Čekiškės klebonas dėl šio kaimo ribų bylinėjosi su Kelmės dvaro savininkais Gruževskiais). 1799 m. bažnyčia sudegė. Jos vietoje klebono iniciatyva 1821 m. išmūryta ir pailginta dabartinė bažnyčia, pristatytas bokštas. 1805 m. prie bažnyčios buvo prieglauda - ligoninė. XIX a. (iki 1863 m.) veikė parapinė mokykla. Čekiškės vikaras Aleksandras Vytartas už tai, kad bažnyčioje perskaitė 1863 m. sukilėlių atsišaukimą, buvo sušaudytas.

1909–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. Bažnyčia 1935 m. perstatyta.

Architektūra
------------

Čekiškės bažnyčios varpinė
Bažnyčia turi klasicizmo bruožų, bazilikinė, su šoniniais priestatais ir bokštu. Vidus 3 navų. Šventoriaus tvora akmenų mūro, su metalinių grotelių vartais. Jo kampe stovi mūrinė varpinė.

Šventoriuje 1996 m. pastatytas koplytstulpis Vasario 16-osios akto signatarui P. Dovydaičiui (1886–1942 m.) atminti.

Bažnyčioje sumontuoti Aleksandro Mockevičiaus vargonai.
|  Abiponai |
| --- |
| Abiponų kariai (XVIII a. piešinys)Abiponų kariai (XVIII a. piešinys) |
| Gyventojų skaičius | išnykę |
| Populiacija šalyse | Argentina |
| Kalba (-os) | abiponų |
| Religijos | krikščionybė, tradicinė tikyba |
| Giminingos etninės grupės | gvajkurai |

**Abiponai** – išnykusi Pietų Amerikos indėnų gentis, priklausanti gvajkurų genčių grupei. Kalbėjo matakų-gvajkurų grupei priskiriama abiponų kalba. Buvo artimi pilagams, tobams, mokoviams.

Gyveno Gran Čiake, daugiausia tarp Bermecho upės ir Malabrigo upelio pietuose. Buvo narsūs kariai, kurie netrukus prisijaukino iš konkistadorų atimtus arklius ir ilgai priešinosi žemių kolonizacijai. Manoma, ka pradžioj gyveno ir Šiauriname Čiake, prie Pilkomajo, Paragvajaus upių, vėliau pasitraukė į pietus, iš rytinio Paranos kranto juos išstūmė gvaraniai. 1640 m. nugalėjo matarus ir dominavo savo gyvename regione. Vertėsi medžiokle, žvejyba, rankiojimu. Buvo karingi, vedami šamano paskirto karo vado.

XVIII a. abiponų žemėse pradėjo kurtis krikščioniškos misijos: 1748 m. *San Jerónimo del Rey* (dabartinio Rekonkistos miesto vietoje), 1749 m. *Purísima Concepción* (prie Salado upės), 1750 m. *San Fernando del Río Negro* (dabartinės Resistensijos vietoje), 1763 m. *Santo Rosario y San Carlos del Timbó* (dabartinės Eraduros gyvenvietės vietoje). 1768 m. iš Amerikos išvarius jėzuitus misijos užsidarė, o abiponai paliko gyvenvietes. Daug jų išnaikino tobai ir mokoviai.

Austrų jėzuitas Joseph Brigniel sudarė abiponų kalbos žodyną, gramatiką, nupiešė jų žemių žemėlapį. 1896 m. šis jo darbas įtrauktas į *Boletín la Academia Nacional de Ciencias* rinkinį. Kitas austrų jėzuitas Martín Dobrizhoffer aprašė abiponų papročius, gyvenimo būdą (*De Abiponibus*, Viena, 1784 m.). Apie abiponus rašė Charles Darwin veikale *The Descent of Man*.

XIX a. pr. abiponai sudarė taiką su Korienteso provincija.

Abiponai buvo skirstomi į tris grupes: riukachus (*rükahes*), gyvenusius lygumose, nakaigetergechus (*nacaigueterguejes*), gyvenusius miškuose ir jaukanigus (*yaaucanigas*), gyvenusius paupių pelkynuose. Pastarieji galėję būti ir mepenai, asimiliavęsi su abiponais.

Iki XIX a. abiponų grupės tebegyveno į šiaurę nuo Santa Fė. Dabar oficialiai laikomi išnykusiais, nors teigiama, kad Formosos provincijos pietryčiuose yra išlikę jų palikuonių.

Šaltiniai
---------

* Katalikų enciklopedija
* Encyclopædia Britannica 1911 m. leidimas apie abiponus

1. ↑   Archyvuota kopija 2006-06-19 iš Wayback Machine projekto.
Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie **Serbijos demografiją**.

**Gyventojų skaičius:** 7 379 339 (2009 m. apskaičiavimai) 

| Serbijos tautinė sudėtis 2002 m. (be Kosovo) |
| --- |
|  |  |  |  |  |
| Serbai |    | 82,8 % |
| Vengrai |    | 4 % |
| Bosniai |    | 1,8 % |
| Čigonai |    | 1,45 % |
| Jugoslavai |    | 1,1 % |
| Kiti |    | 9,8 % |
|  |

**Struktūra pagal amžių:**

* *0-14 m.:* 15,4 %
* *15-64 m.:* 67,8 %
* *65 m. ir vyresni:* 16,8 % (2009 m. apsk.)

**Amžiaus mediana:**

* *bendra:* 41 m.
* *vyrų:* 39,3 m.
* *moterų:* 42,7 m. (2009 m. apsk.)

**Metinis populiacijos prieaugis:** -0,468 % (2009 m. apsk.)

**Gimstamumas:** 9,19 gimimų/1000 gyv. per metus (2009 m. apsk.)

**Mirtingumas:** 13,86 mirčių/1000 gyv. per metus (2009 m. apsk.)

**Migracijos indeksas** (per metus imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): 0 migrantų/1000 gyv. (2008 m. apsk.)

**Miestuose gyvenančių žmonių procentas:** 52 % (2008 m. apsk.)

**Miestuose gyvenančių žmonių procento metinis kitimas:** + 0,5 % (2005 m. apsk.)

**Lyčių pasiskirstymas**:

* *Gimimo metu:* 1,07 vyro vienai moteriai
* *Jaunesniems nei 15 metų:* 1,07 vyro vienai moteriai
* *15-64 metų:* 1 vyras vienai moteriai
* *65 metų ir vyresniems:* 0,7 vyro vienai moteriai
* *Visai populiacijai:* 0,95 vyro vienai moteriai (2009 apsk.)

**Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus:** 6,75 mirusiųjų/1000 gimimų (2009 apsk.)

**Vidutinė gyvenimo trukmė:**

* *bendra:* 73,9 m.
* *vyrų:* 71,09 m.
* *moterų:* 76,89 m. (2009 apsk.)

**Vyresnių nei 15 metų žmonių raštingumas:**

* *bendras:* 96,4 %
* *vyrų:* 98,9 %
* *moterų:* 94,1 % (2003 m. surašymas)

Šaltiniai
---------

* CŽV pasaulio faktų knyga: Serbija (angliškai) Archyvuota kopija 2018-12-24 iš Wayback Machine projekto.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Sąrašas:Serbijos miestai

* 
* 18671867
* 18681868
* 18801880
* 20022002
* 20022002
* 20022002

v • a • r **Europos gyventojai** 

Airija |
Albanija |
Andora |
Armėnija |
Austrija |
Azerbaidžanas |
Baltarusija |
Belgija |
Bosnija ir Hercegovina |
Bulgarija |
Čekija |
Danija |
Estija |
Graikija |
Gruzija |
Islandija |
Ispanija |
Italija |
Jungtinė Karalystė |
Juodkalnija |
Kazachija |
Kosovas |
Kroatija |
Latvija |
Lenkija |
Lichtenšteinas |
Lietuva |
Liuksemburgas |
Makedonija |
Malta |
Moldavija |
Monakas |
Norvegija |
Nyderlandai |
Portugalija |
Prancūzija |
Rumunija |
Rusija |
San Marinas |
Serbija |
Slovakija |
Slovėnija |
Suomija |
Švedija |
Šveicarija |
Turkija |
Ukraina |
Vatikanas |
Vengrija |
Vokietija
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Salou miestelio paplūdimys
Platja de la Pineda
**Kosta Dorada** (isp. *Costa Dorada*, kat. *Costa Daurada* – „auksinė pakrantė") – 216 km ilgio Balearų jūros pakrantės ruožas Ispanijos šiaurės rytuose. Kosta Dorada yra tarp Vilanova i la Želtru šiaurėje ir Ebro deltos pietuose esančio Alkanaro, t. y. apima visą Taragonos provincijos pakrantę. Tai vienas populiariausių Ispanijos kurortų.

Skirtingai nuo šiauriau esančio Kosta Bravos kurorto, Kosta Dorada turi ilgus, smulkaus smėlio ir lėkštus paplūdimius, idealiai tinkamus maudymuisi. Kosta Dorados pakrantėje, lyginant su kitomis Ispanijos pakrantėmis, yra žymiai daugiau smėlėtų pliažų, nei uolėtų krantų. Gelsvame paplūdimių smėlyje yra aukso spalvos saulėje žaižaruojančių smilčių, dėl to šis regionas ir pavadintas "auksine pakrante".

Kosta Dorados pakrantėje 3 kurortiniai miesteliai: Salou, Kambrilis ir La Pineda. Visi jie tarpusavyje panašūs, parduotuvės ir turgus atidarytas visomis dienomis, dirba be pertraukų.

Salou įsikūręs į pietus nuo Barselonos (~100 km). Jame galima pamatyti nuostabią palmių alėją ir įvairiaspalvius fontanus, apsipirkti turguje. Taip pat šalia Salou yra atrakcionų parkas „Port Aventura", pastatytas 1995 m.

7 km į pietus nuo Salou įsikūręs žvejų miestelis Kambrilis. Jis garsėja savo žuvies ir jūros gėrybių restoranų gausa ir siautulingu naktiniu gyvenimu. Šis kurortas ypač tinka vandens sporto mėgėjams ir poilsiui su draugais.

Šiaurėje nuo Salou yra ramus La Pineda miestelis, pagarsėjęs savo vandens atrakcionų parku „Aquapolis". Kurortinėje zonoje „Pineda drink" daugybė kavinių, restoranų, barų ir diskotekų. Šalia yra ir sporto kompleksas.

Paplūdimiai Kosta Doradoje ramūs, žmonių susirenka vidutiniškai.
| **Sesamum indicum** |
| --- |
| Indinis sezamas (Sesamum idicum)Indinis sezamas (*Sesamum idicum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Eilė: | Notreliečiai  *( Lamiales)* |
| Šeima: | Pedalijiniai  *( Pedaliaceae)* |
| Gentis: | Sezamas  *( Sesamum)* |
| Rūšis: | Indinis sezamas  *( Sesamum indicum)* |

 |

**Indinis sezamas** (*Sesamum indicum*) – pedalijinių (*Pedaliaceae*) šeimos augalų rūšis, priklausanti sezamo genčiai. Augalas kilęs iš Indijos, bet vėliau domestikuotas daugelyje tropinių kraštų.

Tai vienmetis, 50–100 cm aukščio žolinis augalas su 4–14 cm ilgio ir 5 cm pločio priešiniais, lancetiškais lapais. Žiedų spalva svyruoja nuo baltos iki purpurinės, forma vamzdiška, 3–5 cm ilgio.

Indinis sezamas auginamas visų pirma dėl savo aliejingų sėklų. Sezamo aliejus naudojamas maisto gamyboje, o sėklomis paskaninami įvairūs duonos produktai (riestainiai, bandelės, batonai, sausainiai) taip pat suši ir kiti gaminiai. Sėklose gausu mangano, vario, kalcio, yra vitamino B1, vitamino E. Sezamas vartojamas nuo senovės, jis buvo žinomas Harapoje ir kitose Indijos teritorijose, Mesopotamijoje.

2018 m. pagrindiniai sezamo tiekėjai buvo Sudanas (981 000 t), Mianmaras (768 858 t), Indija (746 000 t), Nigerija (572 761 t), Kinija (431 500 t).

Iš arabų pasakos Tūkstantis ir viena naktis žinomas posakis „Sezamai, atsiverk", kilęs iš to, jog subrendusios sezamo ankštys prasiveria ir išbarsto sėklas.

* Indinis sezamasIndinis sezamas
* Indinio sezamo žiedaiIndinio sezamo žiedai
* Indinio sezamo žiedaiIndinio sezamo žiedai
* Sezamo surinkimas TailandeSezamo surinkimas Tailande
* Sezamo sėklosSezamo sėklos
* KepiniaiKepiniai

Išnašos
-------

1. ↑  Zigmantas Gudžinskas. *Sezamas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXI (Sam–Skl). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2012
2. ↑  Bedigian, Dorothea; Harlan, Jack R. (1986-04-01). „Evidence for cultivation of sesame in the ancient world". *Economic Botany* **40** (2): 137–154. ISSN 1874-9364. doi:10.1007/BF02859136.
3. ↑  „Sesame seed production in 2018, Crops/World Regions/Production Quantity from pick lists". UN Food and Agriculture Organization Corporate Statistical Database (FAOSTAT). 2020. Nuoroda tikrinta 15 November 2020.



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Indinis sezamas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Klara Zamenhof** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1863 m. spalio 5 d.Kaunas, Rusijos imperija |
| Mirė | 1924 m. gruodžio 6 d. (61 metai)Varšuva, Antroji Lenkijos Respublika |
|  |
| Veikla | esperantininkė |

**Klara Zamenhof** (1863 m. spalio 5 d. Kaune – 1924 m. gruodžio 6 d. Varšuvoje) – Lietuvos žydų kilmės esperantininkė.

Biografija
----------

Gimė 1863 m. spalio 5 d. Kaune, Aleksandro Zilberniko (1832–1906) šeimoje. 1881 m. baigė Kauno žydų gimnaziją. Daug prisidėjo prie pirmosios knygos esperanto kalba Unua Libro parengimo ir išleidimo. 1887 m. rugpjūčio 9 d. susituokė su Liudviku Zamenhofu su kuriuo susilaukė trijų vaikų Adam Zamenhof (1888–1940), Zofia Zamenhof (1889–1942) ir Lidia Zamenhof (1904–1942). 1909 m. tapo Kauno esperantininkų draugijos nare. Po vyro mirties 1917 m. toliau aktyviai dalyvavo esperantininkų veikloje, dalyvaudavo pasauliniuose kongresuose. Mirė 1924 m. gruodžio 6 d. Varšuvoje, palaidota Varšuvos žydų kapinėse.

* Kapas VaršuvojeKapas Varšuvoje

Šaltiniai
---------

1. ↑  Zamenhofas ir Kaunas
**Klastojimas** arba **falsifikacija** (lot. *falsifico* 'klastoju') – tyčinis ko nors iškraipymas, pakeitimas netikru dalyku ar visai naujo pagaminimas, siekiant suklaidinti, asmeninės naudos ar kt. tikslų.

Klastojimas yra nusikaltimas, už jį taikoma baudžiamoji atsakomybė. Lietuvos Baudžiamasis kodeksas numato atsakomybę už veikas, kurias darant klastojami materialiojo pasaulio objektai, pvz. kitos įmonės prekių ar paslaugų ženklo naudojimas, netikrų pinigų ar vertybinių popierių gaminimas, netikrų mokamųjų priemonių, skirtų atsiskaityti ne grynaisiais pinigais, gaminimas, dokumento suklastojimas ar suklastoto dokumento panaudojimas, parašo, antspaudo, spaudo ar blanko suklastojimas ir kita. Numatyta atsakomybė ir už literatūros, mokslo, meno ar kt. kūrinių padirbimą.

Paprasčiausia yra valgomų prekių falsifikacija, su kuria nuo XIX a. kovojama policiniu būdu. Asmens dokumentų falsifikacija praktikuojama jau ilgus šimtmečius. XIX a. Lietuvoje veikė ištisos dirbtuvės, kuriose buvo gaminami bajoriški dokumentai, o nefalsifikuotų metrikų XIX a. beveik neturėjo nė vienas kunigas, kilęs iš baudžiauninkų. Metraščių ir šiaip istorinių šaltinių falsifikacija prasidėjo atsiradus istorijos mokslui. Pasaulio istorijoje žinomas viduramžių falsifikatas „Konstantino dovana" (XVIII a.), Lietuvos istorijoje – „S. Grunau kronika" (XVI a.), T. Narbuto „Raudonės metraštis", „Kyburgo dienoraštis" (XIX a.). Lietuvoje spaudos draudimo laikotarpiu išleista nemažai leidinių su kontrafakcija (netikru spausdinimo vietos ir laiko nurodymu norint ką suklaidinti).

Falsifikacija gali atsirasti dėl įvairių motyvų: patriotinių, politinių, cenzūros, pelno ar kitų. Žinomi nuo Antikos laikų. Vėlesniais laikais imta imituoti epochos stilių, rašomąją medžiagą, raštą, kitas poligrafines savybes. Literatūros falsifikatai pasirodė su rašto atsiradimu. Minėtinas C. Sigoniuso 1583 m. paskelbtas Cicerono raštų falsifikatas, J. P. Collier 1852 m. „surado" naujus Šekspyro veikalus, V. Aleksio V. Skoto vardu paskelbė romanus.

Dailės kūrinių falsifikatų atsirado pradėjus kolekcionuoti dailės kūrinius. Pirmosios falsifikacijos atsirado sen. Romoje, vėliau su išplitusia kolekcionavimo mada atgimė Renesanso epochoje. Plito XIX a. ir ypač XX a. Falsifikatai pagaminami sumaniai ir juos nustatyti galima tik atlikus specialią ekspertizę (pagal mikroskopinę, cheminę ar rentgeno spindulių analizę). Perteikiamas meno laikotarpio, mokyklos ar dailininko stilius, kūrinio faktūra, kompozicija, dekoro elementai, medžiaga, cecho ar dirbtuvės ženklas, dailininko parašas. Padaromi netgi kūrinio susidėvėjimo požymiai (patamsėjimas, sužalojimas). Dirbtinai sendinama drobė, popierius, dažų sluoksnis, sukuriama patina, krakeliūros.

Šaltiniai
---------

* Žurnalistikos enciklopedija, 1997 Vilnius
* Visuotinė lietuvių enciklopedija, V tomas 2004 Vilnius
| Lesosibirskas*Лесосибирск* |
| --- |
|              |
| *Lesosibirsko soboras* |
|  |
| 

LesosibirskasLesosibirskas

58°14′0″ š. pl. 92°29′0″ r. ilg.﻿ / ﻿58.23333°š. pl. 92.48333°r. ilg.﻿ / 58.23333; 92.48333﻿ (Lesosibirskas)Koordinatės: 58°14′0″ š. pl. 92°29′0″ r. ilg.﻿ / ﻿58.23333°š. pl. 92.48333°r. ilg.﻿ / 58.23333; 92.48333﻿ (Lesosibirskas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+7)------ vasaros: (UTC+8) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Kraštas** | Krasnojarsko kraštas Krasnojarsko kraštas |
| **Rajonas** | Jeniseisko rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 64 023  |
| **Altitudė** | 80 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Lesosibirskas |

**Lesosibirskas** (rus. *Лесосибирск*) – miestas į pietryčius nuo Jeniseisko, prie Jenisejaus upės, Krasnojarsko kraštas, Rusija. 65 374 gyventojų (2002 m.).

Istorija
--------

Miestas įkurtas 1975 m. sujungus Maklakovo ir Novomaklakovo gyvenvietes, 1989 m. prie Lesosibirsko prijungta darbininkų gyvenvietė Novojeniseiskas. Per miestą eina geležinkelis Ačinskas–Jeniseiskas, yra upių uostas. Miško pramonės centras. Veikia Krasnojarsko universiteto, Sibiro technologijos akademijos filialai, miško ir medienos muziejus.

Lietuviai
---------

1948 m. birželio mėn. į Maklakovo gyvenvietę atvežta tremtinių, tarp jų ir lietuvių iš Marijampolės apskrities. 50–80 šeimų buvo išsiųsta į Ust–Abakaną (Chakasija), kitos paliktos Maklakove. Iš pradžių lietuviai buvo apgyvendinti kartu barakuose, mokykloje. Vėliau šeimos gavo po kambarį ilguose mediniuose barakuose, kai kurie pasistatė namelius. Tremtiniai kirto mišką ir plukdė sielius, dirbo statybose. Apie trečdalį lietuvių tremtinių 1948–1950 m. mirė nuo bado, ligų, sunkaus darbo. 1951 m. atsikėlė lietuvių tremtinių iš kitų gyvenviečių (Igarka, Strelka, Podtiosovas), t. p. atvyko buvusių politinių kalinių, atlikusių bausmę lageriuose. 1954 m. čia gyveno apie 1000 lietuvių. Tarp tremtinių buvo karininkai Bronius Karevičius, Pranas Matulis, teisininkas ir politikas Zigmas Toliušis. Veikė lietuvių choras, tautinių šokių būrelis, instrumentinis kvartetas. Lietuvių buvo ir invalidų namuose apie 10 km nuo Maklakovo. Dauguma lietuvių į Lietuvą grįžo 1958 m. 1989–1990 m. iš Lesosibirsko kapinių kai kurių lietuvių palaikai parvežti į Lietuvą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aldona Juodvalkytė. *Lesosibirskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 33 psl.

  


|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  | **Krasnojarsko krašto miestai** |  |
| **Administracinis centras: Krasnojarskas**
Ačinskas |
Artiomovskas |
Bogotolas |
Borodinas |
Divnogorskas |
Dudinka |
Igarka |
Ilanskis |
Jeniseiskas |
Kanskas |
Kodinskas |
Lesosibirskas |
Minusinskas |
Nazarovas |
Norilskas |
Sosnovoborskas |
Ujaras |
Užuras |
Zaoziornas |
Zelenogorskas |
Železnogorskas |
Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie **Lesoto demografiją**.

1961-2003 m. Lesoto gyventojų skaičiaus kitimas. Gyventojų skaičius pateikiamas tūkstančiais.
**Gyventojų skaičius:** 2 130 819 (2009 m. apskaičiavimai)

**Struktūra pagal amžių:**

* *0-14 m.:* 34.8 %
* *15-64 m.:* 60.2 %
* *65 m. ir daugiau:* 5 % (2009 m. apsk.)

**Amžiaus mediana:**

* *bendra:* 21,4 m.
* *vyrų:* 20,9 m.
* *moterų:* 22 m. (2009 m. apsk.)

**Prieaugis:** 0.116 % (2009 m. apsk.)

**Gimstamumas:** 24,14 gimusiųjų/1000 gyv. (2009 m. apsk.)

**Mirtingumas:** 22,33 mirusiųjų/1000 gyv. (2008 m. apsk.)

**Migracija** (imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): -0.78 migrantų/1000 gyv. (2009 m. apsk.)

**Kūdikių mirtingumas:** 77,4 mirusiųjų/1000 gyv. (2009 apsk.)

**Vidutinė gyvenimo trukmė:**

* *bendra:* 40,38 m.
* *vyrų:* 41,18 m.
* *moterų:* 39,54 m. (2009 apsk.)

**Vyresnių nei 15 metų žmonių raštingumas:**

* *bendras:* 84,8 %
* *vyrų:* 74,5 %
* *moterų:* 94,5 % (2003 m. apsk.)

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Lesoto demografija** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* CIA Factbook Archyvuota kopija 2007-06-12 iš Wayback Machine projekto.
Gerhardas Bergeris
**Gerhardas Bergeris** (*Gerhard Berger*, 1959 m. rugpjūčio 27 d.) – austrų lenktynininkas, keturiolika sezonų lenktyniavęs Formulėje 1.

Karjera
-------

Formulėje 1 Bergeris debiutavo 1984 m. atstovaudamas ATS komandai, 1985 m. perėjo į Arrows ir vairuodamas šios ekipos automobilį pelnė pirmuosius savo taškus. 1986 m. atstovavo *Benetton* komandai ir Meksikos etape iškovojo pirmąją savo bei komandos pergalę. 1987 m. Bergeris perėjo į *Ferrari*, kur per trejus metus pelnė dar keturias pergales ir užėmė trečiąją vietą 1988 m. čempionate.

Nuo 1990 m. iki 1992 m. austras vairavo *McLaren* automobilį, per tą laiką iškovojo 3 pergales ir iš viso 18 kartų lipo ant prizininkų pakylos. 1993 m. lenktynininkas grįžo į Ferrari ir 1994 m. iškovojo pergalę Vokietijos *Grand Prix* bei antrą kartą karjeroje užėmė trečią vietą čempionate. 1996 m. Bergeris grįžo į Benetton, su kuria laimėjo 1997 m. Vokietijos *Grand Prix*. Tai buvo paskutinė tiek Bergerio, tiek Benetton komandos pergalė Formulėje 1. Po 1997 m. sezono austras baigė lenktynininko karjerą.

Iš viso per karjerą Bergeris laimėjo 10 lenktynių etapų, 48 kartus lipo ant prizininkų pakylos, 12 kartų laimėjo kvalifikacines varžybas, 21 kartą greičiausiai nuvažiavo vieną ratą lenktynėse ir surinko 385 taškus.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Gerhard Berger** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| ***Geri ir blogi*** |
| --- |
|  |
| Pavadinimas | Le Bon et les Méchants |
| Kilmės šalis |  Prancūzija |
| Režisierius | Claude Lelouch |
| Vaidina | Marlene Jobert  Brigitte Fossey  Bruno Cremer |
| Metai | 1976 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 107 min. |
| Kalba | prancūzų |
| **IMDb įrašas** |

**Geri ir blogi** (pranc. *Le Bon et les Méchants*) – 1976 m. režisieriaus Claude Lelouch sukurta kriminalinė drama.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Prieškarinė Prancūzija. Du automechanikai Žakas ir Simonas verčiasi vagystėmis ir smulkiais apiplėšimais. Neseniai pasirodęs naujas Citroen markės automobilis „Traction Avant" dėl savo didelio greičio tampa pagrindiniu jų įrankiu sprunkant nuo policijos, o inspektorius Bruno Dešampas jau kurį laiką juos nesėkmingai persekioja. Kuomet prasideda antrasis pasaulinis karas, prie jų prisideda prostitutė Lola ir trijulė tampa plėšikais. Jiems pavyksta pagrobti iš žydų kolekcininkų nusavintą paveikslų kolekciją, kurią buvo ketinta išgabenti į Vokietiją, tačiau kai šie pagrasina sušaudyti 50 civilių gyventojų, gražina paveikslus. Inspektorius Dešampas suima ir kankina Lolą, tuo tarpu Žakas ir Simonas pagrobia inspektoriaus žmoną Dominyką. Jiems nusprendus apsikeisti įkaitais, Žakas supranta, kad Dominyka seniai nebemyli savo vyro ir nusprendžia ją suvilioti, kad gautų informacijos apie policijos ir gestapo veiklą, kurią perduoda rezistentams. Kai galiausiai jie įkliūva, Žakas kankinamas, o žmona gestapui pareiškia, kad informaciją priešams teikė jos vyras. Inspektorius turi pasirinkti: nusižudyti arba nužudyti žmoną. Pasirinkęs antrą kelią, jis vis vien atsiduria kalėjime, iš kurio išlaisvinamas tik karui pasibaigus. Gavęs apdovanojimą ir grąžintas į tarnybą, inspektorius vėl susiduria su Žaku, Simonu ir Lola, kurie taip pat kaip ir jis laikomi pasipriešinimo didvyriais.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Marlene Jobert – Lola
* Jacques Dutronc – Žakas
* Brigitte Fossey – Dominyka
* Bruno Cremer – inspektorius Bruno
* Jacques Villeret – Simonas
* Valerie Lagrange – Fransua

Apdovanojimai
-------------

* Cezario apdovanojimas (nominacija) – geriausia antrojo plano aktorė (B. Fossey)

Šaltiniai
---------

1. ↑
Koordinatės: 56°1′14″ š. pl. 23°0′14″ r. ilg.﻿ / ﻿56.02056°š. pl. 23.00389°r. ilg.﻿ / 56.02056; 23.00389


| Gergždelių šiaurinis tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Šiaulių rajonas) |
| Plotas | 0,036 km² |
| Kranto linijos ilgis | 0,97 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Didžiausias gylis | 7 m |

**Gergždelių šiaurinis tvenkinys** – karjero tvenkinys Lietuvoje, Šiaulių rajone, 4 km į šiaurės rytus nuo Kuršėnų. Vietinių gyventojų dar vadinamas **Gergždelių karjeru prie geležinkelio.** Sudarytas išeksploatavus molio išteklius ir prisipildžius vandens. Tvenkinio ilgis pietvakarių į šiaurės rytus – 0,4 km, plotis – iki 0,12 km. Altitudė 96 m. Krantai žemi, vietomis apaugę krūmais. Aplinkui plyti pievos ir krūmynai. Vandens perteklius nuteka į šalia pietrytinio kranto tekantį Gergždo upelį (Ringuvos intakas, Ventos baseinas). Šiauriau už geležinkelio Kužiai – Mažeikiai telkšo Paringuvio pietinis tvenkinys. Piečiau už kelių metrų yra 0,6 ha tvenkinys, o už Gergždo I upelio telkšo didesnis Gergždelių vidurinis tvenkinys.

Šaltiniai
---------

1. ↑  maps.lt duomenys
**Geriamasis spiritas** (rus. *питьевой спирт*) – Rusijoje (anksčiau – Tarybų Sąjungoje) gaminamas spiritas, skirtas pardavinėti poliarinėje Šiaurėje ir Sibire. Tai rektifikuotas etanolis, pagamintas iš maistinių žaliavų ir praskiestas minkštu vandeniu iki 95 tūrio % stiprumo. Paprasti spiritai „Liuks" ir „Ekstra", iš kurių gamina degtines (*водка*) (ir geriamąjį spiritą) yra 96,3 % stiprumo. Rusijoje jis apmokestinamas tokiu pačiu akcizu kaip ir degtinė.

Sąvoka *geriamasis spiritas* (gėrimui skirtas spiritas) nėra tas pats kaip *maistinis spiritas* (spiritas, naudojamas maisto ir vaistų gamyboje) ir *medicininis spiritas* (spiritas, naudojamas medicinoje, pvz. dezinfekcijai).

Priežastys, kodėl šis produktas tiekiamas vartotojams Šiaurės Rusijoje, Sibire ir Tolimuosiuose Rytuose:

1. Didesnis „naudingosios medžiagos" kiekis masės vienete. Pervežti 1 litrą geriamojo spirito kainuoja tiek pat, kiek ir 1 litrą degtinės, tuo tarpu veikliosios medžiagos (etanolio) jame daugiau kaip dukart. Praskiedus 1 litrą geriamojo spirito, gaunami 2 litrai degtinės stiprumo gėrimo.
2. 40 % etanolio tirpalas (taip pat ir degtinė) užšąla maždaug -27ºC temperatūroje.

Nuorodos
--------

* К пшеничному хлебу пшеничная водка – Prie kvietinės duonos – kvietinė degtinė Archyvuota kopija 2007-07-07 iš Wayback Machine projekto. [Rusų kalba]
* Butelis su geriamuoju spiritu (pirma nuotrauka), (antra nuotrauka)
| Kernavės kapinynas |
| --- |
| Kernavės kapinynas. Kapavietes žymintys akmenys |
| 

Kernavės kapinynasKernavės kapinynas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°52′42″š. pl. 24°51′13″r. ilg.﻿ / ﻿54.8784214°š. pl. 24.8535204°r. ilg.﻿ / 54.8784214; 24.8535204Koordinatės: 54°52′42″š. pl. 24°51′13″r. ilg.﻿ / ﻿54.8784214°š. pl. 24.8535204°r. ilg.﻿ / 54.8784214; 24.8535204 |

 |
| Vieta | Širvintų rajonas |
| Seniūnija | Kernavės seniūnija |
| Plotas | 1902 m² |
| Tirtas | 1989-1997 m. |

**Kernavės kapinynas** – kapinynas Širvintų rajono savivaldybės teritorijoje, miestelio pietiniame pakraštyje, Pajautos slėnyje, Neries ir Pajautos dešiniuosiuose krantuose, apie 0,3 km į pietus nuo Aukuro kalno piliakalnio.

Tyrimai
-------

1989–1997 m. su pertraukomis kapinyną tyrė Vilniaus universiteto archeologijos ekspedicija (vadovas Aleksiejus Luchtanas). Ištirtame 1902 m² plote rasta 26 sudegintų mirusiųjų ir vienas nedeginto mirusiojo kapai, datuojami VIII – I a. pr. m. e. Mirusieji laidoti akmenų krūsnyse ar apdėti keliais akmenimis (dažniausiai šeimų kapai), duobutėse (pavieniai kapai) ir molinėse brūkšniuotose urnose (dažniausiai vaikų kapai) su įkapėmis ar be jų. Rastas bronzinis smeigtukas įvijine galvute, įvijinis antsmilkinis, grandelių, geležinė grandis. Kernavės kapinynas priskiriamas brūkšniuotosios keramikos kultūrai. Apie II a. m. e. kapinyno teritorijoje įsikūrė gyvenvietė. Radinius saugo Kernavės archeologijos ir istorijos muziejus-rezervatas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksiejus Luchtanas. *Kernavės kapinynas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 761 psl.