recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Laivių senosios kapinės |
| --- |
| Kapinių vaizdas iš pietų pusės |
| 

Laivių senosios kapinėsLaivių senosios kapinės

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°04′37″š. pl. 21°36′18″r. ilg.﻿ / ﻿56.076909°š. pl. 21.605044°r. ilg.﻿ / 56.076909; 21.605044Koordinatės: 56°04′37″š. pl. 21°36′18″r. ilg.﻿ / ﻿56.076909°š. pl. 21.605044°r. ilg.﻿ / 56.076909; 21.605044 |

 |
| Vieta | Kretingos rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Imbarės seniūnija |
| Plotas | 0,09 ha |
| Naudotas | XV - XIX a. |
| Žvalgytas | 1960, 1987 m. |

**Laivių senosios kapinės** – kapinės Lietuvoje, šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Laiviuose (Imbarės seniūnija), 850 m į šiaurės vakarus nuo kelių Salantai – Plateliai ir Notėnai – Laiviai kryžkelės ir 180 m į rytus nuo Bubino upelio dešiniojo kranto. Saugotinas kultūros paveldo objektas.

Vieta
-----

Įrengtos pakilesnėje vietoje, priešistorinio Laivių kapinyno vakariniame pakraštyje. Skersai kapinių šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi iškastas melioracijos kanalas. Laidojimo žymių nesimato, mažosios memorialinės architektūros statinių nėra. Teritorija buvusi ariama, šiuo metu dirvonuoja, ribos vizualiai neišsiskiria. Kapinės buvusios ovalo plano, pailgos šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 33 m ilgio ir 30 m pločio.

Teritorijos plotas – 0,09 ha.

0,64 km į pietryčius yra Laivių II senosios kapinės, vad. Kapeliais.

Istorija
--------

Įrengtos XV a. II pusėje apleisto kapinyno pakraštyje. Vadinamos Senkapiais, Kapeliais, Maro kapeliais, Švedkapiais. Jose iki XIX a. laidoti Laivių kaimo gyventojai. Mirusiųjų atminimui stovėjo 3 aukšti ąžuoliniai kryžiai, kurie prieš II pasaulinį karą sunyko. Žemaičių vyskupui uždraudus laidoti kaimų kapinėse, XIX a. – XX a. pr. jose buvo pakasami savižudžiai, neatpažinti skenduoliai, nekrikštyti mirę naujagimiai.

XX a. viduryje kapinių teritorijoje buvo kasamas žvyras kelių remontui. K. Simučio liudijimu, vienoje žvyrduobėje buvo iškasti švedų kareivio griaučiai su kariniu frenču (miline). Nežinia pagal kokius požymius kaimo gyventojai kapą priskyrė švedų kareiviui, bet nuo to laiko kapines ėmė vadinti Švedų kapais (Švedkapiais).

1987 m. kasant melioracijos kanalą buvo išversta nemažai žmonių kaulų ir kaukolių. 1992 m. šiaurės rytinė kapinių dalis prijungta prie saugomos Laivių kapinyno (5213) teritorijos.

Tyrimai
-------

1960 m. žvalgė Juozas Mickevičius, 1987 m. – Julius Kanarskas. 1987 m. rasta melioracijos kanale ir jo aplinkoje išmėtytų žmonių kaulų. Įkapių nepastebėta.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Laivių kapinynas, Imbarės apyl. Kretingos raj. Archeologinio paminklo pasas. Surašė J. Mickevičius, 1960 m. – Kretingos muziejaus mokslinis archyvas. – F. 4, b. 6. – L. 10v, 11v
2. ↑  Julius Kanarskas. Kretingos rajono archeologiniai paminklai, 1989. – D. 2. – Kretingos muziejaus mokslinis archyvas. – F. 4, b. 136. – P. 93

* Julius Kanarskas. Iš Laivių praeities. – Švyturys – 1992, vasario 1
* Julius Kanarskas. Laivių kaimo kapinės (Imbarės apyl. Kretingos raj.), 1992 m. – Kretingos muziejaus mokslinis archyvas. – F. 4, b. 210. – L. 11–12
**Tuamotu-Gambjė salos** (pranc. *Îles Tuamotu-Gambier* arba *Archipels des Tuamotu et des Gambier*) – politinis ir geografinis darinys Prancūzijos Polinezijoje. Geografiškai sudarytas iš geografiškai ir kultūriškai artimų Tuamotu ir Gambjė salynų. Sudaro vieną iš 5 Prancūzijos Polinezijos geografinių padalinių. Tuamotu-Gambjė padalinį sudaro 17 komunų, iš kurių 16 yra Tuamotu salose.

Komunos
-------

### Tuamotu salos

* Anaa
* Arutua
* Fakarava
* Fangatau
* Hao
* Hikueru
* Makemo
* Manihi
* Napuka
* Nukutavake
* Puka-Puka
* Rangiroa
* Reao
* Takaroa - Takapoto
* Tatakoto
* Tureia

### Gambjė salos

* Gambjė

Taip pat skaitykite
-------------------

* Tuamotu
* Gambjė salos

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2006-09-11 iš Wayback Machine projekto.


|  |  |
| --- | --- |
|  **Prancūzijos Polinezijos salynai** |  |
| *Draugijos salos* (Priešvėjinės salos · Pavėjinės salos) ·
*Tuamotu-Gambjė salos* (Tuamotu salos · Gambjė salos) ·
Tubuajo salos ·
Markizų salos · |
| **Merganetta armata** |
| --- |
| Andinė antis ( *Merganetta armata*) |
| Apsaugos būklė |
| Nekeliantys susirūpinimo (IUCN 3.1),  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Žąsiniai paukščiai  *( Anseriformes)* |
| Šeima: | Antiniai  *( Anatidae)* |
| Pošeimis: | Tadorninae  *( Tadorninae)* |
| Gentis: | Andinės antys  *( Merganetta)* |
| Rūšis: | Andinė antis  *( Merganetta armata)*
\* *Merganetta armata colombiana* |

 |

**Andinė antis** (*Merganetta armata*) – antinių šeimos andinių ančių (*Merganetta*) genties vandens paukščių rūšis, gyvenanti Pietų Amerikoje, Andų kalnuose. Dažnai sutinkama Čilėje ir Argentinoje, bet apie populiacijos skaitlingumą mažai žinoma.

Andinių ančių pora
Andinės anties patinas
Andinės antys suka lizdus olose, tarp uolų ir aukštoje žolėje. Paprastai padeda ir peri po 3-4 kiaušinius. Inkubacinis periodas trunka 43-44 dienas. Jaunikliai išsirita dryžuoti ar su juodai baltomis dėmėmis. Mėgsta kalnų upes, gerai plaukioja ir nardo. Skraido aukštai, 1200-4500 m aukštyje. Nelaisvėje ilgiau neišgyvena.

Andinė antis išauga iki 43-46 cm ilgio, 315–440 g svorio. Jos išskirtinis bruožas – ilgos uodegos plunksnos. Suaugusių paukščių plunksnų spalva, priklausomai nuo porūšio, smarkiai skiriasi, visos jos turi baltų plunksnų galvą ir išlenktą juodą liniją palei galvą ir kaklą. Kūno plunksnos visada tamsios, kai kurių andinių ančių iš dalies rudos. Patinams būdingi raudoni snapai. Patelės šiek tiek mažesnės, jų galva juoda, uodega tamsiai rausva. Jaunų paukščių plunksnos yra pilkos ant nugaros ir baltos papilvėje.

Populiacijos mažėjimą lemia konkurencija su introdukuotais upėtakiais dėl mitybos bestuburiais, miškų kirtimo, hidroelektrinių statybos ant kalnų upių.

Porūšiai
--------

* *Merganetta armata colombiana* (Venesuela, Ekvadoras)
* *Merganetta armata leucogenis* (Ekvadoras, Peru)
* *Merganetta armata armata* (Argentina, Čilė)
* *Merganetta armata berlepschi* (Argentina)
* *Merganetta armata garleppi* (Bolivija)
* *Merganetta armata turneri* (Peru)

Šaltiniai
---------

1. ↑   „IUCN Red List - Merganetta armata". IUCN Red list.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Andinė antis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Andinė antis Archyvuota kopija 2016-03-15 iš Wayback Machine projekto.
* Andinė antis (*lt.biologija*) Archyvuota kopija 2015-02-02 iš Wayback Machine projekto.
| Šakalė |
| --- |
| **Ilgis** | 3,0 km |
| **Baseino plotas** | 4,4 km² |
| **Ištakos** | Mosėdžio apylinkės |
| **Žiotys** | Erla |
| **Šalys** | Lietuva |

**Šakalė** – upelis Lietuvoje, Skuodo rajone; Erlos dešinysis intakas (Bartuvos baseinas). Prasideda 0,5 km į vakarus nuo Mosėdžio, šalia plento  **169**  Skuodas–Plungė . Teka į pietus, pietvakarius ir įteka į Erlą 12,7 km nuo jos žiočių, šalia Šatraminių.

Visa vaga ištiesinta. Visas Šakalės baseinas patenka į Salantų regioninį parką. Aplink upelį gausu archeologinių paminklų: Igarių senosios kapinės, Igarių senovės žemdirbystės vieta, Šatraminių III senosios kapinės, Šilalės Aukuro akmuo, Šilalės akmuo (Didysis kūlis), Šilalės senovės žemdirbystės vieta, Šilalės akmuo su dubeniu.

Upėvardis kilęs nuo žodžio *šaka* („upės atsišakojimas, medžio vainiko dalis").

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos upės: B. Gailiušis, J. Jablonskis, M Kovalenkovienė, Kaunas, Lietuvos energetikos institutas, 2001, str. 610
2. ↑   Archyvuota kopija 2017-03-29 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 324
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Andongas안동시 |
| --- |
| *Dosano siovonas Andonge* |
|  |
| 

AndongasAndongas

36°34′0″ š. pl. 128°43′0″ r. ilg.﻿ / ﻿36.56667°š. pl. 128.71667°r. ilg.﻿ / 36.56667; 128.71667﻿ (Andongas)Koordinatės: 36°34′0″ š. pl. 128°43′0″ r. ilg.﻿ / ﻿36.56667°š. pl. 128.71667°r. ilg.﻿ / 36.56667; 128.71667﻿ (Andongas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+9) |
|  |
| **Valstybė** | Pietų Korėjos vėliava Pietų Korėja |
| **Provincija** | Šiaurės Kiongsango provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2000) | 184 108  |
| **Plotas** | 1 519 km² |
| **Tankumas** (2000) | 121 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Andongas |

**Andongas** (kor. 안동시 = *Andong-si*) – miestas Pietų Korėjoje, Šiaurės Kiongsango provincijoje, apie 190 km į pietryčius nuo Seulo, prie Nakdongo upės.

Maisto (spirito), tekstilės pramonė. Apylinkėse auginami ryžiai, sojos, tabakas, kanapės, verčiamasi šilkininkyste. Veikia universitetas, technologijų institutas, mokslo kolegija.

Svarbus turistinis, religinis centras: netoli miesto yra Hahoė tradicinis kaimas (UNESCO pasaulio paveldo objektas). Taip pat mieste yra 1574–1789 m. įkurti konfucionizmo centrai (siovonai). Čiondongo kalno šlaite yra Bongdžiongsa budistų vienuolynas.

Istorija
--------

Miestas įkurtas I a. pr. m. e. džinhanų ir vadintas ***Gočangu***. Vėliau priklausė Silla karalystei. 930 m. miestą užkariavo Korjo valstybė ir pavadino Andongu. Valdant Čoson dinastijai Andongas tapo Korėjos konfucionizmo centru, čia mokė žymūs konfucionizmo išminčiai (Ji Hvangas ir kt.). Miestas nuniokotas Korėjos karo metu.

* Bongdžiongsa budistų vienuolynasBongdžiongsa budistų vienuolynas
* Tradicinė architektūraTradicinė architektūra
* Gosano siovonasGosano siovonas
* Skardis Nakdongo pakrantėjeSkardis Nakdongo pakrantėje
| Andižanasuzb. *Andijon, Андижон* |
| --- |
| *Didžioji mečetė Andižane* |
|  |
| 

AndižanasAndižanas

40°42′0″ š. pl. 72°21′0″ r. ilg.﻿ / ﻿40.70000°š. pl. 72.35000°r. ilg.﻿ / 40.70000; 72.35000﻿ (Andižanas)Koordinatės: 40°42′0″ š. pl. 72°21′0″ r. ilg.﻿ / ﻿40.70000°š. pl. 72.35000°r. ilg.﻿ / 40.70000; 72.35000﻿ (Andižanas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+5) |
|  |
| **Valstybė** | Uzbekijos vėliava Uzbekija |
| **Vilajetas** | Andižano vilajetas |
| **Rajonas** | rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2007) | 318 400  |
| **Plotas** | 120 km² |
| **Tankumas** (2007) | 2 653 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Andižanas |

**Andižanas** − miestas rytų Uzbekijoje, 270 km į rytus nuo Taškento, Ferganos slėnio rytuose, netoli Kirgizijos sienos; vilajeto centras. Oro uostas. Svarbus transporto mazgas: plentai į Ošą, Kokandą, Ferganą, Namanganą, eina Ošo−Namangano geležinkelis.

Kelių tiesimo, medvilnės fabrikų įrangos, siurblių, irigacinių žemės ūkio mašinų, krautuvų gamyba. Elektrotechnikos, hidrolizės, siuvimo, trikotažo, avalynės, baldų, maisto (alaus, vaisių ir daržovių konservų) pramonė. Andižano apylinkėse išgaunama nafta ir gamtinės dujos. Veikia pedagoginis, kalbų, medicinos, medvilnininkystės institutai, teatrai (lėlių, muzikinis, dramos), muziejus.

Istorija
--------

Andižanas, 1913 metai
Miestas pradėjo kurtis IX a. tada vadintas **Andukanu**. Tai buvo svarbus Šilko kelio punktas pusiaukelėje tarp Kašgaro ir Chodžento. XV a. Andižanas tapo Ferganos istorinės srities centru. 1902 m. sugriautas žemės drebėjimo, vėliau atstatytas. Po TSRS žlugimo miestas smarkiai nuskurdo, suvešėjo islamo fundamentalizmas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Andižanas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
|  Andokiai |
| --- |
| Gyventojų skaičius | 370–520 |
| Populiacija šalyse | Kolumbijos vėliava Kolumbija: ~370Peru vėliava Peru: ? |
| Kalba (-os) | andokių, ispanų |
| Religijos | prigimtinis tikėjimas |
| Giminingos etninės grupės | vitotai, borai |

**Andokiai** (sav. *paasiaja/pʌʌsíʌhʌ*) – indėnų tauta, gyvenanti pietryčių Kolumbijoje (Kaketos ir Amazonės departamentuose), prie Kaketos ir Adučės upių, pavienių yra Peru. Populiacija ~140–150 žmonių. Andokių kalba neaiškios kilmės, laikoma izoliuota (nors spėjama esant borų-vitotų šeimos nare), skirstoma į šiaurinę ir pietinę tarmes. Taip pat vartoja ispanų kalbą, kai kurie – tupių. Išlaikę prigimtinę tikybą.

XX a. pr. andokių skirtingais skaičiavimais būta nuo 2 iki 10 tūkstančių. Vertėsi kapline-lydimine žemdirbyste (daugiausia manijokų auginimu). Gamindavo akmeninius kirvius, kuriais mainikavo su kitais indėnais. Būta patriarchalinių toteminių giminių. Kiekviena egzogaminė grupė, sudaryta iš 60–100 žmonių, gyveno viename didžiajame name (malokoje). 2–3 gimininės bendrijos galėdavo statyti malokas (*bo'əkonə*) greta.

XX a. pr. andokiai labai nukentėjo nuo kaučiuko prekeivių. Taip pat jų žemes nusiaubė Peru-Kolumbijos karas – 1932 m. andokiai buvo perkelti į Ikitoso apylinkes. Po karo susivieniję grįžo į savo gimtąsias žemes.

Dabar andokiai daugiausia verčiasi gerybių rinkimu prekybai (kaučiuko ir kt.). Nors XX a. pr. buvo pradėję statyti kreolinio pobūdžio namus, vėliau sugrįžo prie malokų. Apranga kreoliška. Krikščionybės priėmimo išvengė. Atgaivintos tradicinės apeigos (kaukių dėvėjimas progomis, pliekimas), išlikusi mitologija.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  *Андоке*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
**Ona Halina „Hania" Lukauskaitė-Poškienė** (1906 m. sausio 29 d. Šiauliuose – 1983 m. gruodžio 4 d. Šiauliuose) – poetė, vertėja, Lietuvos visuomenės ir politinė veikėja.

Advokato Stasio Lukauskio ir dantų gydytojos Elenos Ziabickaitės – Lukauskienės duktė, Sofijos Jasaitienės sesuo.

Biografija
----------

Šeimai Pirmojo pasaulinio karo metais pasitraukus į Rusiją, 1915–1918 m. mokėsi Tartu ir Maskvos gimnazijose, 1922 m. baigė Šiaulių gimnaziją. Vienos ir Kauno universitetuose studijavo Gamtos mokslus.

Dirbo mokytoja Joniškio gimnazijoje. Ištekėjusi už karininko V. Poškaus, augino sūnus Erdvilą ir Vytenį. Po skyrybų 1932–1935 m. dirbo Aukštadvario vidurinėje mokykloje. 1935–1940 m. – valstybinių knygynų (bibliotekų) vedėja Radviliškyje ir Šiauliuose.

Periodinėje spaudoje poetė debiutavo 1932 m. Išleidusi eilėraščių rinkinius „Brangiausias pėdas" (1933 m.) ir „Eilėraščių kraitis" 1939 m. priimta į Lietuvos rašytojų draugiją. Ji taip pat priklausė 1941 m. Šiauliuose įsikūrusiam *Slėpimo nuo vokiečių komitetui*, Šiaulių apygardos meno ir mokslo centrui.

Kartu su juriskonsultu kapitonu Jonu Noreika-*generolu Vėtra* ir Stasiu Gorodeckiu-*S. Radžiūnu* 1945 metais Vilniuje įsteigė Lietuvos tautinę tarybą, siekusią būti pasipriešinimo sovietiniai okupacijai centru. LTT vardu 1946 m. parašė laišką popiežiui apie padėtį okupuotoje Lietuvoje. Už dalyvavimą LTT veikloje Ypatingojo karinio tribunolo nuteista 10 metų, 1948–1955 m. kalėjo Vorkutoje. Tremtyje parašė „Lagerių pasakas" ir atsiminimus, kurių ištraukos publikuotos tik prasidėjus Atgimimui.

Grįžus iš lagerių nenustojo rezistencinės dvasios ir aktyviai tęsė patriotinę veiklą. 1967 m. organizavo moksleivių literatūrinių, o kartu ir politinių studijų grupę Šiauliuose. 1976 m. lapkričio 26 d. su Viktoru Petkumi, kun. Karoliu Garucku, Tomu Venclova ir dr. Eitanu Finkelšteinu įsteigė „Helsinkio susitarimams remti lietuvių grupę", siekusią tirti, kaip Sovietų Sąjunga laikosi ESBK Baigiamojo akto principų okupuotoje Lietuvoje.

Lietuvos Helsinkio grupė palaikė glaudžius ryšius su rusų disidentais ir analogiškomis asociacijomis Sovietų Sąjungoje. Vėliau prie Helsinkio grupės prisijungė kunigas Bronius Laurinavičius, Mečislovas Jurevičius, Algirdas Statkevičius, Balys Gajauskas.

Sovietinio saugumo KGB buvo aktyviai persekiojama. Mirė 1983 metais, deja, nesulaukusi atgimimo laikų.

1999 m. vasario 1 d. Lietuvos Respublikos Prezidento dekretu po mirties apdovanota Vyčio Kryžiaus ordino Karininko kryžiumi.

Nuorodos
--------

* Helsinkio grupės dokumentai
**Martynas Anysas** (1895 m. gruodžio 5 d. Kintai, Šilutės apskritis – 1974 m. sausio 29 d. Torontas) – Lietuvos teisininkas, istorikas, diplomatas.

Biografija
----------

Studijavo Berlyno ir Hamburgo universitetuose. 1935 m. teisių daktaras.

1920–1929 m. Lietuvos pasiuntinybės Berlyne atašė, 1929–1934 m. konsulas Hamburge. 1934–1939 m. Klaipėdos gubernatoriaus patarėjas. 1936–1939 m. dėstė Klaipėdos, 1939–1941 m. Šiaulių prekybos institutuose. TSRS 1940 m. okupavus Lietuvą atleistas iš instituto, pasitraukė į Vokietiją. Po karo su šeima emigravo į Kanadą. Vienas Kanados baltų federacijos steigėjų ir vadovų. Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto, Mažosios Lietuvos rezistencijos sąjūdžio veikėjas.

Bibliografija
-------------

* Lietuvos ir Lenkijos ginčas dėl Vilniaus krašto: Tarptautinio teismo rūmų 1931 spalio 15 d. sprendimas, daktaro disertacija, 1934 m.
* Klaipėdos krašto konvencija ir statutas einant nuolatinio Tarptautinio teismo Hagoje sprendimu iš 1932.VIII.11, 1935 m. vokiečių ir lietuvių kalbomis
* Senprūsių kovos dėl laisvės su vokiečių riterių ordinu nuo 1230 iki 1283 m. 1968 m.
* Žymios lietuvės moterys padavimuose ir istorijoje, su V. Anysiene, 1970 m.
* Kova dėl Klaipėdos 1927–1939, atsiminimai, 1978 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vacys Bagdonavičius, Algirdas Matulevičius. *Martynas Anysas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 540 psl.
**Jūrinis protestas** – oficiali įrodymų dėl laivo kapitono (škiperio) ir laivo įgulos kaltės nebuvimo, padarant žalą kroviniui ar laivui, patvirtinimo tvarka; notarinis veiksmas. Jūrinius protestus priima notaras, konsulinis pareigūnas, kiti oficialiai valstybės įgalioti asmenys. Šio teisinio instituto tikslas yra išsaugoti kiek įmanoma tikslesnę informaciją apie įvykio aplinkybes, priežastis, pasekmes ir tai, ko buvo imtasi siekiant sumažinti žalos atsiradimo galimybę arba mastą.

Pateikimas
----------

Atplaukęs į uostą ar į laivo stovėjimo vietą, laivo kapitonas Valstybinei vidaus vandenų laivybos inspekcijai privalo pateikti:

* per 24 valandas nuo avarijos laiko išsamų raštišką pranešimą apie laivo avariją ar avarinį atvejį ir avarijos ar avarinio atvejo tyrimo aktą;
* išrašus iš laivo dienynų, kitus su avarija ar avariniu atveju susijusius dokumentus bei asmenų paaiškinimus;
* įrašančių prietaisų juostų iššifruotus įrašus, navigacinius žemėlapius ar jūrlapius su kelžyma avarijos ar avarinio atvejo metu, laivo judėjimo schemą, radiolokacines planšetes, laivo judėjimo duomenis, radiolokatoriaus šešėlių schemas, brėžinius;
* kitus Inspekcijos reikalaujamus dokumentus.

Laivo kapitonas, pateikdamas nustatytus dokumentus, turi teisę pareikšti jūrinį protestą.

Jeigu laivui plaukiojant jūroje arba stovint uoste įvyko įvykis, kuris gali būti pagrindas pareikšti laivo valdytojui turtinius reikalavimus, laivo kapitonas, norėdamas užtikrinti įrodymus laivo valdytojo teisėms ir teisėtiems interesams ginti, pasirūpina, kad nustatyta tvarka būtų surašytas jūrinio protesto aktas (Lietuvos Respublikos prekybinės laivybos įstatymo 65 straipsnio 1 d.). 

Priimti jūrinius protestus užsienio valstybės uoste pavedama Lietuvos Respublikos konsuliniams pareigūnams (Lietuvos Respublikos notariato įstatymo 27 str. 8 p.) arba kitiems užsienio valstybės pareigūnams, kuriems suteikti tokio pobūdžio įgaliojimai teisės aktų nustatyta tvarka. Lietuvos Respublikos konsulinio statuto 51 straipsnio 13 punkte taip pat nurodoma, jog konsuliniai pareigūnai priima jūrinius protestus. Lietuvos Respublikos prekybinės laivybos įstatymo 66 straipsnyje sakoma, kad pareiškimas dėl jūrinio protesto akto surašymo pateikiamas:

* Lietuvos uoste – notarui arba kitam pareigūnui, kuriam Lietuvos Respublikos įstatymu yra pavesta atlikti notarinius veiksmus;
* užsienio valstybės uoste – Lietuvos Respublikos konsului arba kompetentingam užsienio valstybės pareigūnui tos valstybės įstatymų nustatyta tvarka.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Dėl vidaus vandenų laivų avarijų tyrimo taisyklių patvirtinimo
2. ↑  Jūriniai protestai – išskirtinės specifikos notarinės praktikos forma

Literatūra
----------

* Aленов М. А. Процедура совершения морского протеста как элемент экологического процесса // Нотариальный вестник. № 3. Москва, 2007.
**Onanas** (hebr. ‏אוֹ נָן‏‎ „stiprus") Senajame Testamento, Pradžios knygos veikėjas, Jokūbo sūnaus Judo antrasis sūnus, atsisakęs vykdyti levirato įstatymą ir duoti vaikų savo brolio našlei Tamarai. Už tai Dievo buvo nubaustas mirtimi.

Apie tai pasakojanti istorija užrašyta Pradžios knygos 38 skyriuje:

*6 Judas savo pirmagimiui sūnui Erui paėmė žmoną, vardu Tamara. 7 Bet Eras, Judo pirmagimis, buvo nedoras Viešpaties akyse. Viešpats atėmė jam gyvastį. 8 Tuomet Judas tarė Onanui: „Susieik su savo brolio žmona ir, atlikdamas jai svainio pareigą, duok savo broliui palikuonį". 9 Bet Onanas, žinodamas, kad palikuonis nebus jam, kada tik susieidavo su brolio žmona, išliedavo savo sėklą ant žemės, nes nenorėjo duoti savo broliui palikuonio. 10 Ką jis darė, buvo nedora Viešpaties akyse. Viešpats ir jam atėmė gyvastį.*

Iš Onano vardo kilo terminas „onanizmas", kuris mūsų laikais dažniausiai siejamas su masturbacija, tuo tarpu kai biblinis Onanas praktikavo lytinio akto nutraukimą.

Nuorodos
--------

Onano paminėjimas Senajame Testamente
| **Jūratė Morkūnienė** |
| --- |
| Gimė | 1941 m. birželio 6 d. (81 metai)Šiauliai |
| Sutuoktinis (-ė) | Zigmantas Viktoras Morkūnas |
|  |
| Veikla | filosofė |
| Organizacijos | Mykolo Romerio universitetas |
| Pareigos | profesorė |
|  |
| Išsilavinimas | humanitarinių mokslų daktarė |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Jūratė Morkūnienė** (g. 1941 m. birželio 6 d. Šiauliai) – Lietuvos filosofė, humanitarinių mokslų daktarė.

Biografija
----------

Sutuoktinis Zigmantas Viktoras Morkūnas. 1963 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultetą. 1993 m. humanitarinių mokslų daktarė.

1973–1998 m. dirbo Lietuvos filosofijos ir sociologijos institute (iki 1977 m. Lietuvos mokslų akademijos Istorijos instituto Filosofijos, teisės ir sociologijos skyrius, 1977–1990 m. Lietuvos mokslų akademijos Filosofijos, sociologijos ir teisės institutas). Nuo 1998 m. Mykolo Romerio universiteto (1997–2000 m. Lietuvos teisės akademija, 2000–2004 m. Lietuvos teisės universitetas) dėstytoja, nuo 2007 m. profesorė. 2000–2005 m. Lietuvos teisės universiteto UNESCO Taikos kultūros ir demokratijos katedros vedėja, nuo 2000 m. UNESCO klubo Paideia: filosofinis pilietinės visuomenės ugdymas prezidentė. Stažavo 1993 m. Švedijoje, 2003 m. JAV. Skaitė pranešimus filosofijos pasauliniuose kongresuose: Bostonas 1999 m. Stambulas 2003 m. Atėnai 2013 m.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinės veiklos pagrindinės kryptys: šiuolaikinė socialinė filosofija, šiuolaikinio socialinio pažinimo metodologija, žmogaus teisių filosofija.

Bibliografija
-------------

* Filosofinės humanizmo problemos (1983 m.
* Humanizmas: filosofinės teorijos metmenys (1995 m.
* Socialinė filosofija: šiuolaikinio mąstymo paradigma (*Social Philosophy: Paradigm of Contemporary Thinking*) 2004 m.
* Informacinių technologijų visuomenė: humanitarinės interpretacijos, monografija, su kitais, 2002 m.
* Globalizacija: taikos kultūra, žinių visuomenė, tolerancija, monografija, 2003 m.
* Šiuolaikinė filosofija: globalizacijos amžius, monografija, 2004 m.
* Socialinė filosofija, vadovėlis aukštųjų mokyklų studentams, 2002 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Jūratė Morkūnienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 496 psl.
| **Antonijus Pavelas Sulkovskis** |
| --- |
|  |
| Sulkovskiai |
| Sulkovskių herbas |
| Sulkovskių herbas |
|  |
| Gimė | 1785 m. gruodžio 31 d.Lešnas |
| Mirė | 1836 m. balandžio 13 d. (50 metų) |
| Tėvas | Antonijus Sulkovskis |
| Motina | Karolina fon Lits |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Šv. Huberto ordinas (Bavarija)Šv. Huberto ordinas (Bavarija) |

Kunigaikštis **Antonijus Pavelas Sulkovskis** (1785 m. gruodžio 31 d. Lešno – 1836 m. balandžio 13 d. Rydzina) – Lenkijos karinis veikėjas, 4-tas Sulkovo ordinacijos ordinatas (1796–1836), Varšuvos kunigaikštystės pėstininkų pulko pulkininkas (1807), brigados generolas (1812), divizijos generolas ir generolas-adjutantas (1815–1818).

Biografija
----------

Kunigaikščių Sulkovskių giminės atstovas, herbo „Sulima" savininkas. Paskutinio Kališo vaivados kunigaikščio Antonijaus Sulkovskio (1735–1796) ir Karolinos fon Lits sūnus.

1796 metais po savo tėvo Antonijaus Slkovskio mirties paveldėjo Rydzino Sulkovskių ordinaciją. Antonijus Pavelas Sulkovskis savo karinę tarnybą pradėjo 1806 metais, kada jis savo sąskaita suformavo Poznanės pėstininkų pulką, tapdamas jo vadu. Prancūzijos armijos sudėtyje dalyvavo karinėje kampanijoje Lenkijoje 1806–1807 metais. Antonijus Pavelas Sulkovskis dalyvavo prancūzų armijos Gdansko ir Kolobžego apgultyje. 1808–1809 metais – kovėsi Ispanijoje.

1810 metais kunigaikštis Antonijus Pavelas Sulkovskis gavo brigados generolo laipsnį. 1812 metais Napoleono karo su Rusija metu buvo paskirtas kavalerijos brigados vadu 5-ame kunigaikščio Juzefo Antonijaus Poniatovskio korpuse. Tais pačiais 1812 metais generolas Antonijus Sulkovskis įėjo į Lenkijos karalystės generalinės konfederacijos, sudarytos Napoleono Bonaparto, sudėtį.

1813 metais, karinių veiksmų Vokietijoje metu, divizijos generolas kunigaikštis Antonijus Sulkovskis vadovavo divizijai 4-ame kavalerijos korpuse, vadovaujamame Mykolo Sokolnickio, kuris įėjo į Juzefo Poniatovskio Lenkijos korpusą. 1813 metų pavasarį, po Juzefo Poniatovskio mirties, generolas Antonijus Sulkovskis išėjo į atsargą ir grįžo į Lenkiją.

Kunigaikštis Antonijus Sulkovskis apsigyveno savo Rydzino rezidencijoje ir dalyvavo Lenkijos politiniame gyvenime. 1827 ir 1830 metais buvo renkamas Poznanės kunigaikštystės Dižiojo seimo maršalka.

Masonų ložės narys nuo 1820 metų. Lenkų karinio Virtuti Militari ir prancūzų Garbingo legiono ordinų kavalierius.

Šeima ir vaikai
---------------

1808 metais Antonijus Pavelas Sulkovskis vedė Evą Kickaitę (1786–1824), nuo santuokos su kuria turėjo tris dukteris ir vieną sūnų:

* Elena Sulkovska (1812–1900), žmona nuo 1833 metų grafo Henriko Potockio (1811–1872)
* Eva Sulkovska (1814–1881), žmona nuo 1838 metų grafo Vladislavo Potockio (1815–1855)
* Tereza Sulkovska (1815–1889), žmona nuo 1840 metų grafo Henriko Vodzickio (1813–1884)
* Augustas Sulkovskis (1820–1892), 5-tas Rtydzino ordinatas.

Nuorodos
--------

* Biografia Antoniego Pawła Sułkowskiego Archyvuota kopija 2010-09-23 iš Wayback Machine projekto.
**Ona Čebelytė-Jankauskienė** (1894 m. gruodžio 31 d. Garliavoje – 1972 m. sausio 14 d. Kaune) – medicinos sesuo.

Biografija
----------

1915 m. Kaune baigė Nikolajaus gailestingųjų seserų bendruomenės kursus. Per Pirmąjį pasaulinį karą Rusijos imperijos kariuomenės gailestingoji sesuo. Fronte ties Pskovu aplankiusi sužeistuosius carienė Aleksandra už pasiaukojamą darbą slaugant karius apdovanojo ją asmenine atminimo dovana – sidabriniu antpirščiu su brangakmeniais.

1918 m. grįžo į Lietuvą. 1918–1920 m. dirbo Kauno miesto, 1920–1935 m. Karo ligoninėje, 1922–1930 m. ligoninės vyr. gailestingoji sesuo.

Vyras karo lakūnas Juozas Jankauskas.

Įvertinimas
-----------

* 1926 m. Vyčio kryžiaus 5 laipsnio ordinas
* 1927 m. Florence Nightingale medalis. Pirmoji Lietuvoje apdovanota gailestingųjų seserų aukščiausiu Tarptautinio Raudonojo Kryžiaus apdovanojimu, iš viso šiuo medaliu apdovanotos 3 lietuvės (dar Ona Brazytė ir Tamašiūnienė, apdovanotos 1933 m.)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Juozas Jankauskas. *Ona Čebelytė-Jankauskienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 267 psl.

Nuorodos
--------

* Karo ligoninės gailestingoji sesuo ONA ČEBELYTĖ
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Antoni Łokuciewski
**Antanas Lokucievskis** (lenk. *Antoni Łokuciewski*; 1885 m. kovo 25 d. Cieleżyszki, Ašmena, Baltarusija – 1941 m. Minskas) – Vilniaus seimo vadovas (maršalka), gimnazijos Ašmenoje direktorius.

Biografija
----------

Gimė Tomasz Łokuciewski, Ašmenos pavieto bajoro, šeimoje. Mokėsi Sankt Peterburgo Matematikos–Fizikos skyriuje, gavo magistro laipsnį. Po studijų pradėjo dirbti matematikos mokytoju mokykloje Kamienaja Stanicoje prie Dono.

Vedė Beniaminą Pobiedzinską. Po Spalio revoliucijos apsigyveno tėvonijoje Cieležiškėse prie Ašmenos. Įsitraukė į visuomeninį gyvenimą. 1918 m. su kunigu Česlovu Gurskiu (lenk. *Czesław Górski*) pasistengė prie vokiečių valdžios įkurti privačią lenkišką gimnaziją (lenk. *Prywatny Gimnazjum w Oszmianie*).

Netrukus įsitraukė ir į politinę veiklą. 1920 m. spalį L. Želigovskiui sukūrus marionetinę Vidurio Lietuvos valstybę, A. Lokucievskis iškėlė savo kandidatūrą rinkimuose į Vilniaus seimą, kuris 1922 m. vasario 22 d. Vilniaus kraštą prijungė prie Lenkijos. A. Lokucievskis 1922 m. kovo 24 d. Vilniaus seimo kompetencijas perdavė Lenkijos seimui Varšuvoje.

1939 m. Lapkričio 11 d. buvo NKVD suimtas ir uždarytas Ašmenos kalėjime. Vėliau perkeltas į Vileiką, iš kur išvežtas į Minską ir 1941 m. nužudytas.

Šeima
-----

Turėjo du sūnus, kurių antrasis Witold Łokuciewski tapo garsiu lakūnu, ir vieną dukrą.
| **Ona Repečkienė** |
| --- |
| Gimė | 1942 m. vasario 26 d. (81 metai)Pusbačkiai, dab. Anykščių rajono savivaldybė |
| Sutuoktinis (-ė) | Vladas |
| Vaikai | Dalius, Ramunė |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Anykščių rajono savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja |
| Partija | Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai |
|  |
| Alma mater | Vilniaus pedagoginis institutas |

**Ona Repečkienė** (g. 1942 m. vasario 26 d. Pusbačkiuose) – Lietuvos ir Anykščių rajono politinė bei visuomenės veikėja.

Biografija
----------

1961 m. baigė Traupio vidurinę mokyklą, 1974 m. – Vilniaus pedagoginį universitetą, įgijo chemijos ir biologijos mokytojos kvalifikaciją.

1961–1962 m. buvo Geliogalių pradinės mokyklos ir Užunvėžių septynmetės mokyklos pavaduojanti mokytoja, 1962–1966 m. – Gečionių septynmetės mokyklos mokytoja, 1966–1967 m. – Kurklių vidurinės mokyklos mokytoja. 1976–1990 m. buvo Skiemonių vidurinės mokyklos mokytoja, 1990–1994 m. – šios mokyklos direktorė. Nuo 1994 m. Anykščių Antano Baranausko vidurinės mokyklos direktorė.

Tėvynės sąjungos Anykščių rajono skyriaus narė, TSLKD pirmininko pavaduotoja. 2000–2003 m. 2003–2004 m. 2007 m. ir 2011 m. (atsisakė mandato) Anykščių rajono savivaldybės tarybos narė. 2000–2007 m. mero patarėja.

Vilnijos draugijos Anykščių skyriaus pirmininkė, rajono chemijos mokytojų metodinio darbo organizatorė. Rajono švietimo tarybos pirmininkė.

Sutuoktinis Vladas, vaikai Dalius, Ramunė.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-04-24 iš Wayback Machine projekto.
| Antonia Santilli |
| --- |
|  |
|  |
|  |
| Tikras vardas | Antonia Santilli |
|  |
| Gimė | 1949 m. rugpjūčio 8 d. (72 metai)Lacijas, Italija |
|  |
| Šalis |  Italija |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |
|  |  |
|  |  |
| Žymesni vaidmenys |
| Olga „Nepaprasti italų nuotykiai Rusijoje" (1973 m.) |
|  |
|  |

**Antonija Santili** (it. *Antonia Santilli*  g. 1949 m. rugpjūčio 8 d. Lacijas) – buvusi italų kino aktorė.

Biografija
----------

1973 m. Santili baigė Romos universiteto šiuolaikinės literatūros specialybę. Kurį laiką dirbusi foto modeliu, 1971 m. ji sulaukė kvietimo filme „Ideali vieta žmogžudystei tapti aktorės Ornella Muti dublere. Po metų ji atliko pirmąjį savarankišką vaidmenį juostoje „Grazie signore p..."

Žymiausiais Santili vaidmenimis kine laikomos 1973 m. juostos „Il Boss" (rež. Fernando di Leo) ir „Nepaprasti italų nuotykiai Rusijoje" (rež. Eldaras Riazanovas). Dėl šio vaidmens jis atsisakė filmuotis juostoje „Serpico" su Al Pacino.

„Nepaprasti italų nuotykiai Rusijoje" tapo jos 12-u ir paskutiniu filmu: Santili ištekėjo ir daugiau nebesifilmavo.

Filmografija
------------

* Nepaprasti italų nuotykiai Rusijoje (1973)
* Ancora una volta prima di lasciarci (1973)
* Buona parte di Paolina (1973)
* Io e lui (1973)
* Il giustiziere di Dio (1973)
* Bosas (1973)
* Decameroticus (1972)
* Il mio corpo con rabbia (1972)
* Fratello homo sorella bona (1972)
* Boccaccio (1972)
* Grazie signore p... (1972)
* Roma bene (1971)

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Antonia Santilli** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* IMDb profilis
| **Antonina Divina** |
| --- |
| Gimimo vardas | Antonina Divina  (rus. *Антонина Дивина*) |
| Visas vardas | Antonina Divina |
| Gimė | 1991 m. birželio 18 d. (31 metai)Maskva, Rusija |
| Gyven. vieta | nežinoma |
| Tautybė | Rusė |
| Pilietybė |  Rusija |
|  |
| Sritis | Teatras, kinas, TV |
| Pareigos | Aktorė |

**Antonina Divina** (g. 1991 m. birželio 18 d. Maskvoje) – Rusijos aktorė, dainininkė. Išgarsėjo vaidmenimis juostose „Laiko kilpa", „Iš Sibiro su meile", „Mano mylimiausia uošvė", „Žmogžudystės penktadieniais", „Auksinis kraujas".

Biografija
----------

2012 m. debiutavo kine suvaidinusi poroje trumpametražių filmų („Gryna tiesa" ir „Su švelnia šypsena").

2013 m. atliko vieną pagrindinių vaidmenų keturių serijų filme „Laiko kilpa" (Nastia Ustinova).

Vėliau sekė darbas serialuose „Kvailio diena", „Froido metodas", „Kaimietė", „Slaugytoja".

2016 m. atliko pagrindinius vaidmenis keliose melodramose, seriale „Puikaus gyvenimo žiedlapis", komedijoje „Iš Sibiro su meile". 2016 m. pradėjo vaidinti seriale „Mano mylimiausia uošvė". 2017 ir 2018 metais buvo išleisti žiūrovų pamėgtų serialų tęsiniai.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑

Nuorodos
--------

* IMDB profilis
* kino-teatr.ru
* kinopoisk.ru
| Sadberisangl. *Sudbury* |
| --- |
|        |
| *Sadberis vakare* |
|  |
| 

SadberisSadberis

46°29′24″ š. pl. 81°00′36″ v. ilg.﻿ / ﻿46.49000°š. pl. 81.01000°r. ilg.﻿ / 46.49000; 81.01000﻿ (Sadberis)Koordinatės: 46°29′24″ š. pl. 81°00′36″ v. ilg.﻿ / ﻿46.49000°š. pl. 81.01000°r. ilg.﻿ / 46.49000; 81.01000﻿ (Sadberis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5)------ vasaros: (UTC-4) |
|  |
| **Valstybė** | Kanados vėliava Kanada |
| **Provincija** | Ontarijas Ontarijas |
| **Rajonas** | Sadberio rajonas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1893 |
| **Meras** | Paul Lefebvre |
|  |
| **Gyventojų** (2006) | 157 857  |
| **Plotas** | 3 200,56 km² |
| **Tankumas** (2006) | 49 žm./km² |
| **Altitudė** | 347,5 m |
|  |
| **Pašto kodas** | P3(A-G), P3L, P3N, P3P, P3Y, P0M |
| **Tel. kodas** | 705 |
| **Tinklalapis** |  |
|  **Vikiteka** | Sadberis |

**Sadberis** (angl. *Sudbury*, oficialiai *Greater Sudbury*) – miestas Ontarijo provincijos pietryčiuose (Kanada), 65 km į šiaurę nuo Hurono ežero. 109,7 tūkst. gyventojų (2007). Tai vienas pagrindinių kalnakasybos centrų Kanadoje, dauguma gyventojų dirba šioje pramonės šakoje. Daugiausia išgaunamas nikelis ir varis. Sadberio apylinkėse išgaunama 20 proc. viso pasaulio nikelio ir beveik 100 proc. viso Ontarijo vario. Taip pat išgaunama auksas, sidabras, platina, kobaltas, siera, geležis. Kitos pramonės šakos: medienos, mašinų, plytų gamybos. Po 1960 m. kalnakasybos svarba miestui sumažėjo, kadangi buvo pradėti vystyti kitos ūkio šakos – sveikatos priežiūros, švietimo ir administravimo sektoriai. Yra *Laurentian* universitetas (įkurtas 1960 m.) ir *Cambrian* kolegija (nuo 1966 m.).

Istorija
--------

Gyvenvietė pavadinta bendravardžio miestelio, esančio Safolko grafystėje (Anglija), vardu. Miestelio užuomazgos buvo stotis prie Kanados Ramiojo vandenyno geležinkelio. 1883–1884 m. aptiktos vario ir nikelio rūdos, kurių lydymas prasidėjo 1888 m.

Miestų partnerystė
------------------

* Baltarusija Gomelis, Baltarusija
* Suomija Kokola, Suomija
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Antonijus Mykolas Pacas** |
| --- |
| Pacai |
| Gozdava (herbas) |
| Gozdava (herbas) |
|  |
| Gimė | apie 1722 m. |
| Mirė | 1774 m. kovo 2 d. (~52 metai) |
| Tėvas | Kristupas Konstantinas Pacas |
| Motina | Barbora Oginskaitė |
| Sutuoktinis (-ė) | Terezė Barbora Radvilaitė |
| Vaikai | Juzefa Pacaitė, Ana Pacaitė, Mykolas Antanas Pacas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Baltojo Erelio ordinasBaltojo Erelio ordinas |

Antanas **Mykolas Pacas** (apie 1722–1774 m. kovo 2 d.) – LDK valstybinis ir karinis veikėjas, Lietuvos didysis raštininkas (nuo 1750 metų), Lietuvos armijos pulkininkas (1754 m.), Bortiansko seniūnas.

Biografija
----------

Lietuvos magnatų Pacų giminės atstovas, herbo „Gozdava" savininkas. Polocko kašteliono Kristupo Konstantino Paco (m. 1725) sūnus nuo antros santuokos su Barbora Oginskaite.

Jiezno ponas. 1750 metais Antanas Mykolas Pacas gavo Lietuvos didžiojo raštininko pareigybę. 1754 gavo Lietuvos armijos pulkininko laipsnį. 1764 metais tapo Lietuvos didžiosios kunigaikštystės generalinės konfederacijos nariu.

1757 m. rugpjūčio 3 d. Antanas Mykolas Pacas Varšuvoje buvo apdovanotas Baltojo erelio ordinu. 1757 m. rugpjūčio 28 d. gavo ordiną iš Lenkijos karaliaus Augusto III Vetino rankų.

Šeima
-----

Antano Mykolo Paco žmona Terezė Barbora Radvilaitė
1744 m. vasario 14 d. vedė Terezę Barborą Radvilaitę (1714–1780), Naugarduko vaivados Mikalojaus Faustino Radvilos (1688–1746) ir Barboros Zavišaitės (1690–1762), Lietuvos dvaro maršalkos Juzefo Scipio del Kampo (m. 1743) našlės, dukterį. Vaikai:

* Juzefa Pacaitė, Lenkijos Kongreso karalystės senatoriaus-vaivados Tomo Vavžeckio žmona
* Ana Pacaitė, Trakų pakamario Stepono Dominyko Romerio žmona
* Mykolas Antanas Pacas (1754–1800), generolas-majoras (1783), Kauno ir Bortiansko seniūnas

Nuorodos
--------

* Polski Słownik Biograficzny" (tom 24, str 691)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Antanas Laškevičius** (lenk. *Antoni Łaszkiewicz*; 1904 m. rugsėjo 28 d. Kaukaze – 1980 m. balandžio 21 d. Varšuvoje) – žymus lenkų mineralogas. Trumpą laiką gyveno ir dirbo Vilniuje.

Biografija
----------

Vaikystę praleido Žitomyre, kur lankė vidurinę mokyklą. Jau būdamas mokiniu bendravo su kalnų inžinieriais.

1920 m. A. Laškevičiaus šeima persikėlė į Varšuvą, kur jis baigė vidurinę mokyklą. 1922 m. įstojo į Varšuvos universitetą. Pas prof. S. Thugutt (*Thugutt*) ir T. Vujną (*Wojna*). Domėjosi geochemija. Tobulinosi pas prof. Kreutz Jogailos universitete. Nuo 1925 m. vėl Varšuvoje. 1929 m. įsigijo daktaro laipsnį už darbą „Mineraloginės studijos", o 1932 m. apgynė habilitaciją Varšuvoje iš mineralogijos srities Varšuvos universitete. Su stipendija studijavo Heidelberge ir Ciuriche.

Tarpukariu domėjosi kristalografija ir tapo savo dienų autoritetas šioje srityje. Tyrė Šventojo Kryžiaus kalnus, rašė straipsnius ir akademinius vadovėlius. Mokinių atsiminimuose išliko kaip reiklus ir objektyvus egzaminuotojas.

1939 m. pašauktas į kariuomenę, dalyvavo „Narevo" operacijoje Polesėje, vėliau pasitraukė į Vilnių.

Stepono Batoro universitete Vilniuje buvo pats jauniausias pagal darbo stažą Mineralogijos katedroje, kuriai vadovavo Stanislavas Malkovskis. Dėstė Kristalografiją, mineralogiją ir petrografiją. Buvo parengęs kristalografijos darbų metodinio vadovo rankraštį. Čia dirbo nuo 1939 m. rugsėjo iki gruodžio. Per trumpą laiką pramoko lietuviškai.

Karo neramumų metu dirbo „Pabėgėliams šelpti komitete" (lenk. *Komitet Pomocy Uchodców w Wilnie*) ir kaip inžinieriumi gruntų žinovas plento Vilnius–Kaunas statyboje.

Atėjus vokiečiams, pasitraukė į Varšuvą. Dalyvavo Varšuvos sukilime. Paskui išsikėlė į Krokuvą. Skaitė paskaitas slaptuosiuose universiteto kursuose. 1946 m. profesoriauja Varšuvoje, išleidžia bendrosios mineralogijos vadovėlį. 1948 metais suimtas ir beveik 7 metus kalintas. Per tą laiką parašė keliatomį kristalografijos vadovą, kuris liko rankraštyje. Išėjęs į laisvę ir reabilituotas toliau dirbo petrografijos ir geochemijos srityse. Vadovavo dešimčiai disertantų.

1965–1968 m. A. Laškevičius vadovavo Žemės muziejaus Varšuvoje petrografijos skyriui. Pradėjo rašyti apie mineralogijos mokslo istoriją, atsiminimus apie garsius mokslininkus. Buvo daugelio geologinių organizacijų ir draugijų narys. Taip pat ir filatelistų.

Mokslinei kūrybinei veiklai paskyrė 54 metus. Paliko apie 500 rašto darbų.

Literatūra
----------

* Gaigalas, A. 2003. Geologija Stepono Batoro universitete (1919–1939). „Geologija Vilniaus universitete, Tarptautinės konferencijos medžiaga". Vilniaus universiteto leidykla, Vilnius, 43–70.
* Żabinski, W. 1984. Antoni Łaszkiewicz. *Rocznik Polskiego Towarzystwa Geologicznego. v. 54/3-4. 437–440, Kraków*
Varšuvos Didysis teatras
Mostovskių rūmai
Pastatas Ujazdovskių g.Pastatas Ujazdovskių g.
Obeliskas karininkams lojalistamsObeliskas karininkams lojalistams
**Antonijus Koracis** (it. *Antonio Corazzi*, 1792 m. gruodžio 16 d. Livornas – 1877 m. balandžio 26 d. Florencija) – italų vėlyvojo klasicizmo architektas, dirbęs Lenkijoje bei Lietuvoje.

Biografija
----------

Livorno Avvalorati teatro impresarijaus sūnus. 1811 m. baigė raštininkų mokyklą, 1816 m. baigė Florencijos dailės akademiją (*Regia Accademia delle Belle Arti del Disegno*). 1818 m. kunigaikštis Stanislovas Stasičius, ieškodamas architekto jo įsteigtos Mokslo draugų bendrijos pastato statybai, apsilankė Toskanoje ir jam buvo rekomenduotas gabus jaunas architektas Antonijus Koracis. Nuo 1819 m. gyveno ir kūrė Lenkijoje. Jo kūrybai nemažos įtakos turėjo tai, kad Lenkijos karalystė, atsigavusi po Abiejų Tautų Respublikos padalijimo ir Napoleono karų, vėl galėjo skirti nemažai lėšų valstybinių ir visuomeninių pastatų statybai. Prisidėjo prie XIX a. pirmosios pusės Varšuvos architektūrinio vaizdo formavimo, miesto planavimo, suprojektavo Teatro ir Banko aikštes.

Nuo 1847 m. vėl gyveno Florencijoje, išrinktas Florencijos Dailiųjų menų akademijos nariu.

Statiniai monumentalūs, paprastų formų, grakščių proporcijų. Jo kūrybą galima perskirti į du etapus. Maždaug iki 1830 m. ryškus neoklasicizmas, o po 1831 m. sukilimo – tų pačių formų interpretavimas romantizmo dvasia.

Darbai
------

* 1820-1823 m. Mokslo draugų bendrijos pastatas Varšuvoje
* 1820 m. Holovčico rūmai
* 1823 m. Užsienio ir dvasinių reikalų komisijos rūmai Varšuvoje
* 1823-1824 m. Mostovskių rūmai
* 1824 m. Mazovijos vaivadijos komisijos rūmai
* 1825 m. Ministrų rūmai
* 1825 m. Vyriausybinės mokesčių komisijos rūmai
* 1825 m. Valstybės iždo rūmai
* 1825-1833 m. Varšuvos Didysis teatras
* 1826-1827 ir 1835–1836 m. Marijos Konopnickos muziejus Suvalkuose
* 1827 m. Sandomiero vaivadijos komisijos pastatas, Radomas
* 1832-1835 m. Celešnicos klasicistiniai *Servinskių* rūmai
* 1837 m. Rastavieckio rūmai, Dolhobyčevas
* 1841 m. Realinė gimnazija
* 1841 m. Paminklas 1831 m. sukilimo karininkams lojalistams (1894 m. statant pravoslavų Aleksandro Nevskio soborą, perkeltas į Žaliąją aikštę, o 1917 m. išardytas)
* 1845 m. C. K. Norvydo licėjus, Radziminas
* 1860 m. Florencijos Parlamento rūmai
* 1865 m. Dantės panteonas
* Aleksandrijos teatras
* Kopenhagos teatras

Šaltiniai
---------

1. ↑   Algimantas Mačiulis Visuotinė lietuvių enciklopedija, IV t.

Nuorodos
--------

* Koracio statinių nuotraukos Archyvuota kopija 2016-03-03 iš Wayback Machine projekto.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Antonijus Koracis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Jūratė Veblaitytė-Litchfield** (g. 1947 m. gruodžio 5 d. Miunchene, Vokietija) – pianistė, dainininkė ir chorvedė.

Biografija
----------

Būdama aštuonerių metų, pradėjo mokytis skambinti fortepijonu pas J. Stankūną, J. Rajauskaitę ir A. Kepalaitę. Vėliau muzikos mokėsi *Bernard College* Niujorke, kur įgijo bakalauro laipsnį, o 1972 m. baigusi *Columbia University* gavo magistro laipsnį. Ta proga surengė solo rečitalį. Dar 1961 m. dalyvavo „Dirvos" surengtame jaunųjų pianistų konkurse Klyvlende, OH.

Baigusi studijas, dvejus metus dėstė muziką ir dainavimą lietuvių šeštadieninėje mokykloje Elizabethe, NJ. Vėliau mokytojavo Rhode Island pradžios mokykloje, Locuss Valley, NY, ir Portledge mokyklose. Rhode Island mokykloje buvo subūrusi vaikų chorą ir suaugusiųjų „Abbey Singers" chorą, kuris propagavo renesanso ir baroko epochų kūrinius. Su vaikų chorais atliko sudėtingų C. Orffo, W. A. Mozarto ir kitų kompozitorių kūrinių. Sėkmingai vadovavo Jaunimo ansambliui „Sutartinė" Brukline, NY. Su juo pastatė B. Britteno operą „Tvanas", G. Pergolesi kantatą „Stabat Mater" ir Stasio Šimkaus baladę „Nugrimzdęs dvaras". Ansamblį parengė 1978 m. 5-ajai JAV ir Kanados lietuvių dainų šventei Toronte.

Dažnai reiškėsi kaip solistė – koncertavo lietuviams ir kitataučiams Baltimorėje, Brukline, Elizabethe, Lindene, Maspethe, Manhattane ir kitur. 1973 m. Pabaltiečių jaunųjų atlikėjų konkurse Bostone laimėjo trečiąją vietą. Chorų ir ansamblių koncertuose atlikdavo solo partijas. Gastroliavo su *Phoenix Woodwind* kvintetu Niujorke, Bostone, Monrealyje ir kitur. Propagavo lietuvių ir latvių dainas.

1986–1995 m. vadovavo ekumeniniam mišriajam chorui Rochesteryje, NY. 1991–1995 m. buvo Rochesterio diecezijos muzikos vadovė, 1992–1994 m. Šv. Povilo parapijos muzikos vadovė, nuo 1995 m. Grearly mokyklos vokalinės muzikos vadovė Niujorke.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. – Vilnius, 1999.
| **Antonina Komisarova** |
| --- |
| Gimimo vardas | Антонина Комиссарова |
| Visas vardas | Антонина Михайловна Комиссарова |
| Gimė | 1969 m. birželio 26 d. (53 metai)Maskva, Rusija |
| Gyven. vieta | nežinoma |
| Tautybė | Rusė |
| Pilietybė |  Rusija |
|  |
| Sritis | Teatras, kinas, TV |
| Pareigos | Aktorė |

**Antonina Komisarova** (rus. *Антонина Комиссарова*, g. 1986 m. gegužės 26 d. Maskvoje) – Rusijos aktorė.

Biografija
----------

Būdama 16 metų Antonina debiutavo vaidybiniame kine, vaidino romantiškoje komedijoje „Mylėkimės". 

Paskatinta tokios sėkmės, skubiai baigė mokyklą eksternu, nusprendusi atsiduoti kinui, tačiau kito pasiūlymo teko laukti ilgus 6 metus.

2008 m. vaidino su Aleksejumi Paninu ir Dmitrijumi Maryanovu veiksmo filme „Miražas", kurio siužetas buvo paremtas rusų turistų dingimo Artimųjų Rytų šalyse tematika.

Filmas „Šviesoforas" atnešė aktorei sėkmę. Aktorė suspėjo tuo metu filmuotis serialuose „Likimo bučinys", „Baltoji varna" ir „Agurkų meilė". 

Populiarumo susilaukė lyrinė komedija „Abchazijos pasaka", veiksmo filmas „Juodoji upė", meilės istorija „Vasaros atostogos". 

2013 m. aktorė buvo patvirtinta antraplaniui vaidmeniui fantastiniame trileryje „Angelas arba demonas".

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑

Nuorodos
--------

* [ IMDB profilis]
* kino-teatr.ru
* kinopoisk.ru
| Olovasbosn. *Olovo*, kroat. *Olovo*, serb. *Олово* |
| --- |
| *Miestelio centras* |
|  |
| 

OlovasOlovas

44°7′39″ š. pl. 18°34′48″ r. ilg.﻿ / ﻿44.12750°š. pl. 18.58000°r. ilg.﻿ / 44.12750; 18.58000﻿ (Olovas)Koordinatės: 44°7′39″ š. pl. 18°34′48″ r. ilg.﻿ / ﻿44.12750°š. pl. 18.58000°r. ilg.﻿ / 44.12750; 18.58000﻿ (Olovas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Bosnijos ir Hercegovinos vėliava Bosnija ir Hercegovina |
| **Autonomija** | Bosnijos ir Hercegovinos federacija Bosnijos ir Hercegovinos federacija |
| **Kantonas** | Zenicos-Dobojaus kantonas |
|  |
| **Gyventojų** (2013) | 10 175  |
|  |
|  **Vikiteka** | Olovas |

**Olovas** – miestas ir to paties pavadinimo savivaldybė Bosnijoje ir Hercegovinoje. 

Išsidėstęs kalvotoje vietovėje, apie 50 kilometrų į šiaurės rytus nuo sostinės Sarajevo.

Istorija
--------

Pirmą kartą vietovė paminėta 1382 m. Nuo viduramžių miestas buvo žinomas dėl švino rūdos telkinių.

Viduramžiais Bosniją užgrobė osmanai, kurie valdė iki 1878 m. kai kraštą okupavo Austro–Vengrija.

Po Pirmojo pasaulinio karo teritorija atiteko Jugoslavijai, o Antrojo pasaulinio karo metais šios teritorijos priskirtos Kroatijos valstybei. 

1941 m. gruodžio mėn. dėl miesto kontrolės vyko mūšiai tarp sukilėlių (četnikų) ir vyriausybinių pajėgų.

Yrant Jugoslavijai ir prasidėjus Bosnijos karui, bosniams pavyko apginti miestą ir jame išlaikyti kontrolę.

1995 m. gruodžio 14 d. buvo pasirašytas Deitono susitarimas, kuris užbaigė Bosnijos karą. Miestas buvo įtrauktas į Bosnijos ir Hercegovinos federaciją.

Sportas
-------

* NK Stupčanica Olovo – futbolo klubas.

Gyventojai
----------

1991 m. būta 3,3 tūkst. gyventojų Olovo miesto, o Olavo rajone – 16,3 tūkst. Iš jų bosniai sudarė 12 175 (74,6 %).

Po Bosnijos karo sumažėjo gyventojų skaičius. Iš miesto ir apylinkių išvyko serbai ir dalis kroatų. 

2013 m. užfiksuota, kad mieste liko 2,4 tūkst. žmonių, o rajone 10,1 tūkst. Absoliuti dauguma gyventojų buvo bosniai, kurie sudarė 95,3 % populiacijos (9 701).

Įžymūs žmonės
-------------

* Jelena Blagojević, Serbijos tinklininkė
* Tima Džebo, Jugoslavijos ir Bosnijos krepšininkas
* Daniel Ozmo, Jugoslavijos žydų dailininkas ir grafikos kūrėjas
* Edin Višća, Bosnijos futbolininkas

Išnašos
-------

1. ↑  SOCCERWAY
2. ↑  Globalsportsarchive
3. ↑

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė