recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Irena Seliukaitė** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1954 m. gegužės 21 d.Lingėniškės, Prienų raj. |
| Mirė | 2018 m. rugpjūčio 26 d. (64 metai)Vilnius |
| Palaidotas (-a) | Tverečiaus kapinės |
|  |
| Veikla | kraštotyrininkė, kultūrologė, redaktorė |
| Sritis | etninė kultūra, kraštotyra |
|  |
| Alma mater | Vilniaus pedagoginis institutas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * Jono Basanavičiaus premija (2004)
 |

 **Irena Seliukaitė** (1954 m. gegužės 25 d. Lingėniškės, Prienų raj. – 2018 m. rugpjūčio 26 d.) – kraštotyrininkė, kultūrologė, redaktorė, valstybės tarnautoja.

Biografija
----------

Tėvams persikėlus, augo Erzvėte (Ignalinos raj.), 1972 m. baigė Tverečiaus vidurinę mokyklą. 1976 m. baigė lietuvių kalbos ir literatūros studijas Vilniaus pedagoginiame institute.

1976-1981 m. I. Seliukaitė dirbo Skiemonių vidurinėje mokykloje (Anykščių raj.) lietuvių kalbos ir literatūros mokytoja, buvo užklasinės veiklos organizatorė, vykdė kraštotyrinius tyrinėjimus.

Nuo 1996 m. I. Seliukaitė dirbo Lietuvos Respublikos kultūros ministerijoje, kuravo etninės kultūros, regionų kultūros plėtros sritis. 

1981-1990 m. ji buvo Lietuvos kraštotyros draugijos pirmininko pavaduotoja, 1990-2005 m. – šios draugijos pirmininkė, nuo 2005 m. vėl buvo draugijos pirmininko pavaduotoja, valdybos nare.

1992-2002 m. buvo metinio kraštotyros draugijos žurnalo „Mūsų kraštas" vyr. redaktorė. Ji taip pat buvo atnaujinto žurnalo „Gimtasai kraštas" redkolegijos nare, Etninės kultūros globos tarybos nare.

Veikla
------

I. Seliukaitė buvo kraštotyrininkų, tautodailininkų ir kitų įdomių žmonių autorinių parodų organizatorė, rengė kompleksines kraštotyros ekspedicijas įvairiose Lietuvos vietose ir už jos ribų, kaupė kraštotyrinę medžiagą apie išnykusius kaimus. Šių ekspedicijų dėka parengtas beveik 3 tūkst. tomų archyvas, kuris buvo perduotas Lietuvos nacionaliniam muziejui. Ji buvo daugelio kraštotyros monografijų redakcinių kolegijų pirmininkė, monografijų, metodinių leidinių ir straipsnių rinkinių autorė ir sudarytoja. Taip pat parašė ir paskelbė per 100 straipsnių krašto etnokultūros temomis kraštotyros monografijose ir spaudoje, sukūrė scenarijus keliems dokumentiniams kino filmams.

Įvertinimas
-----------

* Už veiklą etninės kultūros srityje I. Seliukaitė apdovanota Jono Basanavičiaus premija (2004).
* Apdovanojimas „Auksinė scenos peteliškė" už nuopelnus puoselėjant Lazdijų rajono kultūrą (2008).
* Lietuvos Valstybės dieną, 2016 liepos 6-ąją, Kultūros ministerijos Regionų kultūros skyriaus vedėja Irena Seliukaitė buvo apdovanota Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Riterio kryžiumi. Šis aukštas valstybinis apdovanojimas kraštotyrininkei, kultūrologei, regionų paveldo, Lietuvos kraštų etnokultūros puoselėtojai Irenai Seliukaitei buvo įteiktas už nuopelnus puoselėjant Dainų švenčių tradiciją.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2011-11-16 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑   Archyvuota kopija 2014-08-29 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑   Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑
5. ↑

Nuorodos
--------

* I. Seliukaitės biografija Anykštėnų biografijų žinyne
Lietuviškoji Vikipedija|  |
| URL | ltg.wikipedia.org |
| Tipas | socialinė žiniasklaida, enciklopedija |
| Kalba(-os) | latgalių tarmė |
| Savininkas | Vikimedijos fondas |
| Startavo | 2005 m. gruodį |

**Latgališkoji Vikipedija** (latg. *Vikipedeja, Latgalīšu Vikipedeja*) – Vikipedija latgalių tarme. Tai Vikimedijos fondo projektas.

Istorija
--------

„Wikipedia" latvių kalba buvo prieinama nuo 2003 m. vasaros.

Darbas ties versija latgalių kalba buvo pradėtas dar 2005 m. gruodį.
Nuo 2005 m. veikė Vikimedijos inkubatoriuje, pradžioje nebuvo paleista, nes neturėjo ISO kodo.

2011 m. kovo 21 m. buvo sukurta latgališkoji Vikipedija su 440 iš inkubatoriaus perkeltų straipsnių.

2019 m. duomenimis, joje patalpinta per 900 straipsnių įvairiomis temomis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „ISO 639 code sets". *www-01.sil.org*. Nuoroda tikrinta 2018-02-28.
2. ↑  „Wikipedia" jau turi versiją latgalių kalba (2011 m. balandžio mėn. 4 d.)

Taip pat skaitykite
-------------------

* Latviškoji Vikipedija
* Lietuviškoji Vikipedija
* Žemaitiškoji Vikipedija
| **Irena Šliuželienė** |
| --- |
| Gimė | 1963 m. balandžio 10 d. (60 metų)Šiauliuose |
| Sutuoktinis (-ė) | Vilius Šliuželis |
|  |
| Veikla | Lietuvos dailininkė, pedagogė |
| Organizacijos | Šiaulių dailės mokykla |
| Pareigos | direktorė |
|  |
| Alma mater | Šiaulių pedagoginis institutas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| 2004 m. Angelo Frosto premija |

**Irena Šliuželienė** (g. 1963 m. balandžio 10 d. Šiauliuose) – Lietuvos dailininkė keramikė, pedagogė, skulptūros, keramikos, piešimo, kompozicijos mokytoja, neformaliojo vaikų švietimo mokytoja metodininkė.

Biografija
----------

1986 m. baigė Šiaulių pedagoginio instituto Dailės fakultetą. 1986-1994 m. Šiaulių dailės mokyklos dailės mokytoja, nuo 1994 m. – šios mokyklos direktorė.

Lietuvos dailininkų sąjungos narė. Šiaulių miesto mokyklų vadovų asociacijos narė. Jai suteiktas meno kūrėjo statusas.

Kūryba
------

Nuo 1987 m. dalyvauja miesto ir respublikinėse parodose, surengė keturias personalines keramikos darbų parodas. Paminklo projekto stalinizmo represijų aukoms atminti Šiauliuose konkurso 2-osios vietos laimėtoja (su V. Šliuželiu, ir A. Šalčiūte, 1989; neįgyvendintas). Jos keramikos darbų yra įsigiję privatūs Italijos, Vokietijos, Anglijos, Švedijos, JAV kolekcininkai.

Įvertinimas
-----------

* 2004 m. Angelo Frosto premija už kūrybą, skirtą Kalėdų šventėms.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Irena Šliuželienė. Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka
| Ulba |
| --- |
| Ulba ties Oskemenu Ulba ties Oskemenu |
| **Ilgis** | 100 km |
| **Baseino plotas** | 4990 km² |
| **Vidutinis debitas** | 100 m³/s |
| **Ištakos** | Gromotucha ir Tichaja |
| **Žiotys** | Irtyšius |
| **Šalys** | Kazachstano vėliava Kazachstanas |

**Ulba** (kaz. *Үлбі*, *Ýlbi*; rus. *Ульба*) – upė rytinėje Kazachstano dalyje; dešinysis Irtyšiaus intakas (Obės baseinas). Ilgis siekia 100 km, baseino plotas – 4990 km², vidutinis debitas – 100 m³/s.

Susidaro susiliejus iš Ivanovo ir Ubos kalnagūbrių, priklausančių Rūdiniam Altajui, ištekančioms Gromotuchos ir Tichajos upėms. Esama hidroelektrinių kaskados.

Užšąla lapkričio – gruodžio mėnesiais, o atitirpsta balandį. Upės mityba mišri, daugiausia pagrįsta sniego tirpsmo vandeniu.

Prie Ulbos žiočių įsikūręs Oskemenas.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  Ульба (река) // Большая советская энциклопедия : [в 30 т.] / гл. ред. А. М. Прохоров. – 3-е изд. – М. : Советская энциклопедия, 1969–1978.
Nimča
**Nimča** (angl. *nimcha*) – šiaurės vakarų Afrikoje, ypač Maroke naudotas vienrankis kardas.

Pradėti gaminti XVIII a. pabaigoje, paprastai gaminti naudojant senas geležtes. Daug nimčų turi europietiškas XVII a. ar vėlesnes geležtes.

Nimčoms būdingos rankenos, kurių skersiniai užlenkti viršun link geležtės smaigalio, medinės rankenos turi kvadratiškas priekin užlenktas buoželes, o nuo priekinio skersinio apačios neretai žemyn eina lankelis, pridengiantis pirštus ir siekiantis buoželę, bet su ja nesujungtas. Po užpakaliniu pusskersiniu yra dar vienas pusskersinis, kuris atrodo lyg lankelio tęsinys.

Nimčos durklai
--------------

Buvo gaminami ir nimčų stiliaus durklai, kurių rankena būdavo tokia pati, o garda smulkesnė negu nimčų kardų.

Nuorodos
--------

1. ↑  Nimcha
2. ↑  Moroccan „wedding" nimcha (Marokietiška vestuvinė nimča)

* Nimcha – Sabre de marine Archyvuota kopija 2007-09-28 iš Wayback Machine projekto. (prancūziškai)
* Nimcha or. Archyvuota kopija 2007-09-28 iš Wayback Machine projekto. (Puošnios nimčos vaizdas ties skersiniu. Prancūziškai)
* Nimcha du Maghreb Archyvuota kopija 2011-11-26 iš Wayback Machine projekto. (prancūziškai)
* Moroccan nimcha with Napoleonic blade (Marokietiška nimča su Napoleono laikų prancūziška geležte)
* 18/19th century Moroccan nimcha Archyvuota kopija 2007-09-27 iš Wayback Machine projekto. (XVIII–XIX a. marokietiška nimča) (nebūdinga tiesi geležtė)
* Paradinė nimča[neveikianti nuoroda]
| **Irena Parnavienė** |
| --- |
| Gimė | 1936 m. rugsėjo 5 d.Lietuva Petriškiai,Krekenavos vals. Panevėžio aps. |
| Mirė | 2010 m. rugpjūčio 3 d. (73 metai)Kėdainiai |
| Palaidotas (-a) | Kėdainių miesto kapinės |
| Tėvai | Jonas RusilasPranciška Sabaliauskaitė–Rusilienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Alfonsas Parnavas |
|  |
| Veikla | pedagogė, tautosakininkė |
|  |
| Alma mater | Vilniaus pedagoginis institutas |

**Irena Rusilaitė–Parnavienė** (1936 m. rugsėjo 5 d. Petriškiuose, Krekenavos vals. Panevėžio aps. – 2010 m. rugpjūčio 3 d. Kėdainiuose) – pedagogė, etnografinio ansamblio vadovė, tautosakininkė, mėgėjų teatro aktorė, renginių vedėja, Trakų ir Kėdainių visuomenininkė.

Biografija
----------

Irena Parnavienė pradėjo mokytis Šeteniuose pradinėje mokykloje, vėliau Kėdainiuose lankė Mergaičių gimnaziją, 1954 m. baigė 2–ąją vidurinę mokyklą. 1958 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. Po lietuvių kalbos ir literatūros studijų pradėjo dirbti mokytoja Balninkų vidurinėje (Molėtų raj.), Kavarsko vidurinėje (Anykščių raj.) mokyklose, vėliau – Trakų internatinėje sporto mokykloje direktoriaus pavaduotoja, šio rajono kultūros rūmų, Vilniaus mokytojų tobulinimosi instituto darbuotoja.

Veikla
------

Irena Parnavienė buvo viena iš Trakų karališkojo rūmų teatro įkūrėjų, aktorė, prisidėjo prie pirmųjų mėgėjų teatrų festivalių „Kanapė" organizavimo. Buvo daugelio kitų kultūrinių renginių ir švenčių organizatorė, edukacinių programų kūrėja, vedė liaudies ansamblių koncertus (tarp kitų – Jurgio Gaižausko vadovaujamos „Galvės" programas). 

Baigusi aktyvią darbinę veiklą, 1995 m. išvyko į Kėdainius, kur įsijungė į vietos kultūrinį gyvenimą. Vedė Lietuvos aklųjų ir silpnaregių sąjungos vietinio skyriaus kultūrines programas, su jomis dalyvavo šv. Juozapo parapijos, Kėdainių kultūros centro veikloje. 1997–2010 m. vadovavo etnografinio ansamblio „Temela" kolektyvui, su kuriuo dalyvavo daugelyje liaudies švenčių. Gaivino krašto senuosius papročius, rinko smulkiąją tautosaką, savo bei vadovaujamo ansamblio autentiškų kūrinių įrašė į kompaktines plokšteles. 

Palaidota Kėdainių Kauno gatvės kapinėse.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Irena Parnavienė CD „Margi dvarai" (2005 m.) Archyvuota kopija 2012-04-22 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  „LASS meno saviveiklos apžiūra 2000 m". CD (2009 m.)

* Saulė Ramanauskienė, „Iš prieblandos į šviesą", Rinkos aikštė. 2004 m. gegužės 5 d.
* Julija Gaižutytė, „Tokioms čia vietos nėra: prisiminimai". Kėdainiai, R. Šukienės leid. 2003 m. ISBN 9986-673-41-0

Nuorodos
--------

* Irena Parnavienė – folkloro ansamblio „Temela" vadovė
* Folklorinio ansamblio jubiliejus
* Irena Parnavienė – Trakų Karališkojo teatro narė
* Apie Ireną Parnavienę Kėdainių kultūros centro svetainėje
Koordinatės: 56°17′42″ š. pl. 22°5′34″ r. ilg.﻿ / ﻿56.29500°š. pl. 22.09278°r. ilg.﻿ / 56.29500; 22.09278


| Ukrinų tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Ukrinų tvenkinys) |
| Plotas | 0,093 km² |
| Kranto linijos ilgis | 6,48 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 0,8 m |
| Įteka | Varduva, 3 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Varduva |

**Ukrinų tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Mažeikių rajone, 15,5 km į vakarus nuo Mažeikių, Ukrinų gyvenvietės pietrytiniame pakraštyje. Sudarytas užtvenkus Varduvos upę (Ventos intakas) 25,6 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 2,46 km, plotis – iki 0,14 km. Yra 2 salos (0,11 ha ir 0,09 ha). Altitudė 65 m. Tvenkinio slėnio krantai statūs, apaugę medžiais ir krūmynais. Vidurinėje tvenkinio dalyje yra užpelkėjęs slėnis, pietinės dalies pakrantėse telkšo virš 10 smulkių užpelkėjusių senvagių. Pietvakarinėje pakrantėje stūkso Kaštarų miškas, į rytus plyti pievos ir dirbami laukai. 2002 m. pastatyta 110 kW galios mažoji hidroelektrinė.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
**Irena Paugienė-Paliukaitė** (1943 m. rugsėjo 1 d. Kudgalių k. Šiaulių r.) – muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija
----------

Baigusi Šiaulių 2-osios vidurinės mokyklos devynias klases, 1959–1963 m. choro dirigavimo mokėsi Šiaulių muzikos technikume (dėst. O. Biržytė). 1963–1968 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (prof. K. Kavecko klasė).

1969–1970 m. Vilniaus medicinos mokyklos merginų choro vadovė – parengė 1970 m. respublikinei dainų šventei.

Nuo 1968 m. Vilniaus 3-osios (B. Jonušo) vaikų muzikos mokyklos mokytoja. Iš pradžių vadovavo jaunučių chorui, kuris 1977 m. respublikinės moksleivių dainų šventės konkurse laimėjo antrąją vietą.

Nuo 1979 m. jaunių choro meno vadovė ir dirigentė. Chore dainuoja įvairių specialybių 70-75 moksleiviai iš Vilniaus rajono apylinkių: Juodšilių, Pagirių, Salininkų, Trakų Vokės ir kt. Choras yra koncertavęs Minske ir Kaliningrade, nuo 1980 m. visų respublikinių dainų švenčių, 1990 m. Lietuvos tautinės dainų šventės, 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų švenčių bei 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventės Vilniuje dalyvis.

I. Paugienė daug prisideda prie Vilniaus Naujininkų mikrorajono dainų švenčių organizavimo ir yra jų dirigentė. 1987 m. apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu. 1994 m. jai suteikta muzikos mokytojos metodininkės kvalifikacijos kategorija.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
**Mykolas Jankauskas** (1905 m. rugpjūčio 9 d. Šniūruose, Pušaloto valsčius – 1999 m. kovo 9 d. Kaune) – Lietuvos miškininkas, habilituotas biologijos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1928 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1969 m. biologijos mokslų daktaras. 1994 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos garbės daktaras

1929–1942 m. dirbo Miškų departamente. 1945–1949 m. Vilniaus universiteto Miškų ūkio fakulteto Miškų ūkio ekonomikos ir organizacijos katedros vedėjas. 1946–1949 m. dar ir Lietuvos miškotvarkos kontoros vyr. inžinierius. 1949–1952 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos Miškų ūkio fakulteto dekanas. 1950–1989 m. dirbo Miškų institute; 1950–1976 m. Miškų ūkio ekonomikos ir organizacijos skyriaus vedėjas. Nuo 1972 m. profesorius.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinio darbo kryptis – miškotvarka ir miško taksacija.

Bibliografija
-------------

* Miško taksacija, vadovėlis, 1951 m.
* Maumedžiai Lietuvos TSR miškuose ir parkuose ir jiems auginti perspektyvos, 1954 m.
* Miškų ūkio organizavimas kolūkiuose, 1959 m.
* Lietuvos TSR miškai, su kitais, 1962 m.
* Lietuvos TSR miškų ūkis, su kitais, 1968 m.
* Dendrologija, su kitais, 1963 m. 2 leid. 1973 m.
* Gamtos apsauga, su kitais, 1976 m.

Įvertinimas
-----------

* 1997 m. Gedimino 4 laipsnio ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Edvardas Riepšas. *Mykolas Jankauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 513 psl.
**Irena Aušrelė Čepienė** (1934 m. gegužės 28 d. Šiauliuose – 2016 m. vasario 21 d. Vilniuje) – Lietuvos pedagogė, etnologė, humanitarinių mokslų daktarė.

Biografija
----------

1957 m. baigė filologiją Maskvos universitete. 1975 m. istorijos mokslų kandidatė.

1957–1959 m. dirbo Raseinių vidurinėje mokykloje, 1960–1972 m. – Kultūros ministerijoje, 1972–1977 m. – Vilniaus kultūros mokykloje, 1977–1989 m. – Aukštojo ir specialiojo vidurinio mokslo ministerijoje ir Vilniaus dailės institute, 1989–2001 m. – Pedagogikos mokslo tyrimų institute. Nuo 1997 m. dėsto Vilniaus pedagoginiame universitete, nuo 1997 m. docentė.

2010 m. Valstybinės Jono Basanavičiaus premijos laureatė.

Palaidota Karveliškių kapinėse.

Bibliografija
-------------

* Lietuvių etninės kultūros istorija, 1973 m. 2 t. 1975 m. lenkų kalba 2000 m.
* Lietuvių liaudies vestuvių veikėjai, 1977 m.
* Etninė kultūra mokykloje, 1997 m.
* Vandens ir medžio sakralumas, 1997 m.
* Etninė kultūra ir ekologija, 1999 m.
* Lietuvių etninė kultūra. Raidos įžvalgos, 2008 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vacys Milius. *Irena Čepienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 305 psl.
**Nimfomanija** – moters lytinis nukrypimas, pasireiškiantis liguistai dideliu lytiniu potraukiu; hiperseksualumo atmaina. Gali vesti į paleistuvystę, vienos nakties nuotykius. Manoma, kad tokį elgesį gali paskatinti nepilnavertiškumo kompleksas arba prieraišumo poreikis. Taip pat nesugebėjimas patirti lytinio pasitenkinimo lytinio akto metu. Abejojama ir tokia klinikine diagnoze. Teigiama, kad terminas yra vyrų prasimanymas, kurie turėjo gašlių moterų erotinių fantazijų. Taip pat tokio termino atsiradimą galėjo sąlygoti pernelyg puritoniškas požiūris į moters seksualumą (neva tai moterys akivaizdžiai savo lytinio potraukio parodyti negali, turi būti pasyvios vyro seksualinių poreikių tenkintojos).

Nimfomane nevadinama moteris, kurios lytinis potraukis yra tiesiog padidėjęs, dėl individualių moters seksualumo ypatybių. Ji normaliai kontroliuoja savo lytinį elgesį, renkasi partnerį. Prostitutės nimfomanija serga dažniau nei įprastai, kadangi nimfomanė, norėdama patenkinti savo nepasotinamus poreikius, kartais sąmoningai pasirenka prostitutės darbą. Neretai prostituciją kaip pajamų šaltinį renkasi vaikystėje ar pauglystėje lytiškai išnaudotos merginos. Tai gali paskatinti pernelyg didelį susidomėjimą seksu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rinehart, Nicole J.; McCabe, Marita P. (1997). „Hypersexuality: Psychopathology or normal variant of sexuality?". *Sexual and Marital Therapy* **12**: 45–60. doi:10.1080/02674659708408201.
2. 1 2 3  *Nimfomanija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVI (Naha-Omuta). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009
3. ↑  Nymphomania. McGraw-Hill Concise Dictionary of Modern Medicine. 2002. Nuoroda tikrinta 2022-06-07.
4. ↑  Nymphomania. Miller-Keane Encyclopedia and Dictionary of Medicine, Nursing, and Allied Health, Seventh Edition. 2003. Nuoroda tikrinta 2022-06-07.
5. ↑  Nymphomania. Collins Dictionary of Medicine. Robert M. Youngson. 2004, 2005. Nuoroda tikrinta 2022-06-07.
**Irena Porvaneckienė-Adomaitytė** (g. 1924 m. rugsėjo 14 d. Šiauliuose) – muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija
----------

Pirmasis muzikos mokytojas buvo vargonininkas ir chorvedys J. Uogintas. 1941 m. baigusi Šiaulių gimnaziją, dirbo įvairiose miesto įstaigose. 1944 m. pradėjo mokytojauti Bazilionių (Jonavos raj.) progimnazijoje, o 1948 m. persikėlė į Raudėnus (Šiaulių raj.). Čia mokytojavo septynmetėje mokykloje, vadovavo moksleivių ir suaugusiųjų chorams.

Muzikos pedagogo Stasio Bekerio paraginta 1950 m. įstojo į Šiaulių muzikos mokyklą, kur ketverius metus choro dirigavimo mokėsi pas Bronių Sližį ir Danutę Dovydėnaitę.

Nuo 1952 m. pradėjo dėstyti muziką ir dainavimą Meškuičių (Šiaulių rajono savivaldybė) vidurinėje mokykloje, vadovauti moksleivių chorams. Suorganizavo Meškuičių apylinkės meno mėgėjų dainų ir šokių liaudies ansamblį (130 dalyvių).

Kolektyvą ėmė konsultuoti muzikos ir šokių specialistai iš Vilniaus (Adolfas Krogertas, Juozas Gudavičius, V. Bartusevičius) ir rengti koncertams Maskvoje. Po perklausos Vilniuje ansamblis gavo teisę koncertuoti Maskvoje. 1954 m. rugsėjo mėn. jis su dideliu pasisekimu koncertavo Žemės ūkio pasiekimų parodoje, Michailo Lomonosovo universitete ir Centriniuose meno darbuotojų rūmuose.

Grįžęs į Lietuvą, kolektyvas koncertų surengė Šiauliuose ir gretimuose rajonuose, dalyvavo Estijos rajoninėse dainų šventėse, 1955 m. respublikinės dainų šventės konkurse Vilniuje laimėjo trečiąją vietą, koncertavo Valstybinės filharmonijos salėje.

Metus mokytojavo Joniškėlio vidurinėje mokykloje, o nuo 1958 m. kelis dešimtmečius muziką ir dainavimą dėstė, vadovavo moksleivių chorams ir vokaliniams ansambliams Pušaloto (Pasvalio raj.) vidurinėje mokykloje. Jaunučių chorą parengė 1969 m. respublikinei moksleivių meno ir sporto šventei, o jaunių chorą – 1965 ir 1975 m. respublikinėms dainų šventėms. Taip pat vadovavo ir suaugusiųjų meno mėgėjų įvairiems kolektyvams. Mokytoja dirigavo Šiaulių ir Pasvalio rajonų dainų šventėse.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| **Nesokia** |
| --- |
| *Nesokia indica* |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Amniotai  *( Amniota)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Graužikai  *( Rodentia)* |
| Šeima: | Peliniai  *( Muridae)* |
| Pošeimis: | Pelės  *( Murinae)* |
| Gentis: | Nesokijos  *( Nesokia)* |

 |

**Nesokijos** (*Nesokia*) – pelinių (*Muridae*) šeimos graužikų gentis. Kailis trumpas ir šiurkštus. Nugarinė pusė geltonai ruda su rusvu atspalviu, pilvas – pilkas. Kūnas 14-22 cm ilgio, uodega yra 2/3 kūno ilgio. Snukutis bukas ir platus, akys mažos, ausys trumpos.

Paplitusios Vidurinėje Azijoje, Afganistane, vakariniuose Kinijos rajonuose, šiaurės Indijoje, Pakistane, Šiaurės Afrikoje, Mažojoje Azijoje.

Gyvena drėgnose vietose. Didesnę laiko dalį praleidžia pasislėpusios urve, kuris būna gana sudėtingos konstrukcijos, su daug įėjimo angų ir giliau esančia lizdo kamera. Aktyvios prietemoje ir naktį. Iš urvo išlenda retai ir gana netoli nuo jo pasitraukia. Maitinasi išimtinai požeminėmis augalų dalimis. Kaupia maisto atsargas (įvairias sėklas). Vadoje būna 3-5 jaunikliai.

Šios pelės apsigyvena ir pastatuose, sugadina maisto produktus, pašarus. Kenkia pasėliams ir vaismedžiams.

Gentyje dvi rūšys:

* *Nesokia bunnii*
* Nesokija (*Nesokia indica*)

Nuorodos
--------

* [neveikianti nuoroda], nesokijos (*Nesokia indica*) nuotrauka.
* , nesokijos (*Nesokia indica*) kaukole ir dantų kauburėliai.
**Tvirtinamasis įrašas** - įrašas, kurį (tvirtinamuose dokumentuose) įrašo pareigūnas (pvz. konsulinis) ar įgaliotas asmuo (pvz. notaras), taip nors (pa)tvirtindamas.

Notariatas
----------

Pvz. notaro tvirtinamuose dokumentuose notaras parašo tvirtinamąjį įrašą, pasirašo ir uždeda savo antspaudą.. 

Tvirtinamojo įrašo formoje įrašoma: notarinio veiksmo atlikimo data, notarinį veiksmą atlikusio notaro biuro pavadinimas, vardas ir pavardė, sandorio šalių vardai ir pavardės, notariniame registre įregistruoto notarinio veiksmo numeris, notaro atlyginimo už atliktą notarinį veiksmą dydis (kai notaras atleidžia nuo atlyginimo mokėjimo, rašomi žodžiai „atleista nuo mokėjimo"), kompensacijos už patikrą valstybės registruose dydis, valstybės įmonės Registrų centro darbų kainos dydis, kompensacijos(-ų) už kitas kliento prašymu notaro atliktas paslaugas dydis, notaro parašas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Notariato įst. 36 straipsnis. Tvirtinamasis įrašas ir notarinis liudijimas
2. ↑  Dėl Lietuvos Respublikos teisingumo ministro 2004 m. kovo 15 d. įsakymo Nr. 1R-64 "Dėl Notarinio registro, tvirtinamųjų įrašų ir notarinių liudijimų formų patvirtinimo" pakeitimo
|  |
| --- |
| Sigríður Beinteinsdóttir |
| Pilnas vardas | Sigríður Beinteinsdóttir |
| Dar žinoma | Sigga, Sigga Beinteins |
| Gimė | 1962 m. liepos 24 d. (60 metų)Reikjavikas, Islandijos vėliava Islandija |
| Žanrai | pop, šlageris |
| Veikla | dainininkė |
| Susijusi veikla | Stjórnin, Heart 2 Heart |

**Sigríður Beinteinsdóttir** (g. 1962 m. liepos 24 d. Reikjavike), geriau žinoma kaip **Sigga** ir **Sigga Beinteins** – Islandijos dainininkė.

Buvo roko grupės „Kikk", gyvavusios 1982–1985 m. narė. Tris kartus atstovavo Islandijai „Eurovizijos" dainų konkurse. Pirmą kartą pasirodė 1990 m. kaip grupės „Stjórnin" narė, su daina „Eitt lag enn" užėmė ketvirtą vietą. Į „Euroviziją" sugrįžo 1992 m. kaip „Heart 2 Heart" narė, su daina „Nei eda já" užėmė 7-ą vietą su 80 taškų. 1994 m. konkurse dalyvavo kaip solistė – su kūriniu „Nætur" jai pasisekė kiek prasčiau – atlikėja liko 12-oje vietoje. Į „Eurovizijos" sceną Sigga grįžo 2006 m. Silvijos Night (tikr. *Ágústa Eva Erlendsdóttir*) pritariančios vokalistės vaidmenyje.

Diskografija
------------

* *Desember* (1993)
* *Sigga* (1997)
* *Flikk-flakk* (1998)
* *Fyrir þig* (2003)
* *Allt eða ekkert* (2005)
* *Til eru fræ* (2007)
* *Jólalögin mín* (2009)

Nuorodos
--------

* Daina „Nætur"

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Inga  *„Þá veistu svarið"*** |  **Islandijos atstovė Eurovizijoje**1994 | Po to:**Bo Halldórsson  *„Núna"*** |
| Medaliai |
| --- |
| Nina Christen |
| Moterų sportinis šaudymas |
| Olimpinės žaidynės |
| **Auksas** | 2020 Tokijas | 3 pozicijos |
| **Bronza** | 2020 Tokijas | 10 m šautuvas |
| Europos žaidynės |
| **Auksas** | 2019 Minskas | Mišri komanda |
| **Sidabras** | 2019 Minskas | 10 m šautuvas |
| Europos čempionatas |
| **Sidabras** | 2019 Osijekas | 10 m šautuvas |

**Nina Christen** (g. 1994 m. vasario 7 d.) – Šveicarijos šaulė sportiniu šautuvu, 2020 m. vasaros olimpinių žaidynių čempionė.

Biografija
----------

2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse šveicarė užėmė 16-ą vietą pneumatinio ginklo varžybose ir 6-ą vietą šaudyme iš trijų padėčių.

2019 m. šveicarė dalyvavo Europos žaidynėse, kuriose pelnė sidabrą moterų individualioje rungtyje ir auksą mišrių komandų varžybose Tais pačiais metais vykusiame Europos pneumatinių ginklų čempionate Christen pelnė sidabro medalį moterų šautuvo rungtyje.

2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Christen moterų pneumatinio šautuvo rungties atrankoje surinko 628,7 taškus ir su septintu geriausiu rezultatu pateko į finalą. Finaliniame etape Šveicarijos atstovė pelnė bronzos medalį.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Olympedia Profile". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2021 m. liepos 24 d..
2. ↑  „ISSF Profile". issf-sports.org. Nuoroda tikrinta 2021 m. liepos 24 d..
3. ↑  „Pirmasis auksas olimpiniame Tokijuje – į japonų kaimynų taupyklę". delfi.lt. Nuoroda tikrinta 2021 m. liepos 24 d..
Civilinės aviacijos administracijos emblema
**Civilinės aviacijos administracija** – aviacijos įstaiga; biudžetinė įstaiga, viešasis juridinis asmuo, turintis antspaudą su Lietuvos valstybės herbu bei savo pavadinimu, simboliką, atributiką ir sąskaitą viename iš Lietuvos Respublikoje registruotų bankų. 

Buveinės adresas: Rodūnios kelias 2, LT-02188 Vilnius, Lietuvos Respublika.

Istorija
--------

CAA įsteigta 2001 m. liepos 2 d. reorganizavus valstybės įmonę „Lietuvos Respublikos civilinės aviacijos direkcija", pagal savo kompetenciją Lietuvoje vykdo civilinės aviacijos valstybinį valdymą. Jos steigėjo funkcijas vykdo Lietuvos Respublikos susisiekimo ministerija.

Nuostatai patvirtinti Lietuvos Respublikos susisiekimo ministro 2001 m. gegužės 28 d. įsakymu Nr. 182 (Lietuvos Respublikos susisiekimo ministro 2005 m. spalio 14 d. įsakymo Nr. 3-451 redakcija).

Funkcijos
---------

* Pagal savo kompetenciją įgyvendina valstybės civilinės aviacijos plėtros strategiją
* Nustato civilinės aviacijos reikalavimus

LR aviacijos įstatymo numatytais atvejais:
* Vykdo civilinės aviacijos valstybinę priežiūrą
* Įgyvendina nacionalinę civilinės aviacijos saugumo programą.

Nuorodos
--------

* Civilinės aviacijos administracija
|  |
| --- |
| Nina Kraljić |
| Gimė | 1992 m. sausio 1 d. (31 metai)Lipovlianiai, Sisako–Moslavinos apskritis,Kroatijos vėliava Kroatija |
| Žanrai | Indie pop, world, ambient, neofolk |
| Veikla | dainininkė |
| Instrumentai | vokalas |
| Aktyvumo metai | 2015–dabar |
| Įrašų kompanija | Universal Music Group |

**Nina Kraljić** (g. 1992 m. sausio 1 d. Lipovlianiuose, Sisako–Moslavinos apskritis) yra kroatų dainininkė, projekto *The Voice – Najljepši glas Hrvatske* nugalėtoja.

Biografija
----------

Nina Kraljić gimė 1992 m. sausio 1 d. Kroatijos miestelyje Lipovlianiuose, Sisako–Moslavinos apskrityje. 2009 metais dalyvavo projekte „Supertalent", finale užėmė 10-ą vietą.

2015 m. Nina pasirodė pirmajame kroatų muzikinio projekto „Balsas" (angl. *The Voice*) sezone, kurio finale pelnė beveik 200 tūkst. balsų ir nugalėjo. Netrukus po pergalės atlikėja išleido savo pirmąjį singlą „Zaljuljali smo svijet".

2016 m. vasario 24 d. kroatų transliuotojo HRT išrinkta atstovauti šaliai 2016 m. „Eurovizijoje" Stokholme.

Diskografija
------------

### Singlai

* 2015: *Zaljuljali smo svijet*

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Nina Kraljić to represent Croatia" (anglų). eurovision.tv. 2016-02-24.

Nuorodos
--------

* Daina *Zaljuljali smo svijet*

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Klapa s Mora  *„Mižerja"*** |  **Kroatijos atstovė Eurovizijoje**2016 | Po to:**—** |
| Brichinasangl. *Brechin* |
| --- |
|  |
|  |
| 

BrichinasBrichinas

56°43′47.78″ š. pl. 2°39′19.19″ v. ilg.﻿ / ﻿56.7299389°š. pl. 2.6553306°r. ilg.﻿ / 56.7299389; 2.6553306﻿ (Brichinas)Koordinatės: 56°43′47.78″ š. pl. 2°39′19.19″ v. ilg.﻿ / ﻿56.7299389°š. pl. 2.6553306°r. ilg.﻿ / 56.7299389; 2.6553306﻿ (Brichinas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+0)------ vasaros: (UTC+1) |
|  |
| **Valstybė** | Jungtinės Karalystės vėliava Jungtinė Karalystė |
| **Šalis** | Škotija Škotija |
| **Sritis** | Angusas |
|  |
| **Gyventojų** (2006) | 6 950  |
|  |
|  **Vikiteka** | Brichinas |

**Brichinas** (škot. gėl. *Breichinn*, angl. *Brechin*) – miestas Anguso srityje, Škotijoje. Tradiciškai Brichinas laikomas miestu (ne taip kaip kiti Anguso miesteliai) dėl katedros ir jos iki reformacijos buvusio Romos katalikų vyskupystės centro statuso. Po šiai dienai katedra atstoja Škotijos episkopalinės bažnyčios vyskupystės centrą, bet kaip statusas, oficialiai nėra pripažintas. Vis dėlto pavadinimas yra plačiai naudojamas, kaip, pavyzdžiui: *Brichino miesto ir rajono savivaldybės taryba*, *Brichino miesto futbolo klubas*.

Brichino katedra
----------------

Miestelis yra gerai žinomas dėl jame esančios katedros bei XI a. statyto apvalaus bokšto, vieno iš dviejų airiško stiliaus paminklų, išlikusių Škotijoje. Bokštas stovėjo atskirai, bet vėliau buvo sujungtas su katedra.

Sportas
-------

* Brechin City FC – futbolo klubas.
* Glebe Park – futbolo stadionas, kurio talpa 1,5 tūkst. žiūrovų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Beckett, J V, *City status in the British Isles, 1830–2002*, Historical urban studies. Aldershot 2005
2. ↑  „UK Cities". Department for Constitutional Affairs. 2002. Nuoroda tikrinta 2008-08-15.
Alumnato viešbutis (2011 m.)
Alumnato vaizdas XIX a. pab. - XX a. pra. iš Zigmanto Gliogerio enciklopedijos
**Tykocino alumnatas** (lenk. *Alumnat – Zakład Dla Inwalidów Wojennych w Tykocinie*) - tai 1633-1636 metais Tykocino mieste pastatytas pastatas, kuriame veikė prieglauda pasenusiems ir ligotiems kariškiams. Pats žodis *Alumnatas*, kilęs nuo lotynų kalbos žodžio *alumnare*, kas reiškia  *maitinti, mokyti*.

Istorija
--------

Alumnato įkūrėjęs buvo Lietuvos didysis maršalka ir Tykocino seniūnas Kristupas Viesiolovskis. Alumnatas buvo pastatytas ant anksčiau čia XVI a. pastatytos karališkosios pašto stoties. 1633 m. Lenkijos Karalystės Seimas davė leidimą tokio pastato statyboms. Tai buvo pirmoji tokio tipo įstaiga visoje ATR. Vienaaukštis pastatas buvo skirtas 12 asmenų, kurių pragyvenimą apmokėdavo Tykocino seniūnija, po to – Tykocino dvaras. Alumnatas buvo pavaldus karalienei, vėliau jį globojo Didieji karūnos etmonai. Kariškių prieglauda veikė iki Pirmojo pasaulinio karo. 1914-1920 m. pastatas buvo stipriai sugriautas. Tarpukaryje apie 1930 m. atstatytas, jame buvo įrengtas socialinis būstas neturtingiems miestiečiams. Po Antrojo pasaulinio karo buvusio alumnato patalpose įrengtas viešbutis ir restoranas.

Nuorodos
--------

* Aprašymas apie alumnatą (lenk.)[neveikianti nuoroda].
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Nestabilumo juosta** – HR diagramos sritis kurioje yra išsidėsčiusios pulsuojančios žvaigždės: (Lyridės, Cefeidės, Mergelės W žvaigždės, Cetidės, Tauro RV žvaigždės, Skydo delta žvaigždės).

Nestabilumo juosta yra siaura stačiakampės formos sritis HR diagramoje, prasidedanti ties pagrindine seka A ir F žvaigždžių srityje (1-2 Saulės masių) ir besidriekianti beveik vertikaliai aukštyn (truputėlį pasvirusi į dešinę) link didesnių šviesių. Apatinė nestabilumo juostos dalis tai faktiškai Hercšprungo spraga HR diagramoje.

Radialinės pulsacijos
---------------------

Visos žvaigždės nestabilumo juostoje pulsuoja dėl du kartus jonizuoto helio (He III) sluoksnio žvaigždės atmosferoje. Normaliose A-F-G žvaigždėse He yra neutralus žvaigždžių fotosferose. Giliau po ja, ties 25000-30000K prasideda He II sluoksnis (pirmoji He jonizacija). Antroji jonizacija (He III) prasideda ties 35000-50000K.

Kada žvaigždė traukiasi, He II sluoksnio tankis ir temperatūra pradeda didėti. He II pradeda jonizuotis, virsdamas He III (antroji jonizacija). Neskaidrumas didėja, o energijos srautas iš žvaigždės gelmių yra efektyviai sugeriamas. Temperatūra sluoksnyje ima augti ir jis pradeda plėstis. Besiplečiant tankis ir temperatūra ima mažėti, o He III pradeda rekombinuoti atgal į He II. Išoriniai sluoksniai pradeda trauktis, taigi pulsacijos ciklas prasideda iš naujo.

Yra stebimas tam tikras fazės poslinkis tarp žvaigždės radialinio greičio ir jos ryškio (spindesio) kitimų. Šis fazinis poslinkis priklauso nuo He II zonos gylio nuo žvaigždės paviršiaus.
**Nina Timofejeva** (1954 m. rugpjūčio 19 d. Vilniuje) - muzikos mokytoja ir choro dirigentė.

Biografija
----------

1961–1971 mokėsi Vilniaus 6-ojoje vidurinėje mokykloje, nuo 1963 pradėjo dainuoti mergaičių chore „Liepaitės" (vadovai L. Palinauskaitė ir P. Vailionis), su choru koncertavo Lietuvoje ir užsienyje. 1971–1975 Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje mokėsi solinio dainavimo (dėst. O. Kavaliauskienė) ir choro dirigavimo (dėst. M. Čekuolienė). 1974 respublikinio jaunųjų dirigentų konkurso Klaipėdoje laureatė.

Nuo 1972 „Liepaičių" choro studijos chormeisterė ir fortepijono mokytoja. 1975–1980 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (prof. K. Kavecko ir doc. N. Kazakauskienės klasės). Studijuodama dirbo „Liepaičių" ir Vilniaus pedagoginio instituto studentų choro chormeisterė, B. Dvariono dešimtmetėje mokykloje vadovavo jaunučių chorui.

Baigusi studijas, kurį laiką vadovavo Lentvario kilimų fabriko mišriajam chorui ir Trakų rajono kultūros darbuotojų moterų chorui. 1985–1988 m. Naujosios Vilnios pedagoginės mokyklos fortepijono mokytoja ir merginų choro chormeisterė. 1993–1996 merginų choro „Liepaitės" chormeisterė – dirigentė (vadovė L. Palinauskaitė). Padėjo sudaryti koncertines programas, dirigavo koncertuose ir konkursuose Lietuvoje bei užsienyje: Rusijoje, Ukrainoje, Bulgarijoje, Vengrijoje, Italijoje, Prancūzijoje, Graikijoje. Teko diriguoti ir stambius kūrinius: W. A. Mozarto „Regina coeli", S. Maniuszkos Mišias e – moll, B. Britteno „Kalėdines apeigas", F. Poulenco „Litaniją", J. Haydno Mišias, V. Barkausko oratoriją „Viltis" ir kt.

1992 įkūrus „Liepaičių" chorinio dainavimo mokyklą, N. Timofejeva pradėjo mokyti mergaites solfedžiuoti, o 1994 tapo mokyklos V–VII klasių mergaičių choro vadove. Su choru parengė ir stambių kūrinių: L. Delibes, Ch. Guonod ir Ch. Bordes Mišias, G. Pergolesi „Stabat Mater". Pastarąjį kūrinį mergaitės atliko Operos ir baleto teatre Vilniuje, Šv. Onos bažnyčioje Akmenėje, 1997 Varšuvoje. Mergaitės daug koncertuoja, dainuoja mokslinėse konferencijose ir seminaruose, dalyvauja respublikiniuose ir tarptautiniuose festivaliuose ir dainų šventėse. Jos – 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventės konkurso laureatės, 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventės Vilniuje dalyvės.

N. Timofejeva – 1982 Trakų rajono dainų šventės, 1996 Vilniaus jaunimo menų šventės ir 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventės dirigentė. 1994 jai suteikta vyresniosios muzikos mokytojos kvalifikacijos kategorija. Yra Lietuvos chorų sąjungos narė. Parengė rinkinį „Vakarų Europos kompozitorių kūriniai jaunių chorui" (1996).

Nuo 1997 Lietuvos muzikų draugijos narė.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Manuskriptas
Rinkinio ornamentas. Alta Edad Media
Sąvado fragmentas
**Nesuderinamų kanonų harmonija** (lot. *Concordia Discordantium Canonum*, *Decretum Gratiani*) – apie 1140 m. išleistas kanonų teisės rinkinys, žymintis kanonistikos pradžią. Autorius – kamaldulių vienuolis kanonistas Gracianas.

Nesuderinamų kanonų harmonija sudaro pirmąją iš *Corpus Iuris Canonici* 6 knygų dalį. Kanonistinio sąvado idėja kilo atgimus romėnų teisės studijoms bei turint omenyje pirmąją moderniąją teisės kodifikaciją *Corpus Iuris Civilis*.

Sąvado šaltiniai – romėnų teisė, Biblija, dekretalijos (Popiežių laiškai), Bažnyčių susirinkimų ir Sinodų aktai, ankstesni teisės rinkiniai. Graciano dekretas, kanonų teisės sisteminimas paskatino mokslinę (kanonų) teisės raidą – po sudarymo kanonų teisė buvo pradėta dėstyti, nagrinėti bei tirti.

Gracianas teisės rinkinį pavadino *Concordia Discordantium Canonum*. Pavadinimas – savotiška sau pateikta programa: Gracianas bandė tariamai prieštaringus kanonus suderinti tarpusavyje, aptarė įvairias nuomones, pateikė diskursinius samprotavimus, padėjusius prieiti prie išvados. Toks dialektinis darbo metodas sudomino ir kitus teisėtyrininkus tirti Graciano dekretą, komentuoti, ieškoti originalių sprendimų.

Komentarai – kaip ir legistikos atveju – buvo pateikiami glosų forma. XVI–XVII a. Nesuderinamų kanonų harmonijos variantai dažnai spausdinti kartu su glosomis.

Graciano dekretas sąlygojo tai, kad ankstesnis Bažnyčios draudimas imti palūkanas neteko galios, palūkanos civilinės apyvartos teisės teorijoje tapo norma.

Literatūra
----------

* Stephan Kuttner: *Harmony from Dissonance: An Interpretation of Medieval Canon Law*, Latrobe (Pennsylv.), 1960
* Anders Winroth: *The making of Gratian’s Decretum* (= Cambridge studies in medieval life and thought Ser. 4, 49), Cambridge 2000
* Kerstin A. Jacobi: *Der Ehetraktat des Magisters Rolandus von Bologna. Redaktionsgeschichtliche Untersuchung und Edition* (= Schriften zur Mediävistik 3) Hamburg 2004 ISBN 3-8300-1193-8.

Nuorodos
--------

* Corpus Iuris Canonici. Decretum Archyvuota kopija 2006-03-24 iš Wayback Machine projekto. Sevilijos biblioteka
* Elektroninis variantas[neveikianti nuoroda] Bavarijos biblioteka
| **Anser fabalis** |
| --- |
| Želmeninė žąsis (*Anser fabalis*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Žąsiniai paukščiai  *( Anseriformes)* |
| Šeima: | Antiniai  *( Anatidae)* |
| Gentis: | Žąsys  *( Anser)* |
| Rūšis: | Želmeninė žąsis  *( Anser fabalis)* |

 |
| Binomas |
| ***Anser fabalis***Latham, 1787 |

**Želmeninė žąsis** (*Anser fabalis*) – žąsinių (*Anseriformes*) būrio paukštis.

Išvaizda
--------

Želmeninė žąsis yra naminės žąsies dydžio, gana panaši į pilkąją. Skiriasi tamsesne spalva ir kaklu, sparnai atrodo vienodos tamsios spalvos. Patinas ir patelė rudai pilkos spalvos. Galva ir kaklas rusvo atspalvio. Sparnų dengiamosios plunksnos pilkai rudos, nugara ir juosmuo juodai rudi. Plasnojamosios plunksnos juodai rudos. Gerklė šviesi. Pagurklis ir krūtinė balsvai pilki, pilvas ir pauodegys balti. Juodas snapas su skersine oranžine ar geltona juostele. Kojos oranžiškai geltonos. Snapo ir kojų spalva gana įvairi. Rainelė ruda. Jauniklių spalva blankesnė, viršutinių plunksnų pakraščiai rusvi, galva ir kaklas ryškiai rudo atspalvio.

Paplitimas
----------

Eurazijoje paplitusi nuo Norvegijos iki Anadyrio baseino. Pietuose arealas siekia Amūro slėnį, šiaurės vakarų Mongoliją, Altajų, Obės vidurupį, Pečioros aukštupį. Taip pat sutinkamos Grenlandijoje, Islandijos, Špicbergeno, Naujosios Žemės salose. Žiemoja Europoje, Pietryčių Azijoje.

Lietuvoje aptinkama per migraciją.

Biologija
---------

Veisimosi periodu apsistoja tundroje, kur gausu vandens telkinių. Žiemoja atvirose vietose: laukuose, pajūrio žemumose, sekliose įlankose. Perskrisdamos ilsisi bei maitinasi arti vandens esančiose ganyklose, drėgnose pievose, želmenų plotuose. Saugiose poilsiavietėse išbūna ilgesnį laiką.

Iš perimviečių į žiemavietes ir atgal skrenda išsirikiavusios taisyklingu trikampiu. Būdingas garsus, pratisas gagenimas. Ypač garsiai gagena prieš nusileisdamos ant vandens ar į želmenų plotus. Lesinėdamos išlieka budrios, keletas iš būrio nuolat budi. Aktyvesnės prietemoje. Iš ežero anksti rytą skrenda į aplinkinius laukus palesti, o vakare vėl grįžta nakvoti ant vandens.

Lizdavietės paprastai būna atviroje tundroje, upių slėniuose, aukštumėlėse virš pelkėtų vietų. Lizdą labai kruopščiai suka abu poros nariai. Dėtyje paprastai būna apie 3–6 kiaušinius, perimus tik patelės. Patinas visą laiką budi šalia ir perspėja apie pavojus. Jaunikliams išsiritus, visa šeima keliauja į drėgnas, vešlia augalija apaugusias žemumas, pievas. Jaunikliai auga gana greitai.

Minta antžeminėmis augalų dalimis, uogomis, žiemkenčių želmenimis. Jaunikliai lesa moliuskus, vėžiagyvius, ikrus.

Vikižodynas

Šaltiniai
---------

* *Lietuvos fauna: paukščiai, 1 knyga.* Sud. V. Logminas. – Vilnius: Mokslas, 1990.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Signiferis su signumu (rekonstrukcija}
**Signiferis** (lot. *signifer*) – Senovės Romos legionierius, nešiojęs kohortos ar centurijos signumą (lot. *signum*). Kiekviena centurija turėjo savo signiferį, tad legionas iš viso turėjo 59 signiferius. Kiekviena kohorta turėjo šešias centurijas, vadinasi – ir šešis signiferius, bet kohortos pirmosios centurijos signiferis buvo laikomas vyresniu už likusius penkis kohortos signiferius.

Romos imperijoje legionuose dalinių emblemas nešiodavo ne tik signiferiai, bet ir akviliferiai, imaginiferiai, veksiliarijai ir drakonarijai.

Legionieriai, priekyje eina centurionas, akviliferis, signiferis ir kornicenas (maždaug 70 m. e. m. legionierių rekonstrukcija)

Signiferis kaip štandarto nešiotojas
------------------------------------

Signiferis nešiodavo savo padalinio karinę emblemą signumą. Signumą sudarydavo ant stiebo pritvirtinti diskai (lot. *philarae*) ir kiti elementai. Stiebo viršuje būdavo lapiškas ieties antgalis arba plaštakos atvaizdas, simbolizavęs kareivių duotą priesaiką). Kartais signumas turėdavo ir vainiko atvaizdą, galbūt rodžiusį apdovanojimą ar buvusį garbės ženklu.

Signumo nešiojimas mūšyje būdavo pavojingas, kadangi signiferis būdavo pirmoje eilėje ir savigynai galiojo nešioti tik kumštinį skydą. Apie signumą grupuodavosi centurijos kariai.

Legionierius, siekiantis tapti signiferiu, turėdavo būti apmokytas. Apmokymą einantis karys vadindavosi *signiferio discentas* (lot. *discentes signiferorum* 'signiferio mokinys').

Signiferis kaip finansininkas
-----------------------------

Signiferiai ne tik nešiodavo signumus, bet ir būdavo centurijos finansų tvarkytojai bei legionierių pinigų saugotojai.

Patys signiferiai būdavo duplikarijai – jie gaudavo dvigubą algą.

* Konstantino triumfo arkos bareljefas, kuriame pavaizduoti keli signiferiaiKonstantino triumfo arkos bareljefas, kuriame pavaizduoti keli signiferiai
* Knygos „Romos kavaleristų antkapiai Vokietijoje" iliustracijos. Dešiniajame antkapyje iš Vormso matyti signumas.Knygos „Romos kavaleristų antkapiai Vokietijoje" iliustracijos. Dešiniajame antkapyje iš Vormso matyti signumas.

Taip pat skaitykite
-------------------

* akviliferis
* imaginiferis
* drakonarijus
* veksiliarijus
* signumas
Koordinatės: 56°12′36.95″ š. pl. 24°41′29.75″ r. ilg.﻿ / ﻿56.2102639°š. pl. 24.6915972°r. ilg.﻿ / 56.2102639; 24.6915972

Smegduobė „Lapės Ola"
2014 m.
**Lapės Ola** – karstinė smegduobė, valstybės saugomas geologinis gamtos paveldo objektas. Smegduobė yra Karajimiškio kaime (Biržų rajonas), Biržų regioniniame parke, šalia kelio  **1303**  Biržai–Pasvaliečiai–Saločiai ]. Tokiu vardu pavadinta todėl, kad joje esančiuose urvuose gyvena lapės. Pakelėje, už 80 m yra Geologų duobė.

Ši smegduobė iš kitų išsiskiria tuo, kad joje apstu chaotiškai suvirtusių dolomito su gipso tarpsluoksniais luitų. Žvelgiant per properšas matosi, kad duobės apačia yra daug giliau.
Lapės Ola visą laiką sausa. Joje ir pavasarį, tirpstant susikaupusiam sniegui, vanduo neužsistovi. Vadinasi, ši įgriuva turi neužakusių kiaurymių, susijusių su požeminėmis ertmėmis.

Geologija
---------

Geologų spėjimu – šiai įgriuvai apie 70 metų. Lapės Olos gylis apie 10 m, skersmuo – apie 17 m. Duobės rytinis ir šiaurės rytų šlaitai lėkšti, padengti kvartero nuogulų nuobiromis. Kitur šlaituose matosi vertikaliais ir horizontaliais plyšiais į didžiulius luitus ir plokštėmis suskeldėjęs ar su gipsu susisluoksniavęs dolomitas.

Lapės Ola atsirado kvartero metu, kai ištirpus vėlyvojo devono Tatulos svitos Nemunėlio ir Pasvalio sluoksnių gipsui, karstėjant visai šiai uolienų storymei. Požemyje radosi ir plėtėsi erdvi tuštuma (gal ir kelios), kol jų lubos, neatlaikiusios pakibusių devono ir kvartero uolienų svorio, įgriuvo, sąlygodamos Lapės Olos užuomazgą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Informacinė lenta prie smegduobės

Nuotraukos
----------

* Uolienų sluoksniai Lapės OlojeUolienų sluoksniai Lapės Oloje
* Dolomito, gipso ir selenito sluoksniai (dveji ryškūs baltos spalvos)Dolomito, gipso ir selenito sluoksniai (dveji ryškūs baltos spalvos)
* Uolienų sluoksniai Lapės OlojeUolienų sluoksniai Lapės Oloje
* Gipso, selenito (baltas) ir dolomito susisluoksniavimasGipso, selenito (baltas) ir dolomito susisluoksniavimas

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RBiržų rajono savivaldybės saugomos teritorijos |
| --- |
|  |
| Regioniniai parkai | 
Biržų regioninis parkas |
|  |
| Valstybiniai draustiniai | 
Biržų girios botaninis • Guodžių geomorfologinis • Latvelių botaninis • Nemunėlio-Apaščios geologinis |
|  |
| Biosferos poligonai | 
Biržų girios biosferos poligonas |
|  |
| Gamtos paminklai | 
Jaronio duobė • Karvės ola • Smardonės šaltinis • Tabokinės atodanga • Velniapilio uola |
|  |
| Valstybiniai gamtos paveldo objektai | 
Bėnupės liepa • Dauguviečių maumedis • Ievos duobė • Jurgio Bielinio ąžuolas • Kaunių ąžuolas • Kiršonių akmuo • Lapės ola • Likėnų šaltinis • Kiršonių akmuo • Mantgailiškio dvaro septynkamienis uosis • Mantgailiškio pušis • Muoriškių atodanga • Nemunėlio Radviliškio liepa • Nemunėlio Radviliškio maumedis • Padaičių miško ąžuolas • Padvariečių eglė • Pasienio ąžuolas • Putrinės liepa • Salomėjos šaltinis • Sandariškių ąžuolas |

 |
| **Kjellis Magne Bondevikas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1947 m. rugsėjo 3 d. (75 metai)Moldėje, Norvegijoje |
| Tautybė | norvegas |
|  |
| Veikla | Norvegijos pastorius ir politikas |
| Pareigos | dukart buvęs Norvegijos ministras pirmininkas |
|  |
| Alma mater | Norvegijos teologijos mokykla |
|  |
|  **Vikiteka** | Kjell Magne Bondevik |
| Parašas |
|  |

**Kjellis Magne Bondevikas** (norv. *Kjell Magne Bondevik*, g. 1947 m. rugsėjo 3 d. Moldėje) – liuteronų pastorius, norvegų politikas, du kartus buvęs Norvegijos ministras pirmininkas (1997–2000 m. ir 2001–2005 m.).

Biografija
----------

1975 baigė Norvegijos teologijos mokyklą. 1972–1973 m. buvo ministro pirmininko Larso Korvaldo vyriausybės valstybės sekretorius. Nuo 1973 m. iki 2005 m. – Stortingo (Norvegijos parlamento) narys nuo Krikščioniškosios liaudies partijos, ilgą laiką vadovavo partijos frakcijai parlamente. 1983–1995 m. buvo šios partijos vadovas.

1983–1986 m. K.M.Bondevikas buvo vicepremjeras bei švietimo ir bažnyčios reikalų ministras K.Vilocho, o 1989–1990 m. – užsienio reikalų ministras Jan P. Syse vyriausybėse.

1997–2000 m. K.M.Bondevikas vadovavo koalicinei vyriausybei, kurioje dalyvavo ir Centro bei Venstre (liberalų) partija. 2001–2005 m. jo vadovaujamoje vyriausybėje kartu su Krikščioniškąja liaudies partija dirbo Venstre bei konservatorių partijos.

Papildoma informacija
---------------------

* Pirmosios kadencijos metu 1998 m. rugpjūčio mėn. dėl depresijos trims savaitėms buvo palikęs postą. Tai kol kas vienintelis atvejis pasaulyje, kai vyriausybės vadovas prisipažino turįs psichikos sutrikimų.

Šaltiniai
---------

1. ↑   (New York Times inf.)

  



| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Torbjornas JaglandasJensas Stoltenbergas** | **Norvegijos ministras pirmininkas** 1997–2000 m.**\* \* \*** 2001–2005 m. | Po to:**Jensas Stoltenbergas Jensas Stoltenbergas** |
| Prieš tai:**Kåre Kristiansen** | **Norvegijos krikščioniškosios liaudies partijos pirmininkas**1983–1995 m. | Po to:**Valgerd Svarstad Haugland** |