recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Elektrėnų savivaldybės taryba** – Lietuvos Respublikos Elektrėnų savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta ketveriems metams savivaldybių rinkimuose, vykusiuose 2015 m. kovo 1 d. 1994 m. liepos 7 d. Lietuvos Respublikos savivaldybių tarybų rinkimų įstatymo Nr. I-532 2010 m. liepos 20 d. redakcijos nustatyta tvarka daugiamandatėje rinkimų apygardoje, remiantis visuotine ir lygia rinkimų teise, slaptu balsavimu proporcine rinkimų sistema, pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus bei iš išsikėlusių kandidatų, jeigu jų išsikėlimą parašais parėmė ne mažiau kaip dešimt procentų skaičiuojant vienam savivaldybės tarybos nario mandatui, bet ne mažiau kaip 100 tos savivaldybės rinkėjų.

Antrame rinkimų ture kovo 15 d. tiesioginiuose rinkimuose meru buvo išrinktas Kęstutis Vaitukaitis.

Naujoji Taryba pirmąjį posėdį surengė balandžio 15 d.

Rinkimų rezultatai
------------------

Rinkimuose dalyviai gavo vietų: 

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| **Sąrašo numeris** | **Sąrašo pavadinimas** | **Gauta balsų** | **Procentais** | **Gauta mandatų** |
| 26 | Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdis | 3083 | 30,13% | 8 |
| 2 | Lietuvos socialdemokratų partija | 2197 | 21,47% | 6 |
| 20 | Darbo partija | 1002 | 9,79% | 3 |
| 3 | Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai | 899 | 8,79% | 2 |
| 25 | Partija Tvarka ir teisingumas | 612 | 5,98% | 2 |
| 13 | Lietuvos valstiečių ir žaliųjų sąjunga | 591 | 5,78% | 1 |
| 21 | Visuomeninis rinkimų komitetas „Mūsų kraštas" | 560 | 5,47% | 1 |
| 16 | Lietuvos centro partija | 459 | 4,49% | 1 |
| 14 | Lietuvos lenkų rinkimų akcija | 229 | 2,24% | 0 |
|  |  | 9632 |  | 24 |
|

Šaltiniai
---------

1. ↑  Mero rinkimai Archyvuota kopija 2015-03-26 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Pirmųjų savivaldybės tarybos posėdžių datos
3. ↑  2015 m. Lietuvos Respublikos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2015-04-02 iš Wayback Machine projekto.
Smėlio paplūdimys Australijoje
**Paplūdimys** – lėkšta jūros, ežero, upės ar kitokio vandens telkinio kranto dalis, kurios lygis nedaug iškilęs virš vandens lygio, susidariusi veikiant bangoms. Tai jūros link pasviręs sausumos ruožas tarp kranto linijos ir pajūrio kopų ar aukštumų (arba aukštosios kranto dalies). Sudarytas iš smulkių uolienų dalelių: smėlio, žvyro, gargždo, žvirgždo, atsitiktinių riedulių. Taip pat būna kriauklių, koralų liekanų. Paplūdimiai susidaro dėl akumuliacijos proceso, bangoms nešant ir nusodinant uolienas ant kranto. Dažnai vėjas iš sunešto smėlio supusto pakrantės kopas.

Uolėtose ežerų ar jūrų pakrantėse paplūdimių gali nebūti.

Paplūdimiai – svarbi rekreacinė zona. Ypač vertinami smulkaus, minkšto smėlio paplūdimiai.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  *Paplūdimys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVII (On-Peri). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2010
2. ↑  Под редакцией проф. А. П. Горкина. (2006). *Пляж. География. Современная иллюстрированная энциклопедия*.
| **Jonas Pauža** |
| --- |
| Gimė | 1938 m. liepos 26 d. (84 metai)Nemeikšiuose, Joniškio valsčius |
|  |
| Veikla | Lietuvos kalbininkas, pedagogas |
| Organizacijos | Šiaulių universitetas |
| Pareigos | docentas |
|  |
| Išsilavinimas | socialinių mokslų daktaras |
| Alma mater | Šiaulių pedagoginis institutasVilniaus universitetas |

**Jonas Pauža** (g. 1938 m. liepos 26 d. Nemeikšiuose, Joniškio valsčius) – Lietuvos kalbininkas, pedagogas.

Biografija
----------

1956-1962 m. studijavo Šiaulių pedagoginiame institute, 1964-1965 m. – Vilniaus universitete. 1976-1979 m. mokėsi aspirantūroje Maskvoje.

1960-1971 m. mokytojas įvairiose Lietuvos mokyklose. Nuo 1971 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) dėstytojas, nuo 1979 m. docentas.

Parašė per 100 straipsnių tarpkultūrinės kalbinės komunikacijos ir kalbų sąveikos mokymo procese klausimais. Dalyvavo tarptautinėse konferncijose (Lenkija, Latvija, Rusija ir kt.).

Bibliografija
-------------

* Rusų kalbos vadovėlis IX klasei, 1986 m.
* Rusų kalbos vadovėlis X klasei, 1989 m.
* Pedagoginių praktikų programos ir metodinė medžiaga filologijos specialybių studentams, 1996 m.
* Morfologinio nagrinėjimo pavyzdžiai ir kontrolinės užduotys, 1989, 2000 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Jonas Pauža. Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Kibirkštys, susidarančios degant bengalinei ugnelei
Žiebtuvėlio kibirkštys
 *Kitos reikšmės – Kibirkštis (reikšmės).*
**Kibirkštis** – smulki švytinti ar deganti dalelė, susidaranti degimo ar smūgio metu.

Degimo kibirkštys būna dvejopos – susidarančios savaime degimo metu ir susidarančios nuo smūgio ar panašaus energingo mechaninio veiksmo.

Paprastos degimo kibirkštys
---------------------------

Tai smulkios degančios ir švytinčios dalelės, kurios lekia kartu su liepsna degant kai kurioms medžiagoms ar atitrūksta nuo degančio daikto, nukrenta ir kurį laiką dega ir švyti.

Degimo kibirkščių susidarymas kartais specialiai naudojamas tam, kad sudaryti dekoratyvinį efektą. Toks degimas naudojamas *bengalinėse ugnelėse* (kitaip – *šaltosiose ugnelėse*).

Smūginės degimo kibirkštys
--------------------------

Tokios kibirkštys susidaro smūgio metu atitrūkstant smulkioms dalelėms, kurios nuo smūgio įkaista ir paprastai užsidega.
Kibirkščiuoja galandimo įrenginiai, kai galandami plieniniai įrankiai.

Taip veikia titnaginis skiltuvas arba titnaginių šautuvų skėlimo mechanizmas, kai titnagu smogiant į plieną susidaro degančios geležies kibirkštys.
  
Tas pats principas naudojamas daugelyje žiebtuvėlių, kur besisukantis plieninis ratukas nuplėšia smulkias daleles nuo vadinamo „akmenėlio", kuris yra specialaus lydinio iš cerio ir lantano gabalėlis. Atplėšiamos dalelės įkaista ir užsidega, taip virsdamos kibirkštimis, kurios padega žiebtuvėlio degalus.
**Jonas Petras Jankauskas** (g. 1938 m. birželio 22 d. Anykščiuose) – Lietuvos irkluotojas, irklavimo teisėjas, treneris, pedagogas, habilituotas socialinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

1961 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 1993 m. habilituotas socialinių mokslų daktaras.

Nuo 1972 m. dėsto Vilniaus universitete, nuo 1994 m. profesorius. Nuo 2000 m. Vilniaus universiteto Sveikatos ir sporto centro direktorius.

Sportiniai pasiekimai
---------------------

* 1961 m. Lietuvos irklavimo čempionas (dvivietė valtis)

Nuo 1973 m. Tarptautinės irklavimo federacijos teisėjas. 1977–1989 m. Lietuvos irklavimo federacijos pirmininko pavaduotojas ir trenerių tarybos pirmininkas. Teisėjavo olimpinėse žaidynėse, Europos ir pasaulio čempionatuose. Parašė daugiau kaip 200 mokslinių straipsnių.

Bibliografija
-------------

* Specialiųjų medicininių grupių studentų fizinis lavinimas, I kursui 1982 m. II kursui 1983 m.
* Gydomoji kūno kultūra, 1990 m.
* Sportininkų jėgas grąžinančios priemonės ir medikamentai, 1996 m.
* Sergančiųjų regos ligomis gydomoji kūno kultūra, 1998 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jonas Žilinskas. *Jonas Petras Jankauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 513 psl.
*Kitos reikšmės – Puntuko akmuo.*

| ***Puntuko akmuo*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Puntuko akmuo |
| Kilmės šalis | Lietuva |
| Režisierius | Antanas Skučas |
| Prodiuseris (-iai) | Antanas Skučas |
| Metai | 2012 |
| Žanras | animacija |
| Trukmė | 3 min. |
| Kalba | lietuvių k. |

**Puntuko akmuo** – 2012 m. lietuviškas animacinis filmas pagal to paties pavadinimo legendą apie Puntuko akmenį. Nominuotas 2012 m. „Sidabrinės gervės" apdovanojimuose. Režisierius Antanas Skučas (g. 1983 m.) yra baigęs Vilniaus dailės akademiją, kur apgynė diplominį darbą apie lietuvių mitologines būtybes. Jo kitas animacinis filmas „Vaikystės dienoraštis" yra pelnęs „Sidabrinę gervę" 2009 m.

Filme animacijos priemonių pagalba pristatoma Puntuko akmens atsiradimo istorija. Spalvingas, dvelkiantis senovės baltų mitologija, pažintinis filmukas primena, kad nors didžiausias Lietuvos riedulys yra ne Anykščiuose, bet Žemaitijoje, vadinamas Barstyčių (arba Puokės) akmeniu, tačiau Puntukas nuo seno yra pats garsiausias, apipintas legendomis, aprašytas, susijęs su pagoniškąja lietuvių kultūra.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Tai legenda apie nelabųjų bandymus numesti akmenį ant Anykštos pirkios. Po vieną velniai akmens niekaip nepajudino, tik kai suskrido visas jų spiečius, galingasis riduolis pakilo nuo žemės. Bet čia įsikišo Dundulis, šaudantis ugninėmis strėlėmis – teko nelabiesiems akmenį paleisti. Tiesa, visai ant kitos – pikto ir nedoro žmogaus pirkios.

Kūrybinė grupė
--------------

* Režisierius – Antanas Skučas
* Prodiuseris – Antanas Skučas
* Foniniai garsai – Freesound.org.
* Garso takelis – Įrašų studija.lt.

Nuorodos
--------

* Apie filmą *anima.lt* svetainėje
* Puntuko akmuo *youtube.com* svetainėje
| **Jonas Purlys** |
| --- |
| Gimė | 1957 m. lapkričio 19 d. (65 metai)Velva-Baza gyvenvietė, Belojevskio rajonas, Permės sritis, Rusija |
| Vaikai | Raimonda |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Šilutės rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas. |
| Partija | Liberalų ir centro sąjungaLietuvos Respublikos liberalų sąjūdis |
|  |
| Alma mater | Lietuvos žemės ūkio akademija |

**Jonas Purlys** (g. 1957 m. lapkričio 19 d. Velva-Baza gyvenvietė, Belojevskio rajonas, Permės sritis, Rusija) – Lietuvos ir Šilutės rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Baigė Šilutės 3-ąją vidurinę mokyklą, 1981 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius hidrotechnikas.

1981 m. Šilutės melioracijos valdybos meistras, inžinierius, tarnavo TSRS kariuomenėje, vėliau Šilutės melioracijos technikumo dėstytojas. 1988 m. Šilutės Sąjūdžio iniciatyvinės grupės narys. 1989 m. turėdamas atsargos karininko laipsnį, savanoriu įstojo į besikuriančią Lietuvos kariuomenę, kūrė pirmąsias Nepriklausomos Lietuvos karines struktūras, įsteigė pasienio tarnybos Pagėgių užkardą, vadovavo šaukimams į karinę tarnybą bei geležinkelio tiltų per Nemuną ties Pagėgiais apsaugai. Rūpinosi sovietinės armijos dalinių išvedimu iš Šilutės rajono teritorijos. Krašto apsaugos savanorių pajėgų teritorinės gynybos bataliono vadas, iki 2004 m. Karinių jūrų pajėgų logistikos viršininko pavaduotojas. Atsargos komandoras leitenantas.

2005 m. Liepio firmos „Stamela" darbų vykdytojas, 2007–2009 m. Šilutės rajono savivaldybės administracijos direktoriaus pavaduotojas, nuo 2009 m. Seimo nario padėjėjas.

2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Šilutės rajono skyriaus narys, 2006 m. Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio narys, skyriaus pirmininko pavaduotojas, 2010 m. skyriaus sekretorius. 2018 m. pasitraukė iš Liberalų Sąjūdžio partijos.

1990–1992 m. Šilutės miesto tarybos deputatas, 1990–1995 m. Šilutės rajono tarybos deputatas, 2007 m. mandato atsisakė paskirtas direktoriaus pavaduotoju ir nuo 2011 m. Šilutės rajono savivaldybės tarybos narys.

Išsiskyręs, vaikas Raimonda.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jonas Purlys – kandidatas į Seimo narius. 2009-09-09[neveikianti nuoroda]
2. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-04-05 iš Wayback Machine projekto.
| Puodkalių kapinynas |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Puodkalių kapinynasPuodkalių kapinynas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°13′53″š. pl. 21°30′49″r. ilg.﻿ / ﻿56.231279°š. pl. 21.513586°r. ilg.﻿ / 56.231279; 21.513586Koordinatės: 56°13′53″š. pl. 21°30′49″r. ilg.﻿ / ﻿56.231279°š. pl. 21.513586°r. ilg.﻿ / 56.231279; 21.513586 |

 |
| Vieta | Skuodo rajonas |
| Seniūnija | Skuodo seniūnija |
| Plotas | 2,84 ha |
| Naudotas | IX - XIII a. |
| Žvalgytas | 1987 m. |
| Registro Nr. | 16223 /IP2054A/ |

**Puodkalių kapinynas** (registrinis kultūros paveldo objektas: unikalus kodas - 16223; senas kultūros paminklų sąrašo Nr. IP2054A) – kapinynas šiaurės vakarinėje Skuodo rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Puodkaliuose (Skuodo seniūnija), 0,5 km į vakarus nuo Puodkalių piliakalnio, Erlos (Kernų tvenkinio) dešiniajame krante.

Kapinynas
---------

Įrengtas į upės vingio slėnį įsiterpiančiame kyšulyje. Pietinė teritorijos dalis dirbama, šiaurinė – dirvonuoja, apaugusi želdiniais. Rytinė dalis apardyta rengiant tvenkinį, atsidūrusi po vandeniu.

1993 m. įrašytas į naujai išaiškinamų istorijos ir kultūros paminklų archeologinių vietų sąrašą.

Datuojamas IX - XIII a. priskiriamas kuršiams.

Tyrimai
-------

1975 m. žvalgė Ignas Jablonskis, 1987 m. – Bronius Dakanis, Algimantas Merkevičius ir Gintautas Zabiela (Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba). 

Iš kapinyno į Daukšių aštuonmetę mokyklą buvo patekę 10 geležinių dirbinių (ietigalis trikampe plunksna, pentinis plačiaašmenis kirvis, skiltuvas atriestais galais, peiliukas, pjautuvo smaigalys, skustuvo rankenėlė, kovos peilio makščių grandinėlė) ir 11 jų fragmentų, 10 žalvarinių dirbinių (pasaginė segė tordiruotu lankeliu ir aštuonkampėmis galvutėmis, pasaginė segė cilindriniais galais, geriamojo rago apkalas, 3 įvijiniai žiedai išplatinta priekine dalimi, 2 juostinės apyrankės) ir 66 jų fragmentai, 49 lipdytos lygios ir nežymiai brūkšniuotos ir 1 žiestos keramikos šukė. Dalis lipdytos keramikos šukių puošta horizontaliomis tiesiomis ir banguotomis linijomis. 1987 m. radiniai perduoti Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos archeologinei ekspedicijai.

Radinius saugo Kultūros paveldo centras ir Kretingos muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašas. - Vilnius, 1993. - P. 78  
Kultūros vertybių registras: Senkapiai, Skuodo r. sav. Puodkalių k. (Skuodo sen.)
2. ↑  Bronius Dakanis, Algimantas Merkevičius, Gintautas Zabiela. Skuodo rajono archeologijos paminklų žvalgymas. - Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1986 ir 1987 metais. - Vilnius, 1988. - P. 182–183
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Urdoma*Урдома* |
| --- |
| *Senoji Urdomos cerkvė* |
|  |
| 

UrdomaUrdoma

61°46′10″ š. pl. 48°32′58″ r. ilg.﻿ / ﻿61.76944°š. pl. 48.54944°r. ilg.﻿ / 61.76944; 48.54944﻿ (Urdoma)Koordinatės: 61°46′10″ š. pl. 48°32′58″ r. ilg.﻿ / ﻿61.76944°š. pl. 48.54944°r. ilg.﻿ / 61.76944; 48.54944﻿ (Urdoma) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+4) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Archangelsko sritis Archangelsko sritis |
| **Rajonas** | Lensko rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 4 492  |
| **Altitudė** | 101 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Urdoma |

**Urdoma** (rus. *Урдома*) – miestelis Rusijoje, Archangelsko srities pietryčiuose, Lensko rajone, prie Aukštutinės Lupios upės. 4,5 tūkst. gyventojų (2006 m.). Geležinkelio stotis prie Kotlaso-Mikunio geležinkelio. Miškininkystė. Veikia dujotiekio kompresorinė stotis. Yra vienintelė paauksuotais kupolais cerkvė Archangelsko srityje.

Urdomoje veikia Baltijos vamzdyno sistemos naftos pumpavimo stotis.

Istorija
--------

Miestelio vardas greičiausiai kilęs iš komių kalbos žodžio *ur*, reiškiančio voverę ir rusiško *dom* – namas. Urdoma miesto tipo gyvenvietės statusą įgijo 1963 m.

Urdomoje 1959 m. gimė Lietuvos verslininkas ir politikas Viktor Uspaskich.
| **Elena Aižinienė-Atkočiūnaitė** |
| --- |
| Gimė | 1935 m. sausio 1 d.Dusetos, Zarasų r. |
| Mirė | 1984 m. sausio 27 d. (49 metai)Kupiškyje |
|  |
| Veikla | muzikos mokytoja ir chorvedė. |

**Elena Aižinienė-Atkočiūnaitė** (1935 m. sausio 1 d. Dusetose, Zarasų r. – 1984 m. sausio 27 d. Kupiškyje) – muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija
----------

1956–1960 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. V. Četkauskas). 1973–1978 m. muziką neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (diriguoti mokė G. Valavičiūtė).

1959–1966 m. Alytaus vaikų muzikos mokyklos mokytoja, 1966–1983 m. Kupiškio vaikų muzikos mokyklos mokytoja, jaunučių ir jaunių chorų vadovė. Jaunučių choras 1969 m. respublikinės moksleivių meno ir sporto šventės konkurso laureatas, o jaunių choras 1975 m. respublikinės dainų šventės dalyvis. 1977 ir 1979 m. E. Aižinienė „Dainų dainelės" konkursams parengė merginų vokalinį ansamblį.

Nuo 1978 m. Kupiškio rajono švietimo darbuotojų mišriojo choro vadovė – choras 1980 m. respublikinės dainų šventės dalyvis, 1981 m. A. Budriūno konkurso Biržuose laureatas. E. Aižinienė buvo Kupiškio rajono dainų švenčių dirigentė ir vyr. dirigentė. 1969 m. apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| **Feliksas Valiukas** |
| --- |
| Gimė | 1887 m.Pašvitinys, Šiaulių apskritis |
| Mirė | 1919 m. birželio 19 d. (~32 metai)Bajoriškiai, Panemunėlio valsčius |
|  |
| Veikla | teisininkas, advokatas, revoliucinis-politinis veikėjas |
| Partija | 1904 m. LSDP, 1917 m. RSDDP(b) |
|  |
| Alma mater | Maskvos universitetas |

**Feliksas Valiukas** (1887 m. Pašvitinyje – 1919 m. birželio 19 d. Bajoriškiuose, Panemunėlio valsčius) – Lietuvos teisininkas, advokatas, revoliucinis-politinis veikėjas.

Biografija
----------

Mokėsi Mintaujos gimnazijoje. 1904 m. organizacijos „Draugas", vėliau Lietuvos socialdemokratų partijos (LSDP) narys. 1905–1907 m. revoliucinių įvykių dalyvis. 1915–1918 m. studijavo teisę Maskvos universitete.

1916–1917 m. dirbo pabėgėlių šalpos organizacijose Maskvoje. 1917 m. pavasarį įstojo į Rusijos socialdemokratų darbininkų partiją, bet stengėsi atgaivinti LSDP veiklą. 1917–1918 m. dirbo Lietuvos reikalų komisariato Maskvos skyriuje. 1918 m. Maskvoje redagavo laikraštį „Socialdemokratas".

1918–1919 m. Panevėžio darbininkų atstovų tarybos vykdomojo komiteto sekretorius. Antrojo pėstininkų pulko vado Vinco Glovackio iniciatyva sušaudytas kartu su žmona. Palaidotas Panevėžyje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Bronius Vaitkevičius. *Feliksas Valiukas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 436
| **Elena Gineitienė** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1912 m. rugpjūčio 5 d.Telšiai |
| Mirė | 2007 m. vasario 28 d. (94 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | biochemikė |
| Organizacijos | Vilniaus universitetas |
| Pareigos | docentė |
|  |
| Išsilavinimas | biomedicinos mokslų daktarė |
| Alma mater | Vytauto Didžiojo universitetas |

**Elena Gineitienė** (1912 m. rugpjūčio 5 d. Telšiai – 2007 m. vasario 28 d. Vilnius) – Lietuvos biochemikė, biomedicinos mokslų daktarė.

Biografija
----------

1936 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1961 m. biologijos mokslų kandidatė

1937–1945 m. Veterinarijos akademijos ir Vytauto Didžiojo universiteto, 1945–1984 m. Vilniaus universiteto dėstytoja, 1947–1951 m. biologinės chemijos katedros vedėja; 1968 m. docentė.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinio darbo svarbiausia sritis – Druskininkų kurorto gydomieji veiksniai, kraujo biochemija, kai kurių naujai susintetintų biologiškai aktyvių junginių veikimo mechanizmai.

Bibliografija
-------------

* Medicininės klinikinės laboratorijos praktika, 1959 m.
* Biochemija, vadovėlis, viena autorių, 1975 m.

Įvertinimas
-----------

* 1978 m. LTSR valstybinė premija

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Elena Gineitienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 743 psl.
| **Feliksas Pažūsis** |
| --- |
| Gimė | 1934 m. balandžio 8 d.Kaišiadorys |
| Mirė | 1982 m. rugpjūčio 3 d. (48 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | žurnalistas |
| Partija | 1960 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1958 m. Vilniaus universitetas |

**Feliksas Pažūsis** (1934 m. balandžio 8 d. Kaišiadoryse – 1982 m. rugpjūčio 3 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas.

Biografija
----------

1958 m. baigė Vilniaus universitetą.

1957–1969 m. dirbo „Valstiečių laikraščio" redakcijoje. 1969–1973 m. buvo LKP CK instruktorius, sektoriaus vedėjas, 1973–1978 m. – propagandos ir agitacijos skyriaus vedėjo pavaduotojas. 1978–1982 m. agentūros „ELTA" direktorius.

1981–1982 m. LKP Revizijos komisijos narys. 1980–1982 m. LTSR Aukščiausiosios Tarybos deputatas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 382 psl.
2. ↑  *Feliksas Pažūsis*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 338
**Govartas** (arba **Govertas**) **Flinkas** (ol. *Govaert Flinck*, *Govert Flinck*, 1615 m. sausio 25 d. Klevė – 1660 m. vasario 2 d. Amsterdamas) – XVII a. Nyderlandų tapytojas, Rembranto pasekėjas.

Biografija
----------

Govartas Flinkas gimė 1615 m. sausio 25 d. Klevėje. 14 metų būdamas jis pradėjo mokytis Leuvardene pas menonitų pastorių ir tapytoją Lambert Jacobsz. Jo studijoje susipažino su Jacob Backer, kurio įtaka žymi ankstyvuosiuose Flinko kūriniuose. 1633 m. Flinkas persikėlė į Amsterdamą, kur baigė tapytojo mokslus pas Rembrantą ir 1636 m. atidarė nuosavą dailės studiją. Vienas jo anksčiausiai žinomų portretų vaizduoja Rembrantą kaip piemenį. Rembranto įtaka ryški kitame ankstyvame Flinko paveiksle „Izaoko palaiminimas Jokūbui". 1639 m. paveikslas „Angelų apreiškimas piemenims" primena Rembranto tos pačios temos graviūrą, tačiau Flinkas neįstengė pasiekti Rembranto šventumo ir stebuklo vyksmo talentingo perteikimo šioje scenoje.

Po 1640-ųjų Flinkas pradėjo vis dažniau naudoti flamandų dailės spalvinius tonus. 1649 m. Brandenburgo elektorius Frydrichas Vilhelmas užsakė Flinkui sukurti Viljamo Hendriko III Nasau gimimo alegorijos paveikslą. Šis paveikslas buvo baigtas po Hendriko III mirties 1650 m. pompastišku baroko stiliumi ir buvo dailininkui sėkmingas. Turtingi Amsterdamo miestiečiai užsakė Flinkui daug portretų. 1655 m. baigus statyti naująją prabangią Amsterdamo rotušę (dabar Karališkieji rūmai) Govartas Flinkas buvo pasamdytas vienu pagrindinių jos dekoruotojų istoriniais paveikslais kartu su Ferdinand Bol. Govartas Flinkas mirė 1660 m. vasario 2 d. Amsterdame.

Darbų galerija
--------------

* „Rembrantas kaip piemuo" (1636, Amsterdamo valstybinis muziejus)
* „Izaoko palaiminimas Jokūbui" (1639, Amsterdamo valstybinis muziejus)
* „Angelų apreiškimas piemenims" (1639, Luvras, Paryžius)
* „Vyro portrteas, tikriausiai Augustijn Wtenbogaert" (1643, Amsterdamo valstybinis muziejus)
* „Nepaperkamasis konsulas Markas Kurijus Dentatas" (1656, Amsterdamo karališkieji rūmai, Amsterdamas)

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Govaert Flinck** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* *From Rembrandt to Vermeer: 17th-Century Dutch Artists.* Sud. Turner, Jane. Macmillan Reference, 2000, p. 113–114
* encyclopaedia Britannica
* wga.hu
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Herpestes edwardsii** |
| --- |
| Pilkoji indinė mangusta |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Amniotai  *( Amniota)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Plėšrieji žinduoliai  *( Carnivora)* |
| Šeima: | Mangustiniai  *( Herpestidae)* |
| Pošeimis: | *Herpestinae*  *( Herpestinae)* |
| Gentis: | *Herpestes*  *( Herpestes)* |
| Rūšis: | Pilkoji indinė mangusta  *( Herpestes edwardsii)* |

 |

**Pilkoji indinė mangusta** (*Herpestes edwardsii*) - mangustinių (*Herpestidae*) šeimos gyvūnas.

Fizinės savybės
---------------

Kūno ilgis 43 cm, uodegos ilgis 39 cm, svoris iki 1,5 kg. Pilkosios indinės mangustos kailis pilkas, išmargintas brūkšneliais, uodega ilga ir puri. Bėgdama ji laiko uodegą ištiestą atgal. Susitikęs priešą, pvz. kobrą gyvūnas pakelia uodegą aukštyn, kad atrodytų kuo grėsmingiau, ir drąsiai stoja į kovą. Tokia dvikova dažniausiai baigiasi mangustos pergale. Gyvena pavieniui, medžioja dieną. Gyvenimo trukmė: iki 10 metų.

Gyvenimo būdas
--------------

Pilkosios indinės mangustos labai vikrūs, guvūs ir sumanūs gyvūnai. Jie dažniausiai juda greitai šuoliuodami. Didžiąją gyvenimo dalį praleidžia ant žemės, tačiau sugeba puikiai kaip beždžionės laipioti pastatų sienomis ir medžių šakomis. Medžiuose jos ieško paukščių kiaušinių arba persekioja sprunkančią auką. Mangustos sugeba vaikščioti atbulos, susiriesti į kamuoliuką, stovėti ant užpakalinių letenų ir pašokti aukštai į viršų. Šios plėšrūnės veiklios šviesiuoju paros metu. Naktį dažniausiai miega urve, kurį pačios išsikasa.

Maistas
-------

Mangustos maistas – smulkūs žinduoliai, paukščiai, driežai, vabzdžiai ir gyvatės. Pilkoji indinė mangusta niekada nepraleidžia progos susirungti su kobra ir visada puola pirma[reikalingas šaltinis]. Mangustos – vikrios ir ištvermingos medžiotojos. Jos netūno pasislėpusios ir netyko aukos, o pačios ieško grobio, pasikliaudamos puikia rega ir klausa. Vos tik pastebėjusi auką, mangusta nieko nelaukia ir puola. Didžiausią mangustų maisto dalį sudaro žiurkės, pelės ir kiti smulkūs žinduoliai. Be to, plėšrūnės minta vabzdžiais, skorpionais ir paukščių kiaušiniais. Ieškodamos maisto, jos kapsto žemę, knisasi nukritusiuose lapuose, varto šakas ir nedidelius akmenis. Jeigu auka bando pasprukti, mangusta puola ją persekioti. Sučiupusi gyvūnėlį, perkanda jam gerklę ir iš karto suėda.
| **Elena Leliugienė-Žeimaitė** |
| --- |
| Gimė | 1958 m. vasario 26 d. (65 metai)Plungėje |
|  |
| Veikla | muzikos mokytoja ir chorvedė. |

**Elena Leliugienė-Žeimaitė** (1958 m. vasario 26 d. Plungėje) – muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija
----------

1974 baigė Plungės vaikų muzikos mokyklą (D. Urnėžienės fortepijono klasė), o 1976 vidurinę mokyklą. 1976–1980 muziką studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (diriguoti mokė S. Kačinskienė).

Nuo 1980 rudens Plungės 5-osios vidurinės („Ryto") mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų ir mokytojų vokalinių ansamblių vadovė. Ansambliai dalyvaudavo koncertuose ir konkursuose. Vaikų chorą parengė 1985 respublikinei dainų šventei, o mišrųjį 1987 respublikinei moksleivių dainų šventei (konkurse pelnė trečiąją vietą) ir 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei. Kartu su choreografe N. Vosyliene subūrė vaikų dainų ir šokių ansamblį, kuriam 1984 suteiktas „Žirginėlių" vardas. 1985–1990 buvo direktoriaus pavaduotoja užklasiniams renginiams. Plungėje suorganizavo du mišriųjų chorų festivalius, kuriuose dalyvavo chorų iš Lietuvos ir buvusios Sovietų Sąjungos mokyklų.

Nuo 1991 Plungės 1-osios vidurinės (A. Jucio) mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, jaunučių ir merginų chorų vadovė. Merginų chorą (talkino N. Puplauskienė) parengė 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje. Chorus parengia Plungės rajono, Klaipėdos ir Pamario krašto dainų šventėms, o jaunuosius dainininkus – „Dainų dainelės" respublikiniams konkursams.

Nuo 1994 Plungės kultūros namų vaikų pramoginės muzikos choro vadovė. Choras 1997 dalyvavo populiariosios muzikos chorų festivalyje Telšiuose ir chorų konkurse Marijampolėje, taip pat chorų festivalyje Palangoje ir Plungės regiono vaikystės šventėje. 1996 subūrė Plungės švietimo darbuotojų moterų chorą, kurį parengė 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje.

E. Leliugienė nuolat kelia savo kvalifikaciją įvairiuose kursuose Vilniuje, lanko APPLE kursus, dainuoja mokytojų ir chorvedžių kameriniame chore bei pagarsėjusiame dainų ir šokių ansamblyje „Suvartukas", su kuriuo ne kartą koncertavo ir užsienyje. 1995 jai suteikta muzikos mokytojos metodininkės kvalifikacijos kategorija. Yra Plungės rajono, Klaipėdos ir Pamario krašto dainų švenčių dirigentė, 1996 moterų chorų festivalio Kretingoje dirigentė. Kai 1996 su „Suvartuku" gastroliavo Australijoje, buvo pakviesta diriguoti tradicinėje Australijos lietuvių dainų šventėje Melburne.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| Mokegva*Moquegua* |
| --- |
|        |
| *Miesto panorama* |
|  |
| 

MokegvaMokegva

17°12′0″ p. pl. 70°55′0″ v. ilg.﻿ / ﻿17.20000°š. pl. 70.91667°r. ilg.﻿ / 17.20000; 70.91667﻿ (Mokegva)Koordinatės: 17°12′0″ p. pl. 70°55′0″ v. ilg.﻿ / ﻿17.20000°š. pl. 70.91667°r. ilg.﻿ / 17.20000; 70.91667﻿ (Mokegva) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5) |
|  |
| **Valstybė** | Peru vėliava Peru |
| **Departamentas** | Mokegvos departamentas |
| **Provincija** | Mariskal Nieto provincija |
|  |
| **Gyventojų** (2020) | 79 100  |
| **Altitudė** | 1 410 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Mokegva |

**Mokegva** (isp. *Moquegua*, keč. *Muqiwa*) – miestas Peru pietuose, Kostoje, netoli Andų pašlaičių, Mokegvos slėnyje, 1144 km nuo Limos. Mokegvos departamento administracinis centras. Pro miestą eina Panamerikos plentas, taip pat keliai į Puną, Arekipą, Ilą. Apylinkėse kasamas molibdenas, varis, sidabras, auksas. Yra vario metalurgijos gamykla. Mokegvos slėnyje auginami vaisiai, alyvuogės.

Yra Giustavo Eifelio suprojektuota ginklų aikštė, XVIII a. Šv. Dominyko katedra, Šv. Pranciškaus bažnyčios liekanos, XVIII a. miesto valdytojo rūmai. Apylinkėse į Vario, Tihuanako kultūrų archeologinių vietų.

Istorija
--------

Gyvenvietė įkurta 1541 m. kaip *Villa de Santa Catalina de Guadalcázar del Valle de Moquegua*. Pavadinimas kilo nuo upės ir galimai reiškia „drėgną vietą". 1868 m. Mokegvą suniokojo žemės drebėjimas, 1880 m. – čiliečių antpuolis.

* Mokegvos Šv. Dominyko katedraMokegvos Šv. Dominyko katedra
* Ginklų aikštėGinklų aikštė
* Beleno kvartalasBeleno kvartalas
* Beletmetiko kompleksasBeletmetiko kompleksas

Šaltiniai
---------

1. PERU: Regions & Cities
2. ↑  PERU: Regions & Cities
Žano Leono Žeromo paveikslas „Pilkasis kardinolas", vaizduojantis Tėvą Žozefą (dešinėje, skaitantis knygą)
**Pilkasis kardinolas** – viešai nesirodantis ir formaliai neutralus bei aukštų postų neužimantis privatus asmuo, vaidinantis svarbų vaidmenį bei darantis reikšmingą ar net lemiamą įtaką atskiros institucijos arba šalies politikoje ar gyvenime.

Termino kilmė
-------------

Karaliaus Liudviko XIII laikais Prancūziją iš tiesų valdė kardinolas Rišelje. Jo kanceliarijos vadovas ir artimiausias bendražygis buvo Fransua Lekler diu Tremble, kapucinas, dar vadintas Tėvu Žozefu. Raudonos spalvos sutaną dėvintis Rišelje pradėtas vadinti raudonuoju kardinolu, o pilkus vienuolio rūbus vilkintis tėvas Žozefas – pilkuoju kardinolu.[1]

Šis terminas išpopuliarėjo A. Diuma išleidus romaną „Trys muškietininkai".

„Pilkieji kardinolai"
---------------------

„Pilkaisiais kardinolais" buvo vadinami:

* rašytojas ir istorikas Konstantinas Pobedonoscevas (dėl savo įtakos carui Aleksandrui III)
* lenkų ir britų politikas Jozefas Retingeris (Europos Tarybos įkūrėjas)
* buvęs JAV Valstybės sekretorius Henris Kisindžeris
* Hitlerio asmeninis sekretorius Martinas Bormanas
* TSKP CK sekretorius, buvęs TSRS ideologas Michailas Suslovas ir kiti.

Šaltiniai
---------

1. ↑
**Elena Kepalaitė, Kepalas** (1920 m. sausio 15 d. Vilniuje – 2006 m. gruodžio 12 d. Santa Monikoje, Kalifornijoje) – Lietuvos skulptorė, tapytoja, šokėja.

Biografija
----------

Vilniuje studijavo klasikinį baletą. 1941–1944 m. šoko Kauno didžiajame teatre. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1945–1948 m. Augsburge studijavo modernųjį šokį, 1948 m. Australijoje – tapybą, 1959–1961 m. Ontarijo meno koledže Otavoje – skulptūrą. 1961 m. apsigyveno Niujorke, 1961–1964 m. studijavo Bruklino muziejaus dailės mokykloje.

Kūryba
------

Sukūrė biustų, skulptūrinių kompozicijų iš bronzos („Nuostaba" 1964 m. „Martha Graham" 1966 m.), aliuminio, gipso. Skulptūrose vyrauja abstrakčios formos, šokėjų motyvai, žymi skulptoriaus J. Lipšico įtaka. Aštuntame dešimtmetyje sukomponavo skulptūrų seriją „Intervalai" – erdvinės konstrukcijos iš įvairiai sujungtų aliuminio strypų. Šio laikotarpio skulptūros vitališkos, pabrėžta geometrinių formų ritmika, architektonika, naudojami metaforiški siurrealistiniai įvaizdžiai. Akrilu nutapė skulptūrų eskizų, nuliejo akvarelių, sukūrė pastelių, eilėraščių. Nuo 1953 m. dalyvavo parodose JAV, Kanadoje, Australijoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Irena Dobrovolskaitė. *Elena Kepalaitė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 741 psl.
2. ↑  Vytautas Ignas. Skulptorė Elena Kepalaitė. Aidai
**Gleiss Lutz Hootz Hirsch** (džn. vad. *Gleiss Lutz*) – Vokietijos verslo teisės advokatų kontora. Dirba 280 advokatai (iš jų – 87 partneriai). Pagrindinė būstinė – Štutgartas. Organizacijos forma – partnerystės bendrija vok. *Partnerschaftsgesellschaft*. Atstovybės veikia Vokietijos didmiesčiuose Frankfurtas prie Maino, Miunchenas, Štutgartas, Berlynas, Europos valstybių sostinėse (Briuselis (Belgija), Praha (Čekija) ir Varšuva (Lenkija). 2007/2008 veiklos metais Vokietijoje pasiekė 109 mln. eurų apyvartą.

Istorija
--------

1949 m. balandžio 1 d. teisinių paslaugų biurą, besispecializuojantį kartelinių susitarimų ir konkurencijos teisės klausimais Štutgarte įsteigė tuometinis teisininkas Alfred Gleiss. 1952 metais Gleiss tapo advokatų ir kaip asocijuotas partneris veikė kartu su Arved Deringer, 1961 metais atsiskyrusiu ir Bonoje atidariusiu nuosavą advokato kontorą. 1956 metais prisijungė Helmuth Lutz, kiek vėliau po to ir Christian Hootz bei Martin Hirsch. Nuo 1962 m. profesinė bendrija vadinasi *Gleiss Lutz Hootz Hirsch*. Nuo maždaug 2000–2002 m. *Gleiss Lutz* yra aljanso kartu su anglų profesine bendrija *Herbert Smith* ir Nyderlandų-belgų advokatų kontora *Stibbe*. Greta glaudžiai bendradarbiauja su Niujorko bei vengrų advokatų kontoromis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Advokatų kontoros istorija oficialiame tinklalapyje Archyvuota kopija 2008-03-14 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  JUVE Rechtsmarkt 11. Jahrgang, Oktober 2008 (Nr. 10), S. 43.
3. ↑  NJW 2004, Heft 10, S. 666.
4. ↑  Rüdiger Zuck (Hg.): Erinnerungsgabe für Alfred Gleiss zum 70. Geburtstag, Opladen 1974.
5. ↑  Profesinės bendrijos istorija oficialiame tinklalapyje Archyvuota kopija 2008-03-14 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Oficialus „Gleiss Lutz" tinklalapis (vokiečių, anglų k.)
*Kitos reikšmės – Duobupis (reikšmės).*

| Duobupis |
| --- |
|  Duobupis prie Matuizų |
| **Ilgis** | 18,0 km |
| **Baseino plotas** | 53,4 km² |
| **Vidutinis debitas** | 0,43 m³/s |
| **Ištakos** | Dainavos giria, Kamorūnų apylinkės |
| **Žiotys** | Merkys |
| **Šalys** | Lietuva |

**Duobupis** – upė pietų Lietuvoje, Varėnos rajone; Merkio kairysis intakas. Prasideda Dainavos girioje, mažame ežerėlyje į šiaurės vakarus nuo Kamorūnų. Vingiuoja per negyvenamus miškų plotus pradžioje į vakarus, šiaurės vakarus, paskui pasuka į šiaurę, kelis kilometrus teka lygiagrečiai Vilniaus–Gardino geležinkeliui, o ties Matuizomis jį kerta. Įteka į Merkį 65,1 km nuo jo žiočių, į pietus nuo Molių, 3 km į šiaurės vakarus nuo Matuizų.

Intakas – Baronas (dešinysis).

Žemupyje (0,9 km iki žiočių) sudaryti Šarkiškių II ir Šarkiškių I tvenkiniai (8,6 ha). Prie Duobupio įsikūrusios Matuizų ir Šarkiškių gyvenvietės.

Upėvardis kilęs nuo žodžio *duobė* („iškasta, įdubusi vieta žemėje, duburys") ar *duoba* („drevė").

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos upės: B. Gailiušis, J. Jablonskis, M. Kovalenkovienė, Kaunas, Lietuvos energetikos institutas, 2001, str. 432
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 97
**Elena Domarkienė-Rapalytė** (g. 1954 m. vasario 1 d. Telšiuose) – choro dirigentė ir muzikos mokytoja.

Biografija
----------

Baigusi Telšių Žemaitės vidurinės mokyklos aštuonias klases ir vaikų muzikos mokyklą (A. Meškausko akordeono klasę), 1969–1973 m. choro dirigavimo mokėsi Panevėžio aukštesniojoje pedagoginėje muzikos mokykloje (dėst. A. Liberis). 1974–1979 m. choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. A. Lopo ir vyr. dėst. A. Krogerto klasės).

1973–1976 m. Telšių vidurinės mokyklos – internato muzikos mokytoja, jaunučių, jaunių ir merginų choro vadovė. Chorai dalyvavo koncertuose ir rajono dainų šventėse. 1973–1981 m. Tryškių (Telšių r.) kultūros namų vyrų choro chormeisterė, 1977–1980 m. Telšių miesto kamerinio choro chormeisterė – su šiuo choru išlaikė konservatorijos baigimo valstybinius egzaminus. 1979–1989 m. Telšių buitinio gyventojų aptarnavimo kombinato moterų vokalinio ansamblio vadovė – respublikiniuose konkursuose pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų. 1985–1990 m. Telšių rajono švietimo darbuotojų moterų choro vadovė: surengė koncertų, su choru dalyvavo 1985 m. respublikinėje dainų šventėje, 1986 m. moterų chorų šventėje „Aš atdarysiu dainų skrynelę" Kretingoje ir 1990 m. Lietuvos tautinėje dainų šventėje Vilniuje. Tuo metu tai buvo geriausias moterų choras Telšių rajone.

Nuo 1973 m. Telšių vaikų muzikos mokyklos mokytoja, nuo 1976 m. jaunučių choro vadovė – jį parengė 1977 ir 1987 m. respublikinėms moksleivių dainų šventėms ir 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei, 1994 ir 1996 m. dainų šventėms Klaipėdoje, 1997 m. dainų šventėms Skuode ir Mažeikiuose. Choras kasmet surengia po 2-3 koncertus Telšių miesto visuomenei, nuolat dalyvauja rajono dainų šventėse.

Nuo 1995 m. pedagogė dėsto ir Telšių taikomosios dailės aukštesniojoje mokykloje. Dabar dėsto Telšių Muzikos Mokykloje.

Visuomeninė veikla
------------------

Telšių rajono dainų švenčių jaunučių chorų vyr. dirigentė, rajono chorų ir „Dainų dainelės" konkursų žiuri narė, keletą metų vadovavo rajono muzikos mokytojų metodikos būreliui, dalyvauja muzikos kursuose bei seminaruose. 1994 m. jai suteikta muzikos mokytojos metodininkės kvalifikacijos kategorija.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| Kajanissuom. ' |
| --- |
|        |
| *Kajanio rotušė* |
|  |
| 

KajanisKajanis

64°13′0″ š. pl. 27°44′0″ r. ilg.﻿ / ﻿64.21667°š. pl. 27.73333°r. ilg.﻿ / 64.21667; 27.73333﻿ (Kajanis)Koordinatės: 64°13′0″ š. pl. 27°44′0″ r. ilg.﻿ / ﻿64.21667°š. pl. 27.73333°r. ilg.﻿ / 64.21667; 27.73333﻿ (Kajanis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Suomijos vėliava Suomija |
| **Provincija** | Oulu |
| **Regionas** | Kainū |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1651 |
| **Meras** | Erkki Vähämaa |
|  |
| **Gyventojų** (2019) | 36 943  |
| **Plotas** | 2 264 km² |
| **Tankumas** (2019) | 16 žm./km² |
|  |
| **Tinklalapis** |  |
|  **Vikiteka** | Kajanis |
|  |
| **Kirčiavimas** | Kãjanis |

**Kajanis** − miestas Suomijoje, Oulu provincijoje, prie Kajanio upės. Kajanyje yra aeoruostas: vasarą į Helsinkį lėktuvai skraido du kartus per dieną, o žiemą − triskart.

Nuo 1993 m. mieste veikia Dailės muziejus. Muziejaus kolekcijos koncentruojasi ties suomių šiuolaikiniu menu. Miesto teatras įkurtas 1969 m. ir yra vienas žinomiausių teatrų Suomijoje.

Istorija
--------

Kajanio miestas įkurtas 1651 m. Tais laikais Kainu regionas garsėjo kaip dervos, gaunamos iš pušies, gamintojas ir eksportuotojas. Derva buvo plukdoma į Oulujervio ežerą, po to į Oulu, prie Botnijos įlankos Baltijos jūroje. Iš ten derva būdavo plukdoma į žemyninę Europą, kur ją naudodavo kaip hermetiką ir antipelėsį laivų korpusų padengimui.

Vienas žymiausių istorinių paminklų Kajanyje yra Kajanio pilies griuvėsiai, esantys Kajanio upės saloje. Pilis buvo pradėta statyti 1604 m. o užbaigta − 1666 m. Pilis vietiniams gyventojams buvo kaip administracinis centras, kalėjimas, karinė bazė ir prieglobstis nuo visų negandų.

XVIII a. per Šiaurės karą, Kajanio pilis buvo priversta pasiduoti rusų karinėms pajėgoms. 1716 m. kovo mėnesį rusai pilį susprogdino. Nuo to laiko iki mūsų dienų ir stūkso išlikę pilies griuvėsiai. Šiandien griuvėsiai yra ypač populiarūs tarp vaikų, kurie mėgsta tyrinėti tamsius, vingiuotus buvusios pilies koridorius.

XX a. pradžioje miestas žingsnis po žingsnio plėtėsi ir industrializavosi, ypač po to, kai geležinkelio bėgiai sujungė Kajanį su Helsinkiu. Tačiau stipriausiai miestas išsiplėtė tik po II pasaulinio karo.

Sportas
-------

* Kajaanin Haka (futbolas)

Nuorodos
--------

* Kajanio miesto internetinė svetainė Archyvuota kopija 2010-01-15 iš Wayback Machine projekto. (anglų, suomių k.)
Haičio sala
Duartės viršukalnė
**Haitis** arba ***Espanjola*** (*Hispaniola*) – sala Vest Indijoje, Didžiųjų Antilų salyne, į rytus nuo Kubos. Iš šiaurės skalaujama Atlanto vandenyno, iš pietų – Karibų jūros. Nuo Kubos skiria Pavėjinis sąsiauris, nuo Puerto Riko – Mono sąsiauris. Plotas – 77 000 km². Saloje yra dvi valstybės: Haitis (vakarinė salos dalis) ir Dominikos Respublika (rytinė salos dalis).

Sala sudaryta iš vulkaninių ir nuosėdinių uolienų. Paviršius horstinis, kyla 4 kalnagūbriai, skiriami plačių slėnių. Aukštis iki 3175 m (Duartės viršukalnė, aukščiausias Karibuose). Dažni žemės drebėjimai.

Šiaurės rytiniuose ir pietiniuose kalnų šlaituose, atsuktuose jūron, veši visžaliai ir mišrieji atogrąžų miškai. Vakaruose ir vidinėse srityse – lapus metančių medžių miškai ir krūmynai, aukštikalnėse – spygliuočių ir dygialapių medžių miškai.

Istorija
--------

Iki K. Kolumbo atvykimo 1492 m. salose gyveno indėnai aravakai ir salą vadino ***Kiskėja*** (*Quisqueya*). Ispanijos garbei K. Kolumbas salą pavadino *Española*. 1697 m. vakarinę salos dalį iš Ispanijos perėmė Prancūzija. XIX a. pradžioje ši dalis buvo pirmoji nepriklausomybę išsikovojusi šalis Lotynų Amerikoje. Rytinė dalis nuo Ispanijos atsiskyrė 1844 m. paskelbus nepriklausomą Dominikos Respubliką.

Galerija
--------

* Aukščiausias Karibuose Salto de Chaldos krioklys, Dominikos RespublikaAukščiausias Karibuose Salto de Chaldos krioklys, Dominikos Respublika
* Kraštovaizdis Le Kajaus apylinkėse, HaitisKraštovaizdis Le Kajaus apylinkėse, Haitis
* Atogrąžų miškai Samanoje, Dominikos RespublikaAtogrąžų miškai Samanoje, Dominikos Respublika
* Bani kopos Dominikos RespublikojeBani kopos Dominikos Respublikoje
* Centrinė Kordiljera Dominikos Respublikoje – aukščiausi kalnai KaribuoseCentrinė Kordiljera Dominikos Respublikoje – aukščiausi kalnai Karibuose

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Haitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-01-01.
2. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 105
3. ↑  „Hispaniola". *Britannica*. Nuoroda tikrinta 2022-01-01.
| Zavidovo rezervatas |
| --- |
| IUCN Ia kategorija (gamtos rezervatas) |
| Lamos upė Lamos upė |
| **Vieta:** | Rusija (Maskvos srities vėliava Maskvos sritis, Tverės srities vėliava Tverės sritis) |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** | Kozlovas |
| 

Žemėlapis rodantis Zavidovo rezervatas vietą.Zavidovo rezervatas

  |
| **Koordinatės:** | 56°25′0″ š. pl. 36°07′0″ r. ilg.﻿ / ﻿56.41667°š. pl. 36.11667°r. ilg.﻿ / 56.41667; 36.11667Koordinatės: 56°25′0″ š. pl. 36°07′0″ r. ilg.﻿ / ﻿56.41667°š. pl. 36.11667°r. ilg.﻿ / 56.41667; 36.11667 |
| **Plotas:** | 1250 km² |
| **Įkurtas:** | 1929 m. |

**Zavidovo mokslinis bandomasis rezervatas** (rus. *Завидовский научно-опытный заповедник*) – saugoma gamtos sritis Rusijoje, Maskvos ir Tverės srityse, ~150 km į šiaurės vakarus nuo Maskvos. Įsteigtas 1929 m. kaip medžioklės draustinis, 1971 m. pertvarkytas į mokslinį bandomąjį rezervatą.

Rezervatas apima Volgos aukštupio žemumą. Svarbiausios upės – Šoša, Lama, Jauza. Gausu ežerų, pelkių, apima dalį Ivankovo tvenkinio. Būdingi šlapi, užpelkėję miškai – beržynai, pušynai, eglynai, alksnynai, drebulynai. Rezervate sutinkamos retos, nykstančios augalų ir gyvūnų rūšys. Sutinkami briedžiai, pilkieji ir baltieji kiškiai, rudieji lokiai, lapės, stirnos, lūšys, šernai, žebenkštys, šermuonėliai, įveisti taurieji ir dėmėtieji elniai, bebrai. Tarp paukščių sutinkami kurtiniai, tetervinai, jerubės, gausu įvairių ančių rūšių.

Zavidovo rezervato teritorija buvo medžioklės plotas, čia medžiodavo Leninas. Vėliau čia buvo TSRS nomenklatūros medžioklės plotai, čia būdavo atvežami apsilankyti užsienio šalių vadovai. Dabar čia įsikūrusi Rusijos prezidento rezidencija „Rusia".

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 151
| Sao civilizacija |
| --- |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  | **V a. pr. m. e. – XVI a.** | → |

 |  |
|  |
|  |
| **Dab. valstybės** | pietvakarių Čadas, šiaurės Kamerūnas |
| **Ist. regionas** | Kanem-Bornu |
|  |
| **Amžius** | Geležies amžius |
| **Lingvistinė grupė** | kotoko (?) |
| **Valstybingumas** | **Sao imperija** (?) |
|  |

**Sao civilizacija** – geležies amžiaus archeologinė kultūra, klestėjusi Kanem-Bornu istoriniame regione (dab. Čado pietvakariuose ir Kamerūno šiaurėje) X–XVI a.

Bruožai
-------

Civilizacija susiformavo derlinguose Šari ir Logonės upių slėniuose į pietus nuo Čado ežero. Ankstyviausi gyventojai čia identifikuoti iš V a. pr. m. e. ir tai laikoma Sao civilizacijos pradžia. Visame Čado ežero baseine būtent čia susiformavo tankiausiai gyvenama ir aukščiausio lygio priešistorinė civilizacija.

Manoma, kad IX a. civilizacija patyrė imigracijas. Atsikėlėliai kalbėjo Čado kalbomis ir iš pradžių gyveno Sacharos oazėse Bilmoje, Tadžerėje ir kt. Vėliau jie migravo į pietus, kur susimaišė su vietos gyventojais ir atnešė jiems kitokią kultūrą. Legendos kalba apie tris vieną po kitos sekusias migracijas, kas rodo, jog Sao kūrėjai buvo susimaišę iš skirtingos kilmės etninių grupių. Šios migracijos pradėjo klasikinį Sao laikotarpį. Anot legendų, tuo metu Sao žmonės gyveno pasidalinę į septynis klanus, tačiau suvienytus į vieną valstybę – hipotetinę **Sao imperiją**.

Civilizacija paliko apie 350 archeologinių vietovių, daugiausia pailgų pilkapių, kuriuose buvo laidojama, randama daug meno dirbinių. Kai kurie kapai turėdavo tris ar keturis sluoksnius. Didžiausio klestėjimo („klasikinio Sao") laikotarpiu (XII–XV a.) kūnai buvo laidojami patalpinti į didžiulius molinius indus. Kultūrai būdingi gausūs terakotos dirbiniai, vaizduojantys žmones ir gyvūnus. Kai kurie jų pasiekia ypač aukšto meninio lygio, yra detalizuoti ir tikslūs. Be to, Sao kūrėjai gamino ir bronzos, geležies, dramblio kaulo dirbinius.

Nuo XIV a. civilizacijos likimas nėra aiškus. Vietos gyventojai neišvengiamai susidūrė su kitų, didesnių ir stipresnių regiono valstybių, tokių kaip Kanemas, Bagirmis, o vėliauir Borgu agresija. Kultūra sumenko. XVI a. Sao teritorijos buvo galutinai islamizuotos ir prijungtos prie Bornu valstybės. Jos gyventojų dalis greičiausiai migravo į pietus, į Adamavos regioną. Sao tautos palikuonimis šiuo metu save laiko kotokai ir sarai.

Nuorodos
--------

Puslapis apie Sao civilizaciją Archyvuota kopija 2014-03-06 iš Wayback Machine projekto.
| **Kajetonas Ožarovskis** |
| --- |
| Ožarovskiai |
| Ravič (herbas) |
| Ravič (herbas) |
|  |
| Gimė | 1767 m. |
| Mirė | 1811 m. (~44 metai) |
| Tėvas | Petras Ožarovskis |
| Motina | Elžbieta Pacaite |

Grafas **Kajetonas Ožarovskis** (1767–1811) – ATR karinis veikėjas, Lenkijos armijos gerolas-majoras (1794).

Biografija
----------

Lenkijos bajorų Ožarovskių giminės atstovas. Karūnos didžiojo etmono Petro Ožarovskio (apie 1725–1794) sūnus nuo pirmos santuokos su Elžbieta Pacaite. Rusijos generolo Adomo Ožarovskio įbrolis.

Iš pradžių buvo Lietuvos lauko etmono Aleksandro Mykolo Sapiegos adjutantu, po to tarnavo Prancūzijos kavalerijoje, iš kur išėjo poručiko laipsnyje.

1789 m. rugsėjo 1 d. Kajetonas Ožarovskis įstojo į Lenkijos armijos tarnybą ir pradėjo tarnauti 1-oje Mažosios Lenkijos nacionalinės kavalerijos brigadoje.

Dalyvavo ATR-Maskvos kare majoro laipsnyje. 1793 m. spalio 18 d. padedant tėvui buvo paaukštintas į brigadininkus, tapdamas 1-osios brigados vadu.

1793 m. tapo Švento Stanislovo ordino kavalieriumi.

1794 m. gegužės 29 d. Kajetonas Ožarovskis nuo Tado Kosciuškos gavo generolo-majoro laipsnį.

Šeima ir vaikai
---------------

1793 m. vedė Sesiliją Briol-Pliater (1772–1858), grafo Juosapo Vincento Pliaterio ir Katerinos Sosnovskos dukterį. Sutuoktiniai turėjo devynis vaikus:

* Konstantas (apie 1795–1893)
* Viktoras (1799–1870)
* Julija, vyras – Kajetonas Vitoslavskis
* Sesilija
* Moricas (1800–1865)
* Liudvikas (apie 1800–1876)
* Žozefina (1808–1896), vyras – grafas Gustavas Olizaras (1798–1865)
* Marija (apie 1810 – po 1847)

Nuorodos
--------

* Kajetan hr. Ożarowski z Ożarowa h. Rawicz