recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| ***Plantago media*** |
| --- |
| Plaukuotasis gyslotis (Plantago media)Plaukuotasis gyslotis (*Plantago media*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Astražiedžiai  *( Asteridae)* |
| Šeima: | Gyslotiniai  *( Plantaginaceae)* |
| Gentis: | Gyslotis  *( Plantago)* |
| Rūšis: | Plaukuotasis gyslotis  *( Plantago media)* |

 |

**Plaukuotasis gyslotis** (*Plantago media*) – gyslotinių (*Plantaginaceae*) šeimos augalas.

Nuo Antikos laikų šiam augalui priskiriamos gydomosios ir magiškos savybės.

Daugiametis. Lapai elipsiški, trumpakočiai arba beveik bekočiai, abipus plaukuoti. Varpos pailgai cilindriškos, tankios. Kuokeliai violetiniai.
Žydi nuo gegužės mėn. iki rudens.
Auga sausuose pievose, miškų aikštelėse, pagrioviuose.

Vaistinei žaliavai vartojami gysločių lapai, kurie pjaunami augalams žydint, ir subrendusios sėklos.

Lapuose yra apie 5 % gleivių, iki 10 % rauginių medžiagų, iki 38 mg% (žaliuose) askorbino rūgšties, 72 mg% karotino, vitamino K, glikozido aukubino, alkaloidų, karčiųjų medžiagų, gintaro, oksalo, citrinos, cholinės rūgščių, mineralinių medžiagų. Sėklose – iki 15 % riebalų, apie 10 % gleivių, saponinų.

Šviežių lapų sultys vartojamos nuo gastrito.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Plaukuotasis gyslotis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Phegopteris connectilis** |
| --- |
| Plaukuotasis papartuolis (Phegopteris connectilis)Plaukuotasis papartuolis (*Phegopteris connectilis*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Šertvūnai  *( Polypodiophyta)* |
| Klasė: | Šertvainiai  *( Polypodiopsida)* |
| Šeima: | Papartiniai  *( Dryopteridaceae)* |
| Gentis: | Papartuolis  *( Phegopteris)* |
| Rūšis: | Plaukuotasis papartuolis  *( Phegopteris connectilis)* |

 |

**Plaukuotasis papartuolis** (*Phegopteris connectilis*) – papartinių (*Dryopteridaceae*) šeimos rūšis, priskiriama sporinių induočių grupei. Daugiamečiai vasaržaliai žoliniai augalai, augantys dėgnuose ūksmėtuose miškuose. Sporifikuoja liepą–rugpjūtį. Lietuvoje apyretis.

Morfologija
-----------

Plaukuotojo papartuolio botaninė iliustracija
Plaukuotojo papartuolio soros
Augalas iki 30 (50) cm aukščio, šliaužiančiu stiebu.

Būdinga makrofilija – stambialapiškumas. Lapo lakštas vienąkart plunksniškai skaldytas, plaukuotas, pailgai trikampiškas, viršūnė nusmailėjusi, ilgis 1,5 karto viršija plotį. Apatinė lapelių pora atokiau nuo kitų, palinkusi žemyn. Likusios lapelių poros pagrindais viena kitą liečia, link lapalakščio viršūnės staigiai trumpėja. Apatinė lapo pusė apaugusi trumpais plaukeliais. Sorai pliki, be induzijų.

Gyvenimo ciklas ir paplitimas
-----------------------------

Gyvenimo ciklas susideda iš gametofito ir sporofito kartų. Dominuoja sporofitas. Sporos sudygsta per 2–3 mėnesius. Iš sporos išsivysto širdiškos formos gametofitas, kuris vadinamas polaiškiu. Prie substrato polaiškis tvirtinasi rizoidais, kurie yra jo apatinėje puseje. Skirtingo polaiškio brandos stadijose formuojasi anteridžiai su spermatozoidais ir archegonės su kiaušialąstėmis. Susijungus gametoms susiformuoja zigota, o iš jos sporofitas. Sporofitas prisitvirtina prie substrato pridėtinėmis šaknimis, auga. Atėjus laikui suformuoja sorus, kuriose yra sporangės su sporomis

Paplitimas
----------

Paplitęs Europos, Šiaurės Amerikos ir Azijos žemynų šalyse.

Panaudojimas
------------

Didelės ekonominės reikšmės neturi, dažniausiai naudojamas kaip maistas gyvūnams.

Nuorodos
--------

* 

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Plaukuotasis papartuolis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Algirdas Lekavičius. *Vadovas augalams pažinti*. – Vilnius: Mokslas, 1989. // psl. 39–40
2. 1 2  Minkevičius A. Lietuvos TSR Flora, 1 t. Vilnius, 1959
3. ↑  J. R. Naujalis, E. Meškauskaitė, S. Juzėnas ir A. Meldžiukienė, 2009 m.:Botanikos praktikos darbai: archegoniniai ir žiediniai augalai . – Vilnius.
Moteris su *snood* tipo plaukų tinkleliu XIX a. paveiksle (autorius *Adolph Menzel*).
**Plaukų tinklelis** (angl. *hairnet, caul*) – mažas, dažnai elastingas plonas tinklelis, kuriuo apgobiami ilgi plaukai, kad nesitaršytų. Plaukų tinklelius dažnai dėvi su maistu dirbantys žmonės (virėjai, padavėjai ir pan.), kad plaukai nepatektų į maistą.

*Snood* tipo tinkleliai
-----------------------

Kitas plaukų tinklelių variantas yra grubesni ir mažiau priglundantys (angl. *snood*) tinkleliai. Juos taip pat nešiodavo moterys su ilgais plaukais. Tinklelis buvo tinklelinis maišelis, į kurį sudedami ilgi link pakaušio sušukuoti ar subraukti plaukai, o patį maišelį laiko juosta, einanti virš ausų per kaktą (žiūrėkite šios straipsnio iliustraciją). Maišelis dažniausiai būdavo būtent tinklelis, kad ir grubus. Retkarčiais – iš audinio.

Plaukų tinkleliai senovėje
--------------------------

Žinoma, kad plaukų tinklelius naudojo jau Senovės Graikijoje.

Buvo daromi ir auksiniai plaukų tinkleliai

Plaukų tinklelius nuo XIII a. naudojo Vokietijoje ir Anglijoje. To meto iliustracijose matyti, kad moterys plaukų tinklelius naudojo su kitais galvos apdangalais, kurie vadinosi angl. *wimple*. Juos darydavo iš itin plono šilko, o kraštus – iš austų juostelių.

Nuorodos
--------

1. ↑  Jenkins I. Williams D. (1985) Sprang Hair Nets: Their Manufacture and Use in Ancient Greece. In: American Journal of Archaeology, Vol. 89, No. 3 (Jul. 1985), pp. 411–418
2. ↑  Archeology of the Bible. Jewelry Archyvuota kopija 2009-08-19 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Netting for Hairnets

* Linscheid P. (2002) Hairnets and bonnets in Late Roman and Byzantine Egypt
Koordinatės: 55°17′0″ š. pl. 21°24′22″ r. ilg.﻿ / ﻿55.28333°š. pl. 21.40611°r. ilg.﻿ / 55.28333; 21.40611

**Ragininkų sala** – tai Nemuno deltos sala, 1 km į pietryčius nuo Rusnės gyvenvietės, netoli santakos su Leitės upe, Šilutės rajone.

Geografija
----------

Salos ilgis yra 1500 m, plotis – 500 m. Pietvakarių pusėje salą skalauja Nemuno šakos Rusnės upė, kuria eina Lietuvos valstybės siena su Rusijos Kaliningrado sritimi, šiaurės rytų pusėje – vadinamoji Nemuno senvagė, į kurią iš rytų pusės vandenis neša Voryčia, lygiagrečiai praeina kelias  **4213**  Rusnė–Galzdonai–Plaškiai . Sala pelkėta, tankiai apaugusi gluosniais, alksniais, gervuogių, raudonųjų serbentų krūmais. Sala populiari tarp žvejų, nes tai patogi vieta gaudyti lydekas, lynus, starkius, raudes, kitas žuvų rūšis. Pietvakarinėje salos pusėje yra daugiau erdvės, tinkamos stovyklavimui.

Sala patenka į kai kurių deltos draustinių zonas. Ragininkų botaninis-zoologinis draustinis apima Ragininkų salą Nemuno ir Leitės santakoje. Tikslas – išsaugoti augalų rūšių gausias natūralias užliejamas pievas Ragininkų saloje, taip pat į Lietuvos raudonąją knygą įrašytų rūšių augalus ir gyvūnus. Leitės hidrografinis draustinis apima Leitės upės žemupį ir Ragininkų salą. Tikslas – išsaugoti būdingas Nemuno žemaslėniui Leitės upelio ir jo žiočių hidrografinę struktūrą, Ragininkų salos biocenozes. Didelį vaidmenį vaidina Nemuno potvynių metu, nes prie šios salos būna vienos didžiausių ledų sangrūdų.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ragininkų sala** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Nemuno deltos RP draustiniai Archyvuota kopija 2008-06-30 iš Wayback Machine projekto.
Dotas (D. Britanija)
Antžeminis dotas (D. Britanija)
**Atsparioji ugniavietė** arba **dotas** (rus. *долговременная огневая точка* 'ilgalaikis ugnies taškas', *ДОТ*) – kapitaliai įrengtas, paprastai gelžbetoninis fortifikacinis statinys, skirtas ilgalaikei gynybai. Dotas gali būti tiek pavienis, tiek įtvirtinto rajono dalis. Dotas saugo jo įgulą nuo priešo šaulių ginklų ir artilerijos ugnies, ir leidžia apšaudyti priešą kulkosvaidžių ir artilerijos ugnimi.

Rusiškai šis įtvirtinimų tipas dar vadinamas ДОС (*долговременное огневое сооружение* 'ilgalaikis ugnies įrenginys'). A. Smetonos 1995 m. išleistame „Karybos žodyne" *dotas* vadinamas *atspariąja ugniaviete*.

Dotai savo konstrukcija būna labai įvairūs. Patys paprasčiausi dotai yra antžeminės gelžbetoninės dėžutės su viena ambrazūra kulkosvaidžiui. Sudėtingi dotai turi daug ambrazūrų kulkosvaidžiams ir patrankoms šaudyti, po žeme yra kelių aukštų su patalpomis įgulai gyventi ir ilsėtis, šaudmenų, maisto sandėliais, šuliniais ir vėdinimo sistemomis, elektros srovės generatoriais ir t. t.

Dotai tradiciškai ginkluojami kulkosvaidžiais ir patrankomis (paprastai tam naudojami specialūs modeliai, pritaikyti šaudyti pro ambrazūras), prieigos gali būti minuojamos. Šiais laikais dotai ginkluotėje gali turėti automatinius granatsvaidžius, prieštankines ir priešlėktuvines raketas, minosvaidžius.

* Antrojo pasaulinio karo laikų dotas Balaklavoje (Krymas)Antrojo pasaulinio karo laikų dotas Balaklavoje (Krymas)
* Pseudodoto iš gelžbetoninio vamzdžio su mediniu stogu (D. Britanija) griuvėsiaiPseudodoto iš gelžbetoninio vamzdžio su mediniu stogu (D. Britanija) griuvėsiai
* Lengvasis dotas pietų Moravijoje (Čekija)Lengvasis dotas pietų Moravijoje (Čekija)

Nuorodos
--------

* Ю. Веремеев. Полевая фортификация. ДОТ
* Ю. Веремеев. Полевая фортификация. ДОТы линии Маннергейма
* Уничтожение долговременной огневой точки противника ДОТа Archyvuota kopija 2007-10-27 iš Wayback Machine projekto.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Atsparioji ugniavietė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| ***Atspaudas*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Imprint |
| Kilmės šalis | Japonija ir JAV |
| Režisierius | Takashi Miike |
| Prodiuseris (-iai) | Mick Garris  (serialo Masters of Horror) |
| Scenaristas (-ai) | Daisuke Tengan (scenarijus)Shimako Iwai (romanas) |
| Vaidina | Billy DragoYouki KudohMichie ItôToshie NegishiMame Yamada |
| Metai | 2006 |
| Žanras | Siaubo |
| Trukmė | 60 min. |
| Kalba | anglų |
| **IMDb įrašas** |

**Atspaudas** (angl. *Imprint*) – pirmojo Masters of Horror sezono tryliktasis siaubo filmas. Režisuotas Takashi Miikes ir pastatytas pagal Shimako Iwai romaną. Pirmą sykį turėjo būti parodytas sezono pabaigoje 2006 m. sausio 27 d. kaip paskutinė dalis, tačiau JAV ji taip niekuomet ir nebuvo transliuota per televiziją. Po filmo peržiūros serialo prodiuseris Mick Garris pareikalavo paredaguoti ir „sušvelninti" filmą, tačiau galiausiai Showtime visai atšaukė jo transliaciją, nusprendusi, kad ypač atviri vaizdai bus per daug nemalonūs žiūrovams. Buvo priimtas bendras sprendimas jo netransliuoti visai, vietoje to, kad iškarpyti netinkamas vietas ir sugadinti kūrinį. „Atspaudas" yra išleistas DVD ir Blu-ray diskų rinkiniuose ir rodomas per Hulu bei Netfix internetines televizijas.

Pats Takashi Miike teigė, kad stengėsi neperžengti ribų, kurios jo nuomone būtų tinkamos amerikiečių žiūrovams. Kūrimo metu nuolat žiūrėdavo, kad nebūtų persistengta su siaubingais vaizdiniais, tačiau nepavyko tinkamai įvertinti ką galima rodyti JAV.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Kristoferis (Billy Drago), Viktorijos epochos amerikiečių žurnalistas, keliauja po Japoniją ieškodamas Komomo – prarastos merginos, kuriai kadaise pažadėjęs išvaduoti iš prostitucijos ir pasiimti į Ameriką. Atvykęs į salą, kurioje egzistuoja vien viešnamiai, prostitutės ir jų suteneriai, Kristoferis susipažįsta su sifilitike savadautoja. Ši nežino nieko apie Komomo, tačiau kadangi Kristoferiui reikia kažkur pernakvoti, jis apsistoja jos viešnamyje. Ten susitinka su mergina bjauriai sužalotu veidu, skirta jam nakčiai. Mergina papasakoja, kad Komomo anksčiau čia gyveno, tačiau nesulaukusi savo meilės pasikorė. Skandindamas liūdesį sakėje, Kristoferis prašo merginos papasakoti daugiau, ir ši papasakoja jam tris vienas už kitą baisesnius tos pačios istorijos variantus (nes po pirmų dviejų pasakojimų Kristoferis nujaučia, kad ji kažką nutylėjo). Šios istorijos implikuoja, kad Kristoferis yra netiesiogiai kaltas dėl Komomo mirties ir taip pat dėl savo sesers mirties. Eidamas iš proto, jis nušauna merginą, kuri po mirties pavirsta į Komomo, tačiau nebeaišku, ar tai vyksta iš tiesų, ar tik išprotėjusio Kristoferio vaizduotėje. Filmas baigiasi kadrais, kur Kristoferis sėdi Japonijos kalėjimo vienutėje už žmogžudystę, ir jam nuolat vaidenasi vaiduokliai – jo sesuo, Komomo bei kūdikis po aborto.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė (jap.)

### Išnašos

1. ↑  Japan Times: Takashi Miike makes his mark Archyvuota kopija 2012-04-26 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Atsarginė Lietuva** arba **Dausuva** – lietuvių geopolitiko Kazio Pakšto projektuota Lietuvos Respublikos užjūrio valda ir naujas pasaulinės lietuvybės židinys. Remdamasis klasikinėmis geopolitinėmis schemomis, K. Pakštas prognozavo, kad tarp dviejų didelių valstybių, t. y. tarp Vokietijos ir Rusijos įsiterpusi ir todėl nebeturinti kur plėstis Lietuva ateityje gali būti šių šalių okupuota ir visais atžvilgiais asimiliuota. Be to, K. Pakštas baiminosi, kad stichiškai ir nekryptingai emigruojantys lietuviai (po I pasaulinio karo dauguma[reikalingas šaltinis] lietuvių uždarbiauti ar visam laikui įsikurti vyko į Amerikos šalis) ilgainiui lingvistiškai bei kultūriškai asimiliuosis su juos priimančių šalių tautomis. Jo požiūriu, emigraciją iš Lietuvos reikėtų planuoti bei reguliuoti, palaipsniui sukuriant tokią lietuvių išeivių koloniją, kurioje lietuviai sudarytų vad. kritinį gyventojų kiekį, − neva tik susiformavus tokiam naujam unikaliam pasaulinės lietuvybės židiniui, lietuviams nebegrėstų išnykimas.

Tad K. Pakštas siūlė skubiai kurti naują, „atsarginę" Lietuvą, − taip išsprendžiant ir lietuviškosios diasporos nutautėjimo problemą. Šiam tikslui esą reikėtų išpirkti žemes kurioje nors rečiau gyvenamoje Afrikos ar Amerikos dalyje. Į tas išpirktas žemes, kuriose, anot K. Pakšto, lietuvių tauta galėtų plėstis ir klestėti, turėtų būti nukreiptas pagrindinis emigracijos iš Lietuvos srautas.

Lietuvos Respublikos valdančiuose sluoksniuose „atsarginės Lietuvos" idėja rimtesnio pritarimo nesusilaukė. Vėliau dramaturgas Marius Ivaškevičius šios idėjos motyvais parašė trijų dalių pjesę „Madagaskaras".
| ***Atsargiai, perestrojka*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Occhio alla perestrojka |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Castellano & Pipolo |
| Vaidina | Jery Cala  Ezio Greggio  Rodolfo Lagana  Marina Giulia Cavalli Maria KalininaJeanett VredeveldMattia SbragiaRalf MoellerCorinne Clery |
| Metai | 1990 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 98 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Atsargiai, perestrojka** (it. *Occhio alla perestrojka*) – 1990 m. Italijoje sukurta komedija.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Jerry Cala – Fulvijus
* Ezio Greggio – Markas
* Rodolfo Lagana – Filipas
* Corinne Clery – Anžela
* Marina Giulia Cavalli – Frančeska
* Mattia Sbragia
* Ralf Moeller

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Trejetas italų – Fulvijus, Markas ir Filipas – komandiruotėje socialistinėje Bulgarijoje pristato žemės ūkio techniką ir tuo pačiu susipažįsta su 3 vietinėmis merginomis. Išvykdami jie žada, kad sugrįš ir būtinai jas ves, nors yra įsitikinę, kad daugiau niekada nesusitiks.

Vis tik po 2 metų Sovietų Sąjungoje prasideda „perestrojka" ir socialistinių šalių sienos tampa atviros. Filipas pakviečia atvykti gražuolę Tatjaną, tačiau kartu su ja pasirodo ir Olga su jos bei Fulvijaus sūnumi. Markas džiaugiasi, kad jo draugė Monika nepilnametė ir negali atvykti, tačiau su bulgarų delegacija pasirodo šios brolis kultūristas Sergejus, norintis priminti pažadą vesti jo seserį. Prasideda virtinė nesusipratimų: Tatjana, nusivylusi Filipu, įsidarbina toje pačioje įmonėje ir sparčiai kyla karjeros laiptais. Fulvijus apgyvendina Olgą nuomotame bute ir priverstas ją slėpti nuo žmonos ir dviejų dukterų, o Markas įvairiais būdais bando apgauti Sergejų, kad nereikėtų su juo vykti į Bulgariją.

Šaltiniai
---------

1. ↑  www.mymovies.it
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| Zenagų kalba*Tuḍḍungiyya* |
| Kalbama | Mauritanija, Senegalas |
| Kalbančiųjų skaičius | ~200 |
| Kilmė | Semitų-chamitų berberų  Vakarų berberų   **zenagų** |
| Kalbos kodai |
| ISO 639-2 | zen |
| ISO 639-3 | zen |

**Zenagų kalba** (*Tuḍḍungiyya*) – nykstanti berberų kalba, kurios vartojimo arealas aprėpia teritorijas pietvakarių Mauritanijoje ir šiaurės vakarų Senegale. Tikslus kalbančiųjų skaičius nežinomas (duomenys svyruoja tarp 200 ir 2100). Tai toliausiai pietuose vartojama berberų kalba, nuo kitų šios grupės kalbų gan ženkliai besiskirianti fonetiškai. Kalbos pavadinimas kilo nuo kažkada gausios berberų iznagenų genties (arabų vadintos sanhadži).

Zenagų kalba seniau vartota didelėje Mauritanijos dalyje, bet XVII a. kraštą užkariavus arabams, palaipsniui išstumta. Nemažai zenagų skolinių pateko į Mauritanijoje vartojamą Hasanijos arabų tarmę.

Manoma, kad nuo zenagų galėjo kilti Senegalo upės (o tuo pačiu ir šalies) pavadinimas.

Nuorodos
--------

* zen Duomenys apie kodu „zen" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*
**Zenona Makarskaitė-Zakienė** (g. 1942 m. liepos 20 d. Jodaugiuose, Zarasų rajonas) – Lietuvos chorvedė ir pedagogė.

Biografija
----------

Baigusi Dusetų K. Būgos vidurinės mokyklos aštuonias klases, 1956–1960 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. Antanas Ilčiukas), 1960–1965 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. Algimantas Lopas).

1965–1970 m. Radviliškio rajoninių kultūros namų meno vadovė ir mišriojo choro dirigentė (talkino V. Narbutas). Chorą lankė iki 60 dainininkų, kurie buvo parengti 1970, 1975 ir 1980 m. respublikinėms dainų šventėms, dalyvavo rajoninėse ir zoninėse dainų šventėse bei konkursuose, koncertavo savo ir kituose rajonuose, dainavo ir Estijoje. 1966, 1971 ir 1976 m. surengė kolektyvo gyvavimo 15-mečio, 20-mečio ir 25-mečio koncertus. 1983–1985 m. Radviliškio medicinos darbuotojų moterų choro vadovė – jį parengė 1985 m. respublikinei dainų šventei.

Nuo 1970 m. Radviliškio vaikų muzikos mokyklos fortepijono mokytoja, 1972–1994 m. jaunučių ir jaunių chorų vadovė. Jaunių chorą parengė 1975, 1977, 1980, 1985, 1987 ir 1990 m. respublikinėms dainų šventėms, o merginų choras dalyvavo 1993 m. Lietuvos mažojoje moksleivių dainų šventėje Vilniuje. Populiarūs buvo vaikų choro koncertai su liaudies instrumentų orkestru. Taip pat vadovavo įvairiems vokaliniams ansambliams, kurie dalyvaudavo koncertuose ir „Sidabrinių balsų" konkursuose. 1995 m. suorganizavo Radviliškio politinių kalinių ir tremtinių 40 dalyvių mišrųjį chorą „Versmė". Choras koncertuoja įvairiuose renginiuose, dalyvavo 1997 m. IV tremtinių ir politinių kalinių dainų šventėje Klaipėdoje, 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje.

Z. Zakienė nuo 1965 m. Radviliškio rajono dainų švenčių organizatorė ir vyr. dirigentė, 1979 m. zoninės dainų šventės Kėdainiuose dirigentė, rajono chorų ir vokalinių ansamblių konsultantė ir akompaniatorė. Mokytoja apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. – Vilnius, 1999.
**Lietuvos miestų sąjunga** – Lietuvos miestų savivaldos organizacija, veikusi 1924–1940 m. iki 1935 m. *Lietuvos miestų ir miestelių sąjunga*.

Veikla
------

Lietuvos miestų sąjungos nariai buvo miestai – apskričių centrai su daugiau kaip 10 000 gyventojų ir valsčių centrai su daugiau kaip 3000 gyventojų, t. p. kiti miestai ir miesteliai, bet be sprendžiamojo balso teisės, iš viso 29 (1939 m.). Lietuvos miestų sąjungai vadovavo 5-8 narių valdyba, kuri veikė Kaune. Buvo renkamas nario mokestis.

Sąjunga rūpinosi bendraisiais miestų ūkio ir kultūros reikalais, atstovavo miestams bendraujant su valstybės ir kitomis organizacijomis, palaikė ryšius su kitų šalių miestų sąjungomis. Lietuvos miestų sąjungos pastangomis 1932 m. 5 nauji miestai gavo apskrities miesto teises, ji rūpinosi, kad nebūtų mažinamos miestų savivaldybių teisės.

Lietuvos miestų sąjunga priklausė Tarptautinei miestų sąjungai, bendradarbiavo su Estijos, Latvijos ir Suomijos miestų savivaldybėmis. Buvo viena Estijos, Latvijos ir Lietuvos miestų sąjungų biuro, veikusio 1927–1940 m. kūrėjų. 1926 m. leido mėnraštį „Savivaldybių balsas". 1940 m. prasidėjus TSRS okupacijai Lietuvos miestų sąjunga uždaryta. Atkurta 1991 m. Nuo 1995 m. Lietuvos miestų sąjungos veiklos tradicijas iš dalies toliau plėtoja Lietuvos savivaldybių asociacija.

Valdybos pirmininkai
--------------------

* Jonas Vileišis – 1924–1932 m.
* Antanas Gravrogkas – 1932–1934 m.
* Antanas Merkys – 1934–1940 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lietuvos miestų sąjunga*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 272 psl.
**Lietuvos meno kūrėjų asociacija** – Lietuvos savarankiškų kūrybinių organizacijų sąjunga, įsteigta 1995 m. Būstinė Vilniuje, K. Sirvydo g. 6. Tikslas – koordinuoti meno kūrėjų ir jų organizacijų bendradarbiavimą, atstovauti Lietuvos profesionalių menininkų ir literatų interesams užsienyje, skatinti kultūros ir meno plėtrą.

Istorija
--------

1920 m. susivienijus literatūros ir muzikos veikėjams, įsteigta *Lietuvių meno kūrėjų draugija*. 1995 m. vasario 22 d. įsteigta Lietuvos meno kūrėjų (organizacijų) asociacija (LMKA). Nuo 1995 m. gegužės 28 d. LMKA atstovauja Lietuvos menininkams Europos menininkų konfederacijoje (*European Council of Artists*).

Veikla
------

Lietuvos meno kūrėjų asociacija – laisvanoriška lygiateisių ir savarankiškų organizacijų asociacija. Nariais gali būti Lietuvos menininkų ir literatų organizacijos, atstovaujančios profesionaliajam šalies menui, įregistruotos ir veikiančios pagal Lietuvos Respublikos meno kūrėjų ir jų organizacijų įstatymą. Veiklą koordinuoja Taryba, kurioje kiekvienai organizacijai atstovauja deleguotas narys. Taryboje sprendimai priimami sutarimu arba 2/3 visų tarybos narių balsų dauguma. Asociacija rengia konferencijas kultūros ir meno klausimais, teikia pasiūlymus dėl įstatymų ir kitų teisės aktų projektų, dalyvauja menininkų programose, atlieka profesionaliojo meno programų ekspertizes, gina autorių teises.

LMKA jungia meno kūrėjų organizacijas:

* Lietuvos architektų sąjunga
* Lietuvos dailininkų sąjunga
* Lietuvos dizainerių sąjunga
* Lietuvos fotomenininkų sąjunga
* Lietuvos kinematografininkų sąjunga
* Lietuvos kompozitorių sąjunga
* Lietuvos muzikų sąjunga
* Lietuvos rašytojų sąjunga
* Lietuvos tautodailininkų sąjunga
* Lietuvos teatro sąjunga
* Lietuvos žurnalistų sąjunga
* Lietuvos literatūros vertėjų sąjunga

Lietuvos meno kūrėjų asociacijos premija skiriama Lietuvos menininkams už išskirtinius profesionalaus meno kūrinius, paskelbtus per pastaruosius dvejus metus.

Aukštosios kultūros impulsai mokykloms
--------------------------------------

Lietuvos meno kūrėjų asociacija 2010 m. laimėjo LR švietimo ir mokslo ministerijos paskelbtą neformaliojo švietimo plėtros Lietuvos bendrojo ugdymo įstaigose idėjų konkursą ir 2011 m. rugpjūčio 4 d. su Europos socialinio fondo agentūra pasirašė projekto Aukštosios kultūros impulsai mokykloms (AKIM) finansavimo ir administravimo sutartį, kuri įgalino šio projekto įgyvendinimą.

Projekto tikslas – mokyklų bendruomenių atskirties nuo kultūros proceso mažinimas. Tikslingas ir nuoseklus aukštosios kultūros ir jos kūrėjų atėjimas į Lietuvos mokyklas atvers platesnį kultūros suvokimą, kels mokinių kultūrinį ir pilietinį sąmoningumą ir skatins pačius įsijungti į kultūros procesą.

Prezidentai
-----------

* 1995–2006 m. Vytautas Martinkus
* nuo 2006 m. Kornelijus Platelis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Žeimantas. *Lietuvos meno kūrėjų asociacija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 270 psl.
2. ↑

Nuorodos
--------

* LMKA interneto svetainė
Lietuvos mokykla, 1922 m.
**Lietuvos mokykla** – Lietuvos mėnesinis pedagogikos žurnalas, leistas 1917–1940 m. Kaune. Leidėjas: 1918 m. Pranas Dovydaitis, 1919–1940 m. Lietuvių katalikų mokytojų sąjunga.

Istorija
--------

1917 m. laikraštį įsteigė Pranas Dovydaitis. Jis buvo leidžiamas atskirais sąsiuviniais, kad vėliau būtų galima susegti į knygą. Laikraštis rašė įvairiomis pedagoginėmis temomis, mokyklų gyvenimo klausimais, apie teorinius ir praktinius pedagogikos principus, mokymo metodiką, mokslo ir literatūros naujienas, skelbė Švietimo ministerijos dokumentus, rašė lietuvių kalbos ir rašybos, kultūros, istorijos, estetikos ir kt. klausimais. 1925–1927 m. leido priedą „Mūsų kalba", skirtą kalbotyros, lietuvių kalbos rašybos, žodyno, kalbos kultūros klausimams. Spausdino „Šviesos" spaustuvė.

Nors vyravo krikščioniškos-katalikiškos pasaulėžiūros kryptis, laikraštyje bendradarbiavo skirtingų pažiūrų garsiausi prieškario Lietuvos pedagogai bei kultūros veikėjai: Vytautas Pranas Bičiūnas, Mykolas Biržiška, Kazys Bizauskas, Stasys Dabušis, Jonas Grinius, Adomas Dambrauskas-Jakštas, Petras Klimas, Pranas Mašiotas, Stasys Matulaitis, Stasys Šalkauskis, Antanas Šerkšnas, Tomas Ferdinandas Žilinskas ir kiti. Laikraštis suvaidino didžiulį vaidmenį kuriant mokslinę pedagogiką Lietuvoje.

Redaktoriai
-----------

* Pranas Dovydaitis – 1917–1924 m.
* Klemensas Ruginis – 1925–1935 m.
* I. Malinauskas – 1935–1940 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lietuvos mokykla*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 274 psl.
„Project Zero" žaidimuose žaidėjas paprastai valdo jauną merginą, kuri naktį ar prieblandoje gali pasišviesti žibintuvėliu. Žaidimų veiksmas vyksta apie 1980 m. ir šiek tiek vėliau. Veikėja atvyksta į apleistą sodybą ar kaimelį, paprastai miške, išsiaiškinti artimų žmonių žūties ar dingimo aplinkybių. Veikėją puola vaiduokliai, nuo kurių galima apsiginti tik vienu būdu − juos nufotografuojant su camera obscura. Japoniškose žaidimų versijose merginas galima valdyti aprengtas tik maudymosi kostiumėliais ar naktiniais. Kitų regionų leidimuose šie kostiumėliai pakeisti nuosaikesniais apdarais.
**Zero** (Japonijoje, jap. 零〜zero〜), **Project Zero** (Europoje) arba **Fatal Frame** (Š. Amerikoje) – išlikimo siaubo kompiuterinių žaidimų serija, kurią sukūrė Japonijos „Koei Tecmo" kompanija (anksčiau „Tecmo").

Apie žaidimus
-------------

Japonijoje žaidimai leidžiami „Zero", Europoje ir Australijoje − „Project Zero", Š. Amerikoje − „Fatal Frame" pavadinimais. Nuo 2001 m. iki 2015 m. išleistos 5 žaidimų serijos dalys ir viena gretutinės linijos dalis. Ketvirtoji dalis buvo išleista tik Japonijoje. Pirmuosiuose trijuose žaidimuose veiksmas buvo perteikiamas iš fiksuotos kameros vaizdo, nuo ketvirtojo žaidimo naudojama iš per petį matomo trečiojo asmens vaizdo perspektyva.

Žaidimai
--------

Žaidimų serija:

| Eil.Nr. | Pavadinimas | Išleidimo metai | Platformos |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | „Project Zero" | 2001 | „Playstation 2", „Xbox", „Playstation 3" (PSN) |
| 2 | „Project Zero II: Crimson Butterfly" „Project Zero 2: Wii Edition" | 2003 2012 | „Playstation 2", „Xbox", „Playstation 3" (PSN) „Nintendo Wii" |
| 3 | „Project Zero 3: The Tormented" | 2005 | „Playstation 2", „Playstation 3" (PSN) |
| 4 | „Zero: Tsukihami no Kamen" | 2008 | „Nintendo Wii" |
| - | „Spirit Camera: The Cursed Memoir" | 2012 | „Nintendo 3DS" |
| 5 | „Project Zero: Maiden of Black Water" | 2014 | „Nintendo Wii U" |

Nuorodos
--------

* „Project Zero: Maiden of Black Water" oficiali svetainė
* giantbomb.com
Tipiška prokariotinė ląstelė
**Prokariotinė ląstelė** (**prokariotų ląstelė**) – (graik. *pro* – prieš, *karyon* – branduolys) – tai ląstelės, neturinčios tikro branduolio, kurio vietoje yra nukleoidas. Nukleoidas neturi apvalkalėlio ir sudarytas iš vienos DNR molekulės. Ląstelių dydis apie 5 mikrometrai. Manoma, kad Žemėje viso yra apie 5 × 1030 prokariotinių ląstelių.

Prokariotinės nuo eukariotinių ląstelių skiriasi tuo, kad prokariotinės neturi branduolio, taip pat jos beveik neturi organelių. Prokariotai skirstomi į 2 domenus: archėjas (*Archaea*), bakterijas (*Eubacteria*).

Prokariotinėse ląstelėse, kuriose vyksta fotosintezė (pvz. melsvabakterės, žaliųjų ir purpurinių bakterijos), yra įvairios struktūros didelių membranos įlinkių – mezosomų.

Kai kurias prokariotines ląsteles dengia kapsulė, sudaryta iš polisacharidų ir polipeptidų gleivių, kuriose daug vandens. Kapsulė tarnauja apsaugai ir kolonijų sudarymui. Visos bakterijos turi elastingą sienelę, sudarytą iš angliavandenio peptidoglikano mureino. Sienelė saugo nuo mechaninių pažeidimų. Po sienele yra plazminė membrana, sudaryta iš dviejų lipidų sluoksnių. Sluoksniuose yra integruoti baltymai. Ji veikia, kaip pusiau pralaidi plėvelė, reguliuoja jonų ir molekulių patekimą ir pašalinimą iš ląstelės. Plazminė membrana vietomis įlinksta į ląstelės vidų ir sudaro mezosomą. Ji svarbi ląstelės dalijimuisi ir ląstelės kvėpavimui. Kai kuriose bakterijose iš plazminės membranos įlinkių susiformuoja fotosintetinančios ir chemosintetinančios membranos. Tačiau jau XX a. 8 dešimtmetyje įrodyta, kad mezosomos susidarė dėl elektroninėje mikroskopijoje naudotų fiksavimo technikų ir gyvose ląstelėse neegzistuoja, joms priskirtas funkcijas atlieka erdvė tarp ląstelės plazminės membranos ir sienelės.

Kai kurios prokariotinės ląstelės turi išaugas – žiuželius, judėjimo skystyje organeles. Be žiuželių būna fimbrijos (blakstienėlės) – trumpos ataugos, padedančios prilipti prie ląstelių ar kitų daiktų.

Ta vieta, kur yra žiedinė DNR, vadinama nukleoidu. Plazmidės yra mažos DNR, kurios sugeba savarankiškai funkcionuoti. Taip pat yra ribosomų, kurios dalyvauja baltymų sintezėje.

Skirstymas
----------

Pagal formą prokariotinės ląstelės skirstomos į 4 rūšis:

* Kokus (rutulio formos)
* Bacilas
* Spirochetas
* Vibrionus

Aplinka
-------

Prokariotai paplitę beveik visur Žemėje, kur yra skysto vandens. Kai kurie jų gali išgyventi itin atšiauriomis sąlygomis, pavyzdžiui, gyventi didžiuliame karštyje (termofilai) ar druskingoje aplinkoje (halofilai). Tokie organizmai vadinami ekstremofilais. Daugelis archėjų yra planktonas vandenyne. Simbiotiniai prokariotai gyvena kitų organizmų viduje, įskaitant žmogaus.

Nuorodos
--------

1. ↑  „Prokaryotes: Single-celled Organisms". *blblack.sciences.ncsu.edu.* Archyvuota iš originalo.
2. ↑  Robert W Bauman, Machunis-Masuoka, Ian R Tizard (2006 m.) „Microbiology". ISBN 9780805376937


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Prokariotinė ląstelė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**CISC** (iš angl. *Complex Instruction Set Computer*) – grupė įvairių procesorių architektūrų, dėl ideologinių priežasčių priešpastatoma RISC architektūroms. *CISC* terminas nereiškia konkrečios architektūrų rūšies, o naudojamas tik lyginant su RISC.

*CISC* sąvoka, lyginant su RISC yra gana sąlyginė, ji reiškia procesorių architektūras, kurios neoptimalios našumo požiūriu. Dažniausiai (nors nebūtinai) *CISC* priskiriamos architektūros, turinčios vieną ar kelis iš šių požymių:

* steką arba stekinio pobūdžio komandas (push, pop)
* 16 ar mažiau bitų registrus
* Komandas, skirtas tiesioginiam manipuliavimui duomenimis, esančiais atmintyje
* Didelį (daugiau, nei kelių dešimčių) komandų rinkinį
* Daugiau, nei vieną adresacijos metodą
* Specializuotus registrus – akumuliatorius

Kai kada priešpastatymas tarp RISC ir *CISC* būna dirbtinis, pvz. procesoriuose, kurių žodžio ilgis ribotas (pvz. 8 bitų) yra keblu realizuoti optimalią komandų sistemą, nenaudojant specializuotų registrų. Kita vertus, kai kurios iš itin tipiškų RISC procesoriams komandų, pvz. skirtų vektoriniams skaičiavimams, artimesnės *CISC* ideologijai. Maždaug nuo XX a. 9-ojo dešimtmečio pabaigos, riba tarp RISC ir *CISC* ėmė nykti, daugelis RISC procesorių ėmė įgyti *CISC* būdingų bruožų, o patys *CISC* procesoriai vis dažniau imti emuliuoti, naudojant našesnius RISC procesorius.

Tipiškos *CISC* architektūros:

* VAX
* i386
* Elbrus
**Mis Butanas** – nacionalinis Butano Karalystės grožio konkursas. Nugalėtoja gauna teisę atstovauti savo šaliai konkurse Mis Žemė ir vykdyti oficialią gamtosaugos veiklą. Varžybas organizuoja ir rengia Timpu įsikūrusi filmų prodiusavimo kompanija „MPC Bhutan Entertainment". Tai pirmasis grožio konkursas šalyje. Konkurso prezidentė – Karma Tshering. Laimėtojos karūna sukurta Indijoje ir yra verta 100 000 ngultrumų. Pirmas konkursas įvyko 2008 m. jame dalyvavo 77 varžovės.

Nugalėtojų sąrašas
------------------

| Metai | Nugalėtoja | 1 vicemis | 2 vicemis |
| --- | --- | --- | --- |
| 2008 | Tshoki Tshomo Karchung | Shelkar Choden | Tshering Pem |
| 2010 | Sonam Choden Retty | Kinley Yangden Dorji | Tenzin Norden |
|

Išnašos
-------

1. ↑   Archyvuota kopija 2012-11-03 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑   Archyvuota kopija 2009-07-27 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑   Archyvuota kopija 2009-07-27 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Mis Butanas oficiali svetainė Archyvuota kopija 2011-07-06 iš Wayback Machine projekto.
**Mirusi kalba** – kalba, kuria niekas nebekalba kaip gimtąja. Tokia kalba gali dar būti vartojama kai kuriose srityse arba tik raštiškai, pvz. liturginės kalbos. Mirusios kalbos yra lotynų kalba, sanskritas, prūsų kalba, bažnytinė slavų kalba, šumerų kalba, egiptiečių kalba.

Kalbos gali išnykti dviem būdais:

* išnykus ja kalbėjusiai tautai (taip atsitiko prūsų kalbai, kai prūsus asimiliavo dabartinių vokiečių protėviai)
* kalbai evoliucionuojant į kitas kalbas. Minėta šnekamąja lotynų kalba kalbėję žmonės anaiptol neišnyko, bet keitėsi pati kalba, kol ilgainiui virto dabartinėmis romanų kalbomis.

Kartais mirusios kalbos gali būti *atgaivintos*. Vienas iš tokių pavyzdžių – hebrajų kalba. Ja kaip gimtąja vėl kalba apie 5 mln. žmonių. Taip pat atgaivinta ir keltiška kornų kalba.

Išnašos
-------

1. 1 2  Teresė Paulauskytė (2009-05-25, red. 2018-12-06). „Mirusios kalbos". VLE. Nuoroda tikrinta 2021-10-01.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Mirusių kalbų sąrašas
* Nykstančių kalbų sąrašas
Nugalėtas totorių murza paminkle „Rusjos 1000-metis" Novgorode
**Mirza** arba **murza** (turk. *mirza*, rus. *мурза*) – kai kuriose Rytų tautose tai aristokratų titulas, einantis po vardo; Rytų tautų išsimokslinimo, mokytumo žymėjimas, rašomas prieš vardą arba po jo; Rytų tautų raštininko, sekretoriaus pareigybė, nurodoma prieš vardą.

Etimologija
-----------

Tai iš persų kalbos kilęs sudurtinis žodis, kur *mirza* < *mir* 'valdovas' + *za* 'pagimdytas; sūnus'. Be to, šis persiškas titulas yra sutrumpintas *emyr – zade* (pers. امیر زادح, *amir zâdah* 'emyro sūnus') variantas.

Istorija
--------

Mirzos titulas paplito tokiose tiurkų valstybėse, kaip Kazanės chanate, Astrachanės chanate, Krymo chanate, Nogajų Ordoje. Rusijos imperijoje po Kazanės užgrobimo daugelis mirzų prarado savo valdytas žemes, perėjo į rusų tarnybą, kiti – nuteisti myriop. Daugelis tapo pirkliais. Valdant carienei Jekaterinai II, mirzos buvo prilyginti rusų dvarininkijai (*дворянство*), tapo kunigaikščiais. Nogajai mirzas laikė vidutiniais aristokratais, žemesniais pagal „rangą" už bajus, nuredinus, sultonus.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Mirza Tarptautinių žodžių žodyne
2. ↑   Murzos titulas

Nuorodos
--------

* Totorių kunigaikščiai Rusijos imperijoje Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto.
| Mirštantis galas |
| --- |
|  |
| Menininkas | nežinoma |
| Metai | II a. |
| Meno kryptis | Antika |
| Medžiagos, technika | marmuras |
| Matmenys | aukštis 93 cm |
| Miestas (vieta) | Roma |
| Muziejus | Kapitolijaus muziejai |

**Mirštantis galas** (kitaip **Kapitolijaus galas**) – antikinė skulptūra, esanti Kapitolijaus muziejuose Romoje.

Apie skulptūrą
--------------

Skulptūra „Mirštantis galas" vaizduoja kovoje sužeistą nuogą galų karį, parkritusį prieš mirtį. Jo veide atsispindi kančia nuo skausmo. Skulptūroje atvirai vaizduojama kario patirta žaizda. „Mirštantis galas" yra viena iš nedaugelio antikinių skulptūrų, kurios meninės vertės autoritetas nesumenko.

Skulptūra tikriausiai buvo rasta 1621–1623 m. Villa Ludovisi sodų kasinėjimuose kartu su kita skulptūra „Galas, nusižudantis kartu su žmona" ir priklausė kardinolui Ludovico Ludovisi. Abi skulptūros yra II a. romėnų marmurinės kopijos nuo III a. pr. m. e. graikų sukurtų bronzinių skulptūrų, skirtų Pergamono karaliaus Atalo I pergalei prieš Galatijos galus. Skulptūrą karalius dovanojo Atėnės Nikeforos šventyklai ir ji buvo šventyklos terasoje. Spėjama, kad jos autoriumi galėjo būti skulptorius Epigonas. 1638 m. prancūzas François Perrier publikavo graviūrą su „Mirštančio galo" atvaizdu, tokiu būdu skulptūra tapo žinoma Europoje. Ispanijos karalius Pilypas IV ir Prancūzijos karalius Liudvikas IV užsakė skulptūros pilno dydžio kopijas. Statulos herojaus motyvą panaudojo dailininkai Diegas Velaskesas, Žakas Lui Davidas, Giovanni Paolo Panini.

Ankstyviausia minima versija, buvo manoma, kad skulptūroje vaizduojamas mirštantis gladiatorius, atitinkamai taip pavadinta statula. 1738 m. skulptūra buvo įsigyta iš Ludovisi giminės. Vokiečių tyrinėtojas Johann Joachim Winckelmann (1717–1768) iškėlė mintį, kad statula yra kopija nuo graikiškos kilmės skulptūros. Vėlesni menotyrininkai nustatė, kad skulptūroje vaizduojamas galas. 1798–1815 m. laikotarpiu skulptūra buvo pagrobta Napoleono ir eksponuojama Luvre. Šiuo metu „Mirštantis galas" yra viena garsiausių, jei ne pati garsiausia, Kapitolijaus muziejų skulptūra.

Taip pat skaitykite
-------------------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Mirštantis galas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Belvederio Apolonas
* Belvederio torsas
* Laokoonas ir jo sūnūs

Išnašos
-------

1. ↑  Oxford index Archyvuota kopija 2013-12-03 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Nacionalinės Vašingtono meno galerijos informacija
3. ↑  Kapitolijaus muziejų informacija Archyvuota kopija 2017-09-03 iš Wayback Machine projekto.
| **Lepista gilva** |
| --- |
| Gelsvoji stirnabudė (*Lepista gilva*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Baltikiniai  *( Tricholomataceae)* |
| Gentis: | Stirnabudė  *( Lepista)* |
| Rūšis: | Gelsvoji stirnabudė  *( Lepista glaucocana)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Gelsvoji stirnabudė** (lot. *Lepista gilva*, sin. *Lepista flaccida*) – baltikinių (*Tricholomataceae*) šeimos, stirnabudžių (*Lepista*) genties grybų rūšis.

* **Augimo vieta**

Spygliuočių ir mišrieji miškai, mėgsta samanotas vietas.

* **Augimo laikas**

Vasara, ruduo.

* **Pagrindiniai požymiai**

Nuo rausvarudės skiriasi geltonomis dėmėtomis kepurėlėmis.

Vaisiakūniai vidutinio dydžio. Kepurėlė 4–8 (10) cm skersmens, paplokščia, įdubusi, kartais su nedideliu gūbreliu, ochrinė, rausvai geltona, paviršius vandeningai dėmėtas. Lakšteliai siauri, tankūs, gelsvi, nuaugtiniai. Kotas 3–6×0,5–1,5 cm, kepurėlės spalvos, į pamatą sustorėjantis. Trama plona, tampri, gelsva. Sporos apvalios, 3,5–5×3–5 μm.

**Būdingi požymiai:** kepurėlės paviršius su nežymiomis keturkampėmis ar apvaliomis pavandenijusiomis dėmelėmis.

Auga grupelėmis, dažniausiai spygliuočių miškuose. Valgoma, menkavertė. Dažna.

Literatūra
----------

**Lietuvos grybų atlasas**, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 126 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Gelsvoji stirnabudė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Lepus flavigularis** |
| --- |
| Gelsvasis kiškis (*Lepus flavigularis*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Kiškiažvėriai  *( Lagomorpha)* |
| Šeima: | Kiškiniai  *( Leporidae)* |
| Gentis: | Kiškiai  *( Lepus)* |
| Rūšis: | Gelsvasis kiškis  *( Lepus flavigularis)* |

 |
| Binomas |
| ***Lepus flavigularis***Wagner, 1844 |
| Paplitimo arealas |

**Gelsvasis kiškis**, arba **tehuantepekinis kiškis** (*Lepus flavigularis*) – kiškinių šeimos žinduolis, aptinkamas tik pietinėje Meksikoje, Oachakos valstijoje.

Fizinės savybės
---------------

Gelsvojo kiškio nugaros, ausų ir kaklo kailis pilkai rudas, apačioje – baltas. Paprastai ant nugaros turi dvi juodas juostas, kurios ties pasturgaliu sueina į vieną tašką. Kailio spalva, priklausomai nuo metų laiko, šiek tiek kinta. Užauga 56 – 61 cm ilgio, sveria apie 2,5 kg. Patelės paprastai šiek tiek didesnės už patinus.

Buveinė
-------

Gelsvasis kiškis gyvena tropinėse teritorijose, todėl kartais dar vadinamas tropiniu kiškiu. Laikosi miškingose ganyklose, savanose bei Tehuantepeko įlankos kopose. Nevengia krūmų, nes juose lengviau pasislėpti bei ieškoti maisto.

Rūšis sparčiai nyksta dėl destruktyvaus žmonių elgesio bei mažo geografinio arealo.

Dauginimasis
------------

Gelsvųjų kiškių dauginimosi sezonas tęsiasi vasario–gruodžio mėn. o patį įkarštį pasiekia gegužės–spalio mėn. Šiuo laikotarpiu jų gyvenamajame areale daug lyja, todėl padaugėja maisto. Vienoje vadoje paprastai būna 1–4 kiškiukai.

Mityba
------

Apie gelsvųjų kiškių mitybą žinoma nedaug. Minta žolėmis, daugiausia – migliniais augalais. Manoma, jog sausuoju sezonu gelsvasis kiškis minta net 18 skirtingų rūšių žolėmis.

Nuorodos
--------

* Gelsvasis kiškis (informacija anglų k.)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Limacus flavus** |
| --- |
| Gelsvasis šliužas (Limacus flavus)Geltonasis šliužas (*Limacus flavus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Moliuskai  *( Mollusca)* |
| Klasė: | Pilvakojai  *( Gastropoda)* |
| Poklasis: | *Orthogastropoda*  *( Orthogastropoda)* |
| Būrys: | Plautiniai  *( Pulmonata)* |
| Pobūris: | Iškeltaakės sraigės  *( Stylommatophora)* |
| Šeima: | Šliužiniai  *( Limacidae)* |
| Gentis: | *Limacus*  *( Limacus)* |
| Rūšis: | Gelsvasis šliužas  *( Limacus flavus)* |

 |
| Binomas |
| ***Limacus flavus***Linnaeus, 1758 |

**Gelsvasis šliužas** (*Limacus flavus*) – šliužinių (*Limcidae*) šeimos pilvakojis moliuskas.

Kūnas stambokas, nuo 75 iki 120 mm ilgio. Murzinai gelsvos spalvos. Užpakaliniame gale yra nedidelis kylis. Skydas priekyje siauras, užpakalyje su bukais kampais. Rageliai stori ir ilgi, mėlynos spalvos, o galvos priekis žalsvos spalvos. Kūno gleivės geltonos, ir dėl to gyvūnas yra labai savotiškos spalvos. Kiautas ovalus, plonas. Jaunikliai ryškiai žalio atspalvio. Kojos padas geltonas.

Gyvena rūsiuose, įvairiuose pastatuose, daržuose, soduose. Yra tarpinis šeimininkas vištų parazitų – cestodų (*Davainea proglottina*). 

Lietuvoje retas.
| **Coffea arabica** |
| --- |
| Arabinio kavamedžio (Coffea arabica) nokstantys vaisiaiArabinis kavamedis (*Coffea arabica*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Eilė: | Gencijoniečiai  *( Gentianales)* |
| Šeima: | Raudiniai  *( AsperulaRubiaceae)* |
| Gentis: | Kavamedis  *( Coffea)* |
| Rūšis: | Arabinis kavamedis  *( Coffea arabica)* |

 |

**Arabinis kavamedis** (*Coffea arabica*), arba **arabika** – labiausiai paplitusi kavamedžių (*Coffea*) rūšis, natūraliai auganti bei kultivuojama daugumoje tropinių šalių. Jos pasėliai sudaro apie 90 % pasaulyje auginamų kavamedžių.

Tai visžalis krūmas arba medis, išaugantis iki 5 m aukščio, atskirais atvejais, jei neapkarpomas – iki 8–10 m. Arabinio kavamedžio tėvynė – pietvakarių Etiopija, kur Kafos regiono upių slėniuose 1600–2000 m aukštyje virš jūros lygio yra išlikusios jų laukinės augavietės. Plačiai kultivuojama Indonezijoje, Indijoje, Brazilijoje ir kitose Lotynų Amerikos šalyse. Augalas dažniausiai neperneša tropikų karščio, esančio žemiau 1200–1500 m (išskyrus kai kurias šalis), todėl žemesnės zonos dažniausiai yra užsodinamos kitomis rūšimis, pvz. *Coffea canephora*. Po 3–4 metų pradeda vesti vaisius, primenančius tamsiai raudonas uogas, paprastai turinčias po dvi žalsvai pilkas pupeles.

Kava
----

Šviežios arabikos pupelės turi kofeino (0,65–2,7 %), riebalų (apie 12 %), baltymų (13 %), cukraus (8 %). Arabika ir robusta – skirtingo skonio ir turi skirtingą kofeino kiekį. Šios abi kavos veislės efektyviausiai auginamos visame pasaulyje.

Kitos kavamedžių rūšys
----------------------

Arabinis kavamedis (iliustracija)
* Bengalinis kavamedis (*Coffea benghalensis*)
* Didysis kavamedis (*Coffea canephora* arba *Coffea robusta*)
* Konginis kavamedis (*Coffea congensis*)
* *Coffea excelsa*
* *Coffea gallienii*
* *Coffea bonnieri*
* *Coffea mogeneti*
* Liberinis kavamedis (*Coffea liberica*)
* Siauralapis kavamedis (*Coffea stenophylla*)

Šaltiniai
---------

1. ↑   Kavos veislės ir rūšys

Nuorodos
--------

* Arabinio kavamedžio aprašymas


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Arabinis kavamedis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  Arabijos jūra |
| --- |
| Arabijos jūra IndijojeArabijos jūra Indijoje |
| Arabijos jūros žemėlapisArabijos jūros žemėlapis |
| **Vandenyno baseinas** | Indijos vandenyno |
| **Plotas** | 3 862 000 km² |
| **Tipas** | įlanka |
| **Didžiausias gylis** | 4 652 m |
| **Įteka** | Indas |

**Arabijos jūra** (arab. اَلْبَحرْ ٱلْعَرَبِيُّ = *Al-Bahr al-ˁArabī*) – Indijos vandenyno dalis tarp Arabijos pusiasalio ir Indijos. Indams ši jūra buvo žinoma, kaip *Sindhu Sagar*.

Didžiausias Arabijos jūros plotis apie 2400 km, o gylis 4 652 m. Indo upė, dar žinoma kaip Sindhu upė, įteka į šią jūrą.

Su Arabijos jūra besiribojančios šalys: Indija, Iranas, Omanas, Pakistanas, Jemenas, Jungtiniai Arabų Emyratai, Somalis ir Maldyvai.

Salos
-----

Arabijos jūroje yra keletas salų, didžiausios iš jų: Sokotra (Jemenas), Masirahas (Omanas), Astola (Pakistanas) ir Androtas (Indija).

Astolos sala yra Pakistano sala, kuri yra netoli Beludžistano kranto.
**Astolos sala** yra maža ir negyvenama sala šiaurinėje Arabijos jūros dalyje, esanti Pakistano teritoriniuose vandenyse. Tai yra populiari regiono ekoturizmo kryptis. Populiarus kempingas, žvejybos ir nardymo ekspedicijos. Vieta taip pat yra tinkama stebėti vėžlių veisimąsį. Nykstantys gyvūnai – žaliasis vėžlys ir bisa suka lizdus paplūdimyje ties uolų papėde. Sala taip pat yra labai svarbi endeminiams ropliams – angims (*Echis carinatus astolae*).

Palydovinė Jemeno Sokotros salos nuotrauka.
**Sokotra** yra didžiausia jūros sala, kuri priklauso keturių salų salynui. Ji yra nutolusi 240 km nuo rytų Somalio pusiasalio ir 380 km į pietus nuo Arabijos pusiasalio. Sala yra labai izoliuota, trečdalis joje gyvenančių rūšių nėra randamos niekur kitur pasaulyje.

**Masirahas** yra sala prie Omano rytinės pakrantės. Pagrindiniai verslai saloje yra žūklė ir tradicinė tekstilės gamyba.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Piratavimas Somalyje