recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Vladas Stukas** |
| --- |
| Gimė | 1920 m. gegužės 18 d.Kuosėnai, Kupiškio valsčius |
| Mirė | 1992 m. lapkričio 30 d. (72 metai) |
| Palaidotas (-a) | Rokantiškių kapinės |
| Tėvas | Juozas Stukas |
| Motina | Marijona Puronaitė-Stukienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Eugenija |
| Vaikai | Gintautas Vladas, Arvydas |
|  |
| Veikla | inžinierius energetikas |
|  |
| Alma mater | 1947 m. Kauno valstybinis universitetas |

**Vladas Stukas** (1920 m. gegužės 18 d. Kuosėnuose, Kupiškio valsčius – 1992 m. lapkričio 30 d.) – Lietuvos inžinierius energetikas, pirmasis Kauno HE direktorius.

Biografija
----------

Gimė pasiturinčių ūkininkų Juozo Stuko ir Marijonos Puronaitės-Stukienės šeimoje.

1931 m. baigė Kuosėnų pradžios mokyklą. 1931–1935 m. mokėsi Kupiškio keturklasėje progimnazijoje, dalyvavo skautų judėjime. 1935–1938 m. dėl lėšų stokos mokėsi namie, kartu padėdamas tėvams dirbti žemės ūkio darbus. 1938 m. valstybės egzaminų komisijoje išlaikė egzaminus už 6 gimnazijos klases ir tais pačiais metais įstojo į Panevėžio berniukų gimnazijos 7-ąją klasę. Panevėžio gimnaziją baigė 1940 m.

Nuo 1940 m. studijavo Kauno universiteto Technikos fakultete. Pablogėjus reikalams tėvų ūkyje studijas buvo nutraukęs, vėliau kurį laiką mokėsi neakivaizdiniu būdu. Studijas baigė 1947 m. ir įgijo inžinieriaus elektroenergetiko specialybę.

1947–1948 m. Kauno energetikos rajono inžinierius konstruktorius. 1948–1950 m. Petrašiūnų elektrinės vyresnysis inžinierius. 1950–1953 m. kapitalinės statybos skyriaus viršininkas, 1953–1956 m. eksploatavimo skyriaus viršininkas. 1956–1958 m. Kauno HE vyriausiasis inžinierius, 1958–1960 m. šios hidroelektrinės direktorius. 1951–1957 m. dėstė Kauno politechnikos institute.

1960 m. atleistas iš Kauno HE direktoriaus pareigų dėl to, kad 1941 m. buvo Lietuvių aktyvistų fronto (LAF) narys. 1960–1965 m. perkeltas į Lietuvos elektrinę katilų cecho viršininku. Užtartas buvusio darbo kolegos A. Stumbro, tuomet dirbusio Lietuvos energetikos ir elektrifikavimo gamybinio susivienijimo vyriausiu inžinieriumi, buvo paskirtas jo pavaduotoju ir šiose pareigose dirbo iki 1985 m. Buvo aukštos kvalifikacijos specialistas, geras darbo organizatorius.

Su stomatologe žmona Eugenija, kilusia iš Kelmės, turėjo du sūnus – Gintautą-Vladą ir Arvydą. Susirgęs 1985 m. rugsėjo 30 d. išėjo į pensiją. Mirė pakirstas sunkios ligos.

Palaidotas Vilniuje, Rokantiškių kapinėse.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2009-10-14 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑
3. ↑  Lietuvos energetika, III t.
| **Benno Becker** |
| --- |
|  |
| Dailininko portretas nutapytas Lovis Corinth 1892 m. |
| Gimė | 1860 m. balandžio 3 d.Klaipėda, Prūsijos karalystė |
| Mirė | 1938 m. rugsėjo 5 d. (78 metai)Miunchenas, Trečiasis Reichas |
|  |
| Veikla | dailininkas |
|  |
|  **Vikiteka** | Benno Becker |

**Benno Becker** (1860 m. balandžio 3 d. Klaipėdoje – 1938 m. rugsėjo 5 d. Miunchene) – Vokietijos žydų kilmės dailininkas.

Biografija
----------

Gimė 1860 m. balandžio 3 d. Klaipėdoje. Tapė peizažus Rytų Prūsijoje, pietų Vokietijoje ir Toskanoje. Buvo vienas iš dailininkų asociacijos Miuncheno secesijos įkūrėjų. Iš savo paveikslų buvo užsidirbęs tiek pinigų, kad pasamdė architektą Paul Ludwig Troost pastatyti jam vilą Miunchene (Maria-Theresia-Straße 26). Mirė 1938 m. rugsėjo 5 d. palaidotas Berlyno–Vaisenzė žydų kapinėse. 1938 m. po dailininko mirties jo vilą pasisavino nacių nusikaltėlis Martin Bormann, 1969 m. vila nugriauta.

* Italienische Landschaft*Italienische Landschaft*
* Flussufer bei Bologna*Flussufer bei Bologna*
* Abendruhe*Abendruhe*

Literatūra
----------

* Deutscher Wirtschaftsverlag, AG (Hg.): Reichshandbuch der Deutschen Gesellschaft, Band 1, Berlin, 1931

Nuorodos
--------

* Biografija I (vok.) Archyvuota kopija 2014-09-08 iš Wayback Machine projekto.
* Biografija II (vok.)
Batsiuvys
Batsiuviai 1568 m. (medžio raižinys)
**Batsiuvystė** – tradicinis amatas, kurio metu gaminama avalynė. Teigiama, kad šiuo metu batsiuvystė – tai nykstanti amatų rūšis, kurią nuslopino masinė batų gamyba. Batsiuviai gamindavo įvairią avalynę, pav. batus, sandalus, klumpes, mokasinus naudodami išdirbtą odą, medieną, kaučiuką, plastiką ir kt.

Tradiciškai batus gamindavo batsiuviai ir kurpiai (kurpiai dažniau taisydavo batus, o ne juos gamindavo). Teigiama, kad batsiuviai konkuravo tarpusavyje. Batsiuviai priklausė cechams, gamino batus pagal individualius užsakymus, tuo tarpu kurpiai buvo laisvi amatininkai, keliaudavo iš vienos vietos į kitą, dažniausiai dirbo atokiose vietovėse.

Tradicinė batsiuvystė
---------------------

Dauguma batsiuvių naudojo kurpalius, pagamintus iš medienos arba geležies. Šiuo metu kurpaliai dažniausiai būna plastikiniai. Kai kurie buvo vienodi, kiti buvo gaminami poromis (kairiajam ir dešiniajam batui atskirai).

Be to, batsiuviai naudojo įvairius įrankius batams gaminti, dažniausiai buvo naudojamos lenktos ylos, adatos (gamintos iš šerno akuotų), specifinės formos peiliai, įvairius šablonai. Šiuo metu manoma, kad batsiuviai naudojo daugiau negu 15 įvairių metodų batams pagaminti.

Senovinių batų pavyzdžiai:

* Aplink koją apvyniotas kailis, ant kurių buvo užmaunamai sandalai – juos naudojo Romėnai užkariaudami šiaurės Europą
* Klumpės
* Naginės
* Mokasinai – iš vieno odos gabalo gaminami paprasti batai.

Dabartinė batsiuvystė
---------------------

Besivystančiose šalyse, vietoj tradicinių medžiagų, pradėta naudoti padangas ir kitas atliekas batų gamybai, tokiu būdu sustiprindami batų konstrukciją ir sumažindami gamybos kaštus.

Batų gaminimo ir taisymo mašina, valdoma rankiniu būdu. Pėdos padėtis gali būti keičiama, tada taip pat keičiama ir medžiagos padavimo kryptis. Mašina priklauso pakelės kurpiui dirbančiam Haikou mieste Kinijoje
Nors teigiama, kad batsiuvystė – sparčiai nykstantis amatas , tačiau kai kurie batsiuviai pastebi, kad krizės metu žmonės dažniau taiso batus, neturėdami pinigų naujų batų pirkimui.

Šiuo metu batsiuvystė taip pat tampa populiari senųjų amatų atgaivinimo šventėse, specialiai sau pagamintus batus užsakinėja įvairių profesijų ir pomėgių atstovai, pav. šokėjai.

Batsiuvystė kultūroje
---------------------

Batsiuviai bei jų amatas dažnai pristatomas įvairių šalių patarlėse. Lietuvoje žinomos šios patarlės:

* *Batų nesiuvęs, batsiuviu netapsi*
* *Batsiuvys basas, o kriaučius be kepurės*
* *Girtas kaip batsiuvys*.

Be posakių, kurpiai ir batsiuviai buvo dažnai apdainuojami liaudies dainose, minimi pasakojimuose.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Batsiuviai Archyvuota kopija 2007-08-30 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Kodėl batsiuvystė – nykstantis amatas?[neveikianti nuoroda]
3. ↑  Profesija – batsiuvys (rusų k.) Archyvuota kopija 2010-03-26 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑  Patarlės Archyvuota kopija 2016-03-12 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Archeologinių odinio apavo radinių tyrimų Lietuvoje apžvalga Archyvuota kopija 2016-03-06 iš Wayback Machine projekto.
* Batsiuvio namai (anglų k.)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Gujavas*Gouyave* |
| --- |
| 

GujavasGujavas

12°09′59″ š. pl. 61°43′48″ v. ilg.﻿ / ﻿12.16639°š. pl. 61.73000°r. ilg.﻿ / 12.16639; 61.73000﻿ (Gujavas)Koordinatės: 12°09′59″ š. pl. 61°43′48″ v. ilg.﻿ / ﻿12.16639°š. pl. 61.73000°r. ilg.﻿ / 12.16639; 61.73000﻿ (Gujavas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-4) |
|  |
| **Valstybė** | Grenados vėliava Grenada |
| **Parapija** | Šv. Jono parapija (Grenada) |
|  |
| **Gyventojų** (2008) | 4 378  |
| **Altitudė** | 82 m |

**Gujavas** (*Gouyave*) – trečias pagal dydį Grenados miestas. Gujavo mieste gyvena virš 4000 gyventojų. Miestas yra Šv. Jono parapijos sostinė.

Gujave pato populiariausia veikla yra žvejyba. Kasmet birželio 29 dieną mieste švenčiama žvejo gimimo diena. Tą dieną į Gujavą suvažiuoja žvejai iš visos Grenados, jie varžosi žvejybos, valčių lenktynių ir kitose rungtyse, vyksta įvairūs renginiai ir šventės. Taip pat mieste kiekvieną penktadienį minimas žuvies penktadienis. Tai yra savaitinis festivalis, kurio metu vaišinamasi žuvimi, vyksta įvairūs renginiai.
**Kuno Felchneris** (vok. *Kuno Felchner*; 1902 m. gruodžio 28 d. Žemaitkiemyje, Tilžės apskrityje – 1984 m. sausio 5 d. Berlyne) – Rytprūsių vokiečių rašytojas ir poetas.

Biografija
----------

Gimė ir augo miškininko šeimoje. 1910 m. tėvą perkėlė darbuotis į Lėcių, kur Kuno baigė gimnaziją. Karaliaučiaus universitete jis pradėjo studijuoti teisę, vėliau perėjo į Teologijos fakultetą. Galiausiai, nuo 1925 m. Berlyno Frydricho Vilhelmo universitete tęsė studjas germanistikos srityje. Vėliau kurį laiką gyveno Klaipėdoje. Po to persikėlė į Berlyną, kur 1943 m. buvo pašauktas į kariuomenę. Antrojo pasaulinio karo pabaigoje buvo sužeistas ir pateko į nelaisvę. Pokaryje duoną pelnė prekiaudamas knygomis, kartu su bendraminčiais įkūrė biblioteką–knygyną „Der Diwan".

Literatūrine kūryba susidomėjo dar Berlyno universitete, kai ruošė mokslinę daktaro disertaciją apie Hermano Sudermano kūrybą. Šio rašytojo darbų įtakoje parašė romaną „Dvaras Mozūrijoje", kuris atnešė K.Felchneriui visuotinį pripažinimą (Kūrinio veiksmas rutuliuojasi Mozūrijoje, viena jo herojų Lenė yra kilusi iš Mažosios Lietuvos ir kalba klaipėdietiška tarme). Vėliau pasirodė dar kelios rašytojo prozos ir poezijos knygos. Pokaryje Kuno Felchneris prisidėjo redaguojant kelias knygas Rytprūsių tematika.

Įvertinimas
-----------

* H. Sudermano fondo premija (1971 m.)
* Rytprūsiečių organizacijos I. Kanto plaketė (1977 m.)

Šaltiniai
---------

* Kuno, Felchner // Wilhelm Kosch (Ed.) et al. *Deutsches Literatur-Lexikon. Das 20 Jahrhundert / Achter Band: Erni-Fischer* – Zürich und München: K. G. Sauer Verlag, S. 359–360
* Kuno Felchner // Dass Ostpreussenblat, 21. Januar 1984 – Folge 3 – Seite 9
* Silke Osman. *Vor 100 Jahren wurde der Dichter Kuno Felchner geboren* // Das Ostpreußenblatt / Preußische Allgemeine Zeitung / Landsmannschaft Ostpreußen e.V. / 14. Dezember 2002
* H.A.Kurschat. *Kuno Felchner – ein Dichter aus dem Memelland* // Memeler Dampfboot Nr. 12, Dezember 1976, S. 225–226[neveikianti nuoroda]
* Hak. *Kuno Felchner aus Szemaitkehmen* // Memeler Dampfboot Nr. 12, Dezember 1976, S. 226–227[neveikianti nuoroda]
**E-kur** – dievo Enlilio šventykla, stovėjusi Nipūro mieste. Jos pavadinimas reiškia „kalno namai". Tai buvo svarbus Enlilio kulto centras (pats dievas Enlilis, be kitų epitetų, vadintas „didžiuoju kalnu"). E-kur šventykloje būta ir deivės Ninlilės (Enlilio sutuoktinės) šventosios vietos, kuri vadinta E-ki-ur.

Išlikusi šumerų poema, kurioje minima, kad šią šventyklą pastatydinęs pats dievas Enlilis. Mesopotamijos įrašuose E-kur kai kada įvardijama ir virve, jungiančia žemę bei dangų.

Aptiktas E-kur aprašantis šumerų himnas (ETCSL 4.80.4). Žinoma, kad ši šventykla jau egzistavo Akado imperijos laikais; vėliau ji buvo ne kartą perstatyta ar atnaujinta: II tūkst. pr. m. e. tą padarė Kasitų dinastijos valdovas Kadašman-Enlilis I/II (1374–1360 arba 1263–1255 m. pr. m. e.), o I tūkst. pr. m. e. – Asirijos valdovas Asarhadonas (680–669 m. pr. m. e.) bei Babilonijos valdovas Nabuchodonosaras II (604–562 m. pr. m. e.).

Greta E-kur šventyklos stovėjo Dur-an-ki („dangaus ir žemės jungtis") zikuratas, pastatytas Trečiosios Ūro dinastijos pradininko Ur-Namu, valdžiusio 2168–2151 m. pr. m. e.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4 5 6  Jeremy Black; Anthony Green (1992). Gods, Demons and Symbols of Ancient Mesopotamia: An Illustrated Dictionary. University of Texas Press, p. 74. ISBN 978-0-292-70794-8.
2. ↑  Jeremy Black; Anthony Green (1992). Gods, Demons and Symbols of Ancient Mesopotamia: An Illustrated Dictionary. University of Texas Press, p. 76.
3. 1 2  Adam Stone, 'Enlil/Ellil (god)', Ancient Mesopotamian Gods and Goddesses, Oracc and the UK Higher Education Academy, 2016  Archyvuota kopija 2020-11-13 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 55°54′09″š. pl. 24°13′51″r. ilg.﻿ / ﻿55.9025°š. pl. 24.2308°r. ilg.﻿ / 55.9025; 24.2308

|  |
| --- |
|    **Mikoliškio geležinkelio stotelė** |
| **Adresas** | Mikoliškis |
| **Atidaryta** | XX a. 2-oji pusė |
| **Uždaryta** | 1996 m. |
| **Žemėlapiai** | Retromap.ru |
| **Nuotraukos** | Railwayz.info |
| 


 |
| 

| Aplinkinės stotys ir stotelės |
| --- |
| Paaiškinimai |
| 

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 | km |  |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | JONIŠKĖLIS |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  |  |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | *Vaitkūnai* |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 | 4,5 |  |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | *Pušalotas* |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 | 3,4 |  |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | ***Mikoliškis*** |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 | 3,1 |  |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | *Medikoniai* |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 | 5,5 |  |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | *Skaistgiriai* |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  |  |
|  |  | 

|  |
| --- |
|  |

 |  | PANEVĖŽYS |
|  |  |  |  |  |  |  |

 |

 |

**Mikoliškio geležinkelio stotelė** – buvusi siaurojo geležinkelio stotelė vakariniame Mikoliškio kaimo pakraštyje, prie buvusio Panevėžio–Joniškėlio geležinkelio. Išlikusi asfaltuota buvusio paviljono aikštelė, du apšvietimo stulpų pagrindai, peronas neišlikęs. Už 800 m nuo stotelės Pušaloto link yra tiltas per Amatą.

Istorija
--------

1938 m. buvo atidarytas Panevėžio–Joniškėlio siaurasis geležinkelis, tada atidaryta Pušaloto geležinkelio stotis už 3 km į šiaurę nuo Mikoliškio. Sovietmečiu atidaryta papildoma stotelė Mikoliškyje.

XX a. pabaigoje Panevėžio–Joniškėlio ruožu eismas apribotas, o 1996 m. liepos 1 d. išvis nutrauktas. Uždaryta ir Mikoliškio stotelė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Po dešimties metų pertraukos siaurukas sugrįžta į Joniškėlį. 2007-02-20, Delfi.lt (tikrinta 2023-08-15).
| **Jonas Bendorius** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1889 m. rugpjūčio 15 d.Skaisčių k. Liubavo valsč. Marijampolės apskritis |
| Mirė | 1954 m. birželio 27 d. (64 metai)Palanga |
| Palaidotas (-a) | Senosiose Rasų kapinėse |
|  |
| Veikla | vargonininkas, chorvedys, pedagogas, kompozitorius |
|  |
| Alma mater | Varšuvos muzikos institutas |

**Jonas Bendorius** (1889 m. rugpjūčio 15 d. Skaisčių k. Liubavo valsč. Marijampolės apskr. – 1954 m. birželio 27 d. Palangoje) – vargonininkas, chorvedys, pedagogas, kompozitorius.

Biografija
----------

1899 m. baigęs pradžios mokyklą, iki 1903 m. privačiai mokėsi muzikos, pradėjo vargonininkauti Vištytyje (Vilkaviškio raj.). Savarankiškai mokėsi ir, išlaikęs egzaminus iš gimnazijos kurso, 1907–1912 m. Varšuvos muzikos institute pas M. Surzinskį mokėsi vargonuoti ir vedė Varšuvos lietuvių draugijos chorą. Pakviestas iš Varšuvos, 1910 m. liepos 17 d. kartu su Albinu Iešmantu Marijampolėje pastatė Miko Petrausko operą „Birutė".

1912–1920 m. dirbo Marijampolėje: vargonininkavo, mokytojavo „Žiburio" gimnazijoje, dėstė mokytojų kursuose, kartu su A. Iešmantu ir M. Gustaičiu įkūrė muzikos, literatūros ir dramos draugiją „Gabija" ir buvo jos pirmininkas (1913–1920 m.). Vadovavo bažnytiniam ir „Gabijos" mišriesiems chorams, rengė vakaras – koncertus.

1920–1924 m. gilino muzikos teorijos ir kompozicijos žinias Leipcigo konservatorijoje pas pedagogus S. Krehlį ir P. Graenerį. Parašė mokslinę studiją *„Uvertiūros formos išsirutuliojimas istorijos šviesoje"*.

Nuo 1924 m. dėstė teorines disciplinas ir vadovavo vargonų klasei Kauno muzikos mokykloje, nuo 1933 m. – Kauno konservatorijoje, 1935–1940 m. buvo konservatorijos inspektorius, dažnai pavaduodavo direktorių, 1937 m. pelnė vyresniojo mokytojo titulą. Taip pat dėstė Elenos Laumenskienės liaudies konservatorijoje ir vargonininkų kursuose, aktyviai dalyvavo Lietuvos muzikos ir chorvedžių draugijos veikloje, buvo „Dainos" ir „Lietuvos kanklininkų" draugijų pirmininkas.

1940 m. kartu su Konradu Kavecku įsteigė Vilniaus muzikos mokyklą ir iki 1945 m. jai vadovavo. 1945–1949 m. buvo Vilniaus konservatorijos direktorius, nuo 1948 m. – profesorius; kartu buvo ir Muzikos teorijos kompozicijos katedros vedėjas, 1949–1954 m. – konservatorijos teorinių disciplinų dėstytojas, 1945–1948 m. – Lietuvos kompozitorių sąjungos organizacinio komiteto pirmininkas (išrinktas ir sąjungos pirmininku). 1945 m. suteiktas nusipelniusio meno veikėjo garbės vardas. 1948 m. išrinktas Vilniaus miesto liaudies deputatų tarybos deputatu. Buvo dainų švenčių organizacinių komitetų narys.

Parašė muzikos kritikos ir publicistikos straipsnių, harmonizavo lietuvių liaudies dainų. Išpopuliarėjo jo harmonizuotų dainų rinkinys mišriajam chorui „Aušrelei beauštant" (1920 ir 1960 m.), sukūrė ir originalių dainų chorui. Jo harmonizuota liaudies daina „Mergužėle, lelijėle" atlikta 1971 m. 4-ojoje JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėje Čikagoje. Nuo 1989 m. Marijampolėje vyksta J. Bendoriaus chorų konkursai – 1998 m. įvyko jau penktasis toks konkursas.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
*Kitos reikšmės – Daina (kino teatras).*
**Daina** muzikoje vadinamas santykinai trumpas vokalinės muzikos kūrinys, kurį gali lydėti muzikos instrumentų akompanimentas. Ypatingas dainos bruožas yra tekstas, kuris yra dainuojamas. Dažniausiai dainą atlieka vienas atlikėjas, tačiau ji gali būti atliekama ir dueto, trio ar netgi dar daugiau žmonių. Kita vertus, muzikos kūriniai su daugiau nei vienu balsu dažniausiai laikomi choralais, o ne dainomisuiooi

Dainų tekstai dažniausiai būna rimuoti, poetiški, tačiau lygiai taip pat gali būti ir religiniai tekstai, proza. Be to, dainos skirstomos ir pagal kitus kriterijus. Pirmiausiai dainos pagal autorystę skirstomos į menines, populiariąsias ir liaudies dainas. Pagal paskirtį dainos kategorizuojamos į sakralines ir kasdienines. Taip pat galima skirstyti dainas pagal žanrines charakteristikas (baladė, šokis ir t. t.) arba sukūrimo laikotarpį (Renesanso, barokinės, naujųjų laikų dainos).

Dainos atlikėjas yra vadinamas dainininku arba vokalistu.

Nuorodos
--------

* Lietuviškos dainos ir jų žodžiai Archyvuota kopija 2021-01-23 iš Wayback Machine projekto.
* Daina Brockhaus'o enciklopedijoje
* Šiuolaikinės dainos ir jų žodžiai

Vikižodynas
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 42°29′12″ š. pl. 18°41′20″ r. ilg.﻿ / ﻿42.48667°š. pl. 18.68889°r. ilg.﻿ / 42.48667; 18.68889

Vaizdas į salą
**Uolų Dievo Motina** arba **Gospa od Škrpela** (serb. *Госпа од Шкрпјела*, it. *Madonna dello Scarpello*) – mažytė salelė Juodkalnijoje, Kotoro įlankoje, priešais Perasto miestelį. Greta yra Šv. Jurgio sala. Salelė dirbtinė, sukrauta iš uolų, akmenų ir laivų liekanų. Joje yra vienintelis statinys – Uolų Dievo Motinos katalikų bažnyčia.

Pasak legendos, salą sukrovę jūreiviai. Jie po sėkmingos kelionės grįžę į gimtąjį uostą į vietą, kurioje kaip pasakojama, rasta Madonos su kūdikiu ikona, vis kraudavę po akmenį. Tradicija krauti akmenis aplink salą išlikusi iki šių dienų. Kasmet, liepos 22 d. saulėlydį, apylinkių gyventojai sėda į valteles ir nuplukdo po akmenį į salą.

Yra žinoma, kad pirmoji bažnyčia (cerkvė) saloje pastatyta 1452 m. Vėliau ji užimta katalikų ir 1632 m. pastatyta dabartinė Uolų Dievo Motinos bažnyčia. Joje yra 68 barokiniai paveikslai, nutapyti vietinio dailininko Tripo Kokolios. Taip pat yra keletas italų paveikslų, viena ikona, 25 metus austas vertingas gobelenas.
|  Pilviškių Švč. Trejybės bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilkaviškio |
| **Dekanatas** | Vilkaviškio |
| **Savivaldybė** | Vilkaviškio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Pilviškiai |
| **Adresas** | Vasario 16-osios g. 26 |
| **Statybinė medžiaga** | mūrinė |
| **Pastatyta** | 1997 m. |

 *Kitos reikšmės – Švč. Trejybės bažnyčia.*
Koordinatės: 54°42′56″š. pl. 23°13′20″r. ilg.﻿ / ﻿54.7155°š. pl. 23.2223°r. ilg.﻿ / 54.7155; 23.2223

**Pilviškių Švč. Trejybės bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Pilviškių miestelio centrinėje dalyje, prie Pilvės ir Šešupės santakos.

Istorija
--------

Senoji medinė bažnyčia, pastatyta 1945–1947 m.
Pirmoji bažnyčia pastatyta iki 1685 m. Apie 1756 m. perstatyta, 1758 m. įkurta parapija. 1759 m. paskirti sklypai bažnyčiai, kapinėms, vargonininkui, bažnyčios tarnams. 1777 m. minima parapinė mokykla. Klebonas Tomas Dabrila (1818–1869) 1863 m. apkaltintas Rusijos valdžiai nepalankaus pamokslo sakymu ir nuteistas kalėti. Klebonas Motiejus Oleka su parapijiečiais 1872–1874 m. bažnyčią padidino, pristatė šonines koplyčias. Bažnyčią 1884 m. konsekravo pavyskupis Juozapas Holiakas. XX a. pradžioje susibūrė Gyvojo rožančiaus brolija.

1906 m. įsikūręs „Žiburio" draugijos skyrius 1907 m. įsteigė biblioteką – skaityklą. Žiburiečiai 1908–1914 m. rengė viešus lietuviškus vakarus su vaidinimais. 1909–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius, 1911–1914 m. – Krikščionių darbininkų draugija. Blaivybės skyrius 1910–1914 m. taip pat rengė viešus lietuviškus vakarus, vaidinimus. Per I pasaulinį karą sudegė klebonija. Iki 1936 m. klebonavęs Simeonas Švilpa atstatė kleboniją, ūkinius pastatus, įsigijo varpus, sutvarkė ir aptvėrė kapines.

Vladas Pėstininkas (1889–1968) nuo 1924 m. iki 1937 m. buvo Pilviškių parapijos vikaras, progimnazijos kapelionas, muzikos mokytojas, choro ir orkestro vadovas, pastatė senelių prieglaudą. Po II pasaulinio karo 10 metų ištremtas į Sibirą. Grįžęs iki mirties klebonavo Pilviškiuose. Palaidotas šventoriuje. 1941 m. bažnyčia sudegė.

1942 m. birželio 29 d. pašventintas naujosios – dabartinės bažnyčios kertinis akmuo (architektas Povilas Adomaitis, brėžiniai Stasio Kudoko). Pradėta statyti mūrinė bažnyčia neužbaigta, 1944 m. buvo subombarduota vokiečių, ją mėginta nugriauti. Pasipriešinus klebonui Boleslovui Čegelskui (1922–1989; Pilviškiuose 1962–1980 m.), palikta. 1945–1947 m. pastatyta laikina žema medinė bažnyčia, 1985 m. remontuota, iš Parausių koplyčios perkeltas didysis altorius. Atkūrus Lietuvos valstybingumą, prasidėjo dabartinio bažnyčios pastato atstatymas. Atstatyta bažnyčia pašventinta 1997 m. rugpjūčio 31 d.

Architektūra
------------

Bažnyčia stačiakampio plano, su 2 bokšteliais, trinavė, monumentalaus tūrio. Pamatai – betono, sienos – plytų, tinkuotos, stogai dengti skarda. Bažnyčios šventoriuje stovi neogotikinė kvadratinė varpinė, 2017 m. atstatyta.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pilviškių Švč. Trejybės bažnyčia. Pamatyklietuvoje.lt (tikrinta 2023-10-12).

* R. Butauto-Kudirkos knygos „Pilviškių ir Barzdų parapijos – jų Ganytojai", „Sūduvos dvasininkai" I–IV d.
| Dangreko kalnai |
| --- |
| Džiunglėmis apaugę Dangreko kalnaiDžiunglėmis apaugę Dangreko kalnai |
| **Žemynas** | Azija |
| **Šalys** | Kambodžos vėliava Kambodža, Tailando vėliava Tailandas |
| **Aukščiausias taškas** | 753 m |
| **Koordinatės** | 14°20′ š. pl. 103°55′ r. ilg.﻿ / ﻿14.333°š. pl. 103.917°r. ilg.﻿ / 14.333; 103.917Koordinatės: 14°20′ š. pl. 103°55′ r. ilg.﻿ / ﻿14.333°š. pl. 103.917°r. ilg.﻿ / 14.333; 103.917 |
| **Uolienos** | smiltainis, skalūnas, bazaltas |

**Dangreko kalnai** (khmer. ជួរ​ភ្នំ​ដងរែក = *Chuor Phnom Dângrêk*, taj. ทิวเขาพนมดงรัก = *Thio Khao Phanom Dong Rak*) – kalnų grandinė Pietryčių Azijoje, sudaro natūralią sieną tarp Kambodžos ir Tailando regiono Isano. Kalnai seni, sudūlėję, būdingas aukštis 500 m. Aukščiausia vieta siekia 753 m (Čonboko teritorija, masyvo rytuose, ties Tailando, Kambodžos ir Laoso sienų sandūra). Kalnai driekiasi rytų-vakarų kryptimi 320 km, nuo Mekongo upės iki Sankampengo kalnų ir sudaro Korato plynaukštės pietinę ribą. Šiauriniai šlaitai daugiausia lėkšti, o pietiniai baigiasi stačiais skardžiais. Sudaryti iš smiltainio ir molingo skalūno. Taip pat šiaurėje yra keletas ryškių bazaltinių kalnų – Dončanjajus (293 m), Dončanojus (290 m).

Kalnus daugiausia dengia drėgnieji tropiniai miškai. Būdingi augalai yra stambiavaisis koralmedis, siaminė šorėja, kietavaisė ksilija. Tiesa, miškai kenčia nuo nelegalaus kirtimo ir dažnų miško gaisrų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 128
| Taisyklingas dodekaedras |
| --- |
| (Čia spustelėjus, suksis) |
| **Tipas** | Platono kūnas |
| **Elementai** | *F* = 12, *E* = 30*V* = 20 (χ = 2) |
| **Sienos pagal puses** | 12{5} |
| **Konvėjaus užrašas** | DgT |
| **Šlėfli simbolis** | {5,3} |
|  |
| **Vithofo simbolis** | 3 | 2 5 |
| **Kokseterio diagrama** |  |
| **Simetrija** | Ih, H3, [5,3], (\*532) |
| **Sukinio grupė** | I, [5,3]+, (532) |
| **Indeksai** | U23, C26, W5 |
| **Savybės** | taisyklingas iškilas |
| **Dvisienis kampas** | 116.56505° = arccos(-1/√5) |
| 5.5.5(Viršūnės planas) | Taisyklingas ikosaedras(dualus briaunainis) |
| Išklotinė |

**Taisyklingas dodekaedras** arba **penkiakampis dodekaedras** – dodekaedras, sudarytas iš dvylikos taisyklingų penkiakampių sienų, kurios po tris sueina į kiekvieną viršūnę, o jo sandarą aprašo Schläfli simbolis {5,3}. Tai vienas penkių Platono kūnų. Jis turi 20 viršūnių, 30 briaunų ir 160 įstrižainių (60 sienose ir 100 vidaus erdvėje).

Euklidas sukonstravo taisyklingąjį dodekaedrą ant kubo briaunų. Papas Aleksandrietis įrodė, kad taisyklingojo dodekaedro viršūnės po penkias priklauso keturioms lygiagrečioms plokštumoms, sudarant kiekvienoje iš jų taisyklingąjį penkiakampį. 

Animacija, rodanti kaip susilanksto taisyklingo (penkiakampio) dodekaedro išklotinė

Išnašos
-------

1. ↑  Sutton, Daud (2002), *Platonic & Archimedean Solids*, Wooden Books, Bloomsbury Publishing USA, p. 55, ISBN 9780802713865 .
2. ↑  Euklid's Elements. Book XIII. Proposition 17
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Titivangsos kalnai |
| --- |
|  |
|  |
| Šalis | Malaizija, Tailandas |
|  |
| Aukščiausi kalnai | Korbu (2,183 m) |
|  |
| Kalnagūbriai | Kamerono aukštumos, Gentingo aukštumos, Frazerio kalvos, kt. |
|  |
| Upių ištakos | Patani, Pahangas, Perakas, Džohoras, Muaras, kt. |
|  |
| Ežerai |  |
|  |
| Uolienos |  |
|  |
| **Ilgis** | 480 km |

**Titivangsos kalnai** (malaj. *Banjaran Titiwangsa*) – kalnų sistema Pietryčių Azijoje, Malaizijoje ir pietiniame Tailande. Suformuoja pagrindinę kalnų grandinę Malakos pusiasalyje. Vietinių dar vadinama Banjaran Besar, t. y. "Pagrindiniais kalnais".

Sudaro piečiausiai nutolusią Tenaserimo kalnagūbrio atšaką ir iš šiaurės į pietus driekiasi apie 480 km. Piečiausias jo taškas yra Negeri Sembilano valstijoje. Kalnagūbris dalija Malakos pusiasalį į rytinį ir vakarinį, iš jo į abi puses teka nedidelės upės, pasiekiančios Tailando įlanką ir Malakos sąsiaurį

Kalnynas tankiai apaugęs miškais, kai kur dirbamos žemės, naudojamos arbatos plantacijoms. Dėl ypač vaizdingų vietų atskiros kalnyno dalys išnaudojamos turizmui. Gyventojų tankumas retas, čia vis dar išlikę seniausi pusiasalio gyventojai orang aisli.
**Barbora Didžiokienė** (merg. *Varvara Gorochova*, 1896 m. gruodžio 12 d. Sankt Peterburgas – 1976 m. rugpjūčio 18 d. Dovainonys, Kaišiadorių raj.) – rusų kilmės Lietuvos tapytoja, scenografė.

Biografija
----------

Vyras tapytojas Vladas Didžiokas. 1914–1915 m. 
Mokėsi Dailei skatinti draugijos, 1917 m. Štiglico techninio piešimo mokyklose Sankt Peterburge, lankė privačias dailės mokyklas (mokėsi pas V. Didžioką) ir studijas. 1918–1919 m. mokėsi Proletkulto mokykloje Smolenske.

Nuo 1921 m. gyveno Lietuvoje. Nuo 1923 m. dalyvavo parodose, 1932 m. Kaune surengė individualią šaržų parodą. 1946–1954 m. dirbo piešimo mokytoja Rumšiškių vidurinėje mokykloje.

Kūryba
------

Nutapė portretų („Juozas Tumas-Vaižgantas", 1925 m.), natiurmortų („Dvi kaukės", „Ekrano gražuolė" 1927 m. „Natiurmortas" 1957 m.), peizažų, figūrinių kompozicijų. Sukūrė scenovaizdžių (Piotras Čaikovskis. Spragtukas, 1928 m.), kostiumų operos spektakliams (Otas Nicolajis. Vindzoro šmaikštuolės, 1928, Bedržichas Smetana. Parduotoji nuotaka, 1934 m.), iliustracijų knygoms, lėlių, šaržų, lošimo kortų. Kūriniai dekoratyvūs, manieringi, ekspresyvios tapysenos, turi primityvizmo bruožų, natiurmortai dažniausiai siužetiniai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Barbora Didžiokienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 733 psl.
| Kuoknesėlatv. *Koknese* |
| --- |
|        |
| *Kuoknesės pilis* |
|  |
| 

KuoknesėKuoknesė

56°39′09″š. pl. 25°25′55″r. ilg.﻿ / ﻿56.6524521°š. pl. 25.4319763°r. ilg.﻿ / 56.6524521; 25.4319763﻿ (Kuoknesė)Koordinatės: 56°39′09″š. pl. 25°25′55″r. ilg.﻿ / ﻿56.6524521°š. pl. 25.4319763°r. ilg.﻿ / 56.6524521; 25.4319763﻿ (Kuoknesė) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Latvijos vėliava Latvija |
| **Istorinis regionas** | Vidžemė Vidžemė |
| **Savivaldybė** | Aizkrauklės savivaldybė |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1205 |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 2 580  |
|  |
| **Tinklalapis** | www.koknese.lv |

**Kuoknesė** (latv. *Koknese*, lot. *Kukonouyes, Kukonois*, iki 1917 m. vok. *Kokenhausen*) – miestas (nuo 2021 m.) Latvijos pietuose, į rytus nuo Rygos, Dauguvos dešiniajame krante. 2580 gyventojų (2021 m.). Per Kuoknesę eina plentas Ryga – Daugpilis ir geležinkelis Ryga – Rževas.

Istorija
--------

I tūkstantmetyje Kuoknesės vietoje buvo įtvirtinta latgalių gyvenvietė, XI a. – 1208 m. stovėjo medinė pilis. XII a. – 1208 m. Kuoknesės kunigaikštystės centras. 1208 m. atiteko Rygos vyskupui. 1209 m. pastatyta mūrinė vyskupo pilis. 1210 m. Kuoknesę užpuolė lietuviai. Miesto teisės nuo 1277 m. Nuo XIV a. priklausė Hanzai. 1397–1561 m. viena Rygos arkivyskupų rezidencijų. XVI a. antroje pusėje ir XVII a. – svarbi karinė tvirtovė.

Vokiečių kariuomenė apšaudo Kuoknesės pilį 1700 metais
1562–1569 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės, 1569–1629 m. ir Abiejų Tautų Respublikos tvirtovė, nuo 1629 m. priklausė Švedijai. 1577 ir 1656–1661 m. Kuoknesę buvo užėmusi Rusijos, 1700 m. – Abiejų Tautų respublikos valdovo Augusto II Saksonijos kariuomenė, kuri 1701 m. pilį susprogdino. Po Šiaurės karo 1725 m. Kuoknesė atiteko Rusijai. XVII a. pab. prarado miesto teises, XVIII a. pradžioje sunyko. Nuo 1918 m. priklauso Latvijos Respublikai. 1920–1949 m. ir 1998–2009 m. Kuoknesės valsčiaus, 2009–2021  m. – Kuoknesės savivaldybės centras.

Turizmas
--------

Kuoknesės parke yra aukščiausia Latvijoje medinė skulptūra. Lankomos viduramžių pilies, pastatytos XIII a. pradžioje, 1701 m. sugriautos, liekanos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Koknese. Informācija par objektu*, Vietvārdu datubāze, Latvijas ģeotelpiskās informācijas aģentūra. Nuoroda tikrinta 2021.07-01.
2. ↑  BUTKUS, Alvydas. *Latviai.* Kaunas: Aesti, 1995, 22 p. ISBN 9986-9034-0-8.
3. ↑  *Kuoknesė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 354 psl.
*Kitos reikšmės – Raigardas (reikšmės).*
Raigardo slėnis M. K. Čiurlionio triptike
**Raigardo slėnis** – 5 km į pietus nuo Druskininkų Nemuno dešinio kranto slėnis, 5 km į pietus nuo Druskininkų, tarp Švendubrės ir Pervalko (Baltarusija). Slėnio rytų pakraštys ir jo šlaitas – kraštovaizdžio draustinis (10,71 km²) su didžiausiu Lietuvoje sufoziniu cirku. Bendras slėnio plotas 14 km², ilgis (iš vakarų į rytus) – 5 km, plotis – 4 km. Salpinės pievos, terasų liekanos, apaugusios pušynais, pelkė (4,26 km²). Per slėnį teka Kubilnyčia. Atsirado maždaug prieš 5000 metų, didėjant ir stumiantis į dešinę Nemuno upės vingiui. Nemunas slėnyje paliko keletą senvagių, kuriose yra du ežerai: Dvarnas prie Pervalkos ir Nemunykštis prie Švendubrės.

Vaizdas į Raigardo slėnį nuo Švendubrės
Raigardas – tai legendų ir padavimų šaltinis. Pamėgta dailininko M. K. Čiurlionio vieta, kurią jis įamžino triptike „Raigardas".

Etimologija
-----------

Vietovardis kilo nuo žodžių *raistas* ir *gardas* (slaviškai „miestas") junginio. Kita versija teigia, kad Raigardas sietinas su žodžiais *raja* („klampi, liulanti pelkė") ir *gardas* („aptvaras").

Legendos
--------

Pasakojama, kad slėnio vietoje kadaise buvo turtingas miestas, kurio gyventojai mėgo lėbauti ir tuo užrūstino Perkūną. Dėl to miestas sugriuvo ir prasmego skradžiai žemėn su visais gyventojais. Nuo to laiko žemėje skamba prakeiktųjų varpas – jie ieško, bet neranda išėjimo iš požemio karalystės. Tas išėjimas yra užverstas Velnio akmeniu slėnio pakraštyje, prie Švendubrės. Sūrūs Druskininkų vandenys – tai pasmerktųjų ašaros.

Raigardo kraštovaizdis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Raigardo slėnis. Visuotinė lietuvių enciklopedija (tikrinta 2023-05-06).
2. ↑  Gitana Kazimieraitienė. „Legendos pasakoja". Lietuvos geografiniai objektai. – Kaunas, „Šviesa", 2008. // psl. 20
3. ↑  Kęstutis Vaškelis. Turisto atlasas. – Vilnius, Mintis, 1994. // psl. 263

Nuorodos
--------

* Raigardo slėnis – 2005-07-09 „Šiaurės Atėnai" Nr. 756 Joana Vaikšnoraitė.
* Ar iš tikro Raigardas prasmego? Archyvuota kopija 2009-02-21 iš Wayback Machine projekto. – 1999 m. „Mokslas ir gyvenimas" Nr. 10 Valentinas Baltrūnas, Vykintas Vaitkevičius ir Rasa Žukienė.
| Padubysio dvaro vandens malūnas |
| --- |
| Malūno pastatas |
| 

Padubysio dvaro vandens malūnasPadubysio dvaro vandens malūnas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°06′23″š. pl. 23°27′24″r. ilg.﻿ / ﻿55.106505°š. pl. 23.45659°r. ilg.﻿ / 55.106505; 23.45659Koordinatės: 55°06′23″š. pl. 23°27′24″r. ilg.﻿ / ﻿55.106505°š. pl. 23.45659°r. ilg.﻿ / 55.106505; 23.45659 |

 |
| Vieta | Jurbarko rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Seredžiaus seniūnija |
| Plotas | 27450 m² |
| Naudotas | nuo 1920 m. |
| Registro Nr. | u. k. 146 |

**Padubysio dvaro vandens malūnas** – vandens malūnas su technologine įranga, stovintis Dubysos upės dešiniajame krante, Padubysio I kaime, Seredžiaus seniūnijoje, Jurbarko rajone. Malūnas priklauso buvusiai Padubysio dvaro sodybai, įrašytas į Kultūros vertybių registrą. Jis išskirtinis savo išlikusia technologine įranga ir pastato architektūrine išraiška. Dvaro sodyba išsidėsčiusio viršutinėje, o malūnas – apatinėje Dubysos slėnio terasoje. Palei Dubysą stūkso medinis malūno pastatas, rūsiai, išlikę kai kurių hidrotechninių įrenginių liekanų: kanalo vieta, apgriuvusi upės užtvanka, betoninės akmenų mūro atraminės sienutės. Laikas ir techninė pažanga šio objekto neaplenkė: pastaraisiais metais malūno agregatus suka nebe vandens turbinos, o rūsyje sumontuotas elektros variklis. Malūnas veikia, tačiau žmonių, norinčių pasinaudoti šia paslauga, beveik nebeliko. 

Buvusi malūno užtvanka Dubysoje
Malūnas priklauso privatiems savininkams. Nors buvusi dvaro sodyba sunykusi, tačiau malūnas išsilaikęs gerai, išlikusi didelė dalis buvusios technologinės įrangos: vienerios girnos, girnapusių keltuvas, dvi apardytos transmisijos, javų valymo mašina, treji valcai, kruopinė ir du rankoviniai filtrai, du plokščiasiečiai. Savininkas rūpinasi atgaivinti autentišką malūno darbo procesą, pritaikyti turizmui.

Dvarą Padubysyje po Pirmojo pasaulinio karo įsigijo Butkevičių giminė. Naujas malūnas vietoje sudegusio senojo pastatytas apie 1920 m. Vokiečių okupacijos metais malūną valdė statytinis Valteris Gaigalaitis. 

Jį pastačius, girnos sukosi visu pajėgumu, vos pajėgdamos sumalti atvežamus grūdus, o kieme sunkiai prasilenkdavo ūkininkų vežimai. Tuos laikus mena išlikę malūnininkų pagaminti informaciniai skelbimai, nurodantys, kad tai pavojinga zona. Jie priminė klientams griežtas taisykles: nestatyti arklių ant grindinio, valyti kojas, nerūkyti. Į antrąjį malūno aukštą galėjo patekti tik darbuotojai. Iki šiol stebina senųjų meistrų sumontuoti ir iki šių dienų nepakitę agregatai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Padubysio dvaro vandens malūno statinių kompleksas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. ↑  E. J. Morkūnas. Padubysio vandens malūnas *llt.lt*
3. ↑  Buvęs Padubysio dvaro vandens malūnas *pamatyklietuvoje.lt*
4. ↑  Atspindžiai. Restauruojamas Levaniškių dvarelis ir Padubysio malūnas *lrt.lt/mediateka*

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Padubysio dvaro vandens malūnas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Padubysio dvaro vandens malūnas su technologine įranga *wikimapia.org*
Koordinatės: 55°15′14″š. pl. 24°46′12″r. ilg.﻿ / ﻿55.253894°š. pl. 24.769874°r. ilg.﻿ / 55.253894; 24.769874

|  |
| --- |
| **Ukmergės Jono Basanavičiaus gimnazija** |
| Ukmergės Jono Basanavičiaus gimnazija herbasUkmergės Jono Basanavičiaus gimnazija herbas |
| Ukmergės Jono Basanavičiaus gimnazija |
| **Adresas** | J. Basanavičiaus g. 10, Ukmergė |
| **Direktorius(-ė)** | Saulius Grigas |
| **Mokinių skaičius** | 335 |
| **Įkūrimo data** | 1937 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 35 |

**Ukmergės Jono Basanavičiaus gimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Ukmergėje, J. Basanavičiaus g. 10, vykdanti pagrindinio, vidurinio ugdymo programas. Įstaigos kodas 190341397.

Istorija
--------

Ukmergės Jono Basanavičiaus pradinė mokykla pastatyta 1939 m. 1939–1940 m. mokykloje buvo 18 klasių, kuriose mokėsi 635 mokiniai. Joje dirbo 34 mokytojai. Prasidėjęs karas ir hitlerinė okupacija sutrikdė mokyklos veiklą. Vokiečių kariuomenė perėmė dalį patalpų savo reikmėms. Jose buvo įkurtas sandėlis, o mokiniai priversti mokytis kitose miesto pastatuose. Mokykla buvo suniokota.

1944 m. mokykla atstatyta ir tapo berniukų gimnazija, nuo 1949 m. – Ukmergės 1-oji berniukų vidurinė mokykla. Nuo 1954 m. mokykla tapo mišri, iš 2-osios vidurinės mokyklos perkeltos mokytis ir mergaitės. 1962 m. pastatytas 9 klasių priestatas. Nuo 1965–1966 mokslo metų pradėtas dėstyti sustiprintas anglų kalbos kursas. 1989 m. mokykla pavadinta Jono Basanavičiaus vardu. 2000 m. įvestas profilinis mokymas. 2008 m. birželio 22 d. mokykla tapo gimnazija.

Mokykloje dirbo pedagogai S. Taškūnas, R. Sriogis, B. Strazdas, G. Jakaitienė, A. Kiubarienė, J. Kviesulaitis ir kiti.

Mokyklą yra baigę 2150 abiturientų[kada?].

Direktoriai
-----------

* 1944–1945 m. J. Švoba, P. Tamasonis, P. Čiurlys
* 1945–1949 m. St. Vitkauskas
* 1949–1951 m. M. Nekrašas
* 1951–1953 m. N. Judickas
* 1953–1958 m. J. Dambrauskas
* 1958–1968 m. A. Rakauskas
* 1968–1986 m. K. Andziulis
* 1986–1991 m. Antanas Šleikus
* 1991–2000 m. K. Motiejūnas
* 2000–2006 m. Valdemaras Minderis
* 2006 - 2021 m. Valentinas Gendvilis
* 2022 m. Saulius Grigas

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
| Didysis Skeligas |
| --- |
| Pasaulio paveldo sąrašas |
| 

---

 |
| Didžiojo Skelingo kapinės

---

 |
| **Vieta** | Airijos vėliava Airija |
| **Tipas** | Kultūrinis |
| **Kriterijus** | iii, iv |
| Pasaulio paveldo emblema **Nuoroda** | (angl.) (pranc.): 757 |
| **Regionas**\*\* | Europa |
| **Įrašymo istorija** |
| **Įrašas** | 1996  (20 sesija) |
| 

Didysis Skeligas šalies/regiono žemėlapyje

 |
|  **Vikiteka:** | Didysis Skeligas |
| \* Pavadinimas, koks nurodytas UNESCO sąraše.\*\* Regionas pagal UNESCO skirstymą. |

**Didysis Skeligas** (air. *Sceilig Mhichíl*, angl. *Skellig Michael*) – Kerio grafystei (Airija) priklausanti sala, esanti apie 11 km į vakarus nuo Iverago pusiasalio. Kartu su Mažuoju Skeligu sudaro Skeligo salų grupę. Tarp VI – VIII a. saloje buvo pastatytas krikščionių vienuolynas. 1996 m. Didysis Skelingas buvo įtrauktas į Pasaulio paveldo sąrašą.

Didžiojo Skeligo sala.
Iki vienuolyno pastatymo sala nebuvo apgyvendinta. Tiksli vienuolyno pastatymo data nėra žinoma, tačiau manoma, kad tai įvyko VI a. X – XI a. saloje buvo pastatyta bažnyčia, skirta Šv. Mykolui. Apie XII a. klimatas saloje atvėso, padažnėjo audros. Tai paskatino žmones apleisti salą.

Didžiojo Skeligo sala yra gana aukšta ir stati, savo forma primenanti didelę uolą. Akmeninis vienuolyno pastatas stovi salos centre, apsuptas didelių, stačių uolų.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R Pasaulio paveldo objektai Airijoje |
| --- |
|  |
| Materialusis | 
Bru na Boinas - archeologinis ansamblis prie Boinės kilpos (1993) · Didysis Skeligas (1996) | Airijos vėliavaAirijos vėliava |
|  |
|  Nematerialusis | 
Uilleann dūdmaišiai (2017) · Herlingas (ir Kamogis) (2018) · Airiškasis grojimas arfa (2019) · Medžioklė su sakalais, gyvasis žmonijos paveldas (2021, kartu su 23 kitomis valstybėmis) |

 |
| **Aloyzas Toleikis** |
| --- |
| Gimė | 1931 m. balandžio 12 d.Gvaldai, Kvėdarnos valsčius |
| Mirė | 2021 m. gruodžio 17 d. (90 metų) |
| Vaikai | Adas Toleikis |
|  |
| Veikla | dailininkas skulptorius, pedagogas |
| Organizacijos | Šiaulių universitetas |
| Pareigos | profesorius |
|  |
| Alma mater | 1963 m. Vilniaus dailės institutas |

Motinystė, 1980 m.
**Aloyzas Toleikis** (1931 m. balandžio 12 d. Gvalduose, Kvėdarnos valsčiuje – 2021 m. gruodžio 17 d.) – Lietuvos dailininkas, skulptorius, pedagogas.

Biografija
----------

1949–1955 m. mokėsi Telšių taikomosios dailės technikume, 1957–1963 m. studijavo Vilniaus dailės institute. 1963–1980 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) dėstytojas, 1974–1983 m. Menų fakulteto Piešimo katedros profesorius, Šiaulių universiteto senato narys.

Nuo 1966 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.

Kūryba
------

Sukūrė paminklų, dekoratyvinių kompozicijų, portretų, medalių. Su kūrybiniais darbais dalyvavo parodose Maskvoje, Vokietijoje, Lenkijoje, Vengrijoje.

Svarbesni darbai: „Jaunystė" (1969 m.), „Ikaras" (1971 m.), „Grojanti mergaitė" (1978 m.), „Dubysa" (1976 m.), „Rytas" (1979 m.), „Motinystė" (1980 m.), „Mergaitė su dūdelėmis" (1985 m.), antkapinis paminklas poetui J. Krikščiūnui-Jovarui „Poezijos mūza" (1973 m.), antkapinis paminklas A.Bilevičiūtei (1977 m.). Sukūrė šiauliečių bareljefų, biustų: muziejininko J. Naudužo, dailininko G. Bagdonavičiaus, aktorės P. Pinkauskaitės, gydytojo J. Jankausko ir kt.

Įvertinimas
-----------

* 1978 m. LTSR nusipelnęs meno veikėjas

Literatūra
----------

* Jonas Sidarvičius, Aloyzas Toleikis, 1972 m.
* Vytenis Rimkus. Aloyzas Toleikis, 1982 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Anapilin iškeliavo skulptorius prof. Aloyzas Toleikis. sa.vu.lt. Nuoroda tikrinta 2021-12-18.
2. ↑  Aloyzas Toleikis. Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka. Nuoroda tikrinta 2021-12-18.
3. ↑  MELC. Aloyzas Toleikis. Visuotinė lietuvių enciklopedija. 2018-08-03. Nuoroda tikrinta 2021-12-20.
| ***Ledynmetis*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Ice Age |
| Kilmės šalis | JAV |
| Režisierius | Chris Wedge Carlos Saldanha |
| Žanras | Komedija |
| Trukmė | 81 min |
| Kalba | anglų |
| Premjera | 2002 |
| **IMDb įrašas** |

**Ledynmetis** (ang *Ice age*) – 2002 m. JAV kompiuterinės animacijos komedija. Filmą sukūrė „Blue Sky Studios", išleido „20th Century Fox". Režisavo Carlos Saldanha ir Chris Wedge, scenarijaus autorius Michael J. Wilson ir Michael Berg, muzika kūrė David Newman. Visame pasaulyje uždirbo 378 mln. JAV dolerių. Filmas turi tęsinį, pavadinimu „Ledynmetis: Eros pabaiga" ir „Ledynmetis 3".

Pagrindiniai veikėjai
---------------------

Visi filmo metu kalbėję veikėjai – priešistoriniai gyvūnai, taip pat filmo metu buvo nekalbėję priešistoriniai žmonės. Filme gyvūnai mokėjo kalbėti ir gerai suprato vieni kitus. Pagrindiniai veikėjai ir juos įgarsinę žmonės:

* Menis (mamutas) – Ray Romano
* Sidras (tinginys) – John Leguizamo
* Diegas (smilodonas) – Denis Leary
* Skratas (voverė-žiurkė) – Chris Wedge

Veiksmas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Priešistorinės plėšrios katės užpuolė žmonių stovyklą. Jos organizuotai mėgino pagrobti žmonių kūdikį, tačiau šį išgelbėjo motina paaukojusi savo gyvybę. Atsitiktinai kūdikis atsiduria mamuto Manfredo ir tinginio Sido globoje. Jie nusprendžia kūdikį sugrąžinti žmonėms, tačiau žmonės išvyko, kadangi prasideda ledynmetis. Visi gyvūnai traukia į šiltesnius kraštus kartu su jais ir medžiotojai žmonės. Prie mamuto ir tinginio prisideda smilodonas Diegas, kuris apsimetė rodąs kelią, bet iš tikrųjų ketino nuvesti į gaujos pasalą ir pagaliau užmušti kūdikį.

Kelionės metu neįtikėtina trijulė patiria įvairių nuotykių ir susidraugauja. Galiausiai netoli kelionės tikslo Diego prisipažįsta savo buvusius piktus kėslus. Draugams pavyksta įveikti pasalą ir grąžinti kūdikį žmonėms. 

Filmo metu kelis kartu pasirodo voverė-žiurkė, kuri mėgina kaupti atsargas, tačiau nesėkmingai ir ganėtinai komiškai.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2012-07-18 iš Wayback Machine projekto.
**Oilerio formule** vadinama formulė
{\displaystyle {\mathsf {e}}^{i\phi }=\cos(\phi )+i\sin(\phi )}, čia i – menamasis vienetas, o {\displaystyle \phi } - kompleksinio skaičiaus argumentas.

Įdomu pastebėti, kad
{\displaystyle |{\mathsf {e}}^{i\phi }|=\cos ^{2}(\phi )+\sin ^{2}(\phi )=1}.

Iš formulės išplaukia, kad
{\displaystyle {\mathsf {e}}^{i\phi }={\mathsf {e}}^{i(\phi +2\pi )}=\cos(\phi +2\pi )+i\sin(\phi +2\pi )}.

  

Pasiūlė Leonardas Oileris.

Įrodymas
--------

Pasižymime {\displaystyle z=\cos x+i\sin x}, randame šio dydžio diferencialą:

{\displaystyle {\mathsf {d}}z=(-\sin x+i\cos x){\mathsf {d}}x=(i\cos x+i^{2}\sin x){\mathsf {d}}x=iz{\mathsf {d}}x}
Lygtį galime perrašyti taip:

{\displaystyle {\frac {{\mathsf {d}}z}{z}}=i\;{\mathsf {d}}x}
Abi puses suintegruojame:

{\displaystyle \int {\frac {{\mathsf {d}}z}{z}}=i\int {\mathsf {d}}x}
{\displaystyle \ln z=ix+C\quad }
Konstantos {\displaystyle C} vertę gauname paėmę {\displaystyle x=0}, tada {\displaystyle z=1}, {\displaystyle C=\ln 1=0}, taigi:

{\displaystyle \ln z=ix\quad }.
Iš čia:

{\displaystyle {\mathsf {e}}^{ix}=z}
{\displaystyle {\mathsf {e}}^{ix}=\cos x+i\sin x}
Formulę taip pat galima įrodyti išskleidus abi lygybės puses Teiloro eilutėmis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Euler's Formula for Complex Numbers. *Math is fun advanced.*
2. ↑  Algirdas Matulis. Kompleksiniai skaičiai ir funkcijos. – Vilnius: Ciklonas, 2003. – 8 p. ISBN 9955-497-28-9
**Vladimir Janković**|  |
| Asmeniniai duomenys |
| **Pilnas vardas** | Vladimir Janković |
| Gimimo data | 1970 m. rugpjūčio 1 d. (53 metai) |
| Gimimo vieta | Smederevas, Serbija |
| Ūgis | 175 cm |
| Klubai |
| Dabar žaidžia | Baigęs karjerą |
| **Pozicija** | gynėjas |
| Jaunimo klubai |
|  | FK Železničar |
| Profesionalūs klubai\* |
| 1988–1996 | FK Železničar Inđija | 00? 00(?) |
|  Treniruotos komandos |
| 2009–20102010–201120112012–20152015–20162016–20172017–201920212020–202120222023 | FK Voždovac (asist.)FK VoždovacFK Bežanija (asist.)FK Čukarički (asist.)AS Omónoia (asist.)Paniṓnios GSS (asist.)FK Crvena Zvezda (asist.)OFK TitogradOFK PetrovacFK DečićFK Riteriai |
| \* Skaičiuojama tik pasirodymai ir įvarčiai vietinėje lygoje Duomenys 2023 m. liepos 25 d.. |

**Vladimiras Jankovičius** (*Vladimir Janković*, g. 1970 m. rugpjūčio 1 d.) – buvęs Serbijos futbolininkas, gynėjas. Pastaruoju metu futbolo treneris.

Karjera
-------

Gimė Smedereve, Rytų Serbijos mieste prie Dunojaus upės. 

### Žaidėjo karjera

Atstovavo FK Smederevo, FK Železničar (Indžija), FK Agrounija (Indžija), FK Partizan ir FK Rad jaunimo ekipoms.

Pradėjo žaisti vietinėje jaunimo komandoje 1980 m. būdamas 10 metų. Tada persikėlė į Indžiją, kur atstovavo FK Železničar ir FK Agrounija jaunimo ekipoms. 1983 m. prisijungė prie FK Partizan, kuriame praleido trejus metus. Vėliau persikėlė į FK Rad.

1988–1996 m. rungtyniavo FK Železničar Inđija. Šiame klube rungtyniavo iki 1996 m. kai pradėjo futsal karjerą KMF Dorćol, kurią baigė KMF Zemun 2004 m.

### Trenerio karjera

Nuo 2009 m. dirbo treneriu Serbijoje, vėliau – Kipre, Graikijoje ir Juodkalnijoje.

2021 m. dirbo OFK Titograd, 2021–2022 m. – OFK Petrovac, o 2022 m. – FK Dečić vyr. treneriu.

2023 m. kovo 31 d. prisijungė prie Riterių klubo trenerių štabo. Asistentu tapo Predrag Pešič.

2023 m. liepos 25 d. tapo žinoma, kad treneris atleistas.

Netrukus treneris perikėlė į Juodkalniją. Tapo FK Sujetska strategu.

Pasiekimai
----------

### Vyr. trenerio asistantas

su FK Čukarički
* Serbijos taurė: 2014–2015 m.

su FK Crvena Zvezda
* Serbijos Superlyga (3): 2017–2018, 2018–2019, 2019–2020 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  sportas.lt naujienos: FK Riteriai treneriai
2. ↑  sportas.lt naujienos: atleistas treneris
3. ↑
4. ↑  RSSSF duomenų bazė
5. ↑  RSSSF duomenų bazė

Nuorodos
--------

* alyga.lt svetainė
* SOCCERWAY
* SOFASCORE
* Transfermarkt
* Globalsportsarchive