**Egzegezė** (sen. gr. ἐξήγησις 'išvedimas') – hermeneutinė Biblijos ar kokio kito religinio teksto interpretacija, siekiant atrasti intencinę teksto prasmę.

Judėjų-krikščionių egzegetinė sistema
-------------------------------------

Egzegezės užuomazgų yra Senajame Testamente. Egzegezės raidai didelę įtaką turėjo judaizmo Biblijos aiškinimo įvairūs būdai: pešeras, midrašai, targumas, Talmudas, Kabala, alegorinis aiškinimas ir moksliniai komentarai.

Krikščionybės pradžioje susiklostė dvi egzegetinės mokyklos: Antiochijos (pažodinė egzegezė) ir Aleksandrijos (alegorinė egzegezė). Vidurinių amžių egzegezei būdinga metodai, išskiriantys keturias Biblijos prasmes: pažodinę (istorija), alegorinę (kristologija), tropinę (moralė), anagoginę (eschatologija). Egzegezės metodu *lectio divina* (ypač buvo paplitęs tarp vienuolių) Biblija nagrinėta tik tikėjimo požiūriu (*sensus spiritualis*); *lectio scholastica* metodu buvo siekiama rasti pažodinę teksto prasmę (*sensus litteralis*), jį sudaro: Biblijos skaitymas (*lectio cursiva*) ir teminis jos suskirstymas, tyrinėjimas (*quaestiones*). Reformacija šiuos Biblijos egzegezės metodus atmetė – Martyno Liuterio teigimu, Biblijos prasmė akivaizdi kiekvienam. Tuo tarpu Katalikų bažnyčia Tridento susirinkime paskelbė, kad tikras Biblijos supratimas įmanomas tik remiantis Tradicija. Greta šių dviejų hermeneutinių principų susiformavo *recursus ad fontes* egzegezės metodas. Jis lėmė Biblijos nagrinėjimo vien pasaulietiniu požiūriu atsiradimą – bandyta atrasti tikrus istorinius įvykius, kurie Biblijoje papasakoti mitais ir legendomis.

1902 m. popiežius Leonas XIII įkūrė Biblijos komisiją. 1943 m. popiežius Pijus XII paskelbė encikliką *Divino afflante Spiritu*. Pagal ją, egzegetas, skaitydamas tekstą originalo kalbomis (hebrajų, aramėjų, graikų) ir naudodamasis įvairių mokslų (filologijos, archeologijos, istorijos) žiniomis, privalėjo pirmiausia suprasti pažodinę teksto prasmę (*sensus litteralis*), po to atskleisti teologijos doktriną. Vėliau šios enciklikos mokymas išplėtotas Vatikano II susirinkimo konstitucijoje *Dei verbum* (1965 m.).

Egzegezę sudarantys dėmenys:

* teksto kritika (nustatomas seniausias variantas),
* literatūrinė analizė – sinchroninė (vertimas, teksto kompozicija, žanro nustatymas) ir diachroninė (parašymo aplinkos, šaltinių ir redakcijų kritika),
* istorinė kritika (istorinių faktų reikšmės nustatymas),
* teologinių idėjų apibendrinimas ir kerigminės išvados.

Kito religinės tradicijos
-------------------------

Egzegezės sąvoka vartojama ir kalbant apie hermeneutinį kitų religijų tekstų aiškinimą. Hinduizmo religinė tradicija remiasi visų pirma vedų egzegeze – tiek teologinėmis interpretacijomis (pvz. upanišados, advaita vedanta), tiek tekstine kritika (pūrva mimansa). Islame Korano komentarai vadinami žodžiu *tafsir*, taip pat esama ezoterinės interpretavimo tradicijos *taʾwīl*. Zoroastrizme religinių komentarų ir interpretacijų rinkinys vadinamas Zendu.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4  Danel Dikevič. *Egzegezė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004
2. ↑  Exegesis, *Encyclopaedia Britannica*
3. ↑  Anand Amaladass. *Indian Exegesis– Hindu-Buddhist Hermeneutics*. Satya Nilayam Publ. 2003.
4. ↑  Audrius Beinorius. *Evaṃ me suttam: Apie ankstyvojo budizmo bendruomenės, kanono ir kalbos raidą*, 2003.