recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Urgutasuzb. *Urgut* |
| --- |
| *Platanas Urgute* |
|  |
| 

UrgutasUrgutas

39°24′11″ š. pl. 67°15′00″ r. ilg.﻿ / ﻿39.40306°š. pl. 67.25000°r. ilg.﻿ / 39.40306; 67.25000﻿ (Urgutas)Koordinatės: 39°24′11″ š. pl. 67°15′00″ r. ilg.﻿ / ﻿39.40306°š. pl. 67.25000°r. ilg.﻿ / 39.40306; 67.25000﻿ (Urgutas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+5) |
|  |
| **Valstybė** | Uzbekijos vėliava Uzbekija |
| **Vilajetas** | Samarkando vilajetas |
| **Rajonas** | rajonas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1973 (miesto teisės) |
|  |
| **Gyventojų** (2003) | 35 000  |
| **Altitudė** | 1 059 m |

**Urgutas** (uzb. *Urgut*) − miestas Samarkando vilajeto Urguto tumane (Uzbekija). Miesto teises gavo 1973 m. Iki Taškento − 273 km, iki vilajeto centro Samarkando − 37 km.

Pramonė
-------

Mieste yra šilko verpalų ir audinių gamybos įmonė „Urguto audimo fabrikas" (rus. *ООО Ургутская ткацкая фабрика*), taip pat − keli kilimų audimo fabrikai, tabako fermentavimo fabrikas ir šiferio gamykla.

Istorija
--------

Urgutas yra vienas senųjų Uzbekijos gyvenamųjų punktų. Garsėja savo senais platanais, kai kurių amžius viršija 1000 metų.

Pagal kai kuriuos duomenis apie pusę milijono žmonių, gyvenančių Uzbekijoje, Tadžikijoje ir Afganistane priskiria save *urgutlik* (uzb. *Ургутли́к*; tadž. *Ургути́*) etninei grupei. Tai etninių uzbekų pogrupis, kurio kilmė siejama su Urguto apylinkėmis. Vienas šio subetnoso požymių − dažnas tadžikiškų žodžių vartojimas buitinėje kalboje.

Bucharos emyrato laikais Urgutas buvo nuo Bucharos pusiau nepriklausomos Urguto bekijos (beko valdomos teritorijos) centras. Miestas turėjo gerai įtvirtintą citadelę, buvo dauboje, pro kurią ėjo kelias į slėnį, kuriame yra Šahrisabzo miestas. 

1868 m. Rusijos kariuomenei kovojant su Bucharos emyratu Urgutas savo geografine padėtimi kėlė tam tikrą grėsmę į Zeravšano slėnį ir link Bucharos žygiuojančiai Rusijos kariuomenei. Todėl gegužės 12 d. pulkininko Abramovo vadovaujami daliniai užėmė Urgutą.

Galerija
--------

* Prekiautojos duona Urguto sekmadienio turgujePrekiautojos duona Urguto sekmadienio turguje
* Urguto sekmadienio turgaus vaizdasUrguto sekmadienio turgaus vaizdas
* 1060 m. senumo platanas Urgute1060 m. senumo platanas Urgute

Nuorodos
--------

1. ↑  Например, Б. В. Лунин «История Узбекистана в источниках. Узбекистан в сообщениях путешественников и учёных: 20-80-е гг. XIX в. Ташкент, 1990»

* Узбекистан: Справочник Ургут и Ургутский район Archyvuota kopija 2011-07-14 iš Wayback Machine projekto.
* Urguto palydovinė nuotrauka (*Wikimapia* vaizdas)
**Paolas Venecijietis** (it. *Paolo Veneziano*, apie 1300−1358/1362) – italų protorenesanso dailininkas iš Venecijos.

Biografija
----------

Paolas Venecijietis gimė apie 1300 m. ir mirė 1358 arba 1362 m. Jis laikomas pirmuoju reikšmingu Venecijos dailininku (žinomas vardu) ir, atitinkamai, Venecijos dailės mokyklos pradininku. Paolas Venecijietis savo kūryboje derino bizantietiško ir gotikinio meno bruožus, taip pat įterpdavo Džoto mokyklos dailės apraiškų. Jis dirbo tapydamas ant medžio panelių ir menkai tikėtina, kad nebuvo paveiktas Sienos mokyklos. Taip pat tikėtina, kad buvo susipažinęs su tuometine Riminio dailės mokykla. Tikėtina, kad Paolas Venecietis buvo oficialiu Venecijos Respublikos tapytoju. Jis dirbo ties dožo Frančesko Dandolo (miręs 1339 m.) kapo paveikslu. Paolas Venecijietis yra nutapęs du paveikslus Mergelės Marijos karūnavimo tema (vienas iš jų datuotas 1358 m.). Jo tapyba pažymėtina turtingų tekstūrų vaizdavimu ir emalinio spindesio spalvomis. Vėlyvaisiais gyvenimo metais dailininkas turėjo dideles dirbtuves Venecijoje, jo padėjėjais buvo sūnūs Luka ir Džovanis. Vėlyvuoju kūrybos laikotarpiu sunku atskirti Paolo ir jo padėjėjų tapybos darbus. Dailininkas įtakojo Venecijos tapybą iki XIV a. pabaigos, ypač Lorenco Venecijiečio kūrybą.

Darbų galerija
--------------

* „Mergelės Marijos karūnavimas", Nacionalinė Vašingtono dailės galerija
* „Madona ir Kūdikis", Norton Simon muziejus, Pasadena (Kalifornija)
* „Mergelės Marijos karūnavimo poliptikas", Akademijos galerija (Venecija)
* „Madona ir Kūdikis su šventaisiais", Luvras

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Paolo Veneziano** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Richard K. Emmerson. *Key Figures in Medieval Europe*. Routledge, − 2013, p. 645-646
* Encyclopaedia Britannica
Papamobilis
**Papamobilis** (it. *papa* – popiežius, *[auto]mobile* – mašina) – popiežiaus transporto priemonė, naudojama oficialių vizitų metu.

Papamobilis yra visureigis su permatoma būdele. Galinė dalis, kurioje vizito metu stovi popiežius, būdavo neperšaunama – toks patobulinimas buvo padarytas po pasikėsinimo nužudyti Joną Paulių II 1981 m. gegužės 13 d. Naudojama keletas papamobilio variantų – kai kuriose iš jų popiežius gali sėdėti, kitose – tik stovėti.

Registracijos numeris
---------------------

Papamobilio registracijos numeris – *SCV 1* (dabar), kažkada buvo naudojami *SCV 6* i *SCV 7*. *SCV* tai pavadinimų *Stato della Città del Vaticano*" (italų k.) and „*Status Civitatis Vaticanae*" (lotynų k.), t. y. Vatikano miesto valstybės, sutrumpinimas.

Istorija
--------

Pijaus XI automobilis
Papamobilis pakeitė nepraktišką ir senamadišką popiežiaus kilnojamą sostą *sedia gestatoria* (pastarąjį kartą ji naudota 1978 m.). Nuo XX a. pradžios popiežiai važinėja specialiai jiems skirtais automobiliais.

### Pijus X

Pirmąja popiežiaus naudota mašina tapo limuzinas Italia 20/30. 1909 m. Pijus X jį gavo dovanų.

### Pijus XI

1930 m. Pijus XI gavo dovanų juodą Citroën C6 „Lictoria Six".

Kitu papamobiliu tapo 8 cilindrų limuzinas Nurburg 460. Šią Mercedes-Benz dovaną popiežiui galima pamatyti Vatikano muziejuje.

### Jonas Paulius II

Beveik viso pontifikato metu Jonas Paulius II naudojosi modifikuotu Fiat Campagnola. Kartais važinėjo naujesniais automobiliais, pav. Mercedes-Benz G ar Land Rover. Nors į jį pasikėsino važiuojant Fiat papamobiliu, jis liko popiežiaus mėgstamiausiu.

Paskutiniuoju Jono Pauliaus II papamobiliu buvo specialiai gamintojo paruoštas Mercedes-Benz ML 430: neperšaunama ir aklimatizuojama popiežiaus kabina bei variklis, leidžiantis važiuoti iki 170 km/val greičiu. Pirmą kartą šiuo automobiliu popiežius važiavo Toronte, XVII Pasaulio jaunimo dienų metu (2002 m. liepos 18-28 d.)

### Benediktas XVI

Benedikto XVI dažniausiai naudojamu papamobiliu buvo padidinto pravažumo Mercedes-Benz M-Class, specialiai pritaikytas popiežiui.

Naudoti ir atviri automobiliai, dažniausiai įvairių švenčių metu Šventojo Petro aikštėje.

### Pranciškus

Savo kuklumu garsėjantis Popiežius Pranciškus transporto nesureikšmina, dažniausiai naudojasi kuo paprastesniu. 2018 m. vizito Baltijoje metu važinėjo Dodge ir Isuzu D-Max pagrindu pagamintais papamobiliais.

2019 m. buvo pagamintas Dacia Duster papamobilis.

2020 m. Toyota specialiai pagamino vandeniliu varomą Toyota Mirai papamobilį.

2022 m. Popiežius Pranciškus papamobiliu pavėžino vaikus.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑   Archyvuota kopija 2022-12-15 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑
5. ↑
6. ↑
| **Henris Olkotas** |
| --- |
|  |
| Henris Olkotas |
| Visas vardas | Henry Steel Olcott |
| Gimė | 1832 m. rugpjūčio 2 d.Orendžas, Naujasis Džersis, JAV |
| Mirė | 1907 m. vasario 17 d. (74 metai)Madrasas, Britų Indija |
| Tautybė | amerikietis |
| Sutuoktinis (-ė) | Mary Epplee Morgan |
| Religija | budizmas |
|  |
| Veikla | karininkas, teisininkas, teosofas |
| Organizacijos | Teosofų draugija |
| Pareigos | prezidentas |
|  |
|  **Vikiteka** | Henry Olcott |

**Henris Stilas Olkotas** (*Henry Steel Olcott*; 1832 m. rugpjūčio 2 d. – 1907 m. vasario 17 d.) – JAV kariškis, teisininkas, vienas iš Teosofijos draugijos įkūrėjų (su madam Blavatskaja), jos pirmasis prezidentas.

Gimė presbiterijonų šeimoje Naujajame Džersyje. Studijavo Kolumbijos universitete. Susidomėjo spiritizmu, 1853 m. prisijungė prie spiritistų draugijos Niujorke kūrimo. Vėliau dirbo korespondentu „New York Tribune" ir „Mark Lane Express" laikraščiuose. Tarnaudamas JAV kariuomenėje pasiekė generolo laipsnį.

1874 m. susipažino su Elena Blavatskaja, pradėjo formuoti teosofijos idėjas. Olkotas nesyk lankėsi Indijoje, Šri Lankoje, ten bendravo su dvasiniais mokytojais, šventikais, taip pat susirašinėjo su Vakarų mokslininkais (pvz. Maksu Miuleriu), domėjosi budizmo, hinduizmo, zoroastrizmo tradicijomis. 1880 m. Henris Olkotas Šri Lankoje atsivertė į theravados budizmą. Parengė „budistinį katekizmą", kuris prisidėjo prie theravados budizmo atgaivinimo Azijos šalyse bei populiarinimo Vakaruose. Olkoto veikla Indijoje skatino vakarietiškai išsilavinusius indus gręžtis atgal į savo tradiciją.

Iki pat savo mirties Henris Stilas Olkotas buvo Teosofijos draugijos prezidentu (jį pakeitė Ani Bezant).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Olcott, Henry Steele*.0Bruce M. Sullivan. Historical Dictionary of Hinduism. The Scarecrow Press, 1997.0p. 154
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Chomaso regionas |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Namibijos vėliava Namibija |
| **Administracinis centras** | Vindhukas |
| **Apygardų skaičius** | 9 |
|  |
| **Gyventojų** (2001) | 250 305 |
| **Plotas** | 36 805 km² |
| **Tankumas** (2001) | 7 žm./km² |

**Chomaso regionas** – vienas iš 13-os Namibijos regionų, esantis šalies centrinėje dalyje. Administracinis centras – Vindhukas. Plotas 36 805 km². Gyventojų – 250 305 (2001 m. duomenys). Gyventojų tankumas – 6,8/km². Chomaso regionas yra vienas iš 3-jų Namibijos regionų neturinčių priėjimo prie jūros.

Regionas skirstomas į 9-ias apygardas. Vakaruose Chomaso regionas ribojasi su Erongo, šiaurėje – Otdžozondžupos, rytuose – Omahekės, pietuose – Hardapo regionais.

|  |  |
| --- | --- |
| **Namibijos regionai** |  |
| Chomasas | Erongas | Hardapas | Kaprivis | Karasas | Kunenė | Očozondžupa | Okavangas | Ohangvena | Omahekė | Omusatis | Ošana | Ošikotas |
Karikatūra iš „Harper's Magazine", nurodanti Baltųjų lygos ir Kukluksklano pasipriešinimą Rekonstrukcijai
**JAV rekonstrukcija** – istorinis JAV laikotarpis, kuris vyko po pilietinio karo, 1863–1877 metais. Jos metu buvo patvirtinta vergijos panaikinimo reforma.

Istorija
--------

1865 m. JAV Kongresas patvirtino 13-ąją JAV Konstitucijos pataisą dėl vergijos panaikinimo. Laisvais piliečiais tapo 4 mln. juodaodžių. Buvo pradėta vykdyti A. Linkolno numatyta Pietų rekonstrukcijos programa. Ši programa turėjo pertvarkyti pietines JAV valstijas ir vėl jas prijungti prie Sąjungos. Po JAV pilietinio karo į pietines valstijas buvo įvesta federacinė kariuomenė, o jas valdė prezidento paskirti gubernatoriai.

1867 m. Pietuose įvyko rinkimai į valstijų konventus, kurių rinkimuose dalyvavo ir juodaodžių grupės. Naujai išrinkti konventai panaikino pietinių valstijų atsiskyrimo nuo Sąjungos aktus.

1868 m. Kongresas patvirtino 14-ąją konstitucijos reformą, kuri suteikė juodaodžiams pilietines teises, o 1870 m. įtvirtino ir 15-ąją konstitucijos pataisą, juodaodžiai gavo rinkimų teises.

Prasidėjus rekonstrukcijai, į Pietus iš šiaurinių valstijų plūstelėjo daug lengvo pelno ieškotojų. Vieni supirkinėjo žemes ir turtėjo spekuliuodami, kiti siekė politinės karjeros. Prezidento Uliso Granto valdymo metais šalyje klestėjo korupcija ir piktnaudžiavimas valdžia, kuris ypač pasireiškė Pietuose. Daugelis rekonstrukcijos šalininkų nusivylė respublikonų politika. Baltaodžiai, pasinaudoję rasiniais prietarais, pradėjo stumti juodaodžius iš politinio gyvenimo. Baugino, gąsdino, trukdė balsuoti. Kadangi fermeriai bijojo juodaodžių konkurencijos, plantatoriai skirstė baltaodžius nuo juodaodžių. Taip demokratų partijos atstovai vėl įsitvirtino vietiniuose valdžios organuose.

1877 m. po ginčytinų prezidento rinkimų respublikonai, susitarę su demokratais, kad jų kandidatas būtų pripažintas prezidentu, pažadėjo tais pačiais metais iš Pietų išvesti federacinę kariuomenę. Ją išvedus rekonstrukcija baigėsi. Baltaodžiai priėmė segregacinius įstatymus, kurie juodaodžius atskyrė nuo baltaodžių visuomenės.

Juodaodžiams buvo draudžiama lankytis daugelyje viešų vietų. Jie negalėjo laisvai keliauti ir gyventi. Daliai iš jų buvo atimta teisė balsuoti. Po pilietinio karo juodaodžiai gavo laisvę, tačiau ne lygybę.

Nuorodos
--------

* http://www.pbs.org/ Archyvuota kopija 2017-03-02 iš Wayback Machine projekto. Tinklalapis apie JAV rekonstrukciją **(**angl.**)**
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Rytų mitologijos enciklopedija** – enciklopedinis žinynas. Autorė – Azijos mitologė Rachelė Storm.

Enciklopediją 2000 m. išleido „Gamta"; leidinys spausdintas bei įrištas Honkongo mieste, Kinijoje.

Apimtis
-------

256 psl. Daugiau nei 500 straipsnių. Formatas – 23x30 cm.

Turinys
-------

Žinyne išsamiai supažindinama su Rytų kraštų mitologija: Senovės Egipto, Arabijos, Persijos, Indijos, Tibeto, Kinijos ir Japonijos; apibūdinami svarbiausi mitų veikėjai, parodo jų reikšmę.

Žinyne gausu iliustruotų pasakojimų, padavimų, legendų, kur pristatomi ir paaiškinami pagrindiniai praėjusių civilizacijų simboliai – Senovės Egipto, Babilonijos piramidės, zikuratai, šventosios Indijos civilizacijos upės, taip pat 7 Japonijos sėkmės dievai bei kita.

Literatūra
----------

* Rytų mitologijos enciklopedija. Gamta, 2000. ISBN ar kodas: 0-7548-0069-5.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai reikia daugiau nuorodų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai įrašydami tinkamas išnašas ar nuorodas į šaltinius. |

„Naujoko palydos", I. Repino paveikslas, 1879 m.
**Rekrutų prievolė** (vok. *Rekrut*, pranc. *recruter* – verbuoti, komplektuoti; pranc. *recrue* 'naujokas') – prievolė atlikti karinę tarnybą.

Rusija
------

Rusijos carystėje rekrutų prievolė buvo įvesta 1705 m. Rusijos kariuomenėje iki 1789 m. reikėjo tarnauti iki gyvos galvos, po to tarnybos laikas buvo sutrumpintas iki 25 metus, nuo 1834 m. tarnybos laikas buvo sutrumpintas iki 20, nuo 1855 m. - iki 12 m. Rekrutai buvo renkami iš valstiečių kasmet lapkričio mėnesį, įprasta tvarka po 5-7 žmones nuo 1000 „revizinių sielų". Karo ar nepaprastosiomis sąlygomis rekrutų buvo imama daugiau.

1874 m. rekrutų prievolė buvo pakeista visuotine karine prievole.

Lietuva
-------

Prievolė Lietuvoje buvo įvesta po Abiejų Tautų Respublikos padalijimų (1796 m.), prie Rusijos prijungtose LDK žemėse.

1846–1855 m. iš Kauno gubernijos rekrutais buvo paimta daugiau kaip 23 000 vyrų. Kurį vyrą atiduoti į rekrutus galutinai nuspręsdavo dvarininkas. Nuo 1847 m visi rekrutinio amžiaus vyrai turėjo traukti burtus. Pirmiau traukdavo iš tų šeimų, kuriose būdavo 3 ar daugiau vyrų, paskiausiai iš tų, kur šeimoje buvo tik vienas vyras. Surinkus pakankamą skaičių rekrutų pirmu ar antru traukimu, trečiąkart, t. y. iš šeimų su vienu vyru, burtų netraukdavo. Dažnai atrinktieji į rekrutus slapstėsi, juos reikėjo gaudyti.

Rekrutų prievolė apskritai buvo viena iš sunkiausių prievolių, padidinusi valstiečių priespaudą po LDK žemių įjungimo į Rusiją ir taip pat skatinusi išsivadavimo kovas, Lietuvos valstiečių dalyvavimą sukilimuose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rekrutas
| **Adolfas GalandasAdolfas Jozefas Ferdinandas Galandasvok. *Adolf Josef Ferdinand Galland*,** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1912 m. kovo 19 d.Vesterholtas, Vestfalija |
| Mirė | 1996 m. vasario 9 d. (83 metai)Obervinteris, Šiaurės Reinas-Vestfalija |
|  |
| Veikla | Vokietijos karinis veikėjas, Antrojo pasaulinio karo Liuftvafės asas, numušęs 104 priešo lėktuvus, generolas leitenantas. |
|  |
|  **Vikiteka** | Adolf Galland |
| Parašas |
|  |

Adolfo Galando naikintuvas Meseršmit Bf 109 E-4 1940 m.
**Adolfas Jozefas Ferdinandas Galandas** (vok. *Adolf Josef Ferdinand Galland*, 1912 m. kovo 19 d. Vesterholtas, Vestfalija – 1996 m. vasario 9 d. Obervinteris, Šiaurės Reinas-Vestfalija) – Vokietijos karinis veikėjas, Antrojo pasaulinio karo Liuftvafės asas, numušęs 104 priešo lėktuvus, generolas leitenantas.

Biografija
----------

Antrasis penkių sūnų šeimoje. Skraidyti mokėsi Vokietijos ir Italijos mokyklose. Nuo 1932 m. dirbo civilinėje aviacijos bendrovėje „Lufthansa". 1933 m. įstojo į kuriamą Vokietijos karinių oro pajėgų dalinį „Luftwaffe". Per Ispanijos pilietinį karą 1937-1938 m. tarnavo Vokietijos Kondoro legione, pilotavo naikintuvą He-51.

1940 m. kariavo Prancūzijoje, vadovavo eskadrilei, vėliau divizionui JG-27. Per mūšius dėl Britanijos skraidė naikintuvu Bf 109, numušė per 100 priešo lėktuvų. Per metus pakilo nuo majoro iki pulkininko leitenanto. Nuo 1941 m. lapkričio mėn. generolas leitenantas, karinio oro laivyno inspektorius, Vokietijos karinės aviacijos naikintuvų pajėgų vadas. Nesėkmingai bandė sutrukdyti JAV ir Didžiosios Britanijos bombonešių skrydžiams virš Vokietijos. 1945 m. sausio mėn. atstatydintas, bet greitai paskirtas elitinės naikintuvų eskadrilės JV-44 vadu, skraidė lėktuvu Me 262. Baigiantis karui trumpai kalintas. 1937–1945 m. atliko 612 kovinių skrydžių, numušė 104 priešo lėktuvus.

1948-1955 m. Argentinos oro pajėgų techninis patarėjas. Vėliau grįžo į Vokietiją, dirbo aviacijos konsultantu Diuseldorfe.

Bibliografija
-------------

* Adolf Galland, Karl Ries, Rainer Ahnert: *Die deutsche Luftwaffe 1939-1945. Eine Dokumentation in Bildern.* Müller, Erlangen 2000, ISBN 3-86070-857-0
* Adolf Galland: *Die Ersten und die Letzten.* Schneekluth, München 1993, ISBN 3-7951-1299-0

Literatūra
----------

* Baker, David: *Adolf Galland. The authorised biography*. London, England: Windrow & Greene. 1996. (ISBN 1-85915-017-9).
* Michulec, Robert: *Adolf Galland*. Redbourn: Mushroom. 2003. (ISBN 83-916327-4-1).
* Tolliver, Raymond F.: *Adolf Galland. General der Jagdflieger*. München, Deutschland: Herbig. 2001. (ISBN 3-7766-1755-1).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Adolf Galland*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 364 psl.
| **Jonas Totoraitis** |
| --- |
| Gimė | 1872 m. gruodžio 24 d.Bliuviškiai, Griškabūdžio valsčius |
| Mirė | 1941 m. birželio 21 d. (68 metai)Bliuviškiai |
|  |
| Veikla | kunigas, istorikas, visuomenės veikėjas |
|  |
| Alma mater | 1904 m. Fribūro universitetas |

**Jonas Totoraitis** (1872 m. gruodžio 24 d. Bliuviškiuose, Griškabūdžio valsčius – 1941 m. birželio 21 d. ten pat) – Lietuvos kunigas, istorikas, visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1890–1895 m. mokėsi Seinų kunigų seminarijoje. Ypač domėjosi istorija, daug skaitė istorinių veikalų. 1895–1899 m. Daukšių vikaras. Platino spaudą, laikraščius, po spaudos draudimo panaikinimo organizavo parapijos bibliotekėlę.

1899–1904 m. pasitobulinęs prancūzų ir vokiečių kalbų žinias ir gavęs vyskupo Antano Baranausko leidimą, studijavo Fribūro universitete. Ten gavo filosofijos daktaro laipsnį, apgynęs disertaciją vokiečių kalba „Lietuviai karaliaus Mindaugo laikais" (1905).

Grįžęs į Lietuvą tęsė sielovados darbą ir istorinius tyrinėjimus bei aktyviai prisidėjo prie krašto išlaisvinimo. Seinuose dirbo „Šaltinio" redakcijoje, vėl buvo Šunskų vikaras. 1910 m. slapta įstojo į marijonų vienuoliją. Nuo 1911 m. Seinų kunigų seminarijoje pradėjo eiti dvasios tėvo pareigas.

1923–1937 m. Kauno Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos-filosofijos fakulteto profesorius, dėstė istorijos dalykus. Buvo Marijampolės marijonų gimnazijos steigėjas ir direktorius, rašė istorijos vadovėlius. Mirė 1941 m. Bliuviškiuose, 1943 m. perlaidotas Marijampolės senosiose kapinėse.

Jo vardu pavadinta Marijampolės Jono Totoraičio progimnazija.

Kūryba
------

Žymiajame veikale, kuris lig šiol tebėra plačiausias ir giliausias Lietuvos Užnemunės praeities tyrinėjimas – „Sūduvos Suvalkijos istorija", naudojosi ne tik paskelbtais istorijos šaltiniais, bet ir surado naujų, iki tol nežinomų. Autorius konsultavosi su to meto žymiausiais jaunais istorijos tyrinėtojais – Konstantinu Jablonskiu, Zenonu Ivinskiu, Adolfu Šapoka ir kt.

Ši vertinga knyga jau seniai buvo tapusi retenybe, todėl, atkūrus Lietuvos Nepriklausomybę, 2003 m. išleista pakartotinai. Jos antrosios dalies rankraščiai iki šiol nerasti.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Jonas Totoraitis. Sūduvos Suvalkijos istorija. - Marijampolė: A. Reinikio firma „Piko valanda", 2003. - 726 p.: faks. - Orig. išl.: Kaunas, 1938. - ISBN 9986-875-87-0
3. ↑
**Adolfas Mondeika** (1887 m. lapkričio 5 d. Vabalių k. Naujamiesčio valsč. Panevėžio apskr. – 1964 m. gruodžio 21 d. Čikagoje) – vargonininkas ir chorvedys.

Biografija
----------

Iš mažens turėjo gražų balsą ir mėgo dainuoti. Pirmąsias muzikos žinias gavo iš Sidabravo vargonininko Žukausko, pas kurį mokėsi apie trejus metus. Vėliau muzikos žinias gilino J. Naujalio vargonininkų kursuose Kaune.

Nuo 1904 m. pradėjo savarankiškai vargonininkauti Joniškio, o vėliau Daugų parapijoje, vadovavo chorams. 1911 m. atvykęs į JAV, vargonininkavo ir vadovavo chorams įvairiose lietuvių parapijose: Šv. Jurgio *Utica*, NY, Šv. Onos parapijoje *Spring Valley*, IL, Šv. Petro ir Povilo parapijose Vestvilyje, IL, ir Grand Rapidse, MI.

Nuo 1924 m. iki pensijos vargonininkavo Šv. Antano parapijoje Sisere, IL, vadovavo Šv. Grigaliaus chorui (apie 60 dalyvių). Choras giedojo bažnyčiose, organizavo metinius koncertus ir vaidinimus, dalyvavo 1933, 1936, 1939 ir 1956 m. lietuvių dainų šventėse bei kituose tautiniuose renginiuose. Choro repertuare buvo aštuonios mišios, daug giesmių, mišparų ir dainų. Koncertuose talkindavo dukra Marija Mondeikaitė-Kutz – vargonininkė virtuoze ir chorvedė.

A. Mondeika dirbo daug visuomeninių darbų. Subūrė apylinkės vargonininkus, kurių choras giedodavo bažnyčiose atlaidų metu.

Nuo 1933 m. priklausė ALRK Vargonininkų sąjungai, daug kartų buvo Centro valdybos iždininkas ir iždo globėjas, nuo 1960 m. Vargonininkų sąjungos garbės narys. Daug metų buvo Cicero Katalikų federacijos skyriaus pirmininkas, 1935 m. lankėsi Lietuvoje.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Rytų regionas*Eastern Region* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Ganos vėliava Gana |
| **Administracinis centras** | Koforidua |
| **Rajonų skaičius** | 21 |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 2 633 154 |
| **Plotas** | 19 323 km² |
| **Tankumas** (2010) | 136 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | GH-EP |
|  |
|  **Vikiteka** | Rytų regionasVikiteka |

**Rytų regionas** (angl. *Eastern Region*) – Ganos administracinis regionas. Yra šalies pietryčiuose, tarp Ašančio (rytuose) ir Vidurio, Didžiosios Akros (pietuose) Voltos (rytuose) ir Brongų-Ahafų (šiaurėje) regionų. Administracinis centras – Koforidua.

Geografija
----------

Beveik visas provincijos paviršius kalnuotas, driekiasi Atevos kalnagūbris, Kvahu plynaukštė. Telkšo Voltos tvenkinys, užliejęs Voltos ir Aframo slėnius, yra Akosombo užtvanka. Teka Birimas (Pra baseinas).

Gyventojai
----------

Rytų regione gyvena daugiausia akanai (subgrupės akimai, akvapimai, kvavu ir kt.), nedidelėse teritorijose gyvena guang tautos čereponai ir lartehai, pietinėje regiono dalyje - adangmiai.

Svarbiausi miestai:

* Koforidua
* Nkaukau
* Akosombas
* Nsavamas
* Kadė

* Akosombo užtvankaAkosombo užtvanka
* NkaukauNkaukau
* Akanų krioklys prie KoforiduaAkanų krioklys prie Koforidua
* Lietsargio akmuoLietsargio akmuo

|  |  |
| --- | --- |
|  **Ganos regionai** |  |
| Ašantis | Aukštutiniai Rytai | Aukštutiniai Vakarai | Brongai–Ahafai | Didžioji Akra | Rytai | Šiaurė | Vakarai | Vidurys | Volta |
**Adolfas Kikilas** (1925 m. spalio 11 d. Beržoras, Platelių valsčius – 2001 m. gegužės 2 d. Birštonas) – Lietuvos irklavimo treneris, Lietuvos karys savanoris.

Biografija
----------

Nuo 1944 m. Lietuvos laisvės armijos narys, dalyvavo Sedos kautynėse. 1949 m. baigė Lietuvos kūno kultūros institutą.

1949–1953 m. dirbo Vilniaus srities Kūno kultūros ir sporto komitete. 1953–1976 m. irklavimo treneris, 1977–1986 m. Žalgirio sporto draugijos irklavimo vyr. treneris, nuo 1986 m. Birštono irklavimo bazės ir „Žalgirio" sporto mokyklos direktorius.

1993 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatoriai) narys. Sutuoktinė Regina, dukterys Violeta, Virginija.

Sportinė veikla
---------------

Jo išugdyti irkluotojai iškovojo 10 olimpinių, 14 pasaulio, 81 Europos, 293 TSRS čempionatų medalių.

Įvertinimas
-----------

* Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių medalis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vyriausioji rinkimų komisija[neveikianti nuoroda]
2. ↑  *Adolfas Kikilas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 43 psl.
Rytinis plynaukštės pakraštys Kėdainių rajone
**Rytų Žemaičių plynaukštė** – plynaukštė vidurio-vakarų Lietuvoje, Žemaičių aukštumos rytinė dalis. Driekiasi tarp Žemaičių vandenskyrinio kalvyno vakaruose ir Nevėžio žemumos rytuose. Paviršius plokščias, silpnai banguotas, gausu moreninių kalvagūbrių, gilių upių slėnių ir nuosruvos klonių. Rytų Žemaičių plynaukštę į dvi dalis skaido Kurtuvėnų kalvotas-daubotas masyvas (aukštis 140–160 m): šiaurinė dalis banguotesnė, o pietinė – lygesnė. Plynaukštės pamatinės morenos reljefas ženkliai aplygintas prieledyninių baseinų, daugelyje vietų dengiamas smėlingų-molingų nuogulų (Šiluvos, Nemakščių, Žalpių apylinkėse). Regione ties Tytuvėnais ir Šiaulėnais gausu pelkių: Tytuvėnų tyrelis, Rėkyvos pelkė, Sulinkių pelkė, Šiluvos tyrelis.

Rytų Žemaičių plynaukštė yra sausiausia Žemaičių aukštumos dalis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Rytų Žemaičių plynaukštė*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 645
| **Adolfas Bolotinas** |
| --- |
| Gimė | 1925 m. gegužės 20 d. (97 metai)Charkove |
| Mirė | 2018 m. rugsėjo 21 d. (93 metai)Vilniuje |
|  |
| Veikla | Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras. |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * 1984 m. LTSR valstybinė premija
 |

**Adolfas Bolotinas** (g. 1925 m. gegužės 20 d. Charkove) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

1941 m. Charkove baigė 8 klases. Prasidėjus karui šeima evakavosi į Kirgiziją. 1943 m. sausio 21 d. buvo pašauktas į Raudonąją armiją, baigė Taškento pėstininkų mokyklą. 1944 m. sausį paskirtas 3-ojo Ukrainos fronto 1292-ojo šaulių pulko būrio vadu. Mūšiuose Rumunijoje sunkiai sužeistas. Gulėjo ligoninėse Tiraspolyje, Odesoje, Dneprodzeržinske. 1944 m. gruodį kaip 2-os grupės invalidas iš armijos demobilizuotas.

Įstojo į Leningrado elektrotechnikos institutą, studijavo signalizacijos ir ryšių inžineriją. 1945 m. persikėlė į Vilnių, įstojo į Vilniaus universiteto fizikos-matematikos fakulteto antrą kursą. Nuo 1947 m. pradėjo dirbti teorinės fizikos katedroje, kuriai vadovavo prof. Adolfas Jucys. 1954 m. apgynė mokslų kandidato, 1966 m. – daktaro disertaciją, 1967-1994 m. teorinės fizikos katedros profesorius. Vadovavo Atomų ir molekulių spektroskopijos problemų laboratorijai.

Nuo 1995 m. Niujorko mokslų akademijos, nuo 2003 m. – Izraelio nepriklausomosios akademijos tikrasis narys. Vilniaus žydų bendruomenės pirmininkas.

Profesorius 2018 m. rugsėjo 23 d. palaidotas šalia žmonos, Sudervės žydų kapinėse.

Mokslinė veikla
---------------

Svarbiausi darbai iš atomo ir molekulinių spektrų, grupių teorijos, atomų ir molekulių teorinio tyrimo metodų ir jų taikymo. Parašė 7 knygas ir daugiau nei 350 mokslinių straipsnių.

Bibliografija
-------------

* Grupių teorija ir jos taikymas molekulių kvantinėje mechanikoje, su N. Stepanovu, 1973 m. rusų kalba, 1999 m.
* Daugiacentriai integralai, su kt. 1975 m. rusų kalba
* Simetrijos grupių atvaizdų teorijos taikymas molekulių spektroskopijoje, su A. Dyšlisu, 1987 m. rusų kalba
* Specialiųjų funkcijų taikymas kvantinėje mechanikoje, su A. Raudeliūnu, Vilnius, 1988 m.
* Kristalų simetrijos teorijos paskaitos, su A. Dyšlisu, Vilnius, 1993 m. rusų kalba

Įvertinimas
-----------

* 1984 m. LTSR valstybinė premija
* 1985 m. suteiktas nusipelniusio respublikos dėstytojo vardas

Šaltiniai
---------

1. 1 2  *Adolfas Bolotinas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 342 psl.
2. ↑  Adolfas BOLOTINAS. Lietuvos žydų bendruomenė[neveikianti nuoroda]
3. ↑  In memoriam: prof. Adolfas Bolotinas
| Nuėmimas nuo kryžiaus |
| --- |
|  |
| Menininkas | Rafaelis |
| Metai | 1507 |
| Meno kryptis | Aukštasis renesansas |
| Medžiagos, technika | aliejinis paveikslas, medis |
| Matmenys | 184 cm × 176 cm |
| Miestas (vieta) | Roma, Italija |
| Muziejus | Borgezių galerija |

**Nuėmimas nuo kryžiaus** – 1507 m. datuotas italų renesanso dailininko Rafaelio paveikslas, esantis Borgezių galerijoje Romoje.

Apie paveikslą
--------------

Altorinis paveikslas sukurtas 1507 m. *San Francesco al Prato* bažnyčiai Perudžoje. Kūrinys yra pasirašytas ir datuotas. Jį užsakė Atalanta Baljoni (it. *Baglioni*), vienos iš valdančių Perudžos giminių atstovė savo sūnaus Grifoneto atminimui. Grifonetas buvo nužudytas 1500 m. liepos mėnesį savo brolio Džian Paolo pasiųstų vyrų centrinėje Perudžos aikštėje po to, kai pats nužudė keturis Baljoni giminės narius vestuvių metu (Džian Paolas sugebėjo išvengti nužudymo). Manoma, kad tai įvyko su motinos pritarimu. Gali būti, kad motiną pradėjo kamuoti sąžinės priekaištai ir ji panoro sūnaus atminimui skirti paveikslą. Žinoma, kad Rafaelis kelionių metu iš Florencijos į Urbiną pažadėjo šį paveikslą sukurti. Jis turėjo būti skirtas Baljoni koplyčiai toje pačioje bažnyčioje, kur jau anksčiau Rafaelis buvo nutapęs „Mergelės Marijos karūnavimo" paveikslą „mirtinų" Baljoni giminės priešų, *Oddi* giminės užsakymu.

Pirminis paveikslo eskizas rodo, kad Rafaelis pradėjo modeliuoti sceną pagal Perudžino „Kristaus apraudojimo" paveikslą. Vėliau Rafaelis pakeitė kompoziciją ir iš apraudojimo, scena tapo nuėmimo nuo kryžiaus. Iš tikro paveiksle vaizduojamas Kristaus nešimas į kapo vietą jau nuėmus nuo kryžiaus. Paveikslas tikriausiai įkvėptas romėniško sarkofago reljefo, vaizdavusio Meleagro mirtį. Tai galėjo būti aliuzija į Meleagro motiną Altėja, kuri taip pat pasmerkė savo sūnų mirčiai už brolių nužudymą. Vienoje iš paveikslų figūrų galima pažinti Mikelandželo „Doni Tondo" paveikslo madonos sukamąjį judesį.

Paveikslas išbuvo *San Francesco al Prato* bažnyčioje iki 1608 m. kai jis buvo išvežtas ir atiduotas (pagrobtas naktį) popiežiui Pauliui V, kuris savo ruožtu jį perleido pusbroliui Scipionei Borgezei, pradėjusiam kaupti nuosavą meno kolekciją. 1797 m. po Tolentino taikos paveikslas buvo perduotas Napoleono kolekcijoms Paryžiuje. Po Napoleono imperijos žlugimo 1816 m. paveikslas buvo grąžintas į Romą. Paveikslą altoriuje supo kiti Rafaelio tapybos fragmentai (dabar Vatikano muziejuose).

Susiję paveikslai
-----------------

* „Kristaus apraudojimas", aut. Perudžinas „Kristaus apraudojimas", aut. Perudžinas
* „Doni Tondo", aut. Mikelandželas „Doni Tondo", aut. Mikelandželas

Išnašos
-------

1. ↑  *The Cambridge Companion to Raphael.* Red. Marcia B. Hall. Cambridge University Press, – 2005, p. 33
2. ↑  *The Cambridge Companion to Raphael.* Red. Marcia B. Hall. Cambridge University Press, – 2005, p. 33
3. ↑  Borgezių galerijos informacija Archyvuota kopija 2011-12-18 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* wga.hu tinklalapyje
* totallyhistory.com
| **Polikarpas Joteika** |
| --- |
| Gimė | 1796 m. |
| Mirė | 1850 m. (~54 metai) |
|  |
| Veikla | tapytojas. |

**Polikarpas Joteika** (1796 m. ar 1801 m. Šiaulių apskr. – m. po 1850 m.) – Lietuvos tapytojas.

Biografija
----------

Brolis dailininkas Jonas Joteika. 1819–1828 m. Vilniaus universitete studijavo piešimą, tapybą pas J. Rustemą, skulptūrą, visuotinę istoriją. 1820 m. ir 1822 m. dalyvavo universiteto studentų dailės parodose, eksponavo Rafaelio ir F. Fabro paveikslų kopijas. 1829 m. meno kandidatas. 1841–1847 m. mokytojavo Svisločiuje, nuo 1847 m. Minske. Masonas.

Nutapė portretų (V. Giecoldo, N. Jurgielevičiaus, abu 1827 m. J. Korzenievskio, kt.). Juose yra romantizmo bruožų, būdinga lyrizmas, ryškių spalvų koloritas, tiksli formų modeliuotė ir portretuojamųjų psichologinė charakteristika. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus.

* Vincento Gecoldo portretasVincento Gecoldo portretas
* Jono Rudaminos portretasJono Rudaminos portretas
* Tomo Žickio portretasTomo Žickio portretas
* Juozapp Kovalevskio portretasJuozapp Kovalevskio portretas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vladas Gasiūnas. *Polikarpas Joteika*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 737 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Planeta Nibiru.
**Nibiru** – hipotetinė planeta, minima prieštaringo rašytojo Zecharia Sitchin, rašančio apie nežemiškų būtybių įsikišimą į žmogaus kilmę ir kultūrinį vystymąsi, veikaluose. Jokie astronomų turimi duomenys nepagrindžia tokios planetos egzistavimo teorijos.

Idėjos
------

Pagal Zecharia Sitchin šumerų kosmologijos interpretaciją, egzistuoja dar neatrasta planeta, skriejanti ilga, elipsine orbita, pasiekianti Saulės sistemos vidinę dalį kas 3600 metų. Ši planeta vadinama Nibiru, kuri babiloniečių kosmologijoje siejama su dievu Marduku. Pats žodis kilęs iš akadų kalbos, o jo reikšmė nežinoma, todėl Nibiru planeta kartais laikoma pačiu Marduku.

Pagal Sitchin teoriją, kadaise Nibiru susidūrė su kita hipotetine planeta *Tiamat* (pagal babiloniečių mitologiją Tiamat yra deivė), esą buvusią tarp Marso ir Jupiterio. Šio susidūrimo metu susiformavo Žemės planeta, asteroidų žiedas ir kometos. Po pirmo susidūrimo Nibiru mėnulis padalino Tiamat į dvi dalis. Antro susidūrimo su pačia Nibiru metu viena iš dalių virto asteroidų žiedu. Kita, kliudyta jos mėnulio, buvo nustumta į naują orbitą ir tapo Žeme.

Ši teorija sunkiai derinasi prie dabartinio mažo Žemės orbitinio ekscentriciteto.

Anot Z. Sitchin, Nibiru buvo technologiškai pažangios ir į žmones panašios nežemiškos rasės buveinė. Jis prilygina šią rasę šumerų mitologijos dievybėms Anunnaki, o Hebrajų Biblijoje – būtybėms Nephilim. Jis aiškina, jog ji pirmą kartą Žemėje pasirodė prieš 450 000 metų ir ieškojo naudingų iškasenų, ypač aukso, kurį rado ir iškasė Afrikoje. Sitchin tiki, jog Anunnaki genų inžinerijos pagalba iš jų genų ir *Homo erectus* sukūrė *Homo sapiens* kaip vergus, dirbančius jų aukso kasyklose.
Nibiru labai panaši į mūsų Žemę, nes ten taip pat yra vanduo ir žemė ir net apsireiškiusi gyvybė.

Įtaka
-----

ZetaTalk, interneto tinklalapis, įkurtas Nancy Lieder (teigiančios, esą ji kontaktuoja su nežemiškomis būtybėmis), susiejo Nibiru su Planeta X. Žlugus pranašystei, kad 2003 m. per Saulės sistemą praskriejusi Planeta X pakeis Žemės sukimosi ašies padėtį ir taip sukels katastrofą, N. Lieder pakeitė pažiūras ir teigė, kad vadinamasis „polių poslinkis" įvyksiąs 2012 metais. Šie metai buvo apipinti ir kitomis geofizinėmis ir kosmologinėmis spekuliacijomis, pvz. Majų kalendoriuje žymima 13-o baktuno pabaiga Naujojo amžiaus judėjimo laikoma pasaulio pabaiga.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Zecharia Sitchin
* Planeta X
| Medaliai |
| --- |
|
| Vyrų sportinis šaudymas |
| Olimpinės žaidynės |
| **Auksas** | 2012 Londonos | 3 pozicijos |
| **Auksas** | 2016 Rio de Žaneiras | 10 m šautuvas |
| **Sidabras** | 2012 Londonas | 10 m šautuvas |

**Nikolo Kamprianis** (*Niccolò Campriani*; g. 1987 m. lapkričio 6 d. Florencija) – Italijos šaulys sportiniu šautuvu. Daugkartinis olimpinis čempionas.

Biografija
----------

2003 m. Europos jaunimo čempionate Campriani pelnė sidabro medalį. 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse italas dalyvavo visose trijose šautuvo rungtyse iš kurių geriausiai pasisekė orinio šautuvo iš 10 m rungtyje - 12 vieta. 2009 m. Campriani pirmą kartą tapo Europos čempionu. 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Campriani iškovojo auksą šaudyme iš trijų pozicijų ir sidabrą orinio šautuvo rungtyse. 2013 m. dukart gerino pasaulio rekordus - 1182+460,8 taškų šaudyme iš trijų pozicijų (pasaulio taurės finalas, Miunchenas) ir 631,2 taško šaudant oriniu šautuvu (Europos čempionatas, Odensė). 2015 m. pirmose Europos žaidynėse pelnė sidabro medalį. 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse iškovojo savo antrąjį olimpinį aukso medalį šaudyme iš 10 m sportiniu oriniu šautuvu.

Nuorodos
--------

* Campriani ISSF svetainėje
Polimetalų rūdos pagrindinių komponentų „puokštė" – baritas, galenitas, piritas
**Polimetalų rūda** (angl. *complex ore*, rus. *полиметаллические руды*) – tai kompleksinė rūda, kurios pagrindiniai komponentai yra švinas ir cinkas, kiti – varis, auksas, sidabras. kadmis, taip pat – bismutas, alavas, indis ir galis. Kai kuriose polimetalų rūdose pramoninę vertę turi baritas, fluoritas bei sulfidinių mineralų siera.

Pagrindiniai mineralai
----------------------

Pagrindiniai polimetalų rūdų mineralai: galenitas PbS, sfaleritas ZnS, piritas FeS2, chalkopiritas CuFeS2, arsenopiritas FeAsS, kasiteritas SnO2. Šiuo atveju varis dažniausiai randamas chalkopirite, sidabras ir bismutas – galenite, kadmis – sfalerite, auksas – laisvame būvyje arba nežymiais kiekiais pirite ir chalkopirite. Pramoninėse polimetalų kasyklose pagrindinių naudingų komponentų rūdose paprastai būna nuo kelių iki 10 % ir daugiau.

Susidarymas
-----------

Polimetalų rūdos formavimasis apėmė keletą geologinių epochų: nuo prekambro iki kainozojaus. Tai buvo kristalizcijos bei hidroterminiai procesai, kurie smarkiai įtakojo uolienų fizines ir chemines savybes, rūdų mineralų kokybinę sudėtį.

Gavyba
------

Daugiausiai polimetalų rūdos išgaunama Kanadoje, Australijoje, JAV, Brazilijoje, Rusijoje, Kazachstane, Indijoje ir Airijoje. Rūda kasama atviruoju ir požeminiu būdu. Kasmet daugėja rūdos, iškasamos atviruoju būdu – tai sudaro apie 30 % bendros gavybos.

Perdirbimas
-----------

Perdirbant rūdą gaunama dvi pagrindinės rūšys koncentratų, turinčių atitinkamai 40–70 % švino ir 40–60% cinko ir vario. Mechaninio sodrinimo procese sidabras patenka į švino koncentratą. Metalurginio proceso etape be pagrindinių išgaunami ir likę komponentai.

Nuorodos
--------

* Polimetalų rūda
* Polimetalų rūdos (rusų k.)[neveikianti nuoroda]
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| KK213 |
| --- |
| **Aleksandrija-Ginkūnai** |
|  |
|  |
|  |
| Valstybės | Lietuva Lietuva |
| Ilgis | 3,82 km |
| Pradžia | Aleksandrija (Šiauliai) |
| Pabaiga | Ginkūnai |
| Apskritys | Šiaulių |
|  |
| Nuo Aleksandrijos pusės |

**KK213** – krašto kelias, jungiantis Aleksandriją ir Ginkūnus. Kelio ilgis – 3,82 kilometro. Šiame krašto kelyje „juodųjų dėmių" nėra.

Maršrutas
---------

Kelias jungia krašto kelią  **150**  Šiauliai–Pakruojis–Pasvalys  ir magistralinį kelią  **A9**  Panevėžys–Šiauliai  ( **E272**  Vilnius-Panevėžys-Šiauliai-Palanga-Klaipėda ). Į vakarus nuo kelio telkšo Ginkūnų ežeras.

v • a • r **Lietuvos Respublikos krašto keliai** 

101 - 102 - 103 - 104 - 105 - 106 - 107 - 108 - 109 - 110 - 111 - 112 - 113 - 114 - 115 - 116 - 117 - 118 - 119 - 120 - 121 - 122 - 123 - 124 - 125 - 126 - 127 - 128 - 129 - 130 - 131 - 132 - 133 - 134 - 135 - 136 - 137 - 138 - 139 - 140 -141 - 142 - 143 - 144 - 145 - 146 - 147 - 148 - 149 - 150 - 151 - 152 - 153- 154 - 155 - 156 - 157 - 158 - 159 - 160 - 161 - 162 - 163 - 164 - 165 - 166 - 167 - 168 - 169 - 170 - 171 - 172 - 173 - 174 - 175 - 176 - 177 - 178 - 179 - 180 - 181 - 182 - 183 - 184 - 185 - 186 - 187 - 188 - 189 - 190 - 191 - 192 - 193 - 194 -195 - 196 - 197 - 198 - 199 -
200 - 201 - 202 - 203 - 204 - 205 - 206 - 207 - 208 - 209 - 210 - 211 - 212 - 213 - 214 - 215 - 216 - 217 - 218 - 219 - 220 - 221 - 222 - 223 - 224 - 225 - 226 - 227 - 228 - 229 - 230 - 231 - 232
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| KK220 |
| --- |
| **Trakai-Alytus** |
|  |
|  |
|  |
| Valstybės | Lietuva Lietuva |
| Ilgis | 74,05 km |
| Pradžia | Trakai |
| Pabaiga | Alytus |
| Apskritys | Alytaus, Vilniaus |
|  |
| Kelias prie Šklėrių |

**KK220** – krašto kelias, jungiantis Trakus ir Alytų. Kelio ilgis – 74,05 kilometro. Šiame krašto kelyje yra dvi „juodosios dėmės".

Netoli Alytaus

Maršrutas
---------

Kelias prasideda Trakuose, Gedimino gatvėje, atsišakodamas nuo  **A16**  Vilnius–Prienai–Marijampolė  ( **E28**  Berlynas-Gdanskas-Kaliningradas-Marijampolė-Prienai-Vilnius-Minskas ). Eina Trakų ir Alytaus rajonuose. Prie kelio yra šios gyvenvietės: Šklėriai, Rūdiškės, Galaverknis, Grendavė, Onuškis, Dusmenys, Pivašiūnai, Junčionys, Skraičionys. Baigiasi Alytuje, A. Juozapavičiaus gatvėje. 2 km į rytus nuo Alytaus kelias viaduku kertasi su  **129**  Antakalnis–Jieznas–Alytus–Merkinė .

v • a • r **Lietuvos Respublikos krašto keliai** 

101 - 102 - 103 - 104 - 105 - 106 - 107 - 108 - 109 - 110 - 111 - 112 - 113 - 114 - 115 - 116 - 117 - 118 - 119 - 120 - 121 - 122 - 123 - 124 - 125 - 126 - 127 - 128 - 129 - 130 - 131 - 132 - 133 - 134 - 135 - 136 - 137 - 138 - 139 - 140 -141 - 142 - 143 - 144 - 145 - 146 - 147 - 148 - 149 - 150 - 151 - 152 - 153- 154 - 155 - 156 - 157 - 158 - 159 - 160 - 161 - 162 - 163 - 164 - 165 - 166 - 167 - 168 - 169 - 170 - 171 - 172 - 173 - 174 - 175 - 176 - 177 - 178 - 179 - 180 - 181 - 182 - 183 - 184 - 185 - 186 - 187 - 188 - 189 - 190 - 191 - 192 - 193 - 194 -195 - 196 - 197 - 198 - 199 -
200 - 201 - 202 - 203 - 204 - 205 - 206 - 207 - 208 - 209 - 210 - 211 - 212 - 213 - 214 - 215 - 216 - 217 - 218 - 219 - 220 - 221 - 222 - 223 - 224 - 225 - 226 - 227 - 228 - 229 - 230 - 231 - 232
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| KK228 |
| --- |
| **Dauparai-Vėžaičiai** |
|  |
|  |
|  |
| Valstybės | Lietuva Lietuva |
| Ilgis | 10,51 km |
| Pradžia | Dauparai |
| Pabaiga | Vėžaičiai |
| Apskritys | Klaipėdos |
|  |
| Nuo Vėžaičių pusės |

**KK228** – krašto kelias, jungiantis Dauparus ir Vėžaičius. Kelio ilgis – 10,51 kilometro. Šiame krašto kelyje yra dvi „juodosios dėmės".

Gargžduose

Maršrutas
---------

Kelias prasideda Dauparuose, atsišakojime nuo magistralės A1 pietinės eismo juostos. Eina Klaipėdos rajone. Prie kelio yra šios gyvenvietės: Šlapšilė, Laugaliai, Gargždai, Kalniškė. Baigiasi Vėžaičiuose, sankryžoje su  **197**  Kryžkalnis–Rietavas–Vėžaičiai  ir  **166**  Plungė–Vėžaičiai . Gargžduose kelias kertasi su  **227**  Jakai–Dovilai–Laugaliai  ir  **216**  Gargždai–Kretinga , taip pat kerta Minijos upę.

v • a • r **Lietuvos Respublikos krašto keliai** 

101 - 102 - 103 - 104 - 105 - 106 - 107 - 108 - 109 - 110 - 111 - 112 - 113 - 114 - 115 - 116 - 117 - 118 - 119 - 120 - 121 - 122 - 123 - 124 - 125 - 126 - 127 - 128 - 129 - 130 - 131 - 132 - 133 - 134 - 135 - 136 - 137 - 138 - 139 - 140 -141 - 142 - 143 - 144 - 145 - 146 - 147 - 148 - 149 - 150 - 151 - 152 - 153- 154 - 155 - 156 - 157 - 158 - 159 - 160 - 161 - 162 - 163 - 164 - 165 - 166 - 167 - 168 - 169 - 170 - 171 - 172 - 173 - 174 - 175 - 176 - 177 - 178 - 179 - 180 - 181 - 182 - 183 - 184 - 185 - 186 - 187 - 188 - 189 - 190 - 191 - 192 - 193 - 194 -195 - 196 - 197 - 198 - 199 -
200 - 201 - 202 - 203 - 204 - 205 - 206 - 207 - 208 - 209 - 210 - 211 - 212 - 213 - 214 - 215 - 216 - 217 - 218 - 219 - 220 - 221 - 222 - 223 - 224 - 225 - 226 - 227 - 228 - 229 - 230 - 231 - 232
Chefreno piramidė
 Chefreno piramidės izometrija
**Chefreno piramidė** (Chafrės piramidė) – Senovės Egipto piramidė, statyta apie 2550 m. pr. m. e. faraono Chefreno (Chafrės) valdymo metu Gizoje.

Apie piramidę
-------------

Chefreno piramidė yra antroji iš didžiųjų piramidžių, pastatytų plynaukštėje prie Gizos. Tai antra didžiausia Egipto piramidė. Jos vardas buvo *Khafre wer*, kas reikštų „Chafrė yra didis". Piramidė tik šiek tiek mažesnė už ankstesnę gretimą Didžiąją (Cheopso) piramidę. Jos originalus aukštis siekė 143,5 metrų, kai Cheopso − 146 metrus. Kadangi Chefreno piramidė pastatyta ant aukštesnės plynaukštės vietos, todėl vizualiai ji atrodo aukštesne už Cheopso. Chefreno piramidės pagrindo planas kvadrato formos, kurio kraštinė siekė 215 m (dabar 211 m). Sienų polinkio kampas 53°7'. Piramidė lengvai atpažįstama iš jos viršūnėje išlikusių apdailos akmenų sluoksnio. To dėka originalus piramidės aukštis menkai nukentėjo ir dabar siekia 136 metrus, bet ji vis tiek išliko šiek tiek žemesne už Cheopso, kuri prarado visą išorinį sluoksnį. Į piramidės vidų iš šiaurinės pusės veda du koridoriai: aukštutinis ir žemutinis, kurie sueina į vieną ir nuveda į laidojimo patalpą. Žemutinis įėjimas prasideda už piramidės ribų ir buvo iškaltas tiesiai į pagrindo uolą. Tikėtina, kad jis prarado paskirtį statytojams nusprendus statyti piramidę kiek piečiau ir vėliau buvo sujungtas šachta su aukštutiniu įėjimu. Senovėje vagys iškirto du tunelius į piramidę. Pirmuoju, apsilankiusiu piramidėje moderniaisiais laikais, buvo italas Džovanis Belconis, kuris tai padarė 1818 m. ir rado sarkofagą be faraono mumijos.

Piramidė buvo apsupta sienos, kuri atskyrė apie 10 metrų pločio kiemą. Už šios sienos dar rastos kitos sienos, kurios tikriausiai yra buvusios antrosios sienos likučiai. Į pietus nuo piramidės rasta piramidė-palydovė (žymima „G 2a"), kuri yra beveik visiškai sugriuvusi ir tikriausiai turėjo savo apjuosimo sieną. Pro šią piramidę eina tunelis į požeminę patalpą. Tiksliai nežinoma, ar tai buvo kulto piramidė, ar faraono žmonos kapas. Vakarų pusėje nuo Chefreno piramidės už sienos buvo rastos kaimelio liekanos. Tikėtina, kad jame buvo dirbtuvės, kuriose buvo gaminami įrankiai piramidės statyboms, statulos, kulto reikmenys ir pan. galbūt jame buvo gyvenama. Į rytus nuo piramidės buvo faraono laidojimo šventykla (dabar griuvėsiai). Prie šventyklos rastos 5 valčių laidojimo duobės, visos tuščios. Iš jos vedė apie 500 metrų ilgio paaukštintas kelias į slėnio šventyklą. Į pietus nuo kelio rasta daug uoloje duobėse iškaltų kapų faraono šeimos nariams ir valdininkams. Slėnio šventykloje rasta geriausia faraono Chefreno statula (dabar Kairo muziejuje). Tikėtina, kad Sfinksas vaizduoja būtent faraoną Chefreną.

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Chefreno piramidė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Farid Atiya. *Ancient Egypt*. American Univ in Cairo Press, 2006, p. 93
* Farid Atiya, Lamis Fayed. *Egypt*. American Univ in Cairo Press, 2007, p. 7
* Zahi Hawass. *Magic of the Pyramids*. Leonardo Paolo Lovari, 2015
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Cupressus sempervirens** |
| --- |
| Visžalis kiparisas (*Cupressus sempervirens*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Pušūnai  *( Pinophyta)* |
| Klasė: | Pušainiai  *( Pinopsida)* |
| Šeima: | Kiparisiniai  *( Cupressaceae)* |
| Gentis: | Kiparisas  *( Cupressus)* |
| Rūšis: | Visžalis kiparisas  *( Cupressus sempervirens)* |

 |

**Visžalis kiparisas** (*Cupressus sempervirens*) – kiparisinių (*Cupressaceae*) šeimos visžalių spygliuočių medžių rūšis. Paplitusi Viduržemio jūros regione, Artimuosiuose Rytuose.

Augalo aukštis iki 35 m. Laja siaura, kūgiška. Lapija tanki, tamsiai žalios spalvos. Spygliai – plokšti 2-5 mm ilgio žvyneliai. Sėklos susitelkusios kiaušiniškuose 25-40 mm ilgio kankorėžiuose, sudarytuose iš 10-14 žvynelių. Vyriški kankorėžiai 3-5 mm ilgio, žiedadulkes paskleidžia žiemos pabaigoje.

Augalas labai ilgaamžis, gali išgyventi iki 1000 metų. Mediena labai tvirta. Nuo senovės laikų visžalis kiparisas auginamas Viduržemio regiono soduose, alėjose ir yra neatsiejamas regiono kraštovaizdžio elementas. Augalas introdukuotas ir kituose pasaulio subtropikuose: Kalifornijoje, Pietų Afrikoje, Australijoje.

Visžalis kiparisas antikinėje mitologijoje turėjo gedulingo medžio, pasaulio medžio, jungiančio požemių karalystę ir gyvųjų pasaulį, reikšmę. Dėl to kiparisas buvo svarbus su mirtimi susijusiuose ritualuose: lydintys mirusiojo palaikus rankose nešdavo kipariso šakeles, šie medžiai sodinti kapinėse, jo šakomis buvo apmėtomas kelias į mirusiojo namus.

* Laukinis kiparisas Kipro kalnuoseLaukinis kiparisas Kipro kalnuose
* Graikijos kraštovaizdis su kiparisaisGraikijos kraštovaizdis su kiparisais
* Kankorėžis ir sėklosKankorėžis ir sėklos
* SpygliaiSpygliai

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Visžalis kiparisas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |