recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
E. Kaltenbruneris Niurnbergo tribunole

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ernst Kaltenbrunner** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

**Ernstas Kaltenbruneris** (vok. *Ernst Kaltenbrunner*, g. 1903 m. spalio 4 d. Ryde – 1946 m. spalio 16 d. Niurnberge) – vienas svarbiausių Niurnbergo tribunole nuteistų nacistinių nusikaltėlių, buvęs SS Vyriausiosios imperijos saugumo valdybos (RSHA) vadovas ir reicho Vidaus reikalų ministerijos stats-sekretorius (1943–1945), SS obergrupenfiureris ir policijos generolas (1943), SS kariuomenės generolas (1944).

Biografija
----------

Gimė advokato šeimoje. Mokėsi Graco aukštojoje technikos mokykloje, 1926 m. baigė teisę Graco universitete. Vienu jo bendramokslių buvo Adolfas Eichmanas. Dirbo Zalcburgo teisme, vėliau vertėsi privačia teisininko praktika Lince. 1932 m. įstojo į Vokietijos NSDP ir SS, 1935 m. pradėjo vadovauti Austrijos SS.

Aktyviai dalyvavo 1934 m. puče, kurio metu žuvo Austrijos kancleris E.Dolfusas. Pučui nepasisekus, buvo kalinamas. Po 1938 m. anšliuso A.Zeis-Inkvarto ministrų kabinete buvo paskirtas stats-sekretoriumi saugumo klausimais. 1941 m. liepos mėn. paskirtas Vienos policijos ir SS dalinių vadovu, nuo 1943 m. sausio 30 d. – Vyriausiosios imperijos saugumo valdybos (RSHA) vadovas.

E. Kaltenbruneris buvo atsakingas ir už koncentracijos stovyklų veiklą, asmeniškai kontroliavo, kaip naudojami ten sukurti masinio kalinių naikinimo būdai. Mauthauzeno stovykloje specialiai jam buvo organizuota kalinių kelių rūšių parodomoji egzekucija.

1945 m. gegužės 12 d. E. Kaltenbrunerį suėmė amerikiečiai, perdavė Niurnbergo karo nusikaltimų tribunolui, kuriame jis kaltintas karo nusikaltimais bei nusikaltimais prieš žmoniją ir nuteistas mirties bausme. 1946 m. spalio 16 d. pakartas.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2012-02-29 iš Wayback Machine projekto. (reibert.info)
2. ↑  Кальтенбруннер Эрнст Archyvuota kopija 2012-06-16 iš Wayback Machine projekto. (vimpel-v.com)
**Narkozės aparatas** – medicininis įtaisas arba įrenginys, skirtas narkozei sukelti inhaliaciniu būdu (per kvėpavimo organus).

Paprasčiausias narkozės aparatas – kaukė iš marlės sluoksniais apdengto vielos karkaso. Ligoniui ant veido uždėjus kaukę ir lašinant ant jos eterį ar kitą narkotinę medžiagą, sukeliama narkozė.

Šiuolaikinį narkozės aparatą sudaro dozimetrai deguonies ir narkotinių medžiagų tėkmei reguliuoti, garintuvai lakioms narkotinėms medžiagoms garinti, adsorberis iškvepiamo anglies dioksido pertekliui sugerti, vožtuvai, rankiniai ir automatiniai dirbtinės plaučių ventiliacijos prietaisai. Narkozės aparatu ligoniui tiksliai dozuojamas deguonis, narkotinės dujos ir lakių narkotinių skysčių garai; esant reikalui, daroma dirbtinė plaučių ventiliacija.

Narkozė sukeliama atviruoju (dujų mišinys, sukėlęs narkozę, iškvepiamas į aplinką ir daugiau nebenaudojamas) ir uždaruoju būdu (iš dalies iškvėpto oro adsorberyje išvalomas anglies dioksidas; dar papildytas deguonimi, toks oras vėl vartojamas kvėpavimui). Uždarasis būdas taikomas dažniausiai; jis ekonomiškesnis, mažiau kenksmingas darantiems operaciją.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Narkozės aparatas*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, VIII t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1981. T.VIII: Moreasas-Pinturikjas, 92 psl.
**Sriubinis šaukštas** – šaukšto tipas, skirtas sriubai valgyti ir pasižymintis didesniu, paprastai apvaliu semtuku. Sriubiniai šaukštai būna dvejopi – britiniai sriubiniai šaukštai ir kininiai šaukštai.

Britiniai sriubiniai šaukštai
-----------------------------

Britinis sriubinis šaukštas
Britiniai sriubiniai šaukštai yra desertinio šaukšto dydžio, todėl mažesni už valgomąjį šaukštą, bet su gilesniu, apvalesniu semtuku skysčiui semti.
Šiuolaikiniai sriubiniai šaukštai paprastai būna iš nerūdijančiojo plieno ar sidabruoti. Praeityje buvo įprasti mediniai ar raginiai sriubiniai šaukštai. Mintis į stalo įrankių komplektą įtraukti sriubinį šaukštą kilo XVIII a. kai šaukštų semtukų formos buvo labai įvairios – jie buvo gilūs ar seklūs, ovalūs ar smailūs, kiaušinio formos ar apvalūs. XIX a. šaukštų semtukų formos nusistovėjo.

Sriubiniai šaukštai su apvaliais semtukais žemyninėje Europoje praktiškai nenaudojami; čia tradiciškai naudojami šaukštai ovaliais semtukais.

Kininiai sriubiniai šaukštai
----------------------------

*Pagrindinis straipsnis – Kininis šaukštas*.
Tipiškas kininis sriubinis šaukštas
Kininiai sriubiniai šaukštai, paprastai keraminiai, būna specifinės formos. Jų dydis įvairuoja nuo įprastinio sriubinio šaukšto iki labai didelio.

Nuorodos
--------

1. ↑  Bee Wilson. *Consider the Fork: A History of How We Cook and Eat.* (New York: Basic Books, 2012 ISBN 9780465021765), pp. 182–188.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Ernst Reinke** |
| --- |
| Gimė | 1891 m. lapkričio 28 d.Klaipėda, Vokietijos imperija |
| Mirė | 1943 m. balandžio 28 d. (51 metai)Flosenbiurgo koncentracijos stovykla, Trečiasis Reichas |
|  |
| Veikla | politikas |

**Ernst Reinke** (1891 m. lapkričio 28 d. Klaipėdoje – 1943 m. balandžio 28 d. Flosenbiurgo koncentracijos stovykloje) – politikas.

Biografija
----------

Gimė 1891 m. lapkričio 28 d. Klaipėdoje. 1897-1905 m. mokėsi mokykloje Tilžėje. 1911 m. pašauktas į Vokietijos imperijos karinį jūrų laivyną. Po Pirmojo pasaulinio karo įstojo į Vokietijos komunistų partiją. Iki 1925 m. dirbo Tilžės geležinkelio stotyje. 1924-1925 m. buvo Tilžės tarybos narys. 1925 m. persikėlė dirbti į Berlyną. 1930 m. išrinktas į Reichstagą, tačiau 1931 m. atsisakė mandato. 1933 m. suimtas ir išsiųstas į Estervegeno koncentracijos stovyklą. 1934 m. išleistas, dirbo eiliniu darbininku. 1939 m. suimtas už komunistinę propagandą ir uždarytas Zaksenhauzeno koncentracijos stovykloje, vėliau perkeltas į Flosenbiurgo koncentracijos stovyklą, kur ir mirė 1943 m. balandžio 28 d. Jo vardu 1960 m. buvo pavadinta viena iš rytų Berlyno miesto gatvių. Viena iš Berlyno radijo imtuvų gamyklos *VEB Elektrokohle Lichtenberg* brigadų buvo pavadinta jo vardu. 1992 m. šalia Reichstago ant gatvės grindinio buvo įdėtos plokštės su nužudytų parlamentarų vardais, tarp jų ir Ernst Reinke.

* Plytelės su nužudytų parlamentarų vardais šalia ReichstagoPlytelės su nužudytų parlamentarų vardais šalia Reichstago

Literatūra
----------

* Hermann Weber, Andreas Herbst: Deutsche Kommunisten. Biographisches Handbuch 1918 bis 1945. Zweite, überarbeitete und stark erweiterte Auflage. Karl Dietz Verlag, Berlin 2008, ISBN 978-3320021306 (Online, abgerufen am 2. Januar 2013).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| **Bachem Ba 349** |
|  |
| Bachem Ba 349 |
|  |
| Tipas | raketinis naikintuvas |
| Pirmas skrydis | 1945 m. kovo 1 d. |
| Pagrindiniai naudotojai | SS |
| Pagaminta vnt. | 36 |

**Bachem Ba 349** – Antrojo pasaulio karo laikų Vokietijos eksperimentinis raketinis naikintuvas, labiau panašus į „žemė - oras" tipo raketą.

Šis lėktuvas pakildavo vertikaliai, varomas pagrindinio variklio ir keturių pagalbinių raketų, kurios veikdavo maždaug 10-12 sekundžių. Visi varikliai kartu sukurdavo apie 4800 jėgos kilogramų trauką. Lėktuvui pakilti buvo nutiesti 25 metrų aukščio metaliniai „bėgiai į dangų". Bėgių pabaigoje greitis jau būdavo pakankamas stabiliam skrydžiui užtikrinti.

Lėktuvo užduotis buvo naikinti bombonešius. Didžiąją kelio dalį jis skrisdavo radijo bangomis valdomas iš žemės, valdymą pilotui perduodant tik prieš pat atakuojant taikinį. Pilotas turėjo nukreipti lėktuvą tinkama kryptimi, numesti jo plastikinę „nosį" ir iššauti salvę priešlėktuvinių raketų. Tuo metu lėktuvas pakildavo aukščiau praskrendančių bombonešių. Pasibaigus kurui, jis krisdavo žemyn (buvo tikimasi, jog krisdamas gali kliudyti kokį nors priešo lėktuvą). Pilotas turėjo iššokti parašiutu, nors kitur rašoma, kad jo išsigelbėjimo tikimybė nelabai daug skyrėsi nuo japonų kamikadzės. Neketinant leistis, nebuvo reikalingas ir tūpimo takas, kurio tokiam greitam, mažo ploto sparnus turinčiam lėktuvui būtų reikėję netrumpo (tokį taką būtų buvę nesunku subombarduoti).

Bachem Ba 349 kylaVėliau šis projektas buvo kiek pakeistas: pasisekus ne tik pilotas, bet ir pats lėktuvas turėjo nusileisti savo atskiru parašiutu. Natūralaus dydžio modelių bandymai buvo iš esmės sėkmingi, nors paaiškėjo, jog bent jau lėktuvo parašiutu išgelbėti neįmanoma.

Bachem Ba 349 Natter
Pirmą ir vienintelį kartą šis lėktuvas pakilo 1945 metų kovo 1 d. Startas buvo sėkmingas, tačiau maždaug 500 m aukštyje nelauktai atsivožė piloto kabinos dangtis. Lėktuvas staiga apsisuko ir nulėkė tiesiai žemyn, pilotas *Lothar Sieber* žuvo. Daugiau mėginimų nebuvo, kadangi jau po mėnesio bandymų kompleksą užėmė amerikiečių karinės pajėgos.

Manoma, jog tai vienas pačių neįprasčiausių kada nors pagamintų ginklų.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Bachem Ba 349** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Narevo nacionalinis parkas |
| --- |
| IUCN II kategorija (nacionalinis parkas) |
| Narevo upė prie Uhovo kaimo Narevo upė prie Uhovo kaimo |
| **Vieta:** | Palenkės vaivadija, Lenkija |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** | Kurovas |
| 

Žemėlapis rodantis Narevo nacionalinis parkas vietą.Narevo nacionalinis parkas

  |
| **Koordinatės:** | 53°04′0″ š. pl. 22°53′0″ r. ilg.﻿ / ﻿53.06667°š. pl. 22.88333°r. ilg.﻿ / 53.06667; 22.88333Koordinatės: 53°04′0″ š. pl. 22°53′0″ r. ilg.﻿ / ﻿53.06667°š. pl. 22.88333°r. ilg.﻿ / 53.06667; 22.88333 |
| **Plotas:** | 68,1 km² |
| **Įkurtas:** | 1996 m. liepos 1 d. |
| **Valdymas:** | Nacionalinių Parkų administracija |
|  **Vikiteka:** | Narevo nacionalinis parkas |

**Narevo nacionalinis parkas** (lenk. *Narwiański Park Narodowy*) – nacionalinis parkas šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje. Įkurtas 1996 m. liepos 1 d. vienas iš 23 Lenkijos nacionalinių parkų. Anksčiau vietoje parko veikė 1985 m. įkurtas *Narevo kraštovaizdžio parkas*. Parko logotipe vaizduojama nendrinė lingė. Parkas įsikūręs pelkėtame Narevo upės slėnio aukštupyje tarp Suražo miesto ir Žendzianų kaimo. Nacionaliniame parke saugoma unikali Narevo upės slėnio pelkių augalija ir gyvūnija. Parko administracija įsikūrusi Kurovo kaimo rūmuose. Parko plotas 68,1 km², iš kurių miškai – 0,93 km², pievos – 7,19 km² ir vanduo 66,8 km². Tik 20,57 km² dalinai saugomos nacionalinio parko teritorijos priklauso valstybei. Apie 90 % parko teritorijos sudaro įvairios pelkės, šaltiniai ir upeliai. Parkas saugomas pagal Ramsaro konvenciją. Taip pat parke yra tokie lankytini objektai, kaip tradicinės gyvenvietės, pakelės kryžiai ir vandens malūnai. Pėsčiųjų takai parke sudaro 248 km ir per metus vidutiniškai parke apsilanko 5000 turistų.

Parko augalija ir gyvūnija
--------------------------

Parke gyvena 179 skirtingos paukščių rūšys, 40 žinduolių rūšių ir 22 žuvų rūšys. Parke gyvena šios retesnės paukščių ir žinduolių rūšys: jūrinis erelis, gaidukas, šermuonėlis ir juodasis šeškas.

* Parko administracijos pastatasParko administracijos pastatas
* Parko logotipasParko logotipas
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*

Nuorodos
--------

* Parko tinklalapis (lenk.);
* Aprašymas apie Narevo aukštupio slėnį (lenk.) Archyvuota kopija 2010-03-05 iš Wayback Machine projekto..

Literatūra
----------

* PARKI NARODOWE i krajobrazowe w Polsce – Nawigator turystyczny, Carta blanca, 2009; ISBN 978-83-61444-47-3
* Jarosław Buszko, Janusz Masłowski: Motyle Dzienne Polski. Nowy Sącz: Koliber, 2008, s. 99-100. ISBN 978-83-925150-4-3.
* Grażyna Winiarska: Butterflies(Lepidoptera: Hesperioidea, Papilionoidea) in Narew National Park. Warszawa: Fragmenta Faunistica 44, 2001, s. 73-78. ISSN 0015-9301.
| **Ernstas Remas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1887 m. lapkričio 28 d.Miunchenas |
| Mirė | 1934 m. liepos 1 d. (46 metai)Miunchenas |
|  |
| Veikla | vienas nacių lyderių |
|  |
|  **Vikiteka** | Ernst Röhm |

**Ernstas Remas** (vok. *Ernst Julius Röhm*, 1887 m. lapkričio 28 d. Miunchene – 1934 m. liepos 1 d. Miunchene) – vienas iš nacistų lyderių, SA organizacijos vadovas.

Biografija
----------

Dalyvavo Pirmajame pasauliniame kare, buvo tris kartus sužeistas, apdovanotas „Geležiniu kryžiumi". 1919 m. būdamas reichsvero karininku, pradėjo bendradarbiauti su A.Hitleriu. Vienas pirmųjų VNSDP narių, buvo atsakingas už šturmuotojų karinį parengimą. Už dalyvavimą 1923 m. „Alaus puče" suimtas ir kalintas. 1925–1931 m. buvo Bolivijos kariuomenės instruktorius.

1931 m. balandžio 1 d. paskirtas SA štabo vadu. E.Remas neslėpė savo homoseksualumo, į aukštas pareigas SA skirdavo savo seksualinius partnerius, dėl ko konfliktuodavo su kitais nacių vadovais.

1933 m. nacistams atėjus į valdžią buvo paskirtas reichsministru be portfelio. A.Hitleris apkaltino E. Remą sąmokslu ir per „Ilgųjų peilių naktį" dalyvavo jį suimant. E. Remui buvo pasiūlyta nusišauti pačiam. Nesutikus kitą dieną kalėjimo kameroje buvo nužudytas.

Nuorodos
--------

* E. Remo nužudymas[neveikianti nuoroda] (dokumentinis filmas, rusų k.)
|  |
| --- |
| Srnantongo*Sranan Tongo* |
| Kalbama | Surinamo vėliava Surinamas |
| Kalbančiųjų skaičius | 130 tūkst. |
| Kilmė | anglų kreolinė0Atlanto00Surinamo000**srnantongo** |
| Rašto sistemos | lotynų |
| Kalbos kodai |
| ISO 639-2 | srn |
| ISO 639-3 | srn |

**Srnantongo** (iš angl. *Surinamese tongue* „Surinamo šneka") – kreolinė kalba, susidariusi anglų kalbos pagrindu, vartojama Surinamo valstybėje. Kaip gimtoji kalba ji esti apie 130 tūkstančiams žmonių, bet nuolat vartojama bent pusės Surinamo gyventojų kaip susišnekėjimo kalba (*lingua franca*).

Pradžioje sranantongo buvo išimtinai juodaodžių Surinamo kreolų kalba, bet vėliau paplito ir tarp kitų šalies tautų – kinų, javiečių, indėnų, indų, olandų, miškinių negrų. Kalbos pagrindą sudaro fonetiškai supaprastinta anglų kalba, smarkiai permiešta olandų kalba bei paskirais portugalų, Vakarų Afrikos (ypač akanų, jorubų) kalbų žodžiais.

Srnantongo išlieka beveik išimtinai šnekamąja kalba (rašto kalba – olandų), nors valdant Deziui Boutersei įgavo didesnio pripažinimo. Negausių rašytinių tekstų sukurta nuo XIX a. o oficiali rašyba patvirtinta 1986 m. Šia kalba rašė Surinamo poetas, rašytojas, himno kūrėjas Henris Fransas de Zilas.

Nuorodos
--------

* Srnantongo–olandų kalbų žodynas
* srn Duomenys apie kodu „srn" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*

WikipediaWikipedia
Vikipedija ***Srnantongo***
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Erongo regionas |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Namibijos vėliava Namibija |
| **Administracinis centras** | Svakopmundas |
| **Apygardų skaičius** | 7 |
|  |
| **Gyventojų** (2001) | 107 629 |
| **Plotas** | 63 720 km² |
| **Tankumas** (2001) | 1,69 žm./km² |

**Erongo regionas** – vienas iš 13-os Namibijos regionų, esantis šalies vakarinėje dalyje, prie Atlanto vandenyno. Administracinis centras – Svakopmundas. Plotas 63 720 km². Gyventojų – 107 629 (2001 m. duomenys). Gyventojų tankumas – 1,7/km².

Regiono pavadinimas kilęs nuo Erongo kalno. Regionas skirstomas į 7-ias apygardas. Vakaruose Erongo regionas ribojasi su Atlanto vandenynu, šiaurėje – Kunenės, rytuose – Otdžozondžupos, pietryčiuose – Chomaso, pietuose – Hardapo regionais.

|  |  |
| --- | --- |
| **Namibijos regionai** |  |
| Chomasas | Erongas | Hardapas | Kaprivis | Karasas | Kunenė | Očozondžupa | Okavangas | Ohangvena | Omahekė | Omusatis | Ošana | Ošikotas |
| Peleka |
| --- |
| Peleka Mostėnų apylinkėse Peleka Mostėnų apylinkėse |
| **Ilgis** | 25 km |
| **Ištakos** | Vigadkos miškas |
| **Žiotys** | Strūna |
| **Šalys** | Lietuvos vėliava Lietuva, Baltarusijos vėliava Baltarusija |

**Peleka** (blrs. *Пеляка*) – upė daugiausia Baltarusijoje (Breslaujos ir Astravo raj.), ištakos – Lietuvoje (Švenčionių rajonas); Strūnos dešinysis intakas. Prasideda Vigadkos miške, 6,5 km į pietryčius nuo Švenčionių. Pradžioje ~3 km teka Lietuvos teritorija, toliau – per Baltarusiją. Srūva daugiausia pietų, pietryčių kryptimi netoli Lietuvos–Baltarusijos sienos, žemupyje sudaro Gardino–Vitebsko sričių sieną. Suteka su Strūna durpyne, 2 km į šiaurę nuo Želėdžio.

Baseinas miškingas, pelkėtas.

Gyvenvietės prie Pelekos: Margiškė, Papelekis, Ažuraistis (Lietuva), Sabalkos, Ramaniškės, Giručiai, Gailiūnai, Peleka.

Vandenvardis gali būti tiek nuo žodžio *pelekas* ('žuvies plaukmenys'), tiek susijęs su žodžiu *palios* ('pelkės, tyrai').

Šaltiniai
---------

1. ↑  Блакiтная кнiга Беларусi: энцыкл. / Рэдкал.: Н. А. Дзiсько i iнш. — Мн.: БелЭн, 1994.
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 253
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Alburnoides bipunctatus** |
| --- |
|  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Kaulinės žuvys  *( Osteichthyes)* |
| Klasė: | Stipinpelekės žuvys  *( Actinopterygii)* |
| Būrys: | Karpžuvės  *( Cypriniformes)* |
| Šeima: | Karpinės  *( Cyprinidae)* |
| Gentis: | Srovinės aukšlės  *( Alburnoides)* |
| Rūšis: | Srovinė aukšlė  *( Alburnoides bipunctatus)* |

 |
| Binomas |
| ***Alburnoides bipunctatus***Bloch, 1782 |
|  FishBase |

**Srovinė aukšlė** (*Alburnoides bipunctatus*) – karpžuvių žuvis, priklausanti karpinių (*Cyprinidae*) šeimai. Panaši į paprastąją aukšlę, bet kūnas kiek aukštesnis, 9-13 cm ilgio. Nugara tamsiai žalsva, šonai žalsvai sidabriški, pilvas sidabriškas. Akys didelės. Žvynai ploni. Šoninė linija išlinkusi į apačią, jos pakraščiais eilės juodų taškelių, todėl atrodo dviguba. Neršia gegužės mėnesį prie akmenuoto arba žvirgždėto dugno. Minta vabzdžių lervomis, smulkia vandens gyvūnija.

Lietuvoje labai dažna žuvis, paplitusi upėse. Gyvena nedideliais būreliais viršutiniuose vandens sluoksniuose.
| **Ernst Gamillscheg** |
| --- |
| Gimė | 1887 m. spalio 28 d.Noihauzas, Austrija-Vengrija |
| Mirė | 1971 m. kovo 18 d. (83 metai)Tiubingenas, Vakarų Vokietija |
|  |
| Veikla | kalbininkas |
| Pareigos | profesorius |
|  |
| Alma mater | Vienos universitetas |

**Ernstas Gamilšegas** (vok. *Ernst Gamillscheg*, 1887 m. spalio 28 d. Noihauzas, Austrija-Vengrija – 1971 m. kovo 18 d. Tiubingenas, Vakarų Vokietija) – austrų-vokiečių kalbininkas.

Biografija
----------

1909 m. vadovaujamas V. Mejerio-Liubkės Vienoje apgynė daktaro disertaciją „Romaniški elementai Luzernos vokiečių tarmėje" (vok. *Die romanischen Elemente in der deutschen Mundart von Lusern*), disertacija buvo publikuota 1912 m. Vėliau Paryžiuje stažavo pas Ž. Žiuljeroną ir M. Rokė, po stažuotės 1913 m. habilitavosi Vienoje, pristatęs disertaciją „Romanų veiksmažodžio laikų priešistorės studijos" (vok. *Studien zur Vorgeschichte einer romanischen Tempuslehre*), 1970 m. šis darbas išleistas pakartotinai.

Tada tarnavo kariuomenėje, buvo sužeistas ir 1916 m. grįžęs iš fronto, ėmė dėstyti Insbruko universitete, nuo 1919 m. – romanų filologijos profesorius. Nuo 1925 m. dėstė Berlyno universitete. Sudarė etimologinį prancūzų kalbos žodyną (vok. *Etymologisches Wörterbuch der französischen Sprache*; 1926–1929, papildytas leidimas: 1966–1969). Vėliau dirbo prie fundamentalaus tritomio veikalo *Romania Germanica* (1934–1936), kuris skirtas germanų genčių Romos imperijoje istorijai – jų plitimui ir kalbinei raidai. Intensyviai tyrė rumunų kalbos susidarymo istoriją. 1940–1944 m. – Bukarešto Vokiečių mokslinio instituto direktorius ir kviestinis Bukarešto universiteto profesorius. Nuo 1946 m. dėstė Tiubingeno universitete. 1956 m. išėjo į pensiją. 1957–1958 m. publikavo monografiją „Prancūzų kalbos istorinė sintaksė" (vok. *Historische französische Syntax*).

Tikrasis Prūsijos mokslų akademijos narys (1936), Bavarijos mokslų akademijos narys korespondentas (1938).

Sūnus – įžymus teisininkas Francas Gamilšegas.

Išnašos
-------

1. 1 2  „Gamillscheg, Ernst". Biographisches Lexikon zur Geschichte Südosteuropas. Nuoroda tikrinta 2021-09-25.
2. ↑  Daniela Olărescu: *Deutsch-rumänische Wissenschafts- und Kulturbeziehungen in der Zeit des Nationalsozialismus.* In: Wolfgang Dahmen, Petra Himstedt-Vaid, Gerhard Ressel (Hrsg.): *Grenzüberschreitungen. Traditionen und Identitäten in Südosteuropa* (= *Balkanologische Veröffentlichungen*, Band 45). Harrassowitz Verlag, Wiesbaden 2008, ISBN 978-3-447-05792-9, S. 430–438. Hier: S. 434; S. 436 m. Anm. 19.

Bibliografija
-------------

* E. Gamilšego bibliografija
| *Penktokų iššūkis* |
| --- |
|  |
| Žanras | Žinių viktorina |
| Vedėjas (-ai) | Andrius Rožickas |
| Gamyba |
| Prodiuseris (-iai) | Virginijus Juozapavičius, Laimonas Kirkutis |
| Šalis | Lietuva Lietuva |
| Sezonai | 2 |
| Trukmė | apie valandą |
| Transliacija |
| Leidėjas (-ai) | TV3 |
| Eterio laikotarpis | 2007 m. — 2008 m. |

**Penktokų iššūkis** – žaidimas visai šeimai, rodytas TV3 kanalu nuo 2007 iki 2009 m.

 Žaidimo reklamoje teigiama, kad „amžina priešprieša tarp vaikų ir suaugusių – kurie iš jų gudresni, – pagaliau bus išspręsta viešai ir visiems laikams". Laida pagrįsta iš JAV perimtu laidos „Are You Smarter Than a 5th Grader?" formatu.

Žaidimo taisyklės: dalyviams užduodami klausimai, paruošti iš pirmos – penktos klasės mokyklinių vadovėlių. Suaugusiems laidos dalyviams teisingai atsakyti į tris klausimus iš dešimties gali padėti trys studijoje esantys penktokai; jie leidžia 150,000 nusirašyti nuo savo sąsiuvinio, užmesti akį į užrašus arba tiesiog pasako teisingą atsakymą. Į kitas septynias užduotis žaidėjai turi 10,000,000 patys. Jei žaidėjas įrodo esantis gudresnis už penktokus, gauna piniginį prizą. Priešingu atveju žiūrovų akivaizdoje jam tenka ištarti: „Aš nesu gudresnis už penktoką!" Vedėjas – Andrius Rožickas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Penktokų iššūkis" kviečia vaikus mesti iššūkį suaugusiems. delfi.lt
2. ↑  „Penktokų iššūkis" renka naują klasę. tv3.lt
3. ↑  Laidoje „Penktokų iššūkis" – klausimas apie žalą karvę alfa.lt
| **Ernstas Vilhelmas Berbomasvok. *Wilhelm Ernst Beerbohm*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1786 m. kovo 11 d.Smeltė, Prūsijos karalystė |
| Mirė | 1865 m. vasario 20 d. (78 metai)Muižė, Prūsijos karalystė |
| Palaidotas (-a) | Muižės kapinės, dab. Šilutės raj. |
| Sutuoktinis (-ė) | Emilie Beerbohm (gim. Mac Lean) |
|  |
| Veikla | karališkasis žvejybos inspektorius, Memelio burmistras, kraštotyrininkas, etnografas, liaudies dainų, kalbinės medžiagos rinkėjas |

**Ernstas Vilhelmas Berbomas** (Wilhelm Ernst *Beerbohm*, 1786 m. kovo 11 d. Bernsteinbruche, dab. Klaipėdos dalis – 1865 m. vasario 20 d. Muižėje (arba Peilėje), Šilutės r.) – karališkasis žvejybos inspektorius Muižėje, Memelio burmistras (1836 m.), etnografas, liaudies dainų, kalbinės medžiagos rinkėjas.

Žvejybos inspektoriaus Wilhelmo Berbomo laiškas Liudvikui Rėzai su pagrindinių kuršvaltės dalių aprašymu, 1839
Vidurinį mokslą ėjo Karaliaučiuje, vėliau dirbo savo tėvo (pirklio) įmonėje. Darbo reikalais važinėjo į Daniją, Švediją, Norvegiją. 1814 m. Klaipėdoje pradėjo savarankišką komercinę veiklą. Buvo išrinktas į Klaipėdos miesto seniūnų kolegiją. Atsisakęs sėkmingos prekybos, 1821 m. įsikūrė iš uošvės pirktame Muižės (Šilutės aps.) dvare (vok. *Feilenhof*), kurį imta vadinti Mažąja Italija, nes Berbomas sutvarkė sodybą, užveisė labai gražų parką ir sodą. Klaipėdos tarybai pasiūlius, 1835–40 m. buvo išrinktas miesto burmistru. 1840 m. atsisakė tarnybos ir vėl grįžo į Muižę. 1841–43 m. buvo Kuršių marių ir visų jų intakų žvejybos inspektoriumi.

Vokiškai išspausdino etnografinių straipsnių, eilių apie smėlio užpustytus Karvaičius. Šeimyninėje kronikoje "*Kai kurios žinios apie Jociškius, jų ankstesnius savininkus bei palikuonis"* pateikia informacijos apie Kuršių nerijos istoriją, žymesniąsias šeimas. Paskelbė kartu su originalais į vokiečių kalbą išverstų lietuvių liaudies dainų, paliko jų užrašymų, kurių yra siuntęs Liudvikui Rėzai. Kristijono Milkaus žodyno papildymų teikė F. Neselmannui, A. Šleicheriui.

Mokėjo vokiečių, lietuvių, prancūzų, švedų, anglų kalbas.

1814 m. rupgjūčio 1 d. Dancige vedė Emiliją Mac Lean (gim. 1791 m. liepos 10 d.), su kuria po 50-ies metų atšventė auksines vestuves. Jiems gimė du vaikai - Wilhelm (1815-1880) ir Marie Emilie (1822-1873). Po vyro mirties Emilija pragyveno tik 10 mėnesių.

E. V. Berbomo vardu pavadinta gatvė Klaipėdoje.. Ankstesnis gatvės pavadinimas - Įgulos.

Nuorodos
--------

* Lietuvių literatūros enciklopedija Archyvuota kopija 2007-01-05 iš Wayback Machine projekto.
* Literatūra apie E. V. Berbomą ir ikonografija M. Mažvydo bibliotekoje Archyvuota kopija 2007-03-11 iš Wayback Machine projekto.
* E. V. Berbomas apie Kuršių neriją Archyvuota kopija 2006-09-27 iš Wayback Machine projekto.
* E. V .Berbomas straipsnyje apie žymiuosius Klaipėdos krašto žmones Archyvuota kopija 2006-03-03 iš Wayback Machine projekto.
* E. V. Berbomo geneologija

Šaltiniai
---------

1. ↑  Memelio krašto registro knyga.
2. ↑  Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos sprendimas 2014 m. gegužės 6 d. Nr. T1-111 Archyvuota kopija 2014-06-05 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Erodas Archelajus
Erodo Archelajaus moneta
**Erodas Archelajus** (23 m. pr. m. e. – 18 metai po m. e.) – Samarijos, Judėjos ir Idumėjos etnarchas (4 m. pr. m. e. – 6 metai po m. e.) – Erodo Didžiojo ir jo žmonos Maltakės sūnus.

Erodas buvo paskyręs Archelajų savo įpėdiniu, o kitiems savo sūnums Erodui Antipui ir Erodui Pylipui II paskyrė mažesnes sritis (tetrarchijas).

Valdymas
--------

Po Erodo mirties Archelajus ne iš karto perėmė karalystę, bet nuvyko į Romą pas imperatorių Augustą, kad šis patvirtintų jo valdymo teisę. Tačiau prieš jo išvykimą, Jeruzalės šventykloje kilo neramumai Erodo priešininkų gretose. Tai įvyko Paschos metu, kai į Jėruzalę sueidavo minios žydų iš visų regionų. Kad padarytų ramybę, Archelajus išsiuntė vieną savo kariuomenės būrį, tačiau neramumai peraugo į sukilimą ir minios žydų Erodo būrį užmetė akmeninimis, kol visiškai nesutriuškino. Tuomet Archelajus siuntė visa savo kariuomenę, tarp jų ir kavaleriją. Sukilimas buvo nuramintas jėga, tačiau žuvo apie 3000 žmonių.

Po sukilimo numalšinimo į Romą, be Archelajaus, nuvyko Erodas Antipas, taip pat ir būrys Archelajaus priešininkų, siekiantis, kad jis nepaveldėtų sosto. Tačiau imperatorius, išklausęs abi puses, sekė Erodo pavyzdžiu ir vis dėlto sostą atidavė Archelajui. Imperatorius Augustas patvirtino visą karališką galią Archelajui, išskyrus "karaliaus" titulą. Archelajus tapo etnarchu – "tautos valdytoju". Taigi, pagal Erodo paliktus nurodymus, Archelajus tapo Samarijos, Idumėjos ir Judėjos (tuo tarpu ir Jeruzalės) valdytoju.

Grįžęs kaip valdovas iš Romos, Archelajus vedė savo velionio brolio Aleksandro našlę. Dėl žiauraus elgesio su savo pavaldiniais, Augustas 6 m. e. metais ištrėmė Archelajų į Galiją, konfiskavęs jo turtą.

Tokiu būdu pasibaigė Archelajaus valdymas, o jo valdomos teritorijos tapo Romos provincija, valdoma prokuratoriaus.

Paminėjimai Biblijoje
---------------------

Mato evangelijoje 2:22 pasakojama kad Juozapas ir Marija, išgirdę, jog Archelajus valdo Judėją po savo tėvo Erodo, pabūgo ten vykti. Juozapas įspėtas sapne, nukeliavo į Galilėjos sritį ir apsigyveno Nazareto mieste.

Luko evangelijoje 19:12-14 Jėzaus palyginimas greičiausiai turi omenyje valdytoją Archelajų.
Koordinatės: 24°28′17″ š. pl. 110°19′57″ v. ilg.﻿ / ﻿24.47139°š. pl. 110.33250°r. ilg.﻿ / 24.47139; 110.33250

Espirutu Santo (dešinėje) ir Partidos (kairėje) salos
**Espiritu Santo sala** (isp. *Isla Espíritu Santo* – 'Šv. Dvasios sala') – sala Meksikoje, Kalifornijos įlankoje, Žemutinės Pietų Kalifornijos valstijoje, La Paso savivaldybėje, siauru sąsiauriu atskirta nuo Partidos salos. Plotas – 80,7 km² (12-a pagal dydį Meksikos sala).

Sala negyvenama, paskelbta biosferos rezervatu. Espiritu Sante gyvena endeminė žinduolių rūšis – tamsusis kiškis. Sala pasižymi vaizdingais paplūdimiais, aplink driekiasi koraliniai rifai, kuriuose plaukioja musulmonžuvės, talasomos, įvairūs rykliai, jūrų vėžliai, delfinai, rajos. Prie šiaurinio Espiritu Santo salos galo esančiose Los Isloteso salelėse gyvena jūrinių liūtų kolonija.

* Salos skardžiaiSalos skardžiai
* Fregatų kolonijaFregatų kolonija
* Salos pakrantėSalos pakrantė
* Espiritu Santo salos paplūdimysEspiritu Santo salos paplūdimys

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2015-03-28 iš Wayback Machine projekto.
| **Je Dzianing叶剑英** |
| --- |
| Nacionalinio Liaudies Kongreso Nuolatinio Komiteto Pirmininkas |
|  |
| Gimė | 1897 m. balandžio 28 d.Kinijos LR Guangdongas |
| Mirė | 1986 m. spalio 22 d. (89 metai)Kinijos LR Pekinas |
| Nacionalinio Liaudies Kongreso Nuolatinio Komiteto Pirmininkas |
| Ėjo pareigas | 1978 m. kovo 5 d. – 1983 m. birželio 18 d. |
| Ankstesnis | Soong Čing-ling |
| Vėlesnis | Peng Zhen |
|  |
| Partija | Kinijos Komunistų Partija |

**Je Dzianing** (kin. 叶剑英, pinyin: *Yè Jiànyīng*; 1897 m. balandžio 28 d. – 1986 m. spalio 22 d.) – kinų karininkas ir komunistų politikas, nominalus valstybės vadovas 1978–1983 metais. Ye buvo Whampoa karo akademijos dekano pavaduotoju.

1924 m. prisijungė prie Kinijos komunistų partijos. 1927–1937 m. pilietinio karo su Guomindanu metu Ye buvo vienas pagrindinių komunistinių jėgų lyderis. Ye buvo vienu iš Ilgojo žygio plano paruošėjų bei pats jame dalyvavo.

Po Kinijos Liaudies Respublikos įsteigimo, Je valdė Guangdonge. Je suprato, kad ekonominės sąlygos esančios Kantone labai skyrėsi nuo tų, kurios vyravo kituose Kinijos regionuose, nes dauguma Kantono žemės savininkų patys buvo valstiečiais bei dirbo žemę ir neišnaudodavo savo nuomininkų. Todėl jis atsisakė atimti nuosavybę iš žemės savininkų, o vietoj to apsaugojo jų verslą ir žemes. Je politika prieštaravo bendrosioms žemės reformos direktyvoms, kurioje buvo pabrėžiama klasių kova. Jo politika buvo laikoma pernelyg minkšta ir netrukus jį pakeitė Lin Biao, kuris pradėjo įgyvendinti daug atšiauresnę politiką. Ye politinė karjera iš esmės pasibaigė. Tačiau nors jis buvo pašalintas iš politinių postų, jis išsaugojo savo pozicijas kariuomenėje. Iki 1968 m. jis aktyviai vykdė karines funkcijas, 1955 m. tapo Liaudies Išlaisvinimo Armijos maršalu.

Po to, kai Lin Biao buvo nuverstas, 1971 m. Je įtaka pradėjo augti ir 1975 m. jis buvo paskirtas gynybos ministru, perimdamas Lin Biao postą. Nuo 1973 m. jis tapo Kinijos komunistų partijos Centro komiteto pirmininko pavaduotoju. Jis vadovavo generolų ir partijos vyresniųjų sąmokslui pašalinant Jiang Čing ir Keturių gaują.

Je atsistatydino iš gynybos ministro posto ir 1978 m. buvo paskirtas Nacionalinio Liaudies Kongreso Nuolatinio Komiteto Pirmininku ir tapo nominaliu valstybės vadovu. 1983 m. Je atsistatydino, o 1985 m. visiškai pasitraukė iš Politbiuro. Jis mirė būdamas 89 metų.

Šaltiniai
---------

* Ye Jianying. Chinese politician. Encyclopædia Britannica
* Ye Jianying. Chineseposters.net Archyvuota kopija 2015-09-20 iš Wayback Machine projekto.
* Ye Jianying. People’s Daily Online
Koordinatės: 55°10′03″š. pl. 24°46′07″r. ilg.﻿ / ﻿55.1676°š. pl. 24.7686°r. ilg.﻿ / 55.1676; 24.7686

|  |
| --- |
| **Pabaisko pagrindinė mokykla** |
| [[Vaizdas:|Pabaisko pagrindinė mokykla herbas|center|100px]] |
| Pabaisko pagrindinė mokykla |
| **Adresas** | Pergalės g. 6-1, Pabaiskas |
| **Direktorius(-ė)** | Janina Jastčembskienė |
| **Mokinių skaičius** | 109 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 17 |

**Pabaisko pagrindinė mokykla** – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Ukmergės raj. Pabaiske, Pergalės g. 6, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190338458. Steigėjas Ukmergės rajono savivaldybės taryba. Dabar tai Ukmergės Užupio pagrindinė mokyklos skyrius.

Filialas – Ukmergės rajono Pabaisko pagrindinės mokyklos Kulniškių pradinio ugdymo skyrius.

Istorija
--------

Pabaisko mokykla
Pirmoji mokykla Pabaiske buvo pradinė keturklasė Skapiškių mokykla, pastatyta maždaug 1906 m. dvarininko Olšausko išskirtame žemės sklype.

1919 m. mokykla taip pat veikė. Pirmieji mokytojai buvo: vedėjas Blusys ir mokytojas Stipinas. Po jų, maždaug nuo 1921 m. vedėju dirbo mokytojas Vladas Laska ir mokytoja Ona Lanskarauskaitė.

Nuo 1936 m. buvo pradėta statyti nauja šešiaklasė mokykla. 1949 m. buvo atidaryta septynmetė - priaugančioji mokykla, tais pačiais metais atidaryta VIII klasė. Mokyklos direktoriumi dirbo K. Kavaliauskas. Mokinių skaičius buvo nevienodas, 1954–1955 m. mokėsi 194 mokiniai. 1955–1956 m. mokėsi 229 mokiniai, atidaryta IX klasė. 1957–1958 m. mokykla tapo vidurine mokykla. Direktore dirbo Elena Penkauskienė. 1964 ir 1976 m. pastatyti nauji priestatai.

1990–1991 m. mokykla tapo devynmete, nuo 1992–1993 m. pagrindine mokykla. 2020 m. prijungta prie Ukmergės Užupio pagrindinė mokyklos.

Direktoriai
-----------

* Janina Jastčembskienė

Nuorodos
--------

1. ↑  Ukmergės r. Pabaisko pagrindinė mokykla. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-06-20).
2. ↑  Ukmergės Užupio pagrindinės mokyklos Pabaisko pagrindinio ugdymo skyrius. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-06-20).

* Mokyklos svetainė Archyvuota kopija 2013-05-04 iš Wayback Machine projekto.
| **Ernstas Johanas Bironasvok. *Ernst Johann von Bühren*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1690 m. lapkričio 23 d.Kalnciemas, dab. Jelgavos rajonas |
| Mirė | 1772 m. gruodžio 29 d. (82 metai)Mintauja |
| Palaidotas (-a) | Jelgavos rūmai |
| Tėvas | Karlas Fon Birėnas |
| Motina | Katerina Jadvyga |
|  |
| Veikla | vokiečių bajoras, Rusijos imperatorės Anos Ivanovnos favoritas. |
|  |
|  **Vikiteka** | Ernstas Bironas |

**Ernstas Johanas Bironas** (kitaip dar žinomas kaip Ernestas Jonas Bironas, vok. *Ernst Johann von Bühren*, 1690 m. lapkričio 23 d. Kalnciemas, dab. Jelgavos rajonas – 1772 m. gruodžio 29 d. Mintauja) – vokiečių bajoras, Rusijos imperatorės Anos Ivanovnos favoritas.

Biografija
----------

Ernsto Birono žmona Benigna
Ernstas Bironas studijavo Karaliaučiaus universitete, bet ten pasižymėjo ne mokslais, o girtuokliavimu ir muštynėmis. Po sargybinio nužudymo pabėgo į Rusiją. Nuo 1718 m. Kuršo hercogienės Anos Ivanovnos dvariškis Kurše. Bet netrukus oberhofmeisteris Petras Bestuževas-Riuminas jį atleido. 1724 m. jo globėjas baronas Hermanas Karlas fon Keizerlingas jį vėl priėmė į dvarą, kur jis tapo Rusijos imperatorės, našlės Anos Ivanovnos guodėju.

Nuo 1730 m. Ernstas Bironas turėjo grafo titulą. Kaip Anos Ivanovnos dvaro rūmininkas (oberkamergeris) 1730 m. atlydėjo ją iš Kuršo į Rusiją. Nors aukštų pareigų neužėmė, Ernstas Bironas faktiškai valdė Rusijos imperijos valstybę. Jo valdymo laikotarpis, Rusijos istoriografijoje vadinamas „bironovščina", reiškė vokiečių įsigalėjimą Rusijos politiniame gyvenime. 1737 m. mirė Kuršo hercogystės hercogas Ferdinandas Ketleris. Anos Ivanovnos pastangomis Bironas išrinktas Kuršo kunigaikščiu. Valdė iš Sankt Peterburgo. 1740 m. imperatorės testamentu paskirtas Rusijos regentu. Per 1740 m. lapkričio 8 d. rūmų perversmą suimtas, apkaltintas pasikėsinimu į sostą ir ištremtas į Sibirą. 1762 m. imperatorius Petras III jį amnestavo, tačiau tik 1763 m. kai imperatore tapo Jekaterina II, Bironas atgavo Kuršo kunigaikštę, kurią 1769 m. perleido sūnui.

|  |
| --- |
| Ernstas Bironas **House of Biron****Gimė:** 1690  **Mirė:** 1772  |
| Karališkieji titulai |
| Prieš tai:**Ferdinandas Ketleris** | **Kuršo kunigaikštis**1737–1740 | Po to:**Liudvikas Ernestas Brunswick-Lüneburgas** |
| Prieš tai:**Karolis Vetinas** | **Kuršo kunigaikštis**1763–1769 | Po to:**Petras Bironas** |

Šaltiniai
---------

1. ↑   Visuotinė lietuvių enciklopedija, III t.
**„Pelenai ir sniegas"** (angl. *Ashes and Snow*) – kanadiečių menininko Gregorio Kolberio sukurta paroda-instaliacija. Ją sudaro fotografijos, filmai ir medžiagos, pateiktos laiškų forma. Paroda keliauja iš miesto į miestą, kur įrengiama Klajojančiame muziejuje – laikinoje parodų salėje. Kolberio darbas atskleidžia žmonių ir laukinių gyvūnų santykį, jautrumą, poetiškumą. Parodą „Pelenai ir sniegas" aplankė daugiau nei 10 milijonų žmonių, ji buvo surengta Niujorke, Meksike, Tokijuje, Venecijoje, Santa Monikoje. Tai gausiausiai pasaulyje lankoma paroda jos autoriui tebesant gyvam.

Kiekvienoje parodoje būna virš 50-ies didelio formato fotografijų ir trys videoinstaliacijos. Fotografijos padarytos sepijos stiliumi, 3,5 x 2,5 m formato, atspausdintos ant rankų darbo japoniško popieriaus. Lankytojai gali peržiūrėti pilnametražį 60 min. dokumentinį filmą, nufilmuotą 35 mm fotojuosta bei du haiku stiliaus trumpus filmus. Nei fotografijose, nei filmuose nenaudojamas skaitmeninis koliažas.

Filmai labiau ne dokumentiniai, o poetiniai su mistikos, egzotikos, ramybės vaizdiniais. Pilnametražį filmą redagavo dukart „Oskaro" laureatas Pietro Skalija. Tekstą skaito Lourensas Fišbornas (anglų k.), Enrikė Rocha (ispanų k.), Kenas Vatanabė (japonų k.), Žana Moro (prancūzų k.). Garso takelį filmui sukūrė Maiklas Brukas, Deividas Darlingas, Haineris Gėbelsas, Liza Džerard, Lukas Fosas, Nusratas Fatė Ali Chanas ir Dživanas Gasparianas.

Kolberis nuo 1992 m. pradėjo keliauti po įvairius pasaulio kraštus ir fotografuoti žmones su gyvūnais. Jis aplankė Indiją, Mianmarą, Keniją, Šri Lanką, Egiptą, Dominiką, Etiopiją, Tongą, Namibiją, Antarktidą. Tarp vaizduojamų gyvūnų – drambliai, gepardai, lamantinai, banginiai, surikatos, orangutanai, karakalai, gibonai ir kt. Paroda pirmą kartą pristatyta Venecijoje, 2002 m.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2011-08-07 iš Wayback Machine projekto.
* IMDB įrašas
Koordinatės: 54°47′ p. pl. 64°15′ v. ilg.﻿ / ﻿54.783°š. pl. 64.250°r. ilg.﻿ / 54.783; 64.250

Estadoso sala
Salos palydovinė nuotrauka
**Estadoso sala** (isp. *Isla de los Estados*) – sala pietų Argentinoje, Ugnies Žemės salyne, 29 km į rytus nuo Ugnies Žemės salos (skiria Lemero sąsiauris). Su aplinkinėmis salelėmis sudaro Naujųjų Metų salyną. Priklauso Ugnies Žemės, Antarktidos ir Pietų Atlanto salų provincijai. Plotas – 534 km². Sala nusidriekusi iš rytų į vakarus 65 km, plotis iki 15 km. Paviršius kalnuotas, iškyla iki 823 m (Estadoso kalnai laikomi tolimiausia Andų tąsa). Kranto linija labai raižyta, skardinga, pakrantėse yra salelių, uolų. Klimatas vėsus ir drėgnas – vidutinė vasaros temperatūra 8,3 °C, žiemos – 3,3 °C. Per metus iškrenta apie 2000 mm kritulių. Estadoso salą dengia tankūs notofagų miškai, yra pingvinų, jūrinių paukščių, ruonių kolonijos. Sala paskelbta rezervatu.

Saloje nuo seno lankydavosi Ugnies Žemės Mitrės pusiasalyje gyvenę indėnai haušai. 1615 m. salą pasiekė pirmieji europiečiai – olandai Jakobas Lemeras bei Vilemas Shautenas – ir pavadino *Staten Landt* („Valstybės žemė"). 1862 m. argentinietis Luisas Piedrabuena Estadoso saloje įsteigė ruonių taukų rinkimo tašką. 1884–1900 m. saloje veikė „pasaulio krašto" švyturys, 1899–1902 m. kalėjimas (Puerto Kukas).

Dabar Estadoso saloje veikia Puerto Perio jūrų laivyno bazė, įsteigta 1978 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Estãdoso salà
Koordinatės: 56°21′32″š. pl. 23°15′30″r. ilg.﻿ / ﻿56.359°š. pl. 23.2582°r. ilg.﻿ / 56.359; 23.2582

 *Kitos reikšmės – Žagarės Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia.*
 *Kitos reikšmės – Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia.*

|  Žagarės I šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Šiaulių |
| **Dekanatas** | Joniškio |
| **Savivaldybė** | Joniškio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Žagarė |
| **Adresas** | Miesto a. 1 |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 1633 m. |
| **Stilius** | renesansas |

**Žagarės I šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Žagarėje, prie kelio į Joniškį, dešiniajame Švėtės krante. Turi renesanso ir baroko bruožų.

Istorija
--------

Pirmoji bažnyčia pastatyta apie 1523 m. Jai aukojo Sirevičiai. XVII a. pradžioje minima sena medinė bažnyčia. 1600 m. įsteigta parapinė mokykla. Žagarėje 1619 m. paskirti sklypai bažnyčiai, klebonijai, kapinėms. 1633–1636 m. pastatyta nauja mūrinė bažnyčia. Ji 1804 m. gerokai apdegė. 1805–1806 m. suremontuota. Be jurisdikos miestelyje, bažnyčiai 1832 m. priklausė Daukšių, Pabalių ir Stalmokų kaimai.

1909–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. Parapijai 1940 m. priklausė Juodeikių filija.

1961–1988 m. į Žagarę ištremtas vyskupas Julijonas Steponavičius (1911–1991), Vilniaus arkivyskupijos apaštališkasis administratorius. 1972–1989 m. klebonavo Gustavas Gudanavičius (1911–1991), Helsinkio grupės narys.

Architektūra
------------

Bažnyčia turi renesanso ir baroko bruožų. Ji stačiakampio plano, vienabokštė, su siauresne trisiene apside, vienanavė. Šventoriaus tvora akmenų mūro, su metaliniais vartais. Prie tvoros priglaustos Kryžiaus kelio stočių koplytėlės. Viena iš jų užkelta ant šventoriaus koplyčios prieangio.

Galerija
--------

* 
* 
* Šventorius koplyčiaŠventorius koplyčia
* RūpintojėlisRūpintojėlis
* 
* 
* 
* 
*

Literatūra
----------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Žagarės I šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Ernestas Vasiliauskas, Rita Regina Trimonienė, NAUJOSIOS ŽAGARĖS PARAPIJOS ARCHYVAS, Žiemgala 2016/2.
| Pabaliai |
| --- |
| Vietovė prijungta prie miesto XX a. |
|  |
|  |
| 

PabaliaiPabaliai

 |
| **Koordinatės** | 55°54′47″š. pl. 23°18′40″r. ilg.﻿ / ﻿55.913°š. pl. 23.311°r. ilg.﻿ / 55.913; 23.311﻿ (Pabaliai)Koordinatės: 55°54′47″š. pl. 23°18′40″r. ilg.﻿ / ﻿55.913°š. pl. 23.311°r. ilg.﻿ / 55.913; 23.311﻿ (Pabaliai) |
|  |
| **Apskritis** | Šiaulių apskrities vėliava Šiaulių apskritis |
| **Savivaldybė** | Šiaulių miesto savivaldybės vėliava Šiaulių miesto savivaldybė |

**Pabaliai** – Šiaulių miesto dalis, esanti 3 km į pietryčius nuo miesto centro, ties Pabalių gatve.

Geografija
----------

Pabaliai iš oro
Šiaurėje rajono riba eina geležinkelis, skiriantis nuo buvusio Rėžių kaimo ir Šimšės, rytuose ribojasi su Zokniais, pietuose su Piktmiškiu, vakaruose su Verduliais.

Etimologija
-----------

Pavadinimas kilęs nuo balų, supusių šį buvusį kaimą.

Istorija
--------

1923 m. rajonas, kuriame gyveno 305 vyrai ir 247 moterys, priskirtas Šv. Jurgio bažnyčios parapijai. Į miestą integruotas nutiesus Serbentų ir Pramonės gatves.

1996 m. Pabaliuose įsteigtas pramoninių prekių turgus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Baltic Maps. „Žemėlapis koordinatėmis 55.91 ir 23.31" (Map). „Jāņa sēta" Ltd.  Trūksta arba tuščias parametras `|title=` (pagalba); `|access-date=` parametras reikalauja parametro `|url=` (pagalba)
Peterburgo imperatoriškoji dailės akademija (1903 m.)
**Pensionieriai** - nuo XVIII iki XX a. pradžios Rusijos imperijoje - Peterburgo imperatoriškosios dailės akademijos absolventai, gavę piniginę pašalpą (pensioną) už tolesnį įgūdžių tobulinimą. Paprastai akademijos pensionieriai gautas lėšas išleisdavo kelionėms į užsienį, į Italiją ar kitas šalis. Pensionieriais dažniausiai tapdavo tie Dailės akademijos absolventai, kurie baigdavo mokslus akademijoje su Didžiuoju aukso medaliu. Praktika siųsti jaunus žmones į užsienį tobulintis buvo išplitusi Rusijoje nuo XVIII a.

Aprašymas
---------

Pirmaisiais Sankt Peterburgo imperatoriškosios dailės akademijos pensionieriais laikomi architektas Vasilijus Baženovas ir tapytojas Antonas Losenko (1760 m.), taip pat Ivanas Starovas (1762 m.), nors Dailės akademijos chartija su taisyklėmis apie pensionierius pasirodė tik 1764 m.

XVIII a. pensionai buvo mokami trejus metus, XIX a. – šešerius metus. 

Istorinio žanro tapytojai, skulptoriai ir architektai paprastai praleisdavo visą paskirtą laiką užsienyje, žanro dailininkai, batalistai ir peizažistai užsienyje paprastai tobulindavosi trejus metus, likusius trejus metus keliaudavo po Rusijos imperiją.
Nuo 1893 m. po Dailės akademijos reformos, tapytojai ir skulptoriai buvo pensionieriais ketverius metus, o architektai, graviruotojai ir peizažistai – dvejus metus. 
Sankt Peterburgo imperatoriškosios dailės akademijos pensionieriai buvo atleidžiami nuo karinės prievolės.

Taikant analogiją, pensionierius vėliau ėmė skirti ir Imperatoriškoji menų populiarinimo draugija.

Nuorodos
--------

1. ↑  Д. Н. Костышин. Из истории пенсионерства в аннинскую и елизаветинскую эпохи. — Москва: Academia, 2018. — 479 с. — 150 экз. — ISBN 978-5-87444415-0.
2. ↑  Временный устав Императорской академии художеств, высочайше утверждённый в 15 день октября 1893 года.

Literatūra
----------

* Михайлова М. Б. Русские архитекторы-пенсионеры в Италии (вторая половина XVIII—XIX в.) // Россия и Италия. Вып.4: Встреча культур / Отв. ред. Н. П. Комолова. — М.: Наука, 2000. — ISBN 5-02-008713-0 — С.84—96.
* Д. Н. Костышин. Из истории пенсионерства в аннинскую и елизаветинскую эпохи. — Москва: Academia, 2018. — 479 с. — 150 экз. — ISBN 978-5-87444415-0.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Žagrė** – senovinis padargas žemei arti. Svarbiausias lietuvių žemdirbių naudotas arimo įrankis feodalizmo laikotarpiu buvo dvidantė žagrė, atsiradusi gerokai vėliau už vienadantį arklą. Spėjama, kad žagrė imta naudoti I tūkstantmečio antrojoje pusėje, atsiradus dvilaukei bei trilaukei žemdirbystei.

Beveik iki XIX a. pabaigos žagrė buvo pagrindinis arimo įrankis Lietuvoje. Ne tiktai XIX a. bet ir vėliau, XX a. pradžioje, kai kurie neturtingieji valstiečiai tebenaudojo primityvias savo pačių pasidirbtas žagres, kurios jiems beveik nieko nekainuodavo, o tuo metu krašte jau pradėję plisti plūgai dar tebebuvo gana brangūs ir neturtingam valstiečiui neprieinami. Ypač populiari žagrė buvo Vilniaus krašte. Čia kai kurie neturtingieji valstiečiai savo prastą žemę arė žagrėmis net iki 1939 m. nors XX a. pradžioje jau plačiai buvo visur paplitęs plūgas.

Žagrės Lietuvoje buvo dviejų tipų: su dviem verstuvėmis, vadinamosios lietuviškosios, ir su viena verstuve. Pirmasis detaliau žagres aprašė ir jų brėžinius pateikė S. Lavrinovičius, 1819 m. Vilniaus spaudoje paskelbęs straipsnį apie žemdirbystę Kauno paviete. Straipsnyje aprašyta dviverstuvė žagrė, kuri pavadinta *prūsiškąja žagre,* buvo pritaikyta traukti vienam arkliui. Lietuviškoji žagrė buvo sukonstruota labai sumaniai ir racionaliai. Ji susidėjo iš ragočiaus, padirbto iš šakotos su šaknimis pušaitės, kurio viename gale dvi šaknys sudarė rankenas, o kitame gale buvo išgręžtos trys skylutės, per kurias prie ragočiaus vageliu buvo tvirtinamas jungas. Vageliu, įstatomu į atitinkamas skylutes, artojas galėjo reguliuoti vagos gylį. Prie rankenų iškaltoje skylėje buvo įtaisomas kieto medžio (beržo ar ąžuolo) išara, nuo rankenų į ragočiaus galą pakrypusi 43-45° kampu. Iš viršaus į išorę buvo įkalama ąžuolinė ar geležinė vinis, kad išara neiškristų. Kitas išaros galas baigėsi šakėmis su dviem ragais, ant kurių užkalti geležiniai noragai. Abu noragai yra skirtingi ir įtvirtinti šiek tiek įstrižai tam tikru kampu. Dešiniojo norago funkcija yra pakelti žemės juostą nuo žemės ir nustumti ją link verstuvų. Kairysis noragas atrėžia velėną nuo dirvos. Lietuviškoji žagrė su asimetriška ariamąja dalimi turėjo visas geriausias plūgo ir arklo savybes.

XIX a. žagrė buvo naudojama visoje Šiaurės rytų Europoje, o Vokietijoje ir kituose Vakarų Europos kraštuose ji nebuvo naudojama.