recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Bear Grylls
**Edvardas Maiklas Grylzas** (angl. *Edward Michael Grylls*, g. 1974 m. birželio 7 d.) yra britų avantiūristas, rašytojas ir televizijos žvaigždė. Geriausiai žinomas dėl savo dokumentinių laidų *Born Survivor* ir *Man vs. Wild* (Europoje žinoma kaip Ultimate Survival). Jis taip pat yra vienas iš jauniausių britų, kurie įkopė į Everesto kalną. Bear Grylls tai padarė būdamas 23 metų.

Asmeninis gyvenimas
-------------------

Iki ketverių metų Grylls augo Donaghadee mieste šiaurinėje Airijoje, kai jis ir jo šeima išsikraustė į Bembridžą Vaito Saloje. Jis yra politiko Sero Michael Grylls ir Sarah Ford sūnus. Jo šeimoje buvo gausu politikų, dėstytojų, karių ir dvasininkų.

Grylls mokėsi Etono koledže ir Londono universitete. Jis išmoko kopinėti ir buriuoti iš savo tėvo, kai dar buvo visiškai jaunas. Bear turi antro *dan* lygio juodą diržą Kyokushin karate. Šiuo metu jis praktikuoja jogą ir ninjutsu. Nuo aštuonerių metų Bear Grylls aktyviai dalyvauja skautų veikloje. Kalba anglų, ispanų ir prancūzų kalbomis. Grylls yra krikščionis ir apibūdina savo tikėjimą, kaip savo gyvenimo "stuburą".
Bear susituokė su Cannings Knight 2000 metais. Jie turi tris sūnūs: Jesse, Marmaduke ir Huckleberry.

Televizija
----------

Bear Grylls yra išgyvenimo ekspertas, tai jis parodo savo paties kurtose dokumentinėse laidose. Discovery kanalo rodomoje laidoje Ultimate Survival jis demonstruoja savo gebėjimus išgyventi įvairiose pasaulio vietose – nuo dykumų iki Sibiro gūdumos.

Nuorodos
--------

* Asmeninis puslapis
**Bažnyčių archeologija** – archeologijos mokslo šaka, skirta vienos tematikos objektų tyrimams. Kartais literatūroje ji dar vadinama *bažnytine archeologija*. Pasaulyje paplitusios bažnyčių archeologijos tyrimų objektas yra krikščioniškųjų kulto pastatų vietos ir jų aplinka. Bažnyčių archeologija savo tyrimais siejasi su krikščioniškąja archeologija ir Biblijos archeologija.

Bažnyčių archeologija Lietuvoje
-------------------------------

Dėl ideologinių priežasčių šios tematikos archeologijos tyrimai negalėjo būti sistemingai vykdomi Sovietinėje Lietuvoje.[reikalingas šaltinis] Iki 1988–1990 m. didesnės apimties krikščioniškų kulto pastatų vietų tyrimai būdavo tik išimtys, platesnių tyrimų kontekste. Kaip piliakalnių, pilių teritorijų ar jų aplinkos dalys buvo tirtos bažnyčių vietos – Vilniaus Šv. Onos ir Šv. Barboros Žemutinėje pilyje: 1955–1961 m. archeologas A. Tautavičius; Kernavės: 1988–1991 m. A. Jankauskas, A. Luchtanas; Punios: 1972–1973 m. A. Markelevičius; Liškiavos: 1975 m. A. Markelevičius; Skaisčiausiosios Dievo Motinos gimimo cerkvė Trakuose, Galvės ežero saloje: 1988 m. B. Lisauskaitė. Archeologinių žvalgymų, paveldosaugos ir gelbėjimo archeologijos kontekstuose tirta Vilniaus Arkikatedra bazilika: 1969–1988 m. Jučienė, 1982; N. Kitkauskas; Koplyčkalnio (Pienionių) koplyčios vieta: 1975 m. Česnys, V. Urbanavičius; Gėluvos evangelikų reformatų bažnyčios vieta: 1974 m. Česnys, V. Urbanavičius. 1988 m. rudenį tikintiesiems grąžinta Vilniaus Arkikatedra ženklino valstybės požiūrio į bažnyčią, kaip instituciją pasikeitimus. Tai atvėrė kelius ir „oficialiems" bažnyčių archeologijos tyrimams. Pažymėtina, kad bažnyčių tyrimai, kaip atskiras skyrius leidinyje "Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje" išskiriami nuo 1988 m.

Bažnyčių archeologijos tyrimai yra svarbūs Lietuvoje, kur didžioji dalis rašytinių šaltinių yra vėlesni nei XVII a. vidurio, o patys ankstyviausi ikonografiniai šaltiniai yra ne ankstyvesni kaip XVI a. pabaigos Archeologinius tyrimus patogiausia atlikti išnykusių bažnyčių vietose. Lietuvoje išsamiausiai archeologiškai tyrinėtos yra šios bažnyčių vietos: Vilniaus arkikatedra Bazilika, Vilniaus Šv. Onos ir Šv. Barboros bažnyčia, Verkių (prie Vilniaus) bažnyčia, Kernavės, Tauragnų, Gėluvos, Dubingių, Punios, Klaipėdos Šv. Jono, Trakų, Kriukų, Paparčių parapinės ir vienuolynų bažnyčios.

Nuorodos
--------

* Apie sakralinių vietų archeologiją
* The Society for Church Archaeology
* Church Archaeology Archyvuota kopija 2012-05-20 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Eduardas Dualdė*Eduardo Alberto Duhalde Maldonado*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1941 m. spalio 5 d. (81 metai)Lomas de Samoroje, Buenos Airių prov. |
|  |
| Veikla | Argentinos prezidentas |
|  |
|  **Vikiteka** | Eduardo Duhalde |

**Eduardas Dualdė** (*Eduardo Alberto Duhalde Maldonado*; g. 1941 m. spalio 5 d. Lomas de Samoroje, Buenos Airių prov.) – Argentinos prezidentas (2002–2003 m.).

1970 m. gavo teisininko išsilavinimą. 1987 m. Dualdė tapo Argentinos Nacionalinio Kongreso nariu, 1989–1991 m. prezidento Karloso Menemo viceprezidentu. Vėliau tapo Buenos Airių provincijos gubernatoriumi. 1999 m. dalyvavo prezidento rinkimuose, bet jį įveikė Fernando de la Rúa. Netrukus prasidėjo ekonominė krizė, riaušės. Nušalinus de la Rúa, 2002 m. sausio 2 d. Dualdė kongreso paskiriamas laikinuoju prezidentu. Per savo valdymo laikotarpį Dualdė sureguliavo ekonomiką, sumažino infliaciją. 2003 m. jį pakeitė Nestoras Kiršneris.

| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Eduardo Camaño** | **Argentinos prezidentas**2002–2003 | Po to:**Néstor Kirchner** |
Radha ir Krišna religiniame paveikslėlyje
**Radha** (skr. राधा = IAST: *Rādhā*) – hinduizmo vaišnavistinėje pasaulėžiūroje laikoma Krišnos intymiausių žaidimų (lyla) dalyvė, piemenaitė (gopė), vaikystės draugė. Laikoma tobula atsidavusiąja ir garbinama kaip jo amžinoji mylimoji ir neatskiriama jo dievystės pusė. Garbinama tokiais vardais kaip Radhika („mažoji Radha"), Radharanė („karalaitė Radha"), Prija („mieloji").

Puranose minima, kad Radha gimusi Varšanoje (netoli Vrindavano) piemens Vrišabhanaus ir Kirtidos šeimoje. Vardą Radha, neminimą „Bhagavata puranoje" ir „Višnaus puranoje", išpopuliarino dainos ir ypač XII a. Indijos poeto Džajadevos poema „Gytagovinda". Jos kulto teologiniai mokymai susiklostė dar po kelių šimtmečių kilus bhakčio sąjūdžiams.

Nors Radha svarbi daugelyje vaišnavizmo krypčių, jos kultas ypač ryškus gaudyja vaišnavizme ir iš jo kilusiame ISKCON judėjime. Ten Radha su Krišna laikoma nedaloma vienove (garbinama kaip viena dievybė Radha-Krišna), priimančia skirtingus kūnus tam, kad galėtų mėgautis savo žaidimų saldybe, kurią kursto išsiskyrimo (viraha) su mylimuoju baimė. Radha gaudija vaišnavams yra hladini šaktė – Krišnos vidinės mėgavimosi galios įsikūnijimas, o jų sąjūdžio pradininkas Čaitanja laikomas bendru Radhos ir Krišnos įsikūnijimu viename asmenyje.

Šiuolaikinė Radhos skulptūrėlė
Nimbarkos mokyme Radha ir Krišna laikomi deivės Lakšmės ir Višnaus kaip Narajanos pavidalais, jų meilės santykiai nusakomi kaip santuokiniai santykiai. Hit Harivamšos (XVI a.) įkurta radhavalabhininkų mokykla, kuriai svarbiausi yra Radha ir Krišnos meilės žaidimai giraičių pavėsyje (nikundža lyla), teigia, kad ji yra aukštesnė dvasinė tikrovė už Krišną.

Radhos kultas labiausiai paplitęs šiaurės Indijoje, Bradžo regione (Utar Pradešas). Radhos ir Krišnos meilės motyvas gausiai naudojamas klasikinėje Indijos poezijoje, vaizduojamuosiuose menuose. Radhos gimimo dienos šventė (Radhaštamė) švenčiama bhadros mėnesio (rugpjūtis–rugsėjis) šviesiosios mėnulio pusės 8 dieną.

Žodis *rādhā* reiškia „sėkmė, gera klotis, malonė".

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Radha** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kazimieras Seibutis. *Radha*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIX (Pre-Reu). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011
**Eduardas Červinskas** (1921 m. rugpjūčio 15 d. Penza, Rusija) – Lietuvos geografas, fizinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

Gimė garvežio mašinisto šeimoje. Lietuvai atkūrus nepriklausomybę, šeima grįžo ir įsikūrė Kybartuose, 1934 m. persikėlė gyventi į Kauną. Sesuo aktorė Marija Červinskaitė-Pauliukonienė. 1941 m. baigė Kauno aukštesniąją technikos mokyklą. Vilniaus universitete dvejus metus studijavo geologiją, 1950 m. baigė fizinę geografiją. 1956 m. geografijos mokslų kandidatas.

1943–1945 m. Kretingos gimnazijos mokytojas. 1950–1987 m. dirbo Vilniaus universitete, 1960–1972 m. Hidrologijos ir klimatologijos katedros vedėjas, nuo 1961 m. – docentas.

Mokslinė veikla
---------------

1951 m. dalyvavo pirmoje kompleksinėje Kuršių marių tyrimo ekspedicijoje. 1954–1982 m. organizavo Kuršių marių ir Nemuno deltos tyrimus, paskelbė straipsnių apie vandens apykaitą Klaipėdos sąsiauryje, Nemuno deltos ir Kuršių marių hidrologinį režimą, nuosėdų kaupimąsi, marių kranto linijos ir dugno reljefo keitimąsi, Kuršių marių kartografinio vaizdo raidą.

Bibliografija
-------------

* Lietuvos TSR fizinė geografija, monografija, vienas autorių, t.1 1958 m.
* Kuršių marios, monografija, vienas autorių, rusų kalba, 1959 m. lietuvių kalba, t.1 1978 m.

Įvertinimas
-----------

* 1959 m. LTSR valstybinė premija
* 1981 m. suteiktas nusipelniusio Lietuvos hidrometeorologo vardas

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Eduardas Červinskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 321 psl.
Radha Soami gurus Kanvaras Sahibas pamokslauja. Už jo nugaros – kitų svarbių Radha Soami gurų atvaizdai
**Radha Soami satsangas** (*Rādhāsoāmi satsang* = „Radhos Viešpačio tikroji bendrija") – indiškas religinis judėjimas, 1861 m. Agroje įkurtas Svamio Šivos Dajalo Singho. Mokymas pagrįstas Šiaurės Indijos paplitusiomis liaudies religingumo formomis, sukurtomis tokių gurų kaip Kabyras ar Nanakas. Mokymo esmė – išsivadavimas (mokša) pasiekiamas per atsidavimą Dievui ir guraus mokymo sekimą. Daug dėmesio skiriama dorovinėms vertybėms, vegetarizmui, disciplinai ir meditacijai.

Pasaulyje veikia ~30 Radha Soami bendruomenių, turinčių ~2 mln. narių. Pagrindinis satsangas yra Bease (Pandžabas, Indija). Radha Soami mokymas artimas sikhizmui (pats Dajalas Singhas gimė sikhų šeimoje), bet nuo jo skiriasi tam tikrais aspektais (svarbiausias – Radha Soami tikėjimas gyvu gurumi, o sikhai amžinuoju gurumi laiko „Guru Granthą").

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Rādhāsoāmi satsang*.0Bruce M. Sullivan. Historical Dictionary of Hinduism. The Scarecrow Press, 1997.0p. 174
| **Eduardo Blasco Ferrer** |
| --- |
| Gimė | 1956 m. birželio 15 d.Barselona, Katalonija |
| Mirė | 2017 m. sausio 12 d. (60 metų)Bastja, Prancūzija |
|  |
| Veikla | kalbininkas |
| Pareigos | profesorius |
|  |
| Alma mater | Erlangeno-Niurnbergo universitetas |

**Eduardas Blaskas Fereras** (kat. *Eduardo Blasco Ferrer*, 1956 m. birželio 15 d. Barselona, Katalonija – 2017 m. sausio 12 d. Bastja, Prancūzija) – katalonų kalbininkas. Kaljario universiteto (Sardinija) profesorius, vienas žymiausių šiuolaikinių sardinų kalbos specialistų.

1981 m. Erlangeno-Niurnbergo universitete E. Blaskas Fereras baigė romanų filologijos fakultetą, vadovaujamas H. Kiuno apgynė disertaciją. Kaljario universitete dirbo lektoriumi, ir, padirbėjęs keliuose universitetuose (1987–1992 m. Bonos ir Miuncheno, taip pat Florencijos), 1993 m. grįžo į Kaljarį, pradžioje dirbo italų kalbos, nuo 1996 m. – sardinų filologijos profesoriumi.

Žinomas kaip ne vieno sardinų kalbos tyrimo autorius, taip pat yra išleidęs darbų apie katalonų kalbą (ir apie Algero tarmę) bei kitas romanų kalbas, sardinų kalbos substratą.

Išnašos
-------

1. ↑  L’Isola perde un altro intellettuale Addio al linguista Blasco Ferrer. L’Unione Sarda, 12-01-2017, *Nuoroda tikrinta 2021-09-30*
2. ↑  Ancora un lutto nella sarda e morto il professor Eduardo Blanco Ferrer, *Nuoroda tikrinta 2021-09-30*

Bibliografija
-------------

* E. Blasko Ferero bibliografija
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiame straipsnyje ar jo dalyje pernelyg plačiai remiamasi pirminiais šaltiniais.**Jūs galite padėti Vikipedijai įrašydami tinkamas nuorodas į antrinius ar tretinius šaltinius. |

Galų genčių žemėlapis (I a. pr. m. e.)
**Edujai** (*aedui, haedui, hedui*, gr. Αἰδούοι) – galų gentis, gyvenusi dabartinės Prancūzijos teritorijoje, tarp Araro (Sona) ir Ligerio (Luara) upių. Jų kraštas vėliau priklausė Romos provincijai Lugduno Galijai. Dabar tai šiuolaikinių Prancūzijos departamentų Sona ir Luara, Kot d'Oras ir Njevras teritorija.

Geografija
----------

Edujų kraštas buvo minėtas antikos laikų rašytojų kūriniuose. Luara sudarė vakarinę edujų krašto sieną, kuri skyrė arvernus nuo biturigų. 
Sona sudarė edujų krašto rytinę sieną, skyrusią nuo sekvanų. 
Segvanai negyveno rajone, kur Du upė įteka į Soną, o ši - į Roną. Cezaris rašė, kad helvetai, perėję perėją tarp Juros kalnų ir Ronos, priklausiusią segvanams, pateko į edujų žemes.

Istorija
--------

Edujų denjė, I a. pr. m. e.
Pagal Livijų (v. 34) edujai dalyvavo Beloveso (*Bellovesus*) žygyje į Italija VI a. pr. m. e.

Dar prieš Julijų Cezarį edujai šliejosi prie romėnų, jiems buvo suteiktas *Romėnų tautos brolių ir giminaičių* vardas. Kai sekvanai, edujų kaimynai iš kito Sonos kranto, su kuriais edujai nuolat kariavo, įsiveržė į edujų kraštą ir, padedami germanų vado Ariovisto (*Ariovistus*), užkariavo edujus, edujai siuntė druidą Diviciaką (*Diviciacus*) į Romą prašyti Senato pagalbos. Tačiau Diviciako misija buvo nesėkminga. 

58 m.pr.m.e atvykęs į Galiją Julijus Cezaris atstatė edujų nepriklausomybę. Nepaisant to edujai prisijungė prie galų koalicijos prieš Cezarį (*B. G.* vii. 42), bet po Vercingetorikso pralaimėjimo ir pasidavimo Alezijos mūšyje edujai vėl grįžo į Romos sąjungininkų padėtį. Imperatorius Augustas pastatė naują miestą Augustoduną (lot. *Augustodunum*), dabartinį Oteną (pranc. *Autun*), kuris tapo naująja edujų sostine. Senoji sostinė Bibrakta (*Bibracte*) palaipsniui sunyko. 

21 m. Tiberijaus valdymo laikais, edujai sukilo ir užėmė Augustoduną, bet netrukus buvo Gajaus Silijaus (*Gaius Silius*) numalšinti (Tacitas *Analai* iii. 43-46). 

Edujai buvo pirmieji galai, kuriems imperatorius Klaudijus suteikė galimybę naudotis *jus honorarium*. Pagrindinis edujų magistratas Cezario laikais buvo *vergobretus* (pagal *Theodor Mommsen* pavadinimas reiškė 'nuosprendžių darbuotojas'), kuris būdavo renkamas kasmet. Jam būdavo draudžiama peržengti edujų teritorijos sienas. 

Gali būti, kad daug valdymo metodų edujai perėmė iš romėnų, pvz. magistratų ir kitų valdininkų rinkimą. Nors tai galėjo būti ir natūralaus jų politinės sistemos vystymosi rezultatas. Manoma, kad kitos keltų gentys, pvz. remai (*remi*) ir bajokasai (*baiocasses*) irgi rinkdavo savo vadus.

Nuorodos
--------

1. ↑  Caesar, Julius. De Bello Gallico. Book vii, Section 5.
2. ↑  Caesar, Julius. De Bello Gallico. Book I, Section 12.
3. ↑  Caesar, Julius. De Bello Gallico. Book I, Section 11.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| Kekčių kalba*Q'eqchi'* |
| Kalbama | Gvatemala, Belizas, Salvadoras |
| Kalbančiųjų skaičius | 423 500 |
| Vieta pagal kalbančiųjų skaičių | į šimtuką nepatenka |
| Kilmė | Majų Kičių-mamų  **Kekčių** |
| Rašto sistemos | lotyniška abėcėlė |
| Oficialus statusas |
| Oficiali kalba | - |
| Prižiūrinčios institucijos | Academía de las Lenguas Mayas de Guatemala |
| Kalbos kodai |
| ISO 639-1 | - |
| ISO 639-2 | myn |
| ISO 639-3 | kek |

**Kekčių kalba** (sav. *Q’eqchi'*) – majų kalbų šeimai priklausanti kalba, vartojama indėnų kekčių, gyvenančių Gvatemaloje ir Belize. Kalbančiųjų skaičius – netoli 0,5 mln. žmonių. Tai viena populiariausių Gvatemalos indėnų kalbų. Plačiausiai vartojama Aukštutinio ir Žemutinio Verapaso, Peteno, Isabalio, El Kičės departamentuose bei Belizo Toledo rajone.

Kekčių kalba turi 2 pagrindinius dialektus: vakarų (vartojamas Kobane, kitose Aukšt. Verapaso vietose) ir rytų (kitur).

Kekčių kalba naudoja lotynišką raidyną, tačiau yra dvi skirtingos užrašymo sistemos. Jos daugiausia skiriasi k raidės rašyba.

Kekčių kalba daugiausia naudojama žodžiu, rašytinių tekstų nedaug (vadovėliai, religiniai tekstai, etnografiniai rinkiniai).

Nuorodos
--------

* kek Duomenys apie kodu „kek" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*
**Kel** (*Cel*) – viena iš deivių motinų etruskų mitologijoje, galbūt žemės deivė, atitinkanti graikų Gają.[1] Įrašuose ant votų vadinama *Cel Ati* („Motina Žemė").[2]

Šios deivės vardas įrašytas ant Pjačencos kepenų (bronzinio avies kepenų modelio).[2] Be to, aptiktos penkios bronzinės apžadinės statulėlės, dedikuotos Cel.[1] Kiekvienoje iš jų įrašyta *mi celś atial celthi* („aš [priklausau] motinai Cel [šiame] Cel prieglobstyje").[1] Orvjete, Kaničelos šventvietėje, aptiktuose įrašuose minima deivė Vei gali būti vienas iš Cel vardų.[3] Pačios deivės Cel atvaizdų neaptikta, tačiau Populonijoje rastas etruskų veidrodis, vaizduojantis Cel sūnų – milžiną Kelsklaną (etr. *Celsclan* – „Kel sūnus").[2]

Be Cel, etruskų mitologijoje būta ir daugiau deivių motinų – Turan ati, Mater Matuta ir kt.[1]

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4  Giuliano Bonfante, Larissa Bonfante. The Etruscan Language: An Introduction, Revised Editon, Manchester University Press, 2002, p. 196.
2. 1 2 3  Nancy Thomson de Grummond, Erika Simon. The Religion of the Etruscans, University of Texas Press, 2009, p. 57.
3. ↑  Nancy Thomson de Grummond, Erika Simon. The Religion of the Etruscans, University of Texas Press, 2009, p. 61.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Pietinis Čakas** (isp. *Chaco Austral*) – Gran Čako gamtinės srities Pietų Amerikoje pietinis subregionas. Driekiasi į pietus nuo Bermecho upės, kuri skiria nuo Centrinio Čako. Rytinė riba eina Paranos ir Paragvajaus upėmis, kurios skiria nuo Argentinos Mesopotamijos. Vakaruose remiasi į Pampų kalnbagūbrius. Pietinė regiono riba nėra aiški, dažnai ji vedama Salado upe ir Salinas Grandes druskos lyguma. Toliau į pietus prasideda pampos. Visas Pietinis Čakas yra Argentinos teritorijoje: Čako, Santjago del Estero provincijose, Tukumano provincijos rytuose, Santa Fė provincijos šiaurėje, Saltos pietryčiuose, taip pat apima nedidelę dalį Kordobos ir Katamarkos provincijų. Pietinio Čako plotas siekia ~270 tūkst. km².

Būdingos daugiausia plokščios lygumos, bet vakaruose reljefas kalvotesnis. Dengia žolinė savana, su miškais, augančiais daugiausia rytinėje dalyje. Tektoninėse įdubose susiformavę pelkynai, laikini ežerai, druskos lygumos. Taip pat yra didelė smūginės kilmės įduba – Kampo del Sielo krateris. Dauguma upių laikinos, vandeningos tik liūčių laikotarpiu.
| **Hierochloe australis** |
| --- |
|  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Lelijainiai  *( Liliopsida)* |
| Poklasis: | Lelijažiedžiai  *( Liliidae)* |
| Šeima: | Migliniai  *( Poaceae)* |
| Gentis: | Stumbražolė  *( Hierochloe)* |
| Rūšis: | Pietinė stumbražolė  *( Hierochloe australis)* |

 |

**Pietinė stumbražolė** (*Hierochloe australis*) – miglinių (*Poaceae*) šeimos, stumbražolė (*Hierochloe*) genties augalas.

Daugiametis, retakeris, 30-70 cm aukščio žolinis augalas. Šakniastiebiai labai trumpi arba jų visai nebūna. Stiebai statūs, ploni, liauni. Lapai apie 0,5 cm pločio ir siauresni; viršutinio lapo tik makštis išaugusi. Žiedynas – apie 4-6 cm ilgio piramidiška arba vienašalė šluotelė, kurioje tankiai susitelkusios rusvos, sidabro atspalvio trižiedės varputės. Varpučių koteliai prie pamato plaukuoti. Viršutinis žiedas dvilytis, kiti du kuokeliniai. Varpažvyniai pieviniai. Žiedažvyniai odiški. Viršutinio kuokelinio žiedo akuotas ilgas, laužtinis. Dauginasi sėklomis.

Žydi gegužės mėn. Apyretė. Šiaurės Lietuvoje visai nerasta. Auga miškuose, miško kirtimuose, ežerų pakrantėse, sausuose karbonatinguose dirvožemiuose.

Vaistinei žaliavai vartojama žolė. Ji pjaunama augalams žydint. Lapuose yra daugiau kaip 1 %, o šluotelėse – 0,2 % askorbino rūgšties; visoje žaliavoje yra kumarinų, taip pat kumaro, ferulo ir melilotinės rūgščių, mangano ir kitų medžiagų.

Kaip prieskonis naudojamas gėrimams aromatizuoti. Stumbrų mėgstama žolė, kitų gyvulių neėdama.

Literatūra
----------

Pavasarį žydintys augalai, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1985, 132 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pietinė stumbražolė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Carcharodus floccifera** |
| --- |
| Pietinė hesperija (*Carcharodus floccifera*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Būrys: | Drugiai  *( Lepidoptera)* |
| Šeima: | Hesperijos  *( Hesperiidae)* |
| Gentis: | *Carcharodus*  *( Carcharodus)* |
| Rūšis: | Pietinė hesperija  *( Carcharodus floccifera)* |

 |
| Binomas |
| ***Carcharodus floccifera***Zeller, 1847 |

**Pietinė hesperija** (*Carcharodus floccifera*) – hesperijų (*Hesperiidae*) šeimos drugys. Paplitęs Pietų ir Centrinėje Europoje, Maroke, Vakarų Azijoje.

Sparnų viršutinė dalis pilkos ir tamsiai rudos spalvos, su baltais ruožais ar dėmėmis. Apatinė pusė pilka, dėmėta. Gyvena kalnų tarpekliuose, miškų kirtimuose, drėgnose pievose. Retas.

Skraido gegužės – rugpjūčio mėnesiais. Lervos randamos pradedant rugsėju, o po žiemos iki balandžio – birželio. Maitinasi notromis.

Nuorodos
--------

Macrogamta: Pietinė hesperija – Carcharodus flocciferus[neveikianti nuoroda]
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Glaucomys volans** |
| --- |
| Pietinė voverė skraiduolė (Glaucomys volans)Pietinė voverė skraiduolė (*Glaucomys volans*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Potipis: | Stuburiniai  *( Vertebrata)* |
| Antklasis: | Amniotai  *( Amniota)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Graužikai  *( Rodentia)* |
| Šeima: | Voveriniai  *( Sciuridae)* |
| Pošeimis: | Voverės skraiduolės  *( Petauristinae)* |
| Gentis: | Amerikinės voverės skraiduolės  *( Glaucomys)* |
| Rūšis: | Pietinė voverė skraiduolė  *( Glaucomys volans)* |

 |
| Binomas |
| ***Glaucomys volans***Linnaeus, 1758 |

**Pietinė voverė skraiduolė** (*Glaucomys volans*) – viena iš 2 rūšių, priklausančių amerikinių voverių skraiduolių (*Glaucomys*) genčiai. Ilgis – 14 cm, uodegos ilgis – 9-11 cm. Svoris – iki 190 g. Vasarą gyvena pavieniui, žiemą – nedideliais būriais. Aktyvios naktį. Visaėdis gyvūnas. Maistas – riešutai, įv. sėklos, vaisiai, vabzdžiai, paukščių kiaušiniai, grybai, kerpės ir t. t. Puikiai mato tamsoje. Odos raukšlės dėka gali sklandyti, suktis ore, nesulėtėjus apsisukti. Priešai – ereliai, vanagai, pelėdos.

Mėgsta aukštus medžius, kur gali laisvai sklandyti nuo medžio prie medžio. Dažniausiai įsikuria apleistame paukščio uokse ar pragraužtame kokoso riešute. Randamos Š. Amerikoje.
Koordinatės: 36°03′00″ š. pl. 14°16′08″ r. ilg.﻿ / ﻿36.05000°š. pl. 14.26889°r. ilg.﻿ / 36.05000; 14.26889

| Maltos megalitinės šventyklos: Džgantija, Hadžar Ymas, Mnaidra, Ta Hadžratas, Skorba, Taršynas |
| --- |
| Pasaulio paveldo sąrašas |
| 

---

 |
| **Vieta** | Maltos vėliava Malta |
| **Tipas** | Kultūrinis |
| **Kriterijus** | iv |
| Pasaulio paveldo emblema **Nuoroda** | (angl.) (pranc.): 132 |
| **Regionas**\*\* | Europa ir Šiaurės Amerika |
| **Įrašymo istorija** |
| **Įrašas** | 1980  (4-oji sesija) |
| 

Džgantija šalies/regiono žemėlapyje

 |
|  **Vikiteka:** | Džgantija |
| \* Pavadinimas, koks nurodytas UNESCO sąraše.\*\* Regionas pagal UNESCO skirstymą. |

**Džgantija** (malt. *Ġgantija*) – Gozo saloje esantis megalito ansamblis, milžiniška neolito amžiaus konstrukcija, viena Maltos megalito šventyklų. 1980 m. įtraukta į Jungtinių Tautų švietimo, mokslo ir kultūros organizacijos (UNESCO) pasaulio paveldo sąrašą.

Vardas
------

Maltietiškai *Ġgantija* − „priklausanti milžinams". Vietinė legenda byloja, kad šventyklos pastatytos Gozo saloje gyvenusių milžinų, kuriems šios atstodavo stebėjimo bokštus.

Istorija
--------

Dvi Džgantijos šventyklos buvo iškeltos daugiau negu prieš 5500 metų ir yra pasaulio seniausios neatremtos konstrukcijos, senesnės už Egipto piramides ir Stounhendžą. Manoma, kad šventyklos buvo Motinos Deivės vaisingumo kultui skirta vieta − jų teritorijoje aptinkamos įvairiausios skulptūros, statulos ir statulėlės.

Nuorodos
--------

* Archyvuota kopija 2007-07-05 iš Wayback Machine projekto. − oficiali svetainė turistams
* Maltos paveldas: Džgantija Archyvuota kopija 2008-06-02 iš Wayback Machine projekto. − anglų, prancūzų, olandų kalbomis.
* Džgantija Gozo ministerijos svetainėje Archyvuota kopija 2011-06-17 iš Wayback Machine projekto.

v • a • r **Maltos megalito šventyklos** 

 Džgantija | Hadžar Ymas | Mnaidra | Ta Hadžratas | Skorba | Taršynas 

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R Pasaulio paveldo objektai Maltoje |
| --- |
|  |
| 
Maltos megalitinės šventyklos: Džgantija, Hadžar Ymas, Mnaidra, Ta Hadžratas, Skorba, Taršynas (1980) · Hal Saflynio požemis (1980) · Valetos miestas (1980) | Maltos vėliavaMaltos vėliava |

 |
| **Kastytis Vincentas Girdauskas** |
| --- |
| Gimė | 1943 m. rugsėjo 28 d.Krekenava, Panevėžio apskritis |
| Mirė | 1996 m. rugsėjo 6 d. (52 metai)Kaunas |
|  |
| Veikla | automobilininkas |
|  |
| Alma mater | 1975 m. Kauno politechnikos institutas |

**Kastytis Vincentas Girdauskas** (1943 m. rugsėjo 28 d. Krekenavoje – 1996 m. rugsėjo 6 d. Kaune) – Lietuvos automobilininkas.

Biografija
----------

Brolis Arvydas Girdauskas.

1975 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1967 m. 1972 m. 1974–1976 m. 1980 m. 1982 m. SSRS automobilių ralio lenktynių čempionas. 1970 m. tarptautiniame ralio maratone Londonas-Meksikas savo automobilių klasėje laimėjo trečią vietą. Daugelio kitų tarptautinių ralio lenktynių nugalėtojas ir prizininkas. 1974 m. SSRS nusipelnęs sporto meistras. Nuo 1983 m. SDAALR aukštojo sportinio meistriškumo mokyklos Kauno filialo treneris.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Valentinas Aleksa. *Kastytis Vincentas Girdauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 688 psl.
2. ↑  *Kastytis Girdauskas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 624
| Lulua |
| --- |
| **Ilgis** | 1256 km |
| **Baseino plotas** | 71 400 km² |
| **Ištakos** | Sandoa apylinkės |
| **Žiotys** | Kasajus |
| **Šalys** | Kongo Demokratinės Respublikos vėliava Kongo DR |

**Lulua** (pranc. *Lulua, Luluwa*) – upė Kongo Demokratinėje Respublikoje, Kongo baseino pietuose; Kasajaus dešinysis intakas. Prasideda šalies pietuose, Lualabos provincijoje, netoli sienos su Angola, 1200 m aukštyje, šalia Kusununu vietovės, 160 km aukštyn upe nuo Sandoa. Teka į šiaurę pamažu leisdamasi Katangos plokščiakalniu, prateka pro Vidurinio Kasajaus ir Kasajaus provincijas. Įteka į Kasajų 58 km žemyn upe nuo Luebo. Ilgis 1256 km, baseino plotas – ~71 400 km².

Kasajaus baseinas su pažymėta Lulua
Didžiausias intakas – Kaluebas (arba Luebas).

Aukštupio slėnis 200 m pločio, ties Sandoa išplatėja iki 1000 m. Aukštupio nuolydis – 2,19 m/km. Vidurupis slenkstėtas (Mbumbos slenksčiai), nuolydis 0,215 m/km. Žemupyje upė vingiuota, teka lėtai, nuolydis mažas (0,188 m/km).

Lulua upėje užfiksuota 201 žuvų rūšis.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4  José J. Mbimbi Mayi Munene, Melanie L. J. Stiassny, Raoul J. C. Monsembula Iyaba,Tobit L. D. Liyandja. „Fishes of the Lower Lulua River (Kasai Basin, Central Africa): A Continental Hotspot of Ichthyofaunal Diversity under Threat", *Diversity* 2021, 13, p. 341.
| Jelabuga*Елабуга* |
| --- |
|        |
| *Jelabugos senamiestis* |
|  |
| 

JelabugaJelabuga

55°46′0″ š. pl. 52°02′0″ r. ilg.﻿ / ﻿55.76667°š. pl. 52.03333°r. ilg.﻿ / 55.76667; 52.03333﻿ (Jelabuga)Koordinatės: 55°46′0″ š. pl. 52°02′0″ r. ilg.﻿ / ﻿55.76667°š. pl. 52.03333°r. ilg.﻿ / 55.76667; 52.03333﻿ (Jelabuga) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Respublika** | Totorija Tatarstanas |
| **Rajonas** | Jelabugos rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2019) | 73 913  |
| **Plotas** | 41,1 km² |
| **Tankumas** (2019) | 1 798 žm./km² |
| **Altitudė** | 70 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Jelabuga |

**Jelabuga** (rus. *Елабуга*, tot. *Алабуга, Alabuğa*) – miestas Rusijoje, Tatarstane, ~200 km į rytus nuo Kazanės, Kamos dešiniajame krante, prie jos intako Toimos žiočių; rajono centras. Plentai į Kazanę, Naberežnyje Čelnus, Iževską. Svarbus naftos gavybos pramonės centras. Taip pat vystoma automobilių ir kitų įrengimų, gelžbetonio, plytų gamybos, lengvoji, elektronikos, maisto (mėsos, pieno, duonos) pramonė. Veikia šiluminė jėgainė.

Yra Kazanės universiteto Jelabugos filialas, istorijos, architektūros ir meno muziejus, Ivano Šiškino, Nadeždos Durovos, Marinos Cvetajevos, Vladimiro Bechterevo namai-muziejai. Yra 1821 m. pastatyta katedra-soboras, Jelabugos Kazanės Dievo Motinos moterų vienuolynas (1856 m.), išlikusi XVIII–XX a. pr. imperinė architektūra.

2013 m. 51,7 % miesto gyventojų buvo rusai, 42,6 % – totoriai, 1,0 % – čiuvašai, 0,8 % – udmurtai, 0,2 % – mariai.

Istorija
--------

Miesto apylinkėse rastas I tūkstantmečio 2-ojoje pusėje naudotas piliakalnis. XVII a. dab. miesto vietose minimas Triochsviatskojės kaimas. 1780 m. Jelabugai suteiktas miesto statusas.

* Jelabugos katedraJelabugos katedra
* I. Šiškino muziejusI. Šiškino muziejus
* Bokštas ant Jelabugos („Velnių") piliakalnioBokštas ant Jelabugos („Velnių") piliakalnio
* SenamiestisSenamiestis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 146
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Pietinė Raudonoji Jūraዞባ ደቡባዊ ቀይሕ ባሕሪ |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Eritrėjos vėliava Eritrėja |
| **Administracinis centras** | Asebas |
| **Apygardos** | 3 |
|  |
| **Gyventojų** () | 203 618 |
| **Plotas** | 27 600 km² |
| **Tankumas** () | 7 žm./km² |

**Pietinė Raudonoji Jūra** (tigr. ዞባ ደቡባዊ ቀይሕ ባሕሪ = *Zoba Debubawi Keyih Bahri*) – vienas iš Eritrėjos administracinių regionų. Yra šalies pietrytinėje dalyje, įsiterpęs tarp Etiopijos, Džibučio ir Raudonosios jūros. Administracinis centras – Asebas.

Geografija
----------

Teritorijos ilgis ~500 km, plotis iki 50 km. Beveik visą teritoriją užima labai nesvetinga Danakilių dykuma. Gyvenviečių yra tik jūros pakrantėje (Asebas, Beilulas, Tijas). Aukščiausia regiono vieta – Ramlu k. (2248 m).

Vyraujanti tauta – afarai.

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Regionas padalintas į šias apygardas:

* Areeta
* Vidurio Denakalja
* Pietų Denakalja

|  |  |
| --- | --- |
|  **Eritrėjos regionai** |  |
| Anseba | Debubas | Gaš Barka | Maekelis | Pietinė Raudonoji Jūra | Šiaurinė Raudonoji Jūra |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Jelecasrus. *Елец* |
| --- |
|              |
| *Soboras* |
|  |
| 

JelecasJelecas

52°37′00″ š. pl. 38°28′00″ r. ilg.﻿ / ﻿52.61667°š. pl. 38.46667°r. ilg.﻿ / 52.61667; 38.46667﻿ (Jelecas)Koordinatės: 52°37′00″ š. pl. 38°28′00″ r. ilg.﻿ / ﻿52.61667°š. pl. 38.46667°r. ilg.﻿ / 52.61667; 38.46667﻿ (Jelecas) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Lipecko sritis Lipecko sritis |
| **Rajonas** | Jeleco rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2007) | 115 700  |
|  |
|  **Vikiteka** | Jelecas |

**Jelecas** – miestas Lipecko srityje (Rusija), abipus Sosnos upės (dešinysis Dono intakas), 78 km į vakarus nuo Lipecko; rajono centras. Geležinkelio mazgas, magistralė Maskva–Rostovas prie Dono. Išvystyta mašinų, metalo, statybų, lengvoji, maisto pramonė. Galinis Vakarų Sibiro dujotiekio taškas. Apylinkėse išgaunamos klintys, molis, smėlis.

Veikia valstybinis pedagogikos institutas. Svarbus kraštotyros muziejus (nuo 1918 m.), XIX a. Prisikėlimo soboras.

Istorija
--------

Minimas nuo 1146 metų, tuomet buvo Riazanės kunigaikštystės paribyje. 1483 m. atiteko Maskvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1591 m. prasidėjo tvirtovės statyba. 1778 m. gavo miesto teises. Apie 1900 m. svarbus prekybos centras (ypač audinių, odos gaminių, duonos).
| ***Ketvirtasis vyras*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | De vierde man |
| Kilmės šalis |  Nyderlandai |
| Režisierius | Paul Verhoeven |
| Vaidina | Jeroen Krabbé  Renee Soutendijk  Thom Hoffman  Dolf de Vries |
| Metai | 1983 |
| Žanras | trileris |
| Trukmė | 102 min. |
| Kalba | olandų |
| **IMDb įrašas** |

**Ketvirtasis vyras** (ol.  *De vierde man*) – 1983 m. režisieriaus Paul Verhoeven sukurtas mistinis trileris.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Jeroena Krabbe – Gerardas Rivas
* Renee Soutendijk – Kristina Halslag
* Thom Hoffman – Hermanas
* Dolf de Vries
* Geert de Jong
* Hans Veerman

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Gerardas Rivas – nuo alkoholizmo kenčiantis biseksualus rašytojas. Pakviestas į nedidelį miestelį skaityti paskaitos, jis susipažįsta su literatūra besidominčia kirpyklos savininke našle Kristina ir apsistoja jos namuose. Po kartu praleistos nakties jis ketina išvykti, tačiau tarp moters nuotraukų aptinka gražaus vaikino fotografiją ir nusprendžia bet kokia kaina su juos susipažinti. Kristina priripažįsta, kad tai jos vaikinas Hermanas iš Vokietijos ir sutinka jį kitą dieną atvežti. Gerardas lieka jos namuose vienas, kad rašytų savo naują romaną, tačiau vakare pasigeria ir pradeda raustis tarp Kristinos daiktų. Čia jis randa keletą vaizdajuosčių ir supranta, kad ši iš tiesų našlė, tačiau turėjusi net 3 vyrus, kurie visi mirė keistomis aplinkybėmis. Gerardui šauna į galvą mintis, kad ji yra „juodoji našlė" ir kad jos ketvirtu velioniu vyru bus arba Hermanas, arba jis pats...

Apdovanojimai
-------------

* Los Andželo kino kritikų asociacijos apdovanojimas – geriausias užsienio filmas
* Avoriaz fantastinių filmų festivalis – specialus žiuri apdovanojimas
| Keturvalakių herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 2012-12-21* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Keturvalakių herbas** – Keturvalakių miestelio ir seniūnijos (Vilkaviškio rajono savivaldybė) heraldinis ženklas.

Aprašas
-------

Skydo laukas ketvirčiuotas, pirmame ir trečiame žaliuose laukuose po tris auksines varpas, o antrame ir ketvirtame auksiniuose laukuose žali stovintys vieversiai. 

### Simbolika

* Varpos – Javai yra pagrindinė, nuo seno lietuvių auginama kultūra, iš kurios kepama duona. Pastaroji garbinta, laikyta šventa, nes tam, kad turėtų ją ant savo stalo – visa šeima turėdavo daug darbo įdėti.
* Vieversys – pavasario, o kartu ir pavasarinių darbų, susijusių su žemdirbyste, šauklys. Jis – vienas pirmųjų paukščių, parskrendančių pavasarį. Vieversys vadinamas artojo paukšteliu.

Istorija
--------

Herbą Lietuvos heraldikos komisija aprobavo 2012 m. lapkričio 22 d. (protokolas Nr. 6K–16 (451)), o Lietuvos Respublikos Prezidentė 2012 m. gruodžio 21 d. dekretu Nr. 1K-1325 patvirtino. Etalono autorius – dailininkas Rolandas Rimkūnas.

Šaltiniai
---------

1. ↑
|  *Jelena Isinbajeva*  |
| --- |
|  |
|  |
| Pilnas vardas | Елена Гаджиевна Исинбаева |
| Gimė | 1982 m. birželio 3 d. (40 metų)  Volgogradas, Tarybų Sąjunga |
| Atstovauja (-vo) | Rusijos vėliava Rusija |
|  |
| Rungtys | Šuolis su kartimi |
| Asmeniniai rekordai | 5,06 (PR) |
|  |
| Olimpinės žaidynės |
| **Auksas**2 | **Sidabras**0 | **Bronza**1 | **Suma**3 |
| Pasaulio čempionatas |
| **Auksas**2 | **Sidabras**0 | **Bronza**1 | **Suma**3 |
| Pasaulio uždarų patalpų čempionatas |
| **Auksas**3 | **Sidabras**1 | **Bronza**0 | **Suma**4 |
|  **Europos lengvosios atletikos čempionatas**  |
| **Auksas**1 | **Sidabras**1 | **Bronza**0 | **Suma**2 |
|  |
| Kiti titulai | Pasaulio jaunimo čempionė  Pasaulio jaunučių čempionė  Europos uždarų patalpų čempionė |
| World Athletics profilis: |  |

**Jelena Gadžijevna Isinbajeva** (*Елена Гаджиевна Исинбаева*, 1982 m. birželio 3 d.) – Rusijos šuolininkė su kartimi, daugkartinė įvairių turnyrų nugalėtoja, pasaulio rekordininkė, olimpietė.

Isinbajeva laimėjo du olimpinius aukso medalius (2004 m. Atėnuose ir 2008 m. Pekine), du kartus (2005 m. ir 2007 m.) tapo pasaulio čempione, o 2003 m. pasaulio čempionate užėmė trečiąją vietą, 2006 m. laimėjo Europos lengvosios atletikos čempionatą. Isinbajeva taip pat tris kartus laimėjo Pasaulio uždarų patalpų čempionatą ir sykį – Europos uždarų patalpų čempionatą.

Pasaulio rekordą Isinbajeva pirmą kartą pagerino 2003 m. liepos 13 d. peršokusi kartelę iškeltą į 4 m 82 cm aukštį. 2005 m. liepos 22 d. Isinbajeva tapo pirmąja moterimi peršokusia į 5 m aukštį iškeltą kartelę. Dabartinį pasaulio rekordą sportininkė pasiekė 2009 m. rugpjūčio 28 d. (5 m 6 cm).

Isinbajeva 2005 m. ir 2008 m. pripažinta Europos metų lengvaatlete, 2004 m. ir 2005 m. laimėjo JAV žurnalo „Track & Field News" rengiamus geriausios pasaulio metų lengvaatletės titulą, 2004 m. 2005 m. ir 2008 m. geriausia metų lengvaatlete ją pripažino Tarptautinė lengvosios atletikos federacija.

Nuo 2016 m. - tarptautinio olimpinio komiteto narė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Profile". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2021 m. sausio 16 d..


| Apdovanojimai |
| --- |
| Prieš tai:**Jungtinė Karalystė Kelly Holmes** | **Europos metų lengvaatletė**2005 | Po to:**Švedija Carolina Klüft** |
| Prieš tai:**Kroatija Blanka Vlašić** | **Europos metų lengvaatletė**2008 | Po to:**Ispanija Marta Domínguez** |
| Daugų piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Daugų piliakalnisDaugų piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°22′49.4″ š. pl. 24°19′29.3″ r. ilg.﻿ / ﻿54.380389°š. pl. 24.324806°r. ilg.﻿ / 54.380389; 24.324806Koordinatės: 54°22′49.4″ š. pl. 24°19′29.3″ r. ilg.﻿ / ﻿54.380389°š. pl. 24.324806°r. ilg.﻿ / 54.380389; 24.324806 |

 |
| Vieta | Alytaus rajonas |
| Seniūnija | Daugų seniūnija |
| Aukštis | 6–15 m |
| Plotas | 30x25 |
| Naudotas | I tūkstantmetis |

**Daugų piliakalnis** – piliakalnis Alytaus rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurę nuo Daugų, Neveiglo ežero vakariniame krante. Pasiekiamas keliu Daugai – Junčionys pavažiavus 1,8 km, yra kairėje, į vakarus, tarp kelio ir Neveiglo ežero, į šiaurę nuo sodybos.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas Neveiglo ežero rytiniame krante esančioje atskiroje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 30x25 m skersmens. Šiauriniame kalvos šlaite, 5 m žemiau aikštelės yra natūrali terasa. Šlaitai statūs, 6–15 m aukščio. Piliakalnį apardė jame kasti bulviarūsiai, pietiniame šlaite įkasti rūsiai. Apaugęs tankiomis eglėmis, vakarinis šlaitas – lapuočiais, pietinis aikštelės dalis dirvonuoja.

Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pirma puse. Rasta XIII–XV a. žiestos keramikos.

Į pietryčius nuo Daugų esančiame Salų kaime yra senovės gyvenvietė, kurios nedidelė kalvelė archeologinėje literatūroje vadinama Daugų arba Salos piliakalniu, Pilaite.

Į pietus nuo miestelio centro Didžiulio ežero krante esančios kalvos aukštumos kampas vadinamas Daugio pilimi. Šiuo metu kalvoje įrengtos Daugų miestelio kapinės.

Legendos
--------

Pasakojama, kad piliakalnį supylę žmonės Daugų įkūrėjui kunigaikščiui Daugui.

Kryžiuočiams užpuolus pilį, visi jos gynėjai žuvo, o kunigaikščio duktė Daugė, nenorėdama patekti nelaisvėn, nusiskandino. Jos vardu esą ir pavadinta vietovė.

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Bazorų piliakalnis 13 km | Gerulių piliakalnis 17 km | Einoronių piliakalnis 7 km |  |
| Alytaus piliakalnis 15 km |  | Voniškių piliakalnis 16 km |
| Poteronių piliakalnis 11 km | Pociūniškių piliakalnis 10 km | Girežerio piliakalnis 22 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gintautas Zabiela. Lietuvos medinės pilys. Vilnius. 1995, p. 227 (Nr. 13).

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Daugai
Labretė su karoliuku
**Labretė** (angl. *labret*, iš lot. *labrum* 'lūpa') – įvėrinys apatinėje lūpoje. Jo vieta paprastai tarp smakro ir apatinės lūpos raudonio. Dažniausi papuošalai – labretės kaištis, rečiau – hanteliukas.

Antropologija
-------------

Močės kultūros figūrėlė, vaizduojanti moterį su labrete.
Labretės buvo tradiciniai įvėriniai Šiaurės Amerikos šiaurės vakarų pakrantės indėnų gentyse. Ten labretės buvo statuso ženklas:

> „Po 3000 m. iki dabar prasidėjo kultūrinė divergencija labrečių daryme šiaurinėje ir pietinėje pakrantėse. Šiaurėje prieš 1500–3500 m. labretės buvo daugiausia vyrų mada. Prieš 1500 m. labretės tapo moteriška tradicija. Pietuose prieš 2000–3500 m. labretės buvo tiek vyrų, tiek moterų mada. Maždaug prieš 2000 m. labretės praktiškai išnyksta, jas pakeičia laisvųjų vyrų ir moterų galvų deformavimas. Taip apie 4 tūkst. metų šiaurės vakarų pakrantėje buvo svarbu skirti žmones pagal išorinius požymius – pagal deformuotas galvas arba labretes. Šie kūno modifikavimai įvairavo priklausomai nuo lyties ir geografinio regiono."
> 
> 

Kartais aukštą statusą rodė dėvima kaukė, tokiais atvejais kaukė buvo su labrete.

Labretės buvo labai paplitusios aukštos socialinės padėties tlinkitų moterų tarpe laikais, kai į Pietvakarių Aliaską atvyko europiečiai. Kraštą kolonizavę rusai tlinkitus vadino rus. *колоши* pagal *Aluutiq* kalbos žodį, reiškusį 'labretė'.

Labrečių rūšys
--------------

Šiuolaikinėje vėryboje skiriamos kelios labrečių rūšys, besiskiriančios vieta apatinės lūpos srityje:

* vertikalioji labretė (angl. *vertical labret*) – papuošalas lenktinis hanteliukas, įvertas kanale, einančiame nuo apatinės lūpos raudonio viršutinės dalies iki odos žemiau apatinės lūpos raudonio.
* *snake bites* ('gyvatės iltys') – du simetriški įvėriniai, primenantys gyvatės nuodingąsias iltis.
* *spiderbites* – du arti esantys įvėriniai vienoje veido pusėje.
* loubretė (angl. *lowbret* ir angl. *low* 'žema' + *labret* 'labretė') – įvėrinys kuo žemiau ir arčiau smakro.

Pradinis kanalas daromas 1,2, 1,6 ar 2,0 mm skersmens. Žaizdelei sugijus kanalas gali būti palaipsniui platinamas tempiant. Kai kurie labrečių turėtojai kanalą praplečia iki 10 mm skersmens ir į jį įveria apvalią ar ovalią įvorę (angl. *labret plug*).

* Vertikalioji labretėVertikalioji labretė
* Snakebites*Snakebites*

Nuorodos
--------

1. ↑  Simon Fraser University Archyvuota kopija 2006-02-10 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Shelikhov, Gregorii Ivanovich and Richard A. Pierce. *A Voyage to America 1783–1786.* Kingston: Limestone Press, 1981.
3. ↑  „Labret Piercing", LoveToKnow Tattoos
Vaizdas iš viršaus, 2016 m.
**Leipcigo aikštė** (vok. *Leipziger platz*) – aštuonkampė aikštė Berlyne, Vokietijoje. Palei aikštę eina Leipcigo gatvė (*Leipziger Straße*), o į rytus nuo aikštės yra Potsdamo aikštė (*Potsdamer Platz*). Aikštė buvo sugriauta Antrojo pasaulinio karo metu, Šaltojo karo metu buvo Berlyno sienos dalis ir buvo laikoma niekieno žeme. Dabar aikštė atstatyta pagal senąjį planą, pastatai kiek sumoderninti. 

Prieš karą aikštėje buvo įsikūrusi *Reichsmarineamt* (Reicho laivyno biuras, iš pradžių įkurtas Nr. 13, 1900-aisiais persikėlė į Nr. 17 / Voßstraße Nr. 20), *Wertheim* pavyzdinė universalinė parduotuvė (nr. 12-13), *Mosse-Palais* (vokiečių leidėjo būstinė, Nr. 15), viešbutis *Palast-Hotel* (Nr. 18-19) ir Prūsijos žemės ūkio ministerija (Nr. 6-9).[1][2] Šiandien aikštėje įsikūrusi Kanados ambasada ir Amerikos žydų komitetas. Taip pat yra išlikusi nedidelė Berlyno sienos dalis, esanti pietinėje aikštės pusėje.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  „Archived copy". Suarchyvuotas originalas 2013-05-31. Nuoroda tikrinta 2010-08-20.  Nežinomas parametras `|url-status=` ignored (pagalba)

Koordinatės: 52°30′36″š. pl. 13°22′44″r. ilg.﻿ / ﻿52.510°š. pl. 13.379°r. ilg.﻿ / 52.510; 13.379
| Grand Theft Auto: London 1969 |
| --- |
|  |
| Kūrėjas | DMA Design, Tarantula Studios, Rockstar Canada, Runecraft |
| Leidėjas | ASC Games |
| Dizaineris | {{{dizaineris}}} |
| Kompozitorius | {{{kompozitorius}}} |
| Išleidimo data | 1999 (**PC**, **PS**) |
|
| Žanras (-ai) | Veiksmo |
| Režimas | Vieno žaidėjo |
|
| Reitingai | 18+ |
| **Platforma** | PSPC |
| Versija | 1.0 |
| Variklis | RGE |
| Reikalavimai | 486 DX4/100Mhz CPU16 MB RAM1 MB Video RAM |
| Platinimas | CD-ROM |
|
| Licencija | Komercinė |
| Pirmtakas | Grand Theft Auto |
| Kitos dalys | Grand Theft Auto, Grand Theft Auto: London 1961, Grand Theft Auto II, Grand Theft Auto: Vice City, Grand Theft Auto: San Andreas, Grand Theft Auto: Liberty City Stories, Grand Theft Auto: Vice City Stories, Grand Theft Auto IV |
|  |

**Grand Theft Auto: London 1969** – „Grand Theft Auto" žaidimo papildymas, išleistas 1999 m. balandžio 29 d.

Apžvalga
--------

Žaidimo aplinka
„Grand Theft Auto: London 1969" veiksmas vyksta 1969 m. Londone. Kaip „Grand Theft Auto" žaidėjui reikia būti nusikaltėliu ir vykdyti įvairias užduotys, nes tai žaidimo tikslas. Žaidime pasistengta sukurti XX a. 6-ojo dešimtmečio aplinką: daug senoviškų automobilių, kurie yra labai lėti; senoviška žmonių kalba; daug senų pastatų. Žaidimo veikėjas panašus į Džeimsą Bondą, nes kalba panašiai kaip jis. Žaidime galima išgirsti daug įdomių frazių: „Oi! Stop right there!", „You’re nicked!", „You’re brown bread!", „Keep London tidy!". Dar kaip ir Londone, „Grand Theft Auto: London 1969" žaidime kairiapusis eismas, vairas iš kitos automobilio pusės. Dirbtinis intelektas, variklis, vaizdas „Grand Theft Auto: London 1969" žaidime beveik nepasikeitė, pasikeitė tik aplinka, atsirado 32 naujos užduotys ir 30 naujų automobilių, policija pasidarė griežtesnė.

Misijos
-------

Kaip ir „Grand Theft Auto" žaidime, misijos gaunamos iš telefoninių būdelių, randame jas sekant geltoną rodyklę. Gavus misiją, kitos misijos pradėti negalime, nes reikės baigti dar vykdomą misiją. Misijos yra skirtingos, tačiau daugiausiai šiose užduotyse reikės žudyti žmones, vogti automobilius ir bėgti nuo policijos.

Garso takelis
-------------

Žaidime „Grand Theft Auto: London 1969" yra kelios radijo stotys: Radio Andorra, Radio Penelope, Radio 7.

Nuorodos
--------

* – oficiali žaidimo svetainė **(**angl.**)**
* Archyvuota kopija 2018-04-20 iš Wayback Machine projekto. – Grand Theft Auto Lietuvoje (LT)
* GTAClassics.com – kita žaidimo svetainė **(**angl.**)**

  


v • a • r **Grand Theft Auto** 

|  |  |
| --- | --- |
| Žaidimai | GTA 1 • London 1969 • London 1961 • GTA 2 • GTA III • Vice City • Advance • San Andreas • Liberty City Stories • Vice City Stories • GTA IV • The Lost and Damned • The Ballad of Gay Tony • Chinatown Wars • GTA V • Online |
| Pagrindiniai veikėjai | Claude • Tommy Vercetti • Mike • Carl Johnson • Toni Cipriani • Victor Vance • Niko Bellic |
| Vietovės | Liberty City • Vice City • San Andreas |
| Muzika | GTA 1 • GTA 2 • GTA III • Vice City • Liberty City Stories • Vice City Stories • GTA IV |