recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| KK173 |
| --- |
| **Molėtai-Pabradė** |
|  |
|  |
|  |
| Valstybės | Lietuva Lietuva |
| Ilgis | 42,34 km |
| Pradžia | Molėtai |
| Pabaiga | Pabradė |
| Apskritys | Utenos, Vilniaus |
|  |
| Kelkraštyje ties Kabakėliu – sukrautų akmenų sienelė |

**KK173** – krašto kelias, jungiantis Molėtus ir Pabradę. Kelio ilgis – 42,34 kilometro. Šiame krašto kelyje „juodųjų dėmių" nėra.

Maršrutas
---------

Kelias prasideda Molėtuose, Inturkės gatvėje. Eina per Molėtų ir Švenčionių rajonus. Prie kelio yra šie miestai ir gyvenvietės: Andrašiūnai, Inturkė, Ūta, Joniškis, Arnionys I ir II, Kabakėlis. Baigiasi Pabradėje, trišalėje sankryžoje su  **102**  Vilnius–Švenčionys–Zarasai . Kelias skiria Rudesos ir Rudesėlio, Gėluoto ir Išnarų ežerus, taip pat atskiria Arino ežerą nuo Spenglo, bei Arnionių žuvininkystės tvenkinių ir Pravalo.

v • a • r **Lietuvos Respublikos krašto keliai** 

101 - 102 - 103 - 104 - 105 - 106 - 107 - 108 - 109 - 110 - 111 - 112 - 113 - 114 - 115 - 116 - 117 - 118 - 119 - 120 - 121 - 122 - 123 - 124 - 125 - 126 - 127 - 128 - 129 - 130 - 131 - 132 - 133 - 134 - 135 - 136 - 137 - 138 - 139 - 140 -141 - 142 - 143 - 144 - 145 - 146 - 147 - 148 - 149 - 150 - 151 - 152 - 153- 154 - 155 - 156 - 157 - 158 - 159 - 160 - 161 - 162 - 163 - 164 - 165 - 166 - 167 - 168 - 169 - 170 - 171 - 172 - 173 - 174 - 175 - 176 - 177 - 178 - 179 - 180 - 181 - 182 - 183 - 184 - 185 - 186 - 187 - 188 - 189 - 190 - 191 - 192 - 193 - 194 -195 - 196 - 197 - 198 - 199 -
200 - 201 - 202 - 203 - 204 - 205 - 206 - 207 - 208 - 209 - 210 - 211 - 212 - 213 - 214 - 215 - 216 - 217 - 218 - 219 - 220 - 221 - 222 - 223 - 224 - 225 - 226 - 227 - 228 - 229 - 230 - 231 - 232
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Erythrina crista-galli** |
| --- |
| Argentininė raudūnė (Erythrina crista-galli)Argentininė raudūnė (*Erythrina crista-galli*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Erškėčiažiedžiai  *( Rosidae)* |
| Eilė: | Pupiečiai  *( Fabales)* |
| Šeima: | Pupiniai  *( Fabaceae)* |
| Pošeimis: | *Faboideae*  *( Faboideae)* |
| Gentis: | Raudūnė  *( Erythrina)* |
| Rūšis: | Argentininė raudūnė  *( Erythrina crista-galli)* |

 |

**Argentininė raudūnė** arba **gaidžio skiauterė** (*Erythrina crista-galli*) – pupinių (*Fabaceae*) šeimos raudūnių (*Erythrina*) genties augalų rūšis.

Tai Argentinos ir Urugvajaus nacionalinis augalas. Lapai trilapiai, 10-15 cm ilgio, auga statmenai stiebo. Žiedai dideli, po keliasdešimt susitelkę ilgose kekėse, išaugančiose lapų pažastyse. Kekės gali būti iki 40 cm ilgio. Žieduose yra gausu nektaro. Žiedus apdulkina kolibriai.

Augalas kilęs iš Brazilijos ir Argentinos šiaurinių provincijų. Čia auga smėlėtose ir akmeningose savanose. Europoje ši rūšis auginama vazonuose.

Vaistinės augalo savybės
------------------------

Iš Argentininės raudūnės gaminamas raumenis atpalaiduojantis vaistas – eritroidinas.

Argentininė raudūnė (*Erythrina crista-galli*)
*Erythrina crista-galli*

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Argentininė raudūnė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Bendroji Eldarų kalba *Common Eldarin* |
| --- |
| **Kūrėjas** | J. R. R. Tolkien |
| **Vartojimas** | Fantastiniame Viduržemio kontinente |
| **Kalbančiųjų** | Šią kalbą vartoja Eldarai (Eldar) – Vakarų Elfai |
| Kalbos kodai |
| **ISO 639-1** | - |
| **ISO 639-2** | - |
| **ISO/DIS 639-3** | - |

**Bendroji Eldarin**, arba tiesiog **Eldarin**, yra dirbtinė kalba sukurta J. R. R. Tolkino. Tai yra viena iš Tolkino sukurtų kalbų, naudojamų jo fantastiniame Viduržemio pasaulyje.

Bendroji Eldarin kalba buvo vartojama Eldarų *(Eldar)*, taip pat vadinamų Vakarų Elfais. Bendroji Eldarin kalba kilo iš visų Elfų prokalbės – Primityviosios Quendian. Šią kalbą vartojo visi Viduržemio Elfai, kurie vėliau nusprendė persikelti į Valinoro regioną, dar prieš jų rasei pasidalijant.

Priebalsiai
-----------

Šioje lentelėje pateikiamas Benrosios Eldarin kalbos priebalsių tarimas, kuris buvo aprašytas *Fonologijos pradmenyse* *(angl.* "Outline of Phonology"*).[1] Quenya kalbos terminai yra aprašyti kitame Tolkino veikale:* Tengwesta Qenderinwa*.[2] Anot Tolkino, visa tai buvo sukurta Elfo Rúmilo.*

| Lietuviškai | Quenya | Parmatéma | Tincotéma | Calmatéma |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Begarsis nutraukimas | *Puntar alómear* | ‹p› | ‹t› | ‹k› |
| Kvėpuojamasis nutraukimas | *Puntar alómea na-súrimar* | ‹ph› ph | ‹th› th | ‹kh› kh |
| Skardusis nutraukimas | *Puntar ómaisi* | ‹b› | ‹d› | ‹g› |
| Nosinis pučiamasis priebalsis | *Vórear nengwear* | ‹m› | ‹n› | ‹ñ› ŋ |
| Burnos pučiamasis priebalsis | *Vórear milyar* | ‹w› | ‹l›, ‹r› | ‹j› |
| Pučiamasis priebalsis | *Vórear suryar* |  | ‹s› | ‹h› |

Pučiamasis priebalsis *s* natūraliai buvo begarsis priebalsis Bendrojoje Eldarin kalboje, todėl dažnai nutildydavo po jo einančius priebalsius, taip pat ir nosinius. Jis buvo tariamas kaip z prieš skardžiuosius priebalsius: *b, d, g, m, n*.[3] Šis priebalsio *z* skardėjimas priklausė nuo konteksto, todėl nevykdavo pavieniuose žodžių darybos elementuose; Priebalsio z tarimas buvo panašus į s tarimą.

Balsiai
-------

Remiantis Tolkinu, Primityviosios Quendian balsiai įgavo žemiau išvardytas savybes Bendrosios Eldarin laikotarpiu, dar prieš jai pasidalijant į įvairias tarmes.

### Vienbalsiai

Benroji Eldarin 12 vienbalsių : ***a, e, i, o, u*** ; ***ē, ệ, ā, ō, ộ, ū***.

### Dvibalsiai

Bendrojoje Eldarin kalboje dvibalsiai buvo 8 dvibalsiai: ***ei, ai, oi, ui***; ***ou, au, eu, iu***.

### Reduced vowels

Bendroji Eldarin taip pat turėjo *sumažintus balsius*: ***ə*** ir 5 pučiamuosius priebalsius: ***ļ, ŗ, ņ, ṃ, ñ***.

Šie balsiai nebuvo paveldėti iš Primityviosios Quendian kalbos, bet atsirado dėl dažno jų naudojimo per ilgą laiko tarpą.

Taip pat skaitykite
-------------------

* J. R. R. Tolkino sukurtos kalbos

Šaltiniai
---------

1. ↑  J.R.R. Tolkien, „Outline of Phonology", *Parma Eldalamberon* 19, p. 89; išskyrus tai, kad *y* čia pateikta kaip *j*.
2. ↑  J.R.R. Tolkien, „The Tengwesta Qenderinwa 1", *Parma Eldalamberon* 18, p. 30.
3. ↑  Garsas *sñ* nepasitaikydavo B.E. žodžiuose ar jų dariniuose
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Perlamutras** – vidinis moliuskų kriauklės sluoksnis, susidaręs iš plonų kalcio karbonato plokštelių ir organikos. Cheminė perlo ir perlamutro sudėtis yra tokia pati. Kadangi perlamutras yra esminė perlo dalis, iš to kilęs ir terminas „perlamutras" (vok. *Perlmutt (Perlmutter)* – „perlo motina").

Perlamutro gabalėlis
Švelniai spindintis perlamutras nuo seno naudojamas juvelyriniams dirbiniams, namų apyvokos daiktams, baldams, muzikos instrumentams, aksesuarams, ginklams puošti.

Sudėtis
-------

Perlamutrą sudaro šešiakampės 10-20 µm pločio ir 0,5 µm storio aragonito (kalcio karbonato, CaCO3) plokštelės, sugulusios sluoksniais, kuriuos skiria organinio audinio intarpai (chitinas, baltymai). Šie sluoksniai, primenantys monetų krūveles, sudaro labai tvirtą ir stangrią konstrukciją, kurią dar sustiprina sluoksnių tarpusavio sukibimas.

Charakteringas perlų žvilgesys atsiranda dėl regimojo ilgio šviesos bangų interferencijos, kadangi aragonito plokštelių storis (~0,5 µm) yra artimas regimosios šviesos bangos ilgiui.

Kilmė
-----

Perlamutrą išskiria kai kurių moliuskų mantijos epitelio ląstelės. Jis kaupiasi ant vidinės kriauklės sienelės, ją stiprina ir išlygina bei saugo nuo parazitų ir pašalinių kūnų. Jeigu perlamutras kaupiasi ant smulkaus inkliuzo, pavyzdžiui, smėlio kruopelės, išauga perlas.

Svarbiausias pramoninis perlamutro šaltinis yra perluotės *Pinctada*, gyvenančios šiltuose tropikų jūrų vandenyse; gėlavandenės perluotės *Margaritifera* gyvena Europos, Šiaurės Amerikos ir Azijos upėse. Svarbiausios perluočių radimvietės ir auginimo vietos – Persų įlanka, Raudonoji jūra, Šri Lanka, Japonija, Filipinai, Ramiojo vandenyno salos. Perlamutras yra šalutinis natūralių perlų gavybos produktas, kadangi iš vienos tonos kriauklių išgaunama 3-4 perlai, o likusios kriauklės atidarytos žūsta, todėl panaudojamos perlamutrinių dirbinių gamybai.

Perlamutro pakaitalas
---------------------

Perlamutras kaip ir dirbtiniai perlai gali būti gaminamas naudojant „perlų esenciją" (*essence d’Orient*), gaminamą iš aukšlių *Alburnus* žvynų. Aukšlių žvynai trinami vandenyje, kol ant indo dugno nusėda blizgantis pigmentas. Tada nuosėdos praplaunamos amonio chloridu ir sumaišomos su ištirpinta želatina. Šis metodas sukurtas Prancūzijoje 1655 m. Tuo metu iš kilogramo žvynų (apie 8000 žuvų) būdavo gaunama 120 gramų esencijos.

Perlamutro dirbinys

Naudojimas
----------

Šlifuotomis perlamutro plokštelėmis dekoruojami muzikos instrumentai (gitaros, saksofonai, klavesinai ir kiti), juo puošiami ginklai, dekoratyvinės paskirties dėžutės, žvakidės; iš perlamutro gaminamos sagos bei šukos, juo puošiami interjero elementai. Įvairių spalvų perlamutras naudojamas papuošalų gamybai, iš jo raižomos kamėjos.

Pastaruoju metu perlamutras taip pat tiriamas, siekiant sukurti lengvus ir patikimus kareivių šarvus.
Arhentinos lietuvių centro pastatas Buenos Airių Vilja Riačuelo rajone
**Argentinos lietuvių centras**, **Jono Basanavičiaus Argentinos lietuvių centras** (isp. *Centro lituano*) – Argentinos lietuvių visuomeninė organizacija, kultūros draugija, telkianti lietuvius kultūrinei ir visuomeninei veiklai, veikianti Argentinoje nuo 1956 m. Adresas: Tabaré 6950, 1439 – Ciudad Autónoma de Buenos Aires, Argentina. Tel. +5411 4605 0496. El. paštas: centrolituano@hotmail. com

Istorija
--------

Argentinos lietuvių centras įkurtas 1926 m. Buenos Airėse. 1937 m. draugija „Lietuva" ir „Lietuvių centras" susijungė į vieną organizaciją ir pasivadino Argentinos lietuvių centras. Renka valdybą, pirmininką, vicepirmininką, sekretorių, iždininką. Dalyvauja Argentinos lietuvių organizacijų ir Argentinos lietuvių bendruomenės valdyboje. Turi namus, sporto aikštę, tautinių šokių ansamblį, chorą, biblioteką, teatro trupę. Rengia Lietuvių išeivių dienas, Motinos, Vaiko, Pavasario ir Inkaro šventes. 1998 m. Argentinos lietuvių centras turėjo 300 narių.

Pirmininkai
-----------

* J. Skinkis, P. Ožinskas, Aleksandras Mičiūdas (1955–1956 m. ir 2006–2008 m.), K. Deveikis, K. Mankus, J. Mičiūdas (1953–1954 m. 1957–1958 m. 1967–1968 m. 1975–1982 m. 1989–1996 m. ir 2001 m.), Artūras Mičiūdas, A. Kaminskas ir kiti

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Argentinos lietuvių centras*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 760 psl.
*Kitos reikšmės – Bridžportas.*

| Bridžportasangl. *Bridgeport* |
| --- |
|              |
| *Šv. Petro bažnyčia* |
|  |
| 

BridžportasBridžportas

41°11′11″ š. pl. 73°11′44″ v. ilg.﻿ / ﻿41.18639°š. pl. 73.19556°r. ilg.﻿ / 41.18639; 73.19556﻿ (Bridžportas (Konektikutas))Koordinatės: 41°11′11″ š. pl. 73°11′44″ v. ilg.﻿ / ﻿41.18639°š. pl. 73.19556°r. ilg.﻿ / 41.18639; 73.19556﻿ (Bridžportas (Konektikutas)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5)------ vasaros: (UTC-4) |
|  |
| **Valstybė** | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos |
| **Valstija** | Konektikutas Konektikutas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1821 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2011) | 144 229  |
| **Plotas** | 50,2 km² |
| **Tankumas** (2011) | 2 873 žm./km² |
| **Altitudė** | 1 m |
|  |
| **Tinklalapis** | www.bridgeportct.gov |
|  **Vikiteka** | Bridžportas |

**Bridžportas** (angl. *Bridgeport*) – miestas JAV, pietvakarinėje Konektikuto dalyje. 144 tūkst. gyventojų (2010 m. duomenys), pagal šį rodiklį jis didžiausias valstijoje ir penktas Naujojoje Anglijoje (po Bostono, Vusterio, Providenso ir Springfildo).

Istorija
--------

Bridžportas iš rytinės pusės, 1836 m.
Pirmoji anglų gyvenvietė įkurta apie 1639–1665 m. ant vakarinio Pekvonoko upės žiočių kranto ir pavadinta pagal upę. Daugumai gyventojų įsikūrus labiau į vakarus, apie 1701 m. teritoriją pradėta oficialiai vadinti **Stratfildo** vardu, tikėtina dėl to, kad gyvenvietė buvo įsikūrusi tarp Stratfordo ir Ferfildo miestelių. Amerikos revoliucijos metu Bridžportas buvo jūrų plėšikų (kaperių) centras. Apjungus šalimais buvusius miestelius, 1836 m. Bridžportui suteiktas miesto statusas. Buvo vystoma žvejyba (banginių medžioklė), žemės ūkis, laivų statybos pramonė. 1840 m. nutiesus geležinkelį, sparčiai išaugo ekonomika.

Pirmojo pasaulinio karo metu išaugo darbo jėgos poreikis, tad kilo daug streikų, kurių dėka pradėta industrializacija. XX a. 4-ajame dešimtmetyje mieste veikė daugiau kaip 500 gamyklų, čia gyventi atsikėlė daug imigrantų iš Europos, ekonomiką dar labiau paspartino prasidėjęs Antrasis pasaulinis karas. Vėliau Bridžportas kaip ir dauguma kitų šalies pramoninių miestų patyrė deindustrializacijos pasekmes, smuko ekonomika, didžioji dalis gamyklų buvo uždarytos, dauguma naujų projektų greitai bankrutuodavo.

Geografija
----------

Bridžportas išsidėstęs pietvakarinėje Konektikuto dalyje, palei Long Ailando sąsiaurio pakrantę, prie Pekvonoko upės žiočių.

Žymūs žmonės
------------

* P. T. Barnum (1810–1891) – amerikiečių verslininkas, cirko direktorius, miesto meras.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  "Bridgeport, Conn.". *The Encyclopedia Americana: a library of universal knowledge*. **4**. New York: Encyclopedia Americana Corp.. 1918. pp. 527.. Prieigos data 2012-07-12.
2. 1 2  Samuel Orcutt (1886). A History of the Old Town of Stratford and City of Bridgeport Connecticut, 1 tomas. Fairfield County Historical Society.
3. ↑  George Curtis Waldo (1917). History of Bridgeport and Vicinity, 1 tomas. S. J. Clarke. 37–38 psl. ISBN 978-1-144-35927-8.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Gallinago gallinago** |
| --- |
| Perkūno oželis (Gallinago gallinago)Perkūno oželis (*Gallinago gallinago*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Sėjikiniai paukščiai  *( Charadriiformes)* |
| Šeima: | Tilvikiniai  *( Scolopacidae)* |
| Gentis: | Perkūno oželiai  *( Gallinago)* |
| Rūšis: | Perkūno oželis  *( Gallinago gallinago)* |

 |

**Perkūno oželis** (*Gallinago gallinago*) – tilvikinių (*Scolopacidae*) šeimos veiklus sutemų paukštis su išilgai dryžuota galva, tik viršūnėje baltais uodegos šonais. Pabaidytas savotiškai rikteli ir skrenda mėtydamasis į šonus. Nugarinė pusė išmarginta juodomis, rudomis ir ryškiai rudomis dėmėmis. Viršugalvis rusvai juodas su plačia šviesia juosta per vidurį ir panašia juosta virš akių. Kaklas, gurklys, krūtinė ir pauodegys gelsvai rusvi su tamsiomis išilginėmis juostelėmis. Pilvas baltas, šonuose skersinės tamsios juostos. Snapas tiesus, gerokai ilgesnis už galvą, tamsiai rudas. Kojos žalsvai rudos. Jauniklių nugara tamsesnė. Jų kūno pilvinėje pusėje stambesnės negu suaugusių juodos juostelės. Sveria 80-112 g. Gyvena iki 12 metų.

Lietuvoje dažnas, aptinkamas nuo kovo iki lapkričio mėn. Gyvena įvairiose pelkėse, užpelkėjusiuose paupiuose. Lizdą krauna ant žemės ir paslepia tarp žolių. Deda 4 gelsvai rusvus kiaušinius, išmargintus rudomis dėmėmis. Peri 20-21 dieną.

Paukščio pavadinimas paremtas senaisiais lietuvių tikėjimais. Laikytas dievo Perkūno palydovu, Perkūno oželis siųstas pranešti žmonėms apie besiartinančią perkūniją ir audras. Prieš audrą paukštis tyliai kyla aukštyn ir staiga leidžiasi žemyn, bliaudamas lyg ožio balsu, o pavasarį, kai pirmą kartą sumekena Perkūno oželis, tikėta – greitai ateis perkūnija.

Perkūno oželio plunksnų sukeliamas „mekenimas"

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Perkūno oželis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* 
* 
*
Losjono ir šampūno rinkinys
**Losjonas** (pranc. *lotion*, iš lot. *lotio* – prausimasis, apsiplovimas) – kosmetinė higienos priemonė kūno odos priežiūrai. Klasifikuojamas kaip kosmetinis preparatas ir gali turėti aromatą. Tai įvairių veikliųjų medžiagų (organinių rūgščių, vitaminų, sulčių, vaistinių augalų užpilų) ir kitų medžiagų vandens-alkoholio tirpalas. Losjonais paprastai vadinamos priemonės, skirtos drėkinimui, primenančios lengvus, skystus kremus, turinčios pienelio konsistenciją. Skirtingai nuo losjono, kremai ir geliai yra didesnio klampumo. Losjonai tepami ant odos švaria šluoste, vata arba marle. Daugelis losjonų, ypač rankų ir veido losjonai, naudojami ne tik kaip vitaminų nešėjai, bet ir odos drėkintojai.

Savybės
-------

Turėdami savo sudėtyje alkoholio, losjonai pasižymi priešuždegiminėmis ir dezinfekuojančiomis savybėmis. Jie rekomenduojami tiems, kas turi riebią ir probleminę odą. Losjonų pagalba į odą gali būti įterpiami vaistai, pavyzdžiui, antibiotikai, antiseptikai, kortikosteroidai, priešgrybeliniai, priešuždegiminiai, apsauginiai (nuo saulės) ir kiti preparatai.

Be medicininės paskirties ir odos priežiūros priemonių, losjonai dažnai naudojami kaip masažo aksesuarai. Iš tų pačių ingredientų gali būti sukurti losjonai, kremai ir tepalai. Kremai yra patys patogiausi iš trijų, tačiau netinka naudoti galvos odai, o losjonas yra mažiau klampus ir tokiose vietose tinkamesnis. Daugelis vaistinių šampūnų iš tikrųjų yra losjonai. Losjonai gali būti užpurškiami ant odos paviršių ir, skirtingai nei kremais ar tepalais, galima gydyti didelius odos plotus.

Atlikdami savo pareigas, kai kurių profesijų atstovai dažnai turi nusiplauti rankas. Tokiems darbuotojams patariama naudoti drėkinančius losjonus, kad būtų išvengta dermatito ir kitų odos ligų. 2006 m. tyrimas parodė, kad drėkinamųjų losjonų naudojimas plaunant rankas žymiai sumažina odos šiurkštumą ir sausumą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  McDonald, Michel. «What’s The Difference Between An Ointment, A Cream And A Lotion?». ABC News.
2. ↑  «Soaps & Lotions». U.S. Food and Drug Administration.
3. ↑  «Hand Dermatitis in Health Care Workers» Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto. (PDF). Washington State Department of Labor and Industries.
4. ↑  «Regular use of a hand cream can attenuate skin dryness and roughness caused by frequent hand washing». National Center for Biotechnology Information.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 54°31′30″š. pl. 25°15′48″r. ilg.﻿ / ﻿54.5250°š. pl. 25.2632°r. ilg.﻿ / 54.5250; 25.2632

|  Parudaminio Kristaus Atsimainymo bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Vilniaus |
| **Dekanatas** | Trakų |
| **Savivaldybė** | Vilniaus rajonas |
| **Gyvenvietė** | Parudaminys |
| **Statybinė medžiaga** | plytų mūras |
| **Pastatyta** | 1922 m. |
| **Stilius** | neogotika |

**Parudaminio Kristaus Atsimainymo bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Parudaminio kaime, 18 km į pietus nuo Vilniaus. Pamaldos laikomos lietuvių ir lenkų kalbomis.

Istorija
--------

Kunigaikštis Konstantinas Ostrogiškis Parudaminyje pastatytai stačiatikių cerkvei davė dirvų ir pievų Terešiškių apylinkėse. Po 1596 m. buvo unitų bažnyčia. 1662 m. ir vėliau Ašmenos pakamaris J. Ziemla iš Parudaminio unitų bažnyčios atėmė turėtas privilegijas, žemes. 1700 m. unitų bažnyčia dar tebebuvo.

Jonas ir Johana Horainai Parudaminio dvarą 1726 m. paskyrė Vilniaus moterų benediktinių vienuolynui. 1744 m. minima koplyčia. Benediktinės 1776 m. pasistatė naują koplyčią. Ją aptarnavo nuolatinis kunigas. Caro valdžia 1866 m. kunigo skirti neleido. 1867 m. koplyčia uždaryta ir nugriauta. Varpai perduoti Inturkės cerkvei.

1906 m. patvirtintas inžinieriaus A. Filipovičiaus-Duboviko mūrinės bažnyčios projektas. 1908 m. pastatyta medinė bažnyčia, 1922 m. – dabartinė mūrinė, kuriai sklypą skyrė ir statybas fundavo Oskar Rouck. 1925 m. įkurta parapija.

Architektūra
------------

Bažnyčia neogotikinė, stačiakampio plano, vienabokštė, su bokšteliais. Šventoriaus tvora akmenų mūro.

Galerija
--------

* Bažnyčia iš šonoBažnyčia iš šono
* Lenta bažnyčios fundatoriuiLenta bažnyčios fundatoriui
* Bažnyčios durysBažnyčios durys
* Vitražas su padėka vitražų fundatoriamsVitražas su padėka vitražų fundatoriams
|  |  |
| --- | --- |
| ██ Europos NATO narės (1994)██ Dabartinės NATO narės, kurios anksčiau priklausė PTL | ██ Partnerystės taikos labui narės██ Valstybės, 
kurios siekia PTL narystės |

**Partnerystė taikos labui** (**PTL**) (angl. *Partnership for Peace*) – NATO programa, apimanti Vidurio ir Rytų Europą. Programą sudaro šešios bendradarbiavimo sritys, kuriomis siekiama užmegzti ryšius su partneriais per karinį bendradarbiavimą mokymų, pratybų, planavimo ir reagavimo į nelaimes, mokslo ir aplinkosaugos klausimais, profesijų, politikos planavimo ir santykių su vyriausybėmis srityse.

Partnerystė taikos labui – svarbiausia NATO iniciatyva, pristatyta Šiaurės Atlanto viršūnių susitikime Briuselyje 1994 m. sausio mėn. Prisijungti prie Partnerystės taikos labui programos buvo pakviestos visos Europos valstybės, dalyvaujančios Šiaurės Atlanto bendradarbiavimo taryboje (NACC), taip pat buvo pakviestos valstybės, dalyvaujančios Europos saugumo ir bendradarbiavimo konferencijoje (dabar ESBO), kurios norėjo bendradarbiauti su NATO. Partnerystės taikos labui programos tikslas yra stiprinti stabilumą ir saugumą visoje Europoje. Kvietimą dalyvauti programoje priėmė 30 valstybių. Programa Partnerystė taikos labui nežadėjo šalims narystės NATO struktūrose, tačiau Lenkijos, Čekijos ir Vengrijos pavyzdys parodė, kad dalyvavimas šioje programoje gali palengvinti įstojimą į Aljansą.

Nuo 2000 m. ši programa buvo išplėsta. 2002 m. buvo sukurtas individualus bendradarbiavimo veiksmų planas (angl. *Individual Partnership Action Plan*). Jo dėka buvo sustiprintas bendradarbiavimas su šalimis, kurios nėra įsipareigojusios tapti NATO narėmis. Taip pat programoje atsirado karinio mokslo sritis.

Taip pat skaitykite
-------------------

* NATO
* Šaltasis karas
* Europos saugumo ir bendradarbiavimo organizacija

Šaltiniai ir literatūra
-----------------------

* NATO samprata. Brussels : NATO Office of Information and Press, 2001. ISBN 9284501547.

1. ↑  North Atlantic Treaty Organisation (December 3, 2009). „Partner countries". Nuoroda tikrinta December 23, 2009.
2. ↑  „Partnership for Peace programme". NATO.
3. ↑  GAO Report on NATO Enlargement: Albania and Croatia
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Aukščiausia Tel Atlaso vieta – Lala Hredidžos kalnas
**Tel Atlasas** (arab. الاطلس التل, pranc. *Atlas tellien*) – Atlaso kalnų sistemos kalnų grandinė, basidriekianti Alžyro šiaurine dalimi palei Viduržemio jūros krantą ~1500 km. Vakarinėje dalyje remiasi į Er Rifo ir Vidurinio Atlaso kalnus, rytuose – į Aureso kalnus, pietuose Aukštoji plynaukštė skiria nuo Sacharos Atlaso. Vakaruose būdingi vidutinkalnių masyvai su kuestų reljefu – Tlemseno, Dajos, Saidos, Varseniso, Titerio kalnai, Kabilijos masyvas (su Džurdžuro kalnagūbriu, kuriame yra aukščiausia Tel Atlaso vieta – Lala Hredidžos k. 2308 m). Kalnabūbrius skiria didelės tarpukalnių lygumos. Rytuose reljefas kalvotas, yra vulkaninės veiklos liekanų (užgesusių ugnikalnių kūgių ir kt.). Tel Atlase įsikūrę daugelis svarbiausių Alžyro miestų: Alžyras, Oranas, Konstantina ir kiti. Kalnus kerta Šelifo upė.
Popiežiaus Urbono VIII bulė 1637 m.
**Bulė** (lot. *bulla* 'burbulas, antspaudas') – apvalus pakabinamas metalinis aukso, sidabro ar švino dvipusis antspaudas, naudotas Senovės Romoje, Bizantijoje, viduramžiais - Pietų Prancūzijoje ir viduramžių valdovo dokumentas, sutvirtintas tokiu antspaudu.

Dažniausios buvo popiežių bulės it. *bolla pontificia*. Pirmoji žinoma bulė – popiežiaus Agapito I (535-536 m.), seniausia išlikusi - popiežiaus Jono III (561-574 m.). Popiežių bulėse iki X a. averse vaizduotas kryžius, gėlės, vinjetiniai ženklai ir popiežiaus vardas, reverse užrašas *papae*, popiežiaus. Nuo X a. vaizduoti kryžiai ir popiežiaus vardas. 

Popiežius Paskalis II (1099-1118 m.) averse įteisino apaštalų Petro ir Pauliaus atvaizdus, reverse paliko popiežiaus vardą. Ši tradicija išliko iki šiol. Nuo 1787 m. ne tokie svarbūs popiežiaus dokumentai buvo antspauduojami raudono tušo antspaudu. Popiežiaus vardas buvo užrašomas aplink apaštalų Petro ir Pauliaus galvų atvaizdus. 1931 m. popiežius Pijus XI standartizavo bulės dydį – skersmuo apie 4 cm, storis - apie 0,5 cm.

Popiežiaus bule skelbiama kanonizacija, vyskupų paskyrimai, vyskupijų kūrimas, popiežiaus kongregacijų dekretai. Iki 1878 m. bulėmis buvo šaukiami Bažnyčios susirinkimai, tvirtinami jų nutarimai, skelbiami kryžiaus karai, teikiamos privilegijos. Bulė iki XI a. rašoma papiruse, vėliau pergamente lotynų šriftu. Prie bulės šilkinėmis arba kanapinėmis virvutėmis tvirtinamas apvalus, dažniausiai švino, antspaudas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Katalikų enciklopedija
2. ↑  *Bulė (antspaudas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 589 psl.
| Kiūčių piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Kiūčių piliakalnisKiūčių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°48′20″ š. pl. 24°16′51″ r. ilg.﻿ / ﻿55.80556°š. pl. 24.28083°r. ilg.﻿ / 55.80556; 24.28083Koordinatės: 55°48′20″ š. pl. 24°16′51″ r. ilg.﻿ / ﻿55.80556°š. pl. 24.28083°r. ilg.﻿ / 55.80556; 24.28083 |

 |
| Vieta | Panevėžio rajonas |
| Seniūnija | Panevėžio seniūnija |
| Aukštis | 5-6 m |
| Plotas | 100x40 |
| Priešpilis | gyvenvietė |
| Naudotas | I tūkstantmečio I p. |
| Žvalgytas | 1986 |

**Kiūčių piliakalnis** – piliakalnis Panevėžio rajono savivaldybės teritorijoje, Kiūčių kaime, apie 0, 2 km į šiaurės rytus nuo Lėvens kairiojo kranto.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnio, dar vadinamo **Minakalniu**, rytiniai šlaitai statūs, 5–6 m aukščio, vakariniai – lėkšti, jo vakarinėje papėdėje tekėjo Šaltenio upelis, kuris po melioracijos išdžiuvo. Aikštelė ovali, 100x40 m dydžio. Jos šiaurinėje dalyje yra kapinyno liekanų. Didelė kalvos pietinė ir rytinė dalis suardyta XX a. 4-6 dešimtmetyje kasant žvyrą. Rasta žmonių kaulų, žalvarinė juostinė apyrankė, akmeninis kirvukas. Piliakalnis 1960 m. buvo apsodintas medžiais.

Tyrimai
-------

Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1986 m. atliko Panevėžio kraštotyros muziejus archeologai (tyrimų vadovė Alfreda Petrulienė).

Piliakalnyje ištirtas 443 m² plotas. Nustatyta, kad aikštelės vakarinį pakraštį juosė žemių pylimas. Jo pagrindo plotis 3 m, aukštis 1,10-1,25 m, išorėje buvo 2 m pločio griovys. Aikštelės vakarinėje dalyje rasta kultūrinio sluoksnio liekanų, jame aptikta keramikos lipdytos brūkšniuotu (puoštos gnaibytiniu raštu), lygiu (su eglutės ir gulsčių linijų raštu) ir grublėtu paviršiumi, žalvarinės juostinės apyrankės fragmentas ir molinio verpstuko dalis. Manoma, piliakalnis naudotas I tūkstantmečio I pusėje.

Piliakalnio ir jo aikštelės šiaurinėje dalyje ištirta 10 mirusiųjų kapų, 7 iš jų vaikų. Laidota lentiniuose karstuose, su įkapėmis arba be jų. Trijuose kapuose rasta varinių monetų – Jono Kazimiero lietuviškieji ir Švedijos šilingai, iš viso 10. Viename kape rastas žalvarinis žvangutis ir odos fragmentų. Kapai datuojami XVII a. II puse.

Radinius saugo Panevėžio kraštotyros muziejus.

Kiūčių piliakalnis iš rytų pusėsKiūčių piliakalnis iš rytų pusės

  

Kiūčių piliakalnis iš šiaurės vakarų pusėsKiūčių piliakalnis iš šiaurės vakarų pusės

  


|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Peleniškių piliakalnis 47 km | Ąžuolpamūšės piliakalnis 36 km | Moliūnų piliakalnis 16 km |  |
| Velžių piliakalnis 42 km |  | Aukštupėnų piliakalnis 42 km |
| Baimainių piliakalnis 34 km | Upytės piliakalnis 17 km | Kaukazo piliakalnis 39 km |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Urbanavičius. *Kiūčių piliakalnis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 189 psl.

* Petrulienė A. Minakalnio legendos ir tikrovė. Iš archeologinės ekspedicijos dienoraščio. Tėvynė. 1986. Lapkr.29.

Nuorodos
--------

* Algirdas Girininkas. Upytės žemės priešistorė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 *Šis straipsnis apie gėrimą. Apie miestą skaitykite straipsnyje Tela (Hondūras).*
**Tela** - alkoholinis gėrimas, naudojamas Etiopijos virtuvėje. Dar vadinamas etiopišku alumi.

Gamyba
------

Tela gaminama iš įvairių grūdų, tačiau dažniausiai naudojamas tefas ir kukurūzai. Kartais gali būti naudojami miežiai ar sorgas.

Molinis indas *insera* yra labai švariai išplaunamas ir išrūkomas specialių medžių dūmais. Grūdai yra sudrėkinami ir patalpinami tarp drėgnų lapų tris dienas, kol sudygsta. Taip gaunami daiginti javai *bekel*. Jie išdžiovinami ir sumalami. Gašio augalo lapai, naudojami vietoj apynių, yra išdžiovinami saulėje, atskiriami stiebeliai. Minkštosios lapų dalye yra fermentuojamos vandenyje *inseroje* 2-3 dienas.

Tada į inserą dedama dalis malto *bekelio*, spraginti grūdų miltai ir likę gešio stiebai. Pafermentavus 1-2 dienas, sudedamas likęs maltas *bekelis*, likę spraginti miltai (*enkuro*) ir fermentuojama per naktį. Tada pripilama daugiau vandens, *insera* uždaroma ir alus paliekamas rūgti 5-7 dienas. Tada telą galima gerti.

Vikižodynas
*Kitos reikšmės – Kjodža (reikšmės).*

| Kjodžait. *Città di Chioggia* |
| --- |
| *Kjodža iš viršaus* |
|  |
| 

KjodžaKjodža

45°14′00″ š. pl. 12°17′00″ r. ilg.﻿ / ﻿45.23333°š. pl. 12.28333°r. ilg.﻿ / 45.23333; 12.28333﻿ (Kjodža)Koordinatės: 45°14′00″ š. pl. 12°17′00″ r. ilg.﻿ / ﻿45.23333°š. pl. 12.28333°r. ilg.﻿ / 45.23333; 12.28333﻿ (Kjodža) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Italijos vėliava Italija |
| **Regionas** | Venetas Venetas |
| **Provincija** | Venecijos provincija |
|  |
| **Meras** | Giuseppe Casson |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 50 674  |
| **Plotas** | 185,20 km² |
| **Tankumas** (2010) | 274 žm./km² |
| **Altitudė** | 2 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 30015 |
| **Tel. kodas** | 041 |
| **Tinklalapis** | www.chioggia.org |
| **Miesto globėjas (-ai)** | Šv. Feliksas ir Šv. Fortūnatas |

**Kjodža** (it. *Chioggia*) – miestas Italijoje, Veneto regione, Venecijos provincijoje.

Istorija
--------

Venos kanalas
Kjodža ir Satomarina Antikoje daug nepasižymėjo, nors juos mini Plinėjus kaip *fossa Clodia*. Legenda teigia, kad miesto įkūrėjas buvo Klodijus.

Miesto pavadinimas laikui bėgant keitėsi: Klodija, Kluza, Klugija, Kjoca ir Kjodža. Seniausi dokumentai su Kjodžos vardu yra iš VI a. kai miestas priklausė Bizantijai. Miestą sugriovė Italijos karalius Pipinas (anksčiau vadinosi Karlomanu) IX a. bet jis greitai buvo atstatytas kai atsirado druskos gavimo tvenkiniai. Kjodža buvo vadinama *Clugia major*, o *Clugia minor* buvo smėlio juosta nutolusi 600 m į Adriją. Laisvas miestas ir vyskupystės centras nuo 1110 m. Kjodža suvaidino svarbų vaidmenį per Kjodžos karą tarp Genujos ir Venecijos. Genuja užėmė miestą 1378 m. o Venecija – 1380 m. birželį. Nors miestas išlaikė dalį savivaldos, buvo pavaldus Venecijai. 1381 m. kovo 14 d. Kjodža sudarė sąjungą su Zadaru ir Trogiru prieš Veneciją. Galiausiai Venecija sutvirtino Kjodžoje valdžią, kai Šibenikas 1412 m. tapo muitų ir druskos pirklių centru su druskos monopoliu Kjodžoje ir visoje Adrijoje.

Žymūs vietiniai
---------------

* Giovanni Caboto, tyrinėtojas
* Rosalba Carriera, rokoko dailininkė
* Niccolò de' Conti, tyrinėtojas

Išnašos
-------

1. ↑  NH III.xvi.121
2. ↑  History of Chioggia
Stiklo pūtėja
Stiklapūčio skulptūra Vokietijoje
**Stiklo pūtimas** – technologinis įkaitinto stiklo apdirbimas, pūtimo metodu išgaunant norimas jo formas ir pagaminant reikiamą gaminį. Kvalifikuotas darbuotojas, pučiantis karštą stiklą, yra **stiklapūtys**. Jis dujų ir deguonies degikliais kaitina ir atitinkamų darbo priemonių pagalba pučia ir taip formuoja įvairios konfigūracijos stiklo gaminius.

Istorija
--------

Lenta, mininti pirmos stiklo manufaktūros įsteigimą LDK
Stiklo pūtimo techniką išrado finikiečiai, tobulino ir meno rūšimi pavertė romėnai.

Stiklo amatas Lietuvoje minimas 1529 m. Lietuvos Statute. 1547 m. Žygimantas Augustas suteikė privilegiją Martynui Paleckiui įsteigti pirmąją stiklo gamybos manufaktūrą LDK.

Gaminio formavimas
------------------

Stikliniai dirbiniai be pūtimo (lemputės, buteliai, stiklainiai, laboratoriniai indai) dar formuojami ir presavimo (sagos), valcavimo (stiklas veidrodžių gamybai), tempimo (plokščias lakštinis stiklas) būdais. Stiklas labai trapus, bet tiek trapumas, tiek kitos fizinės savybės pakeičiamos, dedant priemaišų ar specifiškai apdorojant karščiu. Taip pat tai leidžia valdyti stiklo plėtimosi greitį. Įvairių rūšių ir spalvų stiklo deriniai bei kūrinio formavimo technologijos leidžia pagaminti labai plataus asortimento gaminius.

Pučiamo, karšto formavimo stiklo gaminiui nuo idėjos iki galutinio produkto reikia nueiti keletą etapų:

* stiklui lydyti paruošiamos, sumaišomos ir kaitinamos aukštoje temperatūroje (virš 1000 °C) žaliavos: stiklo duženos, kvarcinis smėlis, soda, klintys, potašas, metalų oksidai ir kt. priklausomai nuo gaminamo produkto rūšies,
* krosnyje išlydyto stiklo masė aušdama ne iš karto kietėja, o laipsniškai tirštėja, iš pradžių tapdama klampia mase, todėl pūtimo vamzdeliu suformuojamas stiklo „burbulas",
* palaipsniui pridedamos stiklo spalvos,
* stiklo masė nuolatos pučiama (30–60 min.), naudojant rankinius formavimo įrankius palaipsniui suteikiama stiklo gaminio forma,
* gaminys kelioms valandoms patalpinamas į atkaitinimo krosnį, šlifuojamas ir poliruojamas.

Pagal stiklo pūtimo darbų atlikimo technologiją su stiklu yra derinamos ir kitos medžiagos (metalai, keramika), kitos rūšies stiklas ir pan. Metalo ar kitos detalės gali būti įlituojamos pučiamo stiklo viduje. Technologija pasirenkama pagal tai, kokį produktą norima pagaminti: sudėtingą laboratorinį ar paprastą buitinį indą, meno gaminį.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Stiklapūčio sąvoka žodyne

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Stiklo pūtimas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Lietuvos stiklo istorija Archyvuota kopija 2014-06-14 iš Wayback Machine projekto.
* Apie stiklo pūtimo meną
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Druskininkų herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 1994-04-19* |
|  |
|  *LSSR priimtas 1968-1969* |
|  |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Druskininkų herbas** – vienas iš Druskininkų miesto simbolių.

Aprašas
-------

Mėlyname skydo lauke trys stilizuotos sidabrinės pušys su trimis auksinėmis karūnomis virš jų.

Istorija
--------

Vienam iš svarbiausių Lietuvos kurortų miesto teisės buvo suteiktos 1953 m. Anksčiau neturėjusiam herbo miestui, šis buvo sukurtas 1969 m. Atsižvelgus į aplink miestą supusius miškus, šalia tekantį Nemuną ir tai, jog jame XX a. gyveno ir kūrė Mikalojus Konstantinas Čiurlionis. Remiantis jo tapyba, herbe vaizduojamos trys karūnuotos pušys. 1970 m. herbas panaikintas.

1968 m. buvo sukurtas ir patvirtintas Druskininkų miesto herbas (dailininkas Arūnas Tarabilda). 

1994 m. balandžio 19 d. Lietuvos Respublikos Prezidentas Algirdas Brazauskas patvirtino naujausią Druskininkų miesto herbą pagal dailininko Agniaus Tarabildos projektą.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Telaisp. *Tela* |
| --- |
| *Telos gatvė* |
|  |
| 

TelaTela

15°47′0″ š. pl. 87°27′0″ v. ilg.﻿ / ﻿15.78333°š. pl. 87.45000°r. ilg.﻿ / 15.78333; 87.45000﻿ (Tela (Hondūras))Koordinatės: 15°47′0″ š. pl. 87°27′0″ v. ilg.﻿ / ﻿15.78333°š. pl. 87.45000°r. ilg.﻿ / 15.78333; 87.45000﻿ (Tela (Hondūras)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-6) |
|  |
| **Valstybė** | Hondūro vėliava Hondūras |
| **Departamentas** | Atlantidos departamentas |
|  |
| **Gyventojų** (2008) | 35 500  |

**Tela** (isp. *Tela*) – miestas šiaurės Hondūre, Atlantidos departamente, Karibų jūros pakrantėje, į vakarus nuo La Seibos. 35,5 tūkst. gyventojų. Veikia geležinkelis į Puerto Kortesą. Yra Šv. Antano bažnyčia. Miestas turi gerus paplūdimius ir yra svarbus turistinis centras. Vyksta spalvingi karnavalai, ypač Didžiosios Savaitės metu. Įrengta visa turistinė infrastruktūra: viešbučiai, restoranai, polisio namai, klubai, bankai, kavinės.

Istorija
--------

XX a. pr. Tela buvo svarbus uostas, naudotas vaisių eksportui. Po 1970 m. uosto reikšmė sumenko, dokai sugriuvo, todėl dabar uostas naudojamas tik žvejybai.

Telos Šv. Antano katalikų bažnyčia
| Haidarabadasహైదరాబాద్ |
| --- |
| *Čarminaro triumfo vartai* |
|  |
| 

HaidarabadasHaidarabadas

17°0′0″ š. pl. 78°50′0″ r. ilg.﻿ / ﻿17.00000°š. pl. 78.83333°r. ilg.﻿ / 17.00000; 78.83333﻿ (Haidarabadas (Indija))Koordinatės: 17°0′0″ š. pl. 78°50′0″ r. ilg.﻿ / ﻿17.00000°š. pl. 78.83333°r. ilg.﻿ / 17.00000; 78.83333﻿ (Haidarabadas (Indija)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+5:30) |
|  |
| **Valstybė** | Indijos vėliava Indija |
| **Valstija** | Telangana |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1590 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2016) | 9 310 000  |
| **Plotas** | 1 230 km² |
| **Tankumas** (2016) | 7 569 žm./km² |
| **Altitudė** | 536 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Haidarabadas |

**Haidarabadas** (angl. *Hyderabad*, hind. हैदराबाद, IAST: *Haidarābād*) – miestas pietinėje Indijoje, Andhra Pradešo ir Telanganos valstijos sostinė. 9,31 mln. gyventojų (2016). Išsidėstęs prie *Musi* ir *Usi* upių santakos. Svarbus Pietų Indijos ekonomikos ir kultūros centras. Išvystyta mašinų, maisto, lengvoji, chemijos, odos, stiklo pramonė.

Mieste yra universitetas, Indijos verslo mokykla, muziejai (*Salar*, *Jant* ir kt.), miesto triumfo vartai *Charminar* (XVI a.), *Makkah Masjid* mečetė (XVII a.).

Istorija
--------

Miestas įkurtas 1590 metais.

2023 m. vasario 26 d. mieste atidarytas Lietuvos garbės konsulatas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Haidarabade Indijoje atidarytas Lietuvos garbės konsulatas

Nuorodos
--------

*
Koordinatės: 59°56′19.25″ š. pl. 30°19′56.59″ r. ilg.﻿ / ﻿59.9386806°š. pl. 30.3323861°r. ilg.﻿ / 59.9386806; 30.3323861

Rusų muziejus Sankt Peterburge
Įėjimas į muziejų
Iėjimą puošia liūtų skulptūros
**Rusų muziejus** (rus. *Русский музей, Государственный Русский музей*) – Rusijos muziejus Sankt Peterburge, kur sukaupta didžiausia rusų meno kolekcija. Kartu tai ir garsus meno kūrinių restauracijos centras su moksliniu tyrimo institutu, kuruojantis 260 meno muziejų darbą visoje Rusijoje.

Muziejų 1895 m. įkūrė imperatorius Nikolajus II savo mirusio tėvo imperatoriaus Aleksandro III garbei, pavadindamas jį Imperatoriaus Aleksandro III rusų muziejumi. Valstybinis muziejus lankytojams buvo atidarytas 1898 m. Pradžioje muziejaus kolekciją sudarė meno kūriniai, paimti iš Ermitažo, Aleksandro rūmų, Imperatoriškosios menų akademijos. Po Rusijos revoliucijos 1917 m. į Rusų muziejų pateko daug privačių nacionalizuotų kolekcijų. Rusų muziejus užima keletą istorinių įspūdingos architektūros statinių. Pagrindinis iš jų – Michailo rūmai (*Михайловский дворец*).

Filialai
--------

Moneta muziejaus šimtmečiui
Muziejaus filialai įsikūrę keliose vietose Sankt Peterburge:

* Michailo pilyje (*Михайловский (Инженерный) замок*) ;
* Marmuriniuose rūmuose (*Мраморный дворец*) ;
* Stroganovų rūmuose (*Строгановский дворец*) ;
* Petro I namelyje (*Домик Петра I*) ;
* Petro I vasaros rūmuose (*Летний дворец Петра I*) ;
* Benua korpuse (*Корпус Бенуа*) .

Kolekcija
---------

Muziejaus kolekciją sudaro ne tik nacionalinė rusų, bet ir tarybinė tapyba, skulptūra, grafika, dekoratyvinis, taikomasis ir liaudies menas, porcelianas, baldai, raižiniai, metalo, stiklo gaminiai, siuviniai, audiniai. 2005 m. sausio 1 d. muziejus turėjo apie 394 tūkst. vienetų meno kūrinių, tame skaičiuje – 5 tūkst. XII–XX a. pr. laikotarpiu sukurtų ikonų.

Galerija
--------

Kai kurie iš žinomiausių muziejaus kūrinių:

* „Paskutinė Pompėjos diena", aut. Karlas Briulovas „Paskutinė Pompėjos diena", aut. Karlas Briulovas
* „Burliokai prie Volgos", aut. Ilja Repinas „Burliokai prie Volgos", aut. Ilja Repinas
* „Devintoji banga", aut. Ivanas Aivazovskis „Devintoji banga", aut. Ivanas Aivazovskis
* „Ida Rubinštein", aut. Valentinas Serovas „Ida Rubinštein", aut. Valentinas Serovas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Michailo (Inžinerinė) pilis
2. ↑  Marmuriniai rūmai
3. ↑  Stroganovų rūmai
4. ↑  Petro I namelis
5. ↑  Petro I vasaros rūmai
6. ↑  Benua korpusas


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Rusų muziejus** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Nuorodos
--------

* Muziejaus tinklalapis
* Virtuali kelionė per muziejų
* Muziejus – Rusijos kultūros paveldo objektas Archyvuota kopija 2012-01-11 iš Wayback Machine projekto.
Firestone Tire and Rubber Company|  |
| Forma | Privati dukterinė įmonė |
| Pramonė | Padangų gamyba |
| Įkurta | 1900 m. (Akronas, JAV) |
| Centrinė būstinė | Nešvilis, JAV |
| Svarbiausi darbuotojai | Gary Garfield |
| Pajamos | 2,09 milijardo eurų (2004 m.) |
| Darbuotojų | 40 000 |
| Holdingas | Bridgestone |
| Tinklalapis | firestone.com |

**Firestone Tire and Rubber Company** – 1900 m. įkurta JAV privati dukterinė įmonė, užsiimanti padangų gamyba automobiliams, įvairioms transporto priemonėms. Kompanija buvo viena pirmųjų, pradėjusių masinę padangų gamybą.

Kompaniją įkūrė JAV verslininkas Harvey Samuel Firestone. Jis buvo geras Henry Ford pažįstamas ir pradėjo tiekti padangas Ford Motor Company automobiliams.

Nuo 1988 m. kompanija priklauso Japonijos įmonei „Bridgestone".

Nuo 1950 iki 1974 m. „Firestone" tiekė savo padangas Formulės 1 lenktynėms. Nuo 2013 m. kompanija yra vienintelė IndyCar čempionato padangų tiekėja.

Kinijos rinkoje „Firestone-Bridgestone" kompanija gamina ir pardavinėja ekonominės klasės padangas „Primewell" pavadinimu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  THE GOODYEAR TIRE & RUBBER COMPANY
2. ↑  FIRESTONE TIRE & RUBBER COMPANY FOUNDED
3. ↑  Firestone Tires

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Firestone Tire and Rubber Company** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Oficiali kompanijos svetainė
| Ruta Nacional 3 |
| --- |
| **Ruta Nacional 3** |
|  |
|  |
| Valstybės |  Argentina |
| Ilgis | 3079 km |
| Pradžia | Buenos Airės |
| Pabaiga | Ušuaja |
| Miestai | Asulis, Bahija Blanka, Viedma, Puerto Madrinas, Trelju, Komodoro Rivadavija, Rio Galjegosas, Ušuaja |
|  |
| Maršrutas |

***Ruta Nacional 3*** – valstybinės reikšmės plentas Argentinoje. Tai vienas svarbiausių šalies kelių, nes jungia Buenos Aires su visa Patagonija ir Ugnies Žeme. Ilgis – 3079 km.

Prasideda Buenos Airėse kaip Generolo Paso aveniu (*Avenida General Paz*, seniau – *Ruta Nacional 1*). Nuo ten eina pietų-pietryčių kryptimi išilgai Atlanto vandenyno pakrantės per visą šalį – pro Buenos Airių, Rio Negro, Čubuto, Santa Kruso ir Ugnies Žemės provincijas. Tarp 2674 ir 2696 kilometro *Ruta Nacional 3* pertraukiama Magelano sąsiaurio – už Santa Kruso provincijos ribos, ties Monte Aimondu, kelias patenka į Čilės teritoriją. Nuo ten 57 km kelias eina Čilės keliu CH-255, tada ~20 min. trunka kėlimasis keltu per Magelano sąsiaurį, toliau dar 148 km važiuojama per Čilei priklausančią Ugnies Žemės salos dalį (kelias CH-257), kol nuo Argentinos sienos toliau tęsiasi *Ruta Nacional 3*. Užsibaigia ties Lapatajos gyvenviete Ugnies Žemės nacionaliniame parke, į vakarus nuo Ušuajos.

Į pietus nuo sankryžos su keliu *Ruta Nacional 22*, šis plentas oficialiai vadinamas komandoro Luiso Piedrabuenos vardu. Kelias kerta keletą didelių upių: Koloradą, Čubutą, Čiką, Santa Krusą, Galjegosą.

Pagrindinės gyvenvietės prie kelio: Kanjuelasas, San Migel del Montė, Las Floresas, Asulis, Benito Chuaresas, Tres Arojosas, Bahija Blanka, Karmen de Patagonesas (Buenos Airių prov.), Viedma, San Antonio Oestė (Rio Negras), Puerto Madrinas, Trelju, Komodoro Rivadavija, Rada Tili (Čubutas), Kaleta Olivija, Puerto San Chuljanas, Komandante Luis Piedrabuena, Rio Galjegosas (Santa Krusas), Rio Grandė, Tolhuinas, Ušuaja (Ugnies Žemė).

Kelias Santa Kruso provincijoje

Šaltiniai
---------

1. ↑  Tránsito en tramos de la Ruta 3 año 2008 Archyvuota kopija 2016-03-03 iš Wayback Machine projekto. Dirección Nacional de Vialidad (2009).
2. ↑  Transbordadora Austral Broom
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Asalio ežeras – druskoežeris Džibutyje
**Druskoežeris** – nenuotakus vandens telkinys, pasižymintis itin aukšta druskų koncentracija. Tokiuose ežeruose ne tik daug natrio chlorido, tačiau pažymėtina ir daug didesnė nei įprastuose ežeruose kitų mineralų koncentracija, neretai suteikianti neįprastą spalvą ežerui.

Druskoežeriai susidaro aridinėse srityse, kur būdingas didelis garuojamumas, tačiau gan dažnai yra papildomi gėlu vandeniu (dėl sezoninių liūčių, kalnų ledynų tirpsmo, požeminio vandens, įtekančių upių ar kt.). Netekęs vandens šaltinio druskoežeris išdžiūsta ir virsta druskos lyguma.

Daug didelių pasaulio ežerų yra druskoežeriai: Kaspijos jūra, Aralo jūra, Balchašas, Didysis Druskų ežeras, Negyvoji jūra, Namco ežeras. Makgadikgadis Botsvanoje priklausoma nuo sezono būna tai druskoežeriu, tai druskos lyguma. Rusijoje Eltono ir Baskunčiako ežeruose vykdoma druskų gavyba.
| ***Firma*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | The Firm |
| Kilmės šalis |  Jungtinė Karalystė |
| Režisierius | Nick Love |
| Scenaristas (-ai) | Nick Love |
| Vaidina | Paul Anderson  Calum MacNab  Daniel Mays  Doug AllenJoanne MatthewsCamille Coduri |
| Metai | 2009 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 90 min. |
| Kalba | anglų |
| **IMDb įrašas** |

**Firma** (angl. *The Firm*) – 2009 m. Jungtinėje Karalystėje sukurtas filmas apie futbolo chuliganus. Tai yra 1989 m. to paties pavadinimo televizijai skirtos juostos perdirbinys (nuo originalo ji skiriasi tuo, kad pagrindinis herojus yra ne Beksas, o Domas).

2009 m. spalio 31 d. policija, iliustruodama rugpjūčio 25 d. įvykusais riaušes tarp West Ham United FC ir Millwall FC sirgalių, žinomų kaip 2009 m. Upton Park muštynės, panaudojo keletą filmo kadrų, o vėliau oficialiai atsiprašė dėl žmonių klaidinimo.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Keletas jaunuolių bare įsivelia į konfliktą, kurio metu geriausiam Domo draugui Teliui sulaužoma nosis. Kitą dieną jie sužino, kad konfliktavo su Beksu – West Ham United FC futbolo klubo chuliganų „firmos" vadu. Bijodami sulaukti keršto, jiedu susiranda Beksą, kad atsiprašytų. Pastarajam patinka Domas ir Beksas pakviečia jį kartu pažaisti futbolą, vėliau – vykti į planuojamas muštynes su Portsmouth FC sirgaliais. Domas susižavi naujuoju draugu ir stengiasi visaip šiam įtikti, tuo sulaukdamas kitų chuliganų pašaipų. Dėl naujo „pomėgio" jis palieka Telą su kompanija, taip pat konfliktuoja su tėvu, kuriam nepatinka Beksas.

Pats Beksas didžiausiu konkurentu laiko Millwall FC sirgalius, vadovaujamus Ječio. Artėjančiam Europos futbolo čempionatui Beksas nori apjungti savo, Millwall ir Portsmouth gaujas, kad galėtų duoti atkirtį atvyksiantiems vokiečių sirgaliams, tačiau sulaukia neigiamo atsakymo. Nusprendęs viską sutvarkyti jėga, Beksas surengia sėkmingą išpuolį Portsmute. Domas vis labiau jaučiasi „Firmos" dalimi, tačiau sekantis susidūrimas su Ječio gauja baigiasi pralaimėjimu. Kuomet šie vėliau dar suniokoja ir Bekso žmonių automobilius, kai kurie jų nusprendžia pasitraukti. Įsiutęs Beksas organizuoja geriau ginkluotą puolimą, kuomet Jetis su saviškiais vyks į kitas varžybas. Matydamas, kad reikalai tampa rimti, Domas irgi nori pasitraukti, tačiau Beksas grasinimais priverčia jį pasilikti. Gauja įvykdo brutalų užpuolimą metro stotyje, tačiau susirėmimo metu Jetis išsitraukia peilį ir nužudo Beksą.

Domas dar kartą eina į „Firmos" susitikimą bare, tačiau prie durų apsigalvoja ir nusprendžia grįžti pas Telį.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*

* Paul Anderson – Beksas
* Calum MacNab – Domas
* Daniel Mays – Jetis
* Camille Coduri – Šelė, Domo motina
* Eddie Webber – Bobas, Domo tėvas
* Doug Allen – Trigas
* Richie Campbell – Sniegius
* Billy Seymour – Telis

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Police 'wanted men' were actors". BBC News. 2009-10-31. Nuoroda tikrinta 2009-10-31.