recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
„Lietuvos profsąjungos" Nr. 1
„Lietuvos profsąjungos" 1999 m.
**Lietuvos profsąjungos** – Lietuvos profesinių sąjungų savaitraštis, ėjęs 1989–1990 m. ir 1994–2015 m. Vilniuje, Jono Basanavičiaus g. 29a – 24.

Istorija
--------

1989–1990 m. Lietuvos respublikinės profesinių sąjungų tarybos laikraštis. Tiražas 30 000 egz. Nuo 1990 m. vietoje jo leistas savaitraštis „Pozicija". Redaktorius Vytautas Budnikas.

Nuo 1994 m. Lietuvos profesinių sąjungų centro informacinis mėnesinis biuletenis,  nuo 1997 m. Nr. 32 Lietuvos profesinių sąjungų konfederacijos laikraštis, nuo 1998 m. antrojo pusmečio tampo prenumeruojamu leidiniu. Nuo 2002 m. balandžio laikraščio šeimininku tapo viešoji įstaiga „Profesinių sąjungų leidykla". 2006 m. sausio mėn. atidarytas internetinis puslapis *lprofsajungos.lt*.

Tiražas 1994 m. – 3000 egz. 1997 m. – 2000 egz.

Redaktoriai
-----------

* Vytautas Budnikas – 1989–1990 m.
* Arnas Norvaišas – 1994–1997 m.
* Juozas Steponas Stepšys – 1997–2009 m.
* Ramunė Motiejūnaitė-Pekkinen – 2009–2011 m.
* Janina Matuizienė – 2011 m.
* Juozas Neverauskas – 2012–2015 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 290 psl.
2. ↑  Juozas Steponas Stepšys, Ramunė Motiejūnaitė-Pekkinen. Ar paaukosime krizei laikraštį?. Lietuvos profsąjungos Archyvuota kopija 2013-10-18 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Lietuvos profsąjungos Archyvuota kopija 2010-12-19 iš Wayback Machine projekto.
Pirmo numerio viršelis
**Lietuvos Ūkis** – Lietuvos ekonomikos ir finansų žurnalas, ėjęs 1921–1928 m. Kaune, 1991–2003 m. Vilniuje, Algirdo g. 31.

Istorija
--------

Iš pradžių leido Finansų, prekybos ir pramonės ministerija, nuo 1924 m. – Finansų ministerija. Iki 1923 m. ėjo nereguliariai, vėliau – mėnesinis, 1991 m. – 2 kartus per mėn. Rašė šalies ūkio įvairių šakų plėtros, ekonomikos, finansų, pramonės, prekybos, žemės ūkio klausimais, skelbė statistikos duomenis. 1922 m. prie „Lietuvos Ūkio" redakcijos buvo įkurtas ekonominių ir finansinių klausimų biuras. 1923–1924 m. leido priedą „Statistikos biuletenis". Spausdino Valstybės spaustuvė Kaune. Iki 1928 m. išleista 75 numeriai. 1930 m. vietoje „Lietuvos ūkio" pradėjo eiti „Lietuvos ūkis ir rinka".

Bendradarbiavo Mikas Bagdonas, S. Bilevičius, Jurgis Bobelis, J. Etingeris, Vladas Grudzinskas, Antanas Jakobas, Petras Karuža, Petras Linkevičius, Alfonsas Moravskis, Justas Strazdas, A. Vilimas, Jonas Vileišis ir kt.

1991 m. *ekonominės minties mėnesinis žurnalas* „Lietuvos ūkis" atkurtas Vilniuje kaip 1921–1928 m. Kaune ėjęs to paties pavadinimo leidinys vietoje nuo 1958 m. leisto žurnalo „Liaudies ūkis". Leido „Lietuvos Ūkio" redakcija, ėjo kaip Lietuvos Ekonomikos ir Finansų ministerijų bei Mokslų akademijos Ekonomikos instituto dvisavaitis žurnalas. 1990–1991 m. buvo leidžiamas du kartus per mėnesį, visą kitą laiką – kas mėnesį. Tiražas 1993 m. – 8000 egz. 1994 m. – 5000 egz. 1997 m. – 3500 egz.

Redaktoriai
-----------

1921–1928 m. redagavo redakcinė kolegija. Nuo 1991 m. redaktoriai:

* Liubomiras Viktoras Žeimantas – 1991 m.
* Sigitas Krivickas – 1992–1993 m.
* Algirdas Jasionis – 1993–2003 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Juozapas Vytas Urbonas. *Lietuvos ūkis (žurnalas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 343 psl.
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 296 psl.
**Liono II susirinkimas** – keturioliktasis Visuotinis Bažnyčios susirinkimas, įvykęs Lione 1274 m.

Susirinkimą sušaukė popiežius Grigalius X. Svarbiausi Susirinkimo tikslai buvo: siekis sudaryti Katalikų ir Graikų bažnyčių uniją, paskelbti kryžiaus žygį į Šventąją Žemę ir reformuoti Bažnyčią. Susirinkime dalyvavo apie 300 vyskupų, 60 abatų ir daugiau nei tūkstantis kitų dvasininkų. Susirinkimo metu Bizantijos imperatorius Mykolas VIII Paleologas priėmė Katalikų bažnyčios tikėjimo išpažinimą ir pripažino popiežiaus primatą. Tokiu būdu buvo sudaryta Katalikų ir Graikų bažnyčių unija, tačiau jai pasipriešino graikų dvasininkai. 1277 m. nepritarę unijai su Katalikų bažnyčia graikų dvasininkai nušalino graikų patriarchą ir 1281 m. unija buvo nutraukta.
Susirinkimas priėmė šiuos sprendimus: nuspręsta, kad popiežiai bus renkami tik konklavoje, pritarta dviejų naujų vienuolių ordinų – pranciškonų ir dominikonų įsteigimui. Tačiau Susirinkimas dėl menkos Europos monarchų paramos nepaskelbė naujo kryžiaus žygio.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Algirdas Jurevičius. Liono II susirinkimas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 426-427 psl.

* Philip Hughes „The Church in Crisis: The History of the General Councils: 325–1870", Notre Dame du Lac, 1960  Archyvuota kopija 2007-10-08 iš Wayback Machine projekto.
* Josef Lenzenweger, Peter Stockmeier, Karl Amon, Rudolf Zinnhobler „Katalikų Bažnyčios istorija", „Katalikų pasaulis", Vilnius, 1996, ISBN 9986-04-054-X
* „Catholic Encyclopedia", 1917, straipsnis „Second Council of Lyons (1274)"
* EWTN internetinė biblioteka, „  Archyvuota kopija 2012-10-09 iš Wayback Machine projekto. paimta iš „Decrees of the Ecumenical Councils", red. Norman P. Tanner
**Liono I susirinkimas** – tryliktasis Visuotinis Bažnyčios susirinkimas, įvykęs Lione 1245 m.

Susirinkimą sušaukė popiežius Inocentas IV. Pirmieji išlikę laiškai datuojami 1245 m. sausio 3 d. Susirinkime dalyvavo apie 150 vyskupų ir prelatų. Susirinkimas turėjo teisti imperatorių Frydrichą II apkaltintą Bažnyčios persekiojimu, erezija ir ryšiais su musulmonų kunigaikščiais. Frydrichas II į Susirinkimą nevyko, tačiau atsiuntė atstovą – Sicilijos aukščiausiąjį teisėją Tadą Suesietį. Susirinkimo protokolai neišliko, bet iš kitų tuometinių šaltinių žinoma, kad įvyko trys vieši posėdžiai: birželio 28 d. liepos 5 d. ir liepos 17 d.

Trečiajame posėdyje Frydrichas II buvo nušalintas, o jo pavaldiniai atleisti nuo ištikimybės priesaikos jam. Susirinkimas priėmė ir keletą konstitucijų dėl Bažnyčios teismų tvarkos, kryžiaus karų motyvacijos, nagrinėjo Šventosios Žemės gynimo nuo musulmonų reikalus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Algirdas Jurevičius. Liono I susirinkimas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 426 psl.

* Philip Hughes „The Church in Crisis: The History of the General Councils: 325–1870", Notre Dame du Lac, 1960  Archyvuota kopija 2007-10-08 iš Wayback Machine projekto.
* Josef Lenzenweger, Peter Stockmeier, Karl Amon, Rudolf Zinnhobler „Katalikų Bažnyčios istorija", „Katalikų pasaulis", Vilnius, 1996, ISBN 9986-04-054-X
* „Catholic Encyclopedia", 1917, straipsnis „First Council of Lyons (1245)"
* EWTN internetinė biblioteka, „FIRST COUNCIL OF LYONS (1245)"  Archyvuota kopija 2008-09-07 iš Wayback Machine projekto. paimta iš „Decrees of the Ecumenical Councils", red. Norman P. Tanner
**Lombardijos Lyga** – 1167 m. suformuota karinė šiaurės Italijos miestų sąjunga. Ji buvo sudaryta daugiausia Veronos Lygos miestų sąjungos pagrindu. Lombardijos miestų sąjunga buvo nukreipta prieš Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Frydricho I Barbarosos siekius panaikinti miestų laisves ir savivaldą. Lombardijos ir kiti miestai ją suformavo Pontid’oje, mažame miestelyje Lombardijoje. Lygos steigėjais buvo Ferara, Lodis, Milanas, Parma ir Pjačenca. Lombardijos lygoje dalyvavusių miestų skaičius buvo nepastovus, daugiausia jų buvo 20.

Po katastrofiško popiežiaus Aleksandro III pajėgų pralaimėjimo Monte Porzio mūšyje 1167 m. gegužę, Lombardijos Lyga tapo paskutine realia grėsminga jėga imperatoriui ir buvo popiežių remiama. 1176 m. Lombardijos Lygos kariuomenė Lenjano mūšyje sumušė Frydricho Barbarosos kariuomenę. Lombardijos lyga 1237 m. sumušė Frydricho II kariuomenę, tokiu būdu pasipriešindama jo siekiams pakeisti šiaurės Italijos valdymo sistemą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lombardijos lyga (Lega Lombarda)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 583 psl.
Lukos Pačiolio portretas, apie 1495 m.
**Fra Luca Bartolomeo de Pacioli** (liet. *Luka Pačiolis*, kartais tiesiog **Pačiolis**; ~1445 m. Sansepolkro miestelyje Toskanoje – 1514 ar 1517 m. Italijoje) – italų vienuolis pranciškonas, matematikas, vienas iš šiuolaikinės apskaitos pradininkų.

Biografija
----------

Vaikystėje padėjo tvarkyti dalykinius užrašus pirkliui Folko de Belvorci, mokėsi dailininko Piero della Francesca dirbtuvėje.

1470 m. įstojo į pranciškonų vienuolyną.

1494 m. išleido knygą „Aritmetika, geometrijos mokymo apie proporcijas ir santykius suma" (lot. *Summa de arithmetica, geometria, proportion et proportionalita*). Dalyje „Traktatas apie skaičiavimus ir užrašus" (*Tractatus de compitis et scripturis"*) aprašė pagrindinius šiuolaikinės apskaitos principus (dvejybinis įrašas, debetas, kreditas, balansas ir t. t.).

1497 m. Ludoviko Sforcos kvietimu atvyko dirbti į Milaną, kuriame susipažino su Leonardu da Vinčiu (1452–1519).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Rimas Norvaiša. Pacioli Luca (Luka Pačolis)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVII (On-Peri). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2010. 207-208 psl.

Bibliografija
-------------

* *„Summa de arithmetica, geometria, proportion et proportionalita"* (Venecija, 1494 m.), sintetinis to laiko matematikos žinynas.
* *„Geometry"* (1509 m.), iš lotynų kalbos išvertė Euklido „Geometriją".
* *„Divina proprotion"* (Venecija, 1509 m.), knyga apie matematikos ir meno proporcijas.
Koordinatės: 55°26′33.18″ š. pl. 21°5′37.89″ r. ilg.﻿ / ﻿55.4425500°š. pl. 21.0938583°r. ilg.﻿ / 55.4425500; 21.0938583

Lydumo ragas
**Lydumo ragas** – smėlio pusiasalis Kuršių nerijoje, 3 km į šiaurę nuo Pervalkos, prie Agilos įlankos.


Lydumo ragasLydumo ragas
Rago padėtis Neringoje

Geologija
---------

Lydumo ragas susidarė į marias nugriuvus vėjo pustomai kopai. Ilgis 250–310 m, plotis – 600 m. Apaugęs beržais ir karklais. Lydumo rago krantuose išlinkusius gūbrius sudaro marių mergelio išslėgio rumbai.

1995 m. Lydumo ragas paskelbtas geomorfologiniu gamtos paminklu,  patenka į Naglių rezervatą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lydumo ragas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 125 psl.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RNeringos savivaldybės saugomos teritorijos |
| --- |
|  |
| Nacionaliniai parkai | 
Kuršių nerijos nacionalinis parkas |
|  |
| Biosferos poligonas | 
Kuršių marių |
|  |
| Gamtos paminklai | 
Agilos kopa • Angių kalnas • Karvaičių kopa • Lydumo ragas • Marių mergelio atodanga • Naglių ragas • Raganos kalnas • Skirpsto kopa • Urbo kalnas • Vecekrugo kopa • Vingio kopa |

 |
| Madisonasangl. *Madison* |
| --- |
|        |
| *Madisono kapitolijus* |
|  |
| 

MadisonasMadisonas

43°4′00″ š. pl. 89°24′00″ v. ilg.﻿ / ﻿43.06667°š. pl. 89.40000°r. ilg.﻿ / 43.06667; 89.40000﻿ (Madisonas (Viskonsinas))Koordinatės: 43°4′00″ š. pl. 89°24′00″ v. ilg.﻿ / ﻿43.06667°š. pl. 89.40000°r. ilg.﻿ / 43.06667; 89.40000﻿ (Madisonas (Viskonsinas)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-6)------ vasaros: (UTC-5) |
|  |
| **Valstybė** | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava Jungtinės Amerikos Valstijos |
| **Valstija** | Viskonsinas Viskonsinas |
| **Apygarda** | Deino apygarda |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1836 |
| **Meras** | Paul Soglin (D) |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 233 209  |
| **Plotas** | 219,4 km² |
| **Tankumas** (2010) | 1 063 žm./km² |
|  |
| **Tinklalapis** | cityofmadison.com |
|  **Vikiteka** | Madisonas |

**Madisonas** (angl. *Madison*) – miestas JAV, Viskonsino valstijos sostinė, Deino apygardos centras. 2010 m. duomenimis mieste gyvena 233 209 gyventojai. Remiantis šiais duomenimis, Madisonas yra antras pagal gyventojų skaičių Viskonsino miestas po Milvokio bei 81-as pagal gyventojų skaičių JAV miestas. Svarbus transporto centras – veikia oro uostas, plentai ir greitieji geležinkeliai jungia su Milvokiu, Čikaga. Elektrotechnikos, radioelektronikos, medienos, maisto pramonė. Veikia keli muziejai, teatrai, observatorija, simfoninis orkestras, tyrimų ir bandymų laboratorijos. Labai svarbus JAV švietimo centras. Zoologijos ir botanikos sodai. Dėl aplink miestą telkšančių ežerų, Madisonas neretai vadinamas „Keturių ežerų miestu".

Istorija
--------

Miestas pradėtas kurti 1836 m. ir buvo iškart pavadintas tais metais mirusio ketvirtojo JAV prezidento Dž. Madisono garbei. Po metų pradėta Viskonsino sostinės pirmojo kapitolijaus statyba. 1848 m. įkurtas Viskonsino-Madisono universitetas. Miesto plėtrą paskatino 1854 m. nutiestas geležinkelis. Dabartinis valstijos kapitolijus buvo baigtas statyti 1917 m.

Lietuviai
---------

Pirmieji lietuviai Madisone apsigyveno po Antrojo pasaulinio karo. Kai kurie jų studijavo ir dirbo Viskonsino universitete. Jame ispanų literatūrą dėstė Birutė Ciplijauskaitė, sociologiją ir antropologiją Vytautas Kavolis, lietuvių kalbą Violeta Kelertienė. Vietos lietuvių liaudies šokių kolektyvas dalyvauja JAV ir Kanadoje rengiamose Tautinių šokių šventėse, Dainų šventėse, kituose renginiuose. XXI a. pr. mieste ir jo apylinkėse gyveno apie 50 lietuvių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Madison (Madisonas)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 771 psl.

Nuorodos
--------

* Oficialus miesto tinklalapis
Mandatinės teritorijos Afrikoje ir Artimuosiuose Rytuose
**Mandatinė teritorija** – teritorijos, kurias valdyti, remdamasi Versalio sutarties 22 straipsniu, Tautų Sąjunga suteikė teisę valstybėms – Pirmojo pasaulinio karo nugalėtojoms. Po Antrojo pasaulinio karo daliai šių teritorijų suteikta Jungtinių Tautų tarptautinė globa.

Istorija
--------

Visas teritorijas, kurioms buvo suteiktas mandatinės teritorijos statusas, iki Pirmojo pasaulinio karo valdė kare pralaimėjusios valstybės – Vokietijos imperija ir Osmanų imperija. Tautų Sąjungos priskirtoje mandatinės teritorijos gyventojų atžvilgiu, ją valdžiusi valstybė privalėjo laikytis tam tikrų reikalavimų. Mandatinėje teritorijoje buvo draudžiama prekyba vergais, ginklais ir alkoholiu, karinių bazių įrengimas bei kariuomenių, sudarytų iš vietos gyventojų, kūrimas. Pagal išsivystymo lygį mandatinės teritorijos buvo suskirstytos į tris grupes: A, B ir C.

A grupė
-------

Mandatinių teritorijų A grupę sudarė buvusios Osmanų imperijos valdos Artimuosiuose Rytuose, kuriose veikė administracinės institucijos, pilietybės statusas bei kurios po kelerių metų galėjo tapti nepriklausomomis valstybėmis. Šiai grupei priklausė:

* Mesopotamijos mandatas (kontroliuojamas Britų imperijos): 1920–1932;
* Palestinos mandatas (kontroliuojamas Britų imperijos): 1923–1948;
* Sirijos ir Libano mandatas (kontroliuojamas Prancūzijos imperijos): 1923–1944;

Iki Antrojo pasaulinio karo nepriklausomomis valstybėmis tapo Sirija ir Irakas.

B grupė
-------

Mandatinių teritorijų B grupę sudarė buvusios Vokietijos imperijos kolonijos Centrinėje ir Vakarų Afrikoje. Jose nebuvo numatyta greitai susikurti nepriklausomoms valstybėms. Šios mandatinės teritorijos buvo:

* Tanganikos mandatas (kontroliuojamas Britų imperijos): 1922–1946;
* Ruanda-Burundis (kontroliuojamas Belgijos): 1922–1946;
* Britų Kamerūnas (kontroliuojamas Britų imperijos): 1922–1946;
* Prancūzijos Kamerūnas (kontroliuojamas Prancūzijos imperijos): 1922–1946;
* Britų Togolandas (kontroliuojamas Britų imperijos): 1922–1946;
* Prancūzijos Togolandas (kontroliuojamas Prancūzijos imperijos): 1922–1946;

Šie mandatai 1946 m. tapo Jungtinių Tautų Globojamosiomis teritorijomis. Nepriklausomomis valstybėmis tapo tik po 1960 m.

C grupė
-------

C grupei priskirtos buvusios Vokietijos imperijos kolonijos pietvakarių Afrikoje ir Okeanijoje. Šios teritorijos įėjo į mandatą gavusių valstybių sudėtį, o daliai jų po Antrojo pasaulinio karo paskirta tarptautinė globa. Į C grupę įėjo:

* Naujosios Gvinėjos teritorija (kontroliuojama Australijos ir Britų imperijos): 1920–1946;
* Nauru (kontroliuojamas Australijos): 1920–1946;
* Vakarų Samoa (kontroliuojamas Naujosios Zelandijos ir Britų imperijos): 1920–1946;
* Pietų Ramiojo Vandenyno mandatas (kontroliuojamas Japonijos): 1920–1946;
* Pietvakarių Afrika (kontroliuojamas Pietų Afrikos ir Britų imperijos): 1920–1946;

Šie mandatatai 1946 m. tapo Jungtinių Tautų Globojamosiomis teritorijomis. Nepriklausomomis valstybėmis tapo tik po 1960 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Mandatinė teritorija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 194 psl.
| **Martynas Gudelis** |
| --- |
| Gimė | 1906 m. kovo 29 d.Ročesteris, Niujorko valstija |
| Mirė | 1993 m. liepos 4 d. (87 metai)Čikaga |
|  |
| Veikla | rašytojas, žurnalistas, vertėjas |
|  |
| Alma mater | Berlyno universitetas |

**Martynas Gudelis** (1906 m. kovo 29 d. senuoju stiliumi kovo 16 d. Ročesteris, Niujorko valstija, kitais duomenimis – Gilučiai, Trakų apskritis – 1993 m. liepos 4 d. Čikaga) – Lietuvos rašytojas, žurnalistas, vertėjas.

Biografija
----------

Baigęs Marijampolės realinę gimnaziją, Lietuvos ir Berlyno universitetuose studijavo ekonomiką, kalbas, žurnalistiką. Buvo aušrininkų ir maksimalistų organizacijų narys. Bendradarbiavo leidiniuose „Aušrinė", „Kovos kelias", „Kultūra", „Darbas".

1929 m. gegužės 6 d. vakare studentų aušrininkų grupė – Aleksandras Vosylius, Andrius Bulota ir Martynas Gudelis – surengė pasikėsinimą prieš ministrą pirmininką A. Voldemarą. A. Vosylius buvo suimtas ir sušaudytas, o A. Bulota ir M. Gudelis perėjo Lietuvos-Lenkijos sieną ir slapstėsi netoli Vilniaus. Po to jie pabėgo į Čekoslovakiją, o per ją – į Austriją.

Pasitraukęs iš Lietuvos – laikraščio „Lietuvos žinios" korespondentas Berlyne, Paryžiuje, Barselonoje. Dalyvavo respublikonų pusėje Ispanijos pilietiniame kare. 1939–1940 m. internuotas gyveno Prancūzijoje. 1941 m. persikėlė į JAV. Dirbo „Naujienų" redakcijoje, nuo 1951 m. „Naujienų" administratorius, 1969–1986 m. redaktorius.

Redagavo metraštį „Literatūra" (2 kn. 1950–1954 m.), suredagavo du leidinio „Literatūros metraštis" numerius. Spausdino straipsnius ispanų leidiniuose „Solidaridad Obrera", „Umbral", „España Libre", „Studios Sociales". Buvo Čikagos Lietuvių literatūros draugijos pirmininkas, „Žiburėlio" vicepirmininkas, Lietuvių tautinių kapinių direktorius. 

Išvertė V. Blasko Ibanjeso romaną „Lūšna" (pavadinimu „Prakeikta žemė" 1937 m. slapyvardis M. Skynimas).

Bibliografija
-------------

* Skynimai dega, romanas, 1935 m. slapyvardis P. Šalna
* Boliaus Šilinio nuotykiai, 1943 m.
* Sukilusi Ispanija, publicistika, 1933 m.
* Ispanų kovos dėl laisvės: Svarbiausi pilietinio karo epizodai, 1941 m.
* Ką girdėjau Sovietų Sąjungoje, 1945 m.
* Martinaičio atsiminimai, 1947 m.
* Lietuviai gynė savo miškus, 1950 m.
* Povilas Mileris, biografinė, 1973 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 159 psl.
2. ↑  Stasė Matulaitytė. *Martynas Gudelis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 257 psl.
| **Martynas Šernius** |
| --- |
| Gimė | 1849 m. lapkričio 10 d.Voveriškiuose, Klaipėdos apskritis |
| Mirė | 1908 m. balandžio 14 d. (58 metai)Cintjoniškiuose dab. Šilutės dalis |
|  |
| Veikla | vertėjas, spaustuvininkas, Mažosios Lietuvos visuomenės veikėjas. |

**Martynas Šernius** (1849 m. lapkričio 10 d. Voveriškiuose, Klaipėdos apskritis – 1908 m. balandžio 14 d. Cintjoniškiuose dab. Šilutės dalis) – vertėjas, spaustuvininkas, leidėjas, Mažosios Lietuvos visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Baigęs pradžios mokyklą, mokėsi privačiai pas Fridrichą Kuršaitį. Dirbo Priekulės Šrederio spaustuvėje raidžių rinkėju, 1869 m. pašauktas į karinę tarnybą, tarnavo lietuviškame dragūnų pulke Tilžėje.

Nuo 1875 m. dirbo Heinricho Holco spaustuvėje Klaipėdoje, 1879–1894 m. Holco ir Šerniaus spaustuvės dailininkas; jie spaustuvėje išspausdino 72 Mažajai Lietuvai skirtas knygas, brošiūras, lapelius.

1878–1904 m. redagavo, o iki 1894 m. ir leido „Lietuvišką ceitungą" bei priedą ūkininkams „Laukininkų prietelis". „Lietuviška ceitunga" tapo tautinio atgimimo skatintoja. Nuo 1878 m. parengė ir leido naujas kalendras (lietuviškus kalendorius), kurių literatūrinėje dalyje spausdino daug grožinių kūrinių.

1898 m. pradėjo leisti liberalų laikraštį vokiečių kalba „Memeler Allgemeine Zeitung". Palaikė ryšius su Lietuvos veikėjais, savo laikraščiuose spausdino Jono Basanavičiaus, Jono Šliūpo ir kt. raštus. Aktyviai reiškėsi visuomeniniame gyvenime, skatino ginti lietuvybę, kėlė bendradarbiavimo su Didžiąja Lietuva idėjas, rėmė „Aušros" (1883–1886 m.) leidimą, į lietuvių kalbą išvertė virš 20 protestantų knygelių. 

Ilgainiui M. Šernius prarado savo santaupas, 1904 m. liga pakirto jo paskutines jėgas. 1905 m. pardavė savo namus Klaipėdoje ir persikėlė pas žmonos gimines į Cintjoniškius prie Šilutės.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 486 psl.
Vienas iš plakatų reklamuojančių Maršalo planą Europoje
**Maršalo planas** – pagalbos Europai Šaltojo karo metu programa, kurią po Antrojo pasaulinio karo pristatė JAV generolas ir politikas Džordžas K. Maršalas (1953 m. apdovanotas Nobelio premija).

Planas apėmė 15 Europos valstybių ir Turkiją, o nuo 1949 m. ir VFR. SSRS jį atmetė, neleisdama juo pasinaudoti satelitinėms valstybėms. Maršalo planas padėjo atstatyti Vakarų valstybių ūkį. JAV reikalavo, kad šalys, gaunančios ekonominę paramą, bendradarbiautų per bendrą organizaciją, kuri skirstys ir administruos pagalbą. Taip 1948 m. buvo įkurta Europos ekonominio bendradarbiavimo asociacija. Ji turėjo tikslą centralizuoti ir planingai reguliuoti ekonomiką.

Sovietų Sąjunga, Suomija ir kitos Rytų Europos valstybės ekonominės pagalbos atsisakė.

Istorija
--------

Paramos Europai programos pagrindus 1947 m. birželio 5 d. kalbėdamas Harvardo universitete išdėstė JAV valstybės sekretorius Džordžas Maršalas, kurio vardu ir buvo pavadintas šis planas. Antrojo pasaulinio karo metu nusiaubta Europa buvo ką tik išgyvenusi vieną sunkiausių žiemų. Europos valstybės neturėjo ko parduoti už tvirtą valiutą, o jų vyriausybės vengė imtis ekonomistų siūlytų griežtų priemonių ekonomikai atgaivinti. Maršalas paragino JAV „padaryti viską, kad būtų atkurta pasaulio ekonomika, nes be to negalimi politinis stabilumas ir tvirta taika". 1948 m. JAV Kongresas pritarė Maršalo pasiūlymui, bet iškėlė sąlygą, kad Europos valstybės turės drauge parengti pagalbos panaudojimo planą. Iki šios programos sudarymo Europa turėjo įsipareigoti imtis priemonių ekonominėms problemoms spręsti. Parama buvo siūlyta ir SSRS bei jos sąjungininkėms Rytų Europoje, tačiau Stalino nurodymu jos buvo atsisakyta.

Pinigų gautų pagal Maršalo planą pasiskirstymas
-----------------------------------------------

| Valstybė | 1948/49($ milijonai | 1949/50($ milijonai) | 1950/51($ milijonai) | iš viso($ milijonai) |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  Austrija | 232 | 166 | 70 | 468 |
|  Belgija ir  Liuksemburgas | 195 | 222 | 360 | 777 |
|  Danija | 103 | 87 | 195 | 385 |
|  Prancūzija | 1,084 | 691 | 520 | 2,296 |
|  VFR | 510 | 438 | 500 | 1,448 |
|  Graikija | 175 | 156 | 45 | 366 |
|  Islandija | 6 | 22 | 15 | 43 |
|  Airija | 88 | 45 | — | 133 |
|  Italija ir  Triestas | 594 | 405 | 205 | 1,204 |
|  Nyderlandai | 471 | 302 | 355 | 1,128 |
|  Norvegija | 82 | 90 | 200 | 372 |
|  Portugalija | — | — | 70 | 70 |
|  Švedija | 39 | 48 | 260 | 347 |
|  Šveicarija | — | — | 250 | 250 |
|  Turkija | 28 | 59 | 50 | 137 |
|  Jungtinė Karalystė | 1,316 | 921 | 1,060 | 3,297 |

Pastabos
--------

1. ↑  Vokietijos Federacinė Respublika ir Vakarų Berlynas 1949. Planas teoriškai apėmė visą Vokietiją – praktiškai nebuvo įgyvendintas VDR ir Rytų Berlyne.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Marshallo planas (Maršalo planas), ofic. Europos atkūrimo programa, European Recovery Program*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 339 psl.
| **Michailas Glinka** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1804 m. gegužės 20 d.Novospaskoje |
| Mirė | 1857 m. vasario 15 d. (52 metai)Berlynas |
|  |
| Veikla | rusų kompozitorius, laikomas klasikinės rusų muzikos tėvu. |
|  |
|  **Vikiteka** | Michailas Glinka |

**Michailas Ivanovičius Glinka** (*Михаил Иванович Глинка*, 1804 m. gegužės 20 d. pagal senąjį kalendorių – 1857 m. vasario 15 d. pagal naująjį kalendorių) – rusų kompozitorius, laikomas klasikinės rusų muzikos tėvu.

Biografija
----------

Paminklas M. Glinkai Sankt Peterburge
Buvo turtingo prekybininko sūnus, todėl jaunystėje daug mokėsi įvairiose Europos šalyse. Jo teorinis muzikinis išsilavinimas buvo menkas, nes jis daugiau šliejosi prie poetų ir dailininkų nei prie kompozitorių.

Tuo metu rusų nacionalinė muzika buvo nesusiformavusi, aristokratija klausydavosi muzikos iš kitų šalių – Vokietijos, Prancūzijos, Italijos, šiais vakarietiškais stiliais rašė rusų kompozitoriai. įkvėptas Belinio ir Donicečio, parašė pirmąją grynai rusišką operą „Gyvybė už carą" (1836 m.), dar žinomą kaip „Ivanas Susaninas". Šios operos melodijos primena rusiškas liaudies dainas, yra dainų citatų. Antroji opera – „Ruslanas ir Liudmila" – pastatyta 1842 m. bet nesusilaukė tokio pat populiarumo kaip pirmoji.

Ivanas Susaninas – realus žmogus, valstietis iš Domino kaimo netoli Kostromos, gyvenęs XVII amžiuje. Pagal legendą, buvo pasamdytas lenkų armijos padalinio 1612-13 metais kaip vedlys, turėjęs nuvesti lenkus į kaimą Domino, kur slapstėsi tuometinis rusų caras Michailas Fiodorovičius Romanovas. Susaninas nuvedė kariuomenę į aklavietę – pelkių apsuptą mišką. Čia jį nukankino už atsisakymą parodyti tikrąjį kelią. Lenkų kariai visi žuvo pelkėse, negalėdami iš ten ištrūkti, mirtinai sušalo. Šio įvykio realumą įrodo rastas caro įsakymas dovanoti Bogdanui Sabininui (Ivano Susanino žentui) pusę kaimo už uošvio žygdarbį.

Pasak M. Glinkos tai opera, atskleidžianti patriotinę herojinę tragediją. Čia pagrindinis veikėjas – tauta, valstiečiai, todėl opera įgauna epinį pobūdį. Operos muzika labai įvairi. Operoje dominuoja chorai, daug muzikos sukurtos rusų liaudies dainų motyvais, yra romansų. Antrajame akte dominuoja lenkų aukštuomenės muzika: valsas, mazurka, polonezas, krakoviakas. Operos finale skamba choro atliekamas „Šloviname", kaip didingas himnas rusų tautai.

Kiti žymūs kūriniai: (fantazija)„Karaminskaja" (1848 m.), (uvertiūra) „Naktis Madride" (1848, 1851), (uvertiūra) „Aragono Chota" (1845). Jis taip pat parašė romansų, pjesių fortepijonui, kamerinės muzikos. M. Glinkos „Patriotinė daina" buvo naudojama kaip Rusijos Federacijos himnas 1990–2000 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Adeodatas Tauragis. Glinka Michailas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VI (Fau-Goris). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 756 psl.
| **Mikas Gudaitis** |
| --- |
| Gimė | 1880 m. spalio 14 d.Trakininkai, Pagėgių apskritis |
| Mirė | 1941 m. (~61 metai)Karaliaučius |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius, rašytojas |

**Mikas Otonas Gudaitis**  (1880 m. spalio 14 d. Trakininkuose, Pagėgių apskritis – po 1941 m. Karaliaučiuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, rašytojas.

Biografija
----------

Mokėsi Tilžės ir Karaliaučiaus prekybos institutuose. Iki Pirmojo pasaulinio karo gyveno Tilžėje, buvo aktyvus Tilžės lietuvių organizacijų narys. Lietuvos literatūros draugijos narys. Karo metu 1915 m. mobilizuotas ir paskirtas į dienraščio „Dabartis" redakciją, kuriame rašė ir vertėjavo. Po karo bendradarbiavo leidiniuose „Klaipėdos žinios", „Santara", „Lietuvos keleivis". 1927–1929 m. – „Lietuvos keleivio" vyriausias redaktorius, nuo 1936 m. – vietos žinių redaktorius. Buvo laikraščio „Lietuvos aidas" korespondentas Klaipėdoje, rašė į leidinius „Trimitas", „Mūsų kraštas".

Lietuvos žurnalistų sąjungos narys. Išleido literatūros kūrinių, apybraižų.  Savo lėšomis išspausdino istorinių, publicistinių veikalų ir grožinės kūrybos.

Bibliografija
-------------

* *Lietuvos vaizdeliai*, Kaunas, 1917 m.
* *Apysakos iš Prūsų lietuvių gyvenimo*, 1920 m.
* *Lietuva 1917 metais. Kelionės po Lietuvą vokiečių okupacijos metu*, Klaipėda, 1925 m.
* *Jurgis Žiburys*, 3 veiksmų scenos vaizdelis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 158 psl.
**„Mokslas"** – Lietuvos valstybinė mokslinės literatūros leidykla, veikusi 1975–1992 m. Vilniuje.

Istorija
--------

Įkurta perėmus dalį Minties leidyklos redakcijų. 1976 m. prie jos prijungta Vyriausioji enciklopedijų redakcija, kartu veikė iki 1981 m. 1992 m. leidykla „Mokslas" sujungta su Valstybine enciklopedijų leidykla ir pavadinta Mokslo ir enciklopedijų leidykla  (nuo 1997 m. – Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas). Per metus išleisdavo apie 260 knygų 2,55 mln. egz. tiražu.

Leido Lietuviškąją tarybinę enciklopediją, istorijos, gamtos, technikos, žemės ūkio, medicinos, filologijos mokslų veikalus ir vadovėlius aukštosioms, spec. vidurinėms, profesinėms technikos mokykloms, žodynus, tęstinius mokslo darbų rinkinius, mokslo populiarinamąją literatūrą, serijas „Lietuvos mokslo paminklai", „Kultūros pėdsakais", „Gamta ir žmogus".
**Svarbiausi leidiniai:**

* Lietuvos fauna, 2 t. 1988 m.
* Lietuvos architektūros istorija, t. 1 1987 m. t. 2 1988 m.
* Vilniaus universiteto istorija, 3 t. 1976–1979 m.

Direktoriai
-----------

* Česlovas Edvardas Ladukas – 1975–1989 m.
* Raimundas Algirdas Šeškevičius – 1990–1991 m.
* Zigmantas Pocius – 1991–1992 m.

Vyr. redaktoriai
----------------

* Jonas Vaitkus – 1975–1985 m.
* Vaidotas Januškis – 1985–1991 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 334 psl.
2. ↑  *Mokslas (leidykla)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 339 psl.
| **Mykolas Morkūnas** |
| --- |
| Gimė | 1916 m. vasario 17 d.Payslykis, Vaškų valsčius, Biržų apskritis |
| Mirė | 1999 m. balandžio 15 d. (83 metai)Čikaga |
|  |
| Veikla | ekonomistas, spaustuvininkas |
| Organizacijos | Morkūno spaustuvė |
| Pareigos | leidėjas |
|  |
| Išsilavinimas | ekonomikos daktaras |
| Alma mater | Insbruko universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| 1998 m. Gedimino 3 laipsnio ordinas |

**Mykolas Morkūnas** (1916 m. vasario 17 d. Payslykis, Vaškų valsčius, Biržų apskritis – 1999 m. balandžio 15 d. Čikaga) – Lietuvos ekonomistas, ekonomikos daktaras, spaustuvininkas, Morkūno spaustuvės savininkas.

Biografija
----------

1938–1940 m. mokėsi Kauno kunigų seminarijoje, 1940–1944 m. Vilniaus universitete, 1945–1947 m. Insbruko universitete studijavo ekonomiką. 1947 m. ekonomikos daktaras.

1944 m. Vilniuje savo spaustuvėje spausdino antinacinio pogrindžio laikraštį „Laisvas žodis". 1948–1949 m. lankė Freiburgo meno mokyklą, vėliau persikėlė į JAV. 1951–1992 m. Čikagoje turėjo spaustuvę, kurioje spausdino lietuviškas knygas, leidinius „Akiračiai", „Lituanus", „Medicina", „Metmenys", „Technikos žodis", taip pat latvių leidinius, plakatus, kitus spaudinius. 1993 m. spaustuvės įrangą perkėlė į Kauną, su kitais įkūrė spaustuvę „Morkūnas ir Ko".

Įvertinimas
-----------

* 1998 m. Gedimino 3 laipsnio ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Mykolas Morkūnas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 494 psl.
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 340 psl.
Pirmasis žurnalo numeris, 1928 m.
**„Mūsų Vilnius"** – Vilniui vaduoti sąjungos žurnalas, leistas 1928–1938 m. Kaune.

Žurnalas
--------

1928–1929 m. ėjo kartą per mėnesį, 1931–1933 m. – kas dešimt dienų, nuo 1934 m. – 2 kartus per mėnesį. Spausdino Vilniaus spaustuvė Kaune. Tiražas 8000 egz. (1931 m.). 

Rašė apie Lenkijos okupuoto Vilniaus krašto problemas, sąjungos veiklą, lietuvių persekiojimą, etnocidą, kėlė Vilniaus išvadavimo klausimus.

Bendradarbiavo: Danielius Alseika, Pulgis Andriušis, Vytautas Pranas Bičiūnas, Mykolas Biržiška, Liudas Dovydėnas, Kazys Inčiūra, Antanas Juška, Fabijonas Kemėšis, Simas Miglinas, Antanas Miškinis, Juozas Purickis, Donatas Roda, Pijus Ruseckas, Edvardas Turauskas, Jonas Vaidelys, Juozas Tumas-Vaižgantas ir kiti.

Redaktoriai
-----------

* Vincas Uždavinys – 1928–1931 m.
* Mykolas Biržiška – 1931–1936 m.
* Antanas Juška – 1936 m.
* Petras Babickas – 1936–1938 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 346 psl.
2. ↑  *Mūsų Vilnius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 625 psl.
**„Mūsų gamta"** – Lietuvos mokslinis ir mokslo populiarinimo, gamtos ir krašto pažinimo, gamtos apsaugos, miškininkystės, medžioklės, žūklės ir krašto pažinimo žurnalas, ėjęs 1964–1998 m. Vilniuje.

Žurnalas
--------

Leistas nuo 1964 m. birželio mėn. vietoje žurnalo „Mūsų girios". Leido Lietuvos gamtos apsaugos draugija, Lietuvos medžiotojų ir žvejų draugija, Respublikinė ekskursijų ir turizmo taryba, nuo 1990 m. – bendrovė „Mūsų gamta". Turėjo priedus „Hobby" (1990–1992 m.), „Medžiotojas ir meškeriotojas" (nuo 1990 m.). Tiražas 1964 m. – 20 000 egz. 1976 m. – 60 000 egz. 1997 m. – 3000 egz. Nuo 1990 m. leisti atskiri priedai – žurnalai „Hobby" ir „Medžiotojas ir meškeriotojas".

Redaktoriai
-----------

* Rimantas Budrys – 1964–1993 m.
* Vytautas Klovas – 1993–1998 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 343 psl.
2. ↑  *Mūsų gamta*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 623 psl.
Pirmojo numerio viršelis (dailininkas Petras Kalpokas)
**„Mūsų senovė"** – *medžiaga lietuvių tautinio atgimimo istorijai*, Lietuvos tęstinis leidinys, ėjęs 1921–1922 m. ir 1937–1940 m. Kaune.

Leidinys
--------

Leido Lietuvos Respublikos švietimo ministerija, Vytauto Didžiojo universiteto biblioteka. Iniciatorius Juozas Tumas-Vaižgantas. Spausdino Varpo spaustuvė Kaune. Išėjo 10 numerių: 2 tomai ir 3 tomo 1 numeris. 

Leidinyje buvo skelbiama Lietuvos istorijos medžiaga – atsiminimai, dokumentai, knygnešių biografijos, taip pat tyrimai, daugiausia apie lietuvių spaudos draudimo laikotarpį 1864–1905 m.

Bendradarbiavo Juozas Bagdonas, Julius Būtėnas, Marijona Čilvinaitė, Paulius Galaunė, Liudas Gira, Petras Jonikas, Petras Klimas, Vincas Maciūnas, Jurgis Šaulys.

Redaktoriai
-----------

* Juozas Tumas-Vaižgantas 1921–1922 m.
* Vaclovas Biržiška – 1937–1940 m.

Bibliografija
-------------

* Mauricijus Griškevičius. Šiaulių ekonomijos dvarų istorija
* Anupras Jasevičius. Išginimas ir sugrįžimas

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 345 psl.
2. ↑  *Mūsų senovė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 624 psl.
*Kitos reikšmės – Naujienos (reikšmės).*
*Naujienų* redakcija apie 1920 m. (fotogr. iš Vaišvilų šeimos albumo)
**Naujienos** – Amerikos lietuvių socialistų sąjungos (ALSS) laikraštis, pirmasis JAV lietuvių dienraštis, leistas 1914–1986 m. Čikagoje.

Istorija
--------

1913 m. Antanas Lalis, Kazys Gugis, Juozas Šmotelis ir kiti socialistai, nutarę leisti dienraštį, įsteigė bendrovę „The Lithuanian News Publishing Co" su 15 000 dolerių kapitalu. Pirmasis bendrovės pirmininkas buvo Kazys Gugis, vėliau Pijus Grigaitis, sekretorius A. Lalis, vėliau N. Gugienė. Jie nupirko Jono Ilgaudo spaustuvę, o jį patį paskyrė bendrovės reikalų vedėju.

Savaitraštis pradėjo eiti 1914 m. vasario 19 d. Čikagoje, o nuo rugpjūčio 1 d. tapo dienraščiu.

Rašė apie JAV lietuvių ir Lietuvos visuomeninio gyvenimo įvykius, atspindėjo Amerikos lietuvių draugijų veiklą, spausdino politinių žinių, patarimu. Be politikos, mokslo, literatūros, meno skyrių, turėjo ir specialių skyrelių (moterims, jaunimui, studentams, sportininkams). Kai kurie jų tapo priedais arba atskirais leidiniais.  Laikraštis aiškino pasaulio įvykius, duodavo praktinių patarimų dirbantiesiems teisės, pilietybės ir kitais klausimais, orientavo lietuvius, aprašinėjo organizacijų susirinkimus ir gyvenimą. Dar 1939 m. laikraštyje buvo išaiškinta, kas gresia Lietuvai po Molotovo-Ribentropo pakto.

1917 m. buvo sustiprėjusi bolševikų įtaka socialistų partijoje, jie siekė perimti ir laikraštį, net pradėjo bylas teisme. Viena jų, trukusi 8 metus, „Naujienų" bendrovei kainavo 20 000 dolerių, bet bendrovė buvo apginta ir išvalyta nuo komunistų.

Bendrovė rėmė Stepono Dariaus ir Stasio Girėno skrydį, nupirko lėktuvą *Lituanica–2*, kuria Feliksas Vaitkus įveikė Atlantą, rinko aukas Lietuvos socialdemokratų partijai, bet padėjo ir valstiečiams liaudininkams.

Laikraštyje nuolat bendradarbiavo Jonas Buivydas, Augustinas Frenzelis, Antanas Garmus, Vytautas Kauneckas, Juozas Liūdžius, Juozas Lozoraitis, Algirdas Margeris, Jonas Steponaitis, Stasys Vainoras, Jonas Valaitis, Pranas Vikonis ir kiti JAV lietuviai.

Redaktoriai
-----------

* Pijus Grigaitis – 1914–1919 m. 1919–1969 m. 1914–1932 m. jam padėjo Vincas Mišeika.
* Antanas Lalis – 1919 m.
* Martynas Gudelis – 1969–1986 m.

Priedai
-------

Prie dienraščio ėjo priedai:

* 1915–1916 m. ir 1924 m. „Nedėlios naujienos";
* 1938 m. „Jaunimas",
* 1945 m. „Literatūra" (leido Čikagos lietuvių literatūros draugija).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 352-353 psl.

Nuorodos
--------

* Suskaitmeninti „Naujienos" laikraščio numeriai (1914-1986)
Koordinatės: 54°35′25″š. pl. 24°19′16″r. ilg.﻿ / ﻿54.590222°š. pl. 24.321117°r. ilg.﻿ / 54.590222; 24.321117

|  |
| --- |
| **Stakliškių gimnazija** |
| Stakliškių gimnazija herbasStakliškių gimnazija herbas |
| Stakliškių gimnazija |
| **Adresas** | Prienų g. 8, Stakliškės |
| **Direktorius(-ė)** | Vygantas Kornejevas |
| **Mokinių skaičius** | 226 (2024 m.) |
| **Įkūrimo data** | 1593 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** | 50 |
| **Pedagogų skaičius** | 26 |

**Prienų rajono Stakliškių gimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Stakliškėse (Prienų raj.), Prienų g. 8, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190192277. Steigėjas Prienų rajono savivaldybės taryba.

Filialai:

* Stakliškių vidurinės mokyklos Alšininkų pagrindinio ugdymo skyrius (2004–2005 m.)
* Stakliškių vidurinės mokyklos ikimokyklinio ugdymo skyrius
* Stakliškių vidurinės mokyklos Pieštuvėnų ikimokyklinio ugdymo skyrius
* Stakliškių vidurinės mokyklos Želkūnų pradinio ugdymo skyrius (nuo 2013 m.)

Istorija
--------

1593 m. Stakliškėse prie medinės bažnyčios veikė parapijinė mokyklėlė. Spaudos draudimo laikais lietuviškas knygas Stakliškių apylinkėse platino kunigas Vincentas Butvydas. 1915 m. Stakliškėse pradėjo veikti pradžios mokykla. Joje 1935–1936 m. veikė šeši skyriai. 1941 m. į Sibirą išvežė mokytojus Emiliją ir Rapolą Lekavičius su maža dukrele. 1941 birželio 24 žuvo mokytojas Julius Kaminskas.

1945 m. Stakliškėse pradėjo veikti progimnazija, vėliau peraugusi į vidurinę mokyklą. 1957 m. išleista pirmoji abiturientų laida. 1962 m. pastatyta vidurinė mokykla, kuriai ilgus metus vadovavo sporto entuziastas Pranas Kundrotas. Jo iniciatyva įrengtas sporto stadionas ir aikštynai garsina mokyklą rajone ir respublikoje.

2015 m. vidurinė mokykla tapo gimnazija.

Direktoriai
-----------

* Pranas Kundrotas
* Vidas Noreika
* Povilas Veteris
* nuo 2012 m. Loreta Šernienė
* Vygantas Kornejevas

Žymūs mokytojai
---------------

* Antanas Grigiškis
* Kęstutis Palionis

Žymūs mokiniai
--------------

* Vincas Andrulis, JAV lietuvių visuomenės veikėjas (mokykloje yra jo memorialinė ekspozicija)
* Algimantas Aksomaitis, matematikas
* Jonas Furmanavičius, teisininkas
* Liudas Gira, rašytojas
* Dana Kamarauskienė, pedagogė, Ukmergės politikė
* Juozas Purickis, žurnalistas, diplomatas
* Ona Šaulinskienė, pedagogė, Birštono politikė

Šaltiniai
---------

1. ↑  Stakliškių gimnazija – ketvirtoji rajone

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė Archyvuota kopija 2023-04-09 iš Wayback Machine projekto.
* Prienų r. Stakliškių gimnazija (*aikos.smm.lt*)
* Gimnazija – stakliškiečių pasididžiavimas
| **Regina Mundrytė** |
| --- |
| Gimė | 1941 m. rugpjūčio 12 d. (82 metai) |
|  |
| Veikla | sporto žurnalistė |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| 1982 m. 1992 m. 2006 m. – Lietuvos sporto žurnalistų federacijos „Aukso plunksna" |

**Regina Mundrytė-Akelienė** (g. 1941 m. rugpjūčio 12 d. Vilniuje) – Lietuvos sporto žurnalistė.

Biografija
----------

Tėvas Lietuvos kariuomenės karininkas, 1941 m. birželio mėn. ištremtas Sibirą, miręs Norilske. Brolis Virgilijus Mundrys. 1958 m. baigė Vilniaus 15-ąją vidurinę mokyklą, nuo 1958 m. studijavo Vilniaus universiteto Chemijos ir Fizikos-matematikos fakultetuose.

1967-1991 m. laikraščio „Vakarinės naujienos" korespondentė, nuo 1991 m. dienraščio „Lietuvos rytas" apžvalgininkė. Daugiausia rašo sporto temomis.

Įvertinimas
-----------

* 1982 m. 1992 m. 2006 m. – Lietuvos sporto žurnalistų federacijos „Aukso plunksna" už sporto tematikos rašinius.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 342 psl.
| **Jūratė Martinkutė** |
| --- |
| Gimė | 1953 m. rugpjūčio 19 d. (70 metų)Vievis, Trakų r. |
|  |
| Organizacijos | Antano Smetonos gimnazija |
|  |
| Alma mater | Lietuvos valstybinės konservatorija (Klaipėdos fakultetai) |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Medalis |

**Jūratė Martinkutė** (1953 m. rugpjūčio 19 d. Vievyje) – muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija
----------

1978 m. baigusi Trakų internatinę sporto mokyklą ir vaikų muzikos mokyklą (akordeono specialybė), 1978–1983 m. muziką studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (dirigavimo dėstytojai dažnai keitėsi, o baigė pas C. Mikutį).

1983–1986 m. muzikos ir dainavimo mokytoja Anykščių A. Vienuolio vidurinėje mokykloje, vaikų choro ir etnografinio ansamblio vadovė. Vokalinius ansamblius parengdavo respublikiniams „Dainų dainelės" konkursams – mišrusis vokalinis kvartetas 1986 m. konkurso laureatas.

Nuo 1986 m. rudens Ukmergės 5-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, moksleivių chorų vadovė. Sistemingai dirbo su vyresniųjų klasių moksleivų mišriuoju choru, kurį parengė 1987 m. respublikinei moksleivų dainų šventei (konkurse laimėjo trečiąją vietą), 1993 m. Lietuvos jaunimo mažajai dainų šventei, 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje. 1990–1991 m. choras dalyvavo vaikų ir jaunimo festivalyje „Dainuok, jaunoji Lietuva" Panevėžyje ir Molėtuose, bei 1997 m. Lietuvos moksleivų dainų šventėje Vilniuje. Mokytoja dirba ir su vaikų choru, vadovauja miesto folkloriniam ansambliui „Dagilėlis", diriguoja Ukmergės rajono dainų šventėse, buvo 1992 m. Pietryčių Lietuvos vaikų ir jaunimo dainų šventės Vilniuje dirigentė. 1994 m. jai suteikta muzikos mokytojos ekspertės kvalifikacijos kategorija.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. – Vilnius, 1999. *(Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas)*
| **Juvencijus Deikus** |
| --- |
| Gimė | 1938 m. lapkričio 26 d. (85 metai)Skirsnemunė, Jurbarko valsčius |
|  |
| Veikla | inžinierius mechanikas |
| Partija | 1968 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1965 m. Lietuvos žemės ūkio akademija |

**Juvencijus Stanislovas Deikus** (g. 1938 m. lapkričio 26 d. Skirsnemunėje, Jurbarko valsčiuje) – Lietuvos inžinierius mechanikas, technologijos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1965 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją (LŽŪA, nuo 1996 m. LŽŪU). 1964–1968 m. LŽŪA tiekimo skyriaus viršininkas, nuo 1969 m. dėstytojas. 1971 m. technikos mokslų kandidatas. 1975–1976 m. Kubos centrinio universiteto dėstytojas konsultantas. 1976–1980 m. LŽŪA Darbo apsaugos ir praktinio mokymo katedros vedėjas, nuo 1976 m. docentas. 1981–1983 m. Nikaragvos valstybinio autonominio universiteto dėstytojas konsultantas. 1984–1993 m. LŽŪA Darbo apsaugos ir praktinio mokymo katedros vedėjas, nuo 1994 m. Žemės ūkio inžinerijos fakulteto dekanas.

Mokslinio darbo kryptis – žemės ūkio technikos triukšmo ir virpesių tyrimas, jų mažinimas.

Bibliografija
-------------

* Darbo apsauga žemės ūkyje: vadovėlis (su kitais), 1985 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2015-11-17 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  *Juvencijus Deikus*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 405
3. ↑  *Juvencijus Deikus*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 572 psl.
**Dirva** (angl. *The American Lithuanian Weekly „Soil"*) – JAV lietuvių tautinės minties savaitraštis, einantis nuo 1916 m. rugpjūčio 26 d. Klyvlende, 19807 Cherokee Ave.

Istorija
--------

Leistas vietoj nuo 1915 m. lapkričio 25 d. leisto laikraščio „Santaika". Iki 1952 m. leido A. Bartoševičiaus vadovaujama leidykla „Ohio Lithuanian Publishing Co", paskui – Amerikos lietuvių spaudos ir radijo draugija „Viltis". 1958–1959 m. ir 1968–1980 m. ėjo 2 kartus per savaitę, 1960–1968 m. – 3 kartus, kitu laiku – kartą per savaitę. Tiražas 1985 m. – 3450 egz.

Daugiausia vietos laikraštyje skirta tautinėms, politinėms ir kultūrinėms temoms. 

Bendradarbiavo: Bronius Aušrotas, Vladas Bakūnas, Alfonsas Vytautas Braziulis, Vladas Būtėnas, Jurgis Gilvydis, Antanas Laukaitis, Algimantas Mackus, Vincas Steponaitis, Vytautas Strolia.

Redaktoriai
-----------

* Vincas Jokubynas – 1916–1917 m.
* J. Gedminas – 1917–1918 m.
* Kazys Karpius – 1918–1948 m.
* Vincas Rastenis – 1948–1951 m.
* Balys Gaidžiūnas – 1951–1962 m. 1991–1994 m.
* Jonas Pranas Palukaitis – 1958–1963 m.
* Jonas Čiuberkis – 1962–1968 m.
* Vytautas Gedgaudas – 1968–1991 m.
* Anicetas Bundonis – 1994–1995 m.
* Jonas Jasaitis – 1996–2001 m.
* Vytautas Radžius – 2005-2013 m.
* Gediminas Markevičius - nuo 2013 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 108 psl.

Nuorodos
--------

* Suskaitmeninti „Dirvos" laikraščio numeriai (1915-2023)
* „Dirva" skenuoti puslapiai epaveldas.lt
| **Nijolė Logminienė** |
| --- |
| Gimė | 1936 m. sausio 1 d. (88 metai)Kamšalai, Trakų apskritis |
|  |
| Veikla | žurnalistė, redaktorė |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Nijolė Logminienė** (g. 1936 m. sausio 1 d. Kamšaluose, Trakų apskritis) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė.

Biografija
----------

1955 m. baigė Kaišiadorių darbo jaunimo vidurinę mokyklą, 1960 m. Vilniaus universiteto Istorijos-filologijos fakultete – žurnalistikos specialybę.

1960–1977 m. laikraščio „Gimtasis kraštas" („Tėvynės balsas") redakcijos literatūrinė darbuotoja, kultūros skyriaus vedėja. Nuo 1977 m. Lietuvos televizijos Literatūros ir meno redakcijos, „Telefilmo" vyresnioji redaktorė, nuo 1991 m. – „TV film" studijos TV dokumentinių ir meninių filmų, videospektaklių redaktorė.

Rašė kultūrinio gyvenimo temomis, spausdino interviu, reportažus, vaizdelius apie užsienio lietuviųs. Televizijoje rengė kultūros žurnalą „Versmės", laidas apie literatūrą, architektūrą, teatrą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 304 psl.