recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Herdo sala iš kosmoso
**Herdo ir Makdonaldo salos** (angl. *Heard Island and McDonald Islands*) – negyvenamos salos Pietų vandenyne, nuo 1947 m. priklauso Australijai. Šiose salose yra vieninteliai aktyvūs ugnikalniai, priklausantys Australijai. Vienas iš jų, Mausonas, yra vienas iš aukščiausių už Australijos žemyno ribų esančių Australijos kalnų. Salų plotas 372 km².

Geografija
----------

Salų vieta žemėlapyje
**Herdo sala** 368 km² ploto, kalnuota, be augmenijos, padengta ledynų. Reljefe dominuoja Mausono viršūnė – 2745 metrų aukšio aktyvus vulkanas.

Kitas vulkanas yra Makdonaldo saloje, po 75 000 metų neveiklumo 1992 m. jis išsiveržė; paskutinis išsiveržimas užfiksuotas 2005 m.

**Makdonaldo salos** yra 44 km į vakarus nuo Herdo salos, labai mažos, akmenuotos. Sudarytos iš *Makdonaldo salos* 230 m aukščio, *Plokščiosios salos* 55 m ir *Mejerio akmens*. Plotas maždaug 4 km². Salose gyvena didelės ruonių, bei paukščių populiacijos.

Administracija
--------------

Administruojamos iš Hobarto. Salose nėra uostų.

Istorija
--------

Pirmas žmogus, pasiekęs salas 1833 m. buvo britas Peteris Kempas.

Kapitonas Džonas Herdas 1853 m. raportavo, kad pastebėjo naują salą, ji buvo pavadinta jo garbei. Kapitonas Viljamas Makdonaldas atrado kitą salą po šešių savaičių, 1854 m.

1855 m. buvo pirmą kartą išsilaipinta į krantą. Beveik visi aptikti ruoniai iki 1880 m. buvo sumedžioti.

Vietovėje daug laivų nuolaužų.

Australijos teritorija tapo nuo 1947 m. 1997 m. salos įtrauktos į UNESCO paveldo sąrašą.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
| UNESCO vėliava | UNESCO pasaulio paveldasObjekto nr. 577  (anglų k.) • (prancūzų k.) |

* Oficiali svetainė

  


| Australijos valstijos ir teritorijos | Australia |
| --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Valstijos: | Kvynslandas | Naujasis Pietų Velsas | Pietų Australija | Tasmanija | Vakarų Australija | Viktorija |
| Vidinės teritorijos: | Australijos sostinės teritorija | Džarvio įlankos teritorija | Šiaurės Teritorija |
| Išorinės teritorijos: | Ašmoro ir Kartjė salos | Australijos Antarktinė teritorija | Kalėdų sala | Kokosų salos | Koralų jūros salos | Herdo ir Makdonaldo salos | Norfolko sala |

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R Pasaulio paveldo objektai Australijoje |
| --- |
|  |
| 
Didysis barjerinis rifas (1981) · Vilandros ežerų kraštas (1981) · Kakadu nacionalinis parkas (1981) · Lordo Hau salų grupė (1982) · Tasmanijos laukinė gamta (1982) · Australijos Gondvanos drėgnieji miškai (1986) · Kvinslando drėgnieji tropikai (1986) · Uluru–Kata Čiutos nacionalinis parkas (1987) · Ryklių įlanka (1991) · K'garis (Freizerio sala) (1992) · Australijos žinduolių fosilijų radimvietės: Riverslėjus/Narakortas (1994) · Herdo ir Makdonaldo salos (1997) · Makvorio sala (1997) Didžioji Mėlynųjų kalnų teritorija (2000) · Purnululu nacionalinis parkas (2003) · Karališkieji parodų rūmai ir Karltono sodai (2004) · Sidnėjaus operos teatras (2007) · Australijos nuteistųjų kolonijos (2010) · Ningalu rifas (2011) · Budž Bimo kultūrinis kraštovaizdis (2019) | Australijos vėliavaAustralijos vėliava |

 |


 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| **Biotinas** |
| Biotino struktūraBiotino struktūra |
| Bendri duomenys |
| Cheminė formulė | C10H16N2O3S |
| Molekulinė masė | 244,31 g/mol |
| Kiti pavadinimai |
| * Vitaminas B7
* Vitaminas H
 |
| Vitamino savybės |
| Tirpsta | Vandenyje |
| RDA (suaugusiam vyrui) | 30 μg/dieną |
| RDA (suaugusiai moteriai) | 30 μg/dieną |
| Trūkumo simptomai |
| * Sausa pleiskanota oda
* Nuovargis
* Apetito praradimas
* Pykinimas ir vėmimas
* Depresija
* Liežuvio uždegimas
* Aukštas cholesterolio lygis
 |
| Pertekliaus simptomai |
| * *Nėra*
 |
| Pagrindiniai Šaltiniai |
| * Kepenys ir inkstai
* Pieno produktai
* Kai kurie jūros patiekalai, ypač austrės, krabai, ir lašiša
* Mielės
 |
|

**Biotinas** (taip pat **vitaminas H** ar **vitaminas B7**) – B grupės vitaminas, svarbus katalizuojant metabolines riebalų rūgščių sintezės reakcijas, taip pat gliukoneogenezėje bei metabolizuojant leuciną.

Savybės
-------

### Šaltiniai

Visi augaliniai ir gyvūniniai produktai turi nedaug biotino. Daugiausia jo būna mielėse, inkstuose, taip pat kiaušinio trynyje, kukurūzuose, avižinėse kruopose, žirniuose, jautienoje, piene.

### Poreikis

Dienos norma – 30-100 μg. Papildomai vartoti nesiūloma, nes žarnyno bakterijos gamina pakankamai vitamino.

### Trūkumas

Vitamino stoka gali sukelti išsekimą, raumenų skausmą, apetito stoką, depresiją, kojų bei rankų odos pleiskanojimą.

Trūkumas gresia valgant žalius kiaušinius, nes antivitaminas avidinas (jo yra žaliuose vištų kiaušiniuose) prisijungia biotiną, ir šis negali rezorbuotis žarnyne.

Ilgą laiką vartojant antibiotikus pažeidžiama žarnyno mikroflora, ir ji nebegali gaminti pakankamai biotino. Taip pat daugiau vitamino reikia nėščioms moterims ir krūties pienu maitinamiems kūdikiams.

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RVitaminai |
| --- |
|  |
| 
Vitaminas A · Vitaminas C · Vitaminas D · Vitaminas E · Vitaminas K · Cholinas · Liuteinas
B grupės vitaminai: Tiaminas · Riboflavinas · Niacinas · Pantoteno rūgštis · Biotinas · Piridoksinas · Folio rūgštis · Kobalaminas |

 |



|  |  |
| --- | --- |
|  | Šis straipsnis yra tapęs savaitės straipsniu. |
Teraho atvaizdas „Promptuarii Iconum Insigniorum" knygoje
**Terahas** (hebr. ‏תרח‏‎) – Senojo Testamento personažas, minimas Pradžios knygoje, dešimtasis patriarchas nuo Nojaus, Abraomo tėvas, Šemo palikuonis.

Pasakojama, jog Teraho tėvas buvęs Nahoras. Būdamas septyniasdešimties metų, Terahas susilaukęs sūnų Abraomo, Nahoro ir Harano. Minima, kad Terahas gyvenęs chaldėjų Ūre, čia, dar tėvui gyvam esant, miręs jo sūnus Haranas. Vėliau Terahas drauge su sūnumi Abraomu, jo žmona Sara bei anūku Lotu (Harano sūnumi) išvykęs į Kanaano kraštą, tačiau pakeliui į šį kraštą sustojęs Harane, kur ir pasilikęs iki mirties (esą miręs 205 metų). Abraomas Haraną palikęs būdamas septyniasdešimt penkerių metų, tad Terahas, išvykus sūnui, Harane gyvenęs šešiasdešimt metų. Samariečių Penkiaknygėje minima, jog Terahas mirė sulaukęs šimto keturiasdešimt penkerių metų – tais pačiais metais, kai Abraomas palikęs Haraną. Tuo tarpu Naujajame Testamente minima, kad Abraomas Haraną palikęs po savo tėvo mirties (Apd 7,4). Terahas minimas ir Jozuės knygoje, kur sakoma, kad buvęs stabmeldys, garbinęs kitus dievus.

Šio personažo vardo kilmė aiškinama įvairiai. Viena vertus, vardą *Terah* bandyta sieti su akadų k. žodžiu *turahu*, reiškiančiu „laukinis ožys". Kita vertus, vardas esąs tapatus sirų kalbos *taṛḥa*. Be to, būta tvirtinimų, kad vardas galėjęs atsirasti iškraipius *yeraḥ*, reiškiantį „Mėnulis" (Jarichas – Mėnulio dievas vakarų semitų mitologijoje).

Midraše minima, kad Terahas ne tik buvęs stabmeldys, bet ir pats gaminęs bei pardavinėjęs stabus. Jais prekiauti, kol bus išvykęs, įpareigojęs sūnų Abraomą. „Sefer ha-Yašar" midraše jis laikomas didžiu Nimrodo karvedžiu, lydėjusiu jį visuose žygiuose. Supykęs ant sūnaus Abraomo už tai, kad šis sunaikinęs jo stabus, Terahas apkaltinęs sūnų Nimrodo akivaizdoje, o šis pasmerkęs jį sudeginti. Tuomet sūnus įtikinęs tėvą keliauti į Kanaaną.

Išnašos
-------

1. 1 2  K. van der Toorn, "Terah תרח", in: Dictionary of Deities and Demons in the Bible, Edited by: Karel van der Toorn, Bob Becking, Pieter W. van der Horst.
2. ↑  „Фарра" // „Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона", т. XLIa (1904): Яйцепровод — Ѵ, с. 881 s:ru:ЭСБЕ/Фарра
3. 1 2 3 4  Wilhelm Bacher, Schulim Ochser. „Terah". Jewish Encyclopedia. Nuoroda tikrinta 2021-02-11.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 4°41′ p. pl. 160°22′ v. ilg.﻿ / ﻿4.683°š. pl. 160.367°r. ilg.﻿ / 4.683; 160.367

Salos palydovinė nuotrauka
**Teraina** (angl. *Teraina, Teeraina*) arba ***Vašingtono sala*** (*Washington Island*) – koralinė sala Ramiajame vandenyne, Polinezijoje, Linijinių salų šiaurėje, priklauso Kiribačio valstybei. Plotas – 14,2 km².

Salos ilgis šiaurės vakarų–pietryčių kryptimi 6,8 km, plotis iki 2,5 km. Nuo kitų koralinių salų ir atolų Teraina skiriasi tuo, kad joje yra gėlavandenis ežeras (Vašingtono ežeras). Jis yra buvusios lagūnos liekana. Ežeras seklus (1–2 m, nors vietomis iki ~10 m), maitinamas tik kritulių. Po liūčių vakarinėje pusėje susidaro pelkės ir šlapynės. Pelkėje susidaręs durpynas. Dėl savo išskirtinių gamtinių sąlygų Teraina yra svarbi ekologinė buveinė – čia apsistoja daug migruojančių, jūrinių paukščių. Be to, saloje sutinkama ir retų rūšių – endeminė Kiritimačio nendrinukė, Rimataros loriketa ir kt. Paplūdimiuose peri jūriniai vėžliai. Didžiumą salos dengia tankūs kokospalmių, pandanų miškai.

2010 m. Terainoje gyveno 1690 gyventojų. Saloje yra 9 kaimai, iš kurių didžiausias – Tangkorė (410 gyv.). Gyventojų sudėtis mišri (kiribačiai, taitiečiai, tuvaliečiai). Verčiamasi daugiausia kopros ruošimu, taip pat žvejyba, vėžlių kiaušinių rinkimu. Yra lėktuvų tupimo takas, prieplauka, švyturys, radijo antena. Viduje susisiekimas vyksta keliais arba valtimis per ežero ir šlapynių kanalus.

Kai 1798 m. Terainą pasiekė pirmasis vakarietis – amerikietis Edmundas Faningas – sala buvo negyvenama. Jūrininkas salą pavadino JAV prezidento Džordžo Vašingtono garbei. 1856 m. pagal Guano salų aktą į Terainą pretenzijas pareiškė JAV, bet pasirodė, kad sala pernelyg drėgna guanui kasti. 1889 m. salą prisijungė britai (1916 m. ji tapo Gilberto ir Eliso kolonijos dalimi). Nuo XIX a. pab. salon gabenti darbininkai į kokosų plantacijas iš Gilberto salų, Taičio, Manihikio. Po 1979 m. kai Teraina tapo Kiribačio dalimi, čia dar atkelta naujakurių iš Gilberto salų.

* Vyrų tarybos namas (1968 m.)Vyrų tarybos namas (1968 m.)
* Salos kelias (1968 m.)Salos kelias (1968 m.)

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Teraina** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Enrikas Leta** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1966 m. rugpjūčio 20 d. (56 metai)Piza, Italija |
| Tautybė | italas |
|  |
| Veikla | Italijos politikas |
| Organizacijos | buvęs Italijos ministras pirmininkas |
|  |
| Alma mater | Pizos universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Enrico Letta |

**Enrikas Leta** (it. *Enrico Letta*, g. 1966 m. rugpjūčio 20 d. Pizoje) – italų politikas, Italijos demokratų partijos sekretoriaus pavaduotojas, buvęs 83-čiasis Italijos ministras pirmininkas (nuo 2013 m. balandžio 24 d. iki 2014 m. vasario 22 d.).

Biografija
----------

1994 m. baigė politologijos studijas Pizos universitete. Jau 1998 m. paskirtas Europos reikalų ministru Massimo d’Alemos vyriausybėje, 1999–2001 m. – Italijos pramonės, prekybos ir turizmo ministras. 2001 m. išrinktas Italijos parlamento nariu. 2004–2006 m. – Europos parlamento narys. Europos parlamentą paliko tapęs Romano Prodi vyriausybės sekretoriumi (2006–2008 m.).

Po 2013 m. Italijos parlamento rinkimų susiklosčius krizinei situacijai, Italijos prezidentas Giorgio Napolitano pavedė E. Letai suformuoti vyriausybę. Vyriausybės nariai prisiekė 2013 m. balandžio 28 d.

2013 m. spalio 2 d. E. Letai buvo paskelbtas nepasitikėjimas, tačiau parlamente jam pavyko sulaukti teigiamo balsavimo.

Augant įtampai, kritikai dėl lėtos šalies ekonominės pertvarkos, E. Leta vyriausybė tapo izoliuota. 2014 m. vasario 13 d. po konfliktų su pagrindiniu kritiku Matteo Renzi premjeras pranešė apie savo pasitraukimą iš šių pareigų. Šalies demokratų partija palaikė premjero atsistatydinimą ir palaikė M. Renzi kandidatūrą.

Nuorodos
--------

* Kandidatas į Italijos premjero postą Letta – ambicingas politikos vunderkindas (straipsnis iš balsas.lt)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Italijos premjeru oficialiai prisaikdintas E. Letta (balsas.lt inf.)
2. ↑  Napolitano accepts Letta’s resignation as Italian prime minister Archyvuota kopija 2014-02-14 iš Wayback Machine projekto.

  



| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Mario Monti** | **Italijos Respublikos ministras pirmininkas** 2013 m. balandžio 28 d. - 2014 m. vasario 22 d. | Po to:**Matteo Renzi** |
**Turgajaus plynaukštė** (kaz. *Торғай Үстірті*) arba ***Turgajaus stalo kraštas*** – iškilusi lyguma Kazachstane, tarp Pietų Uralo ir Mugodžarų vakaruose bei Kazachijos kalvyno rytuose. Ilgis ~600 km, plotis ~300 km. Paviršius iškyla iki 310 m. Ašine plynaukštės dalimi nusidriekęs Turgajaus lovys.

Tai epihercininis platforminis darinys; atitinka šiaurinį Turgaujaus plokštės iškilimą ir Turgajaus lūžį. Sudarytas iš jūrinių ir žemyninių molingų bei smėlingų nuogulų. Yra mangano (Sokolovskojė, Sarabajus, Kačaras), geležies rūdos, boksito, akmens anglies (Ubagano baseinas) telkinių.

Šiaurinę Turgajaus plynaukštės dalį užima kalvos ir skliautkalvės, paviršius raižytas menkai. Pietuose – atskiri stalkalniai, aukštumos. Gausu druskingų ežerų. Plynaukštės šiaurėje būdingos išdirbtos stepės (kviečiai, soros, miežiai), pietuose – pusdykumės, naudojamos kaip ganyklos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 437
**Alvydas Pikelis** (g. 1963 m. vasario 2 d. Šilalės rajonas) – teisininkas, teisėjas.

Biografija
----------

1989 m. baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą.

1989–1992 m. Kauno miesto Panemunės rajono teismo, 1992–1994 m. – Kauno miesto apylinkės teismo, 1995–1999 m. – Kauno apygardos teismo, nuo 1999 m. birželio mėn. – Lietuvos Aukščiausiojo Teismo teisėjas. 2001–2002 m. – Vilniaus universiteto Teisės fakulteto Baudžiamosios teisės katedros lektorius. 2008–2011 m. – Nuolatinės teisėjų veiklos vertinimo komisijos pirmininkas.

2011 m. išleido teisės monografiją „Baudžiamosios teisėkūros labirintai". Publikavo keletą mokslinių straipsnių baudžiamosios teisės tema periodiniuose teisės leidiniuose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Alvydas Pikelis Archyvuota kopija 2021-10-24 iš Wayback Machine projekto. (LAT inf.)
2. ↑  Teisėjų taryba patvirtino Nuolatinės teisėjų veiklos vertinimo komisijos narius – teisėjus. 15min.lt. Nuoroda tikrinta 2022-06-13.
3. ↑  Nepatenkintas naujovėmis teismų savivaldoje traukiasi Teisėjų vertinimo komisijos pirmininkas Alvydas Pikelis. 15min.lt. Nuoroda tikrinta 2022-06-13.
4. ↑  Alvydas Pikelis[neveikianti nuoroda]. Kas yra kas Lietuvoje 20/21. Nuoroda tikrinta 2022-06-13.
| **Alwara Höfels** |
| --- |
|  |
| Alwara Höfels |
| Gimimo vardas | Alwara Höfels |
| Gimė | 1982 m. balandžio 6 d. (41 metai)Kronbergas (Taunusas), Vakarų Vokietija |
| Tautybė | vokietė |
| Pilietybė |  Vokietija |
|  |
| Sritis | Teatras, kinas, televizija |
| Pareigos | Aktorius |

**Alvara Hiofels** (vok. *Alwara Höfels*, g. 1982 m. balandžio 6 d. Taunuso Kronberge) – Vokietijos aktorė.

Pelnė pripažinimą komedijoje „Fack ju Göhte".

Biografija
----------

Aktorių Klaros Hiofels ir Michaelo Greilingo dukra.

2002–2007 m. lankė Ernsto Bušo dramos menų akademiją, kur studijavo dramą. Gerai žinoma dėl savo pirmojo vaidmens filme „Triušis be ausų", kuriame vaidino Miriam. Vėliau gavo vaidmenį televizijos laidoje „13 valandų: lenktynės su laiku".

2013 m. vaidino filme „Fack ju Göhte", kuris tapo sėkmingiausiu vokiečių metų filmu. 2014 m. laimėjo Esseno televizijos geriausios aktorės apdovanojimą. 2016 m. atliko inspektorės vaidmenį televizijos serialo „Nusikaltimo vieta" (vok. *Tatort*) serijose. Dirbo kartu su Karin Hanczewski ir Martinu Brambachu.

Vėliau atliko keletą mažesnių vaidmenų scenoje ir televizijoje.

Filmografija
------------

### Kine

* 2007: Keinohrhasen
* 2009: Phantomschmerz
* 2010: Die Fremde (2010)|Die Fremde
* 2011: Blutzbrüdaz
* 2011: Einer wie Bruno
* 2012: Fünf Freunde
* 2013: Fack ju Göhte
* 2015: Frau Müller muss weg!
* 2015: Fack ju Göhte 2
* 2018: Meine teuflisch gute Freundin
* 2018: So viel Zeit
* 2020: Max und die wilde 7

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑

Nuorodos
--------

* IMDB profilis
* kino-teatr.ua
* kinopoisk.ru
| **Alvydas Šedžius** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1951 m. kovo 12 d. (72 metai)Galintėnai, Alytaus rajonas |
| Tėvas | Juozas |
| Sutuoktinis (-ė) | Natalija Šedžiuvienė |
| Vaikai | Andrius, Rūta |
|  |
| Veikla | inžinierius, Lietuvos politinis veikėjas |
| Partija | 
* 1989 m. LDDP,
* 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partija

 |
|  |
| Alma mater | 1973 m. Vilniaus inžinerinis statybos institutas |

**Alvydas Šedžius** (g. 1951 m. kovo 12 d. Galintėnuose, Alytaus raj.) – inžinierius, Lietuvos politinis veikėjas, KGB rezervo karininkas (kapitono laipsnis).

Biografija
----------

1957–1960 m. mokėsi Galintėnų pradžios, 1961–1964 m. Nemunaičio aštuonmetėje, 1965–1966 m. Ryliškių, 1967–1968 m. Merkinės vidurinėje mokyklose. 1973 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą, automobilių transporto inžinierius mechanikas.

1973–1977 m. Šiaulių politechnikumo dėstytojas, 1977–1982 m. LLKJS Šiaulių miesto komiteto pirmasis sekretorius, 1982–1988 m. gamyklos „Nuklonas" direktoriaus pavaduotojas, 1988 m. LKP Šiaulių miesto komiteto sekretorius, 1990 m. pirmasis sekretorius. 1991 m. UAB „Vara" direktorius, 1992 m. IAB „Kraštietis" direktorius, 1993–1995 m. Lietuvos Respublikos Vyriausybės atstovas Šiaulių regione, 1995–1997 m. Šiaulių apskrities valdytojas. 1997–1999 m. banko „Hermis" Šiaulių filialo rinkodaros vadybininkas, 1999–2001 m. UAB „Manukas" direktorius. 2001–2009 m. Šiaulių apskrities viršininkas.

1989–2001 m. LDDP Šiaulių miesto tarybos pirmininkas, 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Šiaulių skyriaus pirmininkas, nuo 2001 m. sausio mėn. LSDP tarybos narys. 1997–2000 m. ir 2000–2003 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys. Nuo 2009 m. Šiaulių rajono savivaldybės tarybos narys.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
|  |
| --- |
| Alytus-Gardinas elektros jungtis |
|  |
| Vieta |
| **Šalys** | Lietuvos vėliava Lietuva, Baltarusijos vėliava Baltarusija |
| **Trasa** | Alytus - Gardinas |
| Savininkai |
| **Partneriai** | Litgrid, ? |
| Gamyba |
| Techninė informacija |
| **Jungties tipas** | Antžeminė jungtis |
| **Srovės tipas** | Aukštos įtampos tiesioginė |
| **Nuolatinė srovė** | 330 kV |
| Infolentelė: žiūrėti • aptarti • redaguoti |

**Alytus-Gardinas elektros jungtis** – tarpvalstybinė elektros jungtis tarp Lietuvos ir Baltarusijos.

Tai viena iš 12-os elektros jungčių tarp Lietuvos ir Baltarusijos bei viena iš penkių, kurios turi 330 kv nuolatinę elektros srovę.

Lietuvos dalyje jungtis prijungta prie Alytaus transformatorinių pastotės, kurią planuojama naudoti nuolatiniam srovės intarpo skaičiavimui. Pagal Lietuvos elektros tinklų sinchronizacijos politikos numatytą planą Alytus-Gardinas elektros jungtį planuojamą palikti vienintele tarpvalstybine jungtimi tarp Lietuvos ir Baltarusijos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pasirinkti tarptautinės elektros jungties „LitPol Link" techninio projekto rengėjai
2. ↑  Izoliuotas Baltarusijos elektros sektorius ir planuojamos pertvarkos
| **Alvydas Katinas** |
| --- |
|  |
| 2006 m. |
| Gimė | 1960 m. sausio 29 d. (63 metai)Utena |
| Tautybė | Lietuvis |
| Pilietybė |  Lietuva |
| Sutuoktinis (-ė) | Daiva Katinienė |
| Vaikai | Vaiva |
| Šeima | Sesuo poetė Regina Katinaitė-Lumpickienė |
|  |
| Veikla | Politikas |
| Partija | Lietuvos komunistų partija,LDDP,Lietuvos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | Vilniaus pedagoginis institutas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * Utenos raj. meno ir kultūros premija
 |

**Alvydas Katinas** (g. 1960 m. sausio 29 d. Utenoje) – Utenos politikas.

Biografija
----------

### Išsilavinimas

1978 m. baigė Utenos 2-ąją vidurinę mokyklą, 1982 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, kur įgijo lietuvių kalbos ir literatūros mokytojo specialybę.

### Karjera

1982–1987 m. Leliūnų vidurinės mokyklos užklasinio darbo organizatorius. 1987–1988 m. Utenos rajono Kultūros skyriaus vedėjas. 1989–1990 m. LKP Utenos rajono komiteto ideologijos skyriaus vedėjas.

1991–1993 m. valstybinės įmonės „Mėsa" apsaugos ir kontrolės skyriaus kontrolierius. 1994–1995 m. dirbo UAB „Avokada". 1995–1997 m. Utenos apskrities administracijos kalbos tvarkytojas ir atstovas spaudai. 1997–1999 m. individualios įmonės „Aljukva" savininkas. 2000–2001 m. Utenos jaunimo mokyklos direktorius.

#### Politika

1990–2001 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. – Lietuvos socialdemokratų partijos Utenos rajono skyriaus narys, nuo 2001 m. LSDP tarybos narys, Utenos skyriaus pirmininkas.

Nuo 1997 m. Utenos rajono savivaldybės tarybos narys. 2001–2003 m. Utenos rajono savivaldybės mero pavaduotojas, 2003–2023 m. Utenos rajono savivaldybės meras.

### Korupcija

2015 m. lapkričio 3 d. – 2016 m. sausio 2 d. dėl įtarimų kyšininkavimu, nušalintas nuo mero pareigų.

2021 m. kovą VTEK vienbalsiai nusprendė, kad A. Katinas pateko į interesų konfliktą ir tokiais veiksmais pažeidė Viešųjų ir privačių interesų derinimo įstatymo reikalavimus.

### Poezija

Nuo 1986 m. literatų klubo „Verdenė" narys, nuo 2011 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys.

Eilėraščiai spausdinti mokytojų poezijos rinktinėje „Pabūk džiaugsmu", rinktinėje „Taip tyliai tyliai" (111 meilės eilėraščių), Utenos literatų kūrybos almanache „Verdenė", dainų tekstai – rinktinėje „Širdies melodija tyli".

Bibliografija
-------------

* 2006 m. Sienos iš vėjo (eilėraščiai)
* 2011 m. Nugalėję lygumas
* 2015 m. Vaikšto vienas

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-03-05 iš Wayback Machine projekto.
5. ↑
6. ↑
7. ↑
8. ↑
9. ↑
10. ↑
11. ↑
12. ↑
|  |
| --- |
| Šilhų kalba*Taclḥit* ⵜⴰⵛⵍⵃⵉⵜ تشلحيت |
| Kalbama | Marokas |
| Kalbančiųjų skaičius | ~7,2 mln. |
| Kilmė | semitų-chamitų berberų  šiaurės berberų   **šilhų** |
| Rašto sistemos | lotynų, arabų, tifinagas |
| Kalbos kodai |
| ISO 639-3 | shi |
|  Vikipedija **Šilhų kalba** |

**Šilhų kalba** arba ***tačelhitų kalba*** (*Taclḥit*, ⵜⴰⵛⵍⵃⵉⵜ, تشلحيت) – semitų-chamitų kalbų šeimai priklausanti kalba; viena gausiausiai vartojamų berberų kalbų. Ją vartoja berberai šilhai. Paplitusi daugiausia pietų Maroke, mažiau vidurio rytų Maroke bei šalimais Alžyre. Šilhų kalbos arealas driekiasi tarp vakarinės Aukštojo Atlaso dalies ir Dra upės. Į šį arealą patenka tokie miestai kaip Agadiras, Gelmimas, Tarudantas, Urzazatas, Tiznitas, Ulad Teima. Kalbančiųjų skaičius – apie 7,2 milijono žmonių (2016 m.) (kitur nurodoma 6–8 ar 8–9 mln.).

Šilhų kalba turi daug tarmių, artima tamazightų kalbai, su kuria sudaro dialektinį kontinuumą.

Šilhų kalbos paplitimas Maroke (2004 m.)
Turi 3 balsines (i, a, u) (dėl garso ə statuso nėra vienos nuomonės) ir 33 priebalsines fonemas. Būdingos geminatos. Turi giminės (vyriškoji, moteriškoji), skaičiaus, laiko, asmens, nuosakos ir kitas gramatines kategorijas. Šilhų kalboje daug skolinių iš arabų kalbos. Būdinga sakinio struktūra – tarinys–veiksnys–papildinys.

Šilhų kalbai užrašyti taikyta keletas rašto sistemų: seniausi rašytiniai šaltiniai (nuo XVI a.) buvo užrašinėjami arabų rašmenimis, XX a. 8-ajame dešimtmetyje pritaikyta modifikuota arabiška užrašymo forma (rašomos balsės). Nuo XIX a. kalbai pritaikytas lotyniškas raštas. Ankstyvieji užrašymo modeliai rėmėsi prancūziška rašyba, o 1953 m. pritaikyta nauja fonetinė rašyba. XX a. pab. pradėtas diegti berberiškas tifinago raštas, bet jo vartojimas labiau simbolinis, nei praktinis.

Šilhų kalba turi gausu žodinės literatūros paveldą (pasakos, pasakėčios, dainos, mįslės, poezija), kurį nuo XIX a. pradėjo užrašinėti europiečiai tyrinėtojai. Ankstyvieji tekstai šilhų kalba daugiausia religiniai ir teisiniai (žymiausias kūrinys – XVIII a. Muhamado Auzalo „Ašarų vandenynas" *Baḥr al-Dumūʿ*).

Šaltiniai
---------

1. ↑  shi Duomenys apie kodu „shi" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*
2. ↑  Stroomer, H. (2008). „Three Tashelhiyt Berber texts from the Arsène Roux archives". Iš: Lubitzky, A.; et al. (eds.). *Evidence and Counter-Evidence. Essays in Honour of Frederik Kortlandt*. Vol. 2. Amsterdam: Rodopi (pp. 389–397).
3. ↑  Vidas Kavaliauskas. *Šilhų kalba*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIII (Šalc–Toli). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2013
| ***Jie žaidžia su ugnimi*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | They’re Playing with Fire |
| Kilmės šalis |  JAV |
| Režisierius | Howard Avedis |
| Metai | 1984 |
| Žanras | trileris |
| Trukmė | 96 min. |
| Kalba | anglų |
| **IMDb įrašas** |

**Jie žaidžia su ugnimi** (angl.  *They‘re Playing with Fire*) – 1984 m. sukurtas filmas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Sybil Danning – Diana Styvens
* Eric Brown – Džėjus
* Andrew Prine – Maiklas Styvensas
* Paul Clemens
* K.T. Stevens
* Gene Bicknell
* Curt Ayers
* Violet Manes

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Koledžo profesorė Diana Styvens pasiūlo vienam iš savo studentų, Džėjui, užsidirbti remontuojant jos jachtą. Čia moteris netrunka suvilioti jaunuolį, o vėliau dar paskolina šiam pinigų mašinos remontui. Po kurio laiko Diana ir jos vyras, taip pat koledžo dėstytojas Maiklas, paprašo Džėjaus paslaugos – išgąsdinti didžiuliame name gyvenančias Maiklo motiną ir senelę, kad šios apsispręstų greičiau parduoti namą arba iš jo išsikraustytų, palikdama jį paveldėtoju. Džėjus nenori to imtis, tačiau Dianai pavyksta jį įkalbėti. Džėjus prasmunka į namus, tačiau Maiklo motina pastebi įsibrovėlį ir griebiasi ginklo. Jam pavyksta pabėgti, tačiau tuo pačiu metu name pasirodo dar vienas žmogus, kuris nušauna abi moteris.

Išgąsdintas Džėjus skuba pas Dianą ir Maiklą, tačiau šie nenori tikėti jo pasakojimu. Nuvykę į namus ir juose nieko neradę, jie primygtinai klausinėja Džėjų kas įvyko, ir šis pradeda įtarti, kad, jeigu iš tiesų įvyko nusikaltimas, Diana su Maiklu įtars jį, o galbūt jie iš anksto viską suplanavo ir jį pakišo. Greta visos šios sumaišties dar ir studentė Sintija, be atsako įsimylėjusi Džėjų, bando šį apsaugoti nuo Dianos. Pastaroji savo žavesiu geba kontroliuoti Džėjaus jausmus ir užtikrina, kad šis visko nepapasakos policijai, tačiau kuo toliau, tuo labiau Maiklas darosi pavydus ir kaltina žmoną neištikimybe. Džėjus tiki, kad tikrasis nusikaltėlis yra Maiklas, tačiau nėra rasta aukų kūnų, o ir jo paties pėdsakų gausu name, todėl jis nedrįsta kreiptis į policiją. Neapsikentusi nuolatinių vyro kaltinimų , Diana važiuoja į Džėjaus bendrabutį, kur vyras jų vos neužklumpa. Jiedu pabėga ir pasislepia Dianos jachtoje. Čia atseka ir Maiklas, tačiau Džėjaus ir Dianos akivaizdoje jį nužudo žmogus su kauke. Jiedu seka jį ir pasiekia Maiklo motinos bei senelės namą, kuriame randa dar daugiau aukų…
| **Enrico Fruch** |
| --- |
| Gimė | 1873 m. rugsėjo 20 d.Ludarija di Rigolatas, Italijos karalystė |
| Mirė | 1932 m. gruodžio 6 d. (59 metai)Udinė, Italijos karalystė |
|  |
| Veikla | mokytojas, poetas |
|  |
| Alma mater | Padujos universitetas |

**Enrikas Frukas** (it. *Enrico Fruch*, 1873 m. rugsėjo 20 d. Ludarija di Rigolatas, Udinės provincija, Italijos karalystė – 1932 m. gruodžio 6 d. Udinė, Italijos karalystė) – friulų mokytojas ir poetas.

Biografija
----------

Gimė Ludarija di Rigolate, Karnijoje. Vaikystę praleido Premariake, kur atsikėlė jo tėvas kepėjas. Mokėsi Čividale del Friulyje, studijavo magistrantūrą Sačilėje ir Padujoje, pastarajame mieste 1892 m. įgijo diplomą. Vėlesniais metais mokytojavo Tore di Pordenonėje, Povolete, Rigolate, Rezijoje, Osope ir ilgesnį laikotarpį Modžo mieste (1899–1906). Modže jis vedė Idą Franc, su ja susilaukė sūnaus ir dukters. 1906–1917 m. dėstė Udinės berniukų vidurinėje mokykloje. 1919 m. Friulio sostinėje pradėjo eiti skyriaus direktoriaus pareigas. Dirbo komunos mokykloje, vėliau – San Domeniko ir galiausiai Via Dantės mokyklos direktoriumi.

Jis surinko periodiniame leidinyje „Pagine friulane" spausdintus bei kitus eilėraščius ir Udinėje italų kalba 1899 m. išleido kaip poezijos rinkinį „Friulis" („Friuli"). 1906 m. Udinėje išleistas rinkinys „Eilės friulų tarme" („Versi in vernacolo friulano"). 1926 m. pasirodė rinkinys „Antigàis" – didžiausias E. Fruko veikalas, išspausdintas jam dar esant gyvam. 1949 m. po poeto mirties, šis rinkinys buvo dar papildytas, mat išleidęs „Antigàis" E. Frukas ir toliau rašė žurnale „La Panarie", 1930 m. Luidžio Garconio muzikai sukūrė dainų tekstų, o 1933 m. jau po mirties, išspausdinta dvylika sonetų „Jù pe vile e pe Campagna". E. Frukas, drauge su kitais friulų poetais, stengėsi atnaujinti friulų poeziją, kurioje nuo XIX a. pabaigos iki XX a. pradžios vyravo P. Corutis. E. Fruko poezijoje, siekiančioje atsinaujinti, jaučiamas postromantizmo grakštumas ir harmonija, be tradicinių formų (soneto, burleskos, oktavos ir kt.), matomos naujų formų paieškos ir jų tobulinimas. Kai kuriuose kūriniuose apčiuopiama humanistinio socializmo gija, bet ji beveik visada toli nuo susijaudinimo ir didelių prieštaravimų, būdingų šiuolaikinei literatūrai. Be buržuazinio sentimentalaus būdo, be „paslaptingo, santūraus pesimizmo, kuris yra giliausias jo žmogiškasis bruožas" (Cantarutti), E. Fruko kūrybai būdinga atmintis, besireiškianti nuorodomis ir kompensacija.

E. Frukas ne tik kūrė poeziją, bet ir vertė Ezopą. Pažymėtina, kad E. Frukas rašė ne gimtąją Karnijos tarme, o įvairiomis Vidurio Friulio kalbomis. Jo kūryba padarė įtaką kitiems friulų poetams.

Išnašos
-------

1. 1 2 3  Gabriele Zanello. *FRUCH ENRICO (1873 - 1932)*. DIZIONARIO BIOGRAFICO DEI FRIULANI. Nuoroda tikrinta 2021-10-27.

Bibliografija
-------------

* E. Fruko bibliografija
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Ještedo-Kozakovo kalvagūbrisček. *Ještědsko-kozákovský hřbet* |
| --- |
| Ještedo kalnasJeštedo kalnas |
| **Žemynas** | Europa |
| **Šalys** | Čekijos vėliava Čekija |
| **Aukščiausias taškas** | 1012 m (Ještedas) |
| **Koordinatės** | 50°44′0″ š. pl. 15°00′00″ r. ilg.﻿ / ﻿50.73333°š. pl. 15.00000°r. ilg.﻿ / 50.73333; 15.00000Koordinatės: 50°44′0″ š. pl. 15°00′00″ r. ilg.﻿ / ﻿50.73333°š. pl. 15.00000°r. ilg.﻿ / 50.73333; 15.00000 |
| **Uolienos** | kvarcitas ir smiltainis |

**Ještedo-Kozakovo kalvagūbris** (ček. *Ještědsko-kozákovský hřbet*) – dalis Vakarų Sudetų kalnagūbrio (Čekija).

Kalvagūbris yra beveik 60 km ilgio, plotis neviršija 15 km. Šiaurės vakaruose jis prasideda dubumoje tarp kalvų *Pískový vrch* (547 m) (Lužicos kalnai ir *Ostrý vrch* (514 m) (jau Ještedo-Kozakovo kalvagūbris). Kalvų aukštis palaipsniui didėja, kol viršija 800 m virš jūros lygio, o aukščiausia viršūnė yra Ještedas (1012 m). Šis kalnas yra aukščiausias kalvagūbryje ir vienintelis, viršijęs 1000 m aukštį. Kalvagūbris tęsiasi į pietryčius. Jį kerta gilūs Mohelkos ir Jizeros slėniai. Paskutinė kalva, viršijanti 7100 m yra Kozakovas (744 m).

Kalvagūbrį daugiausia sudaro įvairūs kvarcitai, dalį jo sudaro smiltainis. Beveik visą Ještedo kalvagūbrį iki Mohelkos slėnio dengia miškai. Likusią dalį dengia skiautynas iš miškų, pievų ir dirbamų laukų. Dalį čia augančių vertingų paprastojo buko miškų saugo įkurti draustiniai. Ještedo-Kozakovo kalvagūbrio teritorija nėra ištisai saugoma, bet joje yra Ještedo ir *Maloskalsko* bei dar keli smulkesni draustiniai.

Vietovės tinkamos pėsčiajam ir dviračių turizmui. Žiemos sportui kraštas neypatingai tinka dėl nepatikimos sniego dangos. Slidinėjimas populiariausias apie Ještedą.

Panoraminis vaizdas nuo Kozakovo
**Audronė Zupkauskienė-Steponavičiūtė** (g. 1957 m. liepos 1 d. Vilniuje) – choro dirigentė ir muzikos mokytoja.

Biografija
----------

1964–1975 m. mokėsi Vilniaus 35-ojoje vidurinėje mokykloje ir iki 1977 m. dainavo mergaičių chore „Liepaitės" (vadovai L. Palinauskaitė ir P. Vailionis), mokėsi griežti akordeonu (mokyt. L. Jaseliūnaitė) ir skambinti fortepijonu (mokyt. L. Jariomina). 1975–1980 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (prof. K. Kavecko klasė).

1979–1980 m. Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto studentų dainų ir šokių ansamblio „Šviesa" chormeisterė. 1983–1984 m. šio instituto merginų choro chormeisterė. 1978–1993 m. Vilniaus choro studijos „Liepaitės" chormeisterė ir dirigentė. V–VII klasių mergaites paruošė koncertams, konkursams, dainų šventėms, festivaliams ir kitiems kultūros renginiams. Dirigavo „Liepaičių" jubiliejiniuose koncertuose, tradiciniuose koncertuose Vilniuje, Kaune, gastrolėse Latvijoje, Prancūzijoje ir kitur.

Nuo 1993 m. Vilniaus chorinio dainavimo mokyklos „Liepaitės" pirmųjų klasių mergaičių choro vadovė. Mergaitės pasirodo koncertuose, dalyvauja jaunučių chorų festivaliuose „Vilniaus vieversėliai" ir kituose renginiuose. 1994 m. dirigentei suteikta muzikos mokytojos metodininkės kvalifikacijos kategorija.

Nuo 1992 m. A. Zupkauskienė Vilniaus profesinių sąjungų kultūros rūmų merginų choro „Liepaitės", nuo 1994 m. moterų choro „Liepos" meno vadovė ir dirigentė. Choras 1992 m. IX ir 1995 m. X tarptautinių Stasio Šimkaus chorų konkursų Klaipėdoje laureatas (pirmoji ir trečioji vietos), dalyvavo 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventės chorų konkurse Vilniuje, 1997 m. tarptautiniame chorų konkurse Lenkijoje (Międzyzdra) pelnė sidabro medalį. „Liepos" kasmet surengia po 20 ir daugiau sakralinės ir pasaulietinės muzikos koncertų. Ne kartą giedojo Vilniaus ir Kauno Arkikatedrose Bazilikose, šių ir kitų miestų bažnyčiose, koncertavo geriausiose Lietuvos didžiųjų miestų koncertų salėse. Dažnai koncertavo su Kauno „Varpelio" ir Vilniaus „Ąžuoliuko" chorais, orkestrais ir solistais. 1994 m. „Liepų" choras gastroliavo Prancūzijoje, o 1996 m. Norvegijoje, 1995 m. dalyvavo tradiciniame moterų chorų festivalyje „Aš atdarysiu dainų skrynelę" Kretingoje ir Palangoje, daugelyje kitų kultūros renginių. „Liepos" parengtos ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų švantei Vilniuje. Choras padarė daug fondinių įrašų Lietuvos radijui, yra išmokęs sudėtingų kūrinių: G. F. Händelio „Aleliuja", W. A. Mozarto „Regina coeli". G. P. Palestrinos „Magnificat" ir „Regina coeli", O. di Lasso „Stabat Mater", G. Verdi „Stabat Mater", F. Schuberto „Missa E-dur", J. Brahmso „Ave Maria", G. Mahlerio Trečiąją simfoniją, J. Tamulionio Mišias, F. Kairio-Bajoro Mišias, A. Jasiulionio „Missa-Pastoral", Ch. Gounod „Missa Nr. 7" ir kt. Daugumą šių ir kitų kūrinių moterų ir vaikų chorui aranžavo pati dirigentė. 1997 m. ji išleido tris sąsiuvinius aranžuotų ir originalių kūrinių moterų ir vaikų chorui „Ave Maria". Dirigentė yra Lietuvos chorų sąjungos narė.

Nuorodos
--------

* Moterų choras „Liepos"

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| **Audronė Jankuvienė** |
| --- |
| Gimė | 1960 m. kovo 14 d. (63 metai)Kaunas |
| Sutuoktinis (-ė) |  Gediminas Jankus |
|  |
| Veikla | žurnalistė, redaktorė |
|  |
| Alma mater | 1983 m. Vilniaus universitetas |

**Audronė Kanapickienė-Jankuvienė** (g. 1960 m. kovo 14 d. Kaune) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė, politinė bei visuomenės veikėja.

Biografija
----------

1967–1971 m. mokėsi Kauno 22-ojoje vidurinėje, 1971–1978 m. Kauno 27-ojoje vidurinėje mokykloje. 1978–1983 m. Vilniaus universitete studijavo žurnalistiką.

1983–1984 m. Karolio Požėlos spaustuvės korektorė. 1984–1999 m. laikraščio „Kauno tiesa" (nuo 1992 m. „Kauno diena") korespondentė, 1994–1999 m. ekonomikos ir verslo priedo „Argumentai" redaktorė, 1999–2007 m. vyriausiosios redaktorės pavaduotoja. 2007–2010 m. UAB Neolitas biografinių žinynų „Kas yra kas Lietuvoje" verslo dalies redaktorė, leidinių serijos „Kas yra kas Lietuvoje. Kraštiečiai" vyriausioji redaktorė. 2010–2019 m. Kauno prekybos, pramonės ir amatų rūmų viešųjų ryšių vadovė.

2017–2019 m. Seimo narės Rūtos Miliūtės padėjėja. 2019–2020 m. Seimo narė, išrinkta pagal Lietuvos valstiečių ir žaliųjų sąjungos iškeltų kandidatų sąrašą (pakeitė Stasį Jakeliūną). Nuo 2020 m. Seimo narių Aušrinės Norkienės ir Rimantės Šalaševičiūtės padėjėja.

1990–2019 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narė, 2008–2019 m. Nacionalinės žurnalistų kūrėjų asociacijos narė.

Įvertinimas
-----------

* 1991 m. Lietuvos pramonininkų asociacijos premija
* 1997 m. Kazio ir Jurgio Bobelių premija
* 2008 m. Vytauto Gedgaudo premija

Bibliografija
-------------

* Žodžiai kaip smėlis: žvilgsniai: straipsniai, atspausdinti „Kauno dienoje" 2000-2007 m. - Kaunas: Rovilnė, 2007. - 208 p. - ISBN 978-9955-9855-5-6

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kas yra kas Lietuvoje. Kraštiečiai: Kaunas. - Kaunas: Neolitas, 2008. - 444 psl.
2. ↑
3. ↑
4. ↑
| **Audronė Jarackaitė** |
| --- |
| Gimė | 1954 m. (~69 metai)Utenoje |
|  |
| Veikla | teisininkė |
| Sritis | teisė |
| Organizacijos | Lietuvos apeliacinio teismo Civilinių bylų skyrius |
| Pareigos | teisėja |
|  |
| Alma mater | 1979 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultetas |

**Audronė Jarackaitė** (g. 1954 m. Utena) – teisininkė, teisėja, buvusi Lietuvos TSR Aukščiausiojo Teismo teisėja, Joniškio rajono liaudies teismo pirmininkė.

Biografija
----------

1972 m. baigė Utenos 2-ąją vidurinę mokyklą.
1979 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete baigė teisę, įgijo teisininko kvalifikaciją.

Nuo 1979 m. liepos Molėtų rajono liaudies teismo stažuotoja, nuo 1980 m. gegužės Biržų rajono liaudies teismo teisėja, nuo 1981 m. balandžio Mažeikių, Joniškio, Kauno rajono liaudies teismų teisėja (Joniškio rajono liaudies teismo pirmininkė), nuo 1988 m. gruodžio Lietuvos Aukščiausiojo Teismo, nuo 1995 m. Lietuvos apeliacinio teismo teisėja.

Moka anglų, rusų kalbas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  CV Archyvuota kopija 2010-02-15 iš Wayback Machine projekto.
Euribor
**EURIBOR** (angl. *Euro Interbank Offered Rate*; Europos tarpbankinės rinkos palūkanų norma) – vidutinės tarpbankinės palūkanų normos, kuriomis bankai pageidauja (pasiruošę) paskolinti lėšas kitiems bankams eurais; orientacinis eurozonos palūkanų dydis. EURIBOR skaičiuoja ir skelbia Europos bankų federacija, kuri atstovauja 4,5 tūkst. bankų 27 ES narėse ir Islandijoje, Norvegijoje bei Šveicarijoje.

EURIBOR indeksas skelbiamas kiekvieną dieną. Pirmą kartą EURIBOR paskelbtas 1998 m. sausio 2 d.. EURIBOR palūkanų norma taip pat laikoma baziniu dydžiu nustatant paskolų palūkanų normas Lietuvoje ir kitose šalyse, ateities sandoriams sudaryti ir kitiems tikslams.

2008–2009 m. finansų krizės įvykiai atskleidė, kad bankai turėjo paskatų nurodyti realybės neatitinkančias palūkanų normas. Teikdami skaičiavimo agentūroms savo skolinimo(-si) kainą, jie remdavosi ne rinkoje iš tikrųjų įvykusiais sandoriais, o „numanomu" palūkanų normų lygiu tarpbankinėje rinkoje. Pavyzdžiui, kai kurie bankai kartais nurodydavo tokias palūkanų normas, kurios būdavo parankios jų turimoms didžiulės vertės nuo palūkanų normų lygio priklausančioms investicinėms priemonėms. 2013 m. Europos Komisija keturiems bankams („Barclays", „Deutsche Bank", „Société Générale", RBS) paskyrė iki šiol didžiausias baudas dėl dalyvavimo „Euribor" fiksavimo kartelyje, bendra baudų suma siekė beveik 1 mlrd. eurų.

Taip pat skaitykite
-------------------

* VILIBOR
* LIBOR

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Palūkanos*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2023-01-07.
2. ↑  Lietuvos Bankas: EURIBOR reforma atneš daugiau skaidrumo, tačiau paskolų kaina keisis dažniau. Nuoroda tikrinta 2023-01-07.
*Kitos reikšmės – Rūta (reikšmės).*
**EVP80-2 „Rūta"** – pirma lietuviška antros kartos (diskretinių tranzistorių) elektroninė skaičiavimo mašina, 1964–1974 m. gaminta Vilniaus skaičiavimo mašinų gamykloje[1]. Buvo naudojama apskaitos ir planavimo, inžineriniams, ekonominiams, statistiniams ir matematiniams uždaviniams spręsti[2].

Istorija
--------

EVP80-2 „Rūta" idėja kilo Skaičiavimo mašinų specialiam konstravimo biurui mėginant modernizuoti Maskvoje sukurtą ir Vilniaus gamykloje surinkinėtą skaičiavimo mašiną EV80-3M[3]. Tačiau buvo nuspręsta kurti visiškai naują įrenginį: atsisakyti iki tol naudotų lempų, pakeičiant jas tranzistoriais. 1962 m. sukurtas pirmas prototipas.

Aprašymas
---------

ESM buvo sudaryta iš elektrinio skaičiuoklio **EVP-V** ir perforatoriaus **EPR80-2**. Duomenys įvedami ir išvedami 80-ies stulpelių perfokortomis, įvedimo ir išvedimo greitis – 120 perfokortų per minutę[2]. Skaičiuoklis (procesorius) galėjo atlikti visas aritmetines ir dalį loginių operacijų (iki 2500 per sekundę). Sudėties ir atimties operacijų greitis buvo 0,4 ms, daugybos – 11 ms, dalybos – 21 ms[2]. RAM dydis – 50 baitų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Laimutis Telksnys, Antanas Zilinskas, Computers in Lithuania, IEEE Annals of the History of Computing **21**, 31-37, (1999). DOI:10.1109/85.778980
2. 1 2 3  V. Bagočiūnas. *Vilniaus skaičiavimo mašinų gamykla*. Vilnius: „Mintis", 1973. – 147 p.:iliustr.
3. ↑  Jonas Rudokas. *Istorija, kuria galime didžiuotis: Lietuvos liaudies ūkio taryba, 1957–1965*. Vilnius: „Gairės", 2002. – p.:iliustr. ISBN 9986-625-32-7
**Audronė Bugelevičienė** (g. 1952 m. gegužės 25 d. Švenčionyse) – teisininkė, Vilniaus miesto 2-ojo apylinkės teismo teisėja, buvusi advokatė, advokatų savivaldos veikėja, Lietuvos advokatų tarybos pirmininko pavaduotoja.

Biografija
----------

1970 m. baigė Švenčionių Zigmo Žemaičio vidurinę mokyklą, 1975 m. – teisę Vilniaus universiteto Teisės fakultete, įgijo teisininkės kvalifikaciją.

Nuo 1975 m. rugpjūčio mėn. iki 1979 m. rugsėjo mėn. Švenčionių rajono Žemės ūkio valdybos (vyriausioji) juriskonsultė, nuo 1979 m. rugsėjo mėn. Vilniaus 1-osios juridinės konsultacijos advokatė stažuotoja. Nuo 1980 m. advokatė. Nuo 1980 m. sausio mėn. Švenčionių juridinės konsultacijos vedėja, nuo 1987 m. birželio mėn. iki 1990 m. liepos mėn. Vilniaus rajono juridinės konsultacijos vedėja. Specializacija – šeimos teisė, paveldėjimo teisė, sutarčių teisė.

Nuo 2005 m. balandžio 28 d. Vilniaus miesto 2-ojo apylinkės teismo teisėja.

1984-1990 m. Lietuvos advokatų kolegijos prezidiumo narė, 1995-2002 m. Lietuvos advokatų tarybos narė. Nuo 1990 m. liepos iki 2005 m. balandžio 8 d. ėjo įvairias pareigas. Buvo Metodinės tarybos pirmininkė, konsultantė, nuo 2002 m. Lietuvos advokatų tarybos pirmininko pavaduotoja. Nuo 2008 m. gruodžio mėn. Teisėjų etikos ir drausmės komisijos narė.

Moka rusų, vokiečių kalbas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalas „Lietuvos advokatūra", 2002 m. - 1-2(2), kovas-birželis
2. ↑  Audronė Bugelevičienė („Infolex")
3. ↑  Audronė Bugelevičienė Archyvuota kopija 2010-03-16 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiame straipsnyje bent dalis informacijos yra pasenusi.**Jeigu galite, atnaujinkite informaciją ir ištrinkite šį pranešimą. |

|  |
| --- |
| Teherano Metro*متروی تهران* |
|  |
| Informacija |
| Savininkas | Teherano miesto ir priemiesčio geležinkelių bendrovė |
| Vieta | Teheranas, Iranas |
| Transporto tipas | metropolitenasrajono linija |
| Linijų skaičius | 145 |
| Stotelių skaičius | 69 |
| Keleivių per dieną | 2 milijonai (2011) |
| Eksploatacija |
| Pradėta eksploatuoti | 1999 m. kovo 7 d. |
| Riedmenų skaičius | 1514 |
| Techninė informacija |
| Sistemos ilgis | 155,8 km (metro)
97,9 km (tarpmiestinis)
253,7 km (iš viso) |
| Geležinkelio vėžės | standartinis |
| Vikiteka **Vikiteka: Teherano metropolitenas** |

**Teherano Metro** (pers. متروی تهران) – metropoliteno sistema Teherane, Irano sostinėje. Sistemą sudaro šešios maršrutų linijos ir papildoma priemiestinė linija.

Linija yra standartinės geležinkelio vėžės, dalinai po žeme. Bilieto kaina – 1200 IRR, nepaisant nukeliauto atstumo. Senjorai metro naudojasi nemokamai. Teherano metropoliteno linijose pirmi, paskutiniai ir priešpaskutiniai vagonai yra skirti moterims, nenorinčioms važiuoti viename vagone kartu su vyrais. Tačiau moterys gali sėdėti ir kituose vagonuose.

Teherano Metro kiekvieną dieną nudojasi daugiau nei 3 milijonai keleivių. 2018 m. įvykdyta 820 milijonai reisų.

Maršrutai
---------

### Maršrutas 1

Maršrutas, kurio spalva žemėlapiuose raudona, šiuo metu yra 28,1 km ilgio, iš kurių 14,9 km yra po žeme. Šiame maršrute yra 26 stotelės, iš kurių 18 yra požeminės, o 8 – ant žemės. 2005 m. duomenimis, pirmasis maršrutas per dieną gali pervežti 650 tūkst. keleivių. Tarukiniai kiekvienoje stotelėje sustoja 20-30 sekundžių. Visi traukiniai susideda iš 7 vagonų, kuriuose gali tilpti 1 300 keleivių (sėdint ar stovint). Traukiniai pasiekia didžiausią 80 km/h greitį.

Pirmasis maršrutas iš esmės kursuoja šiaurės-pietų kryptimis.

Galerija
--------

* 
* 
* 
* 
*

Šaltiniai
---------

1. ↑  2011 m. kovo 5 d. „Tehran Metro head resigns in row with Ahmadinejad". Reuters. Archyvuotas originalas.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Maršrutas 1 | 
Tajrish
· Gheytariyeh
· Shahid Sadr
· Gholhak
· Shari'ati
· Mirdamad
· Haghani
· Hemmat
· Mosalla
· Beheshti
· Mofatteh
· 7-ta Tir
· Taleghani
· Darvazeh Dowlat
· Saadi
· Imam Khomeini
· 15-ta of Khordad·
Khayam
· Molavi
· Shush
· Pietinė galinė stotelė
· Khazaneh
· Ali Abad
· Javanmard
· Shahr-e-Rey
· Bagher Shahr
· Shahed 
· Haram-e-Motahar· Kahrizak
  |

 |
**Vyriausioji lietuvių taryba Rusijoje** – Rusijos lietuvių politinis organas, trumpam atstovavęs Pirmojo pasaulinio karo pabėgėlius šioje šalyje.

Istorija
--------

Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui iš Lietuvos į Rusijos imperijos gilumą savo noru ar prievarta pasitraukė apie 300 tūkst. tautiečių. Karui užsitęsus, okupuotos Lietuvos teisinė padėtis tebebuvo neaiški. Imperijos neokupuotoje teritorijoje veikusi Lietuvių tautos taryba, nors ir turėjo Rusijos lietuvių seimo palaikymą, dėl vidinių nesutarimų savo veiklą nutraukė. 

1917 m. rudenį Jonas Jablonskis, Kazys Grinius ir Pranas Mašiotas kreipėsi į visas lietuvių politines partijas kviesdami sušaukti suvažiavimą, kuris suformuotų naują valdžios organą. Jis įvyko 1917 m. lapkričio 16–19 d. viename iš lietuvių pabėgėlių centrų Voroneže. Dalyvavo Lietuvos socialistų liaudininkų demokratų, Demokratinės tautos laisvės santaros, Lietuvių krikščionių demokratų, Lietuvių katalikų tautos sąjungos ir Tautos pažangos partijų bei Lietuvių karininkų sąjungos atstovai. Į *Vyriausiąją lietuvių tarybą Rusijoje* buvo išrinkti: Martynas Yčas, Mykolas Sleževičius (pirmininko pavaduotojas, vėliau – pirmininkas) ir Kazys Grinius (pirmininkas). *Taryba* siekė atstovauti Lietuvą Rusijoje ir kitose šalyse, rūpintis pabėgėliais ir evakuacijos metu iš šalies išvežtu turtu, rengti būsimos Lietuvos administravimo įstatymų projektus.

1918 m. vasario 1 d. *Taryba* išleido Atsišaukimą į pasaulio tautas ir valstybes, kuriame ragino pripažinti Lietuvos teisę kurti nepriklausomą demokratinę valstybę, pripažinti etnografines jos sienas ir atlyginti karo metu padarytą žalą. Toks radikalus pareiškimas iššaukė didelį nepasitenkinimą tuo metu Rusiją valdžiusių bolševikų tarpe. Tų pačių metų vasario mėn. pabaigoje *Tarybos* nariai buvo suimti ir jos veikla nutrūko.

Šaltiniai
---------

* Vytautas Lesčius, Arvydas Anušauskas. *Kovų istorijos: XX amžius* – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. - ISBN 978-5-420-01635-0

Nuorodos
--------

* 1918 m. vasario 1 d. Atsišaukimo tekstas
| Kap Haitjenaspranc. *Cap-Haïtien* |
| --- |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

Kap HaitjenasKap Haitjenas

19°45′0″ š. pl. 72°12′0″ v. ilg.﻿ / ﻿19.75000°š. pl. 72.20000°r. ilg.﻿ / 19.75000; 72.20000﻿ (Kap Haitjenas)Koordinatės: 19°45′0″ š. pl. 72°12′0″ v. ilg.﻿ / ﻿19.75000°š. pl. 72.20000°r. ilg.﻿ / 19.75000; 72.20000﻿ (Kap Haitjenas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5) |
|  |
| **Valstybė** | Haičio vėliava Haitis |
| **Departamentas** | Šiaurės departamentas |
| **Apskritis** | Kap Haitjeno apskritis |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1670 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2013) | 190 289  |
| **Plotas** | 53,5 km² |
| **Tankumas** (2013) | 3 557 žm./km² |
| **Altitudė** | 0 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Kap Haitjenas |

**Kap Haitjenas** (pranc. *Cap-Haïtien*, kreol. *Kap Ayisyen, Okap*) – miestas Haityje, Haičio salos šiaurės vakarinėje pakrantėje, uostas prie Atlanto vandenyno. Šiaurės departamento administracinis centras. Pro Kap Haitjeno uostą išvežama kava, cukrus, vaisiai. Maisto pramonė. Turizmas. Išlikę kolonijinės architektūros paveldo: Šv. Dievo Motinos katedra, kolonijiniai viešieji, gyvenamieji pastatai. Miesto apylinkėse yra XIX a. prancūzų La Ferjero tvirtovė, San Susi rūmai (pasaulio paveldo objektai), istorinis Milo miestelis.

Istorija
--------

1492 m. netoli dabartinio Kap Haitjeno Kristupas Kolumbas įkūrė pirmą gyvenvietę Amerikoje – La Navidadą. Miestas 1670 m. įkurtas prancūzų, pavadintas ***Kap Fransesu*** (*Cap-Français*) ir buvo San Domingo kolonijos sostine. Buvo svarbus cukraus pramonės centras. 1770 m. sostinė perkelta į Port o Prensą. 1807–1820 m. Kap Fransesas buvo Anri Kristofo paskelbtos Haičio karalystės sostine (vadintas ***Kap Anri***).

* Pakrančių lūšnynaiPakrančių lūšnynai
* Centrinė miesto gatvėCentrinė miesto gatvė
* KatedraKatedra

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 195