recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Petras Lapinskas** (g. 1936 m. balandžio 24 d. Varėnoje) – Lietuvos geologas, fizinių mokslų daktaras, lietuviškos naftos atradėjas.

Biografija
----------

1959 m. baigė Vilniaus universitetą. 1967 m. apgynė disertaciją „Pietų Pabaltijo viršutinio ordovito ir apatinio silūro (landoverio) nuogulų litologija ir facijos", geologijos ir mineralogijos mokslų kandidatas.

1970–1989 m. Geologijos instituto Bitumų ir naftos kolektorių laboratorijos vadovas; 1973–2000 m. vyr. mokslo darbuotojas.

Mokslinė veikla
---------------

Iškėlė hipotezę, kad Vidurio Lietuvoje yra silūro naftingų rifų; vadovavo jų paieškoms, įvertino pavienių rifų prognozinius geologinius naftos išteklius. Paskelbė straipsnių apie Baltijos silūro stratigrafiją, litologiją, facijas, paleogeografiją, paleotektoniką ir naftingumą. Lietuvos silūro stratigrafinių schemų vienas autorių, paleogeografinių sedimentacijos žemėlapių komplekto (14 žemėlapių) autorius.

Bibliografija
-------------

* Lietuvos silūro sandara ir naftingumas, monografija, 2000 m. lietuvių ir anglų kalba
* Pabaltijo geologinė sandara ir naftingumas, 1970 m. rusų kalba
* Pietų Pabaltijo apatinio paleozojaus naftingų darinių litologija ir facijos, 1972 m. rusų k.
* Centrinės Baltijos geologinė sandara ir naftingumo perspektyvos, 1976 m. rusų k.
* Kolektorių regioninio ir lokalaus prognozavimo problemos, 1983 m. rusų k.
* Rytų Europos platformos vakarinės dalies tektonika, facijos ir formacijos, 1987 m. rusų k.
* Pabaltijo naftos telkiniai, 1987 m. rusų k.
* Lietuvos ir pietryčių Baltijos naftos geologija, 2001 m. lietuvių ir anglų k.
* Lietuvos Žemės gelmių raida ir ištekliai, vienas autorių, 2004 m.

Įvertinimas
-----------

* 1980 m. LTSR valstybinė premija

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Gaigalas. *Petras Lapinskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 527 psl.
|  |
| --- |
| **B-2 Spirit** |
|  |
|  |
|  |
| Tipas | radarų nepastebimas bombonešis |
| Gamintojas | Northrop Grumman |
| Pirmas skrydis | 1989 m. liepos 17 d. |
| Būsena | naudojamas |
| Pagrindiniai naudotojai | JAV karinės oro pajėgos |
| Pagaminta vnt. | 21 |
| Vieneto kaina | 1,157 mlrd. – 2,2 mlrd. dolerių |

**Northrop Grumman B-2 Spirit** arba trumpiau **B-2 Spirit** (liet. *B-2 Dvasia*), dažn. **B-2** – *stealth* technologijos, sunkiai radarų pastebimas JAV karinių oro pajėgų strateginis bombonešis, galintis gabenti tiek įprastas, tiek branduolines bombas. 

Šis bombonešis yra vienas iš brangiausių kada nors gamintų lėktuvų. Paskaičiavimai svyruoja nuo 1,157 milijardo iki 2,2 milijardo dolerių už vieną orlaivį. Tačiau didelę šių sumų dalį sudaro tyrimams ir įrangai išleisti pinigai. Paties lėktuvo gamyba be konstravimo darbo galėjo kainuoti apie 150 milijonų dolerių.

B-2 Spirit buvo kuriamas prasiskverbimui (*stealth* technologijos pagalba) į gerai saugomas teritorijas, kur anksčiau paprasti bombonešiai patekti negalėdavo. Pagal pirminį projektą turėjo būti pagaminti 135 lėktuvai, vėliau (1980 m.) skaičius sumažintas iki 75. 1992 metais paskelbta, kad bus gaminama tik 20, tačiau vėliau padidinta iki 21. Tiek lėktuvų ir buvo pagaminta. Viena svarbiausių priežasčių, kodėl buvo sumažintas skaičius – Tarybų Sąjungos žlugimas. Ši šalis buvo laikoma viena iš pagrindinių galimų B-2 Spirit taikinių. 

Lėktuvas gali nuskristi apie 11 100 km nepasipildydamas degalų. Tačiau kadangi degalus gali pildytis tiesiog ore, iš tiesų jo skrydžio atstumą riboja tik įgulos ištvermė ir mechanizmų patvarumas. Vieno skrydžio metu gali bombarduoti iki 16 taikinių, o jei pakraunamas mažesnėmis bombomis – ir iki 80-ies.

Įgulą sudaro du žmonės.

Pirmasis B-2 skrydis įvyko 1989 metų liepos 17 dieną. Pirmoji kovinė misija buvo Kosove 1999 m. Vėliau šie lėktuvai buvo naudoti dar dviejuose karuose – Afganistane ir Irake.

Naudotojai
----------

* Jungtinės Amerikos Valstijos JAV Karinės oro pajėgos – 20 vnt. (2017 m.)

Išnašos
-------

1. ↑  Pace 1999, pp. 29–36.
2. ↑  "Northrop B-2A Spirit fact sheet." Archyvuota kopija 28 February 2008 iš Wayback Machine projekto. *National Museum of the United States Air Force*. Nuoroda tikrinta 13 September 2009.
3. ↑  Mehuron, Tamar A. Assoc. Editor. "2009 USAF Almanac, Fact and Figures." Archyvuota kopija 13 January 2013 iš Wayback Machine projekto. *Air Force Magazine*, May 2009. Nuoroda tikrinta 13 September 2009.
4. ↑  B-2 bomber
5. ↑  B-2 Spirit
6. ↑  Air Force Budget overview book

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Northrop Grumman B-2 Spirit** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Egiptietiška darbuka
**Darbuka** (arab. دربوكة‎ = *darbūkah*) – taurės formos mušamasis instrumentas (būgnas). Plačiausiai paplitęs Viduriniuosiuose Rytuose, Šiaurės Afrikoje, Balkanuose, Užkaukazėje.

Tradiciškai darbukos pagrindas būdavo gaminamas iš molio, vėliau – iš medžio (riešutmedžio, abrikoso) ir metalo. Viršus aptraukiamas jaučio, ožio arba žuvies oda (dabar dažniau plastiku). Tradiciškai rytietiškos darbukos gausiai dekoruojamos. Vidutiniškai instrumento aukštis yra 35-40 cm, skersmuo – 28 cm. Grojama dažniausiai sėdint ir laikant instrumentą suspaudus kojomis arba pasikišus po ranka. Ritmas mušamas pirštais ir delnais. Melodija kuriama dešine ranka, o kairė naudojama garso ornamentacijai. Žemas tonas išgaunamas mušant į būgno centrą, aukštas – į pakraščius. Darbuka grojama tiek solo, tiek su kitais instrumentais (pvz. pirštų cimbolais).

Į darbuką panašių instrumentų randama iš neolito ir bronzos amžiaus laikotarpių Europoje ir Altajuje. Tačiau rytietiška darbuka greičiausiai kilo iš Babilonijoje naudotų apeiginių būgnų lilišų. Taurės formos būgnų piešiniai randami ir Senovės Egipto piešiniuose.

Panašūs instrumentai
--------------------

* džembė
* tombakas
* ašikas
Furjė eilutės konvergavimas
Matematikoje **Furjė eilutė** yra periodinis funkcijos vaizdavimas kaip tokio pavidalo periodinių funkcijų suma;

{\displaystyle x\mapsto e^{inx}=\cos(nx)+i\sin(nx),}
kurios yra *e**i x* harmonikos. Pagal Eulerio formulę, eilutė gali būti atitinkamai išreikšta trigonomentinėmis (sin, cos) funkcijomis.

Šios eilutės pavadintos prancūzų matematiko Žano Baptisto Furjė vardu. Furjė pirmasis sistemingai tyrė begalines eilutes, prieš tai tirtas Eulerio, Dalambero ir Danielio Bernulio. Furjė šias eilutes panaudojo šilumos lygties sprendime, kurio pirmuosius rezultatus paskelbė 1807 ir 1811, o 1822 metais išleido *Théorie analytique de la chaleur*. Vėliau Furjė rezultatus patikslino ir formalizavo Dirichlė ir Rymanas.

Furjė eilučių apibrėžimas
-------------------------

Tarkime, jog *f*(*x*), kompleksinių reikšmių realiųjų argumentų funkcija, yra periodinė su 2π periodu, taip pat jos absoliučios reikšmės kvadrato integralas intervale nuo 0 iki 2π yra baigtinis. Apsibrėžiame

{\displaystyle F\_{n}={\frac {1}{2\pi }}\int \_{-\pi }^{\pi }f(x)\,e^{-inx}\,dx={\frac {1}{2\pi }}\int \_{-\pi }^{\pi }f(x)(\cos(nx)-i\sin(nx))\,dx.}
Tada *f*(*x*) vaizduojamas Furjė eilute:

{\displaystyle f(x)=\sum \_{n=-\infty }^{\infty }F\_{n}\,e^{inx}.}
Specialiu atveju, kai *f*(*x*) reikšmės yra realieji skaičiai, galima keisti

{\displaystyle e^{inx}=\cos(nx)+i\sin(nx)\,\!}
ekvivalenčiu *f*(*x*) vaizdavimu kaip begalinę tiesinę funkcijų {\displaystyle \cos(nx)\,\!} ir {\displaystyle \sin(nx)\,\!} kombinaciją:

{\displaystyle f(x)={\frac {1}{2}}a\_{0}+\sum \_{n=1}^{\infty }\left[a\_{n}\cos(nx)+b\_{n}\sin(nx)\right]}, kur
{\displaystyle a\_{0}={\frac {1}{\pi }}\int \_{-\pi }^{\pi }f(x)dx}

  

{\displaystyle a\_{n}={\frac {1}{\pi }}\int \_{-\pi }^{\pi }f(x)\cos(nx)\,dx}

  

{\displaystyle b\_{n}={\frac {1}{\pi }}\int \_{-\pi }^{\pi }f(x)\sin(nx)\,dx}

  

kas atitinka {\displaystyle F\_{n}=(a\_{n}-ib\_{n})/2\,\!} ir {\displaystyle F\_{n}=F\_{-n}^{\*}.}

Taikymas
--------

Furjė eilutės gali būti naudojamos aprašyti bet kokios formos realių šaltinių determinuotus virpesius, kadangi jie tenkina Dirichlė sąlygas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kajackas, Algimantas. *Telekomunikacijų teorija.* Vilnius: Technika, 2009, 17 p. ISBN 978-9986-05-833-5.

Nuorodos
--------

* Diskrečioji Furjė transformacija
* Tolydžioji Furjė transformacija
* Furjė eilučių ir Furjė integralo **laboratorinis** naudojant MathCad Archyvuota kopija 2011-12-10 iš Wayback Machine projekto. R. Vilkas
| **Jonas Statkus** |
| --- |
| Gimė | 1904 m. vasario 10 d.Gakūnai, Subačiaus valsčius |
| Mirė | 1941 m. (~37 metai)Maskvos Butyrkų kalėjimas |
| Sutuoktinis (-ė) | Genovaitė Jarmolavičiūtė-Statkienė |
| Vaikai | Jūratė Statkutė de Rosales, Danutė Statkutė de Rosales |
|  |
| Veikla | VSD vadovas |
| Partija | Lietuvių tautininkų sąjunga |

**Jonas Stacevičius-Statkus** (1904 m. vasario 10 d. Gakūnuose, Subačiaus valsčius, Panevėžio apskritis – 1941 m. Maskvos Butyrkų kalėjime) – Lietuvos saugumo tarnybos vadovas.

Biografija
----------

Studijavo teisės mokslus Prancūzijoje. Nuo 1925 m. iki 1928 m. dirbo Lietuvos pasienio policijoje. Nuo 1928 m. iki 1931 m. balandžio 2 d. vadovavo Vidaus reikalų ministerijos Kriminalinės policijos I (Politiniam) skyriui. Nuo 1931 m. balandžio 2 d. iki 1933 m. buvo Lietuvos Kriminalinės policijos valdybos direktorius, o nuo 1933 m. iki 1934 m. rugsėjo 1 d. Lietuvos Valstybės saugumo departamento direktorius. Vadovaudamas VSD, tęsė ankstesnių vadovų pradėtą bendradarbiavimą su Latvijos ir Estijos specialiosiomis tarnybomis. Buvo apdovanotas Estijos Erelio ordinu. 1934–1938 m. gyveno Paryžiuje. 1939–1940 m. Tautininkų sąjungos generalinis sekretorius.

1940 m. liepos 6 d. (kitais duomenimis – 1940 m. liepos 11 d.) drauge su Augustinu Povilaičiu ir gen. Kaziu Skuču rusų okupacinės valdžios suimtas, 1940 m. liepos 23 d. išvežtas į Maskvos Lubiankos kalėjimą, vėliau kalintas Butyrkų kalėjime. Sušaudytas 1941 m. Butyrkų kalėjime. Palaidojimo vieta nežinoma. Galima spėti, kad palaikai buvo užkasti Maskvos Butovo poligone, kur buvo užkasami sušaudytieji. 

Kitais duomenimis, po 1940 m. J. Statkus laikomas dingusiu be žinios.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2014-02-04 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  *Jonas Statkus*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXII (Sko–Šala). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2012
| **Pijus Bielskus** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1880 m. sausio 11 d.Rusija Balsupiuose, Šunskų valsčius, Marijampolės apskritis, Rusijos imperija |
| Mirė | 1958 m. liepos 16 d. (78 metai)Lietuva Kaunas |
| Palaidotas (-a) |  Panemunės kapinėse |
|  |
| Veikla | Lietuvos kunigas, filosofijos mokslų daktaras, profesorius, Lietuvos Prezidento kanceliarijos viršininkas |
|  |
| Alma mater | Fribūro universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Pijus Bielskus |

**Pijus Bielskus** (1880 m. sausio 11 d. Balsupiuose, Šunskų valsčius, Marijampolės apskritis – 1958 m. liepos 16 d. Kaune) – Romos katalikų kunigas, filosofijos mokslų daktaras, profesorius, Lietuvos Respublikos Prezidento kanceliarijos viršininkas.

Biografija
----------

Mokėsi Keturvalakių pradinėje mokykloje, Marijampolės gimnazijoje, Seinų kunigų seminarijoje, dalyvavo klieriko Igno Čižausko įkurtos slaptos klierikų „penkiukių" organizacijos vadovybėj (organizacijos tikslas – skaityti lietuviškus laikraščius bei raštus ir studijuoti lietuvių kalbą ir literatūrą. 1903 m. gegužės 17 d. Varšuvoje įšventintas kunigu. Nuo 1904 m. iki 1910 m. mokėsi užsienyje: trejus metus Šveicarijos Fribūro ir dvejus metus Belgijos Leuveno universitete, kuriame jam buvo suteiktas filosofijos daktaro laipsnis.

1910 m. pradėjo profesoriauti Seinų seminarijoje, Pirmojo pasaulinio karo metu Tambove vadovavo trejus metus Žiburio draugijos mergaičių gimnazijai. 1919 m. birželio 16 d. kaip vienas iš Lietuvos Amerikos lietuvių atstovų vyko į Taikos konferenciją Paryžiuje. Delegacijai buvo pavesta griežtai reikalauti Lietuvos valstybingumo pripažinimo neįsileidžiant į bet kokias kitas kombinacijas, kol Lietuvos nepriklausomybės klausimas nebus pripažintas. 1920 m. kovo 1 d. paskirtas Užsienio reikalų ministerijos patarėju, dalyvavo sprendžiant klausimus su Vatikanu, dalyvavo kaip sekretorius ir iždininkas Lietuvos delegacijos Rygoje Lietuvos ir Latvijos sienai nustatyti. Nuo 1921 m. balandžio 10 d. Respublikos Prezidento kanceliarijos viršininkas, nuo 1930 m. rugsėjo 1 d. Lietuvos ordinų kancleris – tvarkė valstybės apdovanojimus.

Vienas iš Ateitininkų federacijos vadovų. 1940 m. nuvyko pas savo brolį knygnešį Vincą Bielskų ir jo namuose paslėpė Lietuvos Nepriklausomybės Akto originalą, kurio tolesnis likimas nežinomas.

Sovietiniais metais dirbo įvairiose pareigose, paskutinė jo darbo vieta – sodininkas Kauno J. A. Domaševičiaus tuberkuliozės sanatorijoje. Palaidotas Kauno Panemunės kapinėse.

Apdovanojimai
-------------

* 1930 m. Vytauto Didžiojo 3-ojo laipsnio ordinas (1930 12 31)
* 1938 m. DLK Gedimino 2-ojo laipsnio ordinas (1938 02 16)
* 1928 m. DLK Gedimino 3-ojo laipsnio ordinas (1928 02 16)
* 1928 m. Lietuvos Nepriklausomybės medalis
* 1931 m. Latvijos Trijų žvaigždžių 2-ojo laipsnio ordinas
* 1932 m. Rumunijos Karūnos 2-ojo laipsnio ordinas
* 1939 m. Suomijos Baltosios rožės 2-ojo laipsnio ordinas

Nuorodos
--------

* 
* 
* 
* 
* 
*
Romos generolas su šarvais ir paludamentu
**Paludamentas** (lot. *paludamentum*) – apsiaustas, kuriuos dėvėdavo Romos respublikos ir imperijos karo vadai. Romos imperatorius, kaip vyriausiuosius Romos karo vadus, skulptūrose ir monetose labai dažnai vaizduodavo su paludamentais.

Paludamentas – tai apsiaustas, susegamas ant vieno peties, paprastai tamsiai ar skaisčiai raudonas, purpurinis, kartais – baltas.
  
Paludamentą prie peties susegdavo sage fibula, kurios forma skirtingais laikais buvo skirtinga. Paludamento užsivilkimas buvo laikomas ceremoniniu pasirengimo karui veiksmu.

Paludamentus vilkėdavo armijos vadas, pagrindiniai jo karininkai ir asmeniniai padėjėjai. Simboline prasme paludamentas smarkiai skyrėsi nuo žemųjų karininkų ir kareivių sagumų bei taikos drabužio togos. Romos magistratas, gavęs imperiumą iš *Comitia Curiata* ir davęs priesaką Kapitolijuje, išžygiuodavo iš miesto vilkėdamas paludamentą ir lydimas liktorių, kurie irgi vilkėdavo paludamentus. Po šios ceremonijos magistratas negalėdavo įeiti į miestą, kol oficialiai neatsisakydavo šio karinės galios simbolio. Ši ceremonija būdavo tokia rimta, kad jos laikydavosi net imperatoriai. Pvz. Ciceronas kaltina Gajų Veresą (lot. *Gaius Verres*), kad šis smarkiai nusižengė „contra auspicia, contra omnes divinas et humanas religiones", nes išėjęs iš miesto vilkėdamas paludamentą, jis po to neštuvuose grįžo į miestą aplankyti savo meilužės.

Vilkimas paludamentas būdavo priekyje atviras, siekdavo kelius ar šiek tiek žemiau, laisvai kabojo nuo pečių, susegtas skersai krūtinę sage. Buvo diskutuojama, ant kurio peties paludamentas būdavo susegamas, nes skirtinguose atvaizduose tai buvo skirtingai vaizduojama. Visgi manoma, kad susegimo vieta priklausė nuo vilkėjimo patogumo, kad leistų laisvai judėti. Dažniausiai būdavo susegama ties dešiniu pečiu, kad dešinė ranka liktų laisva.

Paludamentas laikomas graikiškos chlamidos atitikmeniu.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Paludamentas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Nuorodos
--------

1. ↑  Istoriniuose šaltiniuose apie įvairių rangų kariškių aprangoje naudotus spalvas ir dažus rašoma įvairiai. Žr.: Sekunda, Nick and Angus McBride. (1996.) „Republican Roman Army 200–104 BC"[neveikianti nuoroda] Osprey Publishing, page 46. Nuoroda tikrinta on 2007-10-06.

* Paludamentum. Archyvuota kopija 2009-08-04 iš Wayback Machine projekto. In: Smith W. (1870) Dictionary of Greek and Roman Antiquities
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Aukso amžius** – laikotarpio sąvoka, kurią mini ankstyvieji graikų ir romėnų poetai. Tuo laikotarpiu žmonija gyveno utopijoje, be nuodėmės žmonės gyveno nemirtingi. Aukso amžius užsibaigia žmogaus nuopuoliu.

Graikų mitologija
-----------------

Graikų mitologijoje **Aukso amžius** – dievo Krono valdymo laikotarpis. Jo metu vyravo taika ir harmonija. Žmonės nesendavo, mirdavo ramiai, gyveno visko pertekę. Tekėjo begalinis šaltinis, nuo laukinių vaisių gausos linko medžiai ir medus varvėjo nuo medžių. Šie žmonės, gyvenę ir mirę Aukso amžiuje, buvo vadinami Aimonais, kurie vėliau tapo vedliais senovės graikams (šie gyveno Geležies amžiuje).

Aukso amžiuje gyvenusi rasė išmirė, kai titanas Prometėjas nunešė žmonėms šventą ugnį. Dzeusas nubaudė žmones, leisdamas Pandorai atidaryti skrynią, iš kurios išsilaisvino (beveik) visos mirtingųjų žmonių negandos. Buvo daug meilės ir daug aistros ir daug sekso pilnas namas norėjo sekso gyventi visada tik daryti seksą namie

Skandinavų mitologija
---------------------

Skandinavų mitologijoje minimas Aukso amžius baigiasi tada, kai sudaroma taika kare tarp dviejų dievų grupių asų ir vanų.

Žydų mitologija
---------------

Žydų mitologijoje Aukso amžius identifikuojamas su Edenu (Roju).
**Radioelektronika** – radijo elektronika, elektronikos sritis.

Lietuvoje
---------

Lietuvoje veikia Vilniaus radioelektronikos ir tiksliosios mechanikos mokykla – valstybinė ugdymo institucija, ruošianti kvalifikuotus II-os ir IV-os pakopos kompiuterinės įrangos derintojus, radijo ir televizijos aparatūros taisytojus, bei pramonės mechanikus. Kaune anksčiau XX a. 7 dešimtmetyje veikė 1964 m. įkurtas Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) Radioelektronikos fakultetas (dabar – KTU Telekomunikacijų ir elektronikos fakultetas). Fakulteto įkūrimo iniciatoriai – Kauno universiteto Elektrotechnikos fakulteto dekanas, Kauno politechnikos instituto pirmasis ir ilgametis rektorius akademikas prof. K. Baršauskas, Radiotechnikos katedros įkūrėjas ir vedėjas doc. J. Stanaitis, pirmasis fakulteto dekanas doc. E. Vaineikis.

Lietuvių kalba yra išleistas radioelektronikos terminų žodynas. Jame be pagrindinių elektronikos ir mikroelektronikos terminų yra teikiama per 3000 ryšių technikos ir radiotechnikos, per 1000 televizijos, per 1000 lazerių fizikos, per 2000 elektrotechnikos ir per 1000 kompiuterijos terminų.

Literatūra
----------

* Elektroninis žodynas – MySQL duomenų bazė. Karolis Narbutas, Valerijonas Žalkauskas 2005.

Nuorodos
--------

* Vilniaus radioelektronikos ir tiksliosios mechanikos mokyklos svetainė Archyvuota kopija 2009-08-16 iš Wayback Machine projekto.
* KTU Telekomunikacijų ir elektronikos fakulteto svetainė[neveikianti nuoroda]
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Dėmesio! Straipsnis šiuo metu yra aktyviai redaguojamas.**Prašome nedaryti straipsnio pakeitimų, kol šis pranešimas yra rodomas. Tokiu būdu išvengsime redagavimo konfliktų.Norėdami sužinoti kas dirba prie straipsnio ir kada prasidėjo redagavimo sesija, skaitykite redagavimo istoriją. |

**Tel Avivo „Hapoel"** - Izraelio krepšinio klubas iš Tel Avivo.

Įkurtas 1935 m. kaip Tel Avivo "Hapoel" sporto klubo krepšinio sekcija, kurioje žaidė daugiausia socialistinės "Histadrut" profesinės sąjungos nariai. "Hapoel" geriausi laikai buvo XX a. 7-asis dešimtmetis, kai komanda iškovojo vienintelius penkis Izraelio čempionų titulus ir dar dusyk liko antra. "Hapoel" aršiuose derbiuose varžydavosi su Tel Avivo "Maccabi". Visgi, pastarasis klubas vėliau ėmė visiškai viešpatauti Izraelio lygoje.

1980 ir 1988 m. "Hapoel" pasiekė Koračo taurės pusfinalius.

1995 m. "Histadrut" nutraukė paramą "Hapoel" sporto klubui ir pardavė privatiems asmenims. Keletą metų klubą rėmė Rusijos milijonierius Vladimiras Gusinskis, bet paramai pasibaigus, "Hapoel" pateko į finansinę duobę, kelis kartus iškrito į antrąją lygą, o 2007 m. bankrutavo. "Hapoel" fanai įkūrė "Hapoel Ussishkin" klubą, kuris pradėjo savo rungtynes penktajame šalies divizione. Klubas sėkmingai kopė į viršų ir 2010 m. pasiekė antrąją lygą. Tada "Hapoel Ussishkin" nupirktas vieno verslininko, išpirktos buvusio "Hapoel" klubo autorinės teisės ir pavadinimas. 2012 m. klubas grįžo į aukščiausiąją lygą.
| Onos Šimaitės gatvė |
| --- |
|  |
| Onos Šimaitės gatvė |
| **Gyvenvietė** | Vilnius |
|  |
| **Ilgis** | 0,2 km |
| **Pradžia** | Senamiestis |
| **Pabaiga** | Senamiestis |
| **Miesto dalys** | Vilniaus senamiestis |

**Onos Šimaitės gatvė** – Vilniaus senamiesčio gatvė, jungiasi su Bokšto, Maironio ir Kūdrų gatvėmis. Tai ~200 m ilgio gatvė, esanti netoli Tymo turgaus.

Aprašymas
---------

2015 m. buvusi Kūdrų gatvė pervadinta VU bibliotekininkės Onos Šimaitės vardu. Ji gelbėjo žydus II pasaulinio karo metu. Viena pirmųjų lietuvių, kuriai 1966 m. Jeruzalėje suteiktas Pasaulio tautų teisuolės titulas.

Onos Šimaitės ir Bokšto gatvių sankirtoje yra Česlovo Milošo laiptai, kuriais nulipus, iš Bokšto gatvės patenkama į Užupį. Ant laiptų iškaltus Č.Milošo eilių lietuvių ir lenkų kalbomis fragmentus atrinko Lietuvių literatūros ir tautosakos instituto direktorius Mindaugas Kvietkauskas su žmona literatūrologe Brigita Speičyte.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Onos Šimaitės gatvė Vilniaus kataloge.
2. ↑  Žydų gelbėtojos O. Šimaitės atminimas pagerbtas atidarius jos vardo gatvę, 2015.
3. ↑  Holokausto aukų atminimui – vieši skaitiniai ir perkrikštyta gatvė, 2015.
4. ↑  Č.Milošo laiptai Vilniuje primins poeto siekį puoselėti lietuvių ir lenkų vienybę, 2016.
**Politinė kultūra** – specifinių kognityvinių, vertybinių ir emocinių nuostatų politinės sistemos ir atskirų jos dalių atžvilgiu visuma, taip pat požiūris į save šioje sistemoje. Ypač svarbios nuostatos į bendrą politinės sistemos sąrangą ir organizaciją.

Politinės kultūros atžvilgiu, kalbant apie politinę sistemą, turime galvoje tą sistemą kuri yra žmonių sąmonėje, o ne institucinę jos sąrangą.

Valstybės ar dalies jos gyventojų politinė kultūra gali įgauti įvairias formas, pvz. kai didžiajai daugumai yra priimtina demokratinė politinė tvarka, politinė kultūra apibūdinama kaip "demokratinė", nors ją galima skaidyti ir daugybę potipių.

Pagrindus politinės kultūros empiriniams tyrimams suformavo amerikiečių sociologai G. Almond ir S. Verba savo studijoje "The Civic Culture", parašytoje 1963 m. Joje aprašyta penkių demokratinių visuomenių politinės kultūros empirinė studija, atlikta pagal vieną teorinį modelį ir tyrimo instrumentą. Studijos tikslas buvo susieti demokratijos lygį šiose šalyse su politinės kultūros tipu. Savo išvadose Almond ir Verba parodo, kad tarp šių dviejų kintamųjų egzistuoja neabejotinas ryšys, t. y. demokratinės sistemos stabilumas priklauso nuo politinės kultūros tipo: tose šalyse, kuriose vyrauja tradiciškai susiformavusi aktyvių piliečių politinė kultūra, demokratija yra įgavusi stabilų pobūdį. Tuo tarpu šalyse su vyraujančia pasyvia politine orientacija demokratinio režimo stabilumas yra menkesnis.

Pasak Almond ir Verba ne viso politinės kultūros yra pilnai integruotos ir suderinamos. Tokių sistemų viduje gali egzistuoti daug konfliktų šaltinių: nesuderinamos sampratos, įsitikinimai, kurių laikosi tik vienas kuris visuomenės sluoksnis, taip pat sampratų ir realybės nesutapimai.

Almond ir Verba politinės kultūros sąvoką įvedė norėdami parodyti JAV politinės sistemos pranašumus. Europos politologai Gerhard Lehmbruch ir Arend Lijphart, kurie nagrinėjo Europos šalių politines sistemas, teigė, kad yra politinių sistemų, kurios yra stabilesnės už JAV. G. Lehmbruch nagrinėjo Šveicarijos ir Austrijos, o A. Lijphart - Nyderlandų politines sistemas.

Politinė kultūra formuojasi ilgą laiką, su kiekvienu visuomenės gyvenimo laikotarpiu įgydama naujų bruožų, prarasdama ir išsaugodama senuosius. Nuo politinės ideologijos politinė kultūra skiriasi tuo, kad žmonės gali nesutarti dėl ideologijos (ką turėtų daryti vyriausybė), tačiau turi bendrą politinę kultūrą.

Išnašos
-------

1. ↑  Lukšič, Igor (2006). *Politična kultura*, p.40-42. FDV, Ljubljana. Nuoroda tikrinta on June 29, 2007.
| **Žygintas Pečiulis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1955 m. lapkričio 29 d.Pramezys, Prienų rajonas |
| Mirė | 2021 m. rugpjūčio 23 d. (65 metai)Vilnius |
| Palaidotas (-a) | Liepynės kapinėse |
|  |
| Veikla | žurnalistas |
|  |
| Išsilavinimas | humanitarinių mokslų daktaras |
| Alma mater | 1987 m. Leningrado teatro, muzikos ir kino institutas |

**Žygintas Pečiulis** (1955 m. lapkričio 29 d. Pramezyje, Prienų rajone – 2021 m. rugpjūčio 23 d. Vilniuje) – žurnalistas, habilituotas daktaras, Vilniaus universiteto Žurnalistikos instituto dėstytojas, profesorius, buvęs LRT Tarybos pirmininkas.

Biografija
----------

1979 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistiką. 1987 m. Leningrado teatro, muzikos ir kino institute apgynė disertaciją „Lietuvos televizijos teatras. 1957–1982". 2007 metais atliko habilitacijos procedūrą, pateikęs darbų apžvalgą „Televizijos kaitos proceso sisteminės analizės metmenys". VU žurnalistikos studijų programų studentams dėstė kursus: televizijos žurnalistika, televizijos teorija ir kritika, televizijos analizės principai, audiovizualinė žiniasklaida, efektyvi komunikacija, šiuolaikinės visuomenės informavimo priemonių tendencijos.

Jis buvo Vilniaus universiteto Komunikacijos fakulteto Apeliacinės komisijos narys, Komunikacijos fakulteto Žurnalistikos magistrantūros studijų programos komiteto pirmininkas ir žurnalistikos bakalauro studijų programos komiteto narys, Lietuvos radijo ir televizijos komisijos kultūros programų konkurso vertinimo komisijos narys, Tarptautinės mokslinės recenzuojamos duomenų bazės „Lituanistika" ekspertas, Spaudos, radijo ir televizijos kritikos projekto internete („Projektas Ž") vadovas (Lietuvos žurnalistikos centro projektas, kurį remia Spaudos, radijo ir televizijos rėmimo fondas).

### Žurnalistinis darbas

Nuo 1978 iki 1991 metų dirbo Lietuvos radijo ir televizijos redaktoriumi. 1993–2000 metais dirbo žurnalistu savaitraštyje „Kalba Vilnius". Nuo 2000 metų buvo „Lietuvos ryto" savaitinio televizijos priedo „TV antena" apžvalgininkas. Buvo vienas iš Gži internetinio portalo, siekiančio aukštesnių žurnalistinės etikos standartų, draugijos narių.

Palaidotas Liepynės kapinėse.

Bibliografija
-------------

* Iki ir po televizijos. Žvilgsnis į XX amžiaus audiovizualinės masinės komunikacijos fenomeną. Vilnius: Versus Aureus, 2007. 256 p. ISBN 978-9955-699-73-6.
* Efektyvi komunikacija (praktinis vadovas). Vilnius: Versus Aureus, 2004. 216 p. ISBN 9955-601-33-7.
* Televizijos žurnalistika. Vilniaus universiteto leidykla, 2002. 304 p. ISBN 9986-19-456-3.
* Televizija: istorija, teorija, technologija, žurnalistika. Vilnius: LRT leidybos centras, 1997. 270 p. ISBN 9986-9122-0-2.
* Videoteatras. Lietuviškųjų vaidybinių programų raida (1957–1982). Vilnius, 1994. p. 96.
* Televizijos dramaturgija. Studijų priemonė. Vilniaus universiteto leidykla, 1993. p. 72.

Šaltiniai
---------

1. ↑  MELC. Žygintas Pečiulis. Visuotinė lietuvių enciklopedija. 2018-08-01. Nuoroda tikrinta 2021-08-23.
2. 1 2  Mirė žurnalistas, Vilniaus universiteto profesorius Žygintas Pečiulis
3. ↑
| Port Pirisangl. *Port Pirie* |
| --- |
| *Port Piris* |
|  |
| 

Port PirisPort Piris

33°11′00″ p. pl. 138°1′0″ r. ilg.﻿ / ﻿33.18333°š. pl. 138.01667°r. ilg.﻿ / 33.18333; 138.01667﻿ (Port Piris)Koordinatės: 33°11′00″ p. pl. 138°1′0″ r. ilg.﻿ / ﻿33.18333°š. pl. 138.01667°r. ilg.﻿ / 33.18333; 138.01667﻿ (Port Piris) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+9:30)------ vasaros: (UTC+10:30) |
|  |
| **Valstybė** | Australijos vėliava Australija |
| **Valstija** | Pietų Australija Pietų Australija |
|  |
| **Gyventojų** (2018) | 14 188  |
|  |
| **Kirčiavimas** | Pòrt Pi̇̀ris |

**Port Piris** (angl. *Port Pirie*) – miestas Australijoje, Pietų Australijoje, 223 km į šiaurę nuo Adelaidės. Uostamiestis prie Spenserio įlankos.

Istorija
--------

1845 m. pradėjo kurtis europiečių gyvenvietė. 1883 m. atradus sidabro, švino ir cinko rūdos Brokeno kalvoje ir 1888 m. pabaigus geležinkelį iki Broken Hilo, miesto ekonominė veikla pasikeitė.

1889 m. Britų blokų įmonė pastatė švino lydyklą Broken Hilo rūdai apdoroti. „Broken Hill" savininkas iš pradžių nuomojo lydyklą iš „British Blocks", o nuo 1892 m. pradėjo statyti savo pačių lydyklą.

1913 m. Rusijos generalinis konsulas Aleksandras Abaza pranešė, kad Port Pirio mieste gyvena daugiau nei 500 rusų, daugiausia osetinų kilmės, atvykusių dirbti lydykloje. Mieste buvo rusiška mokykla ir biblioteka.

1915 m. lydyklą perėmė stambi bendrovė Broken Hill Associated Smelters (BHAS). BHAS, vadovaujama „Collins House Group", iki 1934 m. tapo didžiausia lydykla pasaulyje.

Šiandien Port Piris yra antras pagal dydį Pietų Australijos uostas. Mieste išliko daug įdomių istorinių pastatų.

Galerija
--------

* Buvusi „Sampsono" mėsininkų parduotuvėBuvusi „Sampsono" mėsininkų parduotuvė
* Port Pyrio geležinkelio stotisPort Pyrio geležinkelio stotis

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Pasaulio vietovardžiai. Afrika. Antarktida. Australija. Okeanija*. Internetinė duomenų bazė. – Vilnius: MELC, VLKK. Prieiga internete: Pòrt Pi̇̀ris.
2. ↑  „Port Pirie", Travel section, smh.com.au, 17 February 2005. Nuoroda tikrinta on 2008-06-28.
RAF-Avia| 

| IATA**-** | ICAO**MTL** | Šaukinys**MITAVIA** |
| --- | --- | --- |

 |
| Įkurta | 1990 |
| Pagrindinis oro uostas | Rygos oro uostas |
| Lėktuvų skaičius | 7 |
| Priklauso | *RAF-Avia Group* |
| Būstinė | Ryga, Latvija |
| Tinklalapis | www.raf-avia.com |

**RAF-Avia** – oro linijų bendrovė, kurios būstinė yra Rygoje (Latvija). Ši kompanija gabena krovinius tokiems užsakovams kaip TNT, DHL ir kt. Taip pat atlieka karinius, JTO ir keleivinius užsakomuosius skrydžius. Pagrindinė kompanijos bazė yra Rygos oro uostas.

Istorija
--------

Pagrindiniai kompanijos RAF-Avia lėktuvai yra Antonov An-26. Nuotraukoje kompanijos An-26 leidžiasi Prahos oro uoste (2005 m. rugsėjis)
RAF-Avia kompanija buvo įkurta 1990 m. tai buvo pirmoji privati aviakompanija Latvijoje. Ėmė veikti 1991 m. užsiėmė atsarginių dalių bei žaliavų gabenimu Rygos autobusų fabrikui. 1994 m. RAF-Avia ėmė vis daugiau užsiimti komerciniais užsakomaisiais reisais. 1996 m. tapo privačia akcine bendrove. Vienintelis savininkas yra *RAF-Avia Group*.

2014 m. spalio 29 d. RAF-Avia lėktuvą An-26 D. Britanijos naikintuvai nutupdė Londono Stanstedo oro uoste, nes lėktuvas, skrisdamas virš pietų Anglijos prarado ryšį su oro eismo kontrolės tarnyba.

Lėktuvai
--------

RAF-Avia orlaivių laivyną sudaro šie orlaiviai (2014 m. gruodis) Fleet Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto.

**RAF-Avia krovininiai lėktuvai**| Lėktuvas | Viso | Pastabos |
| --- | --- | --- |
| Antonov An-26 | 5 | YL-RAA/B/C/D/E/J |
| Saab 340A | 2 | YL-RAG, YL-RAH |
|

Nuorodos
--------

1. ↑  Home Archyvuota kopija 2010-09-01 iš Wayback Machine projekto.. RAF-Avia. Retrieved on 9 September 2010. Zellu street 6, Riga, LV 1002, Latvia."
2. ↑

* RAF-Avia Archyvuota kopija 2010-09-01 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Kuopininkas** – pareigybė kariniame padalinyje kuopoje (baterijoje). Kuopininkas atsako už visų kuopos seržantų ir viršilų pasirengimą bei kuopos materialines vertybes ir turtą. Paprastai aukštesnio rango ne karininko laipsnį turinčių karių kuopoje nėra. Būrių vadai, turintys karininkų laipsnius, kuopininkui nepavaldūs. Būrio vadui leitenantui, nors ir yra žemesnis laipsniu, kuopininkas nepavaldus – jis pavaldus tik kuopos vadui ir kuopos vado pavaduotojui.

Lietuvoje
---------

Kuopininkas Lietuvos kariuomenėje visada yra PKT karys ir paprastai turi jaunesniojo puskarininkio laipsnį. Kuopininkais Lietuvos kariuomenėje tampama baigus Puskarininkių mokyklos kursus, Savanorių pajėgose – kuopininko kursą Dragūnų mokomajame batalione. Šaulių Sąjungoje kuopininko pareiginio laipsnio nėra. Kuopininko pareigybė gali būti kitose sukarintose struktūrose – policijoje, Viešojo saugumo tarnyboje ir kitur.

Užsienyje
---------

Rusijos Federacijos karinėse pajėgose kuopininkais iki šiol gali tarnauti šauktiniai kariai.

Istorija
--------

Tarpukaryje kuopininkais būdavo viršilos karinį laipsnį turintys kariai. Paprastai jie būdavo liktiniai kariai, nors galėdavo jais tapti ir sumanūs šauktiniai.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Karinis laipsnis
* Viršila
Europos aprašymas pagal Pomponijų Melą
**Titas Pomponijus Mela** (lot. *Titus Pomponius Mela*) – iš Ispanijos kilęs romėnų istorikas. Gyveno I a. pradžioje. Apie 41-44 m. (mūsų eros) parašė trijų dalių veikalą „Apie pasaulio padėtį" (lot. *De situ orbis* arba *De Chorographia*). Apie patį Pomponijų Melą beveik nieko nėra žinoma, tik kad gimė Tingenteroje ar Singenteroje pietų Ispanijoje. Kūrinio data nustatyta pagal aliuziją į Klaudijaus ekspediciją į Britaniją.

Veikale Apie pasaulio padėtį apibendrintos- Antikos mokslo žinios apie pasaulį. Istorikas rėmėsi Herodoto „Istorija", Strabono „Geografija", Kornelijaus Nepoto kronika. Tai seniausia išlikusi geografijos studija lotynų kalba.

Pomponijus Mela savo veikale mini ir neurus, sarmatus, melanchenus, pateikia netikslių žinių apie Baltijos jūrą bei Pabaltijo gyventojus. Kalbėdamas apie neurus pamini jų sugebėjimą pavirsti vilkais, o apie sarmatus – pasakoja legendas apie jų moteris – amazones.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Baltų religijos ir mitologijos šaltiniai" I t. Norbertas Vėlius, Mokslo ir enciklopedijų leidykla, 1996. T.1: 131–133 psl.



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pomponijus Mela** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Vikicitatos 

Wikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***Pomponijus Mela***
| **Petras Papovas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1947 m. sausio 25 d. (76 metai)Mironiškis, Zarasų rajonas |
| Tautybė | rusas |
| Sutuoktinis (-ė) | Audronė Popovienė |
| Vaikai | Erika Kinderienė, Egidijus, Vitalijus |
|  |
| Veikla | inžinierius, politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 1972 m. SSKP, 1990 m. LDDP, 2001 m. LSDP |
|  |
| Alma mater | 1970 m. Lietuvos žemės ūkio akademija |

**Petras Papovas** (g. 1947 m. sausio 25 d. Mironiškyje, Zarasų rajonas) – inžinierius, Lietuvos ir Zarasų rajono savivaldybės partinis, politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Užaugo daugiavaikėje 9 vaikų valstiečių sentikių šeimoje. 1954–1962 m. mokėsi Stelmužės aštuonmetėje, 1962–1965 m. Zarasų M. Melnikaitės vidurinėje mokykloje. 1965–1970 m. studijavo Lietuvos žemės ūkio akademijoje, inžinierius mechanikas.

1970–1972 m. LŽŪA mokomojo ūkio darbų saugos inžinierius. 1972–1974 m. Rokiškio rajono Čedasų kolūkio inžinierius mechanikas. 1974–1980 m. Lietuvos veterinarijos akademijos mokomojo ūkio vyr. inžinierius mechanikas. 1980–1983 m. Zarasų rajono tarybos Vykdomojo komiteto Žemės ūkio valdybos viršininko pavaduotojas. 1983–1988 m. Zarasų agropramoninio susivienijimo pirmininko pirmasis pavaduotojas. 1988–1990 m. LKP Zarasų rajono komiteto I sekretorius.

1990–1992 m. LR Aukščiausiosios Tarybos deputatas. 1992–2004 m. LR Seimo narys. 1996 m. vasario-lapkričio mėn. Mindaugo Stankevičiaus Vyriausybėje – valdymo reformų ir savivaldybių reikalų ministras. 2001–2004 m. Seimo Valstybės valdymo ir savivaldybių komiteto pirmininkas. 2005–2009 m. VšĮ Vertimo dokumentacijos ir informacijos centro direktorius. 2011–2016 m. Seimo nario Albino Mitrulevičiaus padėjėjas-sekretorius, 2016–2020 m. Seimo nario Juozo Bernatonio padėjėjas.

1990 m. kovo-balandžio mėn. Zarasų rajono tarybos deputatas, 2000–2003 m. ir nuo 2007 m. Zarasų rajono savivaldybės tarybos narys.

1972–1989 m. SSKP narys. Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys, LDDP tarybos, prezidiumo narys, Zarasų rajono tarybos pirmininkas. Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Zarasų rajono skyriaus narys, LSDP tarybos narys, iki 2009 m. Zarasų skyriaus pirmininkas.

Domijano Popovo (g. 1954), Vasilijaus Popovo (g. 1956) ir Pavelo Popovo (g. 1960) brolis. Žmona Audronė Popovienė – ekonomistė, dukra Erika Kinderienė – gydytoja, sūnūs Egidijus ir Vitalijus.

Įvertinimas
-----------

* 1994 m. Visagino miesto garbės pilietis
* 2000 m. Lietuvos nepriklausomybės medalis

Šaltiniai
---------

1. ↑  2000–2004 m. kadencijos Seimo narys
2. ↑   Archyvuota kopija 2013-07-25 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑
4. ↑   Archyvuota kopija 2013-11-04 iš Wayback Machine projekto.
5. ↑
6. ↑
| Stegeborgo mūšis |
| --- |
| Priklauso: Lenkijos-Švedijos karai, karas prieš Zigmantą Vazą |
| Dailininko atkurtas numanomas Stegeborgo pilies atvaizdas iš likusių jos griuvėsių |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Data | 1598 m. rugsėjo 18 d. |
| Vieta | Prie Stegeborgo pilies, dab. Esterjotlandas, Švedija |
| Rezultatas | Lenkijos–Švedijos sąjungos pergalė |

 |
| Konflikto šalys |
|  Lenkijos–Švedijos sąjunga |  Grafo Karolio švedų rėmėjai(Sukilimas prieš karalių Zigmantą Vazą) |
| Vadovai ir kariniai vadai |
| Karalius Zigmantas Vaza | Grafas Karolis |
| Pajėgos |
| 4000 | 7100 |
| Nuostoliai |
| 30-40 žuvusių | 300 žuvusių |

**Stegeborgo mūšis** (šved. *Slaget vid Stegeborg*) – karo prieš Zigmantą Vazą mūšis, vykęs 1598 m. rugsėjo 18 d. prie Stegeborgo pilies, (dab. Esterjotlandas, Švedija) Lenkijos-Švedijos karų laikotarpiu. 

Lenkijos ir Švedijos karalius Zigmantas Vaza stengėsi numalšinti grafo Karolio (vėliau tapusio Švedijos karaliumi) maištą. 1598 m. rugpjūčio mėn. grafo Karolio kariuomenei pavyko apsupti karaliaus Zigmanto Vazos sąjungines lenkų–švedų pajėgas ir užkirsti jiems tiekimo kelius. Rugsėjo mėn. grafo pajėgų apetitas augo, griežtėjo jo pozicija derybose tarp šalių. Tai reiškė, kad Zigmantas Vaza buvo priverstas griebtis ginklo, kad išeiti iš pažeidžiamos padėties.

Zigmanto Vazos ir princo Karolio kariuomenės susitiko prie Stegeborgo. Tačiau rugsėjo 8 d. vykusiame mūšyje aiškią persvarą turėjo Zigmantas Vaza – jau po kelių valandų kovos blogai parengtų švedų maištininkų nuostoliai siekė 300 žuvusių, kai tuo tarpų sąjungininkų – apie 30-40 žuvusių. Karolio pajėgos buvo priverstos atsitraukti į savo pozicijas prie Memo pilies. Tai buvo didelis smūgis grafo prestižui, jis net buvo nusprendęs su šeima palikti šalį. Tačiau kai kurie aukšti vadai įkalbėjo pasilikti ir tęsti kovą.

Priešingai nei norėjo Janas Zamoiskis, karalius nusprendė nebetęsti mūšio, leisdamas švedų kariuomenei atsitraukti. Karaliaus tikslas buvo valdyti Švedijos karūną, o ne ją sunaikinti. Kaip vėliau paaiškėjo, tai buvo jo klaida, kadangi maištininkai atgavo iniciatyvą ir rugsėjo 25 d. sumušė Zigmantą Vazą Stangebero mūšyje. Tai privedė prie Lenkijos–Švedijos sąjungos žlugimo.

Literatūra
----------

* Isacson, Claes-Göran (ed) (2006). Vägen till Stormakt. Stockholm: Norstedts. sid. 294. ISBN 91-1-301502-8

Nuorodos
--------

* Lenkijos–Švedijos karas ()lenkų k. Archyvuota kopija 2013-05-03 iš Archive.is projekto
| **Fatima bint Muhamed** |
| --- |
|  |
| Fatimos vardo kaligrafija |
| Gimė | apie 605 m.Meka |
| Mirė | 632 arba 633 m.Medina |
| Tautybė | arabė |
| Tėvas | Mahometas |
| Motina | Chadidža bint Chuvailid |
| Sutuoktinis (-ė) | Ali ibn Abu Talibas |
| Vaikai | Hasanas ibn Ali, Huseinas ibn Ali ir kt. |
| Religija | islamas |
|  |
| Veikla | islamo asmenybė |

**Fatima bint Muhamed** (arab. فاطمة بنت محمد‎ = *Fāṭima bint Muḥammad*, apie 605–632 m.) – VII a. islamo religijos asmenybė, Mahometo duktė, Ali žmona ir šiitų imamų Hasano ir Huseino motina.

Biografija
----------

Fatima buvo islamo pradininko Mahometo jauniausias vaikas iš šešių, kurių jis susilaukė su pirmąja žmona Chadidža bint Chuvailid. Kai kurie šiitiški šaltiniai tvirtina, kad ji buvo vienintelė Mahometo duktė, o kitas dukteris tvirtina buvus Chadidžos sesers ir Mahometo įvaikintas. Fatima svarbi ir garbinama asmenybė islame, nes per ją Mahometas susilaukė anūkų. Fatima, kartu su motina Chadidža, Jėzaus (Isos) motina Marija (Miriam) ir faraono žmona Asija, minėta iškilusi aukščiau už kitas moteris pasaulyje. Tikima jos nekaltumu ir ji yra tarp 14 „tyrų sielų" islame. Buvo praminta „Šviečiančiąja" (*al-Zahrā*). Ypač ji svarbi šiitams, kurie Mahometo palikuonius laiko buvus teisėtais musulmonų vadovais (imamais). Šiitai tiki, kad ji bus pirmoji siela, kuri įžengs į Rojų ir stovės šalia Dievo, kai jis teis Paskutiniojo Teismo dieną.

Fatima gimė apie 605–610 m. Mekoje. Apie jos vaikystę nėra žinių, išskyrus keletą hadisų, kuriuose minimas jos liūdesis dėl mirusios motinos. 622 m. Mahometas su šeima ir pasekėjais persikėlė į Jasribą (Mediną). Apie 625 m. ji buvo ištekinta už vieno Mahometo ištikimiausių gynėjų ir pusbrolio Ali ibn Abu Talibo (600–661). Su juo ji susilaukė dviejų sūnų, Hasano ir Huseino, dviejų dukterų, Saidos Zainab ir Um Chulsum. Tačiau santuoka, panašu, nebuvo labai darni. Tuo metu musulmonai patyrė skurdo, karų ir Mahometas pats turėjo įsikišti į jų reikalus bei neleido Ali imti kitų žmonų. 632 m. mirus Mahometui Sakifoje pranašo įpėdiniu (kalifu) buvo pripažintas Abu Bakras. Fatima su tuo nesutiko, ji laikė Mahometo įpėdiniais savo vyrą Ali ir sūnus Hasaną ir Huseiną. Ilgainiui tai tapo Ali rėmėjų pasaulėžiūros, vėliau išsivysčiusios į šiizmą, dogma. Taip pat, Fatima tvirtino, kad Mahometo turtas paveldėjimo teise turi pereiti jos šeimai, su kuo Abu Bakras nesutiko. Minima, kad po Sakifos įvykių Fatima daugiau nebesikalbėjo su Abu Bakru. Ji mirė apsirgusi po apie šešių mėnesių po Sakifos įvykių ir buvo palaidota šeimos slaptai siekiant išvengti neramumų tarp musulmonų. Iš jos ir Ali palikuonių kilo Idrisidų valdovų dinastija; taip pat kilmę iš jos ir Ali sau priskyrė Fatimidai.

Šaltiniai
---------

* Christian D. Von Dehsen, Scott L. Harris. *Philosophers and Religious Leaders.* 1999 m. p. 64
* Enciklopedija Britanika
| Silvanonysblrs. *Селіванаўцы*, rus. *Селивановцы* |
| --- |
| *Kaimo architektūra* |
|  |
| 

SilvanonysSilvanonys

53°49′05″š. pl. 23°46′52″r. ilg.﻿ / ﻿53.818°š. pl. 23.781°r. ilg.﻿ / 53.818; 23.781﻿ (Silvanonys)Koordinatės: 53°49′05″š. pl. 23°46′52″r. ilg.﻿ / ﻿53.818°š. pl. 23.781°r. ilg.﻿ / 53.818; 23.781﻿ (Silvanonys) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Baltarusijos vėliava Baltarusija |
| **Sritis** | Gardino sritis Gardino sritis |
| **Rajonas** | Gardino rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2010) | 72  |
|  |
|  **Vikiteka** | Silvanonys |

**Silvanonys** (blrs. *Селіванаўцы*) – kaimas vakarų Baltarusijos Gardino rajone. Autobusų susisiekimas su Gardinu.

Istorija
--------

Senovėje lietuviai šią miškų apsuptą vietą vadino *Ožiais* (spėjama, kad ten medžiodavo ožius-stirnų patinus), lenkai pervadino į Hoža. Kadangi netoli, ant dešiniojo Nemuno kranto, esanti vietovė taip pat buvo vadinama Hoža, tai upės tėkmės kairėje pusėje stovintis šis kaimas pradėtas vadinti *Ožių Silvanonimis* – lenk. *Hoża Sylwanowce* (lot. *Silva* reiškia mišką). Galiausiai liko tik *Silvanonių* vardas.

LDK laikais toje vietoje buvo dvaras. XIX a. kaimas buvo Augustavo apskrities Didžiosios Balios valsčiuje. Nuo 1920 m. Silvanonys priklausė Lenkijai, o po Antrojo pasaulinio karo – Baltarusijai.

Bažnyčia
--------

Silvanonių Kristaus Atsimainymo bažnyčia
Klasikinio stiliaus akmens mūro Kristaus Atsimainymo (blrs. *Перамянення Пана*) bažnyčia priklauso Sapackinės dekanatui. Šventovė greičiausiai statyta 1840 m. nors baltarusiški šaltiniai nurodo 1899 m. Jos vidus trinavis, dvišlaičio stogo konstrukcijos laikosi ant keturių kolonų, virš keturkampio pastato iškilusi medinė varpinė. Bažnyčia 1991 m. remontuota, prie jos išsidėsčiusios didokos kapinės, kuriose palaidoti Pirmajame pasauliniame kare kritę vokiečių kareiviai, Antrajame pasauliniame kare žuvę lenkų kariai, bažnyčioje tarnavę kunigai.

Apie 1905 metus čia sielovados darbą dirbo kunigas Pijus Andziulis, kuris parapijos Sinevičių, Misevičių ir Kodziaučių kaimuose dar rado lietuviškai kalbančių tikinčiųjų. Už tai, kad carinės valdžios persekiojamiems unitams teikė dvasinę pagalbą, buvo įskųstas gubernatoriui. Net ir neįrodžius kaltę, visgi buvo iškeltas į Pilypavą.

Bažnyčioje darbavosi ir kt. lietuviai: 1883–1884 m. pastoracinį darbą parapijoje dirbo kun. Silvestras Leonavičius, 1906 m. – klebonas Petras Dvaranauskas. 1906–15 m. klebonu tarnavo kun. Simonas Varkala, 1915–18 m. vikaru buvo kun. Antanas Žievys.

Nuorodos
--------

1. ↑  *Sylwanowce*. Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich, T. XI (Sochaczew — Szlubowska Wola). Warszawa, 1890, 739 psl. **(**lenk.**)**

* Bažnyčia nuotraukose
* Туристская энциклопедия Беларуси. Мн. Беларуская Энцыклапедыя, 2007. – 648с. Archyvuota kopija 2010-11-17 iš Wayback Machine projekto. **(**rus.**)**
* Silvanonių bažnyčia[neveikianti nuoroda] **(**lenk.**)**
* Kapinių aprašymas[neveikianti nuoroda] **(**lenk.**)**
* Apie kaimą
* Bronius Kviklys. Mūsų Lietuva. Vilnius, 1989
| ***Kraujas Drakulai*** |
| --- |
|  |
|  |
| Kilmės šalis |  Italija Prancūzija |
| Režisierius | Paul Morissey |
| Metai | 1974 |
| Žanras | siaubo |
| Trukmė | 103 min. |
| Kalba | anglų |
| **IMDb įrašas** |

**Kraujas Drakulai** (angl. *Blood for Dracula*) – 1974 m. sukurtas siaubo filmas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Udo Kier – grafas Drakula
* Joe Dallesandro – tarnas Mario
* Vittorio de Sica – markizas De Fiore
* Maxime McKendry – markizė De Fiore
* Arno Jurging – Drakulos tarnas Antonas
* Milena Vukotic – Esmeralda
* Dominique Darel – Safirė
* Stefania Casini – Rubinė
* Silvia Dionisio – Perla

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

1920 m. Vampyras grafas Drakula miršta ir kad išgyventų, turi išgerti nekalto žmogaus kraujo. Tarno Antono sumanymu, jis persikelia iš Transilvanijos į Italiją, nes grafo pilies reputacija jau kurį laiką baugina aplinkinius gyventojus, be to, jie tikisi, kad čia, katalikiškame krašte. rasti nekaltųjų bus lengviau.

Atvykęs Drakula susipažįsta su bankrutuojančiu žemvaldžiu markizu De Fiore, turinčiu 4 dukteris ir norinčio jas ištekinti už pasiturinčių aristokratų. Iš keturių jo dukterų dvi viduriniosios dalinasi vienu meilužiu, tarnu Mario, tuo tarpu vyresnioji ir jauniausioji yra nekaltos. Drakula pradeda nuo viduriniųjų dukterų, tačiau nuo „nekalto kraujo" jam darosi vis blogiau. Galiausiai eilė ateina vyriausiajai seseriai, tačiau tada Mario sužino, kas yra grafas ir kokie jo ketinimai, todėl nusprendžia jį nužudyti...
| **Vitalijus Mitrofanovas** |
| --- |
| Gimė | 1971 m. gegužės 1 d. (52 metai)Ramučiai, Akmenės rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Ingrida |
| Vaikai | Marta, Jokūbas |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Akmenės rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | 1993 m. Lietuvos žemės ūkio akademija2006 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultetas |

**Vitalijus Mitrofanovas** (g. 1971 m. gegužės 1 d. Ramučiuose, Akmenės rajone) – inžinierius, teisininkas, Lietuvos ir Akmenės rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1988 m. baigė Naujosios Akmenės 1-ąją vidurinę mokyklą. 1993 m. su pagyrimu baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, įgijo inžinieriaus mechaniko specialybę. 1993–1996 m. individualios įmonės savininkas, 1995–1999 m. AB „Naujasis kalcitas" autotransporto mechanikas, 1999–2006 m. AB „Naujasis kalcitas" autotransporto tarnybos vadovas, 1996 m. įkūrė visuomeninę organizaciją futbolo klubą „Akmenė".

Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Akmenės rajono skyriaus narys. Nuo 2006 m. Lietuvos socialdemokratų partijos tarybos narys. 2007–2023 m. Akmenės rajono savivaldybės tarybos narys. Nuo 2007 m. – Šiaulių regiono plėtros tarybos narys. Nuo 2008 m. Akmenės rajono savivaldybės meras. Nuo 2009 m. Lietuvos savivaldybių asociacijos tarybos narys. Nuo 2011 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Akmenės skyriaus pirmininkas.

Nuo 2011 m. Lietuvos savivaldybės asociacijos valdybos narys. Nuo 2012 m. Europos tarybos regionų ir vietos valdžios kongreso narys, Kongreso monitoringo komiteto narys. Mykolo Romerio universiteto, Vilniaus universiteto Šiaulių akademijos ir Lietuvos savivaldybių asociacijos bendros darbo grupės narys projekte „Lietuvos savivaldos institucijų strateginės plėtros galimybės"; Vyriausybės ir LSA dvišalės komisijos narys.

2016 m. savaitraščio „Veidas" surengtuose Lietuvos savivaldybių merų rinkimuose užėmė I vietą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vitalijus Mitrofanovas, sąrašo Nr. 4 – LSDP. lsdp.lt. Nuoroda tikrinta 2023-05-02.
2. ↑  Vitalijus MITROFANOVAS – Kandidatai. vrk.lt. Nuoroda tikrinta 2023-05-02.
3. ↑  Mitrofanovas Vitalijus. Akmenės krašto enciklopedinis žodynas. Nuoroda tikrinta 2023-05-02.
4. ↑  Vitalijus MITROFANOVAS – Kandidatai, kandidatų sąrašai. vrk.lt. Nuoroda tikrinta 2023-05-02.


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Eugenija Meškienė** | **Akmenės rajono meras**2008– | Po to:' |