recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| KurionasΚούριον, Curium |
| --- |
|  |
| Apolono šventyklos griuvėsiai |
| 

KurionasKurionas

 |
| Koordinatės | 34°39′50″ š. pl. 32°53′15″ r. ilg.﻿ / ﻿34.66389°š. pl. 32.88750°r. ilg.﻿ / 34.66389; 32.88750Koordinatės: 34°39′50″ š. pl. 32°53′15″ r. ilg.﻿ / ﻿34.66389°š. pl. 32.88750°r. ilg.﻿ / 34.66389; 32.88750 |
| Vieta | Akrotiris ir Dekelija |
| Regionas | Levantas |
| Istorija |
| Laikotarpis | senovė |
| Tauta | graikai, romėnai |
| Informacija |
| Vikiteka |  **Vikiteka**Vikiteka |

**Kurionas** (gr. Κούριον) – senovės Kipro miestas, esantis netoli Limasolio, Episkopio įlankoje. Gyvavo nuo senovės iki viduramžių. Pastatytas XII amžiuje pr. m. e. mikėniečių, kurie dalyvavo Trojos kare. Priklausė graikams, romėnams, bizantiečiams. Siekiant užtikrinti gyventojų saugumą, pastatytas ant 70 m aukščio uolos. Kurionas buvo vienas iš miestų-valstybių. Ten kur seniau buvo namai ir termos (romėniškos pirtys) išlikusios mozaikos. Visi iš klinties pastatyti pastatai sudarė 30 įvairių patalpų kompleksą, tarp jų ir maudymosi baseinus.

Teatras
-------

Kuriono teatrą II amžiuje pr. m e. pastatė graikai. Pradžioje tai buvo nedidelis statinys, orientuotas į jūros pusę (kaip ir daugumoje pakrančių miestų). Visa konstrukcija buvo sudaryta iš masyvių kalkakmenio blokų. Scenoje buvo atliekamos klasikinės pjesės, kurių autoriai – Aischilas, Sofoklis ir Euripidas, Aristofanas ir kt.

Atstatyto teatro vaizdas
77 m. miestas buvo sugriautas žemės drebėjimo, kurio metu nukentėjo ir teatras. Netrukus jis buvo atstatytas, papuoštas (tarp jų ir kolonos) ir išplėstas. Po šių darbų jame tilpo 3500 žiūrovų. Teatras tapo ne tik vaidinimų, bet ir susirinkimų vieta. III a. pradžioje teatras virto gladiatorių kovų arena, o amžiaus pabaigoje atgavo pirminę funkciją. 365 m. teatrą visiškai sugriovė žemės drebėjimas, po kurio jis buvo apleistas ir išvogtas. V a. akmeninis statinys buvo paverstas į akmens skaldyklą. Didžioji dalis žiūrovų vietų, praėjimų papuošimų, unikali scenos konstrukcija ir nuostabi kolonada buvo sunaikinta.

1949–1950 m. rasti teatro griuvėsiai, buvo atstatyti 1961 m. Nors dabar jis nebėra toks didingas, bet pilnai funkcionuojantis. Vasaros laikotarpiu čia atliekamos graikiškos tragedijos.
**HD 104067 b** – egzoplaneta, skriejanti apie K spektrinės klasės žvaigždę HD 104067, esančią Varno žvaigždyne. Nuo Saulės sistemos nutolusi apie 66,7 šviesmečio (20,4 parseko).

HD 104067 b planeta yra dujinė milžinė. Jos masė siekia 0,186 Jupiterio masės, o spindulys – apytikriai 0,729 Jupiterio spindulio. Planetos orbitos didysis pusašis yra 0,2643 (± 0,0045) av, orbitos periodas – 55,806 (± 0,049) paros, o ekscentricitetas – 0 (tai reiškia, kad ji skrieja apskrita orbita). HD 104067 b pusiausvyros temperatūra – 363 K.

Apie planetos atradimą pranešta 2009 m. Planeta aptikta Čilėje, Atakamos dykumoje, esančioje La Siljos observatorijoje, taikant radialinių greičių metodą. Tai vienintelė HD 104067 sistemoje aptikta egzoplaneta (2020 m. duomenimis).

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  Ségransan, D.; et al. (2011). „The HARPS search for southern extra-solar planets. XXIX. Four new planets in orbit around the moderately active dwarfs HD 63765, HD 104067, HD 125595, and HIP 70849". *Astronomy and Astrophysics* **535**. A54. Bibcode:2011A&A...535A..54S. arXiv:1107.0339. doi:10.1051/0004-6361/200913580.
2. 1 2 3  „HD 104067 b". ExoKyoto. Nuoroda tikrinta 2020-09-10.
3. 1 2 3  „HD 104067 b". NASA Exoplanet Exploration. Nuoroda tikrinta 2020-09-10.
4. 1 2  „Planet HD 104067 b". The Extrasolar Planets Encyclopaedia. Nuoroda tikrinta 2020-09-10.
5. ↑  „HD 104067 b". Open Exoplanet Catalogue. Nuoroda tikrinta 2020-09-10.
| Kronokų rezervatas |
| --- |
| IUCN Ia kategorija (gamtos rezervatas) |
| Uzono kaldera Uzono kaldera |
| **Vieta:** | Rusija (Kamčiatkos krašto vėliava Kamčiatkos kraštas) |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** | Kamčiatkos Petropavlovskas |
| 

Žemėlapis rodantis Kronokų rezervatas vietą.Kronokų rezervatas

  |
| **Koordinatės:** | 54°55′31″ š. pl. 160°32′25″ r. ilg.﻿ / ﻿54.92528°š. pl. 160.54028°r. ilg.﻿ / 54.92528; 160.54028Koordinatės: 54°55′31″ š. pl. 160°32′25″ r. ilg.﻿ / ﻿54.92528°š. pl. 160.54028°r. ilg.﻿ / 54.92528; 160.54028 |
| **Plotas:** | 11 421 km² |
| **Įkurtas:** | 1934 m. |

**Kronokų valstybinis gamtos biosferos rezervatas** (rus. *Кроноцкий государственный природный биосферный заповедник*) – UNESCO saugomas biosferos rezervatas Rusijos tolimuose rytuose, Kamčiatkos pusiasalyje.

Šiame parke yra viena iš didžiausių geizerių santalka pasaulyje, Geizerių slėnis. Čia taip galima rasti nutįsusią vulkaninės kilmės kalnų grandinę su veikiančiais ir užgesusiais ugnikalniais, iš kurių aukščiausias yra Kronokų Sopka. Kalnų ir pakrantės tundroje auga šiai vietovei būdinga žemoji pušis, sachalininis kėnis, veisiasi daugiau nei 700 rudųjų lokių, tarpsta didžiulė šiaurinių jūrų liūtų kolonija. Kronokų ežere dauginasi raudonoji lašiša, upėse veisiasi migruojančios lašišos ir vaivorykštinis upėtakis, gyvena erelis, medžioklinis sakalas, ernis ir daugybė kitų paukščių bei žvėrelių.

Kronokų rezervatas yra daugiausiai prieinamas mokslininkams bei maždaug 3000 turistų kasmet, kurie privalo susimokėti 700 dolerių mokestį, idant juos nuskraidintų su sraigstasparniu vienai dienai į šį rezervatą.

Išnanšos
--------

1. 1 2  National Geographic: Kronotsky Nature Reserve. Archyvuota kopija 2009-03-16 iš Wayback Machine projekto.
| **Janas Jaskanislenk. *Jan Jaskanis*** |
| --- |
| Gimė | 1932 m. liepos 19 d. (90 metų)Liublinas |
| Sutuoktinis (-ė) | Danuta Jaskanis |
|  |
| Veikla | Lenkijos archeologas, baltistas |
|  |
| Alma mater | Poznanės universitetas |

**Janas Jaskanis** (lenk. *Jan Jaskanis*, tikroji pavardė **Jonas Jaskonis**, g. 1932 m. liepos 19 d. Liublinas) – Lenkijos archeologas, baltistas.

Biografija
----------

Žmona Danuta Jaskanis. Studijavo Varšuvos ir Poznanės universitetuose. 1964 m. daktaras.

1955-1964 m. Balstogės archeologijos muziejaus konservatorius, 1965-1974 m. Balstogės vaivadijos archeologijos ir architektūros paminklų tyrimo ir konservavimo skyriaus vadovas. 1974-1980 m. Balstogės srities muziejaus, nuo 1980 m. Valstybinio archeologijos muziejaus direktorius.

Tęstinių leidinių „Rocznik Białostocki" ir „Acta Baltico-Slavica" redaktorius, nuo 2005 m. sekretorius.

Mokslinė veikla
---------------

Tyrimų svarbiausia sritis – baltų kultūra 1 tūkstantmetyje. Tiria jotvingių pilkapynus ir gyvenvietes, prūsų pilkapynus. Tirti: Eglinės piliakalnis.

Parengė spaudai A. Briuknerio knygą „Senoji Lietuva. Žmonės ir dievai" (*Starożytna Litwa : ludy i bogi: szkice historyczne i mitologiczne*) 1979 m. naują leidimą.

Bibliografija
-------------

* Pirmojo tūkstantmečio jotvingių naujausių archeologinių paminklų tyrimo problemos (*Some Problems of Recent Archeological Research of the Sudovians of the First Millenium of Our Era*), 1964 m.
* Vakarų baltų laidosenos baigiantis senovei apžvalga. (*Obrządek pogrzebowy zachodnich Battow u schyłku starożytności. I-V w. n. e.*), 1974 m.
* Die Balten: die nördlichen Nachbarn der Slawen, Freiburg: K. Schillinger, 1987.
* Vielbarko kultūros Rytų Lenkijoje kapinynai (*Ein Graberfeld der Wielbark-Kultur in Ostpolen*), 1996 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Adolfas Tautavičius. *Janas Jaskanis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 582 psl.
| Červinjano del Friulisit. *Cervignano del Friuli* |
| --- |
|  |
|  |
| 

Červinjano del FriulisČervinjano del Friulis

45°49′23″ š. pl. 13°20′06″ r. ilg.﻿ / ﻿45.82306°š. pl. 13.33500°r. ilg.﻿ / 45.82306; 13.33500﻿ (Červinjano del Friulis)Koordinatės: 45°49′23″ š. pl. 13°20′06″ r. ilg.﻿ / ﻿45.82306°š. pl. 13.33500°r. ilg.﻿ / 45.82306; 13.33500﻿ (Červinjano del Friulis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Italijos vėliava Italija |
| **Regionas** | Friulis-Venecija Džulija Friulis–Venecija Džulija |
| **Provincija** | Udinės provincija |
|  |
| **Meras** | Gianluigi Savino |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 13 548  |
| **Plotas** | 28 km² |
| **Tankumas** (2021) | 484 žm./km² |
| **Altitudė** | 2 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 33052 |
| **Miesto globėjas (-ai)** | Šv. Mykolas |

**Červinjano del Friulis** (it. *Cervignano del Friuli*, fr. *Çarvignan* arba vietine tarme *Sarvignan*, slovėn. *Červinjan*, lot. *Cervenianum*) – miestas ir komuna Udinės provincijoje, Italijoje. Červinjano del Friulis yra svarbiausias miestas Žemutiniame Friulyje (Friulio pietuose). Jis išsidėstęs už maždaug 12 km nuo Grado lagūnos ir maždaug už 18 km nuo Adrijos jūros.

Červinjano del Friulio geografinė padėtis ypatinga, nes jis yra kelio SS14, jungiančio Veneciją ir Triestą, ir kelio SS352, jungiančio Udinę ir Gradą, sankryžoje. Červinjano del Friulyje baigiasi iš Austrijos ateinanti geležinkelio linija, kertanti Tarvizijų ir Udinę, čia ji jungiasi su geležinkeliu, einančiu iš Venecijos į Triestą.

Červinjano del Friulio įkūrimas siejamas su Akvilėjos įkūrimu 181 m. pr. m. e. siekiant rytines Romos sienas apginti nuo barbarų.

2021 m. vasario 28 d. mieste gyveno 13 548 žmonės. Červinjano del Friulio globėjas – šv. Mykolas, jo diena švenčiama rugsėjo 29 d.

Išnašos
-------

1. ↑  Aurelio Vittore, Caesaribus, 41.22; Aurelio Vittore, Epitome, 41.21; Eutropio, x.9.2; Zosimo, ii.41-2.
2. ↑  Dato Istat Archyvuota kopija 2021-10-06 iš Wayback Machine projekto. – Popolazione residente al 28 febbraio 2021 (dato provvisorio).*Nuoroda tikrinta 2021-10-06*
**Allgemeine Encyclopädie der Wissenschaften und Künste** – vokiška visuotinė enciklopedija.

Rengėjai – Johann Samuel Ersch (1766–1828) ir Johann Gottfried Gruber (1774–1851).

Istorija
--------

Ersch ir Gruber 1818–1889 publikavo nebaigtą *Allgemeine Encyclopädie der Wissenschaften und Künste, in alphabetischer Folge* (167 tomai). Dalyvavo 400 bendradarbių; parengta apie 70 000 psl.

Dalys
-----

* „A-G" (1. Section),
* „H-Ligatur" (2. Section)
* „O-Phyxius" (3. Section).

1831 Brockhaus-Verlag perėmė ir 1889 nebaigęs nutraukė rengimo darbus.

"Ersch/Gruber" online
---------------------

*Allgemeine Enzyklopädie der Wissenschaften und Künste* taip vad. *Göttinger Digitalisierungs-Zentrum* (*Niedersächsischen Staats - und Universitätsbibliothek Göttingen*) digitalizavo.

* Reprodukcijos

Literatūra
----------

* Joachim Bahlcke: *Enzyklopädie und Aufklärung im literarischen Deutschland. Zu Leben und Wirken des schlesischen Bibliothekars Johann Samuel Ersch (1766-1828)* (Berichte und Forschungen. Jahrbuch des Bundesinstituts für ostdeutsche Kultur und Geschichte; Band 5) 1997.

Nuorodos
--------

* Reinhard Markner: *Johann Gottfried Gruber und die Ordnung des Wissens* Archyvuota kopija 2006-01-07 iš Wayback Machine projekto.
| ***Allonsanfàn*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Allonsanfàn |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Paolo ir Vittorio Taviani |
| Scenaristas (-ai) | Paolo ir Vittorio Taviani |
| Kompozitorius | Ennio Morricone |
| Vaidina | Marcello MastroianniLea MassariMimsy FarmerCarla Mancini |
| Metai | 1974 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 111 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Allonsanfàn** – brolių režisierių Paolo ir Vittorio Taviani sukurta istorinė drama.

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Buvęs anarchistų lyderis Fulvijus paleidžiamas iš kalėjimo, paskelbus gandus, jog šis išdavė savo kovos draugus, tikintis, kad anksčiau ar vėliau su jais susitiks ir tokiu būdu įduos valdžiai į rankas. Fulvijui pavyksta visus įtikinti, kad jis nėra išdavikas, tačiau jis serga ir nebenori tęsti kovos. Jis grįžta į savo namus, kur atimieji džiaugiasi vėl jį matydami, o netrukus apsilanko ir jo meilužė Šarlotė. Ši sukviečia į dvarą visus kovos draugus, tačiau apie tai sužinojusi Fulvijo sesuo praneša valdžiai ir ši surengia pasalą. Susišaudymo metu Šarlotė žūva ir Fulvijus vienas ima auginti judviejų sūnų Maksimilianą, tačiau kovos draugai nenori palikti jo ramybėje ir kalbina prisidėti prie planuojamos ekspedicijos. Įsimylėjęs buvusią kovos draugę Frančeską, Fulvijus siūlo jai kartu bėgti į Ameriką, tačiau prieš tai jis turi atsikratyti visais likusiais gaujos nariais. Visi kartu jie laivu plaukia į pietus, kur tikisi sukelti neramumus nedideliame kaimelyje. Fulvijus atsiskiria nuo draugų ir įspėja kunigą, jog čia atvyko anarchistai. Gyventojai pasipriešina kovotojams ir juos nugali, tačiau vienas jų, Alozanfanas, nuspėja, kad Fulvijus išdavikas ir šį pergudrauja, pakišdamas po kareivių kulkomis...

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Marcello Mastroianni – Fulvijus
* Lea Massari – Šarlotė
* Mimsy Farmer – Frančeska
* Laura Betti – Ester
* Claudio Cassinelli – Lionelis
* Luisa De Santis – Fiorela
* Renato De Carmine – Konstantinas
* Stanko Molnar – Alozanfanas
* Carla Mancini

Pagrindiniai apdovanojimai
--------------------------

* Italijos nacionalinis kino žurnalistų sindikatas – geriausia aktorė (L. Massari, nominacija) ir geriausia originali istorija (P. Taviani, nominacija)
* Čikagos filmų festivalis – geriausias filmas (nominacija)
| 1808 m. gegužės antroji Madride |
| --- |
|  |
| Menininkas | Fransiskas Goja |
| Metai | 1814 |
| Meno kryptis | Romantizmas |
| Medžiagos, technika | aliejinis paveikslas, drobė |
| Matmenys | 268,5 cm × 347,5 cm |
| Miestas (vieta) | Madridas |
| Muziejus | Prado muziejus |

**1808 m. gegužės antroji Madride** (kitaip **Kova su mameliukais**) – ispanų dailininko Fransisko Gojos (1746–1828) paveikslas, esantis Prado muziejuje Madride. Poruojamas su kiek garsesniu paveikslu „1808 m. gegužės trečioji Madride". Paveiksle vaizduojamos riaušės Madride Napoleono karų metu prieš Napoleonui tarnavusius mameliukus.

Apie paveikslą
--------------

1814 m. Napoleono armijos buvo išvytos iš Ispanijos. Fransiskas Goja pasisiūlė kardinolui Luisui de Burbonui „*teptuku įamžinti pačius žymiausius ir herojiškiausius mūsų pasipriešinimo Europos tironui įvykius*". Luisas de Burbonas parėmė dailininko pasiūlymą. Dailininkas nutapė dramatiškuosius „1808 m. gegužės antroji Madride" ir „1808 m. gegužės trečioji Madride".

Paveiksle „1808 m. gegužės antroji Madride" vaizduojama spontaniška Madrido gyventojų ataka prieš mameliukus. 1808 m. gegužės 2 d. Madride pasklido gandai, kad prancūzų armija išgabena karaliaus Karolio IV ir karalienės Marijos Luizos vaikus į Prancūziją. Miestiečiai rinkosi spontaniškai, ginklavosi, kas papuolė po ranka. Joachimas Miuratas iškvietė kavaleriją, kad išsklaidytų maištininkus. Paveiksle centrinę vietą užima nuo arklio nutraukiamas ir nuduriamas mameliukas. Gerai ginkluota kavalerija sutriuškino sukilėlius. Vakare ir naktį buvo sušaudomi tie žmonės, kurie, buvo įtariama, prisidėjo prie maišto (šiems įvykiams skirtas paveikslas „1808 m. gegužės trečioji Madride"). 

Abu paveikslai tikriausiai puošė triumfo arką karaliaus Ferdinando VII sugrįžimo į Madridą proga ir buvo eksponuojami 1808 m. gegužės 2 d. sukilimo Madride paminėjime. Iki 1834 m. paveikslas buvo perkeltas į Prado muziejų. 1937 m. paveikslas buvo kiek pažeistas apačioje perkeliant jį pilietinio Ispanijos karo metu.

Šaltiniai
---------

* Prado muziejaus svetainė
* Carr-Gomm, Sarah. Francisco de Goya. 2005, ISBN 978-1-78042-291-6, p. 119
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Gnaphalium uliginosum** |
| --- |
| Pelkinis pūkelis (Gnaphalium uliginosum)Pelkinis pūkelis (*Gnaphalium uliginosum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Astražiedžiai  *( Asteridae)* |
| Šeima: | Astriniai  *( Asteraceae)* |
| Gentis: | Pūkelis  *( Gnaphalium)* |
| Rūšis: | Pelkinis pūkelis  *( Gnaphalium uliginosum)* |

 |

**Pelkinis pūkelis** (*Gnaphalium uliginosum*) – astrinių (*Asteraceae*) šeimos pūkelių genties augalas.

Vienmetis žolinis 5–20 cm aukščio augalas. Stiebas gulsčias arba kylantis, plačiai šakotas. Lapai paprasti, pailgai linijiški, buki, susiaurėjusiu pamatu, višutinė pusė kartais plika. Visas augalas apaugęs pilkais pūkeliais. Žiedlapiai maži, gelsvai balti, susitelkę šakelių viršūnėse į graižus. Šaknis neilga, šakota. Vaisius 1 mm ilgio, su lengvai nukrintančiu skristuku.

Auga drėgnose ir apydrėgnėse dirvose, pievose, upių slėniuose. Žydi gegužės – rugpjūčio mėnesiais.

Vaistinės augalo savybės
------------------------

Vaistinė žaliava – pūkelio žolė – raunama nuo gegužės iki rugsėjo mėn.

Žaliavoje yra 4 % rauginių medžiagų, 0,05 % eterinio aliejaus, 16 % dervų, iki 55 mg% karotino, tiamino, fitosterino, alkaloidų, askorbino rūgšties ir mineralinių medžiagų.

Užpilas vartojamas kaip audinių regeneraciją skatinanti medžiaga, skrandžio ir dvylikapirštės opaligei gydyti. Plečia periferines kraujagysles, mažina kraujospūdį, todėl vartojama hipertonijai, stenokardijai gydyti.

Aliejine ištrauka gydomi nudegimai, sunkiai gyjančios žaizdos.

Pelkinis pūkelis

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pelkinis pūkelis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**1817 metų seimelis** – Vilniaus gubernijos bajorų seimelis, susirinkęs 1817 m. gruodžio 1 d. ir baigęs darbą 1818 m. sausio 6 d. Kartais dar vadinamas 1817–1818 m. seimeliu.

Reikšmė
-------

Seimelyje, pagal Rusijos carinės valdžios nustatytą seimavimo buvusiose Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės žemėse tvarką, dalyvavo po 10 atstovų iš kiekvienos Vilniaus gubernijos apskrities (iš viso 123 asmenys).

Seimelyje svarstyti įvairūs bajoriškosios savivaldos klausimai, bet jis pirmiausia išgarsėjo ir Lietuvos istorijoje yra reikšmingas tuo, kad jame bajorų iniciatyva iš apačios buvo iškeltas baudžiavos panaikinimo klausimas. Ši iniciatyva buvo iškelta dar prieš gubernijos seimelį vykusiuose pavietų seimeliuose.

Kone radikaliausia buvo Ukmergės apskrities instrukcija delegatams į gubernijos seimelį. Joje buvo siūloma ne tik suteikti valstiečiams asmens laisvę, bet ir steigti liaudies mokyklėles visose parapijose.

Gubernijos seimelyje už baudžiavos panaikinimą ypač aistringai agitavo Upytės apskrities delegatas Simonas Zaviša. Jis, taip pat ir nemaža dalis gubernijos seimelio narių, buvo masonai, kai kurie istorikai remdamiesi šiuo ir kitais faktais, pačią baudžiavos naikinimo iškėlimo iniciatyvą priskiria būtent masonams. Dauguma Vilniaus gubernijos seimelio dalyvių balsavo už valstiečių išlaisvinimą iš baudžiavos. Tačiau ši Lietuvos bajorų iniciatyva nesulaukė Aleksandro I paramos, tikėtina daugiausia dėl politinių sumetimų, iš kurių svarbiausias buvo nenoras prisidėti prie bajorijos ir valstiečių tarpluominio solidarumo augimo.
**Juozas Macevičius** (1919 m. gruodžio 1 d. Odesa – 2007 m. sausio 20 d. Kaunas) – Lietuvos inžinierius hidrotechnikas, hidrologas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

1939 m. baigė Kėdainių aukštesniąją kultūrtechnikų mokyklą, 1943 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1971 m. geografijos mokslų daktaras.

1942–1945 m. Vytauto Didžiojo universiteto Hidrologijos ir hidraulikos katedros laborantas, asistentas, 1945–1950 m. katedros vedėjas. 1951–1993 m. Kauno politechnikos instituto dėstytojas, 1951–1963 m. ir 1970–1971 m. Hidrotechnikos, 1971–1990 m. Hidraulikos katedros vedėjas, nuo 1971 m. profesorius. 1950–1951 m. dar dirbo Lietuvos mokslų akademijos Technikos mokslų institute, 1951–1959 m. Lietuvos hidrotechnikos ir melioracijos institute (iki 1956 m. LTSR mokslų akademijos Melioracijos institutas).

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinio darbo kryptys – sausumos hidrologija ir hidrologiniai skaičiavimai, t. p. hidrotechnikos ir melioracijos problemos.

Bibliografija
-------------

* Lietuvos TSR, su kitais, 1955 m. rusų kalba
* Lietuvos TSR ekonominė geografija, su kitais, 1957 m.
* Lietuvos TSR upių kadastras, I dalis, su M. Lasinsku ir J. Jablonskiu, 1959 m.
* Hidraulika, vadovėlis, su A. Vaidakavičiumi, 1966 m.
* Lietuvos upių hidrologinių charakteristikų skaičiavimo metodai, monografija, 1969 m.
* Hidraulika ir hidraulinės mašinos, vadovėlis, su A. Vaidakavičiumi, 1974 m. 1984 m.

Įvertinimas
-----------

* 1965 m. LTSR valstybinė premija

Šaltiniai
---------

1. ↑  Brunonas Gailiušis. *Juozas Macevičius (1919)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 731 psl.
| **Myosotis scorpioides** |
| --- |
| Pelkinė neužmirštuolė (*Myosotis scorpioides*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Notreliažiedžiai  *( Lamiidae)* |
| Šeima: | Agurkliniai  *( Boraginaceae)* |
| Gentis: | Neužmirštuolė  *( Myosotis)* |
| Rūšis: | Pelkinė neužmirštuolė  *( Myosotis scorpioides)* |

 |

**Pelkinė neužmirštuolė** (*Myosotis scorpioides*, sin. *Myosotis palustris*) – agurklinių (*Boraginaceae*) šeimos, neužmirštuolių (*Myosotis*) genties augalas.

Daugiametis, 20-60 cm aukščio žolinis augalas. Šakniastiebis ilgas, plonas, šliaužiantis. Stiebas stačias arba prie pamato kylantis, briaunotas, viršutinė dalis kartais šakota. Lapai pailgai lancetiški, plaukuoti, žemutiniai nusmailėje viršutiniai bekočiai. Žiedynas – suktukas. Taurelė varpiška, penkiadantė. Vainikėlis žydras, rečiau baltas, jo žiotyse yra 5 maži, ryškiai geltoni žvyneliai. Vaisius – skeltavaisis, subyrantis į 4 juodus smailiaviršūnius riešutėlius.

Žydėti pradeda gegužės mėn. Dažna visoje Lietuvoje. Auga šlapiose pelkėtose vietose, grioviuose, pakrantėse miško pelkėse, šlapiuose, vidutinio derlingumo ir derlinguose dirvožemiuose.

Dekoratyvinis augalas. Išvestos formos baltais ir rožiniais žiedais. Drėgnose dirvose žydi nuo ankstyvo pavasario iki rudens.

Literatūra
----------

Pavasarį žydintys augalai, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1985, 118 psl.

* Neužmirštuolės žiedas
* Neužmirštuolės žiedai


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pelkinė neužmirštuolė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Ohangvenos regionas |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Namibijos vėliava Namibija |
| **Administracinis centras** | Enhana |
| **Apygardų skaičius** | 10 |
|  |
| **Gyventojų** (2001) | 227 728 |
| **Plotas** | 10 582 km² |
| **Tankumas** (2001) | 22 žm./km² |

**Ohangvenos regionas** – vienas iš 13-os Namibijos regionų, esantis šalies šiaurinėje dalyje, prie sienos su Angola. Administracinis centras – Enhana. Plotas 10 582 km². Gyventojų – 227 728 (2001 m. duomenys). Gyventojų tankumas – 21,5/km². Lietuvos Respublikos Užsienio reikalų ministerija regione lankytis nepataria.

Regionas skirstomas į 10 apygardų. Šiaurėje Ohangvenos regionas ribojasi su Kunenės provincija, vakaruose – Omusačio, pietuose – Ošikoto, pietvakariuose – Ošanos, rytuose – Okavango regionais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos Respublikos Užsienio reikalų ministerija. Namibijos Respublika Archyvuota kopija 2011-01-02 iš Wayback Machine projekto.


|  |  |
| --- | --- |
| **Namibijos regionai** |  |
| Chomasas | Erongas | Hardapas | Kaprivis | Karasas | Kunenė | Očozondžupa | Okavangas | Ohangvena | Omahekė | Omusatis | Ošana | Ošikotas |
| **Juozas Matulaitis** |
| --- |
| Gimė | 1869 m. sausio 19 d.Liudvinavas |
| Mirė | 1964 m. liepos 27 d. (95 metai)Kaunas |
|  |
| Veikla | farmacininkas, visuomenės veikėjas, knygnešys |
|  |
| Alma mater | 1898 m. Maskvos universitetas |

**Juozas Matulaitis** (1869 m. sausio 19 d. Liudvinave – 1964 m. liepos 27 d. Kaune) – Lietuvos farmacininkas, visuomenės veikėjas, knygnešys.

Biografija
----------

Brolis Stasys Matulaitis. 1898 m. baigė Maskvos universitetą, įgijo farmacininko specialybę. Studijuodamas priklausė slaptai lietuvių studentų draugijai. 1899 m. grįžęs į Lietuvą dirbo vaistinėse.

Vienas varpininkų, padėjo Artojų draugijai. Už draudžiamosios lietuviškos spaudos laikymą 1904 m. balandžio mėn. suimtas, kalintas. 1905 m. prisidėjo rengiant Didįjį Vilniaus seimą, platino jo nutarimus, už tai suimtas. Nuo 1909 m. Lietuvių mokslo draugijos Vilniuje narys.

Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui pasitraukė į Rusiją. Lietuvių draugijos nukentėjusiems dėl karo šelpti įgaliotinis Mogiliave. Nuo 1922 m. Lietuvių vaistininkų draugijos veikėjas, pirmininkas. 1938 m. vienas bendrovės „Vaistas" steigėjų. Bendradarbiavo laikraščiuose „Varpas", „Ūkininkas", „Vilniaus žinios".

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Juozas Matulaitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. - 451 psl.
| **Viola epipsila** |
| --- |
| Pelkinė našlaitė (*Viola epipsila*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Dilenijažiedžiai  *( Dilleniidae)* |
| Šeima: | Našlaitiniai  *( Violaceae)* |
| Gentis: | Našlaitė  *( Viola)* |
| Rūšis: | Pelkinė našlaitė  *( Viola epipsila)* |

 |

**Pelkinė našlaitė** (*Viola epipsila*) – našlaitinių (*Violaceae*) šeimos, našlaičių (*Viola*) genties augalas.

Daugiametis, 5-20 cm aukščio žolinis augalas. Šakniastiebis plonas, nariuotas, šliaužiantis, apšepęs rudomis prielapių liekanomis, su antžeminėmis palaipomis. Lapai pamatiniai, paprastai 2, kartais 3 ar 4; lapkočiai ilgi, su siaurais sparneliais, pliki arba viršutinė dalis plaukuota; lakštas kartais apskritas, plačiu pamatu ir truputį nusmailėjusia viršūne, neryškiai karbuotu pakraščiu, viršutinė pusė plika, apatinė apaugusi retais plaukeliais. Prielapiai pailgi, odiški. Iš lapų pažastų išaugę žiedkočiai su 2 pažiedėmis, paprastai viršutiniame žiedkočio trečdalyje. Žiedai bekvapiai, šviesiai violetiniai arba balsvi. Apatinis vainiklapis su tamsiai violetinėmis gyslomis. Pentinas storokas, bukas, 2-3 kartus ilgesnis už taurėlapių priedėlius. Liemenėlio viršūnė suplota, pakraštys sustorėjęs. Vaisius – pailga, plika dėžutė. Sėklos su ataugėlėmis.

Žydi gegužės mėn. Auga pelkėse, pelkėtuose miškuose ir pievose. Gana dažna visoje Lietuvoje.

Literatūra
----------

Pavasarį žydintys augalai, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1985, 78 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pelkinė našlaitė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Euzebijas Simonė Stela** (it. *Eusebio Simone Stella*, 1610 m. lapkritis, Spilimbergas, Friulis – 1671 m. vasario 18 d. Spilimbergas, Friulis) – Spilimbergo kancleris, daugiausia friuliškai ir itališkai rašęs friulų poetas.

Biografija
----------

Pakrikštytas 1610 m. lapkričio 28 d. Apie E. S. Stelos išsilavinimą žinoma mažai, turbūt mokėsi vietinėje mokykloje. Gyveno morališkai laisvai: kai jam buvo kiek daugiau kaip 20 metų, 1632 m. iš santykių su Marija Baso jam gimė duktė, 1653 m. gegužę su tarnaite Domenika Bacana susilaukė vaiko, jis išgyveno tik keletą dienų, kitų metų spalį ji pagimdė jam dar vieną vaiką. 1665 m. E. S. Stela Domeniką Bacaną vedė, su ja susilaukė dar dviejų vaikų. Žinoma, kad E. S. Stela 20 metų ėjo Spilimbergo kanclerio pareigas.

Kūrė friulų ir italų kalbomis, tačiau yra ir venetiškai bei lotyniškai parašytų eilėraščių. E. S. Stelos eilės rašytos ribotą laikotarpį, jos daugiausia sukurtos tarp dviejų pirmųjų vaikų gimimų ir leidžia spręsti apie užtrukusią neatsakingą jaunystę. Neretai eilėse pirmuoju asmeniu aprašomi seksualiniai nuotykiai, tačiau svarbių biografinių faktų jose nėra. Ypač parašyti friuliškai erotiniai eilėraščiai reikalauja kritinių pastabų, kurios nuo XIX a. pabaigos jam suteikė „Nevienareikšmį uždrautojo poeto nimbą" (Pellegrini). Pradėjęs dirbti kancleriu E. S. Stela liovėsi rašyti, taigi 1651 m. yra toji kūrybos riba. Gyvam esant publikuota tik keletas kūrinių (eilėraštis leitenanto Reniero Foskarinio išvykimo proga 1640 m. keli sonetai 1651 m.). Tik Jakopas Pirona suteikia informacijos apie 347–ą rankraštį, kuriame yra 291 eilėraštis, prieš eilėraščius įrašyta pastraipų rodyklė arba lentelė su autografu. Rankraštis įrištas vėliau ir didžiąja dalimi priklauso E. S. Stelai. Rankraštį sudaro įvairūs kūriniai: madrigalai, šventiniai kūriniai, dainos, odės, oktavos. Kartais eilėraščiai turi pavadinimus, leidžiančius spręsti, kokiam asmeniui jie skirti, tokiu būdu galima nustatyti eilėraščių parašymo laiką. E. S. Stelos kūriniuose atsispindi XVII a. barokas, galima rasti įvairių aspektų, tačiau beveik nekalbama apie to meto Spilimbergo visuomenės gyvenimą arba politinius įvykius.

Išnašos
-------

1. 1 2  Maria Cristina Cescutti. „STELLA EUSEBIO SIMONE (1610 - 1671)". DIZIONARIO BIOGRAFICO DEI FRIULANI. Nuoroda tikrinta 2021-10-26.
| **Juozas Matulevičius** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1946 m. lapkričio 4 d.Sutartiškės, Kaišiadorių apskritis |
| Mirė | 2016 m. vasario 20 d. (69 metai)Kaišiadorys |
| Sutuoktinis (-ė) | Rita Matulevičienė |
| Vaikai | Dovilė, Jurgita |
|  |
| Veikla | gydytojas, politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Lietuvos liberalų sąjungaLietuvos Respublikos liberalų sąjūdis |
|  |
| Alma mater | 1970 m. Kauno medicinos institutas |

**Juozas Matulevičius** (1946 m. lapkričio 4 d. Sutartiškėse, Kaišiadorių apskritis – 2016 m. vasario 20 d.) – gydytojas, Lietuvos ir Kaišiadorių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1952–1956 m. mokėsi Kaišiadorių rajono Dainių pradinėje mokykloje, 1956–1959 m. Kaišiadorių rajono Mičiūnų septynmetėje mokykloje, 1959–1963 m. Žiežmarių vidurinėje mokykloje. 1963–1970 m. studijavo Kauno medicinos instituto Gydomosios medicinos fakultete.

1970–1971 m. Ukmergės rajono centrinės ligoninės gydytojas internas. 1971–1972 m. tarnavo sovietinėje armijoje. 1972–1973 m. Ukmergės rajono centrinės ligoninės gydytojas terapeutas. 1973–1978 m. Kaišiadorių rajono centrinės ligoninės gydytojas terapeutas, gydytojas anesteziologas reanimatologas, 1978–1981 m. vyriausiojo gydytojo pavaduotojas laikinam nedarbingumui, 1981–1996 m. vyriausiojo gydytojo pavaduotojas medicinos reikalams, 1996–1997 m. vyriausiasis gydytojas.

1997–2000 m. Kaišiadorių ligoninės direktorius. 2000 m. balandžio-lapkričio mėn. Kaišiadorių rajono savivaldybės meras. 2000–2004 m. LR Seimo narys. Nuo 2005 m. VšĮ Kaišiadorių ligoninė gydytojas terapeutas, 2008–2016 m. Kaišiadorių greitosios medicinos pagalbos stoties direktorius.

1995 m. Lietuvos liberalų sąjungos narys, 1997–2000 m. Lietuvos liberalų sąjungos Kaišiadorių skyriaus pirmininkas. Nuo 2007 m. Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio narys. 2000 m. balandžio-lapkričio mėn. 2003 m. 2007 m. ir 2011 m. (atsisakė mandato) Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos narys.

Žmona Rita, dukros Dovilė, Jurgita.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2000–2004 m. kadencijos Seimo narys
2. ↑
3. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai[neveikianti nuoroda]


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Darius Mikučauskas** | **Kaišiadorių rajono meras**2000–2001 | Po to:**Pranas Zaveckas** |
**Juozas Matkus** (1939 m. gegužės 16 d. Agelaičių k. Raseinių r. – 1990 m. gruodžio 30 d. Raseiniuose), chorvedys.

Biografija
----------

Baigęs vienerių metų chorvedžių kursus prie Raseinių vaikų muzikos mokyklos (diriguoti mokė T. Šturmą), 1964–1967 choro dirigavimo neakivaizdiniu būdu mokėsi Kauno J. Gruodžio muzikos technikume (dėst. B. Mačikėnas) ir 1967–1969 Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikume (dėst. A. Martinkus).

1960–1967 Raseinių rajono kaimo kultūros namų meno vadovas, nuo 1969 Raseinių rajoninių kultūros namų meno vadovas, suorganizavo mišrųjį ir moterų chorus bei vokalinius ansamblius, rengė koncertus, dalyvavo dainų šventėse. 1970 respublikinei dainų šventei parengė Raseinių rajoninių kultūros namų ir Šiluvos kultūros namų mišriuosius chorus. 1975 respublikinei dainų šventei parengė Raseinių rajoninių kultūros namų ir Raseinių rajono gamybinio susivienijimo „Šatrija" moterų chorus. 1985 respublikinei dainų šventei ir 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei – Raseinių gamybinio susivienijimo „Šatrija" mišrųjį chorą ir Raseinių rajkoopsąjungos moterų chorą. Chorai ir vokaliniai ansambliai koncertavo Raseiniuose, Alytuje, Trakuose, Radviliškyje, Kaune ir Vilniuje, dalyvavo radijo ir televizijos laidose. Chorai lankėsi Vokietijoje, Čekoslovakijoje, Vengrijoje ir Rumunijoje, respublikiniuose konkursuose pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų. Vokaliniai ansambliai ir solistai buvo respublikinių konkursų „Sidabriniai balsai" laureatai ir prizininkai. Moterų vokalinis ansamblis koncertavo Moldavijoje ir Vokietijoje. Koncertus paįvairindavo chorvedžio suburta kaimo kapela.

J. Matkus buvo Raseinių rajono dainų švenčių organizatorius ir vyr. dirigentas. 1981 jis apdovanotas Kultūros žymūno ženklu.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
*Kitos reikšmės – Juozas Marcinkevičius.*
**Juozas Marcinkevičius** (1931 m. birželio 11 d. Saugučiuose, Žaliosios valsčius, Vilkaviškio apskr.) – Lietuvos bibliotekininkas, istorikas, humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

1957 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultetą. Istorijos institute apgynė disertaciją „Revoliucinė ir nacionalinio išsivadavimo kova Vilniaus krašte 1920–1928 m."  1973 m. istorijos mokslų kandidatas.

1957–1964 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institute. Nuo 1964 m. Lietuvos mokslų akademijos Centrinės bibliotekos (nuo 1990 m. Lietuvos mokslų akademijos biblioteka) direktorius. 1974–1990 m. Vilniaus universiteto, 1994–1996 m. – Lietuvos karo akademijos dėstytojas; nuo 1980 m. docentas. Nuo 1965 m. tęstinio darbų rinkinio „Lietuvos mokslų akademijos biblioteka" red. kolegijos pirmininkas. 1989–1991 m. SSRS mokslų akademijos ir sąjunginių respublikų akademinių bibliotekų asociacijos Mokslinio metodinio darbo tarybos pirmininkas, 1989–1992 m. Lietuvos bibliotekininkų draugijos tarybos narys.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinių darbų pagrindinės sritys: 1920–1939 m. Vilniaus krašto istorija, politinių partijų ir visuomeninių organizacijų veikla, Lietuvos mokslų akademijos bibliotekos istorija, knygotyra.

Bibliografija
-------------

* Kudirkos Naumiestis, monografija, su kitais, 1990 m.
* Lietuvos mokykla ir pedagoginė mintis 1918–1940 m. monografija, su kitais, t. 3, 1996 m.
* LTSR istorijos šaltiniai t. 4, rengėjas, 1961 m.
* Lietuvos mokslų akademijos biblioteka (vok. *Bibliothek der Litauischen Akademie der Wissenschaften*), 1998 m.
* Lietuvių visuomeninis, kultūrinis judėjimas Gervėčių apylinkėse tarpukaryje, 1999 m.
* Lituanikos paieškos Rytų Prūsijoje ir Klaipėdos krašte po Antrojo pasaulinio karo (*Auf der Suche nach Archivalien und alten Druckwerken in Ostpreussen nach dem Zweiten Weltkrieg*), 2004 m.

Įvertinimas
-----------

* 1997 m. Gedimino 1 laipsnio ordinas

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Povilas Saudargas. *Juozas Marcinkevičius (1931)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIV (Magdalena-México). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 250 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Calla palustris** |
| --- |
| Pelkinis žinginys (Calla palustris)Pelkinis žinginys (*Calla palustris*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Lelijainiai  *( Liliopsida)* |
| Poklasis: | Arekažiedžiai  *( Arecidae)* |
| Eilė: | Aroniečiai  *( Arales)* |
| Šeima: | Aroniniai  *( Araceae)* |
| Pošeimis: | *Calloideae*  *( Calloideae)* |
| Gentis: | **Žinginys**  *( Calla)* |
| Rūšis: | Pelkinis žinginys  *( Calla palustris)* |

 |

**Pelkinis žinginys** (*Calla palustris*) – aroninių (*Araceae*) šeimos *Calloideae* pošeimio monotipinės **žinginio** (*Calla*) genties augalas.

Visos augalo dalys nuodingos.

Rūšys
-----

Vienintelė šios genties rūšis **Pelkinis žinginys** (*Calla palustris*)

Rūšis paplitusi šiaurės pusrutulyje: centrinėje, rytų ir šiaurės Europoje, šiaurės Azijoje ir Šiaurės Amerikoje.

Augalų morfologija
------------------

Daugiametis žolinis augalas su storais šliaužiančiais šakniastiebiais.

Lapai dideli, širdiški. Papėdlapio vidinė pusė balta, išorinė žalia. 

Žiedynas – burbuolė trumpa, cilindriška. Žydi gegužės-birželio mėn. 

Vaisius – raudonos uogos su daug sėklų. Subrendę vaisiai būna gleivėti, todėl prilimpa prie vandeninių paukščių kojų bei plunksnų ir taip išplatinami. Vaisius ir sėklas gali išplatinti ir vandens srovės.

Auga pelkėtose vietose, žemapelkėse, juodalksnynuose ir kt.

Pelkinio žinginio vaisiai

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pelkinis žinginys** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Bijės provincija*Província de Bié* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Angolos vėliava Angola |
| **Administracinis centras** | Kuitas |
| **Savivaldybių skaičius** | 9 |
|  |
| **Gyventojų** (2022) | 1 883 100 |
| **Plotas** | 70 314 km² |
| **Tankumas** (2022) | 27 žm./km² |

**Bijė provincija** (port. *Província de Bié*) – provincija vidurio Angoloje. Ribojasi su Pietų Kvanzos, Malanžės, Pietų Lundos, Mošiko, Kuando Kubango, Huambo ir Huilos provincijomis. Administracinis centras – Kuitas.

Istorija
--------

*Pagrindinis straipsnis – Ovimbundu*.
Teritorijoje nuo XVI a. apsigyveno ovimbundai, kurie įkūrė čia smulkias savo valstybėles. Vienos valstybių valdovo titulas *viye* davė pavadinimą visai provincijai ir plynaukštei, kurioje ji yra. Ovimbundai kontroliavo pelningą vergų, dramblio kaulo ir kitų afrikinių prekių prekybą su portugalais iki XIX a. pabaigos. Amžiaus pabaigoje jų teritorijos prijungtos prie Portugalijos Vakarų Afrikos.

Geografija
----------

Provincija yra Bijės plynaukštėje (aukštis iki 1852 m), gan gausiai maitinamoje kritulių, todėl čia išvystyta žemdirbystė (kukurūzai, cukranendrės, ryžiai, kava, žemės riešutai). Pagrindinė upė – Kvanza.

Gyventojai
----------

Dauguma provincijos gyventojų yra ovimbundai ir kalba umbundų kalba.

Savivaldybės
------------

Provincija padalinta į 9 savivaldybes:

* Andulas
* Kamakupa
* Katabola
* Šinguaras
* Šitembas
* Kuemba
* Kunjinga
* Kuitas
* Narea

Šaltiniai
---------

1. ↑  ANGOLA, *citypopulation.de*


|  |  |
| --- | --- |
| **Angolos provincijos** |  |
| Bengas | Bengela | Bijė | Huambas | Huila | Kabinda | Kunenė | Kvandas Kubangas | Luanda | Malanžė | Mošikas | Namibas | Pietų Kvanza | Pietų Lunda | Šiaurės Kvanza | Šiaurės Lunda | Uižė | Zairas |
| **Juozas Maldžius** |
| --- |
| Gimė | 1862 m. liepos 1 d.Piktagalys, dab. Anykščių raj. |
| Mirė | 1942 m. gegužės 2 d. (79 metai)Kavarskas, dab. Anykščių raj. |
| Palaidotas (-a) | Kavarsko kapinėse |
| Tėvai | Stanislovas Maldžius |
|  |
| Veikla | knygnešys |

**Juozas Maldžius** (1862 m. liepos 1 d. Piktagalyje – 1942 m. gegužės 2 d. Kavarske) – darbininkas, knygnešys.

Biografija
----------

J. Maldžius augo su dviem broliais. Iki 1881 m. gyveno tėvų namuose, dirbo savo ūkyje, vėliau tarnavo samdiniu pas Kavarsko apylinkių ūkininkus. Apie 1880 m. paragintas kaimyno, per trumpą laiką pramoko lietuviškai skaityti. Lietuviškos draudžiamos spaudos pasiskaityti gaudavo iš Kavarsko klebono Pranciškaus Idzelio, nusipirkdavo iš škaplierininkų.

1881 m. Kavarske susipažino su knygnešiu Stanislovu Didžiuliu iš Griežionėlių, gavo pasiūlymą platinti draudžiamą literatūrą. Iš S. Didžiulio ją gaudavo išsimokėtinai ir nemokamai.

Mirus tėvui pardavė paveldėtą žemę, o gautus pinigus investavo į knygnešystę, toliau bendradarbiavo su S. Didžiuliu. Gautą spaudą slėpdavo šiaudiniame stoge, turėjo kitų slėptuvių pas patikimus kaimynus. J. Maldžiui pavyko neįkliūti policijai, nors pas jį buvo daromos kratos, o per paskutinę kratą pas Didžiulius jis buvo sumuštas. Gavęs S. Didžiulio laiškus, J. Maldžius juos galėjo perskaityti tik su kaimynų pagalba, nes mokėjo skaityti tik spausdintą raštą. 

J. Maldžius lietuviškos spaudos taip pat gaudavo iš kitų spaudos platintojų, bendradarbiavo su knygnešiais Jonu Šaučiūnu iš Padvarninkų kaimo, Baltramiejumi Šakaliu iš Panevėžio, Juozu Gyliu iš Pravydžių kaimo, Juozu Simanoniu iš Domeikių kaimo ir kitais. Kartais jis knygas pirkdavo iš Panevėžio žydo Bencelio. 

Apie trečdalį savo berno algos J. Maldžius išleisdavo knygoms pirkti, kurių nemažą dalį išdalydavo nemokamai. Iš knygnešystės veiklos nepraturtėjo, bet iki gyvenimo pabaigos džiaugėsi turėjęs malonumą „platinti šviesą ir stiprinti tautinę sąmonę". Turėjo sukaupęs visus komplektus „Aušros", „Žemaičių ir Lietuvos apžvalgos" bei „Šviesos", daug spaudos draudimo metais leistų knygų. Šiuos rinkinius nepriklausomos Lietuvos laikotarpiu jis pardavė Lietuvos Seimo kanceliarijai ir Kauno centriniam knygynui.

J. Maldžius senatvėje skurdo, kol sulaukė valstybės paramos kaip knygnešys. Nuo 1938 m. jam buvo skirta 25 litų valstybinė knygnešio pensija. Buvo apdovanotas Lietuvos nepriklausomybės medaliu (1938 m.). Palaidotas Anykščių rajono Kavarsko kapinėse.

Atminimo įamžinimas
-------------------

* Įrašas Knygnešių sienelėje prie Vytauto Didžiojo karo muziejaus

Nuorodos
--------

* Knygnešys Juozas Maldžius
* Anykštėnų biografijų žinynas. Juozas Maldžius
| **Algimantas Maceina** |
| --- |
| Gimė | 1958 m. balandžio 23 d. (65 metai)Vartai, Prienų rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Tatjana, Eugenija |
|  |
| Veikla | kino režisierius |
|  |
| Alma mater | 1985 m. LSSR konservatorija |

**Algimantas Maceina** (g. 1958 m. balandžio 23 d. Vartuose, Prienų rajonas) – Lietuvos kino režisierius.

Biografija
----------

1985 m. baigė LSSR konservatorijos Klaipėdos fakultetą. 1985–1988 m. dirbo režisieriaus asistentu Lietuvos kino studijoje. 1988–1992 m. studijavo kino režisūrą Tbilisio  Šotos Rustavelio teatro ir kino institute. Nuo 1990 m. dokumentinių filmų režisierius. 1991 m. stažavo pas Joną Meką Filmų antologijos archyve Niujorke.

2014 m. liepos mėn. Vilniaus apygardos teismas A. Maceiną pripažino kaltu dėl dailininko Naglio Karvelio (1961–2014) nužudymo ir skyrė jam aštuonerių metų laisvės atėmimo bausmę pataisos namuose.

A. Maceinos pirmoji žmona – chorvedė Tatjana, su kuria jis susituokė būdamas studentas.
Antroji žmona – filologė Eugenija. Su ja susilaukė 2 vaikų, drauge išgyveno šešerius metus.

Kūryba
------

1990 m. sukūrė dokumentinį videofilmą „Juodoji dėžė" (kino variantas 1994 m.), jame neįprastu modifikuoto reportažo stiliumi nagrinėjama Sibiro tremties tema. Dokumentinis filmas „Troškulys" apie seną lietuvių tremtinių kaimą Čiornaja Padina (Saratovo sritis); iš šio kaimo kilęs JAV lietuvių verslininkas Juozas Kazickas. Kituose dokumentiniuose filmuose derinama dokumentika ir vaidyba, išradingai naudojami seni kino kadrai, muzika, montažas. Filmuose analizuojamos socialinės problemos, kuriami asmenybių portretai. Sukūrė vaidmenų kine.

2007 m. A.Maceina sukūrė filmą „Kad mano namai būtų pilni" apie socialinės atskirties žmones. 2010 m. pasirodė filmas „Paskutinis" apie vieną iš paskutinių Lietuvos partizanų Antaną Kraujelį.

Filmografija
------------

* 1994 m. Kęstas
* 1994 m. Juoda dėžė
* 1998 m. Troškulys
* 1998 m. Tbilisis-89
* 2001 m. Aš radau… arba palakiojimai, apie Joną Meką
* 2003 m. Lietuvos valstybės kino metraštis Nr. 27, Kino operatoriai
* 2003 m. Gėlių vaikai
* 2005 m. Šalia jūsų, apie fotomenininką R. Vikšraitį
* 2007 m. Kad mano namai būtų pilni, apie socialinės atskirties žmones
* 2010 m. Paskutinis, apie Lietuvos partizaną Antaną Kraujelį

Šaltiniai
---------

1. ↑  Per išgertuves nužudytas aktoriaus R. Karvelio sūnus, įtariamasis – režisierius A. Maceina, 2014-01-19 Archyvuota kopija 2014-01-21 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Režisierius A. Maceina nuteistas kalėti 8 metus, 2014-07-03[neveikianti nuoroda]
3. ↑  Skirmantas Valiulis. *Algimantas Maceina*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 729 psl.

Nuorodos
--------

* Kūrėjai, režisieriai
*Kitos reikšmės – Kurušas (reikšmės).*

| Kurušas |
| --- |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| ← | **1688 – 1843** | → |

 |  |
| *1 kurušo moneta (maždaug 1920 m.)* |
|  |
| **Naudojo:** | Osmanų imperija |
| **Metalas:** | sidabras |
|  |
| **Smulkesnis vnt.:** | para: 1/40akčė: 1/120 |
|  |
| **Nominalai:** | Banknotai: nebuvo   Monetos: 1½, 3, 6 |

**Kurušas** (osman. turk. *غروش, gurûş*, vok. *Groschen*) – nuo 2005 iki dabar Turkijos liros 1/100 dalis, iki 1844 m. – Osmanų imperijos piniginis vienetas, nuo 1844 m. iki maždaug 1980 m. – irgi 1/100 liros. Įvairiose Europos kalbose kurušus dažnai vadino *piastrais*.

Istorija
--------

Pradžioje Osmanų imperijoje kurušais vadino sidabrines Europos monetas, pvz. levendalerius vadino *asadi-kuruš*, reichstalerius – *rijal-kuruš*.

### Kurušas kaip piniginis vienetas

Kurušai buvo įvesti 1688 m. pradžioje, valdant Suleimanui II. Tai buvo didelės sidabrinės monetos, maždaug lygios Prancūzijos ekiu. Kurušą sudarė 40 parų, o kiekviena para buvo lygi 3 akčėms. Kurušai turėjo pakeisti iki tol osmanų naudotas europines monetas.

XVIII a. ir XIX a. pradžioje bloginant monetas kurušo vertė menkėjo, kol galop jis virto bilono moneta, svėrusia mažiau kaip 3 g. Kurušo monetų masė buvo labai įvairi – nuo 26 iki 1,2 g.
  
Pirmųjų turkų kurušų, imtų kaldinti 1687 m. masė buvo 19,24 g, skersmuo 40 mm..
  
1719 m. masė padidinta iki 26 g
  
1810 m. kurušo masė sumažinta iki 4,65 g (486 praba, skermuo 28 mm)

XIX a. pradžioje apyvartoje buvo 1 akčės, 1, 5, 10 ir 20 parų, 1, 2 ir 2½ kurušų monetos. Monetoms toliau prastėjant pasirodė ir 30 parų, 1½,5, 3, 5 ir 6 kurušų monetos. Prieš pinigų sistemos reformą monetų rinkinį sudarė biloninės 1, 10 ir 20 parų bei sidabrinės 1½, 3 ir 6 kurušų monetos.

### Kurušas kaip liros dalis

Dabartinė Turkijos 50 kurušų moneta
Dabartinės Turkijos kurušų monetos
1844 m. Turkijoje buvo įvesta auksinė lira, kurios 1/100 dalis buvo vadinama kurušu. 1900 m. kurušo monetos masė teliko 1,202 g Po 1916 m. reformos nustatyta, kad auksiniame kuruše yra 0,066147 g aukso. Sidabrinės 20 kurušų monetos masė buvo 19,965 g, 830 prabos.. Toks kurušas apyvartoje išbuvo iki maždaug 1980 m. kuomet jis pasidarė beprasmis dėl ryškios infliacijos.

Po 2005 m. sausio 1 d. Turkijos pinigų sistemos reformos, kurušu imta vadinti 1/100 naujosios liros dalį. Dabar kaldinamos 1, 5, 10, 25 ir 50 kurušų monetos (ir 1 liros moneta). 1 kurušo moneta žalvarinė, 5, 10 ir 25 kurušų – iš vario-nikelio lydinio, 50 kurušų moneta – bimetalinė. Visų monetų reverse – Atatiurko profilis.

Kipras
------

Kipre, kai jis priklausė Osmanų imperijai, irgi buvo naudojami kurušai. Graikai juos vadino gr. γρόσι, grosi, dgs. *γρόσια, grosia*).
  
Kai Kiprą ėmė valdyti Britų imperija, saloje imta naudoti Kipro svarą (dabar jį pakeitė euras), kurį sudarė 20 šilingų, o kiekvieną šilingą – 9 kurušai (*kuruş / γρόσια* / piastrai). Vėliau Kipro svaras buvo decimalizuotas, jį ėmė sudaryti 1000 milių, bet kipriečiai 5 milių monetą ir toliau vadino kurušu (*γρόσι*).

Nuorodos
--------

1. 1 2 3 4 5  Х. Фенглер и др. Словарь нумизмата. статья «Пиастр»
2. ↑  Пиастр турецкий in: *Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона*
| Bikilys |
| --- |
| **Ilgis** | 17,6 km |
| **Baseino plotas** | 50,1 km² |
| **Ištakos** | Prie Pupeliškių |
| **Žiotys** | Alanta |
| **Šalys** | Lietuvos vėliava Lietuva |

**Bikilys** – upė Lietuvoje, Panevėžio rajone; Alantos dešinysis intakas (Nevėžio baseinas). Prasideda laukuose prie Pupeliškių kaimo, Šilų apylinkėse. Teka į šiaurę, kerta Alančių miško pakraštį, žemupyje pasuka į vakarus, teka Raguvos miškų pakraščiais. Įteka į Alantą 14,2 km nuo jos žiočių, prie Bedrių viensėdžio.

Intakai: Opstainė (dešinysis), Dubija (kairysis).

Visa vaga ištiesinta. Kaimai prie Bikilio: Sodeliškiai, Lukštės, Šilagalys, Bauriškis, Dūdelėnai.

Etimologija
-----------

Upėvardis *Bikilỹs* kildinamas iš žodžio „bikis" – *striukis*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  B. Gailiušis, J. Jablonskis, M. Kovalenkovienė. *Lietuvos upės: Hidrografija ir nuotėkis*. Kaunas: Lietuvos energetikos institutas, 2001.
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 64