recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Mratinės užtvanka
Pivos tvenkinys, susidaręs Mratinės užtvankai patvenkus Pivą.
**Mratinės užtvanka** – gelžbetoninė arkinė-gravitacinė užtvanka Pivos upės tarpeklyje Plužinės opštinoje (Juodkalnija), pastatyta 1976 m. Užtvankos sulaikytas vanduo užtvindė Pivos tarpeklį ir sudarė Pivos ežerą (plotas 12,5 km²), kuris yra antras pagal dydį Juodkalnijos ežeras.

Užtvankos aukštis – 220 m, ji viena aukščiausių Europos užtvankų. Užtvankos ilgis 268 m, viršuje storis 4,5 m. Apačioje užtvankos ilgis 30 m, storis – 36 m. Pamatas įkastas 38 m gilyn. Užtvanką sudaro 820 000 kubinių metrų betono ir 5000 tonų plieno. Užtvanka pradėta statyti 1971 m. baigta – 1976 m.

Tvenkinio baseino plotas yra 1757,7 km².

Mratinės užtvankos hidroelektrinė per metus gali gaminti 860 gigavatvalandžių elektros.

XVI a. Pivos vienuolyno vieta užlieta. Statant užtvanką vienuolyną išardė ir pergabeno į aukštesnę vietą už 3,5 km, kur vėl atstatė.
Baimė vaiko akyse
**Baimė** – tikro ar įsivaizduojamo pavojaus sukeliama emocija susijusi su pastangomis išvengti šio pavojaus. Baimė kyla iš savisaugos instinkto, tai prigimtinė reakcija atsirandanti ankstyvoje vaikystėje. Ši emocija gali perspėti apie artėjantį pavojų, leidžia sutelkti dėmesį į jo šaltinį, skatina ieškoti būdų išvengti grėsmės.

Baimės intensyvumas priklauso nuo asmenybės ir aplinkybių. Stiprus baimės jausmas pasireiškia įvairiais ūmiais pakitimais organizme: kūnas tartum sustingsta, kai kada ima drebėti, išpila šaltas prakaitas.

Baimė gali būti apibūdinama kaip stiprus sąlygų ar objektų nekentimas ar nenorėjimas jose atsidurti. Pvz. tamsos baimė, aukščio baimė, gilių vandens telkinių baimė ir pan. Tokios baimės dar vadinamos fobijomis.

Socialinėje žmogaus raidoje baimė reiškiasi kaip viena auklėjimo priemonių, pavyzdžiui, baimė būti pasmerktam yra elgesio reguliavimo veiksnys. Šiuolaikinės visuomenės sanklodą lemia jos teisinė sistema, kuri turi normatyvinę reikšmę socialinei veiklai ir elgsenai. Tradicinėse, pvz. klajoklių visuomenėse susilaukus pasmerkimo pasmerktojo gali laukti mirtis arba išvarymas iš bendruomenės.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  Baimė. Aiškinamasis psichologijos terminų žodynas. Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2019. – 376 p. ISBN 9785420018125.
2. ↑  *Baimė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-07-11.
3. ↑  Konishi, Naoki; Oe, Tomoko; Shimizu, Hiroshi; Tanaka, Kanako; Ohtsubo, Yohsuke (2017-08-04). „Perceived Shared Condemnation Intensifies Punitive Moral Emotions". *Scientific Reports* **7** (1): 7289. ISSN 2045-2322. doi:10.1038/s41598-017-07916-z.

Vikicitatos 

Wikiquote logoWikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***Baimė***


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Baimė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| ***1612*** |
| --- |
|  |
|  |
| Kilmės šalis | Rusijos vėliava Rusija |
| Režisierius | Vladimir Khotinenko |
| Vaidina | Michał Żebrowski Michailas Porečenkovas Violeta Davidovskaja Arturas Smolianinovas  Maratas Bašarovas |
| Metai | 2007 m. lapkričio 1 d. |
| Žanras | Istorinė drama |
| Trukmė | 144 min. |
| Kalba | rusų |
| Biudžetas | $12 000 000 |

**1612 – suirutės laikotarpio kronikos** – 2007 metų filmas, pastatytas Rusijoje. Filmo premjera Lietuvoje įvyko 2007 m. lapkričio 9 d. Tai istorinis, fantastinis filmas apie XVII amžių, kai vyko ATR-Maskvos karas (1605-1618) tarp Abiejų Tautų respublikos ir Rusijos carystės.

Apie filmą
----------

Kremliaus užsakymas sukurti šį filmą teko Nikitos Michalkovo studijai „Trite". Tačiau savo projektais užsiėmęs „Oskaro" laureatas apsiribojo prodiuserio vaidmeniu. Režisuoti filmą jis patikėjo savo draugui Vladimirui Chotinenkai („Musulmonas", „Imperijos žlugimas").
Filmas turi paaiškinti rusams, kodėl reikia minėti 1612 m. lapkričio 4-ąją, kai iš Maskvos buvo išvyti Kremlių užėmę lenkai bei lietuviai ir baigėsi suirutė.

Siužetas
--------

Po caro  Boriso Godunovo mirties nužudomi ir jo žmona, ir sosto paveldėtojas Fiodoras. Į sostą atsisėdo apsišaukėlis  Dmitrijus. Tačiau po metų buvo nužudytas ir jis. Valdžia pereidinėjo iš rankų į rankas. Rusijoje įsigalėjo suirutė. Rusijos istorijoje prasideda Tamsieji Laikai – tarp bajorų užverda žiaurios kovos dėl įtakos ir galimybės atsisėsti į sostą. Boriso Godunovo tarno sūnus Andrejus dar vaikas būdamas atsitiktinai pamatė, kaip buvo išžudyta visa caro šeima. Gyva liko tik jo dukra Ksenija, kurios Andrejus negali pamiršti. Prabėgus keletui metų, Andrejus netikėtai susipažįsta su kilmingu ispanų dvariškiu Alvaru Borcha. Netrukus šis žūsta nuo plėšiko rankos, o Andrejus, pasisavinęs jo drabužius ir vardą, virsta kitu žmogumi. Dabar jis – šaunus riteris, „kabaljero", bebaimis, nepriekaištingas karys. Prisidengęs kitu vardu, jis imasi įgyvendinti savo svajonę: surasti ir išgelbėti Kseniją Godunovą.
| Šustis |
| --- |
|  Šustis Žemaičių Naumiestyje |
| **Ilgis** | 42 km |
| **Baseino plotas** | 135 km² |
| **Vidutinis debitas** | 1,61 m³/s |
| **Ištakos** | Šilalės rajonas |
| **Žiotys** | Šyša |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Šustis |

**Šustis** – upė Šilutės rajone, Šyšos dešinysis intakas. Ilgis 42 km. Prasideda Girininkų apylinkėse, Pajūrio seniūnijoje, Šilalės rajone, 8 km į pietvakarius nuo Pajūrio; keletą km patekėjusi į vakarus pasuka į pietus, kerta Šilalės-Šilutės rajonų ribą, teka per Vainuto mišką ir pasiekusi Dargiškių kaimo apylinkes – į vakarus, ties Girininkų kaimu (Gardamo seniūnija) – šiaurės vakarų kryptimi, nuo Šylių – į vakarus ir Brokorių kaimo ribose – į pietus, nuo Žemaičių Naumiesčio – į pietvakarius, upės vaga tampa vingiuota ir po keleto kilometrų – į vakarus. Pratekėjusi Metirkviečių, Laučių kaimus, įteka į Šyšą 18 km nuo jos žiočių, ties Jonaičiais, 5 km į rytus nuo Šilutės.

Vidutinis nuolydis 187 cm/km. Prie Šusties yra drėkinimo tvenkiniai: 19,7 km nuo žiočių, ties Šyliais (11,1 ha, nuo 1979), ties Žemaičių Naumiesčiu (11,5 km nuo žiočių, 32 ha, nuo 1975 m.)

Šusties atkarpoje nuo Žemaičių Naumiesčio tvenkinio iki žiočių (11,5 km) yra saugomi ir globojami šlakiai, upėtakiai, žiobriai, nėgės. Tai lašišinė upė, kurioje nuo spalio 1 d. iki gruodžio 31 d. draudžiama spiningauti, velkiauti, žvejoti naudojant gyvūninės kilmės masalus.


| Vandenvardžio kirčiavimas (4 kirčiuotė) |
| --- |
|
| Vardininkas: | Šustìs |
| Kilmininkas: | Šustiẽs |
| Naudininkas: | Šùsčiai |
| Galininkas: | Šùstį |
| Įnagininkas: | Šustimì |
| Vietininkas: | Šustyjè |
|

Upėvardis kildinamas iš žodžio *šusti* („sausai kaisti, šilti, virti, prakaituoti").

Intakai
-------

* kairieji: Nibrinė (atstumas nuo žiočių 29,0 km), Š-7 (28,2), Š-5 (25,5), Š-3 (14,9), Š-1 (12,7), Šelmuo (12,2).
* dešinieji: Pievupys (27,9), Š-2 (26,3), Kuliavas (22,0), Šilė (21,5), Piaunys (8,8).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
| Baimainių piliakalnis |
| --- |
| Baimainių piliakalnio valstybės paminklo ženklas |
| 

Baimainių piliakalnisBaimainių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°34′21.6″ š. pl. 23°54′13″ r. ilg.﻿ / ﻿55.572667°š. pl. 23.90361°r. ilg.﻿ / 55.572667; 23.90361Koordinatės: 55°34′21.6″ š. pl. 23°54′13″ r. ilg.﻿ / ﻿55.572667°š. pl. 23.90361°r. ilg.﻿ / 55.572667; 23.90361 |

 |
| Vieta | Panevėžio rajonas |
| Seniūnija | Krekenavos seniūnija |
| Aukštis | 6 m |
| Plotas | 42x42 |
| Naudotas | I tūkstantmetis - II tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1968 |
| Registro Nr. | AR727 / 5413 / A258P |

Baimainių piliakalnis iš pietvakarių pusės
**Baimainių piliakalnis** (arba ***Vilkų piliakalnis***) – piliakalnis Panevėžio rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurę nuo Vilkų kaimo netoli Baimainių, Krekenavos seniūnija. Pasiekiamas keliu Krekenava–Pociūnėliai Rūtakiemyje, ties dideliu sandėliu pasukus į kairę pietvakarių kryptimi, į Vilkus, jų pradžioje pasukus į dešinę šiaurės vakarų kryptimi, keliu pavažiavus 680 m link laukuose stovinčio klojimo, ties juo, palei kanalizuotą upelį pasukus į dešinę šiaurės kryptimi, paėjus pagrioviu per laukus 400 m – ties piliakalniu yra tiltelis per kanalą.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, Liaudės dešiniajame krante, prie santakos su bevardžiu upeliu. Aikštelė trapecinė, pailga rytų – vakarų kryptimi, 42 m ilgio, 42 m pločio vakaruose, 30 m pločio rytiniame gale. Jos vakariniame krašte supiltas tiesus 30 m ilgio, 1,7 m aukščio, 6 m pločio pylimas, už kurio iškastas 57 m ilgio griovys, dab. užslinkęs. Rytiniame aikštelės krašte yra 0,3 m aukščio, 2 m pločio pylimas, už kurio iškastas 10 m pločio, 4 m gylio griovys, už jo supiltas 2 m aukščio, 9 m pločio pylimas. Šlaitai statūs, 6 m aukščio.

Piliakalnį apardė aikštelėje XVII a. – XVIII a. buvusios kapinės. Vakarinis pylimas pietinėje ir centrinėje dalyje nukastas, rytiniu grioviu teka upelis, įsigraužęs į jį per 2 m. 1968 m. piliakalnį žvalgė Lietuvos istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 7700 m², fizinės apsaugos zonos pozonio plotas 10000 m².

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Diauderių piliakalnis 15 km | Raginėnų piliakalnis 24 km  Pakalniškių piliakalnis (Radviliškis) 22 km | Kiūčių piliakalnis 34 km  Papušių piliakalnis 24 km |  |
| Tytuvėnų piliakalnis 42 km  Velžių piliakalnis 27 km |  | Levaniškių piliakalnis 50 km  Palatavio piliakalnis 68 km |
| Naujaupio piliakalnis 11 km  Plinkaigalio piliakalnis 23 km | Vaidatonių piliakalnis 22 km | Šukionių piliakalnis 30 km  Bakainių piliakalnis 14 km |

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 34 (Nr. 52)

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.152

Nuorodos
--------

* Lietuvos piliakalniai. Baimainiai
| Šuša*ՇուշիŞuşa* |
| --- |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

ŠušaŠuša

39°45′30″ š. pl. 46°44′54″ r. ilg.﻿ / ﻿39.75833°š. pl. 46.74833°r. ilg.﻿ / 39.75833; 46.74833﻿ (Šuša)Koordinatės: 39°45′30″ š. pl. 46°44′54″ r. ilg.﻿ / ﻿39.75833°š. pl. 46.74833°r. ilg.﻿ / 39.75833; 46.74833﻿ (Šuša) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+4) |
|  |
| **Valstybė** | Azerbaidžano vėliava Azerbaidžanas |
| **Respublika** | Kalnų Karabacho Respublika Kalnų Karabacho Respublika |
| **Rajonas** | Šušos rajonas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1752 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2015 m.) | 4 446  |
| **Plotas** | 5,5 km² |
| **Tankumas** (2015 m.) | 808 žm./km² |
| **Altitudė** | 1 368 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Šuša |

**Šuša** (azer. *Şuşa*) arba **Šuši** (arm. Շուշի) – miestas Kalnų Karabache (*de jure* Azerbaidžanas), 11 km į pietus nuo Stepanakerto, Karabacho kalnagūbrio papėdėje; rajono centras. Pro miestą eina Jevlacho–Nachičevanės plentas. Yra miesto istorijos, kilimų muziejai, kompozitoriaus Zulfugaro Gadžibekovo namas-muziejus, Šušos tvirtovė, Vagifo mauzoliejus, armėnų soboras ir dvi cerkvės, keletas mečečių, kitų XVIII–XIX a. architektūros paminklų.

Šuša yra tradicinės kilimų gamybos centras. Tarybiniais metais vystyta lengvoji pramonė, muzikos instrumentų gamyba, garsėjo kaip kalnų klimatinis kurortas, tačiau dėl Karabacho karo miesto ekonomika smuko.

Gyventojai
----------

Cariniais laikais armėnai ir azerbaidžaniečiai mieste gyveno beveik lygia dalimi (1897 m. atitinkamai 55,7 % ir 41,6 %), tačiau 1920 m. Šušos žudynių metu beveik visi miesto ir apylinkių armėnai buvo nužudyti arba priversti bėgti, todėl 1926 m. azerbaidžaniečiai sudarė jau 96,4 % gyventojų. Tarybiniais laikais armėnų nuošimtis vėl padidėjo (23,3 % – 1959 m. 13,1 % – 1979 m.). Po Karabacho karo Šušoje gyvena iš esmės vien tik armėnai.

Istorija
--------

Šuša kaip armėnų tvirtovė žinoma nuo XV a. Dabartinis miestas įkurtas 1752 m. Iki 1822 m. jis buvo Karabacho chanato sostine. Miestas buvo svarbus kultūrinis ir religinis tiek armėnų, tiek azerbaidžaniečių centras.

1920 m. azerbaidžaniečiai išžudė daugumą armėnų, o armėnų kvartalas buvo sugriautas. Tarybiniais laikais Karabacho sostinė perkelta į Stepanakertą. 1988 m. prasidėjus Karabacho karui, armėnai apgulė miestą, o 1992 m. užėmė. Azerbaidžaniečiai buvo priversti trauktis, o didžiuma miesto buvo sugriauta. Į miestą ėmė keltis armėnų pabėgėliai iš Azerbaidžano.

* Mečetės minaretai ŠušojeMečetės minaretai Šušoje
* Gandžos vartaiGandžos vartai
* Šušos soborasŠušos soboras
* Chano rūmų griuvėsiaiChano rūmų griuvėsiai

Šaltiniai
---------

1. ↑  *de facto* nepriklausoma valstybė, *de jure* – Azerbaidžano teritorija
2. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 497
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  Bainukai (Baïnouks) |
| --- |
| Gyventojų skaičius | 34,5 tūkst. |
| Populiacija šalyse | Senegalas, Gambija |
| Kalba (-os) | bainukų |
| Religijos | vietiniai tikėjimai |
| Giminingos etninės grupės | džolai |

**Bainukai** (kiti pavadinimai **baniukai**, **banunai**) – Afrikos (Senegambijos) tauta, paplitusi pietvakarių Senegale ir Gambijoje. Tauta apgyvendinusi Kaabu istorinio regiono vakarinę dalį ir gyvena susimaišę su džolais.

Dvi bainukų kalbos priklauso Nigerio-Kongo šeimos Atlanto grupei.

Istorija
--------

Mokslininkai teigia, kad bainukai yra vieni seniausių Senegambijos gyventojų. Tai rodo jų fizinė sudėtis – jie yra gerokai mažesni, nei kaimynai džolai, sererai ar volofai. Jų pačių padavimai teigia, kad seniau jie gyveno gerokai šiauriau, į šiaurę nuo Gambijos upės, bet vėliau, stumiami sererų, migravo į pietus. Šioje migracijoje juos vedė jų vadas *Gana Sira Bana*.

Bainukai sukūrė ankstyvuosius savo valstybinius junginius: minimos Bišangoras, Džase, Foni, Buguando. Didžiausia jų buvo Kasanla (*Kassanla*) su sostine Mampatinge. Nuo XVI a. valstybės priklausė Kaabu imperijai, kuri suformavo specialias bainukų provincijas. Per šį laikotarpį bainukai aktyviai perėmė mandinkų kultūrą, Kaip ir kitos Senegambijos pajūrio etninės grupės, perėmė kontrolę prekyboje tarp europiečių ir giliau žemyne gyvenusių tautų.

XIX a. pabaigoje bainukų gyvenamas žemes, kaip ir visą Kaabu regioną, užėmė Portugalija, tačiau vėliau regioną atplėšė Prancūzija ir prijungė jį prie Senegalo. Šiuo metu bainukų kalba ir kultūra yra beveik užgožta gausesnių džolų kultūros.

Subgrupės
---------

Bainukus sudaro keletas etninių subgrupių, kurias skiria beveik tarpusavyje nesuprantami dialektai (kalbos):

* Gunjamolo (gunyaamolo) – gyvena šiaurėje, daugiausia Gambijoje;
* Samikai (samik) – gyvena piečiau;

|  |  |
| --- | --- |
| **Senegambijos istoriniai regionai ir tautos** |  |
| **Regionai**: Futa Toras (Tekrūras, Denankė, Futa Toras) | Džolofas (Vaalo, Kajoras, Baolis, Sinė, Salumas) | Bambukas (Bondu, Chaso) | Futa Džalonas (Futa Džalonas) | Kaabu | Romarongas (mende, Solimana, Koya, konai, limbai, kuranko)  **Pakrantė**: volofai | sererai | džolai | bainukai | kerakai | mandžakai | bižogai | balantai | papeliai | biafai | nalu | landomai | bagai | susu | šerbrai |
| Kūlupėnų paminklas partizanams |
| --- |
|  |
| 

Kūlupėnų paminklas partizanamsKūlupėnų paminklas partizanams

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°58′34″š. pl. 21°24′45″r. ilg.﻿ / ﻿55.976116°š. pl. 21.412523°r. ilg.﻿ / 55.976116; 21.412523Koordinatės: 55°58′34″š. pl. 21°24′45″r. ilg.﻿ / ﻿55.976116°š. pl. 21.412523°r. ilg.﻿ / 55.976116; 21.412523 |

 |
| Vieta | Kretingos rajonas |
| Seniūnija | Kūlupėnų seniūnija |
| Aukštis | 3,17 m |
| Plotas | 0,01 ha |
| Naudotas | Pastatytas 1999 m. |

**Kūlupėnų paminklas partizanams** yra rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Kūlupėnuose (Kūlupėnų seniūnija), kelio Kūlupėnai–Darbėnai dešinėje pusėje, prie sankryžos su keliu į Vaineikių Medsėdžius, Kūlupėnų miške.

Atminimo lenta

Paminklas
---------

Akmenų mūro koplytėlės pavidalo, nežymiai platėja į viršų, pastatytas ant betoninio pamato. Stogas trišlaitis, betoninis. Virš kraigo kyla kryžius. Priekinėje sienoje ties viduriu yra arkos pavidalo, 1,02×0,78 m dydžio niša, aprėminta betoninio apvado. Joje įbetonuota netaisyklingos formos šlifuota juodo akmens plokštė, kurioje iškalinėtas virš sukryžiuotų dviejų ąžuolo lapų kylantis Vyčio kryžius, o po juo – užrašas: „Čia 1953 04 06 sov. saugumas / Sunaikino / L. L. A. Žem. apyg. Kardo rinkt. štabą. / Žuvo: / vad. STASYS JONAUSKAS / eil. ANTANAS GLIOŽERIS / ANTANAS BRUŽAS / VYTAUTAS VAIČEKAUSKAS / ANICETAS KAUNAS". Paminklo aukštis – 3,17 m, storis – 0,76–1,0 m

Teritorijos plotas – 0,01 ha. Aplinkui paminklą plyti pievelė, už kurios prasideda miškas.

Istorija
--------

1953 m. balandžio 6 d. Salantų stribai, saugumiečiai ir MVD kariuomenės kariškiai Kūlupėnų–Vaineikių miškuose apsupo paskutinius Kardo rinktinės, 1953 m. pradžioje prijungtos prie Šatrijos rinktinės, partizanus – Vizbuto būrio vadą Stasį Jonauską-Simoną su 5 kovotojais. Mūšio metu S. Jonauskas, Antanas Bružas, Anicetas Antanas Kaunas, Antanas Gliožeris ir Vytautas Vaičekauskas žuvo, o Pranui Končiui-Adomui pavyko prasiveržti pro apsupties žiedą ir pasislėpti.

1999 m. Kovų už Lietuvos Nepriklausomybę įamžinimo Kartenos draugijos pirmininkas, Lietuvos laisvės kovos sąjūdžio dalyvis Juozapas Antanas Viluckas su tremtiniu Pranciškumi Žiliumi žuvusiems Lietuvos partizanams atminti pastatė paminklą.

Saugotinas kultūros paveldo objektas, turintis istorinę vertę.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Lietuvos gyventojų genocido departamento 1997 m. spalio 24 d. archyvinė pažyma (Lietuvos ypatingasis archyvas, f. K-1, ap. 16, b. 825, l. 120)
2. ↑  Paminklas girios viduryje. - Pajūrio naujienos - 1999, birželio 23  
Algis Kuklys. „Kitus gynėte, savęs neapgynėte" – Švyturys - 1999, liepos 14
**Baigiamoji kalba** – žodinė kalba teisme, teismo proceso metu.

Civilinis procesas
------------------

Išsprendus LR CPK Kodekso 251 straipsnio 3 dalyje nurodytus klausimus, posėdžio pirmininkas paskelbia, kad bylos nagrinėjimas iš esmės yra baigtas ir teismas pradeda klausyti baigiamųjų kalbų.

Baigiamosiose kalbose pirmi kalba ieškovas ir jo atstovas, po to – atsakovas ir jo atstovas.

Tretysis asmuo, pareiškęs savarankiškus reikalavimus dėl ginčo dalyko, ir jo atstovas kalba po šalių. Tretysis asmuo, nepareiškęs savarankiškų reikalavimų dėl ginčo dalyko, ir jo atstovas kalba po ieškovo arba atsakovo, kurio pusėje trečiasis asmuo dalyvauja byloje.

Baigiamųjų kalbų dalyviai neturi teisės savo kalbose remtis aplinkybėmis, kurių teismas netyrė, taip pat įrodymais, kurie nebuvo tiriami teismo posėdyje (LR CPK 253 straipsnis „Baigiamosios kalbos").

Šaltiniai
---------

1. ↑  Civilinio proceso kodekso patvirtinimo, įsigaliojimo ir įgyvendinimo įstatymas. Civilinio proceso KODEKSAS (Data: 2010-09-23. Aktuali 2010-10-26)
Leonardas Bernšteinas 1971-aisiais
**Leonardas Bernšteinas** (*Leonard Bernstein*, 1918 m. rugpjūčio 25 d. – 1990 m. spalio 14 d.) – amerikiečių kompozitorius, pianistas, dirigentas, muzikos lektorius. Jis buvo vienas pirmųjų JAV gimusių ir gavusių išsilavinimą dirigentų,sulaukusių pasaulinės šlovės. Pasak "The New York Times", tai buvo vienas talentingiausių ir sėkmingiausių muzikų JAV istorijoje. Labiausiai žinomas kaip New York Philharmonic orkestro dirigentas ir miuziklo „Vestsaido istorija" autorius.

Biografija
----------

Gimė Lorense (Masačiūsetsas) žydų šeimoje, atvykusioje iš Rusijos. Senelės prašymu buvo pavadintas Luisu, tačiau tėvai visada vadino Leonardu. Vardą jis oficialiai pasikeitė sulaukęs šešiolikos metų. Leonardo Bernšteino tėvas buvo verslininkas ir iš pradžių nebuvo patenkintas sūnaus domėjimusi muzika. Kita vertus, jiedu dažnai eidavo į koncertus. Išgirdęs skambinant pianinu, Bernšteinas susižavėjo ir ėmė mokytis skambinti pats.

Baigęs mokyklą, mokėsi Harvardo universitete, paskui – Curtis muzikos institute Filadelfijoje.

1943 m. debiutavo kaip dirigentas ir iškart sulaukė pasisekimo. 1945 m. paskirtas Niujorko miesto simfoninio orkestro vadovu. 1947 m. pirmąkart dirigavo Tel Avive. Po Antrojo pasaulinio karo sparčiai populiarėja tarptautinėje scenoje. 7 dešimtmetyje JAV išgarsėjo dėl televizijai rengtų „jaunimo koncertų". 1989 m. per Kalėdas dirigavo Bethoveno Devintąją simfoniją koncerte, skirtame Berlyno sienos griuvimui. Šis koncertas gyvai transliuotas daugiau nei dvidešimtyje šalių. Tai progai Bernšteinas pakeitė Šilerio „Odės džiaugsmui" tekstą: žodį „džiaugsmas" (Freude) pakeitė „laisve" (Freiheit).

1951 m. vedė čilietę aktorę Feliciją Montealegre, su ja susilaukė trijų vaikų. Pora išsiskyrė 8 dešimtmetyje, Felicijai sužinojus, kad Bernšteinas turėjo homoseksualių santykių. Po skyrybų kompozitorius gyveno su Tomu Kotranu. Jis sugrįžo pasirūpinti žmona, jai sunkiai susirgus.

Leonardas Bernšteinas palaidotas Greenwood kapinėse, Niujorke, JAV.

Kūryba
------

Bernšteinas parašė tris simfonijas, dvi operas, penkis miuziklus ir kt. Jo kūrinius veikė žydų liturginė muzika, Gustavas Maleris, Džordžas Geršvinas, taip pat jo draugas Aaronas Koplandas.

Bernšteinas yra gavęs nemažai „Grammy" ir „Tony" apdovanojimų. „Grammy" 1964 m. gavo už geriausią albumą vaikams, 1974 ir 1987 m. – už geriausią operos įrašą, o 1991 m. –už geriausią šiuolaikinį akademinės muzikos kūrinį. „Tony" apdovanojimą 1953 m. gavo už geriausią muziką miuziklui.

Žinomiausi kūriniai: miuziklas „Vestsaido istorija" (1957), operetė „Candide" (1956), „Serenada" smuikui, styginiams ir perkusijai (1954), dainų ciklas šešiems dainininkams ir orkestrui „Songfest" (1977), vienaveiksmė opera „Bėdos Taitije" (1952 m.), muzika Brodvėjaus spektakliui „Piteris Penas" (1950) ir kt.

Nuorodos
--------

* Oficialus puslapis
* Library of Congress puslapis
* Leonard Bernstein svetainėje Last.fm
Baidarė
Baidarės karkasas iš medžio
**Baidarė** (rus. *Байдарка*) – siaura lengva mažos grimzlės valtelė uždaru viršumi be įkabų irklams. Pavadinimas kilęs iš aleutų laivelio pavadinimo. Terminas dažniausiai naudojamas Rusijoje ir buvusios Tarybų Sajungos teritorijoje. Kitose šalyse dažniausiai naudojamas terminas „kajakas" (angl. *kayak*).Tokio tipo valtimis žvejodavo ir medžiodavo šiaurės genčių (eskimų, aleutų ir kt.) žmonės. Valties rėmas buvo daromas iš medžio, kuris aptraukiamas gyvūnų odomis. Medžiotojas dėvėdavo neperšlampamą odinę striukę, kuri būdavo sujungiama su valtimi taip, kad nepatektų vanduo. Su tokia valtimi medžiotojas galėjo apsiversti nesušlapdamas.

Irkluojama dvimenčiu irklu, vairuojama kojiniu vairu (arba plaukimo kryptis išgaunama tik irklais). Būna karkasinės, karkasinės-pripučiamos ar tik pripučiamos, plastikinės, vientisos ar surenkamos iš sekcijų. Karkasas (vientisas arba išardomas) būna iš medžio, metalo ar plastiko aptrauktas vandeniui nelaidžia medžiaga. Nuo kanojos skiriasi tuo, kad baidarės viršus yra uždengtas bei kanoja dažniausiai irkluojama vienmenčiu irklu.

Klasifikacija
-------------

### Sportinė baidarė

Masė 8–30 kg. Ilgis 4,2–11 m, plotis iki 40 cm. Būna vienvietės, dvivietės ar keturvietės. Gaminamos iš anglies pluošto, kartais ir iš stiklo pluošto. Naudojamos lenktynėms ramiame vandenyje. Irkluotojai sėdi ant specialių sėdynių, kad būtu patogiau irkluoti, valties gale yra vairas, kuris valdomas su kojomis.

### Slalomo baidarė

Slalomo baidarėse įrengiama lenta su išpjova, kuri gaubia irkluotojo klubus, todėl jis gali baidarę vairuoti ir liemeniu. Sujungus dvi baidares padaromas katamaranas. Varžybos rengiamos labai srauniose upėse, specialiai įrengtoje trasoje su dirbtinėmis kliūtimis.

### Turistinė baidarė

Masė 27–50 kg, 0,8–0,9 m pločio, aukštesniais bortais. Telpa 1–3 žmonės (keliamoji galia 180–350 kg). Tinka plaukti siaurais ir sekliais vandens keliais. Greitis stovinčiame vandenyje gali siekti 7–8 km/h. Gali turėti burių įrangą, pakabinamą variklį. Kai kuriose šalyse naudojamos ir su burėmis (JAV, Anglija). Lietuvoje neretai naudojami visuomeniniu transportu pervežti tinkami išardomi modeliai, kuriais dažniausiai plaukiama upėmis pasroviui ar didesniais ežerais.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Байдарка // Большая российская энциклопедия : [в 35 т.] / гл. ред. Ю. С. Осипов. — М. : Большая российская энциклопедия, 2004—2017.  Archyvuota kopija 2020-10-27 iš Wayback Machine projekto. (rusų k.)

Taip pat skaitykite
-------------------

* Baidarių ir kanojų irklavimas (*sportas*)
* Kanoja
* Kajakas
| **Leo Kuoklėlatv. *Leo Kokle*** |
| --- |
| Gimė | 1924 m. kovo 3 d.Alūksnė |
| Mirė | 1964 m. gruodžio 7 d. (40 metų)Ryga |
|  |
| Veikla | latvių tapytojas |

**Leo Kuoklė** (latv. *Leo Kokle*, 1924 m. kovo 3 d. Alūksnė – 1964 m. gruodžio 7 d. Ryga) – latvių tapytojas.

Biografija
----------

1942–1944 m. Rygoje dailės mokėsi privačiai. 1944–1948 m. studijavo Latvijos dailės akademijoje.

Kūryba
------

Nutapė įvairaus žanrų paveikslų, daugiausia portretų („Tereza" 1955 m. „Baleto solistė Aija Baumanė". „Bolero" 1962 m. „Raimondo Paulo portretas", 1963 m.), natiurmortų. Paveikslai spalvingi, realistinis vaizdas formuojamas išradinga kompozicija, faktūriniais deriniais. Sukūrė freskų. Jo iniciatyva Latvijoje pradėtos rengti jaunųjų dailininkų kūrybos parodos, pats parodose dalyvavo nuo 1943 m.

Literatūra
----------

* Ilze Konstante. Leo Kokle: 1924–1964: monogrāfisks albums. Rīga: Neputns, 2005. ISBN 9789984729596

Šaltiniai
---------

1. ↑  '**. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 352 psl.**
Įsteigti Kūno kultūros rūmai pradėjo veiklą išsinuomotose patalpose, dab. Totorių g. 10, Kaune
**Kūno kultūros rūmai** (**KKR**) – pirmoji valstybinė sporto įstaiga Lietuvoje, veikusi 1932–1940 m. Kaune.

Kūno kultūros rūmai (dabar Lietuvos kūno kultūros akademijos centriniai rūmai). Kaunas, Sporto g. 6. Arch. Vytautas Landsbergis-Žemkalnis, 1934 m.

Istorija
--------

Įsteigti pagal Kūno kultūros įstatymą, kuris įsigaliojo 1932 m. liepos 15 d. paskelbus jį „Vyriausybės žinių" Nr. 390 vietoje nuo 1922 m. veikusios Lietuvos sporto lygos. Priklausė Švietimo ministerijai. Vadovavo direktorius ir 9 narių taryba. Direktoriumi buvo paskirtas Antanas Jurgelionis.

* 1934-1940 KKR vadovavo Vytautas Augustauskas

Veikla
------

Kūno kultūros rūmai rengė kūno kultūros programas mokykloms, organizavo kursus kūno kultūros mokytojams ir instruktoriams, vadovavo visų sporto organizacijų veiklai. Prie Kūno kultūros rūmų veikė sporto šakų kamuolio žaidimų, vandens ir žiemos sporto sąjungos. Kūno kultūros rūmai įsteigė apskričių Kūno kultūros rūmų komitetus.

* 1934 m. įkurta aukštoji kūno kultūros mokykla – Aukštieji kūno kultūros kursai.
* 1936 m. įvestos normos Valstybiniam kūno kultūros ženklui gauti. 1936 m. vasario mėn. pabaigoje KKR taryba priėmė Valstybinio kūno kultūros ženklo (VKKŽ) statutą.
* 1938 m. surengta Lietuvos tautinė olimpiada Kaune.
* 1932–1939 m. Kaune pastatyti Kūno kultūros rūmai (dab. Lietuvos kūno kultūros akademijos centriniai rūmai), Kauno sporto halė, Klaipėdos sporto rūmai.

Kūno kultūros rūmai, plėtodami kūno kultūrą ir sportą, daugiausia dėmesio skyrė visuomenės fiziniam pajėgumui didinti, propagavo sveikos ir stiprios tautos, galinčios gyventi visavertį gyvenimą, idėją. Įsteigus Kūno kultūros rūmus, visos veikiančios sporto organizacijos turėjo pateikti Rūmams savo statutą ir, jei jis neprieštaravo Kūno kultūros įstatymui, jos buvo įregistruojamos. Tik įregistruotų organizacijų atstovai galėjo dalyvauti varžybose.

1932–1933 m. leido iliustruotą savaitinį žurnalą „Kūno kultūra ir sveikata".

* 1940 m. gruodžio 31 d. sovietų okupacinė valdžia rūmus uždarė. Direktorių V. Augustauską suėmė NKVD ir išvežė į Gulagą.
* 1951–1954 m. Aleksandras Gudanovičius su vienu KKI dėstytoju komunistu sunaikinto Kūno kultūros rūmų pastato kieme sudegino visą organizacijos archyvą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kūno kultūros ir sporto departamentas Archyvuota kopija 2015-04-02 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Stanislovas Stonkus. *Kūno kultūros rūmai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 261 psl.
3. ↑  Mindaugas Balkus. Kūno kultūros rūmų veikla tarpukariu (II)
| ***Saugokis automobilio*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Берегись автомобиля |
| Kilmės šalis | TSRS |
| Režisierius | Eldaras Riazanovas |
| Scenaristas (-ai) | Eldaras Riazanovas, Emilis Braginskis |
| Vaidina | Inokentijus SmotkunovskisOlegas JefremovasAndrejus Mironovas |
| Metai | 1966 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 90 min. |
| Kalba | rusų |
| **IMDb įrašas** |

**Saugokis automobilio** – 1966 m. tarybinė komedija, sukurta legendinio režisieriaus Eldaro Riazanovo. Pagrindinius vaidmenis atliko Inokentijus Smotkunovskis ir Olegas Jefremovas.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Kriminalinių nusikaltimų tyrėjas Maksimas Podberiozovas tiria keistus mieste vykstančius nusikaltimus – per trumpą laiką pavagiami trys, gerai saugomi automobiliai (GAZ-21 „Volga"), nors tokių pačių pilna nesaugomų gatvėse.

Jurijus Detočkinas – eilinis pilietis, dirba draudimo bendrovėje, vaidina kultūros namų saviveiklos teatre, tačiau šeimynykščius stebina dažnomis komandiruotėmis, o darbdavį – pastoviomis išvykomis dėl sergančių giminaičių. Iš tiesų, laisvu nuo darbo metu būtent jis nuvarinėja automobilius.

Detočkinas atsitiktinai susipažįsta su inspektoriumi, kuris irgi vaidina teatre. Jie kartu repetuoja būsimam spektakliui „Hamletas". Detočkinas darbo reikalais lankydamasis spekulianto Dimos Semicvetovo namuose pastebi jo naują Volgą. Jis du kartus nesėkmingai mėgina ją pavogti (pirmą kartą suveikia signalizacija, vėliau – pakliūna į spąstus), iš trečio karto pavyksta tai padaryti autokrano pagalba. Detočkinas su tuo automobiliu keliauja į tolimą miestą parduoti automobilio, pakeliui išvengęs milicininko pinklių.

Jam dar būnant išvykoje tyrėjas Maksimas aplanko Jurijaus motiną ir iš jos pasakojimų išsiaiškina, kad jo persekiojamas vagis yra jo draugas Jurijus. Šiam grįžus, tyrėjas išsiaiškina, kad Detočkinas automobilius vogė tik iš sukčių, o visus gautus pinigus perleidžia vaikų namams. Nors Maksimas atsisako jį suimti, Detočkinas toliau tęsia savo darbus. Teismas nepasigaili vagies ir uždaro jį į kalėjimą.

Aktoriai
--------

* Inokentijus Smotkunovskis – Jurijus Detočkinas
* Olegas Jefremovas – Maksimas Podberiozovas
* Olga Aroseva – Liuba
* Andrejus Mironovas – Dima Semicvetovas
* Anatolijus Papanovas – Semionas Sokol-Kružkinas
* Tatjana Gavrilova – Ina
* Liubov Dobržanskaja – Jurijaus motina
* Jevgenijus Jevstignejevas – teatro režisierius
* Georgijus Žžionovas – milicijos inspektorius ant motociklo
* Gotlibas Roninsonas – draudimo bendrovės viršininkas
* Donatas Banionis – kunigas, nupirkęs automobilį
| **Leonardas Algirdas Dargis** |
| --- |
| Gimė | 1909 m. sausio 30 d.Skriaudžiai, Veiverių valsčius,
Marijampolės apskr. |
| Mirė | 1986 m. spalio 26 d. (77 metai)Mekonas, Viskonsino valstija
palaidotas Čikagoje |
|  |
| Veikla | Lietuvos ekonomistas |

**Leonardas Algirdas Dargis** (1909 m. sausio 30 d. Skriaudžiai, Veiverių valsčius, Marijampolės apskr. – 1986 m. spalio 26 d. Mekonas, Viskonsino valstija, palaidotas Čikagoje) – Lietuvos ekonomistas.

Biografija
----------

1931–1939 m. dirbo Žemės banke Kaune, 1933–1939 m. ir Prekybos mokykloje, 1934–1938 m. jos direktorius. 1939–1941 m. Baltijos transporto bendrovės Klaipėdoje direktorius. Bendradarbiavo žurnale „Tautos ūkis". Po Antrojo pasaulinio karo gyveno Vokietijoje, vėliau išvyko į JAV. Bendradarbiavo lietuvių spaudoje („Draugas", „Aidai", „Technikos žodis", „Naujoji viltis"), rašė „Lietuvių enciklopedijai", „Encyclopedia Lithuanica". Dalyvavo JAV lietuvių bendruomenės veikloje.

Bibliografija
-------------

* Prekybos korespondencija, vadovėlis, 1938 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Leonardas Algirdas Dargis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 501 psl.

2. R. Butautas - Kudirka. Monsinjoras Vincentas Dargis. Monografija. 160 p. [nuotr.] Gediminas. 2008, Vilnius.
| ***Kūnas ir kraujas*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Flesh+Blood |
| Kilmės šalis |  Nyderlandai Ispanija |
| Režisierius | Paul Verhoeven |
| Scenaristas (-ai) | Gerard SoetemanPaul Verhoeven |
| Metai | 1985 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 126 min. |
| Kalba | anglų |
| Biudžetas | 6,5 mln. JAV dolerių |
| **IMDb įrašas** |

**Kūnas ir kraujas** (angl. *Flesh+Blood*) – 1985 m. režisieriaus Paul Verhoeven istorinis nuotykių filmas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Rutger Hauer – Martinas
* Jennifer Jason Leigh – Agnesė
* Tom Burlinson – Stivenas, lordo Arnolfinio sūnus
* Jack Thompson – kapitonas Džonas Hokvudas
* Fernando Hilbeck – lordas Arnolfinis
* Susan Tyrrell – Selina
* Ronald Lacey – Kardinolas
* Bruno Kirby – Orbekas

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

1501-ieji metai, Italija. Lordas Arnolfinis, padedamas samdinių armijos, užima neįvardintą miestą. Pradžioje kaip grobį žadėjęs leisti kareiviams šeimininkauti jame 24 valandas, vėliau jis persigalvoja ir liepia kapitonui Hokvudui išvaryti buvusius savo karius be jokio užmokesčio.

Samdiniai, vadovaujami buvusio Hokvudo padėjėjo Martino, apsistoja apleistuose griuvėsiuose, kur jo draugė prostitutė Selina pagimdo šio negyvą sūnų. Norėdami jį palaidoti, kareiviai atkasa šventojo Martino medinę skulptūrą ir būriui priklausantis šventikas, vadinamas Vyskupu, nusprendžia, kad tai Dievo ženklas ir samdiniai nusprendžia atkeršyti Arnolfiniui.

Tuo metu lordas ketina apvesdinti savo sūnų Stiveną su princese Agnese. Jiedu susitinka ir kartu suvalgo rastą mandragoros vaisių, turintį stebuklingos galios amžiams sujungti žmones. Netrukus juos užpuola Martino būrys, Arnolfinį sunkiai sužeidžia ir pagrobia vežimą su jame besislepiančia Agnese. Vėliau radęs ją, Martinas ją išprievartauja, tačiau Agnesė pradeda koketuoti su juo, tikėdamasi tokiu būdu užsitikrinti apsaugą. Ji dalyvauja užimant pilį ir tampa šio meiluže, tuo tarpu Stivenas kreipiasi į atsargą išėjusį Hokvudą, prašydamas šio pagalbos susigrąžinti nuotaką…
| ***Baimės viešbutis*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Pensione paura |
| Kilmės šalis |  Italija Ispanija |
| Režisierius | Francesco Barilli |
| Scenaristas (-ai) | Barbara AlbertiAmedeo PaganiFrancesco Barilli |
| Metai | 1977 |
| Žanras | giallo |
| Trukmė | 92 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Baimės viešbutis** (it. *Pensione paura*) – 1977 m. sukurtas mistinis trileris.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Leonora Fani – Roza
* Luc Merenda – Rodolfo
* Lidia Biondi – Marta
* Francisco Rabal – Martos meilužis
* Jole Fierro
* Wolfgango Soldati
* Maximo Valverde
* Jose Maria Prada

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Antrojo pasaulinio karo pabaiga. Atokiame kaime stovi senovinis niūrus viešbutis, kuriam vadovauja vidutinio amžiaus moteris ir iš jos duktė Roza. Šios tėvas išėjo į karą ir apie jį jau ilgą laiką nėra jokių žinių. Viešbučio gyventojai – keista ir marga publika: su vyresne moterimi gyvenantis, tačiau nuolat prie Rozos priekabiaujantis Rodolfo, keistuolis vyras, visiems pasakojantis apie savo artimųjų mirtį, bei turtuolis, apsistojęs čia su dviem prostitutėmis. Be to, viešbučio rūsyje slapstosi dar vienas paslaptingas vyras, šeimininkės meilužis. Vieną dieną ši, nukritusi nuo laiptų, miršta, ir visi viešbučio valdymo bei išlaikymo rūpesčiai užgriūna jautrios ir psichologiškai nestabilios Rozos pečius. Viešbučio gyventojai netrunka tuo pasinaudoti, visis būdais mėgindami išnaudoti Rozą, tačiau netrukus, vienas po kito, jie pradeda pslaptingai žūti...
Koordinatės: 55°27′59″š. pl. 21°27′59″r. ilg.﻿ / ﻿55.4664°š. pl. 21.4664°r. ilg.﻿ / 55.4664; 21.4664

|  Saugų šv. Kazimiero bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Telšių |
| **Dekanatas** | Šilutės |
| **Savivaldybė** | Šilutės rajonas |
| **Gyvenvietė** | Saugos |
| **Adresas** | Tilžės g. 25 |
| **Statybinė medžiaga** | tinkuotas mūras |
| **Pastatyta** | 1857 |

 *Kitos reikšmės – Šv. Kazimiero bažnyčia.*
**Saugų šv. Kazimiero bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Saugų kaime, prie kelio  **141**  Kaunas–Jurbarkas–Šilutė–Klaipėda , šalia Saugų evangelikų liuteronų bažnyčios, 11 km į pietvakarius nuo Švėkšnos bažnyčios. Įrengta 1947 m.

Istorija
--------

Suremontuota bažnyčia, 2013 m. ruduo
1844 m. įkurta evangelikų liuteronų parapija. 1857 m. pastatyta bažnyčia. Katalikų bažnyčia įkurta 1947 m. evangelikų liuteronų bažnyčios šventoriuje esančioje koplyčioje. Pasak istorinių šaltinių, iki II pasaulinio karo pabaigos Saugose organizuotos Romos katalikų bendruomenės ir jai priklausančios bažnyčios nebuvo.

2013 m. katalikų bažnyčia klebono Vytauto Tamašausko rūpesčiu buvo remontuojama. Nuardę lubas, darbininkai palėpėje rado senovinių daiktų: apeiginį karstą, tris skirtingų spalvų liturginius drabužius – arnotus.

Architektūra
------------

Bažnyčia žema, stačiakampio plano. Įrengti 3 altoriai.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Saugų bažnyčioje rastas karstas ir liturginiai drabužiai *sveksnosnaujienos.lt*

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Saugų šv. Kazimiero bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Saugų šv. Kazimiero parapija
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Katedros fasadas
Katedros vidus
**Buenos Airių Metropolinė katedra** (isp. *Catedral Metropolitana de Buenos Aires*) – svarbiausia Argentinos sostinės Buenos Airių katalikų bažnyčia, Buenos Airių arkivyskupijos katedra. Yra miesto istoriniame centre, San Nikolaso kvartale, šalia *Plaza de Mayo* aikštės, Rivadavijos ir San Martino gatvių sankryžoje.

Dabartinė katedra neoklasicistinio stiliaus. Projekto autorius -italų architektas Antonio Masella. Pradėta statyti 1753 m. tačiau nebaigta. Nauji statybos darbai pradėti 1802 m. valdant Bernardinui Rivadavijai. Katedra kurta pagal prancūzų architektų Catelin ir Benoit planus. 1827 m. darbai baigti. Šalia katedros yra mauzoliejus su Chosė de San Martino palaikais.

Iki katedros atsiradimo jos vietoje jau seniau stovėjo keletas bažnyčių: pirmoji pastatyta 1593 m. bet netukus sugriauta. Antroji bažnyčia stovėjo 1608–1616 m. Vėliau buvo pastatyta medinė bažnyčia, tačiau ir ši stovėjo neilgai. Vėliau pastatyta dar viena bažnyčia, tačiau 1752 m. sugriuvo.
|  Buenos Airių arkivyskupija*Archidioecesis Bonaërensis* |
| --- |
| **Valstybė** | Argentina |
|
|
| **Apeigos** | Romos |
| **Plotas** | 200 km² |
| **Populiacija**  Iš viso:  katalikų: | 2 917 000 *(2012)* 2 671 000 *(91,6 %%)* |
| **Katedra** | Buenos Airių katedra |
|
|
|
|
|  |
| **Vyskupas** | Mario Aurelio Poli |
|
|
|
|
|
|

**Buenos Airių arkivyskupija** (lot. *Archidioecesis Bonaërensis*) – metropolinė Romos katalikų arkivyskupija Argentinoje, kurios centras – Buenos Airių mieste. Arkivyskupijos katedra yra neoklasicistinė Buenos Airių Metropolinė katedra, stovinti miesto istoriniame centre, San Nikolaso kvartale, šalia *Plaza de Mayo* aikštės. Dabartinis arkivyskupijos plotas yra 200 km², jos teritorijoje gyvena 2,671 mln. katalikų.

Buenos Airių arkivyskupijos katedra

Istorija
--------

Vyskupija įkurta XVII a. Ją 1620 m. balandžio 6 d. Buenos Airėse įsteigė Šventasis sostas, išskyręs iš Paragvajaus vyskupijos teritorijos (šiandien – Asunsjono arkivyskupija).

1830 ir 1859 m. dalį savo teritorijos perleido kuriamam Montevidėjo apaštaliniam vikariatui ir Paranos vyskupijai.

1865 m. popiežiaus Pijaus IX bule *Immutabili* Buenos Airių arkivyskupija pakelta į metropolijos rangą.

1897 ir 1934 m. dalį teritorijų perleido naujai kuriamoms vyskupijoms La Platoje (dabar – arkivyskupija) ir Vjedmoje.

1936 m. popiežius Pijus XI suteikė Buenos Airių arkivyskupams Argentinos primo titulą.

2013 m. arkivyskupija pagarsėjo pasaulyje po to, kai jos arkivyskupas Jorge Bergoglio buvo išrinktas popiežiumi, pasivadinusiu Pranciškumi – pirmuoju iš Naujojo pasaulio. Argentinietis pontifikas Buenos Airių arkivyskupo pareigas ėjo nuo 1998 m. kardinolu tapo 2001 m. Nuo 2013 m. arkivyskupijai vadovauja kardinolas Mario Aurelio Poli.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
| **Vytautas Rudokas** |
| --- |
| Gimė | 1928 m. vasario 13 d.Noriūnai, Kupiškio valsčius |
| Mirė | 2006 m. liepos 13 d. (78 metai)Kupiškis, Lietuva |
| Palaidotas (-a) | Palėvenės kapinės |
| Tautybė | lietuvis |
|  |
| Veikla | poetas, vertėjas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| „Poezijos pavasario" Maironio premija (1976 m.) |

**Vytautas Rudokas** (g. 1928 m. vasario 13 d. – m. 2006 m. liepos 13 d.) – Lietuvos poetas, vertėjas, redaktorius, „Poezijos pavasario" laureatas (1976 m.).

Biografija
----------

Vytautas Rudokas 1952 m. baigė lietuvių kalbos ir literatūros studijas Vilniaus universitete. Nuo 1952 iki 1958 m. dirbo Grožinės literatūros leidykloje, o 1958–1961 m. žurnalo „Moksleivis" redakcijoje. Vėliau 1962–1970 m. buvo Lietuvos rašytojų sąjungos poezijos konsultantas, 1970–1989 m. žurnalo „Pergalė" atsakingasis sekretorius. Nuo 1977 iki 1982 m. Vytautas Rudokas buvo „Poezijos pavasario" almanacho atsakingasis redaktorius.

Kūryba
------

Ankstyvajai kūrybai būdingi vienaplaniai, socialinio realizmo schemas atspindintys bei socializmo statybos dogmas įtvirtinantys kūriniai. Nuo 1963 m. socialistiniai motyvai ėmė silpnėti, o vėlesniuose eilėraščių rinkiniuose (nuo 1970 m.) kūryboje išryškėja žmogaus ryšys su tėviške, kaimo darbais, gamta, vaikystės prisiminimai. Vytauto Rudoko eilėraščiams būdinga melodraminės intonacijos, idilės ir elegijos bruožai.

Bibliografija
-------------

Eilėraščiai:

* *Žydi eglių viršūnės* (1955 m.),
* *Apkasų gėlės* (1959 m.),
* *Saulėgrąžų vasara* (1963 m.),
* *Nežinomas kareivis* (poema, 1965 m.)
* *Proskyna* (1967 m.),
* *Žolės džiaugsmas ir liūdesys* (1970 m.),
* *Rugių šviesa* (1975 m.),
* *Sietynas* (1978 m.),
* *Tolstantis krantas* (1979 m.),
* *Vėjas į veidą* (1985 m.),
* *Gyvasties medis* (1987 m. Gruzijai skirti tekstai ir vertimai)
* *Tiek yra meilės žodžių* (1989 m.),
* *Mylėti taip gyvenimą* (1983 m.),
* *Kalbėti motinos tarme* (1996 m. kupiškėnų tarme),
* *Žemuogės ant smilgos* (1999 m.),
* *Ir kiti vėjai* (2008 m.).

Vaikų poezija:

* *Šokolado juokdarys* (1962 m. papildytas 1977 m.),
* *Kepėjo miestas* (1964 m.),
* *Kai žemė patekės*, arba *Laiškai į ateitį* (1967 ir 1980 m.)

Kita:

* *Manoji Lietuva* (poezijos antologija, 1965 m.)

Išvertė Halduro Laksneso, Rjūnosukės Akutagavos prozos, Nikolozo Baratašvilio, Rasulo Gamzatovo, Vladimiro Nabokovo, Boriso Pasternako, Juliano Tuvimo ir kitų poezijos. Vytauto Rudoko poezijos yra išversta į rusų kalbą (*Просека к солнцу*, 1969 m.; *Слушая песню дрозда*, 1988 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Donata Mitaitė. *Vytautas Rudokas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XX (Rėv-Sal). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011
2. ↑
**Leonartas** (arba **Leonardas**) **Brameris** (ol. *Leonaert Bramer*, ol. *Leonard Bramer*, 1596 m. gruodžio 24 d. Delftas – 1674 m. vasario 10 d. palaidotas, ten pat) − XVII a. Nyderlandų tapytojas ir piešėjas.

Biografija
----------

Leonartas Brameris gimė 1596 m. gruodžio 24 d. Delfte. Jis paminėtas 1614 m. pradėjęs kelionę po Prancūziją ir Italiją. Lankėsi Arase, Amjene, Paryžiuje, Provanso Ekse, Marselyje. Kai L. Brameris buvo Ekse, jis parašė eilėraštį Wybrand de Geest autografų knygoje, datuotą 1616 m. vasario 15 d. ir nupiešė piešinį, kuris yra ankstyviausiai žinomas L. Bramerio. Italijoje dailininkas lankėsi Genujoje ir Livorne, tarp 1619 ir 1625 m. gyveno Romoje. Jis turėjo palikti miestą dėl muštynių ir nesutarimų su policija. 1628 m. L. Brameris grįžo į Delftą kelionėje aplankęs grupę Italijos miestų. Romoje dailininkas buvo paveiktas karavadžistų ir ypač vokiečių dailininko Adam Elsheimer. 1629 m. L. Brameris registruotas Delfto Šv. Luko tapytojų gildijoje. 

L. Bramerio paveikslai datuoti nuo 1630 m. Ankstesnių kūrinių chronologija spėjama. Jam paveikslus užsakė Nyderlandų valdytojas Frederikas Henris ir jo brolis, princas Jonas Mauricas. L. Brameris dirbo Delfto ir aplinkinių miestų viešosioms įstaigoms. Jis daugiausiai vaizdavo dramatiškai apšviestas smulkias žmonių figūras tarp antikinių pastatų ir griuvėsių, ar tarp tamsių medžių siluetų. Tai daugiausiai buvo alegorinės, mitologinės, istorinės ar biblijinės scenos, kurios labiau buvo būdingos XVII a. Italijos, o ne Olandijos dailei. Po 1635 m. L. Brameris piešė piešinius, kurie dažniausiai nebuvo susiję su jo paveikslais ir buvo skirti iliustruoti Biblijai ar literatūros kūriniams. Išbandė italų freskų techniką, kuri nenusisekė ir dėl Nyderlandų klimato greit sunyko. L. Brameris gyveno su seserimi Delfto centre ir mirė 1674 m. palaidotas vasario 10 d. Gyvenimo metu L. Brameris buvo garsiu dailininku. Po mirties jo autoritetas greitai smuko ir susidomėjimas tapytoju atgijo XIX a.

Darbų galerija
--------------

* „Karalių pagarbinimas" (1628-30)
* „Trijų karalių kelionė į Betliejų" (1638-40)
* „Angelų koncertas" (1650-52, piešinys)
* „Smalsieji" (1655-60, piešinys)

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Leonaert Bramer** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* *From Rembrandt to Vermeer: 17th-Century Dutch Artists.* Sud. Turner, Jane. Macmillan Reference, 2000, p. 51-52
* wga.hu
| **Leon Zeitlin** |
| --- |
| Gimė | 1876 m. vasario 23 d.Klaipėda, Vokietijos imperija |
| Mirė | 1967 m. birželio 22 d. (91 metai)Londonas, Jungtinė karalystė |
|  |
| Veikla | ekonomistas, politikas |

**Leon Zeitlin** (1876 m. vasario 23 d. Klaipėdoje – 1967 m. birželio 22 d. Londone) – ekonomistas, politikas.

Biografija
----------

Gimė 1877 m. birželio 30 d. Klaipėdoje, žydų šeimoje. Baigęs mokyklą studijavo ekonomiką Leipcigo universitete, 1902 m. tapo mokslų daktaru. Nuo 1907 m. dirbo Vokietijos ekonomikų asociacijoje Berlyne. Taip pat buvo Hanzos valdybos narys bei Vokietijos didmeninės ir užsienio prekybos valdybos narys. 1920-1932 m. buvo Vokietijos ekonomikos tarybos narys. 1928-1932 m. kaip *Vokietijos demokratų partijos narys* buvo Prūsijos landtago narys. Priklausė poetų, eseistų klubui P.E.N.. 1935 m. emigravo į Londoną, kur dirbo įvairiuose laikraščiuose. 1939 m. Trečiojo Reicho valdžia dėl žydų tautybės atėmė iš jo mokslų daktaro laipsnį. 1941-1952 m. dirbo Jungtinės karalystės eksporto institute. Mirė 1967 m. birželio 22 d. Londone.

Nuorodos
--------

* Susijusi literatūra (vok.)
* Biografija (vok.)
| **Vytautas Rėkus** |
| --- |
| Gimė | 1922 m. gegužės 3 d.Burbiškių kaime, dab. Seinų valsčiuje, Lenkijoje |
| Mirė | 2016 m. rugpjūčio 11 d. (94 metai) |
|  |
| Veikla | Lenkijos lietuvių publicistas ir rašytojas. |

**Vytautas Rėkus** (1922 m. gegužės 3 d. Burbiškių kaime, dab. Seinų valsčiuje, Lenkijoje – 2016 m. rugpjūčio 11 d.; palaidotas Otvoco kapinėse) – Lenkijos lietuvių publicistas ir rašytojas.

Biografija
----------

Mokėsi Seinų gimnazijoje. 1941 m. persikėlė į Lietuvą, mokėsi Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnazijoje. Studijavo Vroclavo universitete ir Varšuvos Specialios pedagogikos institute, įsigijo rusų kalbos mokytojo specialybę. Antrojo pasaulinio karo metais mokytojavo Vilniaus krašto mokyklose. Lietuvą užėmus Raudonoji armijai, 1945–1946 m. buvo ištremtas į Vorkutos lagerius. Grįžęs tęsė pedagoginį darbą Dieveniškių valsčiaus mokyklose. Repatrijavo į Lenkiją, kur, po bandymo nelegaliai pereiti valstybinė sieną, nepilnus metus buvo kalinamas Ščecino kalėjime. Gyvena Otvocke (prie Varšuvos).

Jo literatūriniai kūriniai skirti daugiausiai praeities prisiminimams.

Bibliografija
-------------

* Vytautas Rėkus. Polundra! (Prisiminimai), Aušra, Punskas, 1992 m.
* Vytautas Rėkus. Jotvi, juosk. (Apysaka), Aušra, Punskas, 2002 m.
* Vytautas Rėkus. Pogromas aklavietėje, Aušra, Punskas, 2005 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  N. Birgelienė. Šviesuolis iš Burbiškių *alkas.lt*

Nuorodos
--------

* Biografija Archyvuota kopija 2008-03-27 iš Wayback Machine projekto.