recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Mazovė |
| --- |
| **Ilgis** | 400 km |
| **Baseino plotas** | 38 900 km² |
| **Ištakos** | Šiauriau Hararės |
| **Žiotys** | Zambezė |
| **Šalys** | Zimbabvės vėliava Zimbabvė Mozambiko vėliava Mozambikas |

**Mazovė** (angl. *Mazowe River*), ***Luenja*** (port. *Luenha*), seniau dar ***Mazojė*** (angl. *Mazoe*) – 400 km ilgio upė pietryčių Afrikoje, tekanti Zimbabvėje ir Mozambike, stambus Zambezės intakas.

Mazovės ištakos yra šiauriau Hararės (Zimbabvė), iš ten teka į šiaurę, paskui į šiaurės rytus. Ten dalis Zimbabvės-Mozambiko valstybės sienos eina Mazove. Įteka į Zambezę (16°23′17″ p. pl. 33°47′5″ r. ilg.﻿ / ﻿16.38806°š. pl. 33.78472°r. ilg.﻿ / 16.38806; 33.78472).

Kaip ir daugelis pietų-centrinės Afrikos dalies upių Mazovė labai priklauso nuo sezoninių pokyčių – liūčių sezono metu būna patvinusi, o sausuoju laikotarpiu – labai mažavandenė. Liūčių sezonu audringi upės vandenys plauna krantus, neretai pridaro žalos pakrantės bendruomenėms ir plantacijoms.

Upės vandenys naudojami laistymui. 1920 m. vandens kaupimui 40 km į šiaurę nuo Hararės citrusų plantacijų laistymui buvo pastatyta Mazovės užtvanka.

Istoriškai Mazovė buvo svarbi prekybinė trasa, kuria ėjo vandens kelias iš Monomotapos karalystės. Juo buvo gabenamas auksas, dramblio kaulas ir kitos afrikinės prekės. Jos baseine koncentravosi svarbiausi Monomotapos miestai ir portugalų feiros. Mazovė ir jos intakai populiarūs aukso ieškotojų tarpe.

Nuorodos
--------

1. ↑  Kent Rusmussen, R. & Rubert, S. (1990) *Historical Dictionary of Zimbabwe*, The Scarecrow Press.
Koordinatės: 55°47′13″š. pl. 25°48′14″r. ilg.﻿ / ﻿55.787°š. pl. 25.804°r. ilg.﻿ / 55.787; 25.804

Ministro liepa| Vieta | Žvirbliškės, Rokiškio raj. |
| Rūšis | liepa |
| Aukštis | 33 m |
| Apimtis (1,3 m aukštyje) | 4,95 m |

**Ministro liepa** – sunykęs botaninis gamtos paveldo objektas (GPO). Liepa buvo išskirtinė amžiumi ir matmenimis, augusi Žvirbliškėse (Jūžintų sen.), Rokiškio rajone, Dusetų miške. Medžio augimo vieta yra Rokiškio miškų urėdijos Girios girininkijos (25 kv. 8 skl.) teritorijoje, Sartų regioninio parko Vosynos gamtiniame rezervate.

Ministro liepos vietą supa miškas, ji augo atokioje vietoje, apie 0,8 km į vakarus nuo Sartų ežero pakrantės, šiauriau Vasynos upelio, 3,3 km į vakarus nuo kelio  **3610**  Lukščiai–Kalbutiškės–Užtiltė . Džiūstantį medį, vietomis tuščiaviduriu kamienu, nulaužė stiprus vėjas.

Paminklinė liepa buvo 33 m aukščio, jos kamienas - 4,95 m.

Aplinkos ministro 2006 m. kovo 23 d. Nr. D1-131 įsakymu Ministro liepa buvo išbraukta iš valstybės saugomų GPO sąrašo.

Pavadinimo kilmė
----------------

Pasak Sartų regioninio parko direkcijos atstovo, liepa taip pavadinta, nes ją surado, rūpinosi miškininkas Algirdas Matulionis (1911–1980), tapęs LSSR miškų ūkio ministru.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ministro liepa. Nuotraukos iš VSTT archyvo
2. ↑  Teisės aktas dėl sunykusių gamtos paveldo objektų išbraukimo iš valstybės saugomų sąrašo

Nuorodos
--------

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras
| **Ana Andrusenko** |
| --- |
| Gimimo vardas | Анна Андрусенко |
| Visas vardas | Анна Андрусенко |
| Gimė | 1989 m. liepos 3 d. (33 metai)Maskva, RTFSR |
| Gyven. vieta | nežinoma |
| Tautybė | Rusė, ukrainietė |
| Pilietybė |  Rusija |
|  |
| Sritis | Teatras, kinas, TV |
| Pareigos | Aktorė |

**Ana Andrusenko** (rus. *Анна Андрусенко*, g. 1989 m. liepos 3 d. Maskvoje) – ukrainiečių kilmės Rusijos aktorė.

Biografija
----------

Gimė 1989 m. liepos 3 d. Donecke. Kai buvo šešeri, visa jos šeima persikėlė į Rusiją, Sočio miestą. Ten lankė bendrojo lavinimo mokyklą, žengė pirmuosius žingsnius teatro scenoje. Dar pradinėje mokykloje Anna lankė užklasinius vaidybos užsiėmimus, dalyvaudavo įvairiuose vakarėliuose, spektakliuose, kūrybiniuose vakaruose.

2011 m. debiutavo kine, kai filmavosi seriale baltasis žmogus, o netrukus pasirodė popuriarumo sulaukusiame seriale „Uždaroji mokykla".

2012 m. tapo žinoma, kad Anna buvo pasirinkta pagrindiniam vaidmeniui ispanų televizijos serialo „Angelas arba demonas" rusiškoje adaptacijoje.

2013 m. įkūnijo Valerijos heroję seriale „Mažoras"; vaidino kartu su Pavelu Prilučnu ir Denisu Švedovu.

2014 m. atliko pagrindinį Klavos vaidmenį miniseriale „Mylimiausios Kazanovos moterys".

|  |
| --- |
|  **Šią straipsnio dalį reikėtų išplėsti.** |

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑

Nuorodos
--------

* IMDB profilis
* kino-teatr.ru
* kinopoisk.ru
| Skuodo paminklas partizanei B. Pocienei |
| --- |
|  |
| 

Skuodo paminklas partizanei B. PocieneiSkuodo paminklas partizanei B. Pocienei

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°16′18″š. pl. 21°32′42″r. ilg.﻿ / ﻿56.271746°š. pl. 21.544901°r. ilg.﻿ / 56.271746; 21.544901Koordinatės: 56°16′18″š. pl. 21°32′42″r. ilg.﻿ / ﻿56.271746°š. pl. 21.544901°r. ilg.﻿ / 56.271746; 21.544901 |

 |
| Vieta | Skuodo rajonas |
| Seniūnija | Skuodo miesto seniūnija |
| Plotas | 6 m² |
| Naudotas | 1949 m. |

**Alkos rinktinės partizanės Bronislavos Pocienės kapas** yra šiaurės rytinėje Skuodo miesto teritorijos dalyje, 0,21 km į šiaurės vakarus nuo Vilniaus ir Mažeikių gatvių sankryžos, Skuodo II kapelių pietinėje dalyje.

Kapas
-----

Skuodo II kapelių vaizdas iš pietų-pietryčių pusės
Kapas yra kapinių pietrytinėje dalyje, 9 m į šiaurę nuo pietinės tvoros ir 5 m į vakarus nuo rytinės tvoros. Jį ženklina betoninė antkapinė plokštė ir akmeninis paminklas, kuriame iškaltas kryžius su nukryžiuotu Kristumi, lauro šakele ir epitafija: „ŽUVO UŽ LIETUVĄ / BRONISLAVA / POCIENĖ / 1922 - 1949".

Paminklo aukštis – 1,24 m, plotis – 85 cm.

Kapavietė 2,7 m ilgio rytų – vakarų kryptimi ir 2,10 m pločio, apjuosta karpomų mirtų gyvatvorės. Abipus auga tujos.

Istorija
--------

Bronislava Gramaliauskaitė-Pocienė (1922–1949) gimė ir užaugo Klauseikių kaimo (Ylakių vls. Mažeikių aps.) ūkininkų Leono ir Rozalijos Gramaliauskų šeimoje. Po Antrojo pasaulinio karo tapo Lietuvos laisvės armijos Žemaičių apygardos Alkos rinktinės Ylakių kuopos partizane. Žuvo 1949 m. sausio 15 d. Kretingos apskrities Skuodo valsčiaus Užluobės kaimo valstiečio Šimkaus sodyboje, patekusi į Skuodo valsčiaus MGB kareivių ir stribų pasalą. Jos kūnas buvo atvežtas į MGB Skuodo valsčiaus poskyrio būstinės kiemą, o vėliau pakastas Skuodo miesto pakraštyje, netoli kelio į Mažeikius esančiose Skuodo II senosiose kapinėse–*Maro kapeliuose*.

1990 m. palaikus atkasė ir atpažino žuvusiosios brolis Julijonas Gramaliauskas, kuris juos čia pat 1990 m. rugsėjo 10 d. perlaidojo, o 2001 m. pastatė antkapinį paminklą. Jos atminimas taip pat įamžintas gimtojoje sodyboje pastatytame paminkle.

Saugotinas kultūros paveldo objektas.

Šaltiniai
---------


* Lietuvos gyventojų genocidas, 1945–1947. – Vilnius: LGGRTC, 1998. – T. 2 (A-J). – P. 517; Lietuvos gyventojų genocidas, 1948. – Vilnius: LGGRTC, 2007. – T. 3 (A-M). – P. 408–409

Nuorodos
--------

* Skuodo krašto enciklopedija: Skuodo senosios kapinės[neveikianti nuoroda]
* Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centras: Skuodo rajono savivaldybė: Skuodo miestas: Paminklai
**Rinkos rizika** – aktyvų vertės sumažėjimas dėl rinkos pokyčių.

Rūšys
-----

Pagrindinės rizikos:

* Nuosavybės rizika – akcijų kainų svyravimai
* Palūkanų normos rizika – palūkanų normos svyravimai
* Valiutos rizika – valiutos kurso svyravimas
* Prekių kainų rizika – prekių kainų svyravimai.

Reikšmė
-------

Rinkos rizika suprantama kaip nuostolių, kuriuos gali patirti rinkos dalyviai dėl nepalankios dinamikos finansų rinkose, dydis. Paprasčiausiai tai parodo, kokią riziką prisiima rinkos dalyviai, kokius nuostolius jie gali patirti ir ar jie moka pagrįstą kainą už prisiimtą riziką. Šios rizikos poveikis finansų rinkų stabilumui paprastai yra toks: rinkos dalyviai per daug optimistiškai vertina prisiimamą riziką, didina savo investicijas ir naudoja finansinį svertą, todėl esant tam tikram nedideliam šokui finansų rinkose patiria daug didesnius nuostolius nei galėjo įsivaizduoti, kadangi prisiimtos rizikos lygis iš tikrųjų buvo daug didesnis nei tikėtasi.

Išnašos
-------

1. ↑  Versus: Investavimo rizikų anatomija Archyvuota kopija 2010-12-11 iš Wayback Machine projekto.

Vikižodynas
Šiaurės ir Baltijos šalių ministrų pirmininkų spaudos konferencija 2014 m. spalio 27 d. Stokholme. Iš kairės į dešinę: Erna Solberg (Norvegija), Algirdas Butkevičius (Lietuva), Laimdota Straujuma (Latvija), Sigmundur Davíð Gunnlaugsson (Islandija), Alexander Stubb (Suomija), Anne Sulling (Estija), Helle Thorning-Schmidt (Danija), Stefan Löfven (Švedija)
**Ministras pirmininkas** – ministrų kabineto vadovas, kai ministrų kabinetui nevadovauja valstybės vadovas. Pavyzdžiui, taip būna parlamentinio valdymo bei pusiau prezidentinio valdymo sistemose. Įvairiose valstybėse Ministro Pirmininko pareigos gali būti vadinamos įvairiai, pvz. Premjeras, Kancleris arba Valstybės Ministras.

Ministras pirmininkas nustato vyriausybės vykdomos politikos pagrindines kryptis, koordinuoja ministrų veiklą, tvirtina posėdžių darbotvarkę, sprendžia svarbiausius valstybės vidaus ir užsienio politikos klausimus ir kita. Daugiausiai įgaliojimų ministras pirmininkas turi parlamentinės valdymo formos šalyse, kuriose jis kartu yra ir vykdomosios valdžios vadovas. Mišriose (pusiau prezidentinėse) respublikose ministrui pirmininkui suteikiami nedideli įgaliojimai, nes vyriausybės vadovo funkcijas atlieka prezidentas (pvz. Prancūzijoje). Absoliutinėse, dualistinėse monarchijose, prezidentinėse respublikose faktinis vyriausybės vadovas yra pats valstybės vadovas.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Vyriausybės kanceliarija
* Sąrašas:Lietuvos ministrai pirmininkai

Išnašos
-------

1. 1 2  Gediminas Vitkus „Politologija", Vilnius, 1998, ISBN 9986-442-55-9, 154 psl.
2. 1 2 3 4  *Ministras pirmininkas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVI (Naha-Omuta). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ministras pirmininkas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Alejaus rajonasعاليه |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Libano vėliava Libanas |
| **Administracinis centras** | Alejus |
|  |
| **Gyventojų** (2012) | 100 000 |
| **Plotas** | 264 km² |
| **Tankumas** (2012) | 379 žm./km² |

**Alejaus rajonas** (arab. عاليه) – rajonas Kalnų Libano muchafazoje, Libane, esantis į pietryčius nuo šalies sostinės Beiruto. Rajono centras – Alejus, seniau vadintas *vasarų nuotaka*, kuomet 1960–1970 m. Alejus ir kaimyninis Bhamdunas buvo patraukliausia turizmo vieta Libano migrantams ir turistams iš Persijos įlankos.

1975–1990 m. vykstant Libano pilietiniam karui, nemaža dalis kovų įvyko Alejaus apylinkėse.

Demografija
-----------

Alejus pasižymi išskirtine religijų įvairove. Didžiąją dalį sudaro drūzai, toliau seka maronitai bei stačiatikiai. Taip pat yra keletas šiitų ir sunitų bendruomenių. Prieš pilietinį karą, daugiausia gyventojų buvo krikščionys.
**Rinkotyra** - organizuota pastanga, nukreipta potencialių klientų bei rinkų paieškai. Tai labai svarbus verslo taktikos dėmuo. Tai pagrindinis veiksnys, leidžiantis įgyti pranašumą konkurentų atžvilgiu. Rinkotyra aprūpina įmonę svarbia informacija, kuri išnagrinėja rinkos poreikius, jos dydį bei konkurencingumą.

Paskirtis
---------

Rinkotyra padeda nustatyti žmonių norus, poreikius, nuostatas bei elgsenos modelius - veiksnius, pasitarnausiančius verslo plėtros bei klestėjimo etapui. Rinkos tyrimai taip pat suteikia galimybę įmonei priimti veiksmingesnius sprendimus rinkodaros atžvilgiu.

Verslas, jo planavimas
----------------------

Prieš pradedant verslą vertėtų išanalizuoti rinkos informaciją, susipažinti su vidutinėmis produktų ir paslaugų kainomis, sužinoti pasiūlos ir paklausos situaciją rinkoje.

*Rinkos segmentacija* išskiria tam tikras klientų grupes su panašiomis paskatomis. Segmentacija plačiai naudojama tokiu atveju, kai reikia išsiaiškint demografinius, geografinius, technografinius, psichografinius, lyties, vartojimo pobūdžio bei asmenybių skirtumus.

*Rinkos tendencijos*, rinkos linkmė būna arba kylanti arba smunkanti skirtingu laikotarpiu. įvertint rinkos dydį daug sunkiau tuo atveju, jei įmonė pradeda visiškai nebūdingą jai veiklą ar skverbiasi į naujas rinkas. 

Naujo verslo steigėjams taip pat reikalinga informacija apie konkurentus ir jų klientus bei jų produktus ar paslaugas. Galiausiai jums reikės įvertint rinkodaros efektyvumą. Tam reikalinga:

* klientų analizė
* pasirinkimų modeliavimas
* konkurentų analizė
* rizikos analizė
* produktų ar paslaugų rinkotyra
* reklamos rinkotyra
* įvairūs rinkodaros būdai.

Šaltiniai
---------

* Bradley, Nigel *Marketing Research. Tools and Techniques.*Oxford University Press, Oxford, 2010
* Marder, Eric *The Laws of Choice–Predicting Customer Behavior* (The Free Press division of Simon and Schuster, 1997. ISBN 0-684-83545-2
* Young, Charles E, *The Advertising Handbook*, Ideas in Flight, Seattle, WA, April 2005. ISBN 0-9765574-0-1
* Kotler, Philip and Armstrong, Gary *Principles of Marketing* Pearson, Prentice Hall, New Jersey, 2007 ISBN 978-0-13-239002-6, ISBN 0-13-239002-7
| **Cantharidae** |
| --- |
| Minkštavabalis *Cantharis nigricans* |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Būrys: | Vabalai  *( Coleoptera)* |
| Šeima: | Minkštavabaliai  *( Cantharidae)* |

 |

**Minkštavabaliai** (*Cantharidae*) – vabalų (*Coleoptera*) šeima. Kūnas pailgas, plokščias, minkštas ir apaugęs švelniais plaukeliais. Antsparniai minkšti, silpnai chitinizuoti. Kai kurių rūšių patelės besparnės. Antenos siūliškos arba pjūkliškos. Pilvelis susideda iš 7-8, kartais iš 5-6 narelių (sternitų). Skraido vikriai, aptinkami ant įvairių augalų žiedų ir lapų. Minta žiedų nektaru, kai kurios rūšys ėda kitus vabzdžius ir smulkius moliuskus. 

Lervos vystosi trūnijančioje medienoje, dirvoje po nukritusiais lapais ir samanomis. Pasaulyje žinoma daugiau kaip 11 tūkst. rūšių, Lietuvoje apie 40-60 rūšių.

Lietuvos minkštavabaliai
------------------------

Plačiau: Lietuvos minkštavabaliai
Lietuvoje aptiktos 39 minkštavabalių rūšys, tačiau dar 18 rūšių yra tikėtinos, kadangi aptiktos kaimyninėse šalyse.

Galerija
--------

* Paprastasis minkštavabalis (*Cantharis fusca*)
* Juodablauzdis minkštavabalis (*Cantharis livida*)
* Paprastasis minkštavabalis (*Cantharis fusca*)
* Paprastasis minkštavabalis (*Cantharis fusca*)
* Skėtinis minkštavabalis (*Rhagonycha fulva*)

Išnašos
-------

1. ↑  „A catalogue of Lithuanian beetles (Insecta, Coleoptera)" (PDF). *Vytautas Tamutis, Brigita Tamutė, Romas Ferenca*. Nuoroda tikrinta 2018-06-06.

  



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Minkštavabaliai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |



|  |  |
| --- | --- |
|  | Šis straipsnis yra tapęs savaitės straipsniu. |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Ultima** – atvirojo pasaulio maginės fantastikos kompiuterinių vaidmenų žaidimų serija, kurią kūrė amerikiečių įmonė „Origin Systems, Inc.". „Ultima" visatą sukūrė kompiuterinių žaidimų kūrėjas Richard Garriott. Keletas serijos žaidimų laikomi savo žanro pradininkais. Dabar prekės ženklas priklauso „Electronic Arts".

Žaidimai
--------

Pagrindinė „Ultima" žaidimų serija susideda iš devynių žaidimų (septintasis dar dalinamas į dvi dalis), sugrupuotų į tris trilogijas arba „amžius": *The Age of Darkness* 'Tamsos amžius' (Ultima I–III), *The Age of Enlightenment* 'Apšvietos amžius' (Ultima IV–VI) ir *The Age of Armageddon* 'Armagedono amžius' (Ultima VII–IX). Paskutinė trilogija dar kartais vadinama *The Guardian Saga* 'Sergėtojo saga', pagal pagrindinį jos antagonistą. Pirmosios trilogijos veiksmas vyksta fantastiniame Sosarijos (*Sosaria*) pasaulyje, bet Tamsos amžiaus kataklizminių įvykių metu pasaulis buvo padalintas ir trys jo ketvirtadaliai išnyko. Tas, kas liko tapo žinoma kaip Britanija (*Britannia*), geranoriško Lordo Brito valdoma karalyste, kurioje ir vyksta paskesnių žaidimų veiksmas. Protagonistas visuose žaidimuose yra kanoniškas Žemės gyventojas, kuris Lordo Brito pašaukiamas ginti Sosariją, vėliau Britaniją, nuo gresiančių pavojų. Iš pradžių žaidėjo veikėjas buvo vadinamas tiesiog Svetimšaliu (*The Stranger*), bet „Ultima IV" pabaigoje jis tampa visuotinai žinomas kaip Avataras.

### Pagrindinė serija

#### The Age of Darkness: *Ultima I–III*

* *Ultima I: The First Age of Darkness* (1981)
* *Ultima II: The Revenge of the Enchantress* (1982)
* *Ultima III: Exodus* (1983)

#### The Age of Enlightenment: *Ultima IV–VI*

* *Ultima IV: Quest of the Avatar* (1985)
* *Ultima V: Warriors of Destiny* (1988)
* *Ultima VI: The False Prophet* (1990)

#### The Age of Armageddon: *Ultima VII–IX*

* *Ultima VII: The Black Gate* (1992)
* *Ultima VII Part Two: Serpent Isle* (1993)
* *Ultima VIII: Pagan* (1994)
* *Ultima IX: Ascension* (1999)

### Susiję žaidimai (*spin-off*)

* *Worlds of Ultima: The Savage Empire* (1990)
* *Ultima: Worlds of Adventure 2: Martian Dreams* (1991)
* *Ultima Underworld: The Stygian Abyss* (1992)
* *Ultima Underworld II: Labyrinth of Worlds* (1993)

### Konsoliniai žaidimai

* *Ultima: Exodus* (NES)
* *Ultima: Quest of the Avatar* (NES)
* *Ultima IV : Quest of the Avatar* (Sega Master System)
* *Ultima: Warriors of Destiny* (NES)
* *Ultima: Runes of Virtue* (Game Boy)
* *Ultima: Runes of Virtue 2* (Game Boy, Super NES)
* *Ultima VI: The False Prophet* (SNES)
* *Ultima VII: The Black Gate* (SNES)
* *Ultima: The Savage Empire* (SNES)
* *Ultima Underworld: The Stygian Abyss* (PlayStation)

### *Ultima Online* MMORPG

* *Ultima Online* (1997), a MMORPG *spin-off*, vienas pirmųjų ir ilgiausiai žaidžiamų visų laikų MMORPG žanro žaidimų.

### Kiti

* *Lord of Ultima* (2010)
* *Ultima Forever: Quest for the Avatar* (2013)
Koordinatės: 56°16′09″š. pl. 21°31′18″r. ilg.﻿ / ﻿56.269168°š. pl. 21.521537°r. ilg.﻿ / 56.269168; 21.521537

| Skuodo muziejus |
| --- |
| Skuodo muziejus |
|  |
| **Įkurtas** | 1991 m. |
| **Vieta** | Skuodas, Šaulių g. 3 |
| **Vadovas (-ė)** | Aldona Ozolienė |
|

**Skuodo muziejus** – krašto muziejus, įsikūręs buvusio Skuodo dvaro patalpose, Šaulių g. 3. Tai savivaldybės biudžetinė įstaiga, renkanti ir sauganti krašto kultūros istoriją ir paveldą atspindinčias muziejines vertybes. Greta plyti senoji miesto turgaus aikštė, parke stūkso buvusi rusų cerkvė.

Istorija
--------

Muziejininkytė Skuode turi senas tradicijas. Kraštotyrininkas, muziejininkas Juozas Petrulis prieškaryje rengė ekspedicijas po Žemaičių kraštą. Išliko jo dienoraščio įrašas, jog 1926 m. Skuode pažangaus jaunimo organizacija „Ratelis" organizavo muziejų, pavadintą Žemaičių muziejumi. Čia buvo sukaupta apie 250 etnografijos, archeologijos ir kitų eksponatų. Vėliau muziejaus kolekciją ėmė globoti vietos progimnazija ir vadinosi Progimnazijos muziejumi. Manoma, kad saugotos vertybės vėliau galėjo žūti per karus, patyrė kitų negandų. Bandymų įkurti muziejų mieste būta ir vėliau. Įvairiems tikslams tarnavę kraštotyros ir panašūs muziejėliai ar kampeliai veikė miesto mokyklose, kai kuriose didesnėse įstaigose.

Šiuo metu veikiantis muziejus įsteigtas 1991 m. gruodžio 30 d. Skuodo rajono valdybos potvarkiu. Savo veiklą pradėjo ir duris pirmiesiems lankytojams atvėrė 1992 m. rugpjūčio mėnesį. Pirmasis vadovas buvo muziejininkas Evaldas Razgus, nuo 1997 m. – Irena Marcinkevičienė, 2002 m. – Aldona Ozolienė.

Veikla
------

Muziejus turi sukaupęs apie 16 tūkst. eksponatų, tarp kurių daugiausiai etnografinių, istorinių, tautodailės eksponatų. Archeologinė ekspozicija turtinga radinių iš Apuolės, Klaišių ir kitų krašto piliakalnių ir kapinynų. Eksponatų fonde saugomos išeivijos lietuvių dovanos: Danos Binkis dovanotos jos tėvo L. Bertašiaus 1920–1930 m. Skuodo miesto fotografijos ir medaliai, Magdalenos Birutės Stankūnienės (1925-2017) iš Čikagos paveikslų kolekcija. 

Muziejuje veikia nuolatinės ekspozicijos: „Skuodo miesto formavimosi istorija", „Žemaitiška troba", „Skuodo sportinės veiklos istorija", „Senieji kaimo amatai ir moterų darbai". Nuolatinėse ekspozicijose vyksta edukaciniai užsiėmimai su mokiniais, jiems patrauklia forma pristatant krašto istoriją. Rengiamos proginės ekspozicijos ir parodos iš sukauptų muziejaus fondų. Parodose pristatomos tautodailės ir profesionaliojo meno kūrėjų darbai, dalyvaujant Skuodo kultūros ir švietimo įstaigoms, meno kolektyvams.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Skuodo muziejus (*samogitia.mch.mii.lt*) Archyvuota kopija 2016-04-24 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Muziejaus internetinė svetainė
* Lietuvos muziejai. Skuodo muziejus
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Jim Parsons |
| --- |
|  |
|  |
|  |
| Tikras vardas | Jim Parsons |
|  |
| Gimė | 1973 m. kovo 24 d. (49 metai) Hiustonas, JAV |
|  |
| Šalis |  JAV |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |
|  |  |
|  |  |
| Žymesni vaidmenys |
| dr. Sheldon Cooper(Didžiojo sprogimo teorija, 2007- m.) |
| Apdovanojimai |
| Emmy apdovanojimai (2010, 2011, 2013 m.)Auksiniai gaubliai (2011 m.) |

**Džimas Parsonsas** (angl. *Jim Parsons*; g. 1973 m. kovo 24 d.) – JAV aktorius, žymiausias dėl Šeldono Kuperio vaidmens komedijiniame seriale „Didžiojo sprogimo teorija".

Gimė Hiustone, Teksase, augo Hiustono priemiestyje Springe. Mokyklos metais pradėjo vaidinti teatre. Baigė teatro studijas Hiustono universitete, 2001 m. baigė San Diego universiteto teatro mokyklą. Televizijos aktoriaus karjerą pradėjo nuo vaidmenų reklamose, epizodinių vaidmenų filmuose (*School for Scoundrels*, *Garden State*). 2007 m. Parsonas pradėjo vaidinti intelektualą fiziką Šeldoną Kuperį situacijų komedijoje „Didžiojo sporgimo teorija". Šis vaidmuo susilaukė labai didelio populiarumo – jis ne tik laimėjo virtinę svarbiausių kino apdovanojimų, tačiau šis vaidmuo susilaukė nemažai atgarsio visuomenėje bendrai.

Parsonas taip pat vaidina teatre, yra suvaidinęs kelete komedijinių filmų bei televizijos serialų epizodų.

Laimėjimai
----------

* Emmy apdovanojimai: geriausias komedijinio serialo pagrindinis aktorius (2010, 2011, 2013 m.)
* TCA apdovanojimai: už asmeninius pasiekimus komedijoje (2009 m.)
* Auksiniai gaubliai: geriausias komedijos ar muzikinio serialo aktorius (2011 m.)
|  Jagnobai |
| --- |
| Jagnobų vaikai (XXI a.)Jagnobų vaikai (XXI a.) |
| Gyventojų skaičius | ~12–13,5 tūkst. |
| Populiacija šalyse | Tadžikijos vėliava Tadžikija (Sogdo provincija: Jagnobo slėnis, Zafarabodo raj.; Dušanbė, Varzobo raj.) |
| Kalba (-os) | jagnobų, tadžikų |
| Religijos | islamas (sunizmas) |
| Giminingos etninės grupės | tadžikai, osetinai, pamyriečiai |
|  |
|  **Vikiteka:** | Jagnobai |

**Jagnobai** (sav. *йағнобӣ*) – iranėnų tauta, gyvenanti Tadžikistane. Seniau gyveno Jagnobo upės ir jo intako Kulio slėnyje šiaurės Tadžikistane, Sogdo provincijos pietuose. 1970–1971 m. jie prievartiniu būdu buvo perkelti į Zafarabodo rajoną (Sogdo provincija, iš visų pusių apsuptas Uzbekistano) ir Varzobo rajoną (į šiaurės vakarus nuo Dušanbės). Ten jie buvo perkelti, nes trūko darbo jėgos medvilnės plantacijose. Vėliau dalis grįžo į gimtinę, dalis persikėlė į Dušanbę. Populiacija nežinoma (spėjama tarp 5–15 tūkst.). Vartoja iranėnų grupei, rytų iranėnų šakai priklausančią jagnobų kalbą, kuri laikoma senosios sogdų kalbos, I tūkstm. pr. vartotos Vidurinėje Azijoje, palikuone. Taip pat kalba tadžikiškai. Tikintieji – musulmonai sunitai.

Jagnobų gyvenamos sritys
Verčiasi daugiausia žemdirbyste (seniau paprastai augino miežius, kviečius, žirnius) bei gyvulininkyste (ožkos, avys, galvijai, asilai). Tradiciniai amatai – audimas, veltinių kilimų iš avies vilnos (košmos) dirbimas, keramika.

Tradiciškai vyravo patriarchaliniai santykiai, kalymo paprotys, poligamija. Susidarė tautinė inteligentija. XX a. ypač po perkraustymų, sumišo su tadžikais.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑  Энциклопедия «Народы и религии мира», М.-1998
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**GNU Laisvoji Bendroji Viešoji Licencija (GNU Laisvoji GPL)** (angl. *GNU Lesser General Public License* arba **LGPL**) – laisvosios programinės įrangos licencija, dažniausiai taikoma programinėms bibliotekoms, tačiau neretai taikoma ir kitoms kompiuterinėms programoms. Kadangi bet kuri biblioteka laikoma ją naudojančios programos dalimi, GPL licenciją turinčios bibliotekos be papildomų leidimų negali būti panaudotos uždaro kodo komerciniuose projektuose, nepadarant jų privalomais licencijuoti pagal GPL. Norint tokią galimybę leisti, tuo pačiu vis dar išsaugant programuotojų laisves, buvo parengta LGPL, kuri tapo tapo tarpine jungtimi tarp GPL licencijos ir daugiau leidžiančių licencijų (tokių, kaip MIT licencija, Apache licencija ir BSD licencija). Į LGPL yra įtrauktos visos GPL sąlygos, kurios yra papildytos LGPL licencijoje nurodytais papildomais leidimais. LGPL versiją Nr. 3 galima pasiskaityti ir lietuviškai.

LGPL licenciją turinčią biblioteką galima naudoti uždaro kodo projektuose tol, kol laikomasi joje nurodytų papildomų leidimų sąlygų, sudaroma galimybė gauti bibliotekos išeities kodą bei užtikrinama galimybė modifikuoti biblioteką ir ją per naują sujungti su uždaro kodo projektu. LGPL licencijoje nurodyta, jog bet kuris asmuo bet kada savo kopijos licenciją gali pakeisti į GPL, panaikindamas LGPL nurodytus papildomus leidimus.

LGPL licencija reikalauja, jog su ją naudojančiu uždaru kodu prireikus būtų galima sujungti modifikuotą ar naujesnę suderinamą šios bibliotekos versiją. Tai dažniausiai pasiekiama patalpinant LGPL kodą į dinamiškai arba statiškai prijungiamą biblioteką. Jei biblioteka prijungiama statiškai, vartotojui paprašius tenka pateikti komponavimui reikalingus objektinius failus. LGPL taip pat reikalauja suteikti vartotojui instrukcijas ir teisę pačiam aiškintis sukompiliuotos uždaro kodo programos veikimą, ją disasembliuoti ir savo darbo vietoje (neplatinant) naudoti pakeistas tokios programos versijas.

LGPL yra tam tikras teisinis kompromisas. Ji naudojama populiarinant laisvąją programinę įrangą, sudarant galimybę ją panaudoti uždaro kodo programose ir projektuose, nereikalaujant atskleisti jų viso išeities kodo.

LGPL dažniausiai naudojama įvairioms bibliotekoms, tačiau kai kada ją turi ir užbaigtos programos ar net jų paketai (pavyzdžiui, OpenOffice.org).

Nuorodos
--------

* LGPLv3 (anglų kalba)
* GNU LGPL licencijos versijos Nr. 3 neoficialus vertimas į lietuvių kalbą
**Stefa Nosevičiūtė-Čepaitienė** (g. 1926 m. vasario 2 d. Šiauliuose – 2001 m. birželio 7 d. Vilniuje) – lietuvių aktorė, režisierė, teatro pedagogė, Lietuvos muzikos akademijos (MA) profesorė.

Biografija
----------

Baigė Šiaulių 2-ąją vidurinę mokyklą.

Nuo 1948 m. iki 1993 m. buvo Lietuvos akademinio dramos teatro aktorė, Lietuvos valstybinės konservatorijos (vėliau – LMA) dėstytoja, profesorė. Vaidino kino filmuose „Kol nevėlu" (1957 m. rež. Julijus Fogelmanas, Vytautas Žalakevičius), "Dičiaus karjera" (1980 m. rež. Balys Bratkauskas). Lietuvos teatro sąjungos narė.

Stefa Nosevičiūtė buvo ištekėjusi; vyras – Jonas Čepaitis, aktorius.

Kūryba
------

Vaidmenys teatre: Ona (J. Baltušio „Gieda gaideliai"), Tatjana (F. Dostojevskio „Stepančikovo dvaras ir jo gyventojai"), Antanina (A. Kuternickio „Fėjos Dražė variacijos"), Gasiulienė (P. Treinio „Ančiuko kryžius") ir kt.

Režisūriniai darbai – per 30 poezijos spektaklių. Pastatė spektaklius vaikams: A. Liobytės „Kupriukas muzikantas", „Meškos trobelė", K. Kubilinsko „Vėjo botagėlis", „Molio Motiejukas" ir kt.

Bibliografija
-------------

* Raiškusis žodis, 1964 m.
* Scenos kalba, 1987 m.

Apdovanojimai
-------------

* Lietuvos TSR nusipelniusi artistė, 1974 m.

Išnašos
-------

1. ↑  „Kas yra kas"[neveikianti nuoroda] „Kas yra kas Lietuvoje 1995", „Kas yra kas Lietuvoje 97/98", „Kas yra kas Lietuvoje 2000" (2000-06-30)
2. ↑  Šiaulių apskrities Povilo Višinskio bibliotekos (ŠAVB) žinynas Archyvuota kopija 2008-08-15 iš Wayback Machine projekto.
**Stefanija Glemžaitė** (1885 m. spalio 10 d. Kupiškyje – 1974 m. rugpjūčio 26 d.) – Lietuvos akušerė, kraštotyrininkė, sutartinių atlikėja.

Biografija
----------

Gimė 1885 m. spalio 10 d. Kupiškyje. Vyriausia iš seserų taip pat kraštotyrininkių Elvyros Glemžaitės ir Mikalinos Glemžaitės.

Gyvendama pas tėvus (Mykolas Glemža, Anna Seminovičiūtė–Glemžienė) pramoko siūti ir 1906 m. išvyko į Peterburgą. Įsidarbino namų siuvėja, o vakarais lankė siuvimo kursus. 1909 m. grįžo į Kupiškį.

Platino kupiškėnų studentų atvežtą nelegalią literatūrą. 1911–1919 m. vėl gyveno Peterburge, globojo čia atvykusius mokytis jaunesnes seseris ir brolius. 1914 m. baigė imperatorienės Marijos Fiodorovnos akušerijos mokyklą.

1919 m. pavasarį grįžo į Kupiškį ir dirbo akušere. 1923 m. baigė papildomus akušerijos kursus Kaune. 1924–1925 m. tėvų namuose savo lėšomis įrengė ir išlaikė butą gimdyvėms (5 lovos). 1927–1932 m. dirbo Panevėžio apskrities ligoninėje. Nuo 1933 m. dirbo akušere Šimonyse, 1936–1957 m. – Kupiškyje. 1941–1957 m. – Kupiškio ligoninės gimdymo skyriuje. Nuo 1963 m. gyveno Kaune.

Visą gyvenimą rinko etnografinius eksponatus, užrašinėjo tautosaką ir liaudies medicinos papročius. Įdainavo daugiau kaip 200 liaudies dainų. Kartu su seserimi Elvyra Dulaitiene parengė įvairių darbų.

Kartu su seserimis Kupiškio ir kitiems Lietuvos muziejams perdavė per 6000 eksponatų. Mirė 1974 m. rugpjūčio 26 d. palaidota Kupiškio kapinėse.

Bibliografija
-------------

* *„Kaimo moterų nėštumas, gimdymas ir kūdikių priežiūra prietaruose Kupiškio ir Šimonių apylinkėse" (1948)*,
* *„Liaudies medicina prietaruose",* *„Senoji liaudies gyvulininkystė ir žemės ūkis" (1948)*.

Atminimo įamžinimas
-------------------

1997 m. seserų kraštotyrininkių Elvyros Glemžaitės-Dulaitienės, Stefanijos Glemžaitės ir Mikalinos Glemžaitės kapas, esantis Kupiškio miesto kapinėse, įtrauktas į Kultūros vertybių registrą (u. k. 16918), 2005 m. pripažinta valstybės saugoma kultūros vertybe.

Išlikęs Glemžų šeimos namas Kupiškyje. 1997 m. namas įtrauktas į Kultūros vertybių registrą (u. k.16790), 2005 m. pripažinta valstybės saugoma kultūros vertybe.

Nuorodos
--------

* „STEFANIJAI GLEMŽAITEI – 130"
Titulinis kūrinio puslapis
**Jingle Bells** (iš angl. „žvanga žvangučiai") – viena populiariausių kalėdinių dainų, sukurta amerikiečių kompozitoriaus ir muzikos mokytojo James Lord Pierpont. Nėra tiksliai žinoma, kada ir kodėl buvo sukurta ši daina. Pirmą kartą ji buvo publikuota 1857 m. kaip „One horse open sleigh", tačiau parašyta galėjo būti keleri metai prieš tai. Vėlesni leidimai dainą pristatydavo kaip „Jingle bells". Manoma, kad kompozitorius buvo įkvėptas jo gimtajame Medfordo mieste (Masačusetso valstija) vykdavusių lenktynių rogėmis.[1]

Dainoje perteikiama džiaugsminga atmosfera, kuomet jaunimas važinėjasi arklių tempiamose rogėse, dainuoja dainas, linksmai leidžia laiką kartu. Kūrinys laikui bėgant išpopuliarėjo ir tapo siejamas su Kalėdomis, nepaisant to, kad ši šventė dainos tekste visai neminima.

Šaltiniai
---------

1. ↑  William D. Crump. *The Christmas Encyclopedia, 3d ed.*, McFarland, 2013, p. 255

Nuorodos
--------

* Originali dainos versija, The Library of Congress
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Rinoplastika (nosies operacija)

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šį puslapį ar jo dalį reikia sutvarkyti pagal Vikipedijos standartus.**Jei galite, sutvarkykite. |

**Rinoplastika** (angl. *rhinoplasty*) – plastinės chirurgijos operacija, kurios metu yra operuojama paciento nosis estetiniais arba rekonstrukciniais tikslais. Operacija gali būti atlikta siekiant pakeisti, subjektyviai pagražinti, nosies formą. Rinoplastikos metu nosis gali būti padidinama arba sumažinama estetiniais tikslais. Dauguma pacientų prašo plastikos chirurgų sumažinti arba pašalinti nosies kuprelę, siaurą nosies šnervių plotį, pakeisti kampą tarp nosies ir burnos, taip pat rekonstruoti nosį po traumos, panaikinti defektus nuo gimimo ar atstatyti idealias nosiai kvėpavimo sąlygas. Nosies operacija yra laikoma viena iš pačių populiariausių plastinių operacijų visoje plastinės chirurgijos industrijoje.

Nosies operacija gali būti atlikta dviem būdais: atviruoju arba uždaruoju. Atviros nosies operacijos metu, plastikos chirurgas padaro nedidelį pjūvį tarp nosies galiuko esančioje odelėje, jungiančioje nosies galiuką ir odą aukščiau viršutinės lūpos. Atviros nosies operacijos žaizda dažniausiai užgija per 10 dienų. Uždaros nosies operacijos metu, plastikos chirurgas šios odelės neliečia, visi pjūviai atliekami nosies viduje. Uždaros nosies operacijos metu naudojami siūlai ištirpsta patys.
| **Stefanas Liovenasšved. *Stefan Löfven*** |
| --- |
|  |
| Stefan Löfven |
| Gimė | 1957 m. liepos 21 d. (65 metai)Stokholmas |
| Tautybė | švedas |
| Sutuoktinis (-ė) | Ulla Margareta Löfven |
|  |
| Veikla | švedų politikas |
| Pareigos | 33-čiasis Švedijos ministras pirmininkas (nuo 2014 m.) |
| Partija | Švedijos socialdemokratų darbininkų partijos pirmininkas (nuo 2012 m.) |
|  |
|  **Vikiteka** | Stefan Löfven |
| Parašas |
|  |

**Šelas Stefanas Liovenas** (šved. *Kjell Stefan Löfven*; g. 1957 m. liepos 21 d. Stokholme) – švedų politikas, profsąjungų veikėjas, Švedijos socialdemokratų partijos pirmininkas (nuo 2012 m. sausio mėn.). 2014 m. spalio 3 d. paskirtas Švedijos ministru pirmininku.

Biografija
----------

Kai Stefanas Liovenas buvo 9 mėn. amžiaus, jį vieniša mama atidavė į vaikų namus, nes negalėjo išlaikyti dvynių berniukų. Vėliau jį auginti paėmė kita šeima. 1976–1977 m. atliko karinę tarnybą Švedijos oro pajėgose. Po gimnazijos baigęs kursus dirbo suvirintoju gamykloje Ernšioldsvike. Buvo įstojęs į Umeo socialinių mokslų institutą, bet po pusantrų metų buvo pašalintas.

Dirbdamas gamykloje aktyviai dalyvavo profsąjungų veikloje. 1995 m. tapo Švedijos metalistų sąjungos ombudsmenu, 2001 m. išrinktas šios sąjungos vicepirmininku, o 2005 m. – atkurtos metalurgų profsąjungos *IF Metall* pirmininku.

2006 m. Stefanas Liovenas išrinktas Švedijos socialdemokratų partijos vykdomojo komiteto nariu, o 2012 m. sausio mėn. – šios partijos pirmininku. Prioritetine sritimi paskelbė partijos pramoninę ir inovacijų politiką.

2014 m. Europos Parlamento rinkimuose jo vadovaujama partija surinko 24,19 % rinkėjų balsų ir iškovojo penkis mandatus iš 20-ties (vienu mažiau, nei turėjo). 2014 m. rugsėjo 14 d. vykusiuose Riksdago (Švedijos parlamento) rinkimuose socialdemokratai nugalėjo, gavę 1 932 711 balsų (31 %) ir iškovojo 113 iš 349 mandatų (vienu daugiau, nei 2010 m. rinkimuose). Kartu su Žaliųjų partija suformuotos vyriausybės vadovu Stefanas Liovenas paskirtas spalio 2 d.

2021 m. birželio 21 d. S. Lioveno vadovaujama mažumos vyriausybė parlamente pralaimėjo balsavimą dėl pasitikėjimo.

Netrukus po paskyrimo, spalio 21 d. Stefanas Liovenas lankėsi Lietuvoje.

Nuorodos
--------

* Švedijos vyriausybės tinklapis Archyvuota kopija 2015-01-16 iš Wayback Machine projekto.

Šaltiniai
---------

1. ↑  CV Stefan Löfven Archyvuota kopija 2014-12-29 iš Wayback Machine projekto. (ŠSDDP inf.)
2. ↑  „Swedish government toppled in no confidence vote". BBC, 2021-06-21. Nuoroda tikrinta 2021-06-21.
3. ↑  Į Lietuvą atvyksta Švedijos premjeras (DELFi inf.)


| Politinis postas
 |
| --- |
| Prieš tai:**Fredrikas Reinfeldtas** | **Švedijos Karalystės Ministras pirmininkas** nuo 2014 m. spalio 2 d. | Po to:**–** |
| Prieš tai:**Hokanas Juholtas** | **Švedijos socialdemokratų darbininkų partijos pirmininkas**nuo 2012 m. sausio mėn. | Po to:**–** |
Diopsito kristalas
Šlifuotas juvelyrinis chromdiopsidas
**Diopsidas** – mineralas, piroksenų grupės silikatas. Su žadeitu, henderbergitu sudaro izomorfines eiles.

Pavadinimo kilmė iš graikų δυ – dvigubas, sudvejintas ir ὄψις – išvaizda, vaizdas.

Dar vadinamas *malakolitu* (nuo *malakos* – minkštas) ir *alalitu* (kildinamas iš Šiaurės Italijos miesto Ala pavadinimo, kur ir buvo pirmą kartą aptiktas).

Cheninė sudėtis
---------------

Formulė – CaMg(Si2O6).
Sudėtyje:

* kalcio oksidas (CaO) – 25,9%
* magnio oksidas (MgO) – 18,5
* silicio oksidas (SiO) – 55,6
* priemaišos (geležis, manganas, aliuminis, chromas, vanadis, titanas ir kt.)

Nuo priemaišų priklauso rūšis:

* Violanas (Mn3+) – violetinis, žydras
* Šeferitas (Mn)
* Cinko šeferitas (Zn, Mn)
* Džefersonitas – (Mn, Zn, Fe)
* Chromdiopsidas – (Cr) – žalias
* Lavrovitas – (V, Cr) – žalsvas

Sąvybės
-------

* Kietumas pagal Moso skalę – 5,5—6.
* Tankumas – 3270-3380 kg/m3 (tankesnis nuo geležies ir chromo kiekio didėjimo)
* Neradioaktyvus

Radimvietės
-----------

Randamas magminėse uolienose – ultramafituose, gabroiduose, dioritoiduose.

Gausiau randamas Birmoje, Kanadoje (Ontarijas), Italijoje, Australijoje, JAV (Kalifornija, Ilinojus), Indija, Rusija, Suomija ir kt.

JAV Smithsonian institute saugomas dižiausias 133 karato diopsidas rastas Indijoje.

Stambūs juvelyriniai akmenis nedidesni nei 15-20 karatų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  [Visuotinė lietuvių enciklopedija, T.IV, Cha-Dir, p.788]

Nuorodos
--------

Diopside (mindat.org)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 30°49′41″ š. pl. 32°19′3″ r. ilg.﻿ / ﻿30.82806°š. pl. 32.31750°r. ilg.﻿ / 30.82806; 32.31750

| Sueco kanalo tiltas |
| --- |
|  |
| **Vieta** | Egiptas, Kantara el Šarkija |
| **Ilgis** | 3900 m |
| **Plotis** | 10 m |
| **Aukštis** | 70 m |
| **Pastatytas** | 2001 m. |

**Sueco kanalo tiltas** (arab. كوبري السلام), dar vadinamas **Egipto–Japonijos draugystės tiltu, Sausio 25-osios tiltu** – tiltas Egipte, kertantis Sueco kanalą ties Kantaros miestu. Jis jungia Azijos ir Afrikos žemynus.

Tiltą 1995–2001 m. pastatė Japonijos bendrovė „PentaOcean". Tiltas vantinis, pastatytas iš plieno ir gelžbetonio, laikomas dviejų 154 m aukščio atramų. Ilgis – 3,9 km, plotis – 10 m, aukštis virš vandens – 70 m.

Sueco kanalo tiltu eina automobilių kelias, jungiantis Kairą su Sinajaus pusiasaliu. Per kanalą taip pat nutiestas geležinkelio tiltas bei įrengtas požeminis tunelis.

* 
* 
*
Sakinimas
Sakintoje pušyje likę rėžiai
**Sakinimas** – sakų gavyba pažeidžiant augančių medžių kamienus. Dažniausiai sakinami spygliuočiai medžiai, ypač, pušys. Sakinimas skirstomas į trumpalaikį (iki 5 metų), vidutinės trukmės (ilgesnį kaip 5 metai) ir ilgalaikį (30–40 metų) sakinimą. Procesas gali būti vykdomas natūraliai arba sutepant rėžius cheminiais stimuliatoriais.

Pirmiausia nužievinamas tam tikras pušies kamieno plotą (gali būti iš vienos pusės arba iš abiejų, priklausomai nuo medžio). Tada suraižomas su specialiu rėžtuku, padaromi grioveliai sakams nutekėti. Pritaisomi specialūs sakų surinkimo indeliai (būdavo moliniai ir metaliniai). Tą patį medį sakindavo keletą metų, todėl išraižytas plotas išaugdavo nuo 0,5 metro iki 3 metrų. Sakai buvo surenkami į kibirus, grūdami, kad būtų skystesni ir pilami į statines. Po kaimus važinėjo surinkėjai, kurie pilnas statines veždavo į punktus. Vėliau pradėta rėžius tepti sieros rūgštimi, kad neužgytų ir paskatintų sakų bėgimą.

Lietuvoje pušų sakinimas pradėtas vokiečių valdžios 1916–1917 m. Verslinė sakų ruoša plėtota nuo 1935 m. sakinant dažniausiai 10–15 m. pušis prieš kirtimą ir taikant abi sakinimo rūšis. TSRS laikais, įsteigus Vilniaus ir Kauno specializuotus miško chemijos ūkius, pušynai sakinti ypač sparčiai. Pušų sakų reikėjo terpentino ir kanifolijos pramonei. Darbų mastai pradėjo didėti nuo 1949 m. XX a. pabaigoje pradėjus gaminti daugiau sintetinių medžiagų, rūpinantis gamtos apsauga, pušų sakinimas buvo nutrauktas. Iš sakų buvo gaminamas tepalas batams, ratams, grindims – vaškas, kremai rankoms ir veidui. Pušų sakinimas vykdytas iki 1994 m. (kai buvo panaikinti Vilniaus ir Kauno miško chemijos ūkiai).

Literatūra
----------

* Jonas Račinskas. *Sakinimas*. Vilnius: Akademia, 1995.

* Indeliai sakinimui (Portugalija)
* Pušų sakinimas Floridoje 1936 m.
* Sakinimo darbai JAV XIX a. pab.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Virginija Pugačiauskienė. Miškų sakinimas. Dzūkijos nacionalinis parkas.
2. ↑  Jonas Račinskas. *Sakinimas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XX (Rėv-Sal). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Karakalpakijos autonominė sritisКара-Калпакская автономная область |
| --- |
|  |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| ←  | **1925 – 1932** |  → |

 |
|  |
| **Valstybė** | Sovietų Sąjungos vėliava Sovietų Sąjunga |
| **Administracinis centras** | Turtkulis |
|  |
| **1925** | Kirgizijos ATSR (1920-1925) |
| **1925-1930** | Kazakijos ATSR |
| **1930-1932** | Rusijos TFSR |
|  |
| **Plotas** | 124 000 km² |

**Karakalpakijos autonominė sritis**, *Karakalpakijos AS* – autonominis administracinis vienetas, egzistavęs 1925–1932 m. kurio sostinė buvo Turtkulis. Plotas – 124 tūkst. km².

Istorija
--------

Karakalpakijos autonominė sritis buvo suformuota 1925 m. vasario 16 d. kaip karakalpakų autonominis teritorinis darinys, priklausęs Kirgizijos ATSR (Rusijos TFSR sudėtyje), nuo 1925 m. kovo – Kazachijos ATSR (irgi Rusijos TFSR sudėtyje). 1930 m. liepos 20 d. Karakalpakijos AS padaryta tiesiogiai pavaldžia Rusijos TFSR.

1932 m. kovo 20 d. Karakalpakijos autonominė sritis performuota į Karakalpakijos ATSR, kuri pradžioje priklausė Rusijos TFSR, vėliau, 1932 m. gruodžio 5 d. perkelta į Uzbekijos TSR.

Demografija
-----------

1926 m. Karakalpakijos AS gyveno 304,5 tūkst. žmonių:

* karakalpakai – 38,1 %,
* kazachai – 28,2 %,
* uzbekai – 27,6 %,
* turkmėnai – 3,2 %,
* rusai – 1,6 %.
| **Dionas Kasijus** |
| --- |
| Gimė | 150 m.Nikėja, Bitinija |
| Mirė | 235 m. (~85 metai)Nikėja, Bitinija |
| Tėvas | Kasijus Apronianas |
|  |
| Veikla | Istorikas, senatorius, konsulas |

**Dionas Kasijus** (*Cassius Dio Cocceianus*; 150 m. Nikėjoje – 235 m. Nikėjoje) – senovės Romos valstybės veikėjas, istorikas. Imperatoriaus Komodo laikais (177–192 m.) senatorius, valdant Severų dinastijos imperatoriams (193–217 m.) aukštas pareigūnas – Pergamo ir Smirnos valdytojas, vėliau – konsulas, Dalmatijos ir Panonijos legatas. Konsulas (229 m.).

229 m. pasitraukė iš politikos ir grįžo į gimtinę, kur graikų kalba parašė iš 80 knygų sudarytą „Romos istoriją" (sen. gr. Ῥωμαϊκὴ Ἱστορία). Dionas Kasijus rėmėsi romėnų analistų raštais, Livijaus, Tacito, Svetonijaus ir kitų istorikų darbais, pasitelkė imperatorių Augusto, Hadriano, Severo užrašus. „Romos istorijoje" įvykiai išdėstyti chronologine tvarka: pradedama nuo Romos įkūrimo ir baigiama Aleksandro Severo valdymo laikais (222–235 m.). Išliko 36–54 knygos, kuriose aprašytas 68–10 pr. m. e. laikotarpis, 55–60 knygų santraukos (9 pr. m. e. – 46 m. e. m. laikotarpis) ir 17, 79–80 knygų dalys. Nors kitos knygos neišliko, apie jų turinį žinoma iš santraukų, kurias sudarė vėlesni autoriai (Jono Zonaro, 11–12 a.; Jono VIII Ksifilino, 12 a.

Išnašos
-------

1. ↑  *Dionas Kasijus*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, elektroninis papildymas. – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2017–2022
**Sermėga** (t. p. *rudinė, milinė*) – viršutinis storas milinis drabužis, dėvėtas daugiausia vyrų. Lietuvoje sermėgos dėvėtos iki XX a. pr.

Lietuvoje sermėgos siūtos pilko, tamsaus arba pelkių rūda, juodalksnio arba ąžuolo žieve dažyto milo arba pusmilio. Jų
spalva priklausė nuo to, kokios spalvos buvo vietinių avių vilna, nes sermėgoms skirti milo verpalai nebuvo dažomi. Sukirpimu primena trinyčius. Rūbas siekė iki kelių, siūtas lygus arba per liemenį prigludęs, durtas per juosmenį, į apačią platėjantis, su keliomis klostėmis arba rauktas. Vyrų ir moterų rudinės dažniausiai buvo be pamušalo.

Išeiginės moterų sermėgos puoštos aksomu, kailiuku, pynutėmis, kartais net dviem–trimis sidabrinėmis sagtelėmis, priekyje kraštai, rankogaliai, kišenės apsiūtos kitos spalvos, dažniausiai tamsesniu milu arba audiniu. Rankovės lygios arba pečiuose rauktos, rankogaliai kartais susegami arba su atvartais, apykaklės plačios, atverčiamos, dažnai – stačios. Vyrų rudinės paprastesnės, su atverčiamomis apykaklėmis, didelėmis įleistomis kišenėmis. Darbinės rudinės buvo siuvamos iš stipresnio lininiais siūlais apmesto vilnonio audinio. Išeigines rudines kaip apsauginį drabužį nuo darganos arba sniego rudenį, žiemą ir pavasariop vilkdavosi ant kailinių, kitų išeiginių drabužių vykdami į bažnyčią, vestuves ir kitur. Dar XIX amžiuje Šiaurės ir Rytų Lietuvoje, Žemaitijoje rudenį ir pavasarį pėsčiomis keliaudamos moterys vilkėdavo trumpomis (iki klubų) rudinėmis, vadinamosiomis rudinėlėmis.

Puošnias sermėgas nešiodavo turtingesni valstiečiai, neturtingieji nešiodavo tik trinyčius ar paprastesnes sermėgas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Sermėga*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XX (Rėv-Sal). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2011
2. ↑  Jurkuvienė T. 2008, *Lietuvių tautinis kostiumas*


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RLietuvių tautodailė |
| --- |
|  |
| Tekstilė | 
 audimas **·**  siuvinėjimas **·**  drobė **·**  čerkasas **·**  milas **·**  žičkai |
|  |
| Drabužiai | 
 dzūkų **·**  aukštaičių **·**  žemaičių **·**  suvalkiečių **·**  Klaipėdos krašto **·**  marškiniai **·**  sijonas **·**  prijuostė **·**  juosta **·**  kelnės **·**  nuometas **·**  skara **·**  skarinys **·**  šiaudinė skrybėlė **·**  kalpokas **·**  magierka **·**  sermėga **·**  rudinė **·**  surdutas **·**  autai **·**  vyžos **·**  naginės **·**  klumpės **·**  čempės |
|  |
| Dailė | 
 skulptūra (kaukės) **·**  kryždirbystė (kryžius **·**  koplytėlė **·**  koplytstulpis **·**  stogastulpis **·**  saulutė) **·**  tapyba **·**  grafika **·**  keramika **·**  velykų margučiai **·**  popieriaus karpiniai **·**  verbos **·**  kalvystė  |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Sero SečinasCerro Sechín |
| --- |
|  |
| Sečino liekanos |
| 

Sero SečinasSero Sečinas

 |
| Koordinatės | 9°28′10″ p. pl. 78°20′30″ v. ilg.﻿ / ﻿9.46944°š. pl. 78.34167°r. ilg.﻿ / 9.46944; 78.34167Koordinatės: 9°28′10″ p. pl. 78°20′30″ v. ilg.﻿ / ﻿9.46944°š. pl. 78.34167°r. ilg.﻿ / 9.46944; 78.34167 |
| Vieta | Ankašo departamentas, Peru |
| Regionas | Senovės Peru |
| Plotas | 5 ha |
| Istorija |
| Laikotarpis | pirminis periodas |
| Tauta | Sečino kultūra |
| Informacija |
| Žvalgytas | nuo 1937 m. |
| Vikiteka |  **Vikiteka**Vikiteka |

**Sero Sečinas** (isp. *Cerro Sechín*) arba tiesiog **Sečinas** – archeologinė vietovė Peru Kostoje, Ankašo departamente, 5 km nuo Kasmos miesto. Vietovė yra Kasmos slėnyje, 90 m aukštyje. Atrasta (1937 m.) ir tyrinėta Peru archeologo Julio César Tello.

Vietovė užima 5 ha plotą, tačiau pagrindinė radinių dalis rasta 1 ha plote. Senovinį miestą sudaro 7 pastatai: pagrindinis pastatas (piramidės likučiai), statinys iš kūginių plytų, šventykla, Julio C. Tello ir Rafael Larco platformos bei dar 2 statiniai. Sero Sečine rasta daugiau 300 stelų su karių, belaisvių, paaukotų galvų atvaizdu. Stelose dažnas jaguaro, kuris buvo pagrindinė čavinų dievybė, motyvas.

* Galvos bareljefasGalvos bareljefas
* KarysKarys
* Sečino mumijaSečino mumija