recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Petras Ločeris** (1892 m. rugsėjo 12 d. Jasiškiai, Nemunėlio Radviliškio valsčius – 1973 m. lapkričio 24 d. Vilnius, palaidotas Biržuose) – Lietuvos fotografas, fotomedžiagų gamybos pradininkas Lietuvoje.

Biografija
----------

1910 m. Rygoje privačiai mokėsi fotografijos, 1913 m. baigė amatų mokyklą. 1913 m. Nemunėlio Radviliškyje atidarė fotoateljė. Nuo 1914 m. dirbo fotoateljė Penzoje, atliko pirmuosius bandymus su šviesai jautriomis medžiagomis. 1920 m. atidarė fotoateljė Biržuose. Nuo 1928 m. tyrė šviesai jautrių medžiagų chemijos ir technologines savybes. Pirmasis Lietuvoje gamino fotografines medžiagas pramoniniu būdu. 1933 m. dalyvavo kilnojamoje fotografijos parodoje Šiauliuose. 1933–1936 m. gamino įvairaus jautrumo šviesai ir spalvoms trijų formatų fotografines plokšteles „Aušra", išrado spalvotą emulsiją.

Fotografavo Biržų gamtos vaizdus, žmones, svarbiausius įvykius. Jo nuotraukos paženklintos trijų eilučių, stačiakampio formos rėminančia linija apibrėžtu spaudu: viršuje užrašyta „FOTOGRAFIJA", viduryje didžiosiomis raidėmis retintu stambiu šriftu – „P. LOČERIO", apačioje smulkiu šriftu – „Biržai, Pasvalio g. 41 Nr. Tel. 181".

Nuo 1948 m. gyveno Vilniuje. Lietuvos kino studijoje dirbo vyr. laborantu, Lietuvos dailės institute – fotografu laborantu; kurį laiką dėstė fotografiją Gyventojų buitinio aptarnavimo mokykloje.

Sūnūs Vytautas Ločeris, Algirdas Ločeris, Laimutis Ločeris, duktė Alma Ločerytė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Stanislovas Žvirgždas. *Petras Ločeris*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 555 psl.
2. ↑  Jonas Nekrašius. Fotografijos raida Šiaurės Lietuvoje. ŽIEMGALA 2005/1 Archyvuota kopija 2008-09-17 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Ralfui Bajeriui įteikiamas *Nacionalinis technologijos pažangos medalis*
**Ralfas Bajeris** (*Ralph H. Baer*; 1922 m. kovo 8 d. – 2014 m. gruodžio 6 d.) – Vokietijoje gimęs JAV išradėjas, žymus dėl savo didžiulio indėlio kompiuterinių žaidimų pramonėje. 2005 m. jis buvo apdovanotas *Nacionaliniu technologijos pažangos medaliu* dėl pirmos kompiuterinių žaidimų konsolės Magnavox Odyssey išradimo.

Istorija
--------

Būdamas jaunas, Bajeris buvo išmestas iš mokyklos, nes buvo žydas ir privalėjo eiti į žydų mokyklą. Jo tėvas tada dirbo batų fabrike. Likus 2 mėnesiams iki „Krištolinės nakties", tėvas su visa šeima pabėgo iš Vokietijos. Amerikoje jis savarankiškai mokėsi ir dirbo gamykloje, už savaitę gaudamas 12 dolerių. 1940 m. Bajeris baigė Nacionalinį radijo institutą ir tapo radiotechniku. 1943 m. jis buvo pašauktas kovai II pasauliniame kare.

Bajeris 1949 metais Čikagoje gavo mokslinį bakalauro laipsnį. Jis dirbo keliose elektronikos firmose ir buvo sukūręs savo paties kompaniją iki pradėjimo dirbti „Sanders Associates" 1958 m. Pastarojoje vietoje jis dirbo iki pat pensijos 1987 m.

2006 m. Bajeris atidavė visus savo techninės įrangos prototipus ir dokumentus Smithsonian institutui. Bajeris taip pat yra IEEE narys.
Koordinatės: 54°10′10″š. pl. 25°00′10″r. ilg.﻿ / ﻿54.169508°š. pl. 25.002851°r. ilg.﻿ / 54.169508; 25.002851

|  |
| --- |
| **Eišiškių Stanislovo Rapolionio gimnazija** |
| Eišiškių Stanislovo Rapolionio gimnazija herbasEišiškių Stanislovo Rapolionio gimnazija herbas |
| Eišiškių Stanislovo Rapolionio gimnazija |
| **Adresas** | Jono Pauliaus II g. 26, Eišiškės |
| **Direktorius(-ė)** | Danuta Zuzo |
| **Mokinių skaičius** | 346 (2013 m.) |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 45 |

**Eišiškių Stanislovo Rapolionio gimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Eišiškėse (Šalčininkų raj.), Jono Pauliaus II g. 26, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių ir rusų kalba. Įstaigos kodas 191416283. Steigėjas Šalčininkų rajono savivaldybės taryba.

Filialai:

* Eišiškių Stanislovo Rapolionio gimnazijos Dainavos skyrius
* Eišiškių Stanislovo Rapolionio gimnazijos „Vilties" skyrius, Ąžuolų g. 3, Eišiškės

Gimnazija 2016 m.

Istorija
--------

1423 m. Eišiškėse pastatyta pirmoji bažnyčia, prie kurios veikė lietuviška mokykla. Caro laikais veikė rusiška-lenkiška mokykla. 1956 m. rusiškoje-lenkiškoje mokykloje atidarytos lietuviškos klasės. 1958 m. 1-4 klasėse mokėsi 16 mokinių, 1959 m. 1-6 klasėse – 22 mokiniai.

1992 m. rugsėjo 1 d. atkurta lietuviška mokykla, kuri įsikūrė Eišiškių 2-osios vidurinės (rusakalbės) mokyklos patalpose. Tą dieną mokyklos duris pravėrė 86 mokiniai. 1993 m. rugsėjo 1 d. mokyklai suteiktas lietuviškos raštijos pradininko, kilusio iš Eišiškių krašto, Stanislovo Rapolionio (1485–1545) vardas. 1997 m. Švietimo ir mokslo ministrui Zigmui Zinkevičiui pritarus, pradėti statyti nauji mokyklos pastatai. 2001 m. rugsėjo 1 d. duris atvėrė naujas pirmasis mokyklos korpusas, 2004 m. rugsėjo 1 d. antrasis korpusas. 2007 m. baigta ketvirto korpuso statyba, kur mokosi pradinių klasių mokiniai, įsikūrė valgykla bei aktų salė. 2006 m. gruodžio 26 d. mokyklai suteiktas gimnazijos statusas.

Gimnazijos muziejuje saugomas paminklo Stanislovui Rapolioniui komponentas – bronzinis biustas. Gimnazijoje vyksta Stanislovo Rapolionio premijos laureatų pagerbimo renginiai.

Gimnazija turi pradinio ugdymo „Šalčios" skyrių lietuvių dėstoma kalba ir pradinio ugdymo „Vilties" skyrių rusų dėstoma kalba.

Direktoriai
-----------

* 1992–2002 m. Vytautas Dailidka
* nuo 2002 m. Danuta Zuzo

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
| **Kristupas Mikalojus Radvila** |
| --- |
| Radvilos |
| Trimitai |
| Trimitai |
|  |
| Gimė | 1898 m. liepos 29 d.Zegžoje |
| Mirė | 1986 m. kovo 24 d. (87 metai)Varšuvoje |
| Tėvas | Motiejus Mikalojus Radvila |
| Motina | Rožė Potockytė |
| Sutuoktinis (-ė) | Marija iš Popielų |
| Vaikai | Barbora Marija Radvilaitė  Marija Teresė Radvilaitė  Sofija Marija Radvilaitė  Stanislovas Radvila  Ana Marija Radvilaitė |
|  |
|  **Vikiteka** | Kristupas Mikalojus Radvila |

**Kristupas Mikalojus Radvila** (lenk. *Krzysztof Mikołaj Radziwiłł*, 1898 m. liepos 29 d. Zegžoje – 1986 m. kovo 24 d. Varšuvoje) – didikas, Lenkijos ūkio ir politinis veikėjas.

Biografija
----------

Kunigaikštis, kilęs iš Radvilų giminės Nesvyžiaus šakos, tėvas Motiejus Mikalojus Radvila, motina Rožė Potockytė. Broliai Arturas Mikalojus Radvila, Konstantinas Mikalojus Radvila, Motiejus Mikalojus Radvila II.

Šeima
-----

Žmona Marija iš Popielų (*Maria z Popielów*), vaikai Barbora Marija Radvilaitė (g. 1924 m. vyras Andžejus Rei), Marija Teresė Radvilaitė (g. 1925 m. vyras Kšištofas Dunin-Vonsovičius), Sofija Marija Radvilaitė (g. 1928 m. vyras Zigmuntas Skuržinskis), Stanislovas Radvila, Ona Marija Radvilaitė.

Kristupo Mikalojaus Radvilos kapas
Paveldėjo Sichovo dvarą, tačiau be ūkio valdymo po Pirmojo pasaulinio karo užsiėmė politine veikla. Buvo išrinktas į Lenkijos respublikos senatą. Antrojo pasaulinio karo metais kalėjo vokiečių koncentracijos stovyklose. Pokario metais tapo diplomatu, Lenkijos užsienio reikalų ministerijoje vadovavo diplomatiniam protokolui. Kelias kadencijas buvo seimo atstovu. Todėl Lenkijoje buvo pramintas „raudonuoju kunigaikščiu".

Išėjęs į pensiją užsiėmė literatūrine veikla, iš vokiečių kalbos vertė grožinę literatūrą.

Nuorodos
--------

Trimitų herbo Radvilos Archyvuota kopija 2007-01-28 iš Wayback Machine projekto. lenkų kalba

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RLDK didikų giminės |
| --- |
|  |
| Lietuvių kilmės | 
Alšėniškiai • Astikai • Bilevičiai • Čartoriskiai • Daugirdai • Daumantai Siesickiai • Drazdauskai • Giedraičiai • Gelgaudai • Goštautai • Hlebavičiai • Kęsgailos • Manvydai • Naruševičiai • Nagurskiai • Olelkaičiai • Pacai • Radvilos • Sakaičiai • Sudimantaičiai • Zaleskiai |
|  |
| Rusėnų kilmės | 
Chodykinai • Chodkevičiai • Iljiničiai • Oginskiai • Ostrogiškiai • Puzinai • Sapiegos • Strutinskiai • Tiškevičiai • Valavičiai • Višnioveckiai |
|  |
| Vokiečių kilmės | 
Pliateriai • Tyzenhauzai |
|  |
| Totorių kilmės | 
Glinskiai |
|  |
| Lenkų kilmės | 
Kiškos • Kosakovskiai • Potockiai |
|  |
| Italų kilmės | 
Karpiai • Morikoniai |
|  |
| Portugalų kilmės | 
Goesai |

 |
| Oniča*Onitsha* |
| --- |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

OničaOniča

6°10′0″ š. pl. 6°47′0″ r. ilg.﻿ / ﻿6.16667°š. pl. 6.78333°r. ilg.﻿ / 6.16667; 6.78333﻿ (Oniča)Koordinatės: 6°10′0″ š. pl. 6°47′0″ r. ilg.﻿ / ﻿6.16667°š. pl. 6.78333°r. ilg.﻿ / 6.16667; 6.78333﻿ (Oniča) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1) |
|  |
| **Valstybė** | Nigerijos vėliava Nigerija |
| **Valstija** | Anambra |
|  |
| **Gyventojų** (2016) | 1 165 000  |
|  |
|  **Vikiteka** | Oniča |
|  |
| **Kirčiavimas** | Oničà |

**Oniča** (angl. *Onitsha*, igb. *Ọ̀nị̀chà*) – miestas pietų Nigerijoje, Anambros valstijoje, prie Nigerio žemupio, priešais Asabą. Aglomeracijoje gyvena 7,64 mln. gyventojų (2016 m.) 1965 km² plote. Transporto mazgas. Pagrindinis šalyje upinis uostas. Svarbus prekybinis centras (aliejinių palmių vaisiai, jamsas, manijokai). Spaudžiamas palmių aliejus, vystoma tekstilės, alaus pramonė.

Dauguma Oničos gyventojų – igbai. Yra katalikų arkikatedra-bazilika, 1965 m. pastatytas tiltas per Nigerį.

Istorija
--------

Oniča buvo vienas iš Igbolando miestų-valstybių. XIX a. tapo svarbiu britų prekybos tašku, 1857 m. įsteigta nuolatinė prekybos palmių aliejumi stotis. 1900 m. įjungta į britų protektoriatą. Miestas pateko į 1967 m. pasiskelbusią Biafrą ir smarkiai nukentėjo dėl Nigerijos pilietinio karo.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Pasaulio vietovardžiai. Afrika. Antarktida. Australija. Okeanija*. Internetinė duomenų bazė. – Vilnius: MELC, VLKK. Prieiga internete: Oničà.
2. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 319
| Luza |
| --- |
| Tiltas per Luzą Luzos rajone Tiltas per Luzą Luzos rajone |
| **Ilgis** | 574 km |
| **Baseino plotas** | 18 300 km² |
| **Vidutinis debitas** | 117 m³/s |
| **Ištakos** | Kirovo sritis |
| **Žiotys** | Jugas |
| **Šalys** | Rusijos vėliava Rusija |

**Luza** (rus. *Луза*, kom. *Луз*) – upė Rusijoje; Jugo (Šiaurinės Dvinos baseinas) dešinysis intakas. Prasideda Kirovo srityje, netoli Oparino gyvenvietės. Pradžioje teka į šiaurę per Komių Respubliką, vėliau pasuka į vakarus, prateka Kirovo ir Vologdos sritis.

Didžiausi intakai: Ula, Korža, Šeliugas (kairieji), Vaziugas, Tylajus, Soksia, Sedka, Lopiu, Tulomas, Debas, Porubas, Lechta, Lala (dešinieji). Vaga vingiuota, tėkmė greita, yra slenksčių. Ant upės įrengtos 2 hidroelektinės. Laivuojama poplūdžių metu 476 km ruože. Prie upės įsikūręs Luzos miestas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 259
| **Alfonsas Andriuškevičius** |
| --- |
| Gimė | 1933 m. gegužės 13 d. (89 metai)Rinkūnai, Garliavos valsčius |
| Sutuoktinis (-ė) | Regina |
| Vaikai | Egidijus, Daivaras |
|  |
| Veikla | matematikas, politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 1993 m. Tėvynės sąjunga |
|  |
| Alma mater | 1959 m. Vilniaus pedagoginis institutas |

**Alfonsas Andriuškevičius** (g. 1933 m. gegužės 13 d. Rinkūnuose, Garliavos valsčius) – matematikas, Lietuvos ir Kauno miesto politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1942–1946 m. mokėsi Garliavos pradinėje mokykloje, 1946–1949 m. progimnazijoje. 1949–1952 m. Kauno 9-oje vidurinėje mokykloje, 1953–1954 m. Garliavos vidurinėje mokykloje. 1952–1954 m. Kauno statybos tresto darbininkas. 1954–1959 m. studijavo Vilniaus pedagoginio instituto Fizikos-matematikos fakultete.

1959–1966 m. Plungės 1-os vidurinės mokyklos matematikos mokytojas. 1966–1967 m. Kauno Salomėjos Nėries vidurinės mokyklos matematikos mokytojas. 1967–1970 m. Kauno politechnikos instituto (KPI) Bendrosios matematikos katedros asistentas, 1971–1973 m. aspirantas, technikos mokslų kandidatas. 1973–1976 m. vyr. dėstytojas, 1978–1992 m. docentas, katedros vedėjas, 1992–1995 m. KPI Matematinės sistemotyros katedros docentas.

1995–2000 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narys, Kultūros ir švietimo komiteto pirmininkas. 1997 m. sausio-balandžio mėn. Kauno miesto meras.

1996–2000 m. LR Seimo narys, 1996–2000 m. Ignalinos AE Regiono problemų komisijos pirmininkas.

Nuo 1993 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatoriai) narys.

Parašė daugiau kaip 50 mokslinių straipsnių, monografiją.

Žmona Regina, pedagogė. Turi du sūnus: Egidijų ir Daivarą.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2013-10-29 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑
3. ↑   Archyvuota kopija 2015-04-02 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑  1996–2000 m. kadencijos Seimo narys


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Vladas Katkevičius** | **Kauno miesto meras**1997 m. | Po to:**Henrikas Tamulis** |
| Mūkė |
| --- |
|  Mūkė netoli Betygalos |
| **Ilgis** | 15,8 km |
| **Baseino plotas** | 42,6 km² |
| **Ištakos** | Pryšmantų apylinkės |
| **Žiotys** | Dubysa |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Mūkė |

**Mūkė** – upelis Lietuvoje, Raseinių rajone; Dubysos kairysis intakas. Prasideda prie Pryšmantų, teka į vakarus, vidurupyje pasuka į pietus. Įteka į Dubysą 48,0 km nuo jos žiočių, ties Maslauskiškiais.

Intakai: Vanagė, Dūdupis, Troškupys (dešinieji), Srautas (kairysis).

Aukštupio vaga ištiesinta. Žemupys patenka į Dubysos regioninį parką. Ties Berteškiais Mūkės slėnyje sutvenktas Berteškių tvenkinys (13,6 ha).

Prie Mūkės įsikūrę Gedvydų, Ūturių, Berteškių, Poškaičių, Zaroslės, Maslauskiškių kaimai.

Pavadinimo kilmė
----------------

Upėvardis (dar žinomas kaip *Mukė*), kildinamas nuo žodžio *mukti* („tižti, smegti"), *mukus* („klampus").

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos upės: B. Gailiušis, J. Jablonskis, M. Kovalenkovienė, Kaunas, Lietuvos energetikos institutas, 2001, str. 537
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 221
| Imbarės II alka |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Imbarės II alkaImbarės II alka

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°01′30″š. pl. 21°33′33″r. ilg.﻿ / ﻿56.025006°š. pl. 21.559055°r. ilg.﻿ / 56.025006; 21.559055Koordinatės: 56°01′30″š. pl. 21°33′33″r. ilg.﻿ / ﻿56.025006°š. pl. 21.559055°r. ilg.﻿ / 56.025006; 21.559055 |

 |
| Vieta | Kretingos rajonas |
| Seniūnija | Imbarės seniūnija |
| Plotas | 36 m² |
| Naudotas | I tūkstantmetis pr. m. e. |
| Žvalgytas | 1983 m. |
| Tirtas | 1984 m. |

**Imbarės aukštutinės papėdės gyvenvietės alka** (saugotinas kultūros paveldo objektas) – alka šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Imbarėje (Imbarės seniūnija), 0,26 km į vakarus nuo kelio  **2313**  Salantai–Skaudaliai–Nasrėnai , kairiajame Salanto krante.

Alkvietė
--------

Įrengta 0,2 km į pietryčius nuo Imbarės piliakalnio, Salanto ir jo intako Pilsupio santakos kairiajame krante esančioje aukštumoje, aukštutinės papėdės gyvenvietės rytiniame pakraštyje. Teritorija suarta, anotacinio ženklo ar kitų nuorodų nėra.

150 m į pietvakarius yra Imbarės kapinynas, 0,29 km į šiaurės rytus – žemutinės papėdės gyvenvietės alka.

Tyrimai
-------

1983 m. išaiškino ir žvalgė, 1984 m. tyrinėjo Vytautas Daugudis (Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas).

Ištirtas 80,4 m² plotas. Jame rasta 6 x 6 m dydžio, netaisyklingo apskritimo plano, skaldytais smulkiais akmenėliais išgrįsta aikštelė, kurioje pastebėta ugniaviečių pėdsakų (smulkių angliukų ir degėsių sluoksnelis). Ties aikštelės viduriu, arčiau pietvakarinio krašto, gulėjo 90 x 100 cm dydžio ir 1,4 m aukščio akmuo žemyn apversta viršutine plokštuma. Joje buvę smailais, kietais akmenimis išgręžti 65 dubenėliai, kurių skersmuo 3–6 cm, gylis – 0,5–2 cm. Aplinkui šį akmenį aikštelės pakraščiuose gulėjo dar 6 panašaus dydžio akmenys be ženklų.

Alka buvusi įrengta prie nedidelės pelkutės ir veikė I tūkstantmetyje pr. m. e. Ją naikinant, apeiginis akmuo su dubenėliais buvęs apverstas ir užkastas.

Literatūra
----------

* Vytautas Daugudis. Iš tolimos Imbarės praeities. - Švyturys - 1986 m. sausio 11 d.
* Vytautas Daugudis. Imbarės archeologiniai paminklai ir jų tyrinėjimai. - Žemaičių praeitis. - Vilnius: Mokslas, 1990. - T. 1. - P. 63
* Vytautas Daugudis. Pagoniškųjų šventyklų Lietuvoje klausimu. - Ikikrikščioniškosios Lietuvos kultūra. - Vilnius, 1992. - P. 50–77
* Vytautas Daugudis. Imbarės archeologijos paminklai ir jų tyrinėjimai. - Kretinga 740. - Kretinga, 1993. - P. 18
* Vytautas Daugudis. Die Eisenzeitlichen Kultstätten in Litauen. - Archaeologia Baltica. - Vilnius, 1995. - S. 137
* Vykintas Vaitkevičius. Senosios Lietuvos šventvietės: Žemaitija. - Vilnius: Diemedis, 1998. - P. 72

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Daugudis. 1983.09.1-3 komandiruotės į Kretingos rajoną ataskaita. - Lietuvos istorijos instituto rankraštynas. - F. 1, b. 1048. - L. 5–6  
Vytautas Daugudis. Kretingos raj. Imbarė: Piliakalnio ir jo senosios gyvenvietės 1984 m. archeologinių kasinėjimų ataskaita. - Vilnius, 1984. - Lietuvos istorijos instituto archeologijos skyriaus archyvas. - F. 1, b. 1158. - L. 41–49, 54
| **Stasys Ivanauskas** |
| --- |
| Gimė | 1917 m. lapkričio 2 d.Daugėlaičiuose, Radviliškio valsčius |
| Mirė | 2006 m. sausio 1 d. (88 metai)Vilniuje |
|  |
| Veikla | Lietuvos fotografas |
| Organizacijos | Šiaulių Aušros muziejusŠiaulių dramos teatras |
| Pareigos | fotografas |

**Stasys Ivanauskas** (1917 m. lapkričio 2 d. Daugėlaičiuose, Radviliškio valsčius – 2006 m. sausio 1 d. Vilniuje) – Lietuvos fotografas.

Biografija
----------

Nuo 1924 m. gyveno Šiauliuose, kur 1930 m. baigė pradinę mokyklą. 1934 m. pakviestas dirbti ir mokytis G. Zilbermano fotolaboratorijoje įsigijo pirmąjį fotoaparatą „Super baldina". Iš fotografo M. Fligelio išmoko fotografijos meno. Būtinąją karinę tarnybą atliko 8-ajame pėstininkų Lietuvos kunigaikščio Vaidoto pulke. Nuo 1940 m. Šiaulių Aušros muziejaus fotografas, dalyvavo muziejaus ir respublikinėse ekspedicijose, fotografavo eksponatus, bendradarbiavo muziejaus leidžiamame žurnale „Gimtasai kraštas". Važinėdamas po Šiaulių apskritį, nufotografavo šimtus etnografinių ir istorinių objektų. Aušros muziejaus fototekoje saugoma apie 9000 negatyvų. Buvo aktyvus Lietuvos skautų sąjungos narys, dalyvavo tautinėse skautų stovyklose.

1945-1955 m. Šiaulių dramos teatro fotografas. Per 10 metų užfiksavo apie penkiasdešimt spektaklių pastatymų. 1950-1955 m. dar ir miesto laikraščio „Raudonoji vėliava" fotokorespondentas.

Fotografijų paroda iš Aušros muziejaus rinkinių „Šiaulių krašto gyvenimo akimirkos" veikė Šiaulių fotografijos muziejuje 2000 m. Seimo galerijoje 2001 m. surengta paroda „Skautas, karys, pilietis".

Šaltiniai
---------

1. ↑   Stasys Ivanauskas. Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka
2. ↑  Stasio Ivanausko fotografijų paroda „Skautas, karys, pilietis"
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Alferesas** (isp. *alférez*, iš arab.  الفارس al-fāris) 'raitelis') – jauniausias karininko laipsnis Ispanijoje, Argentinoje, Čilėje, Urugvajuje. Analogiškas laipsnis *alferes* anksčiau buvo naudotas Portugalijoje ir Brazilijoje.
  
Ispanijoje, Dominikos respublikoje ir Peru yra panašus laivyno karininkų laipsnis *fregatos alferesas* (isp. *Frigate Alférez*).

*Alfereso* laipsnio atitikmeniu dažnai laikomas *ensainas* (angl. *ensign*). Alferesai Ispanijoje anksčiau buvo karininkų kategorija, susijusi su dalinio vėliavos nešiojimu. Alferesą kartais verčia kaip antrąjį leitenantą ar subleitenantą, nors pagal Čilės karinių laipsnių lentelę ir laipsnio statusą matyti, kad Čilės armijoje šis laipsnis atitinka viena pakopa žemesnį rusišką jaunesniojo leitenanto laipsnį.

Alfereso laipsnis Ispanijos kariuomenėje atsirado viduramžiais, kai vyko rekonkista. Tuo metu alferesas buvo karaliaus ar kito aukšto rango didiko palydos vadas. Garsusis karys El Sidas buvo Leono karaliaus Alfonso VI alferesas.

Argentina
---------

Argentinos ginkluotosiose pajėgose alfereso laipsnis naudojamas Karinėse oro pajėgose ir žandarmerijoje, tačiau jų lygis nesutampa. Oro pajėgose alferesai yra ką tik pradinį karininko laipsnį gavę karininkai, o žandarmerijoje alferesas yra armijos leitenanto lygio laipsnis. Žandarmerijoje alferesas yra leitenanto atitikmuo, įskaitant jaunesniojo ir vyresniojo (pirmojo) leitenanto lygius.
Kitose Argentinos ginkluotųjų pajėgų šakose šio laipsnio nėra.

| Argentinos KOP | Argentinos žandarmerija | D. Britanijos armija | Lietuvos kariuomenė |
| --- | --- | --- | --- |
| **alferesas** | **subalferesas** | antrasis leitenantas(apatinė klasė) | nėra |
| leitenantas | **alferesas** | antrasis leitenantas | leitenantas |
| pirmasis leitenantas | **pirmasis alferesas** | pirmasis leitenantas | vyresnysis leitenantas |

Čilė
----

Čilėje *subalferesai* yra karininkų mokyklų kursantai (kariūnai). Baigę bazinį apmokymo kursą jie tampa *alferesais* ir metus, turėdami tą laipsnį, mokosi pasirinktos kariuomenės rūšies specifikos. Baigus šį metų apmokymo kursą gauna subleitenanto laipsnį.

Peru
----

Peru Kariniame laivyne fregatos *alferesas* yra žemiausiais laivyno karininko laipsnis.

Ispanija
--------

Ispanijos armijoje *alferesas* yra žemiausias karininko laipsnis, atitinkantis Lietuvos leitenantą. Už jį aukštesnis yra leitenanto laipsnis, atitinkantis Lietuvos vyresnįjį leitenantą.

Ispanijos kariniame laivyne *fregatos alferesas* yra žemiausias laivyno karininko laipsnis.

Dominikos Respublika
--------------------

Dominikos Respublikos kariniame laivyne *fregatos alferesas* yra žemiausias karininko laipsnis ir atitinka antrąjį leitenantą (Lietuvos – leitenantą), o *laivo alferesas* – pirmąjį leitenantą (Lietuvos – vyresnysis leitenantas).
| **Stasys Dailydka** |
| --- |
| Gimė | 1953 m. kovo 6 d. (70 metų)Šarkiškiai, Varėnos rajonas |
| Vaikai | Vytautas Dailydka, Skirmantė Dailydkaitė |
|  |
| Veikla | inžinierius mechanikas |
|  |
| Alma mater | 1975 m. Vilniaus inžinerinis statybos institutas |

**Stasys Dailydka** (g. 1953 m. kovo 6 d. Šarkiškiuose, Varėnos rajonas) – Lietuvos inžinierius mechanikas.

Biografija
----------

1970 m. baigė Varėnos vidurinę mokyklą. 1970–1975 m. studijavo VISI Mechanikos technologijos fakultete. 1975–1976 m. Švenčionių autotransporto įmonės eismo saugumo inžinierius, l. e. p. vyr. inžinierius. 1976–1980 m. Pakruojo autotransporto įmonės vadovas. 1980–1987 m. Vievio autotransporto įmonės vadovas. 1987–1992 m. Lietuvos susisiekimo ministro pavaduotojas.

1990–1991 m. studijavo Lietuvos vadybos akademijoje. 1991–1995 m. Lietuvos kelių vežėjų asociacijos „Linava" prezidentas, Lietuvos pramonininkų konfederacijos viceprezidentas. 1992–1997 m. aviakompanijos „Lietuvos avialinijos" generalinis direktorius. 1997–2001 m. UAB „Lindra" konsultantas, UAB „Lindra – gyvybės draudimas" prezidentas.

2002–2006 m. AB „Lietuvos geležinkeliai" Keleivių vežimo valdybos viršininkas, 2006-2016 m. generalinis direktorius. 2007–2011 m. VGTU Transporto inžinerijos fakulteto doktorantas, technologijos mokslų daktaras. Nuo 2011 m. VGTU Geležinkelių transporto katedros docentas.

Lietuvos intermodalinio transporto technologinės platformos (LITTP) tarybos pirmininkas, Lietuvos pramonininkų konfederacijos prezidiumo narys, Rytų-Vakarų transporto koridoriaus (*East–West Transport Corridor* – *EWTC*) asociacijos tarybos narys, Vilniaus prekybos, pramonės ir amatų rūmų tarybos narys, aktyviai dalyvauja Vilniaus pramonės ir verslo asociacijos, Lietuvos geležinkelių inžinierių sąjungos,  Geležinkelių pramonės įmonių
asociacijos „GELPA" bei mokslinėje-pedagoginėje veikloje, Vilniaus Gedimino technikos universiteto garbės narys, Vilniaus technologijų ir dizaino kolegijos tarybos narys.

Bibliografija
-------------

* Traukos riedmenų elektros pavaros ir jų valdymas: vadovėlis / Lionginas Liudvinavičius, Leonas Povilas Lingaitis, Stasys Dailydka. – Vilnius: Technika, 2010. – 319 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-28-559-5
* Lokomotyvų elektros pavarų parametrų diagnostika: mokomoji knyga / Lionginas Liudvinavičius, Stasys Dailydka, Leonas Povilas Lingaitis. – Vilnius: Technika, 2012. – 227 p.: iliustr. – ISBN 978-609-457-216-6
* Nestacionarieji ir kvazistatiniai geležinkelio traukinių judėjimo režimai/ Eugenijus Blochinas, Stasys Dailydka, Leonas Povilas Lingaitis, Liudmila Ursuliak. – Vilnius: Technika, 2015 ISSN 9786094578281, 168 p.
* Traukos energetinės sistemos ir jų valdymas/ Lionginas Liudvinavičius, Stasys Dailydka, Gediminas Vaičiūnas. – Vilnius: Technika. 2015 ISSN 9786094577918, 616 p.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
**Alfonsas Dargis** (1909 m. gegužės 12 d. Reivyčiai, Mažeikių valsčius – 1996 m. sausio 13 d. Frydrichshafenas, Badeno-Viurtembergo žemė, palaidotas Frydrichshafeno kapinėse) – Lietuvos tapytojas, grafikas, scenografas, poetas.

Biografija
----------

1929–1936 m. mokėsi Kauno meno mokykloje, mokytojai Stasys Ušinskas, Adomas Smetona. Priklausė šios mokyklos mokinių grupei „Forma". Diplominis darbas „Lietuviškos vestuvės" buvo įvertintas gerai, už jį gavo Lietuvos valstybinę stipendiją studijoms Vienoje. 1940 m. Vienos dailės akademijoje baigęs scenografijos studijas dirbo dailininko asistentu Šilerio teatre Berlyne. Tais pačiais metais grįžo į Lietuvą. 1941 m. pasitraukė į Vokietiją. Dirbo scenografu Teplicės (Džiuzepė Verdis. Trubadūras, 1941 m.), Eisenacho, Gotos, Getingeno (Žoržas Bizė. Karmen, 1945 m.), Hanoverio teatruose. 1951 m. persikėlė į Ročesterį JAV. 1973 m. čia įsteigė „Forma Art Studio", joje dėstė. Nuo 1985 m. gyveno VFR.

Kūryba
------

Ankstyvajai kūrybai įtakos turėjo tautodailė, vėlesnėje ryškūs kubizmo, abstrakcionizmo, primityvizmo principai. Tapybos, grafikos (medžio raižiniai) figūrinėse kompozicijose yra lyrizmo, ironijos, politinių aliuzijų, savitai jungiamos tapybos ir grafikos technikos. Jo kūrinių turi JAV (Moderniojo meno muziejus, Niujorkas), Vakarų Europos, Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis M. K. Čiurlionio dailės muziejus, Mažeikių kraštotyros muziejus ir kt. muziejai. Nuo 1952 m. dalyvavo tapybos ir grafikos parodose, individualios parodos surengtos JAV, Vokietijoje, Lietuvoje (Vilniuje 1989 m. Mažeikiuose 1994 m. Kaune 1995 m.)

Išleido poezijos rinkinį „XX amžiaus veidas", 1931 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Donata Tytuvaitė. ALFONSAS DARGIS. Archyvuota kopija 2007-01-05 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  *Alfonsas Dargis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 501 psl.
*Žodžio "alfa" reikšmės*
Alfa grupės emblemaAlfa grupės emblema
**Alfa būrys** – TSRS ir vėliau Rusijos specialiosios paskirties, antiteroristinis būrys.

Būstinė Maskvoje. Oficiali paskirtis: antiteroristinė veikla, įkaitų išlaisvinimas.

Istorija
--------

Įkurtas 1974 m. liepos 29 d. Sukūrimo iniciatorius – TSRS KGB vadovas Jurijus Andropovas.
Būrys buvo tiesiogiai pavaldus Komunistų partijos generaliniam sekretoriui ir KGB vadovybei.

Alfa būrys dalyvavo ir kitų valstybių teritorijose: Afganistanas (1979 m.), Kuba (1978 m.), Šveicarija (1976 m.) ir kt.

Šiuo metu vadovauja Vladimiras Vinokurovas (*rus.* Владимир Николаевич Винокуров).

### Lietuvoje

1991 m. sausio 11 d. Alfa būrys (manoma, kad 65) atvyko į Vilniaus oro uostą. Vadovavo Michailas Golovatovas. Iš oro uosto grupė pro atsarginius vartus septyniais sunkvežimiais išvyko Lydos plentu.

Sausio 13 d. Alfa būrys dalyvavo šturmuojant Vilniaus televizijos bokštą ir Konarskio gatvėje esančius Lietuvos radijo ir televizijos pastatus. Tą naktį žuvo 14 Lietuvos piliečių, dar apie 1 000 nukentėjo. Taip pat žuvo Alfa būrio narys leitenantas Viktoras Šatskich. Jis buvo nušautas šūviu į nugarą iš 5 cm atstumo.

Nuorodos
--------

* Alfa būrio veteranų tinklalapis
* Straipsnis Alfa būrys: visiems atvejams parengti smogikai (15min.lt)

Išnašos
-------

1. ↑
| **Nyctibius** |
| --- |
| Paprastasis potis (*Nyctibius griseus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Paukščiai  *( Aves)* |
| Būrys: | Lėliniai paukščiai  *( Caprimulgiformes)* |
| Šeima: | **Potiniai**  *( Nyctibiidae)* |
| Gentis: | Počiai  *( Nyctibius)* |

 |
| Paplitimas |

**Počiai** (*Nyctibius*) – lėlinių paukščių (*Caprimulgiformes*) eilei priklausanti paukščių gentis (įeina į monotipinę potinių šeimą). Paplitę tropinėje Centrinėje ir Pietų Amerikoje.

Počiai būna 21–58 cm ilgio, tamsiai rudos spalvos su šviesiais atspalviais. Primena statmenai tupinčius lėlius bei Australijoje gyvenančius varliaburnius. Turi didelį platų snapą su „barzda" ir itin dideles akis. Kojos silpnos, tinkamos tik įsikibimui į paviršius.

Tai naktiniai paukščiai, kurie dieną tupi ant medžių šakų, stuobrių ir spalviškai su jais susilieja (mimikrija), primena nulaužtą šaką. Počiai judrūs prieblandos ir nakties metu, kai skraidžioja ir gaudo vabzdžius (vabalus, drugius, žiogus, termitus). Monogomiški, jauniklį augina abu tėvai. Lizdo visiškai nesuka, o padeda vieną baltą, dėmėtą kiaušinį į šakos, stuobrio įdubą. Patinėlis kiaušinį peri dieną, o naktį – pakaitomis su patele. Jauniklis išsirita per mėnesį, o paskui 2 mėnesius auginamas. Skleidžia ūbavimus.

Gyvena daugiausia drėgnuose miškuose.

Rūšys
-----

Žinomos 7 počių rūšys, visos gana panašios:

* Ilgauodegis potis (*Nyctibius aethereus*)
* Rausvarudis potis (*Nyctibius bracteatus*)
* Didysis potis (*Nyctibius grandis*)
* Paprastasis potis (*Nyctibius griseus*)
* Šiaurinis potis (*Nyctibius jamaicensis*)
* Baltasparnis potis (*Nyctibius leucopterus*)
* Andinis potis (*Nyctibius maculosus*)

Nuorodos
--------

* Počiai internetinėje paukščių bazėje
Koordinatės: 21°34′48″š. pl. 56°00′50″r. ilg.﻿ / ﻿21.580°š. pl. 56.014°r. ilg.﻿ / 21.580; 56.014

**Imbarės dvaras** – istorinė dvarvietė šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, 5 km į pietus nuo Salantų, Blendžiavos dešiniajame krante.

Istorija
--------

Imbarės dvaras įkurtas XVI a. Pirmoji sodyba stovėjo Imbarės piliakalnio priešpilyje, kuriame aptikta medinio gyvenamojo pastato liekanų, surinkta XVI–XVII a. puodyninių krosnies koklių fragmentų.. 

XVII a. dvaro sodyba buvo perkelta atokiau į pietus ir pastatyta Blendžiavos dešiniajame krante, prie jos dešiniojo intako Gedgaudų upelio, pietiniame Imbarės kaimo pakraštyje.

Imbarės dvaras buvo ūkinis-gamybinis Platelių dvaro padalinys (palivarkas), valdomas savininkų paskirto ūkvedžio. Iš jo buvo administruojami Platelių dvarininkams priklausę Imbarės, Skaudaičių, Kūlsodžio kaimai, kurių valstiečiai dvare ėjo lažą, atlikinėjo kitas prievoles. Prie Blendžiavos užtvankos dvaro savininkai pastatė vandens malūną.

Panaikinus baudžiavą ir pravedus žemės reformą, dvarui liko vakarinėje Imbarės kaimo dalyje buvusi dirbama, pievų, ganyklų ir miško žemė. Grafai Šuazeliai-Gufjė ją kartu su dvaro sodyba nuomojo nuomininkams. 

1923 m. dvare buvo 7 kiemai ir 56 gyventojai. Lietuvos žemės reformos metu perteklinė Imbarės dvaro žemė 1928 m. buvo išdalinta Imbarės kaimo ūkininkams, o dvaro sodybą su jai palikta žeme įsigijo Keršulis, vėliau pardavęs M. Vosylienei. Vandens malūnas buvo priskirtas Skaudalių kaimui. XX a. 4 dešimtmetyje Imbarės dvaro žemės tapo Imbarės kaimo dalimi.

Dvaro sodybos statiniai ir vandens malūnas neišliko (sovietmečiu nugriauti).

| Administracinis-teritorinis pavaldumas |
| --- |
| 1915–1935? m. | Imbarės seniūnija, Salantų valsčius, Kretingos apskritis |

Gyventojai
----------

|  |
| --- |
|  **Demografinė raida tarp 1902 m. ir 1923 m.** |
| **1902 m.** | **1923 m.sur.** |
| 65 | 56 |
| 

| Demografinės raidos histograma |
| --- |
| 
 |

 |

Literatūra
----------

* Julius Kanarskas. Imbarės žemė: žvilgsnis į 755 metų praeitį. - Kretinga: Kretingos muziejus, 2008

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vytautas Daugudis. Imbarės archeologiniai paminklai ir jų tyrinėjimai. - Žemaičių praeitis. - Vilnius, 1990. - T. 1. - P. 63
2. ↑  Материалы для географіи и статистики Россіи. Ковенская губернія. - С-Петербургъ, 1861. - Т. 4. - С. 738
3. ↑  Lietuvos apgyventos vietos. - Kaunas, 1925. - P. 119
4. ↑  Lietuvos žemės vardynas. - Imbarės dv. Salantų vls. Kretingos aps. - Surašė Vaclovas Vinčas, 1925 m.
5. ↑  *Алфавитный списокъ населенныхъ мѣстъ Ковенской губерніи*. – Ковна, Тіпографія Губернскаго Правленія, 1903.
6. ↑  *Lietuvos apgyventos vietos: pirmojo visuotinojo Lietuvos gyventojų 1923 m. surašymo duomenys*. Kaunas: Finansų ministerija. Centralinis statistikos biūras, 1925.
|  |
| --- |
| Almatos metropolitenasАлматы метрополитені |
|  |
| Informacija |
| Vieta | Almata |
| Transporto tipas | metropolitenas |
| Linijų skaičius | 1 |
| Stotelių skaičius | 9 |
| Keleivių per dieną | 30000 (vidutiniškai, 2012) |
| Tinklalapis | www.metroalmaty.kz |
| Eksploatacija |
| Pradėta eksploatuoti | 2011 m. gruodžio 1 d. |
| Operatorius | Almatymetrokurylys |
| Techninė informacija |
| Sistemos ilgis | 8,56 km |
| Geležinkelio vėžės | 1,520 mm |
| Vidutinis greitis | 40 km/h |
| Vikiteka **Vikiteka: Almatos metropolitenas** |

**Almatos metropolitenas** (rus. *Алматинский метрополитен*) – greito tranzito metro sistema, juosianti Kazachijos miestą Almatą. 
Pirmoji 8,56 km ilgio septynių stočių metro linija buvo atidaryta 2011 m. gruodžio 16 d. Keturios linijos stotys įrengtos giliai po žeme (30 m ir didesniame gylyje), likusios trys – mažesniame gylyje. 28 vagonus Almatos metro pagamino kompanija „Hyundai".

Istorija
--------

1981 m. Kazachijos TSR vyriausybė priėmė sprendimą statyti metro Almatoje. Statybos pradėtos 1988 m. Buvo planuota pirmąją liniją baigti 1997 m. tačiau dėl sunkumų su finansavimu, sudėtingos Almatos geologinės struktūros, besikeitusių statybos darbų partnerių, ji baigta 2011 m. Iki 2017 m. planuojama įrengti antrąją 8,62 km ilgio pirmosios linijos eilę. Joje bus dar šešios metro stotys.

### Linijos

| # | Pavadinimas | Atidaryta | Stočių | Ilgis |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Linija 1 | 2011 | 9 | 11,3 |
| **Iš viso:** | **9** | **11,3** |

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė **(**rus.**)**

Išnašos ir šaltiniai
--------------------
| **Zinovijus Siderskis** |
| --- |
| Gimė | 1897 m. gruodžio 28 d.Kaunas, Rusijos imperija |
| Mirė | 1938 m. rugpjūčio 22 d. (40 metų)Kijevas, Ukrainos TSR |
|  |
| Veikla | politikas |

**Zinovijus Siderskis** (1897 m. gruodžio 28 d. Kaune – 1938 m. rugpjūčio 22 d. Kijeve) – Ukrainos TSR ir Moldavijos ATSR politikas.

Biografija
----------

Gimė 1897 m. gruodžio 28 d. Kaune meistro šeimoje. I pasaulinio karo metu su tėvais pabėgo į Romnus, kur 1917 m. baigė technikos mokyklą. 1919 m. tapo Romnų rajono partijos komiteto sekretoriumi. 1921-1927 m. Poltavos, Černigovo rajonų komitetų sekretorius. 1927 m. tapo Ukrainos TSR kino ir fotografijos komiteto valdybos pirmininko pavaduotojas. Daug prisidėjo prie Ukrainos TSR kino produkcijos vystymo. 1935-1937 m. dirbo įvairiuose Moldavijos ATSR valdžios organuose. Nuo 1937 m. liepos iki lapkričio buvo TSRS žemės ūkio komisaro pavaduotojas. 1937 m. lapkričio 26 d. suimtas ir apkaltintas šnipinėjimu Lenkijai. Nuteistas ir sušaudytas 1938 m. rugpjūčio 22 d. reabilituotas 1958 m. kovo 21 dieną.

Nuorodos
--------

* Biografija (rus.) Archyvuota kopija 2015-02-07 iš Wayback Machine projekto.
**Portulanas** (it. *portulano < porto – uostas*) – jūrų žemėlapis su detaliai pavaizduota jūrų pakrante (buvo naudojamas XIII–XVII a.). Portulanai buvo efektyvios priemonės, padedančios jūreiviams pasinaudoti ankstesnių kartų jūrų keliautojų sukauptomis žiniomis. Tiksliai nežinoma kada atsirado tokio tipo jūrų žemėlapiai. Jų pirmtakai buvo vadinamieji *portalani* - smulkūs uostų sarašai ir jūrų kelių aprašymai, kuriuos jau ilgai naudojosi plaukiodami po Viduržemio jūrą.

Seniausias išlikęs portulanas *Carte Pisane* sukurtas apie 1290 m. Jame parodytos Viduržemio ir Juodoji jūros.

Savybės
-------

Portulanai pasižymėjo rumbų linijomis, kuriomis buvo išraižyti šie žemėlapiai. Jos padėdavo jūreiviams laikytis reikiamo kurso. Vėliau kaip papildomas navigacijos simbolis skirtingų spalvų linijos, kuriomis buvo žymimos vyraujančios vėjo kryptys. Aštuoni pagrindiniai vėjai buvo žymimi juodai, pusinės krypties - žaliai. 

Portulanai turėjo mastelį, kurio padalos maždaug atitiko iš rumbų linijų susidariusių keturkampių matmenis. Mastelis buvo vaizduojamas kaip kaspino pavidalo juosta, panašia į ruletę. 

Pakrančių linijos buvo detalios ir tikslios, nors lengvai galima pastebėti, kad kai kurios sritys žemėlapių sudarytojams buvo geriau pažystamos nei kitos. Dėl portulanų navigacinės paskirties buvo specialiai padidinami ir paryškinami kyšuliai, uostai, upių žiotys, o norint neužgožti kranto linijos, vietovių vardai buvo rašomi sausumos plote.

Svarbūs uostai buvo žymimi raudonai, įvairūs ženklai žymėjo galimus pavojus laivybai. Sausumos objektai būdavo nurodomi tik paraštėse ar išvis nežymimi. 

Portulanų legendos beveik visada būdavo rašomos lotyniškai, labai retai - vartojamas katalonų ar italų dialektas.

Šaltiniai
---------

* Jeremy Harwood. Pasaulis žemėlapiuose. 100 žemėlapių, pakeitusių pasaulį. Vilnius: Mūsų knyga, 2008. ISBN 9789955142577
*Šis straipsnis apie ugnikalnį. Apie miestą skaitykite straipsnyje Almolonga (miestas).*

| Almolonga |
| --- |
|  |
|  |
| Šalis | Gvatemala Gvatemala |
|  |
| Aukštis | 3197 m |
|  |
| Tipas | Stratovulkanas |
|  |
| Amžius |
|  |
| Aktyvumas | snaudžiantis |
|  |
| Paskutinisišsiveržimas | 1818 m. |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.

  |
| **Koordinatės:** | 14°48′0″ š. pl. 91°31′0″ v. ilg.﻿ / ﻿14.80000°š. pl. 91.51667°r. ilg.﻿ / 14.80000; 91.51667Koordinatės: 14°48′0″ š. pl. 91°31′0″ v. ilg.﻿ / ﻿14.80000°š. pl. 91.51667°r. ilg.﻿ / 14.80000; 91.51667 |

**Almolonga** arba **Sero Kemado ugnikalnis** (isp. *Volcán de Cerro Quemado*) – andenzitinis ugnikalnis vakarinėje Gvatemaloje, Kecaltenango departamente, tuoj į pietus nuo Kecaltenango miesto.

Ugnikalnis turi 3,3 km skersmens kalderą, kurią ratu supa dacito ir riolito lavos kupolai. Vienintelis iš šių kupolų – Sero Kemadas – istoriniais laikais yra buvęs aktyvus. Paskutinį kartą jis išsiveržė 1818 m. ir sudarė 2,5 km ilgio lavos srautą. Šalia šiaurinio ir rytinio šlaito veikia karštosios versmės.

Nuorodos
--------

* Smithsonian Institution informacija
| Das Almasas |
| --- |
| Das Almasas Sereso apylinkėse Das Almasas Sereso apylinkėse |
| **Ilgis** | 310 km |
| **Vidutinis debitas** | 335 m³/s |
| **Ištakos** | Kakalzinjo kalnai |
| **Žiotys** | Maranjaunas (Sera da Mesos tvenkinys) |
| **Šalys** | Brazilijos vėliava Brazilija |
|  |
|  **Vikiteka** | Das Almasas |

**Das Almasas** arba ***Almasas*** (port. *Rio das Almas* 'sielų upė') – upė vidurio Brazilijoje, Gojaso valstijoje; viena iš Tokantinso ištakų (arba Maranjauno kairysis intakas). Prasideda Kakalzinjo kalnuose (910 m aukštyje), Pirenopolio apylinkėse, į vakarus nuo Brazilijos miesto. Vinguriuoja į šiaurės vakarus per Brazilijos plokščiakalnį, nuo vidurupio pasuka į šiaurės rytus. Buvusi santaka su Maranjajunu užlieta Sera da Mesos tvenkinio (1784 km²). Neretai nurodoma, kad nuo Almaso ir Maranjauno santakos prasideda Tokantinsas.

Didžiausi intakai: Peišė, Boišas (dešinieji), Sukuri, San Patrisijas (kairieji).

Didesni miestai prie Almaso: Žaragva, Rianapolis, Rialma, Seresas, San Luis do Nortė.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.
2. ↑  Tocantins Basin: Station: Colonia Dos Americanos, UNH/GRDC
3. ↑  Mapa Multimodal Goiás, DNIT, 2013.
| **Zinas El Abidinas Ben Ali** |
| --- |
|  |
| Zinas El Abidinas Ben Ali |
| Gimė | 1936 m. rugsėjo 3 d.Hamam Susas, Tunisas |
| Mirė | 2019 m. rugsėjo 19 d. (83 metai)Džida, Saudo Arabija |
| Tuniso prezidentas |
| Ėjo pareigas | 1987 m. lapkričio 7 d. - 2011 m. sausio 14 d. (23 metai) |
| Ankstesnis | Habib Bourguiba |
| Vėlesnis | Mohamed Ghannouchi (laikinas) |
|  |
| Veikla | artilerijos generolas, Tuniso politinis veikėjas, buvęs Tuniso prezidentas |
| Partija | 1998 m. socialistų partija |
|  |
|  **Vikiteka** | Zinas Al Abidinas Ben Ali |

**Zinas Al Abidinas Ben Ali** (arab. زين العابدين بن علي, 1936 m. rugsėjo 3 d. – 2019 m. rugsėjo 19 d.) – artilerijos generolas, Tuniso politinis veikėjas, 1987–2011 m. Tuniso prezidentas.

Biografija
----------

Nuo jaunų dienų dalyvavo Tuniso išvadavimo judėjime. Baigė Prancūzijos Sen Syro karo mokyklą, Šalono prie Marnos artilerijos mokyklą, studijavo JAV Merilendo ir Teksaso karo mokyklose, elektronikos inžinierius.

1964 m. grįžęs į Tunisą, buvo paskirtas Gynybos ministerijos karinės žvalgybos direktoriumi. 1974–1977 m. karinis atašė Maroke. 1977–1980 m. Nacionalinio saugumo direktorius, 1980–1984 m. Tuniso ambasadorius Varšuvoje. 1984 m. valstybės sekretorius, 1985 m. Valstybės ministras, 1986 m. užsienio reikalų ministras.

1987 m. spalio 1 d. prezidentas Habibas Bugriba jį paskyrė Ministru pirmininku, o 1987 m. lapkričio 7 d. buvo paskelbta, kad dėl sveikatos prezidentas nebegali eiti pareigų.
Pasiskelbė Tuniso prezidentu. Tą pačią dieną buvo paskelbta demokratinė konstitucinė reforma.

Tęsė pirmtako provakarietišką politiką. Įgyvendinami didžiuliai automagistralių, oro uostų, gyvenamųjų namų statybos projektai, tačiau nedarbas liko svarbiausia valstybės problema. Nepaisant to, 1994, 1999 ir 2004 m. buvo vėl renkamas šalies prezidentu.

Nuo 1998 m. socialistų partijos generalinis sekretorius.

2010 m. gruodžio 18 d. Sidi Buzido miesto gyventojai išėjo į gatves dėl niekur nedirbančio studento savižudybės, po to kai vyriausybė konfiskavo jo vaisių vežimėlį. Vėliau neramumai peraugo į riaušes dėl didėjančių maisto kainų, didelio nedarbingumo. 2010 m. sausio 14 d. buvo paskelbta nepaprastoji padėtis, po kurios atsistatydino ir paliko šalį. Sausio 17 d. buvo paskirta nauja vyriausybė. Vėliau buvo nuteistas už akių 35 metams kalėti.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2011-08-13 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑   Archyvuota kopija 2011-01-17 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑
4. ↑
Išgelbėjimo užutėkis Gamovo pusiasalyje
**Gamovo pusiasalis** (rus. *Полуостров Гамова*) – pusiasalis pietvakarinėje Primorės krašto (Rusija) pakrantėje. 

Gamovo pusiasalis yra rytinėje Petro Didžiojo įlankos pakrantėje. Jis atskiria Vitiazio ir Aleksejevo užutėkius vakaruose bei Astafjevo ir Teliakovskio užutėkius rytuose. Rytinėje pusiasalio dalyje yra Išgelbėjimo užutėkis (*бухта Спасения*). Pačioje pietinėje pusiasalio dalyje yra Gamovo kyšulys, jame stovi gyvenvietė *Majak Gamova* (*маяк Гамов* 'Gamovo švyturys'; 11 gyventojų). Pusiasalyje į vakarus nuo Gamovo kyšulio yra Babkino ir Šulco kyšuliai, o į rytus – Teliakovskio ir Astafjevo kyšuliai. Pusiasalyje daug mažų upelių.

Pusiasalio reljefas daugiausia kalnuotas. Aukščiausias taškas – Tumanaja kalnas (*гора Туманная*, 506 m). Krantai statūs, su uolingais skardžiais. Jūroje ties pusiasaliu yra povandeninių ir antvandeninių uolų. 

Prie pusiasalio kranto prieina 60 m izobatė. Pietinėje pakrantėje, už 500 m nuo kranto yra Aleksejevo sala, rytinėje, irgi už 500 m, Astafjevo salos ir Maksimovo sala. 

Pusiasalyje yra gyvenvietės Vitiazis (*Витязь*) ir Majak Gamova (*Маяк Гамов*).

Rytinė pusiasalio akvatorija, apimanti Astafjevo, Išgelbėjimo ir Erelių užutėkius, dalį Teliakovskio užutėkio, taip pat 500 m pločio buferinė kranto zona įeina į Tolimųjų Rytų jūrų draustinio (*Дальневосточный морской заповедник*) rytinį sektorių.

Istorija
--------

Gamovo kyšulį 1854 m. atrado fregatos „Palada" įgula ir pavadino gardemarino D. Gamovo garbei. Kyšulį detaliai aprašė 1862 m. V. Babkino ekspedicija.

1897 m. prie pusiasalio sudužo garlaivis „Vladimir", kurio likučius rado 1996 m. O 1982 m. pusiasalio pakrantėje sudužo karinis tyrimų laivas „Kvarc".

Įdomūs faktai
-------------

Pusiasalis buvo numatytas valstybinei rezidencijai statyti. Buvo paruošti aktai, kurie turėjo tam skirti žemę Vidurinio, Nerpičjos ir Astafjevo užutėkių apylinkėse, taip pat buvo atlikti projektavimo darbai. Tačiau planas nebuvo įgyvendintas. Prezidento reikalų valdyba nutarė Tolimųjų Rytų valstybinę rezidenciją perkelti į Bojarino užutėkį Ruskio saloje (*остров Русский*), kur yra ir Primorės krašto guvernatoriaus rezidencija.

Nuorodos
--------

* Видеоэкскурсия по маяку Гамова - Июнь 2011

1. ↑  Топографическая карта K-52-47 — 1 : 100 000
2. ↑  Бухты Приморья >> Полуостров Гамова Archyvuota kopija 2009-08-22 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Полуостров Гамов Archyvuota kopija 2009-08-05 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑  Управделами президента решило не строить госрезиденцию в Приморье | Газета. Ru: Новости дня
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Hibiscus sabdariffa** |
| --- |
| Hibiscus sabdariffaJamaikinė kinrožė (*Hibiscus sabdariffa*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Eilė: | Dedešviečiai  *( Malvales)* |
| Šeima: | Dedešviniai  *( Malvaceae)* |
| Gentis: | Hibiskas  *( Hibiscus)* |
| Rūšis: | Jamaikinė kinrožė  *( Hibiscus sabdariffa)* |

 |

**Jamaikinė kinrožė** (*Hibiscus sabdariffa*) – dedešvinių (*Malvaceae*) šeimos augalų rūšis. Priešingai nei nurodo pavadinimas, šis augalas kilęs ne iš Jamaikos, bet iš Senojo pasaulio tropinių kraštų ir tik vėliau introdukuotas Amerikoje.

Tai iki 2–2,5 m užaugantis vienmetis ar daugiametis žolinis augalas arba puskrūmis. Lapai 8–15 cm ilgio, giliai skiautėti į 3-5 dalis. Žiedai 8-10 cm skersmens, nuo baltos iki šviesiai gelsvos ar rausvos spalvos, su raudona dėme ant vainiklapių pagrindo. Taurėlapiai mėsingi, 3–3,5 cm ilgio. Subrendus vaisiui (per 6 mėnesius) šie taurėlapiai pailgėja, tampa šviesiai rausvais.

Jamaikinė kinrožė plačiai panaudojimas augalas. Iš jo žaliųjų dalių gaunamas pluoštas, kuris gali būti džiuto pakaitalas gaminant burlapą. Iš džiovintų augalo žiedų gaminama rūgšti kinrožių arbata, iš žiedų taip pat gaunamas raudonas maistinis dažiklis. Dar gaminamos uogienės, kokteiliai, gaivieji gėrimai, lapai ir stiebai valgomi. Jamaikinė kinrožė turi kraujospūdį mažinančių medžiagų, jos gaminiuose gausu vitamino C.

Svarbiausi jamaikinės kinrožės žiedų tiekėjai yra Kinija, Tailandas, Meksika, Egiptas, Senegalas, Tanzanija, Jamaika, Sudanas.

* Džiovinti žiedaiDžiovinti žiedai
* Laukinis augalas MianmareLaukinis augalas Mianmare
* VaisiaiVaisiai