recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Budorcas taxicolor** |
| --- |
| Takinas (Budorcas taxicolor)Takinas (*Budorcas taxicolor*) |
| Apsaugos būklė |
| Pažeidžiami (IUCN 3.1),  |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Porakanopiai  *( Artiodactyla)* |
| Šeima: | Dykaraginiai  *( Bovidae)* |
| Pošeimis: | Ožkos  *( Caprinae)* |
| Gentis: | Takinai  *( Budorcas)* |
| Rūšis: | Takinas  *( Budorcas taxicolor)* |

 |
| Binomas |
| ***Budorcas taxicolor***Hodgson, 1850 |
| Takinas (Budorcas taxicolor)Paplitimas |

**Takinas** (*Budorcas taxicolor*) – dykaraginių (*Bovidae*) šeimos žinduolis, priklausantis ožkų (*Caprinae*) pošeimiui. Paplitęs kalnuotose, izoliuotose Azijos vietovėse – Sikime, Butane, rytų Tibete, šiaurės Asame, šiaurės Mianmare, vidurio ir pietų Kinijoje.

Patinas 2,1–2,2 m ilgio, patelė – apie 1,7 m. Sveria 150–400 kg. Aukštis ties ketera 105–120 cm. Uodega 15 cm ilgio, paprastai paslėpta kailyje. Takino kailis ilgas, tankus, nuo balkšvai geltonos iki rausvai rudos spalvos (porūšis *B. t. bedfordi* pasižymi auksinės spalvos kailiu). Plaukų ilgis iki 24 cm. Ragus, kurių ilgis iki 64 cm, turi abiejų lyčių takinai. Kojos trumpos, kanopos didelės, tvirtos.

Takinų ruja būna liepos–rugpjūčio mėnesį. Po 7–8 mėnesių nėštumo patelė atveda 1 jauniklį. Po 3 dienų jis jau vaikšto paskui motiną.

Takinai gyvena aukštikalnių uolynuose, alpinėse pievose, tarpukalnių slėniuose. Vasaromis laikosi didelėmis bandomis, kurias sudaro iki 300 individų, žiemomis – nedideliais būriais po 20. Vyresni patinai laikosi pavieniui. Juda lėtai, bet geba laipioti stačiais šlaitais. Išgąsdinti skleidžia kosčiojimą primenantį garsą ir puola slėptis į tankius brūzgynus. Maitinasi įvairiu augaliniu maistu – medžių ir krūmų lapais, žolėmis, žiemą – medžių šakelėmis, spygliais. Jaučia didelį druskos poreikį, todėl keliauja ilgus atstumus iki druskos telkinių.

Medžiojami dėl mėsos, ragų, buveinės mažėja dėl miškų kirtimo, plečiamų ganyklų, be to, buveinės fragmentuojasi, nutrūksta migracijų keliai.

* B. t. taxicolor porūšio takinas*B. t. taxicolor* porūšio takinas
* B. t. tibetana porūšio takinas*B. t. tibetana* porūšio takinas
* B. t. whitei porūšio takinai*B. t. whitei* porūšio takinai
* B. t. bedfordi porūšio takinas*B. t. bedfordi* porūšio takinas

Šaltiniai
---------

1. ↑   „IUCN Red List - Budorcas taxicolor". IUCN Red list.
2. ↑  *Žinduolių pavadinimų žodynas: lotynų, lietuvių, anglų, prancūzų, rusų, vokiečių kalbomis* / [rengė P. Bluzma (ats. red.), R. Mažeikytė, E. Mickevičius, J. Prūsaitė, K. Baranauskas, R. Baleišis]. – Vilnius : Ekologijos inst. l-kla, 2002.
3. 1 2 3 4  *Budorcas\_taxicolor*,ADW – Animal Diversity Web. University of Michigan, Museum of Zoology.
4. ↑  Budorcas taxicolor, *iucnredlist.org*


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Takinas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Connochaetes taurinus** |
| --- |
| Dryžuotoji gnu (Connochaetes taurinus)Dryžuotoji gnu (*Connochaetes taurinus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Porakanopiai  *( Artiodactyla)* |
| Pobūris: | Atrajotojai  *( Ruminantia)* |
| Šeima: | Dykaraginiai  *( Bovidae)* |
| Pošeimis: | Galvijinės antilopės  *( Alcelaphinae)* |
| Gentis: | Antilopės gnu  *( Connochaetes)* |
| Rūšis: | Dryžuotoji gnu  *( Connochaetes taurinus)* |

 |
| Binomas |
| ***Connochaetes taurinus***Burchell, 1823 |
| Dryžuotoji gnu (Connochaetes taurinus)Atskirų porūšių paplitimas |

**Dryžuotoji gnu** (*Connochaetes taurinus*) – dykaraginių (*Bovidae*) šeimos žinduolis. Rūšis paplitusi Pietų ir Rytų Afrikoje: nuo Pietų Afrikos Respublikos (Oranžinės upės) iki vidurio Kenijos. Išskiriami 5 porūšiai.

Kūnas ~1,23 m ilgio, sveria 118–270 kg. Tai stambi, kresna, juodo kailio antilopė, lenktais, panašiais į galvijų ragais (nuo baltauodegės gnu skiriasi tuo, kad ragai užlenkti į šonus, o ne į priekį). Per sprandą ir nugarą nusidriekę juodi dryžiai. Karčiai sugulę per sklastymą, barzda didelė, apžėlusi visą kaklą. Tiek karčiai, tiek barzda dažniausiai šviesių spalvų.

Dryžuotosios gnu gyvena daugiausia drėgnose akacijų savanose, bet gali būti sutinkamos ir tankiuose krūmynuose ar atvirose upių salpose. Gyvena didelėmis bandomis – kuomet laikosi vienoje vietoje banda labiau apibrėžta, o migruojant susiburia į dideles (iki kelių tūkstančių individų) pasklidas kaimenes. Laikosi netoli vandens telkinių. Drėgnuoju ir sausuoju metų laikais ganosi skirtinguose plotuose. Ėda žoles, krūmų lapus.

Dryžuotosios gnu – svarbus Afrikos savanos plėšrūnų (liūtų, hienų, gepardų) grobis. Didelėse bandose esančios gnu dažniau užpuolamos – matyt, todėl, kad didelėse kaimenėse antilopės tampa ne tokios atsargios. Perneša galvijų ligas, gali užimti jų ganyklas.

* Dryžuotųjų gnu banda TanzanijojeDryžuotųjų gnu banda Tanzanijoje
* Patelė su jaunikliuPatelė su jaunikliu
* Patinų kautynėsPatinų kautynės
* Gnu kaimenė prie vandens telkinioGnu kaimenė prie vandens telkinio

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Žinduolių pavadinimų žodynas: lotynų, lietuvių, anglų, prancūzų, rusų, vokiečių kalbomis* / [rengė P. Bluzma (ats. red.), R. Mažeikytė, E. Mickevičius, J. Prūsaitė, K. Baranauskas, R. Baleišis]. – Vilnius : Ekologijos inst. l-kla, 2002.
2. 1 2 3 4  *Connochaetes\_taurinus*,ADW – Animal Diversity Web. University of Michigan, Museum of Zoology.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Dryžuotoji gnu** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Irena Teresė Daukšaitė-Guobienė** |
| --- |
| Gimė | 1942 m. rugpjūčio 11 d.Kaunas |
| Mirė | 2024 m. kovo 9 d. (81 metai) |
|  |
| Veikla | grafikė, dizainerė |
|  |
| Alma mater | 1966 m. Lietuvos dailės institutas |

**Irena Teresė Daukšaitė-Guobienė** (1942 m. rugpjūčio 11 d. Kaune – 2024 m. kovo 9 d.) – Lietuvos grafikė, dizainerė.

Biografija
----------

1966 m. baigė Lietuvos dailės institutą (mokytojas Vytautas Jurkūnas). 1967–1981 m. Eksperimentinio taros konstravimo ir įpakavimo biuro dailininkė.

Kūryba
------

Sukūrė estampų (triptikai „Tyrinėję lietuvių kalbą" 1979 m. „Išėję negrįžti" 1988 m. ciklai „Tėvynė" 1985 m. „Dienos šviesa-nakties tamsa" 1995 m. „Atodangos I-II" 1998 m.), daugiau kaip 60 ekslibrisų (daugiausia oforto ar oforto ir akvatintos technika), kt. smulkiosios grafikos kūrinių. Jie lyriški, gausu simbolių, metaforų. Ankstyvuosiuose kūriniuose spalvinės dėmės derinamos su realistiniu piešiniu, vėlesni kūriniai abstraktesni, būdingos sodrios, persiliejančios rudos, rausvos, mėlynos spalvos, subtilūs plastiniai akcentai, grafikos ir tapybos raiškos priemonių jungtis.

Iliustravo daugiau kaip 20 knygų vaikams (Eduardas Selelionis. Gimtinės spalvos, 1979 m. Sigitas Geda. Vasara su peliuku Miku, 1984 m. Violeta Palčinskaitė. Senamiesčio lėlės, 1987 m.). Iliustracijos emocionalios, žaismingos.

Nuo 1966 m. dalyvavo parodose, individualios parodos:

* Vilnius – 1989–1990 m. 1993 m. 1995–1997 m. 1999 m.
* Pasau, Bergiš Gladbachas – abi 1996 m.
* Kelnas – 1997 m.
* Klaipėda – 2000 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Regina Urbonienė. Irena Teresė Daukšaitė-Guobienė. Visuotinė lietuvių enciklopedija. 2018-07-09. Nuoroda tikrinta 2024-03-12.
2. ↑  Mirė garsi grafikė Irena Daukšaitė-Guobienė. Delfi. 2024-03-10. Nuoroda tikrinta 2024-03-12.
3. ↑  Regina Urbonienė. *Irena Teresė Daukšaitė-Guobienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 532 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 54°52′22″š. pl. 25°04′10″r. ilg.﻿ / ﻿54.872785°š. pl. 25.069452°r. ilg.﻿ / 54.872785; 25.069452

|  |
| --- |
| **Maišiagalos kunigo Juzefo Obrembskio gimnazija** |
| Maišiagalos kunigo Juzefo Obrembskio gimnazija herbasMaišiagalos kunigo Juzefo Obrembskio gimnazija herbas |
| Maišiagalos kunigo Juzefo Obrembskio gimnazija |
| **Adresas** | Mokyklos g. 22, Maišiagala |
| **Direktorius(-ė)** | Violeta Brodovska |
| **Mokinių skaičius** | 188 |
| **Įkūrimo data** | 1773 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 30 |

**Vilniaus rajono Maišiagalos kunigo Juzefo Obrembskio gimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Maišiagaloje (Vilniaus raj.), Mokyklos g. 22, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lenkų kalba. Įstaigos kodas 191315590. Mokykla pavadinta miestelio dvasininko Juzefo Obrembskio vardu.

Gimnazija 2017 m.

Istorija
--------

Iš Vilniaus vyskupijoje esančių parapinių mokyklų sąrašo sužinome, kad jau 1781–1782 m. Maišiagaloje prie bažnyčios veikė mokykla, kurioje mokėsi vos 15 mokinių. Yra užuominų, kad mokykla veikė ir anksčiau. Mokyklos priekinėje dalyje iškaltoje lentoje minima, kad mokykla įsteigta 1773 m. t. y. beveik prieš 235 metus.

Maišiagalos mokyklos istorija atspindi visus istorinius laikotarpius, vykusius Vilniuje ir jo apskrityje.

1773 m. Liaudies Švietimo Komisija paskatino įsteigti Maišiagaloje mokyklą, kuri veikė iki 1794 m.

1803–1833 m. mokykla priklausė Vilniaus mokslinei apskričiai, kuria rūpinosi universitetas. Po Vilniaus apskrities panaikinimo ir universiteto uždarymo, mokykla perėjo į stačiatikių globą. 1841–1863 m. mokykla vėl priklausė Vilniaus apskričiai, tačiau nuo 1863 m. iki 1814 m. mokykloje buvo mokoma rusų kalba, tik tikybos mokė lenkų kalba. Tarpukario metais (1914–1939 m.) prasidėjo lenkų mokyklos „žydėjimas". 1935 m. pastatyta medinė mokykla. Tai buvo septynių klasių antrosios pakopos mokykla. Ji pavadinta A. Mickevičiaus vardu. Veikė neilgai, 1936 m. sudegė. Centrinė mokyklos dalis buvo pastatyta 1937–1939 m. dar prieš karą „Šimtas mokyklų Vilniaus apskričiai" akcijos metu. Dabar jau buvo mokoma lenkų kalba. Po to mokymo kalba keitėsi, sąlygojama istorijos vystimosi.

Nuo 2007 m. mokykla yra pavadinta Maišiagalos kun. Juzefo Obrembskio vidurinė mokykla.

* Edvard Jascianin
* Alfreda Jankovska
| **Dmitrijus Laptevas rus. *Дмитрий Яковлевич Лаптев*** |
| --- |
| Gimė | 1701 m.Bolotovo k. Velikije Luki, dab. Pskovo sritis, Rusija |
| Mirė | 1771 m. sausio 31 d. (~70 metų)Bolotovo k. Velikije Luki, dab. Pskovo sritis |
| Tėvas | Jakovas Laptevas |
|  |
| Veikla | jūrininkas, poliarinis tyrinėtojas, viceadmirolas |
|  |
| Žinomas (-a) už | Arkties pakrančių tyrinėjimai |

**Dmitrijus Laptevas** (rus. *Дмитрий Яковлевич Лаптев*, g. 1701 m. Bolotovo k. netoli Velikije Luki, dab. Pskovo sritis, Rusija – m. 1771 m. sausio 31 d. ten pat) – rusų poliarinis tyrinėtojas.

Biografija
----------

Dmitrijus Laptevas gimė metais vėliau, nei jo pusrolis Charitonas Laptevas gretimame Pokarevo kaime. Abu Laptevai pradėjo tarnauti Rusijos kariniame jūrų laivyne kadetais 1718 m. Vėliau D. Laptevas greitai kopė karinės karjeros laiptais. Tarnybą ėjo Kronštato eskadroje. Vadovavo įvairiems laivams, plaukiojo Baltijos jūroje. Į pensiją išėjo 1762 m. užsitarnavęs viceadmirolo laipsnį.

Veikla
------

Kaip vienas iš vadovų dalyvavo antrojoje Kamčiatkos ekspedicijoje – Didžiojoje Šiaurės ekspedicijoje. D. Laptevas turėjo užduotį ištirti Arkties pakrantę į rytus nuo Lenos žiočių. 1936 m. su komanda žygį pradėjo iš Jakutsko. Dėl nepalankių oro sąlygų , ledų sangrūdų išplaukti į atvirą jūrą sunkiai sekėsi. Dalį maršruto teko įveikti sausuma, įsirengiant nenumatytas žiemavietes, statant laivus naujiems žygiams. 1939 m. D. Laptevui pavyko ištirti Indigirkos upės deltą, vandenyno pakrantę tarp Alazėjos ir Kolymos. Pasiekęs Anadyrio upę, D. Laptevas nerizikavo žiemoti piešiškai nusiteikusių čiukčių krašte. 1741 m. rudenį žiemoti apsistojo Anadyrsko ostroge. Jo komanda per žiemą ir ateinančius metus aprašė Anadyrio ir Penžinos upes. 1742 m. gruodžio mėn. D. Laptevas su ekspedicija grįžo į Peterburgą. Toliau tęsė karinę tarnybą laivyne.

Atminimo įamžinimas
-------------------

Laptevų jūrų vėplys Rusijos banko monetoje
D. Laptevo atlikti poliariniai tyrimai suteikė neįkainojamų duomenų apie krašto geografiją, gamtines sąlygas, vietines tautas. Keliautojo garbei pavadinta jo vardu keletas objektų tyrinėtose vietovėse: viena iš Arkties jūrų (kartu įamžinant ir Charitono Laptevo atminimą), kyšuliai Lenos ir Kolymos žiotyse, sąsiauris.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Laptevų jūra
* Dmitrijaus Laptevo sąsiauris

Nuorodos
--------

* Dmitrijaus Laptevo kelionės Archyvuota kopija 2014-07-18 iš Wayback Machine projekto.
* Pusbrolių Laptevų biografija
**Antonis Kapnidis**| Asmeniniai duomenys |
| --- |
| **Pilnas vardas** | Antonis Kapnidis  Αντώνης Καπνίδης |
| Gimimo data | 1992 m. rugpjūčio 15 d. (31 metai) |
| Gimimo vieta | Salonikai, Graikija |
| Ūgis | 186 cm |
| Svoris | 80 kg |
| Klubai |
| Dabar žaidžia | **AO Proodeytikī́** |
| **Pozicija** | puolėjas |
| Profesionalūs klubai\* |
| 2011–2012  2012–2013  2013  2013–2014  2014–2018  2018  2018−2019  2019−2020  2020−2021  2021  20222022–2023202320232024– | Salonikų „Agrotikós"  Dramos „Dóxa"  Anagennisi Giannitsa  AÓ Kavála  AS Árīs  Dramos „Dóxa"  Herakliono „Ergotelis"  Digenī́s Akrítas Mórfoy  Xánthī AÓ  Panevėžys  Veria NFC  Chania FC  Proodeftiki San Luca  [[]] | 30 0(1)02 0(0)20 0(1)22 0(6)91 (41)06 0(0)18 0(1)20 0(8)21 0(6)14 0(2)19 0(0)07 0(0)16 0(2) () () |
| \* Skaičiuojama tik pasirodymai ir įvarčiai vietinėje lygoje Duomenys 2023 m. gegužės 7 d.. |

**Antonis Kapnidis** (*Αντώνης Καπνίδης*; g. 1992 m. rugpjūčio 15 d.) – Graikijos futbolininkas, puolėjas. Buvęs „Panevėžio" klubo žaidėjas.

Karjera
-------

Žaidė gimtojoje Graikijoje. Atstovavo klubams, kurie dalyvavo antros pakopos pirmenybėse. Teko išbandyti jėgas ir Superlygoje, kuomet gynė Salonikų „Aris" klubo garbę. 

Žaidė ir Kipro čempionate, kur atstovavo „Digenis Akritas Morfou" klubui.

### FK Panevėžys

2021 m. liepą pranešta, kad žaidėjas tapo FK Panevėžys nariu. Klubas su graiku pasirašė pusantrų metų sutartį, kuri galios iki 2022 metų sezono pabaigos.

A lygoje debiutavo 2021 m. rugpjūčio 7 d. A lygos rungtynėse prieš FK Sūduva. Jose marijampoliečiai efektingai sutriuškino panevėžiečius rezultatu 3:0. Graikas rungtynes pradėjo startinėje sudėtyje, o 70 min. buvo pakeistas.

2021 m. rugpjūčio 13 d. rungtynėse prieš „Bangos" klubą 88 min. pelnė trečią rungtynių įvartį ir padidino panevėžiečių persvarą iki 3:0. Galutinis rungtynių rezultatas 3:1.

2021 m. rugpjūčio 21 d. rungtynėse prieš „Džiugo" klubą pelnė įvartį jau per pridėtą laiką ir išplėšė lygąsias. Galutinis rezultatas 2:2.

### Vėlesnė karjera

2022 m. sausį tapo žinoma, kad graikas grįžo į gimtinę ir atstuvaus Veria NFC. Vėliau persikėlė į Chania FC. Nuo 2023 m. sausio priklausė AO Proodeytikī́.

Statistika
----------

A lygos statistika

| Sezonas | Klubas | Rungtynės | Įvarčiai |
| --- | --- | --- | --- |
| **2021** | **„Panevėžys"** | 14 | 2 |

Spalvų reikšmės:

     Ekipa žaidė A lygoje;
     Pirmos lygos ekipa.

Laimėjimai
----------

**su FK Panevėžys**
* LFF taurės finalininkas: 2021 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  alyga.lt: „Panevėžyje" žais dar vienas graikas
2. ↑  lrt.lt: „Panevėžyje" žais dar vienas graikas
3. ↑  sportas.lt: Panevėžys stiprina puolimą graiku
4. ↑
5. ↑
6. ↑
7. ↑
8. ↑
9. ↑
10. ↑
11. ↑
12. ↑

Nuorodos
--------

* alyga.lt svetainė
* lietuvosfutbolas.lt
* Soccerway
* transfermarkt
* worldfootball.net
* sport.de
**Pastorius** (lot. *pastor* 'piemuo, ganytojas') – dvasininko pavadinimas daugumoje protestantų Bažnyčių, besivadovaujančių visuotinės kunigystės principu (kiekvienas tikintysis yra savotiškas kunigas). Kai kuriose protestantų atšakose vartojami kiti šio dvasininko pavadinimai: presbiteris (iš gr. presbyteros 'vyresnysis') arba žodžiai, reiškiantys mokytoją (Latvijoje *mācītājs*, Estijoje *õpetaja*). Eiti pastoriaus pareigų dažniausiai išrenka tikinčiųjų bendruomenė. Skirtingai nei katalikybėje, pastorius nėra laikomas tarpininku tarp Dievo ir tikinčiųjų.

Lietuvoje dvasininkus pastoriais vadina dauguma naujesnių evangeliškųjų konfesijų – baptistai, Septintosios dienos adventistai, sekmininkai, Tikėjimo žodžio ir kitos religinės srovės. Evangelikai reformatai ir evangelikai liuteronai savo dvasininkus nuo seno vadina kunigais.

Moterų kunigystė atsirado XIX a. dalyje protestantų Bažnyčių pastorėmis gali būti ir moterys.

Išnašos
-------

1. 1 2  A. Latužis (2010-06-15, red. 2018-12-14). T. Paulauskytė (red.). „Pastorius". VLE. Nuoroda tikrinta 2024-02-26. `{{cite web}}`: Patikrinkite date reikšmes: `|date=` (pagalba)
2. ↑  H. Lahayne (2009-05-25, red. 2018-12-05). T. Paulauskytė (red.). „Moterų kunigystė". VLE. Nuoroda tikrinta 2024-02-26. `{{cite web}}`: Patikrinkite date reikšmes: `|date=` (pagalba)
| **Vladislovas Dembskis** |
| --- |
| Gimė | 1831 m. gegužės 19 d.Lepšiuose, Joniškio raj. |
| Mirė | 1913 m. lapkričio 12 d. (82 metai)Scrantone, JAV, palaidotas Ginkūnuose prie Šiaulių |
|  |
| Veikla | vertėjas, publicistas, laisvamanis. |

**Vladislovas Dembskis** (1831 m. gegužės 19 d. Lepšiuose, Joniškio raj. – 1913 m. lapkričio 12 d. Scrantone, JAV, palaidotas Ginkūnuose prie Šiaulių) – vertėjas, publicistas, laisvamanis.

Mokėsi Raseiniuose, Šiauliuose.1860 m. baigė Varnių kunigų seminariją, kunigavo Žemaitijoje – vikaravo Varniuose, Plungėje, Ylakiuose ir Kražiuose.

1863 sukilimas
--------------

Aktyviai dalyvavo 1863 metų sukilime: iš sakyklos perskaitė sukilėlių manifestą ir pats išėjo į sukilimą, Robako slapyvardžiu stojo į Banevičiaus ir Šimkevičiaus sukilėlių būrį, buvo būrio kapelionas, vėliau persikėlė į Stanevičiaus (Pisarskio) būrį ir su Bagdanavičiaus vyrais Varniuose dalyvavo mūšiuose, buvo sužeistas.

Emigracija
----------

Po 1863 m. spalio pradžioje nesėkmingo sukilėliams mūšio ties Tryškiais pasitraukė į Klaipėdą, vėliau emigravo į Vokietiją, kunigavo Prancūzijoje, Šveicarijoje, nuo 1880 m. JAV lietuvių ir lenkų parapijose. 1892 m. apsigyveno pas J. Šliūpą, metė kunigystę. 1900–1910 m. Lietuvių laisvamanių susivienijimo Amerikoje sekretorius.

1925 m. V. Dembskio palaikai perkelti į Ginkūnų laisvamanių kapines.

Kūryba
------

Bendradarbiavo laikraščiuose „Nauja gadynė", Apšvieta, Garsas. Į lietuvių kalbą 1870 m. išvertė Hughes Felicité Robert de Lamennais *Knygos teisybių*.

V. Dembskis parašė darbų, propaguojančių materializmą ir ateizmą.

Bibliografija
-------------

* *Iš ko kyla melai ir visokios skriaudos žmonijoje* (1899);
* *Imtynės varguolių su bagočiais* (1900);
* *Ar vyskupas Valančius (Volončauskas) nebuvo viliugu lietuvystės?* (1901);
* *Kankintojai ir kankintiniai už mokslą* (1905);
* *Inkvizicija, arba Atpirkimas žmonių nuo šėtono* (1909).

Literatūra
----------

* Jonas Šliūpas ir kt. *Kunigas Vladislovas Dembskis. Jo gyvenimas, raštai ir darbai*. – New York, 1916.

Nuorodos
--------

* Laisvamanybė Lietuvoje, Aldona Gaigalaitė
**Julija Vichert-Kairiūkštienė** (lenk. *Julia Wichert-Kajruksztisowa*; 1864 m. vasario 16 d. Radziuškėje, Augustavo gubernijoje, Rusijos imperija – 1949 m. gegužės 1 d. Krosne, Lenkija) – Lenkijos poetė ir vertėja. Viena iš nedaugelio lietuviškos kultūros populiarintojų tarpukario Lenkijoje.

Biografija
----------

Gimė ir augo netoli Seinų, šiame miestelyje ištekėjo už žinomo pedagogo Juozo Kairiūkščio, kuris už lietuvišką veiklą buvo ten ištremtas. Kūryboje daugiausiai dėmesio skyrė meilės temai. Rašė lenkų kalba: į ją išvertė 75 lietuvių autorių poeziją, devynias lietuvių liaudies dainas. 1927 m. paskelbė Jono Basanavičiui skirtą eilėraštį. 1939 m. parengė ir Varšuvoje išleido lietuvių poezijos vertimų antologiją.

Kairiūkščių šeimoje išaugo žinomos Lietuvos asmenybės: dailininkas Vytautas Kairiūkštis, menotyrininkė Halina Kairiūkštytė-Jacinienė ir medicinos akademikas Jonas Kairiūkštis.  *Juozo ir Julijos Kairiūkščių pora buvo diametraliai vienas kitam priešingi žmonės. Jis – lietuvis, ji – lenkė, jis – praktikuojantis katalikas, ji – užkietėjusi ateistė. Visi vaikai (išskyrus vieną dukterį) išaugo lietuviais, vadinasi, tėvo tautybės, ir visi liko ateistais, motinos įsitikinimų.* (Rapolas Mackonis)

Bibliografija
-------------

* *Błędne ognie* (Poezja) – Wilno, 1924
* *Kwiaty i chwasty miłości: erotyki* – Wilno, 1925
* *Antologia poezji litewskiej* – Warszawa, 1939

Šaltiniai
---------

* MELC. *Julija Kairiūkštienė-Vichertaitė* // Visuotinė lietuvių enciklopedija

Nuorodos
--------

* Aušra Strazdaitė-Ziberkienė. *Kur nuveda knyga*
Irk Bitig rankraštis
**Irk Bitig** (senuoju turkų raštu 𐰃𐰺𐰴 𐰋𐰃𐱅𐰃𐰏), dar žinoma kaip ***Lemties ženklų knyga*** arba ***Pranašysčių knyga*** – IX a. rankraštis, parašytas senuoju tiurkų raštu (senąja tiurkų kalba), kuriame aprašomi įvairūs maginiai spėjimai. Knyga rasta britų archeologo Aurel Stein 1907 m. viename iš Mogao urvų (Dunhuanas, Gansu, Kinija). Dabar saugoma Britų bibliotekoje Londone. Tai vienas seniausių tiurkų kalbų rašto paminklų.

Rankraštį sudaro 58 lapai, perlenkti pusiau, verčiami iš kairės į dešinę. Tekstas skaitomas iš dešinės į kairę. Paskutiniai lapai aprašinėti budistinėmis maldomis, išverstomis į kinų kalbą (užrašytos kinų hieroglifais). Tiksli Irk Bitig parašymo data nežinoma, bet kūrinyje nurodyta, kad jis buvo parašytas tigro metų antro mėnesio 15 dieną Taiguntano manichėjų vienuolyne nežinomo vienuolio savo „vyresniajam broliui", generolui Itačukui (*İtaçuk*). Tigro metai dažniausiai datuojami IX a. nors yra spėjimų ir apie X a. Pagal teksto grafiką galima spėti, kad Irk Bitig yra perraša iš senesnio teksto, užrašyto senuoju uigūrų raštu.

Knygos turinį sudaro 65 dalys, kiekviena jų skirta tam tikram pranašavimui. Virš kiekvieno pranašavimo yra pavaizduotos trys apskritimų grupės (kiekvieną jų sudaro 1–4 apskritimai). Šie apskritimai yra lemties ženklai (*ırk*), pagal kuriuos atliekamas pranašavimas. Spėjama, kad šie burtai buvo atliekami su keturbriauniu kauliuku, metamu tris kartus. Pavyzdžiui, išmetus 2–4–4 skaitomas ženklas nr. 34 – „chanas pergalingai grįžta iš mūšio"; tada žiūrima jo reikšmė – „geras ženklas". Tekste aprašomas trumpas vaizdinys, būdingas senovės tiurkų kultūrai – dažnai minimi gyvūnai, žmonių gyvenimo nutikimai, kartais minimas viešpats Tengri, chanas. Kiekvienas iš aprašytų lemties ženklų turi savo pranašystės simbolį – t. y. yra geru, labai geru arba blogu, labai blogu ženklu. Tekste maišoma poezija ir proza, poetinio metro nėra, bet pasitaiko paralelizmų, aliteracijos, rimavimo.

Knyga baigiama įrašu: „dabar, mano sūnūs, žinokite – pranašysčių knyga yra gera. Taigi, kiekvienas yra savo likimo šeimininkas".

Bibliografija
-------------

* Baldick, Julian (2000). *Animal and Shaman: Ancient Religions of Central Asia*. London: I.B.Tauris. ISBN 978-1-86064-431-3.
* Bayat, Fuzuli (2006). „Irk Bitig Metninin Poetik Yapısı" [The Poetic Structure of *Irk Bitig*] (PDF). *Türkiyat Araştırmaları* (turkų) (4): 39–65. ISSN 1305-5992.
* Clauson, Gerard (1961). „Notes on the Irk Bitig". *Ural-Altaische Jahrbücher*. **33**: 218–225. ISSN 0042-0786.
* Clauson, Gerard (1962). *Turkish and Mongolian Studies*. London: Luzac.
* V.M. Nadelyaev (В.М. Наделяев); D.M. Nasilov (Д.М. Насилов); E.R. Tenishev (Э.Р. Тенишев); A.M. Shcherbak (А.М. Щербак) (1969). *Древнетюрксий словарь* [*Dictionary of Old Turkic*] (rusų). Lenigrad: Nauka.
* Tekin, Talat (1993). *Irk bitig (the book of omens)*. Wiesbaden: Otto Harrassowitz. ISBN 978-3-447-03426-5.

Nuorodos
--------

* Skenuota Irk Bitig versija[neveikianti nuoroda]
* Transkripcija ir vertimas į rusų k.
* Transkripcija ir vertimas į anglų k.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 *Kitos reikšmės – Medvežjė (reikšmės).*

| Medvežjė |
| --- |
| Užšalęs Medvežjės ežerasUžšalęs Medvežjės ežerasUžšalęs Medvežjės ežeras |
| Vieta | JAV (Baranovo sala, Aliaska) |
| Plotas |  ? km² |
| Kilmė | ledyninė |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Medvežjė

  |
| **Koordinatės** |  57°1′23″ š. pl. 135°7′9″ v. ilg.﻿ / ﻿57.02306°š. pl. 135.11917°r. ilg.﻿ / 57.02306; 135.11917Koordinatės: 57°1′23″ š. pl. 135°7′9″ v. ilg.﻿ / ﻿57.02306°š. pl. 135.11917°r. ilg.﻿ / 57.02306; 135.11917 |

**Medvežjė** (angl. *Medvejie Lake*, rus. *Медвежье*) – ilgas, siauras ledyninis ežeras JAV, Aliaskoje, Baranovo saloje, tuoj į pietus nuo Sitkos. Ilgis 1,6 km, plotis iki 0,32 km. Telkšo 74 m aukštyje virš jūros lygio, apsuptas kalnų. Krantai skardingi, statūs, beveik bemiškiai. Išteka upė į Sidabro užutėkį. Dėl siauro ir gilaus slėnio bei aplinkinių sniegynų ties Medvežjės ežeru temperatūra vidutiniškai 5 °C žemesnė nei Sitkoje.

Ežeras pavadintas rusų kolonizatorių ir reiškia „lokių ežeras".
| Vinipisokis |
| --- |
|  |
| Vieta | Jungtinių Amerikos Valstijų vėliava JAV (Naujojo Hampšyro vėliava Naujasis Hampšyras) |
| Plotas | 186 km² |
| Kranto linijos ilgis | 460 km |
| Kilmė | Ledyninis |
| Vidutinis gylis | 55 m |
| Didžiausias gylis | 64,6 m |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Vinipisokis

  |
| **Koordinatės** |  43°36′0″ š. pl. 71°20′0″ v. ilg.﻿ / ﻿43.60000°š. pl. 71.33333°r. ilg.﻿ / 43.60000; 71.33333Koordinatės: 43°36′0″ š. pl. 71°20′0″ v. ilg.﻿ / ﻿43.60000°š. pl. 71.33333°r. ilg.﻿ / 43.60000; 71.33333 |

**Vinipisokis** (angl. *Lake Winnipesaukee*) – didžiausias ežeras Naujojo Hampšyro valstijoje (JAV), taip pat šeštas pagal dydį natūraliai susiformavęs vidaus ežeras JAV. Amerikos indėnų kalba *„winnipesaukee"* reiškia „Didžiosios dvasios šypsena" arba „gražus aukštumų vanduo".

Ežero ilgis – apie 41,6 km. Ežere yra 253 salos. Kranto linija yra labai raižyta: daugybė iškyšulių ir įlankų. Kelio ilgis aplink Vinipisokio ežerą – 100,8 km.

Jau ilgiau kaip šimtmetį Vinipisokio ežeras yra mėgiamas turistų ir gausiai lankomas, ypač Bostono ir Niujorko gyventojų, norinčių pabėgti nuo vasaros kaitrų.

Vinipisokis yra ledyninis ežeras. Jis priklauso Naujojo Hampšyro Ežerų regionui (angl. *Lakes Region*), kuriame yra apie 1300 ežerų ir tvenkinių.

Prie Vinipisokio ežero yra įsikūręs Vulfboro (angl. *Wolfeboro*) miestelis – seniausias vasaros kurortas Jungtinėse Amerikos Valstijose.

Nuorodos
--------

* Vinipisokio vaizdas per WebCam Archyvuota kopija 2004-12-29 iš Wayback Machine projekto.
* Kruizai Vinipisokio ežere
| **Tingininiai** |
| --- |
| Tripirštis tinginys (Bradypus tridactylus)Tripirštis tinginys (*Bradypus tridactylus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Antbūris: | Nepilnadančiai  *( Xenarhra)* |
| Būrys: | *Pilosa*  *( Pilosa)* |

 |

**Tingininiai** (*Bradypodidae*) – nepilnadančių (*Xenarhra*) būrio žinduolių šeima. Labai lėti Amerikos tropinių miškų trumpauodegiai žinduoliai. Gyvena pakibę medžiuose ir minta lapais. Už šakų kabinasi didžiuliais lenktais nagais. Kūnas apaugęs kailiu. Tingininiai yra gerai prisitaikę gyventi medžiuose ir misti lapais. Lapai, kurie yra tingininių pagrindinis maisto šaltinis, teikia mažai energijos, be to, sunkiai virškinami: tingininiai turi labai didelius, specializuotus, lėtai veikiančius skrandžius su keletu skyrių, kuriuose simbiotinės bakterijos skaido kietus lapus. Tingininiai taip pat gali ėsti vabzdžius ir smulkius driežus.

Šiai šeimai priklauso trys rūšys, turinčius po 3 pirštus, o dar dvi rūšys prisikirtos dvipirščių tinginių (*Megalonychidae*) šeimai; jie turi tik po du pirštus.

* Rudasis tinginys (*Bradypus variegatus*)
* Tripirštis tinginys (*Bradypus tridactylus*). **Pav.**
* *Bradypus torquatus*

Paplitimas
----------

Tinginių buveinės – atogrąžų drėgnieji miškai Pietų ir Centrinėje Amerikoje. Baro Kolorado saloje (Panama) tinginiai sudaro apie 70% arborealinių žinduolių biomasės. Keturios iš šešių gyvenančių rūšių nekelia susirūpinimo", tuo tarpu, *Bradypus torquatus*, kuris gyvena mažėjančiuose Brazilijos Atlanto miškuose yra klasifikuojamas kaip pažeidžiama rūšis, o *B. pygmaeus* – grėsmingai nykstantis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Eisenberg, John F.; Redford, Kent H. (May 15, 2000). *Mammals of the Neotropics, Volume 3: The Central Neotropics: Ecuador, Peru, Bolivia, Brazil*. University of Chicago Press. pp. 624 (see p. 96). ISBN 978-0-226-19542-1. OCLC 493329394.
2. ↑  Chiarello, A. & Moraes-Barros, N. (2014). „*Bradypus torquatus*". *IUCN Red List of Threatened Species*. **2014**: e.T3036A47436575. doi:10.2305/IUCN.UK.2014-1.RLTS.T3036A47436575.en.
Koordinatės: 54°36′13″š. pl. 24°01′28″r. ilg.﻿ / ﻿54.6037°š. pl. 24.0244°r. ilg.﻿ / 54.6037; 24.0244

| Birštono sporto centro stadionas |
| --- |
| Stadionas 2019 m. |
| Vieta | Birštonas, Lietuva |
| Atidarytas | 1961 m. |
| Renovuotas | 2014 m. |
| Savininkas | Birštono savivaldybė |
| Paviršius | Žolė |
| Talpa | 1 000 žiūrovų |

**Birštono sporto centro stadionas** (arba ***Birštono gimnazijos stadionas***) – daugiafunkcis stadionas Birštone, prie Birštono gimnazijos pastato. Tai pagrindinis Birštono miesto stadionas, įsikūręs miesto vidurio vakarinėje dalyje, greta šiluminių tinklų.

Istorija
--------

Įėjimas į stadioną
Stadiono aikštė pradėta naudoti 1961 m. o 1985 m. pastatyta pirmoji tribūna.

2007 m. stadionas uždarytas renovavimo darbams. 2014 m. stadionas atidarytas po renovacijos darbų, kurie kainavo 6 mln. Lt. Daugiausiai lėšų skyrė valstybė – 5,6 mln. Lt, Birštono savivaldybė – 200 tūkst. Lt, Lietuvos lengvosios atletikos federacija sektorių įrengimui skyrė 530 tūkst. Lt. Rekonstruota pagrindinė tribūna, o po tribūna įrengtos tarnybinės patalpos, rūbinės. Įrengta lengvosios atletikos infrastruktūra. Stadiono veja laistoma automatine laistymo sistema, įrengtas dirbtinis apšvietimas. Stadiono atidarymo ceremonijoje 2014 m. birželio 6 d. dalyvavo Lietuvos Respublikos premjeras Algirdas Butkevičius, LTOK prezidentė Daina Gudzinevičiūtė.

Stadionas
---------

Stadione yra padėtas pamatas įrengti individualias kėdutes žiūrovams, cemento blokai su mediniais suolais. Komandų persirengimo kambariai geros būklės, nors trūksta daugiau dušo kabinų. Po renovacijos buvo rekonstruota pagrindinė tribūna, o po tribūna įrengtos tarnybinės patalpos, rūbinės. Stadione įrengti disko ir kūjo metimo, šuolių sektoriai. Aplink natūralios žolės stadioną įrengti keturi 400 metrų ilgio bėgimo takai, tiesiosiose – šeši 100 metrų ilgio bėgimo takai. Stadiono veja laistoma automatine laistymo sistema, įrengtas dirbtinis apšvietimas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Naujame Birštono sporto centre tilps pusė miesto gyventojų". *delfi.lt*. 2014-06-06. Suarchyvuota iš originalo 2016-03-05. Nuoroda tikrinta 2016-06-06.
2. ↑   Archyvuota kopija 2018-09-30 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑
AŽ-2 padegamųjų ampulių ampuliasvaidis (priekyje)
**Padegamoji ampulė** (rus. *зажигательная ампула*) – metalinės talpyklės pavidalo įtaisas, užpildytas padegamuoju mišiniu, skirtas mėtyti iš lėktuvų kovai su priešu.

AŽ-2
----

Antrojo pasaulinio karo metais TSRS šturmo lėktuvai naudojo ne tik padegamąsias aviacines bombas, bet ir padegamąsias ampules AŽ-2 (rus. *АЖ-2*). Padegamoji ampulė buvo 12,5 cm skersmens rutuliškas plonasienis metalinis indas, pripildytas savaime užsiliepsnojančio padegamojo mišinio. Indas užpildomas gamykloje ir hermetiškai uždaromas užsukamu kamščiu su tarpikliu. Ampulėje tilpo 1 l padegamojo mišinio. Ampulė neturėjo jokių sprogdiklių ar panašių įtaisų.

Atsitrenkusi ampulė suirdavo, o iš jos išsiliejęs skystis tuoj savaime užsidegdavo. Išmetus didesnę kiekį ampulių būdavo sudaroma ištisinė liepsnos zona ir tiršta dūmų uždanga. Paprastai ampulės būdavo pripiltos KS skysčio, kuris prilipdavo prie šarvų, užliedavo stebėjimo plyšius, stiklus, stebėjimo prietaisų stiklus, dūmais apakindavo ekipažus, padegdavo mašinas.

Ampules sudėdavo į mažų bombų kasetes KMB (*КМБ*; *кассета мелкых бомб* 'smulkių bombų kasetė') ir mėtydavo iš šturmuotuvų IL-2. Vienas IL-2 paimdavo iki 150 ampulių AŽ-2. Tačiau kasetėmis su ampulėmis ginkluotas IL-2 buvo kur kas lengviau pažeidžiamas, kadangi pakakdavo kulkai pramušti lėktuvo gabenamą ampulę, ir iš jos išsiliejęs skystis užsidegdavo.

TSRS Karinių oro pajėgų ginkluotėje AŽ-2 ampulės pasirodė 1939 m. Tada jos būdavo pripildomos netirštinto padegamojo mišinio. Kitais metais metais buvo pareikalauta, kad pramonė per metus gamintų po 750 tūkst. ampulių.

Buvo naudojamos ir 2 l talpos ampulės AŽ-4, kurių skersmuo buvo 26 cm. Ampulės AŽ-2 ir AŽ-4 nuo cheminių universaliųjų ampulių AU-125 ir AU-260 skyrėsi tuo, kad jų angose buvo įtaisomi ne paprasti kamščiai, o hermetiški kamščiai, kad į vidų nepatektų atmosferos deguonis, padegantis KS mišinio baltąjį fosforą.

Ampulių naudojimas
------------------

Ampules AŽ-2KS ir AŽ-4KS (pripildytas KS skysčio) labai plačiai naudojo Kursko mūšyje prieš tankus, šarvuočius, automobilius. Ant kapoto ar variklių skyriaus šarvo patekęs degantis mišinys buvo praktiškai neužgesinamas. Lengvai degančius daiktus KS skystis padega žaibiškai. KS dega 1,5-3 min. degimo temperatūra – 800–1000 °C.

AŽ-2KS ampules naudojo ir pėstininkai. Tam kareiviai naudojo specialius ampuliasvaidžius (rus. *ампуломет*), kurie nusviesdavo ampules iki 250 m. Tai buvo efektyvus ginklas prieš tankus, dotus, dzotus.

Nuorodos
--------

* Зажигательные ампулы и огневые мешки

Iliustracijos:

* AŽ-2 padegamoji ampulė Archyvuota kopija 2002-06-27 iš Wayback Machine projekto. (rusiškai)
Talavos su pavaldžiomis žemėmis apytikslė padėtis
**Talava** (latv. *Tālava*, latg. *Tuolova*) – senovės baltų (latgalių) žemė dabartinės Latvijos šiaurėje (šiaurės Vidžemėje ir Latgaloje). Ribojosi su latgalių žeme Jersika pietuose, lyvių Metsepole ir Idumėja vakaruose, estų Sakala ir Ugaunija šiaurėje, bei Naugardo žeme rytuose.

Šaltiniuose Talava (kaip *Tholowa*) minima nuo 1207 m. Henriko Latvio kronikos. Tiesa, viena iš Talavos žemių, Atzelė, jau 1111 m. minima rusų kronikose.

Kai 1179–1180 m. Naugardo kunigaikštis Mstislavas Rostislavičius rengė žygį prieš čudus, Atzele (Očela) buvo priversta mokėti duoklę Naugardui. Jos kunigaikštis Talivaldis buvo pakrikštytas stačiatikiu. 1208 m. Talivaldis sudarė sąjungą su Rūsiniu (iš Sateklės) bei Varidotu (iš Autinės) ir su Kalavijuočių ordino pagalba sukilo prieš Naugardą. Talaviečiai padėjo Kalavijuočiams kovoje su estais iki 1212 m. kai sudaryta Turaidos taika.

1214 m. Talivaldžio sūnūs Ramekas ir Varibulis atidavė šiaurines Talavos žemes Rygos vyskupui Albertui, o broliai iš stačiatikybės atsivertė į katalikybę ir tapo vyskupo vasalais. Vėliau atsinaujino talaviečių ir estų kovos, ir 1215 m. estų antpuolio metu Trikatoje buvo nužudytas Talivaldis. 1216 m. į Talavą įžengė naugardiečių kariauna iš Pskovo.

1224 m. užėmus Tartu ir apkrikštijus ugaunius, Kalavijuočių ordinas ir Rygos vyskupas Talavą pasidalino. Žemė tapo Livonijos konfederacijos dalimi.

Išnašos
-------

1. 1 2  *Talava*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2023-04-21.
2. ↑  The "Chronicle of Henry of Livonia" translated and edited by James A. Brundage, Columbia University, 1961; revised 2003; 288 pages Archyvuota kopija 2004-06-17 iš Wayback Machine projekto. ISBN 0-231-12888-6


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RBaltų gentys ir žemės |
| --- |
|  |
| Latgaliai | 
Jersika · Atzelė · Talava · Idumėja · Kuoknesė · Lotigola · Imera  |  |
|  |
| Sėliai | 
Sėla · Medenė · Peluonė · Maleisinė · Tovrakstė |
|  |
| Žiemgaliai | 
Duobė · Duobelė · Silenė · Sparnenė · Tervetė · Upmalė · Žagarė (Raktė) |
|  |
| Žemaičiai | 
Gaižuva · Karšuva · Knituva · Kulenė · Milžava · Šiauliai · Medininkai · Upytė |
|  |
| Aukštaičiai | 
Deltuva · Lietuva · Nalšia · Neris · Alsia |
|  |
| Kuršiai | 
Pilsotas · Mėguva · Ceklis · Duvzarė · Žemė tarp Srundos ir Žiemgalos · Piemarė · Bandava · Ventava · Vanema |
|  |
| Skalviai | 
Skalva · Lamata |
|  |
| Prūsai | 
Semba · Notanga · Varmė · Nadruva · Barta · Galinda · Pagudė · Pamedė · Sasna · Liubava · Kulmas |
|  |
| Jotvingiai | 
Dainava · Sūduva · Berestija · Palekiai |
|  |
| Kiti baltai | 
Dniepro baltai · Rytų galindai · Pomeranijos baltai |

 |
Demokratijos indeksas pagal „The Economist" žurnalo duomenis 2017 m. Remiantis to paties žurnalo informacija 2019 m. iš 167 pasaulio valstybių 76 buvo demokratinės, iš jų 22 buvo demokratinės, 54 iš dalies demokratinės ir 91 – nedemokratinė, iš jų 37 buvo hibridinis režimas, 54 – autoritarinis režimas.

---


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| **Demokratinės valstybės**
  9–10
  8–9 | **Iš dalies demokratinės**
  7–8
  6–7 | **Hibridiniai režimai**
  5–6
  4–5 | **Autoritariniai režimai**
  3–4
  2–3
  0–2 |

**Režimas** (pranc. *régime* < lot. *regimen* – 'vedimas, vadovavimas') – politologijos sąvoka, apibūdinanti valdžios įgyvendinimo būdus ir priemones, nustato valstybės institucijų, politinių partijų veiklos ir darbo sąlygas, piliečių teises bei laisves ir kt.

Politinis režimas būna demokratinis ir nedemokratinis. Nedemokratinis režimas skirstomas į autoritarinį ir totalitarinį. Totalitarizmas gali būti susijęs su kokia nors ideologija arba pažiūrų sistema, kaip kad fašizmas, nacizmas arba komunizmas.

Taip pat tokia valdymo forma gali būti nulemta lyderio pozicijas užimančių asmenybių (generolų ar dvasininkų). Karinis fundamentalistinis režimas įsigali valstybėse, kuriose nuverčiama vyriausybė, paleidžiamas parlamentas ir sudaroma karinė vyriausybė. Karinės chuntos savo laiku egzistavo daugelyje Lotynų Amerikos, Afrikos, Azijos šalių, ypač Šaltojo karo metais. Dabar tokia valdymo forma įsigalėjusi daugiausia korumpuotose Afrikos šalyse. O teokratinis fundamentalistinis režimas, vyrauja valstybėse, kuriose yra valstybinė religija ir jos religinis lyderis yra valstybės vadovas. XXI a. pradžioje teokratinis režimas būdingas islamą išpažįstančioms šalims, kurios valdomos remiantis šariatu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Democracy Index 2017 – Economist Intelligence Unit" (PDF). *EIU.com*. Suarchyvuota (PDF) iš originalo 21 December 2020. Nuoroda tikrinta 17 February 2018.
2. ↑  *Demokratija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2023-11-11.
3. 1 2 3  *Valstybės forma*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2023-11-1.
4. ↑  *Režimas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2023-11-11.
5. ↑  *Teokratija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2023-11-11.
| **Ieva Budraitė** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1992 m. sausio 10 d. (32 metai) Alytus |
|  |
| Pareigos | Partijos pirmininkė |
| Partija | Lietuvos žaliųjų partija |
|  |
| Alma mater | VU TSPMI |

**Ieva Budraitė** (g. 1992 m. sausio 10 d. Alytuje) – klimato krizės sprendimų specialistė, politikė, Lietuvos žaliųjų partijos pirmininkė, visuomeninė aplinkos ministro patarėja žaliosios politikos klausimais, įvairių aplinkosaugos iniciatyvų iniciatorė.

Biografija
----------

2010 m. su pagyrimu baigė Alytaus Jotvingių gimnaziją, apdovanota garbės medaliu už gimnazijos vardo garsinimą. 2014 m. baigė Vilniaus universiteto Tarptautinių santykių ir politikos mokslų institutą, suteiktas politikos mokslų bakalauro laipsnis, 2016 m. – viešosios politikos analizės magistro laipsnis.

Nuo 2014 m. dirba nevyriausybiniame sektoriuje, tarptautinių ir nacionalinio lygmens projektų valdymo srityje. 2018 m. pradėjo vadovauti Žaliosios politikos institutui. Nuo 2014 m. priklauso Lietuvos žaliųjų partijai. 2016–2018 m. ėjo partijos administracijos vadovės pareigas.

2020 m. išrinkta partijos pirmininke. 2021 m. tapo aplinkos ministro Simono Gentvilo visuomenine patarėja. 2022 m. perrinkta vadovauti Lietuvos žaliųjų partijai.

2023 m. stažavosi Jungtinėse Amerikos Valstijose. Valstybės departamento kvietimu dalyvavo profesinėje lyderystės programoje (International Visitors Leadership Programme), kuris metu susipažino su JAV politine sistema, energetikos sektoriaus inovacijomis ir aplinkosaugos iššūkių sprendimu.

Viena iš aplinkosauginių iniciatyvų „Nacionalinis aplinkosaugos egzaminas" ir „River Cleanup Lietuva" organizatorių. 

Aktyvi visuomeninėje veikloje: yra Jaunųjų žaliųjų organizacijos steigėja ir valdybos narė; „Sąjūdžio prieš Astravo AE" steigėja ir tarybos narė; „Sąjūdžio už Lietuvos miškus" steigėja ir valdybos narė, JCI – Junior Chamber International (Tarptautinių jaunimo rūmų) narė; yra ilgametė emocinės paramos ir psichologinės pagalbos linijos senjorams „Sidabrinė linija" savanorė. 

Domisi klimato kaita, atliekų tvarkymo klausimais, žmogaus teisių advokacija, moterų įgalinimo tema.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  Biografija Seimo rinkimams
2. 1 2 3 4  Lietuvos žaliųjų partijos vadovybė
3. 1 2  Nauja Lietuvos žaliųjų partijos vadove išrinkta Ieva Budraitė
4. ↑  Ieva Budraitė tapo aplinkos ministro visuomenine patarėja
5. ↑  Ieva Budraitė perrinkta Lietuvos žaliųjų partijos pirmininke.
6. ↑  Žaliųjų pirmininkė Ieva Budraitė pakviesta stažuotis JAV: gilins žinias apie energetinį saugumą ir politiką.
7. ↑  Skelbiami nacionalinio aplinkosaugos egzamino rezultatai: antrus metus iš eilės visuomenės žinios įvertintos tokiu pat balu.
8. ↑  Šimtas savanorių komandų tvarkė per 50 vandens telkinių.
9. ↑  Savanoriaudama „Sidabrinėje linijoje" prisidedu prie visuomenės gerovės.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

  

inimas reikšmingais, vertais dėmesio, turinčiais aukštą vertę.

Pagarba gali būti parodoma elgesiu, išreiškiama kalba bei socialiniais gestais. pagarbą išreiškiantys gestai – rankos paspaudimas, apkabinimas, nusilenkimas, nusiimamas galvos apdangalas, ant krūtinės padedamas delnas, ištiestas delnas prie smilkinio, kūno padėties pakeitimas į tiesią stovėseną.

Pagarba taip pat gali būti jausmo pavidalu: juntama iš aplinkos ar kito asmens atžvilgiu. Kadangi žmogus geba kontroliuoti savo elgesį bei veiksmus, pagarba nebūtinai akivaizdžiai išreiškiama atskirais gestais ar kalba. Asmeniui *jaučiant* pagarbą aplinkos ar kito asmens atžvilgiu, elgesys esti pagarbus ir dėmesingas natūraliai, besąlygiškai priimamas individualumas ir keistumas.

Istorija ir dabartis
--------------------

Gali būti, kad praeityje pagarba turėjo įtakos individo šansams išlikti. Pvz. dykumos klajoklių gentyse, bendruomenės nariams keliantis iš vienos vietos į kitą, niekieno negerbiami asmenys tikėtina galėdavo būti palikti ir pasmerkti žūčiai, kaip nesvarbūs, nevertingi ar nenaudingi bendruomenei.

Dabartiniais laikais šis ryšys tarp pagarbos ir išgyvenimo yra daug silpnesnis, pavyzdžiai būtų žmonių rūpinimasis turtingu asmeniu už atlyginimą, bet nebūtinai jaučiant pagarbą jam pačiam, arba nepagarba talentingam garsiam ar kitaip daug nusipelniusiam žmogui, kuris žemina kitus.

Pagarbos buvimas arba nebuvimas šiuolaikiniame kontekste turi reikšmę, kai žmonės priima su kitais žmonėmis susijusius sprendimus. Kitą gerbiantis asmuo nuspręs/pasielgs kitaip nei toje pačioje situacijoje pasielgtų negerbiantis asmuo. Gerbiantis kitą žmogus yra jam palankesnis, linkęs bendradarbiauti, padėti, ir pastarajam pasiekti savo tikslų reikia mažiau ar mažesnių pastangų. Esant abipusei pagarbai, žmonių santykiuose būna mažiau konfliktų.

Nuorodos
--------

Vikicitatos 

Wikiquote logoWikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***Pagarba***

* Apie pagarbą **(**angl.**)**
*Kitos reikšmės – Syrdarja (reikšmės).*

| Syrdarja |
| --- |
| Syrdarja ties Chudžandu Syrdarja ties Chudžandu |
| **Ilgis** | 2212 km |
| **Baseino plotas** | 219 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 446 (?) m³/s |
| **Ištakos** | Tian Šanis |
| **Žiotys** | Aralas |
| **Šalys** | (Kirgizija), Tadžikija, Uzbekija, Kazachija |

**Syrdarja** (pers. سيردريا = *Sīr-Daryā*, kaz. *Сырдарья*, tadž. *Сирдарё*, uzb. *Sirdaryo*, sen. gr. Ιαξάρτης = *Jaxartes*) – upė Vidurinėje Azijoje (Turkestane). Ilgis 2212 km (su Naryno ištakomis 3019 km). Susidaro iš Ferganos slėnyje susiliejančių Naryno ir Karadarjos upių, kurios prasideda Kirgizijoje, Tian Šanio kalnuose. Prateka Ferganos slėnį (Uzbekistano ir Tadžikistano ter.). Iki Bekabado teka į pietvakarius; toliau suka į šiaurę ir šiaurės vakarus, teka Uzbekistano ir Kazachstano teritorijomis. Įteka į Aralo ežero šiaurinę dalį.

Šiauriniai krantai Ferganos slėnyje žemi. Prieš ištekėdama iš slėnio, Syrdarja kerta Farchado kalnus, sudaro slenksčius. Žemupyje vaga labai vingiuota. Maždaug už Kyzyl Ordos miesto upės vaga išdžiūsta ir Aralą pasiekia tik po liūčių. Seniau įtekėdama sudarė deltą.

Svarbiausi intakai: Čirčikas, Kelesas, Arysė, Sarysu (dešinieji).

Upės debitas aukštupyje 500 m³/s, ties santaka su Čirčiku 703 m³/s, ties žiotimis 446 m³/s (XX a. antroje pusėje). Patvinsta pavasarį-vasarą. Neša daug nešmenų. Laivyba nuo Bekabado.

Syrdarja ir jos intakai (bei daugybė kanalų) labai intensyviai naudojami drėkinimui (ypač medvilnės laukų), todėl džiūsta ne tik žemupys, bet ir Aralo ežeras. Taip pat upė patvenkta net keliais dideliais tvenkiniais: Kairakumo, Farchadų, Čardaros. Svarbiausi pakrančių miestai: Chudžandas (Tadžikija), Bekabadas (Uzbekija), Čardara, Kyzyl Orda, Kazalinskas (Kazachija).

Syrdarja ir Amudarja

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983.
| **Sphagnum magellanicum** |
| --- |
| Magelaninis kiminas (*Sphagnum magellanicum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Samanūnai  *( Bryophyta)* |
| Klasė: | *Sphagnopsida*  *( Sphagnopsida)* |
| Eilė: | Kiminiečiai  *( Sphagnales)* |
| Šeima: | Kimininiai  *( Sphagnaceae)* |
| Gentis: | Kiminas  *( Sphagnum)* |
| Rūšis: | Magelaninis kiminas  *( Sphagnum magellanicum)* |

 |

**Magelaninis kiminas** (*Sphagnum magellanicum*) – kimininių (*Sphagnaceae*) šeimos samanų rūšis. Plačiai paplitusi pasaulio spygliuočių miškų juostoje – Eurazijoje, Šiaurės Amerikoje, Pietų Amerikoje.

Samana vidutinio didžio arba didoka, pavėsyje augant gana padrika, o atviroje vietoje – tvirta. Spalva nuo žalios iki rausvai žalios ir purpurinės. Unksmėje auga vejomis, atvirose vietose – tankiais gniutulais. Stiebas nuo žalio ir purpuriškai raudono, aiškiai matomos paviršinės žievinės ląstelės su palaikančiomis spiralinėmis fibrilėmis, paprastai 1–2 poros ląstelėje. Šukinės fibrilės neturi išorinių sienelių. Stiebo lapeliai 2 x 0,7 mm matmenų, retai hemisofiliniai. Skaidriosios ląstelės be raštų, daugiausia be sienelių. Šakelės ilgos, siaurėjančios į trumpus ir smailius lapelius, mažai suskeldėjusios. Šakelių lapai plačiai kiaušiniški 1–2 mm pločio. Augalas dvinamis. Kapsulės su gausiomis pseudostomomis. Sporos 22–30 µm dydžio, tolimajame gale su Y raidės formos žymėmis. Magelaninis kiminas lengvai atpažįstamas dėl savo ryškios purpuriškai raudonos spalvos.

Magelaninis kiminas auga aukštapelkėse, durpinėse slėnių pelkėse. Kur susidarę ryškūs kupstai, magelaniniai kiminai auga tarpinėse padėtyse tarp kupsto viršaus ir apačios.

Tai svarbus magelaninės tundros ekoregiono, apimančio Ugnies Žemės salyną ir Čilės Patagonijos pietus, aukštapelkių augalas.

2018 m. remiantis genetinėmis ir morfologinėmis savybėmis, iš *Sphagnum magellanicum* rūšies išskirtos *Sphagnum medium* ir *Sphagnum divinum*, augančios Šiaurės pusrutulyje, o *magellanicum* pavadinimas paliktas Pietų Amerikos kiminams.

* LapeliaiLapeliai
* Iš artiIš arti
* Lapelių ląstelėsLapelių ląstelės
* Stiebo skerspjūvisStiebo skerspjūvis
* Ryškiai raudonos dėl magelaninių kiminų pelkės. Lasifašacho slėnis, Ugnies Žemė, ArgentinaRyškiai raudonos dėl magelaninių kiminų pelkės. Lasifašacho slėnis, Ugnies Žemė, Argentina

Šaltiniai
---------

1. ↑  Magni Olsen Kyrkjeeide, Kristian Hassel, Kjell Ivar Flatberg, A. Jonathan Shaw, Narjes Yousefi, Hans K. Stenøien. Spatial Genetic Structure of the Abundant and Widespread Peatmoss Sphagnum magellanicum Brid. *Plos One*, 2016.
2. ↑  Sphagnum magellanicum Bridel, *efloras.org*
3. ↑  Sphagnum magellanicum, *britishbryologicalsociety.org.uk*
4. ↑  Kristian Hassel, Magni Olsen Kyrkjeeide, Narjes Yousefi, Tommy Prestø. Sphagnum divinum (sp. nov .) and S. medium Limpr. and their relationship to S. magellanicum Brid. *Journal of Bryology*, 40 (3): 1-26, 2018.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Magelaninis kiminas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |