recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| Bengalijos istorinė valstybė:Samatata |
| --- |
|  |
| Šalis | Bangladešas |
| Tautos |  |
| Miestai | Mainamati |
|  |
|  |

**Samatata** – istorinė valstybė, kurios politinis ir kultūrinis centras buvo Bengalijos regiono pietrytinėje dalyje, dabartiniame pietryčių Bangladeše. Ji buvo į rytus nuo Padmos ir Brahmaputros upių, į rytus nuo Vangos karalystės.

Istorija
--------

Valstybė atsirado palyginus vėlai ir buvo labiausiai nutolusi nuo visų indų kultūros centrų. Manoma, kad ji galėjo susiformuoji jau po Maurijų imperijos, maždaug IV a. pr. m. e. Ji pradedama dažniau minėti tik IV a. Ptolemėjus ją vadino *Sounangoura*, o kinų vienuolis Xuanzangas, lankęsis čia VII a. pradžioje - *San-mo-tata*. 

VII a. II pusėje minimas karalius Radžabhata. Laikoma, kad jis priklausė Khadga dinastijai (VII-VIII a.), kuri valdė iš sostinės *Karmmanta-Vasaka* (manoma, kad netoli dabartinio miesto Barkanta). Khadga VIII a. pakeitė Deva dinastija su sostine *Devaparvata* (dabartinė Mainamati archeologinė vietovė). Devai išlaikė nepriklausomybę nuo stiprėjančių Palų vakaruose ir valdė didelę dalį rytų Bengalijos. 

X-XI a. Samatatą užvaldė svetimšalė Čandrų dinastija iš Harikelos karalystės. Tai pabaigė nepriklausomą Samatatos egzistenciją. XIII a. Bengaliją suvienijus Senų dinastijai, ir Harikela buvo sunaikinta.

Šaltiniai
---------

* AM Chowdhury. Samatata. *Banglapedia* Archyvuota kopija 2012-03-26 iš Wayback Machine projekto..
| Ziuratkulio nacionalinis parkas |
| --- |
| IUCN II kategorija (nacionalinis parkas) |
| Saulėlydis prie Ziuratkulio Saulėlydis prie Ziuratkulio |
| **Vieta:** | Rusijos vėliava Rusija(Čeliabinsko srities vėliava Čeliabinsko sritis) |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** | Satka |
| 

Žemėlapis rodantis Ziuratkulio nacionalinis parkas vietą.Ziuratkulio nacionalinis parkas

  |
| **Koordinatės:** | 54°50′0″ š. pl. 58°55′0″ r. ilg.﻿ / ﻿54.83333°š. pl. 58.91667°r. ilg.﻿ / 54.83333; 58.91667Koordinatės: 54°50′0″ š. pl. 58°55′0″ r. ilg.﻿ / ﻿54.83333°š. pl. 58.91667°r. ilg.﻿ / 54.83333; 58.91667 |
| **Plotas:** | 882 km² |
| **Įkurtas:** | 1993 m. |
|  **Vikiteka:** | Ziuratkulio nacionalinis parkas |

**Ziuratkulio nacionalinis parkas** (rus. *Национальный парк «Зюраткуль»*) – saugoma gamtos sritis Rusijoje, Čeliabinsko srityje (Satkos rajonas), 30 km į pietus nuo Satkos, Ziuratkulio apyežerėse. Įsteigtas 1993 m.

Parkas skirtas apsaugoti Pietinio Uralo gamtinius kompleksus su Ziuratkulio tvenkiniu – vieninteliu aukštikalnių (724 m virš jūros lygio) vandens telkiniu Pietų Uralo vakarinėje pašlaitėje. Parkas apima Ziuratkulio, Nurgušo kalnagūbrius (aukštis iki 1406 m). Parke susiduria taigos ir miškastepės gamtinės juostos. 90 % parko ploto dengia tamsioji taiga, vietomis yra beržynų. Čia auga tiek europinės, tiek sibirinės eglės. Tarp retųjų augalų rūšių – plačialapė klumpaitė, belapė antbarzdė, uralinė plukė, plačioji platužė, vyriškoji gegužraibė. Yra reliktinių maumedynų.

Sutinkama būdinga miškų juostos gyvūnija – vilkai, briedžiai, stirnos, lapės, šernai, lokiai, kiaunės, voverės, šermuonėliai, europinės audinės, įvairios paukščių rūšys (tarp jų – retos: kilnusis erelis, sakalas keleivis, didysis apuokas), upėse yra kiršlių.

Apyežerėse rasta 12 mezolito ir neolito stovyklaviečių, ~8000 metų senumo didelis briedžio geoglifas. Įrengtas žvėrynas.

* Kalnų šlaitai prie Tiuliuko kaimoKalnų šlaitai prie Tiuliuko kaimo
* Ziuratkulio nacionalinis parkas žiemąZiuratkulio nacionalinis parkas žiemą
* Ziuratkulio ežeras ir kalnagūbrisZiuratkulio ežeras ir kalnagūbris
* ŽvėrynasŽvėrynas

Šaltiniai
---------

1. ↑
| Papėlatv. *Pape* |
| --- |
| *Jūrkalnio žvejų sodyba Papėje* |
|  |
| 

PapėPapė

56°09′23″ š. pl. 21°01′47″ r. ilg.﻿ / ﻿56.15639°š. pl. 21.02972°r. ilg.﻿ / 56.15639; 21.02972﻿ (Papė)Koordinatės: 56°09′23″ š. pl. 21°01′47″ r. ilg.﻿ / ﻿56.15639°š. pl. 21.02972°r. ilg.﻿ / 56.15639; 21.02972﻿ (Papė) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Latvijos vėliava Latvija |
| **Istorinis regionas** | Kuržemė Kuržemė |
| **Savivaldybė** | Pietų Kuršo savivaldybė |
| **Valsčius** | Rucavos valsčius |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 28  |
|  |
|  **Vikiteka** | Papė |
|  |
| **Kirčiavimas** | Pãpė |

**Papė** (latv. *Pape*) – kaimas Latvijoje, Pietų Kuršo savivaldybėje, 9 km į vakarus nuo Rucavos, 10 km nuo Lietuvos sienos (Būtingės), Rucavos valsčiuje, prie Baltijos jūros kranto. Nuo žemyno atskirta Papės ežero ir didelių pelkynių. Siauru pylimu ateina vieškelis iš Rucavos. Papės apylinkės paskelbtos regioniniu parku.

Kaime veikia Latvijos universiteto Biologijos instituto ornitologinė stotis, Latvijos Etnografinio buities muziejaus padalinys (saugomos architektūrinės žvejų sodybos). Veikia švyturys (pastatytas 1890 m.).

Istorija
--------

Papė šaltiniuose minima nuo 1253 m. Čia vėliau būta dvaro. Tarybiniais metais Papėje buvo karinės aviacijos poligonas, veikė požeminė raketinė bazė.

* Jūra ties PapeJūra ties Pape
* Papės švyturysPapės švyturys
* Pakrantės kemsynės ties PapePakrantės kemsynės ties Pape
* Papė. Senojo tilto liekanos

Šaltiniai
---------

1. Vietvārdu datubāze]
2. ↑   Vietvārdu datubāze]
3. ↑
Vačio miestas Samo saloje
**Samas** (gr. Σάμος) − Graikijos sala Egėjo jūroje, Pietų Sporadų salyne, 2 km nuo Mažosios Azijos pusiasalio. Svarbiausias miestas ir uostas − Vatis. Jame yra antikos paminklų.

Salos plotas 478 km²; ilgis − 43 km, plotis − 13 km. Gyventojų − 33 814 (2001).

Samo salos paviršius kalnuotas; didžiausias aukštis 1434 m (Kerketefso kalnas). Čia yra gaunamas boksitas, marmuras.

Samo sala buvo vienas Kretos−Mikėnų kultūros centrų. Seniausieji gyventojai lelegai ir karai. Juos I tūkstantmečio pr. m. e. pradžioje iš Samo salos išstūmė jonėnai.

VIII a. pr. m. e. Samo saloje susikūrė polis. Labiausiai jis klestėjo Polikrato laikais. Nuo III a. pr. m. e. sala paeiliui priklausė Makedonijai, Pergamui, Romai, Bizantijai, Genujai, Venecijai, nuo XVI a. vidurio iki 1913 m. − Osmanų imperijai.

1913 m. Samo sala prijungta prie Graikijos.

Per archeologinius tyrinėjimus rasta antikinio polio (įtvirtinto akropolio, molų, ne ankstesnių kaip V a. pr. m. e. gyvenamųjų pastatų) ir netoli jo buvusios Heros šventyklos (Herajono) X−VI a. pr. m. e. liekanų.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Samas (sala)** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Samo sala Archyvuota kopija 2009-08-21 iš Wayback Machine projekto. (anglų, graikų k.)
**Paulius Brilis** (ol. *Paul Bril* ir *Paul Brill*, 1554–1626 m. spalio 7 d.) – flamandų tapytojas-peizažistas, kūręs Romoje.

Biografija
----------

Paulius Brilis gimė 1554 m. Antverpene arba Bredoje, mokėsi Antverpene. Iš jo jaunystės nežinomas nei vienas darbas. Apie 1575 m. jis persikėlė į Romą sekdamas vyresniu broliu Matijisu. Romoje jis praleido visą likusį gyvenimą, buvo bene žymiausias XVI a. pb. ir XVII a. pr. Romos peizažistas. 1583 m. mirus broliui Matijisui jis užbaigė daugelį šiojo darbų. P. Brilis dirbo freskų technika, tapė mažų matmenų paveikslus ant vario plokštelių ir drobės, bendradarbiavo su kitais dailininkais jų projektuose. Iš pradžių jo dailė buvo manieristinė ir po 1600 m. susipažinus su Adamo Elshaimerio ir Anibalės Karačio tapyba pasikeitė į barokinę. Jo darbams būdinga flamandiškos tapybos tradicija, kai smulkiausios detalės paveiksluose pavaizduotos labai kruopščiai. Daugelis jo peizažų buvo sufantazuoti. Paulius Brilis mirė 1626 m. spalio 7 d. Romoje. Jo paveikslų graviūros buvo platinamos po Europą ir paveikė Romos ir apskritai Europos peizažinę tapybą.

Darbų galerija
--------------

* „Kalnuotas peizažas su Šv. Jeronimu" (1592 m. Mauricheisas, Haga)
* „Peizažas su pelke" (1595 m. Ambrozianos biblioteka, Milanas)
* „Romos Forumo griuvėsių vaizdas" (1600 m. Dresdeno senųjų meistrų paveikslų galerija)
* „Dianos sužinojimas apie Kalistonės nėštumą" (1615−1620 m. Luvras, Paryžius)

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Paul Bril** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Londono nacionalinės galerijos informacija
* Mauricheiso informacija Archyvuota kopija 2020-06-03 iš Wayback Machine projekto.
* Encyclopaedia Britannica, 1998 m.
**Zita Kreivytė** (g. 1942 m. rugpjūčio 2 d. Jovaišai, Deltuvos valsčius) – Lietuvos dailininkė odininkė.

Biografija
----------

Sesuo Ona Kreivytė-Naruševičienė. 1971 m. baigė Estijos dailės institutą Taline. Nuo 1971 m. Vilniaus „Dailės" kombinato, nuo 1994 m. bendrovės „Vilniaus dailė" dailininkė, 1974–1995 m. Odos dirbinių cecho vadovė.

Kūryba
------

Svarbiausia kūrybos sritis – knygrišystė („Ateities vizija" I–III 1998 m. „M. K. Čiurlionis" 1999 m. „Bronius Kutavičius", „Lietuva medaliuose" abi 2000 m. „Valentinas Antanavičius" 2003 m. „Pats geriausias daiktas pasaulyje" 2005 m.). Sukūrė pano („Piligrimo kelionė" 2000 m.), erdvinių objektų („Torsas" I–II 2001 m. „Dykumų aguonos", „Ledo gėlės", abu 2002 m.), originalaus dizaino konstruktyvių aptakių formų dėžučių, veidrodžių. Naudoja įvairias technologijas: reljefinį modeliavimą, pynimą, deginimą, šešėliavimą, auksavimą, sidabravimą. Minimalistinių spalvų odą derina su medžiu, metalu. Sukūrė įvairios paskirties meninės odos modelių etalonų – albumų, svečių knygų, aplankų, dėžučių, rašomojo stalo komplektų, užrašų knygelių, piniginių, aprangos priedų. Nuo 1972 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje, individualios parodos surengtos Vilniuje 2002 m. su D. Mieželaityte – 2004 m. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Lietuvos nacionalinis muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Nijolė Žilinskienė. *Zita Kreivytė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 760 psl.
| **Taisija Vilkova** |
| --- |
|  |
| Gimimo vardas | Taisija Vilkova |
| Visas vardas | Taisija Vikova |
| Gimė | 1996 m. spalio 25 d. (26 metai)Maskva, Rusija |
| Gyven. vieta | nežinoma |
| Tautybė | Rusė |
| Pilietybė |  Rusija |
|  |
| Sritis | Teatras, kinas, TV |
| Pareigos | Aktorė |

**Taisija Vilkova** (rus. *Таи́сия Алекса́ндровна Вилко́ва*, g. 1996 m. spalio 25 d. Maskvoje) – Rusijos aktorė.

Biografija
----------

Aktoriaus Aleksandro Vilkovo (1955–2014) ir prodiuserės Darijos Gončarovos dukra. Taisijai buvo aštuoneri metai, kai jos tėvai išsiskyrė.

Pirmąjį savo vaidmenį Taisiya atliko būdama 7 metų – garsios aktorės Valentinos Serovos (vaikystėje) vaidmenį Jurijaus Karos seriale „Ero žvaigždė".

Vaidino filme „Laikmečio žvaigždė", o vėliau buvo patvirtinta vaidmeniui seriale „Tėčio sūnus", o 2008 m. – seriale „Fotografas". 

2011 m. ji dirbo laidų vedėja „Disney" kanale.

2010–2015 metais Vilkova vaidino filmuose ir serialuose: „Išsidirbinėjimai", „Sklifosovskis", „Apie kė nutyli merginos", „Vangeliya", „Grygory R.".

Aktorė tapo plačiai žinoma, kaipasirodė jaunimo serialas „Deffčonki" (2012–2014), kuriame ji atliko vieną pagrindinių vaidmenų.

Nuo 2017 m. Maskvos Puškino teatro aktorė.

2017 m. rugpjūčio 31 d. startavo „Gogolis. Pradžia", dalyvaujant Taisia ​​​​Vilkovai (Liza Daniševskaja). Projekte vaidino Rusijos scenos žvaigždės: Aleksandras Petrovas, Olegas Menšikovas, Jevgenijus Styčkinas, Artiomas Tkačenka, Janas Capnikas, Pavelas Derevianko ir kiti.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑

Nuorodos
--------

* IMDB profilis
* kino-teatr.ru
* kinopoisk.ru
| **Zita Aušrelė Kučinskienė** |
| --- |
| Gimė | 1948 m. balandžio 27 d. (75 metai)Vilnius, Vilniaus rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Vaidutis Kučinskas |
|  |
| Veikla | Lietuvos gydytoja, habilituota biomedicinos mokslų daktarė |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * 2011 m. Lietuvos mokslo premija
* 2010 m. Alberto Šveicerio aukso medalis (Lenkija)
 |

**Zita Aušrelė Kučinskienė** (g. 1948 m. balandžio 27 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytoja, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.

Biografija
----------

Vyras Vaidutis Kučinskas. 1972 m. baigė Vilniaus universitetą. 1988 m. medicinos mokslų daktarė.

Nuo 1972 m. Vilniaus universiteto dėstytoja, nuo 1988 m. Fiziologijos ir biochemijos katedros vedėja, 2002–2012 m. Medicinos fakulteto dekanė, nuo 1990 m. profesorė. Nuo 1981 m. Vilniaus universiteto ligoninės Santariškių klinikų Laboratorinės diagnostikos centro direktorė.

1983–2012 m. Lietuvos laboratorinės medicinos draugijos pirmininkė, nuo 1996 m. atstovauja Lietuvai Tarptautinėje klinikinės chemijos ir laboratorinės medicinos fedracijoje, 2003–2004 m. Baltijos aterosklerozės draugijos prezidentė. Nuo 2006 m. Lietuvos mokslų akademijos narė ekspertė. Nuo 1999 m. žurnalo „Laboratorinė medicina" redakcinės kolegijos pirmininkė, nuo 2003 m. žurnalo „Acta medicina lituanica" vyr. redaktorė, nuo 2004 m. žurnalo „Scandinavian Journal of Clinical and Laboratory Investigation" redakcinės kolegijos narė.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinių tyrimų sritys: žmogaus kraujo plazmos lipidų, lipoproteinų tyrimas ir naujų aterosklerozės biocheminių žymenų paieškos, klinikinė biochemija ir laboratorinė diagnostika. Paskelbė apie 250 mokslinių straipsnių.

Bibliografija
-------------

* Lipoproteinai, 1985 m.
* Laboratorinių tyrimų žinynas, 2001 m.
* Klinikinės biochemijos ir laboratorinės diagnostikos pagrindai. Vilnius: Vilniaus universiteto leidykla. 2008.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Zita Aušrelė Kučinskienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 188 psl.
Koordinatės: 54°42′25″š. pl. 23°18′39″r. ilg.﻿ / ﻿54.7070°š. pl. 23.3107°r. ilg.﻿ / 54.7070; 23.3107

|  |
| --- |
| **Antanavo pagrindinė mokykla** |
| Antanavo pagrindinė mokykla herbasAntanavo pagrindinė mokykla herbas |
| Antanavo pagrindinė mokykla |
| **Adresas** | Mokyklos g. 14, Antanavas |
| **Direktorius(-ė)** | Lina Bulotienė |
| **Mokinių skaičius** | 121 |
| **Įkūrimo data** | 1865 m. |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 23 |

**Kazlų Rūdos Kazio Griniaus gimnazijos skyrius Antanavo mokykla** – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Antanave (Kazlų Rūdos savivaldybė), Mokyklos g. 14, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190373587. Steigėjas Kazlų Rūdos savivaldybės taryba. Dabar tai Kazlų Rūdos Kazio Griniaus gimnazijos skyrius.

Istorija
--------

Nuo stadiono pusės
Antanavo dvare XIX a. pabaigoje veikė daraktorinė ir rusiška mokyklos. 1865 m. Antanavo dvare buvo įsteigta trimetė mokykla, kurią vaikai lankė tik žiemą, mokėsi rusų kalba. Vėliau ji uždaryta. 1923 m. lapkričio 15 d. Marijampolės apskrities Antanavo valsčiuje Gaisrių kaime įkurta Gaisrių pradžios mokykla. Pirmasis mokytojas Antanas Vyšniauskas.

1946 m. pradinė mokykla iš Gaisrių perkelta į Antanavo dvaro rūmus. 1952 m. mokykla tapo Gaisrių septynmete, kurioje mokėsi 115 mokinių. 1962 m. mokykla perorganizuota ir pavadinta Kapsuko rajono Antanavo aštuonmete mokykla. Naujai pastatytose patalpose 213 mokinių mokė 15 mokytojų. Vėliau buvo devynmetė, nuo 1993 m. pagrindinė mokykla. 1968 m. mokykloje mokėsi didžiausias mokinių skaičius – 224. 1987 m. įvestas privalomas devynmetis mokymas. Mokykloje 14 mokytojų mokė 91 mokinį.

1999–2000 m. 147 mokinius mokė 18 mokytojų. 2000 m. mokyklai suteiktas ūkinis finansinis savarankiškumas, atlikta pastato renovacija. 2021 m. mokykla prijungta prie Kazlų Rūdos Kazio Griniaus gimnazijos.

Direktoriai
-----------

* Mėta Teresė Krepenskienė
* 2007 m. Lina Bulotienė

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kazlų Rūdos sav. Antanavo pagrindinė mokykla. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-04-25).
2. ↑  Istorija: Antanavo mokykla. 2016-02-04, Kaziogriniausgimnazija.lt (tikrinta 2022-04-25).
3. ↑  Skelbimas apie Kazlų Rūdos mokyklų reorganizavimo sąlygas. 2021-04-29, Kaziogriniausgimnazija.lt (tikrinta 2022-04-25).
X a. Čolos bronzinė Nataradžos statula
**Nataradža** (skr. नटराज = IAST: *Naṭarāja-* „šokio karalius") – viena iš Šivos hipostazių, kosminį šokį šokantis viešpats. Ikonografiškai vaizduojamas antropomorfinis, keturrankis, apsuptas ugninio ratilo. 

Jo judančios galūnės persmelktos kosmine energija simbolizuoja materialųjį pasaulį, visuotinę asmeninę iliuzinę patirtį. Kai tuo tarpu jo rami galva vaizduoja absoliutą, nepavaldų laikui bei pokyčiams.

Kairiąja koja Šiva Nataradža remiasi į žemę, o dešinioji pakelta šokiui. Dešinėje rankoje jis laiko nedidelį būgnelį (damaru), kurį šokėjai naudoja taktui skaičiuoti, o kairėje – ugnį. Su apatine dešine ranka Nataradža rodo abhajos („nebaimės") mudrą. Po dievo pėda pavaizduota miniatiūrinė būtybė, vaizduojanti neišmanymą. Savo šokiu Šiva trypia šį neišmanymą ir taip suteikia galimybę išsilaisvinti (pasiekti mokšą).

Nataradžos laikomas būgnelis ir ugnis aiškinami kaip nuolatinio kūrimo ir griovimo simboliai. Būgnelis skaičiuoja laiką – vienas jo dūžis sukuria pasaulį, kitas – sugriauna. Ugnis taip pat vaizduoja griovimą, leidžiantį atsirasti naujai kūrybai. Indiškoje tradicijoje ugnis reiškia ir kūrybos, gyvybės dvelksmą, žmogaus santykį su dievais, vidiniu savimi (atmanu). Bendrai, Šivos šokis laikomas nuolatiniu kosminio griovimo ir kūrimo įvaizdžiu. Nataradža laikomas ir šokėjų, aktorių globėju.

Šivos Nataradžos kulto centras yra Nataradžos šventykla Čidanbare (Tamilnadas). Mažesnių šventyklų su Nataradžos atvaizdais yra ir kitur Pietų Indijoje, jų randama nuo VI a. Eloros ir Badamio olose. Iš Pietų Indijos šis vaizdinys paplito po Pietryčių Aziją. Čolų dinastijos laikais būdavo gaminamos bronzinės Nataradžos skulptūrėlės.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *A dictionary of Hinduism : its mythology, folklore and development 1500 BC-AD 1500*. London. ISBN 978-0-429-03223-3. OCLC 1091626067.
2. ↑  *Nāṭarāja*.0Bruce M. Sullivan. Historical Dictionary of Hinduism. The Scarecrow Press, 1997.0p. 148–149


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Nataradža** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Antanas Žvinklys** |
| --- |
| Gimė | 1953 m. sausio 8 d. (70 metų)Nasrėnuose, Kretingos raj. |
|  |
| Veikla | muzikos mokytojas ir chorvedys. |

**Antanas Žvinklys** (1953 m. sausio 8 d. Nasrėnuose, Kretingos raj.) – muzikos mokytojas ir chorvedys.

Biografija
----------

Baigęs Kalnalio aštuonmetę mokyklą, 1968–1973 m. choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos Stasio Šimkaus aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. Nijolė Domarkienė-Šimonytė). 1973–1975 m. tarnavo sovietinėje armijoje.

Nuo 1976 m. – Kūlupėnų (Kretingos raj.) pagrindinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų choro, vokalinio ir skudučių ansamblių vadovas. Vaikų chorą ir skudučių ansamblį parengė 1985 m. respublikinei dainų šventei, o mergaičių vokalinį ansamblį – 1978 m. respublikiniam „Dainų dainelės" konkursui Vilniuje. Vaikų choras dalyvavo Kretingos rajono dainų šventėse, 1996 m. – Klaipėdos miesto dainų šventėje.

A. Žvinklys taip pat buvo Kūlupėnų kultūros namų meno vadovas, moterų vokalinio ir estradinio ansamblio vadovas. 1979–1980 m. vadovavo Salantų kultūros namų mišriajam chorui, kurį parengė 1980 m. respublikinei dainų šventei. Yra Kretingos rajono dainų švenčių dirigentas.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Faure Essozimna Gnassingbé** |
| --- |
| Togo prezidentas |
|  |
| Gimė | 1966 m. birželio 6 d. (56 metai)Afanjanas, Togas |
| Togo prezidentas |
| Ėjo pareigas | 2005 gegužės 4 –  |
| Ankstesnis | Bonfoh Abbass |
|  |
| Partija | Togiečių susivienijimas |
|  |
|  **Vikiteka** | Faure Gnassingbé |

**Foras Esozimna Gnasingbė** (*Faure Essozimna Gnassingbé*, g. 1966 m. birželio 6 d.) – Togo prezidentas. Šį postą jis užima antrą kartą – pirmą kartą išrinktas jis buvo su šalies kariuomenės palaikymu 2005 m. vasario 5 d. pakeisdamas mirusį tuometinį prezidentą savo tėvą Gnassingbé Eyadéma. Kaip tik Faure Essozimna Gnassingbé tėvas atvedė jį į šalies vyriausybę 2003 m.

Po paskyrimo šalies prezidentu kilo gyventojų nepasitenkinimas ir prezidentas po 20 dienų atsistatydino. Tų pačių metų gegužės mėnesį buvo surengti nauji prezidento rinkimai ir juos laimėjo Faure Gnassingbé surinkęs daugiau nei 60 % rinkėjų balsų. Prezidentas vadovauja Togiečių susivienijimui. Būtent ši partija skaičiavo balsus ir prieštaravo bet kokiam jų peržiūrėjimui. Todėl po rinkimų kilo opozicijos organizuoti protestai, kurių metu šalies kariuomenė nužudė apie 400 žmonių. ES stebėtojai paskelbė, kad šiuos rinkimus laiko melagingais.

2010 m. prezidento rinkimuose Gnassingbé vėl laimėjo surinkęs apie 60 % rinkėjų balsų.

| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Gnassingbé Eyadéma** | **Togo prezidentas**2005 | Po to:**Bonfoh Abbass** |
| Politinis postas |
| Prieš tai:**Bonfoh Abbass** | **Togo prezidentas**2005– | Po to:**-** |
Traksėdžių durpių įmonė
Durpių sandėlys Laukėsos durpyne
**Durpių įmonė** – įmonė, kuri eksploatuoja durpynus, kasa ir perdirba durpes. Durpių įmonių produkcija naudojama žemės ūkio reikmėms (durpių kaip organinės trąšos naudojimas), apšildymui (kaip kuras šildymo katiluose) ir panašioms reikmėms.

Durpių daugiausiai buvo iškasama maždaug 1950–1980 m. nes tuomet durpės plačiai naudotos kaip kuras. Vėliau jas ėmė išstumti akmens anglis, dujos. Nuo tada durpynų eksploatavimas mažėja, kadangi sumažėjusi durpių paklausa, o ir patogiausios durpių atsargos daug kur išnaudotos.

Durpių įmonėms tenka kovoti su durpynų gaisrais, kurie yra sunkiai gesinami ir nesuvaldyti gali degti mėnesius, kelerius metus ir ilgiau.

Produkcija
----------

Durpių įmonės paprastai eksploatuoja pramoninių durpynų plotus, kur durpių sluoksnis pakankamai storas. Kasamos durpės džiovinamos ir iš jų gaunamos įvairios paskirties (kurui, dirvos gerinimui, kraikui) skirtingų formų durpės:

* gabalinės – iškastų durpių luiteliai
* trupininės – smulkių gabalėlių pavidalo palaidos durpės
* presuotos (briketai, pusbrikečiai) – į gabalus supresuotos durpės

Iš durpių ir kitų medžiagų (trąšos, mikroelementai) gaminami durpiniai substratai, naudojami žemės ūkyje, gėlininkystėje augalams auginti.

Lietuvoje
---------

Lietuvoje durpių gamybos įmonės susivienijusios į Lietuvos durpių įmonių asociaciją „Lietuviškos durpės".

Literatūra
----------

* Durpių įmonių asociacija „Lietuviškos durpės" / Daiva Letukaitė, Juozas Daukantas, Inga Šerstniovaitė. – Vilnius: Kriventa, 2007. – 89 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-526-30-8

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Durpių įmonė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Apie asociaciją
*Kitos reikšmės – Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia.*
Koordinatės: 55°38′04″š. pl. 22°18′10″r. ilg.﻿ / ﻿55.6344°š. pl. 22.3028°r. ilg.﻿ / 55.6344; 22.3028

|  Požerės Kristaus Atsimainymo bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Telšių |
| **Dekanatas** | Šilalės |
| **Savivaldybė** | Šilalės rajonas |
| **Gyvenvietė** | Požerė |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1771 m. |

**Požerės Kristaus Atsimainymo bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Požerės kaime, 0,6 km į pietryčius nuo Paršežerio ežero.

Istorija
--------

Požėrės dvaro sodyba (išbrauktas, informacijos nėra) dvarininkas P. Zaleskis 1771 m. pastatė medinę bažnyčią. Ji buvo Laukuvos parapijos filija. Apie 1800 m. į ją iš griūvančios Ivoniškio (Gudelių) dvaro koplytėlės perkelta Kristaus Atsimainymo statula. Tikintieji manė ją esant stebuklingą. 1868 m. bažnyčia remontuota, pristatyta zakristija. 1905–1906 m. bažnyčia gerokai pertvarkyta: pailgintas priekis, pristatytas bokštas.

Architektūra
------------

Bažnyčia stačiakampio plano, vienabokštė, su apside, Įrengti 4 altoriai. Šventoriaus tvora akmeninė. Jame palaidotas kunigas prelatas Antanas Skinderis (1869–1948), lietuvių spaudos darbuotojas, ir Požerės klebonas Anicetas Kerpauskas (1921–1985).

Galerija
--------

* 2018 m. kovą2018 m. kovą
* Vaizdas nuo gatvės pusėsVaizdas nuo gatvės pusės
* Varpinė ir kryžius „Žemaičių krikštui 600"Varpinė ir kryžius „Žemaičių krikštui 600"
* Bokšto kryžiusBokšto kryžius
* Mažojo bokštelio kryžius (virš apsidės)Mažojo bokštelio kryžius (virš apsidės)
* Kun. A. Kerpausko kapasKun. A. Kerpausko kapas
* Kun. A. Skinderio kapasKun. A. Skinderio kapas

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Požerės Kristaus Atsimainymo bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Požerės Kristaus Atsimainymo parapija
* Dalia Klajumienė. Laukuvos ir Požerės bažnyčių interjerų dekoro paveldas. „Lietuvos valsčių" monografija „Laukuva" I dalis, Vilnius, Versmė, 2005, p. 215-226. Straipsnis interneto svetainėje www.llt.lt skelbimas nuo 2007 09 05.
| **Zita Kariniauskienė-Kavaliūnaitė** |
| --- |
| Gimė | 1950 m. spalio 26 d. (72 metai)Anykščiuose |
|  |
| Veikla | choro dirigentė ir pedagogė. |

**Zita Kariniauskienė-Kavaliūnaitė** (1950 m. spalio 26 d. Anykščiuose) – choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija
----------

1966–1970 choro dirigavimo mokėsi Panevėžio aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. J. Aramavičienė), o 1970–1975 choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. N. Kazakauskienės klasė). 1980 stažavo Leningrado kultūros institute, 1986 Talino konservatorijoje ir 1992 J. S. Bacho muzikos akademijoje Stuttgarte.

Nuo 1975 rudens Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetų Chorvedybos katedros vyr. asistentė. 1985–1992 Chorvedybos katedros neakivaizdinio skyriaus choro studijos chormeisterė.

Nuo 1992 Klaipėdos universiteto Menų fakulteto Chorvedybos katedros merginų choro studijos vadovė. Chorą parengė 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje, su juo dalyvauja koncertuose ir uostamiesčio kultūros renginiuose.

1980–1982 Klaipėdos celiuliozės – kartono gamyklos mišriojo choro chormeisterė, 1982–1990 Klaipėdos 46-osios profesinės technikos mokyklos merginų choro (50-60 dalyvių) ir vokalinių ansamblių vadovė. 1984–1990 Klaipėdos baldų kombinato mišriojo choro vadovė. Kolektyvą parengė 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei, apžiūrose pelnė pirmųjų vietų. 1988–1990 Klaipėdos moterų choro „Deimena" chormeisterė.

Nuo 1994 Klaipėdos E. Balsio menų gimnazijos choro vadovė. 1997 XI tarptautiniame Stasio Šimkaus chorų konkurse gimnazijos vaikų choras pelnė pirmąją vietą, parengtas 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje. Z. Kariniauskienė –1990 ir 1993 Klaipėdos miesto dainų švenčių dirigentė.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| **Chamaedaphne calyculata** |
| --- |
| Durpyninis bereinis (Chamaedaphne calyculata)Durpyninis bereinis (*Chamaedaphne calyculata*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Dilenijažiedžiai  *( Dilleniidae)* |
| Šeima: | Erikiniai  *( Ericaceae)* |
| Gentis: | Bereinis  *( Chamaedaphne)* |
| Rūšis: | Durpyninis bereinis  *( Chamaedaphne calyculata)* |

 |

**Durpyninis bereinis** (*Chamaedaphne calyculata*) – erikinių (*Ericaceae*) šeimos augalas.

Visžalis, šakotas, apie pusės metro aukščio krūmas. Lapai pražanginiai, odiški, pailgai ovališki, trumpakočiai, į abu galus smailėjantys, žemyn užsiraičiusiais kraštais, viršutinė pusė tamsiai žalia, apatinė šviesesnė, abipus apaugę rudais plaukeliais. Jauni ūgliai taip pat apaugę rūdžių spalvos plaukeliais. Žiedynas – vienašalė kekė. Žiedai po vieną lapų pažastyse. Pažiedės 2. Taurelė penkianarė skiautėta. Vainikėlis baltas arba rausvas, penkiaskiautis varpelio pavidalo. Kuokelių 10. Piestelė 1, mezginė penkializdė. Vaisius – sausa rutuliška dėžutė, pilna apvalių smulkių sėklų.

Žydi balandžio – gegužės mėn. Auga dažniausiai aukštapelkėse ir tarpinio tipo pelkėse, pelkėtuose pušynuose Lietuvos šiaurryčiuose dažnesnė, pietų ir pietvakarių link retėja.

Augalas nuodingas. Kartais auginamas kaip dekoratyvinis krūmas nekalkinguose, gerai drenuotuose dirvožemiuose.

Literatūra
----------

Pavasarį žydintys augalai, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1985, 154 psl.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Durpyninis bereinis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Durnių laivas**| **Autoriai** | Vytautas Petkevičius |
| **Šalis** | Lietuva |
| **Žanras** | memuarai |
| **Originalus leidimas** |
| **Pavadinimas** | Durnių laivas: politinių veidų ir šaržų galerija |
| **Šalis** | Lietuva |
| **Kalba** | lietuvių |
| **Leidykla** | Gairės |
| **Išleista** | 2003 m. |
| **Puslapių** | 349 |
| **ISBN-13:** | 9986-625-42-4 |

**Durnių laivas** – Vytauto Petkevičiaus knyga, išleista 2003 m. rudenį. Knygoje rašoma apie Sajūdžio, Nepriklausomybės paskelbimo ir atkurtos valstybės dešimtmečio laikotarpius, kurių stebėtojas ir dalyvis buvo pats rašytojas. Autorius kritiškai, su ironija atsiliepia apie kitus tų įvykių dalyvius, nuveiktus darbus.

Knyga sukėlė audringą visuomenės reakciją, pakeitė paties autoriaus, kaip rašytojo, įvaizdį. Literatūros kritikai rašė, jog tai „vienas problemiškiausių šiuolaikinės lietuvių literatūros tekstų". Tik išspausdinta knyga buvo labai populiari, prie jos stovėdavo eilės netgi skaitymui bibliotekose.

Knygoje, be kita ko, teigiama, kad Vytautas Landsbergis-Žemkalnis neva buvo „Hitlerio draugas", be to, jis esą bendradarbiavo su KGB. Vytautas Landsbergis iškart po knygos išleidimo kreipėsi į teismą, reikalaudamas pripažinti skleidžiamą šmeižtą. Teismo procesai baigėsi tik 2011 m. kovą, autoriui jau mirus. Teismas pripažino jog knygoje „paskleisti duomenys neatitiko tikrovės". 2018 metais Europos Žmogaus Teisių Teismas šį nuosprendį patvirtino. Europos Žmogaus Teisių Teismas taip pat sutiko, kad ginčijami teiginiai buvo faktai (duomenys), o ne nuomonė. Todėl nacionaliniai teismai galėjo prašyti įrodyti šių teiginių atitikimą tikrovei.

Tolimesnis jau atspausdintos knygos platinimas ar jos perleidimas su melagingais teiginiais yra uždraustas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Grinkevičiūtė, Kristina (2006). Literatūrinė provokacija: recenzija. Knygų aidai. 2006, Nr. 4, p. 34-40.  Archyvuota kopija 2021-06-08 iš Wayback Machine projekto. lituanistika.lt
2. ↑  Orinta Dičpetrienė (2005). Kodėl prie „Durnių laivo" eilės? skrastas.lt Archyvuota kopija 2021-06-08 iš Wayback Machine projekto.
3. 1 2 3  Stasys Gudavičius (2018). Strasbūro teismas: Petkevičius apšmeižė Landsbergį-Žemkalnį vz.lt Archyvuota kopija 2018-02-27 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑  Vaidotas Beniušis (2018). Strasbūro teismas atmetė skundą dėl „Durnių laivo" bylos diena.lt Archyvuota kopija 2018-08-14 iš Wayback Machine projekto.
5. 1 2  Vyriausybės atstovas Europos Žmogaus Teisių teisme (2021). Paskelbtas EŽTT sprendimas dėl įpėdinių atsakomybės už mirusio kūrinio (knygos „Durnių laivas") autoriaus teiginius. lrv-atstovas-eztt.lt
|  Tirijai |
| --- |
| Tirijų senoliaiTirijų senoliai |
| Gyventojų skaičius | 2130–2300 |
| Populiacija šalyse | Surinamo vėliava Surinamas: 1400Brazilijos vėliava Brazilija: 900 |
| Kalba (-os) | tirijų |
| Religijos | prigimtinė tikyba, krikščionybė |
| Giminingos etninės grupės | akurijai, karichonai, salumai, vaivajai, kiti karibai |
|  |
|  **Vikiteka:** | Tirijai |

**Tirijai** arba ***trijai*** (port. *tiriós, tiriyó*, ol. *trio*, sav. *Wü tarëno*) – indėnų karibų tauta, gyvenanti šiaurės Amazonijoje: pietų Suriname ir aplinkinėse Brazilijos srityse (Amapos ir Paros valst.). Tirijų kalba priklauso karibų kalbų šeimai. Dauguma puoselėja tradicinę tikybą, apie trečdalis – krikščionys (katalikai ir protestantai).

Tirijai šaltiniuose minimi nuo XVIII a. su europiečiais ryšius užmezgė XIX a. vid.

Tradiciškai verčiasi kapline-lydimine žemdirbyste (augina daugiausia karčiuosius manijokus; taip pat bananus, ananasus, cukranendres, jamsus, batatus, kukurūzus, medvilnę, tabaką ir kt.), medžiokle (ypač su šunimis), žvejyba upėse, rankiojimu. Amatai – pynimas (vyrų), lipdytinė keramika (moterų). Verčiasi mainais su „miškiniais negrais".

Tirijų būstas skirtas vienai šeimai, su vienu ar dviemis išėjimais. Kaimo struktūra žiedinė (aplink aikštę). Vilki medvilnines prijuostes (moterys švenčių proga – siuvinėtas karoliukais). Apeigoms kūną dažosi raudonai su juodais dryžiais.

Virtuvei būdinga virta mėsa su pipirais, manijokų blynai (tapijoka), manijokų alus. Per šventines puotas vyrai ir moterys valgo atskirai.

Tirijai dalijasi į 13 toteminių klanų (Erelio, Tapyro, Balandžio, Širšės žmonės ir kt.); praeityje jie galėjo būti egzogaminiai. Giminė vedama pagal motinos pusę. Seniau pačios iškilmingiausios apeigos būdavo vaikų įšventinimas į vyrystę – inicijuojamieji būdavo išbandomi skruzdėlių ir širšių įgėlimais. Tririjai telkiasi apie dvi protestantų misijas Suriname ir katalikų misiją Brazilijoje. Išlikęs šamanizmas.

Tirijų pogrupis akurijai (akurijekariai – „agučio žmonės") prieš 100–150 metų dėl nuolatinių tarpgentinių kovų atsitraukė į džiungles, nustojo verstis žemdirbyste ir mainais. Jie gamindavosi akmeninius kirvius, medžiodavo ir rankiodavo, išlaikė keramikos amatą. Nuo 1970 m. gyvena sėsliai podraug su tirijais.

* Tirijų vėriniaiTirijų vėriniai
* Tirijų vėriniaiTirijų vėriniai
* Apeiginė kaukė (1960 m.)Apeiginė kaukė (1960 m.)

Šaltiniai
---------

1. ↑  tri Duomenys apie kodu „tri" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*
2. ↑  *Тирийо*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.
| Gilučių herbas |
| --- |
|  *LR priimtas 2006-08-01* |
|  |
|  *LSSR priimtas nebuvo* |
|  *LDK priimtas nebuvo* |
| Ž • A • R |

**Gilučių herbas** – vienas iš Gilučių kaimo ir seniūnijos (Elektrėnų savivaldybė) heraldikos atributų.

Aprašas
-------

Herbo žaliame skydo lauke 12 auksinių gilių (išdėstymas eilėmis 2:3:2:3:2).

### Simbolika

* Gilės – derlingumo, klestėjimo, dvasinės energijos ženklas. Antikos laikais prieš pranašaujant ateitį, kad ją geriau nuspėti, orakulas valgydavo giles. Žmonės jas nešiodavo ir kaip amuletą.
* Skaičius 12 – amžinojo ciklo simbolis, kalendorinius metus sudaro 12 mėnesių, žvaigždėto dangaus skliautas astrologijoje padalintas į 12 Zodiako ženklų. Graikų panteone buvo 12 dievų, Jėzus Kristus turėjo 12 mokinių – apaštalų ir t. t.
* Žalia spalva – laisvės, grožio, džiaugsmo, sveikatos ir vilties išraiška, tai ir augmenijos spalva.

Istorija
--------

Gilučiai istorinio herbo niekada neturėjo. Heraldikos komisijoje svarstant naujo herbo idėjas buvo pritarta seniūnijos siūlymui, jog herbe būtų pavaizduotas simbolis, susijęs su skaičiumi dvylika (žinomas pirmasis įsikūrusio kaimo sodybų skaičius) ir ąžuolo, kaip tvirtumo, jėgos ir nepriklausomybės įvaizdžio motyvas. Ąžuolas su gilėmis – brandos išraiška. Todėl herbe nuspręsta pavaizduoti 12 gilių, kaip jaunos, besivystančios seniūnijos įvaizdį.

Gilučių herbas patvirtintas 2006 m. rugpjūčio 1 d. LR prezidento dekretu Nr. 696. Herbo etalono autorius – dailininkas Rolandas Rimkūnas.

Nuorodos
--------

* Elektrėnų savivaldybės miestų ir miestelių heraldika Archyvuota kopija 2021-12-06 iš Wayback Machine projekto.
**Vaško išlydos** (angl. *slumgum*) – likučiai, susidarę lydant bičių vašką iš senų korių ir kitokių vaškingų atliekų.

Lydant vašką iš korių, kuriuose buvo auginti bičių perai, lieka nesilydantys likučiai, kuriuos sudaro korio akutėse likę bičių lervučių apvalkalai, lervučių ekskrementai ir kitokios šiukšlės.

Išlydų būna mažai, jei vaškas lydomas iš atakiuotų dangtelių ir naujų korių, kuriuose nebuvo perų ir kurie buvo tušti ar tik laikytas medus. Lydant korius su bičių duona ir jos likučiais išlydose būna daug žiedadulkių liekanų. Senuose koriuose, ypač laikytuose ne aviliuose, dažnai būna vaškinio ugniuko (*Galleria mellonella*) kokonų, išmatų ir kitokių liekanų.

Išlydų tankis šiek tiek didesnis nei vaško, tad išlydyto vaško luite jos sudaro apatinį sluoksnį (nuo rudos iki juodos spalvos).

Panaudojimas
------------

* Išlydos gerai dega. Kai kuriose vietovėse išlydų lydalu aplieja kankorėžius, kuriuos naudoja kaip prakuras.
* Išlydų gabalai traukia bites, ypač saulės pakaitinti. Todėl juos kartais naudoja bičių spiečiams privilioti.
* Išlydas kartais naudoja kaip trąšas kai kuriems augalams. Eksperimentai rodo, kad, pvz. išlydos gerina pomidorų daigų augimą.

Prastai išlydžius vašką išlydose jo lieka dar pakankamai daug, tad tokios išlydos dar gali pasitarnauti kaip žaliava vaško lydymui naudojant tobulesnę technologiją.

Nuorodos
--------

1. ↑  R. Morales-Corts, M.A. Gómez-Sánchez, R. Pérez-Sánchez (2011) Use of beekeeping residues for tomato seedling production Archyvuota kopija 2015-06-10 iš Wayback Machine projekto.. In: Acta Hort. (ISHS) 898:185-188.

* Morales-Corts, M. A. Gómez-Sánchez, R. Pérez-Sánchez and C. Prieto-Calvo.2009.Characterization of bee keeping wastes for using in seedling production. Spanish Journal of Agricultural Research 2010 8(2), 493–500
|  Bielsko Mergelės Marijos ir Šv. Mykolo bazilika |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Drohičino |
| **Dekanatas** | Bielsk Podlasko |
| **Savivaldybė** | Bielsko valsčius |
| **Gyvenvietė** | Bielskas |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 1784 m. |
| **Stilius** | neoklasicizmas |


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Bielsko Mergelės Marijos ir Šv. Mykolo bazilika** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

**Bielsko Mergelės Marijos ir Šv. Mykolo bazilika** (lenk. *Bazylika Narodzenia Najświętszej Maryi Panny i św. Mikołaja w Bielsku Podlaskim*) – Romos katalikų bazilika šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Bielsko apskrityje, Bielsko valsčiuje, Bielsko mieste. Bazilika priklauso Bielsko Mergelės Marijos ir Šv. Mykolo parapijai.

Istorija
--------

Medinė bažnyčia šioje vietovėje stovėjo jau nuo XV a. amžiaus. Naujos mūrinės bažnyčios statybos prasidėjo 1783 m. ir užbaigtos 1784 metais. Architektas Simon Gottlieb Zug. Bažnyčia pašventinta 1796 m. spalio 9 dieną. 1902 m. bazilikoje buvo įrengti vargonai. 1996 m. lapkričio 6 d. katedra buvo įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.

Nuorodos
--------

* Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašas (lenk.)[neveikianti nuoroda].
|  |
| --- |
| Nevena Božovič  serb. *Невена Божовић* |
|  |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Nevena Božovič |
| Gimė | 1994 m. birželio 15 d. (29 metai) Kosovo Mitrovica, Jugoslavijos FR |
| Žanrai | soul, pop |
| Veikla | dainininkė |
| Instrumentai | vokalas |
| Aktyvumo metai | 2007–dabar |
| Susijusi veikla | Moje 3, Mirna Radulovič, Sara Jovanovič |

**Nevena Božovič** (serb. *Невена Божовић*; g. 1994 m. birželio 15 d. Kosovo Mitrovica) – Serbijos dainininkė. Su Mirna Radulovič ir Sara Jovanovič atstovavo Serbijai 2013 m. Eurovizijos dainų konkurse Malmėje su daina „Ljubav je svuda". Ji yra pirmoji dainininkė dalyvavusi tiek vaikų Eurovizijoje ir Eurovizijoje.

2007 metais Nevena dalyvavo *Izbor za dečju pesmu Evrovizije* – Serbijos nacionalinėje atrankoje į vaikų Eurovizija su daina „Piši mi" (liet. *Rašyk man*). Atrankos finale ji užėmė pirmąją vietą. Roterdame (Nyderlanduose) vykusiame vaikų Eurovizijos konkurse Nevena užėmė trečią vietą, surinkusi 120 taškų. Tai geriausias Serbijos rezultatas šiame konkurse.

2012 m. Nevena dalyvavo Serbijos muzikiniame šou „The Voice". Patekusi į finalą, ji užėmė antrą vietą nusileisdama tik Mirna Radulovič.

Diskografija
------------

### Singlai

* 2013: *Ljubav je svuda* (su grupe Moje 3)
* 2013: *Pogledaj me*
* 2013: *Znam da noćas gubim te*
* 2014: *Bal*
* 2015: *Trebam tebe*
* 2016: *Čujem da dolaziš u grad*

Nuorodos
--------

* Daina „Pogledaj me"

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Neustrašivi učitelji stranih jezika  *„Učimo strane jezike"*** |  **Serbijos atstovė vaikų Eurovizijoje**2007 | Po to:**Maja Mazič  *„Uvek kad u nebo pogledam"*** |
| Prieš tai:**Željko Joksimovičius  *„Nije ljubav stvar"*** |  **Serbijos atstovė Eurovizijoje  (kaip grupės Moje 3 narė)**2013 | Po to:**Bojana Stamenov  *„Beauty Never Lies"*** |
|  Bielsko Šv. Mergelės Marijos Gimimo cerkvė |
| --- |
|  |
| **Dekanatas** | Bielsk Podlasko stačiatikių dekanatas |
| **Savivaldybė** | Bielsko valsčius |
| **Gyvenvietė** | Bielskas |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | XVI a. |

**Bielsko Šv. Mergelės Marijos Gimimo cerkvė** (lenk. *Cerkiew Narodzenia Najświętszej Maryi Panny w Bielsku Podlaskim*) – cerkvė, esanti Bielsko mieste. Cerkvė priklauso Bielsko Šv. Mergelės Marijos Gimimo parapijai. Pirmoji medinė cerkvė apie XI a. buvo pastatyta šalia miesto pilies. 1240 m. Aukso Ordos įsiveržimo metu pirmoji parapijos cerkvė buvo sugriauta. 1289 m. Haličo-Volynės kunigaikštystės kunigaikštis Vladimiras Vasilkovičius pastatė naują cerkvę. XVI a. buvo pastatyta dabartinė cerkvė. 1966 m. spalio 29 d. cerkvė buvo įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.

Literatūra
----------

* Dzieje Cerkwi w Bielsku Podlaskim, Białoruskie Towarzystwo Historyczne, Białystok 1995
* Kalendarz prawosławny na 2009 rok, Wydanie Warszawskiej Metropolii Prawosławnej, ISSN 1425–2171


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Bielsko Šv. Mergelės Marijos Gimimo cerkvė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Jarocinaslenk. *Jarocin* |
| --- |
|        |
| *Rotušė* |
|  |
| 

JarocinasJarocinas

51°58′0″ š. pl. 17°30′0″ r. ilg.﻿ / ﻿51.96667°š. pl. 17.50000°r. ilg.﻿ / 51.96667; 17.50000﻿ (Jarocinas)Koordinatės: 51°58′0″ š. pl. 17°30′0″ r. ilg.﻿ / ﻿51.96667°š. pl. 17.50000°r. ilg.﻿ / 51.96667; 17.50000﻿ (Jarocinas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Lenkijos vėliava Lenkija |
| **Vaivadija** | {{{alias}}} Didžiosios Lenkijos vaivadija |
|  |
| **Įkūrimo data** | XIII a. |
| **Meras** | Adam Michał Pawlicki |
|  |
| **Gyventojų** (2014 m.) | 31 324  |
| **Plotas** | 14,44 km² |
| **Tankumas** (2014 m.) | 2 169 žm./km² |
|  |
| **Pašto kodas** | 63-200 |
| **Tinklalapis** | www.jarocin.pl |
|  **Vikiteka** | Jarocinas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Jaròcinas |

**Jarocinas** (lenk. *Jarocin*; vok. *Jarotschin*) – miestas Lenkijoje. Nuo 1999 m. priklauso Didžiosios Lenkijos vaivadijai. 1975–1998 m. buvo Kališo vaivadijoje. Jarocino apskrities administracinis centras. 31 324 gyventojai (2014 m. duomenys).

Istorija
--------

Gyvenvietė įkurta XIII a. 1257 m. suteiktos miesto teisės. 1793 m. po Antrojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo, tapo Prūsijos dalimi. 1807–1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystei. Žlugus kunigaikštystei, vėl tapo valdomas Prūsijos. Nuo 1815 m. buvo Didžiojoje Poznanės kunigaikštystėje, o nuo 1848 m. įėjo į Poznanės provincijos sudėtį. 1871 m. tapo valdomas Vokietijos imperijos. 1939 m. buvo okupuotas Trečiojo Reicho. Po Antrojo pasaulinio karo atiteko Lenkijos Liaudies Respublikai.

Galerija
--------

* Radolinskių rūmaiRadolinskių rūmai
* Šv. Martyno bažnyčiaŠv. Martyno bažnyčia
* Jarocino geležinkelio stotisJarocino geležinkelio stotis
Koordinatės: 53°36′ š. pl. 111°00′ r. ilg.﻿ / ﻿53.600°š. pl. 111.000°r. ilg.﻿ / 53.600; 111.000
**Ikato kalnagūbris** (rus. *Икатский хребет*) – kalnagūbris Rusijoje, Užbaikalėje, Buriatijoje, į rytus nuo Barguzino kalnagūbrio. Ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 320 km. Aukštis iki 2573 m. Pavadintas pagal dvi Ikato upes, tekančias iš skirtingų kalnagūbrio pusių.

Masyvas sudarytas iš granito, kristalinių skalūnų. Būdingas aukštikalnių kraštovaizdis. Šlaitų apačioje (iki 900 m) plyti miškastepės, aukščiau – maumedžių taiga maišosi su kalnapušių sąžalynais ir kalnų tundra. Šiaurės vakarinio šlaito dalis patenka į Džergino rezervatą.

Vakariniuose šlaituose išteka Barguzinas (Baikalo baseinas), rytiniuose – Vitimo baseino upės (Cipa, Cipikanas, Vitimkanas ir kt.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 163
| **Janas Kaplinskisest. *Jaan Kaplinski*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1941 m. sausio 22 d.Tartu, Estijos TSR, TSRS |
| Mirė | 2021 m. rugpjūčio 8 d. (80 metų) |
|  |
| Veikla | poetas ir rašytojas |
|  |
| Alma mater | 1964 m. Tartu universitetas |

**Janas Kaplinskis** (est. *Jaan Kaplinski*; 1941 m. sausio 22 d. – 2021 m. rugpjūčio 8 d.) – estų poetas ir rašytojas.

Biografija
----------

Gimė estės ir Lenkijos žydo šeimoje. Jo tėvas buvo filologijos profesorius Tartu universitete, kuris buvo suimtas sovietų ir mirė lageryje 1945 metais. 1964 m. baigė prancūzų filologijos studijas. Jas baigęs, dirbo lingvistikos tyrinėtoju, sociologu ir užsienio kalbų vertėju į estų kalbą. 

1965–1972 ir 1983–1988 m. dėstė Tartu universitete. 1974–1980 m. dirbo ekologu Talino botanikos sode, 1980–1982 m. buvo Literatūrinės dalies vedėjas teatre „Ugala". Perestroikos metu dirbo žurnalistu. 1992–1995 m. buvo Estijos parlamento narys.

Kūryba
------

Pirmuose J. Kaplinskio poezijos kūriniuose vyrauja socialinės ir egzistencinės problemos. Tuo metu pagarsėjo kaip „estiškiausias" to meto lyrikas. Jis domėjosi pasauline, kitakalbe poezija, ypač Rytų, po to – anglų, ispanų. Be to, nėrė į lingvistinius tyrinėjimus, mitologiją, ypač keltų, Amerikos indėnų ir klasikinę kinų filosofiją. Kinų filosofija ypač atsispindi poezijos rinkinyje „Kelios vasaros ir pavasariai". Vėlesnėje poezijoje atsiskleidžia grožis, matomas kasdienybėje ir žmogaus bei gamtos santykiuose. Reikėtų pridurti, kad prozoje yra aiškiai matomas priešiškumas, nukreiptas prieš technokratinę pasaulėjautą. J. Kaplinskio kūryba yra išversta į norvegų, švedų, latvių, rusų ir čekų kalbas.

Bibliografija
-------------

### Eilėraščių rinkiniai

* Baltas ruožas virš Võrumos (Valge joon Võrumaa kohale), 1972 m.
* Aš žiūrėjau į saulės langą (Ma vaatasin päikese aknasse), 1976 m.
* Naujų akmenų augimas (Uute kivide kasvamine), 1977 m.
* Sunku tapti lengvam (Raske on kergeks saada), 1982 m.
* Vakaras grąžina viską (Õhtu toob tagasi kõik), 1985 m.
* Kelios vasaros ir pavasariai (Mitu suve ja kevadet), 1995 m.

### Dramaturgija

* Keturių karalių diena (Neljakunungapäev), pastatyta 1977 m. (pjesė, uždrausta ideologiniais sumetimais)

### Esė rinkiniai

* Ledas ir Titanikas (Jää ja Titanic), 1995 m.
* Šis bei tas (See ja teine), 1996 m.
* Galimybių galimumas (Võimaluste võimalikkus), 1997 m.

### Vertimai į lietuvių kalbą

* Vakaras grąžina viską (Õhtu toob tagasi kõik): poezija / sudarė ir vertė Sigitas Geda. – Vilnius: Andrena, 1999. – 171, [2] p.
* Šis bei tas: [eseistika] / iš estų kalbos vertė Danutė Sirijos Giraitė. – Vilnius: Regnum fondas, 2001. – 247, [1] p.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Mirė Nobelio premijos nominantas, estų rašytojas Jaanas Kaplinskis. 15min.lt. 2021-08-10. Nuoroda tikrinta 2021-08-10.
2. 1 2 3  Valvi Strikaitienė. Jaan Kaplinski. Visuotinė lietuvių enciklopedija. 2018-09-24. Nuoroda tikrinta 2021-08-10.
3. ↑  Jaan Kaplinski autobiography
4. 1 2  Rašytojai – Jaan Kaplinski, rasyk.lt.
| Jaromeržasček. *Jaroměř* |
| --- |
|              |
| *Jaromeržo senamiestis* |
|  |
| 

JaromeržasJaromeržas

50°21′1″ š. pl. 15°55′6″ r. ilg.﻿ / ﻿50.35028°š. pl. 15.91833°r. ilg.﻿ / 50.35028; 15.91833﻿ (Jaromeržas)Koordinatės: 50°21′1″ š. pl. 15°55′6″ r. ilg.﻿ / ﻿50.35028°š. pl. 15.91833°r. ilg.﻿ / 50.35028; 15.91833﻿ (Jaromeržas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Čekijos vėliava Čekija |
| **Kraštas** | Hradec Kralovės kraštas |
|  |
| **Įkūrimo data** | XI a. (pirmas paminėjimas) |
| **Meras** | Jiří Klepsa |
|  |
| **Gyventojų** (2013 m.) | 12 678  |
| **Plotas** | 23,95 km² |
| **Tankumas** (2013 m.) | 529 žm./km² |
| **Altitudė** | 254 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 551 01–551 02 |
| **Tinklalapis** | Oficiali svetainė |
|  **Vikiteka** | Jaromeržas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Jãromeržas |

**Jaromeržas** (ček. *Jaroměř*; vok. *Jermer*) – miestas Hradec Kralovės krašte, Čekijoje. Nutolęs 15 km į šiaurės rytus nuo Hradec Kralovės, Metujės ir Elbės upių santakos. 12 678 gyventojai (2013 m. duomenys).

Istorija
--------

Istoriniame Jaromeržo senamiestyje žmonės apsigyveno daugiau nei prieš tūkstantmetį. XI a. pirmoje pusėje Pšemislidų dinastijos princas pastatė tvirtovę, kurią pavadino *Jaroměř* (liet. *Jaromeržas*). Valdant Bohemijos karaliui Otokarui I, gyvenvietei suteiktas karališko miestelio statusas. 1780–1787 m. valdant imperatoriui Juozapui II, kairiajame Elbės upės krante buvo pastatyta Pleso karališkoji tvirtovė. Vėliau miestelis buvo pervadintas į *Josefstadt* (liet. *Juozapo miestelis*). 1948 m. pervadintas į *Josefov* ir galiausiai į *Jaroměř*.

Vokiečiai sudarė gyventojų mažumą. 1938 m. įtrauktas į Sudetų kraštą. Iki 1945 m. priklausė Bohemijos ir Moravijos protektoratui.

Jaromeržo panorama