recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
*Kitos reikšmės – Bystryca.*

| Bistryčiablrs. *Быстрыца*, rus. *Быстрица* |
| --- |
| 

BistryčiaBistryčia

54°47′56″š. pl. 25°52′34″r. ilg.﻿ / ﻿54.799°š. pl. 25.876°r. ilg.﻿ / 54.799; 25.876﻿ (Bistryčia)Koordinatės: 54°47′56″š. pl. 25°52′34″r. ilg.﻿ / ﻿54.799°š. pl. 25.876°r. ilg.﻿ / 54.799; 25.876﻿ (Bistryčia) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Baltarusijos vėliava Baltarusija |
| **Sritis** | Gardino sritis Gardino sritis |
| **Rajonas** | Astravo rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2009) | 174  |
|  |
|  **Vikiteka** | Bistryčia |

**Bistrýčia**  (blrs. *Быстрыца*, rus. *Быстрица*) – kaimas šiaurės vakarų Baltarusijoje, Astravo rajone, netoli sienos su Lietuva, Neries kairiajame krante (245 km nuo žiočių). Stovi XVIII a. šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčia.

Vilniuje, Antakalnyje yra Bistryčios gatvė.

Istorija
--------

Bažnyčia Bistryčioje 1871 m.
Bistryčia kūrėsi prie tokio pat pavadinimo rėvos. Gyvenvietė minima nuo 1390 m. kaip Ldk Jogailos valda. Tada pastatyta pirmoji bažnyčia, įsteigtas augustijonų vienuolynas. Ties Bistryčia buvo renkami upeivių mokesčiai, pro gyvenvietę ėjo sausumos keliai į Buivydžius. Bistryčia – viena seniausių gyvenviečių Astravo rajone. Strijkovskio ir Kojalavičiaus kronikose teigiama, kad kaimas Bistryčia buvo pirmoji LDK sostinė.

XIX a. pradžioje čia dar gyveno nemažai lietuvių, kaimas priklausė Užnerio apskričiai. XX a. pabaigoje buvo miestelis, Vilniaus apskrities Bistryčios valsčiaus centras.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pasaulio vietovardžių žodynas. – Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006–2014. (VLKK versija)
2. ↑  Vykintas Vaitkevičius. *Neris. 2007 metų ekspedicija*. Antra knyga. Vilnius: Mintis, 2012.
3. ↑  *Bystrzyca (od 1865 roku Bystrica)*. Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich, T. I (Aa — Dereneczna). Warszawa, 1880, 510 psl. **(**lenk.**)**
| ***Padorus skandalas*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Uno scandalo perbene |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Pasquale Festa Campanile |
| Vaidina | Ben Gazzara  Giuliana De Sio  Vittorio Caprioli  Franco FabriziValeria D'ObiciGiuliana Calandra |
| Metai | 1984 |
| Žanras | drama |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Padorus skandalas** (it. *Uno scandalo perbene*) – 1984 m. sukurtas filmas, paremtas tikrais įvykiais.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Ben Gazzara – vyras, praradęs atmintį
* Giulia De Sio – Džulija Kanela
* Vittorio Caprioli – Renzas
* Franco Fabrizi – grafas Guardentis
* Valeria D'Obici – Kamila
* Giulia Calandra – Marija
* Vincenzo Crocitti – žurnalistas

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Praėjus 8 metams po Pirmojo pasaulinio karo pabaigos, Turino kapinėse dėl vagystės buvo sulaikytas prastai apsirengęs vyriškis. Kadangi jam buvo diagnozuota amnezija, laikraštyje buvo išspausdinta nuotrauka, tikintis, kad kas nors jį atpažins. Po kurio laiko pasireiškė Džulija Kanela – moteris iš pasiturinčios šeimos, tvirtinanti, kad amnezija sergantis vyriškis – jos vyras profesorius, dingęs karo metais.

Džulija pasiima vyrą į savo namus, kur šis tarsi pradeda prisiminti praeitį, tačiau po kurio laiko dar viena moteris pareiškia, kad vyras – jos sutuoktinis pavarde Bruneris, anarchistas ir sukčius, kurio jau keletą metų ieško policija. Nors vis daugiau įrodymu patvirtina jos versiją, Džulija Kanela neketina nusileisti ir visomis jėgomis kovoja dėl savo tiesos, nes, paaiškėjus klaidai, nukentės jos reputacija.

Apdovanojimai
-------------

* David di Donatello – geriausias prodiusavimas
* David di Donatello (nominacija) – geriausias filmas, geriausias aktorius (B. Gazzara), geriausias scenarijus, geriausia antrojo plano aktorė (V. D‘Obici), geriausis kostiumai, geriausia kinematografija
* Venecijos kino festivalis – Auksinis liūtas (nominacija)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Roberto Chiti; Roberto Poppi; Enrico Lancia (1996). *Dizionario del cinema italiano*. Gremese Editore, 1991.  Nežinomas parametras `|name-list-style=` ignored (pagalba)
Sietynas, nuo seno lietuvių žinomas padrikasis spiečius
**Padrikasis spiečius** – žvaigždžių telkinys, susidedantis iš dešimčių, šimtų ar kartais tūkstančių gravitacijos siejamų žvaigždžių, be aiškaus centrinio branduolio. Žvaigždžių formavimasis sudaro tik trumpą tokio spiečiaus gyvavimo dalį, todėl visos žvaigždės daugmaž vienodo amžiaus. Panaši ir jų cheminė sudėtis.

Savybės
-------

* Visos žvaigždės daugmaž *vienodai* nutolę (atstumai tarp jų daug mažesni nei atstumas nuo spiečiaus iki Saulės).
* Visos žvaigždės daugmaž *vienodo* amžiaus.
* Visos žvaigždės daugmaž tos pačios cheminės sudėties.
* Žvaigždžių masės *labai skirtingos*, nuo 80 – 100 iki mažiau nei 0,08 Saulės masių (M☉).

Susiformavęs spiečius egzistuoja kosminiu mastu neilgai. Daugelis jų per maždaug 100 000 mln. metų išsisklaido, žvaigždėms tęsiant savo kelią nepriklausomai viena nuo kitos. 

Kai kurie padrikieji spiečiai (Sietynas, Hiadės, Mesjė 44) žmogaus žinomi nuo priešistorių laikų. Arčiausiai (pagal savo dydį labai arti) yra Didžiųjų Grįžulo Ratų spiečius, kuris jau atrodo kaip atskiros, skirtingiems žvaigždynams priklausančios žvaigždės.

Šaltiniai
---------

1. ↑  L. Klimka (2017). Ar užmigo „Septyni broliai"? lrt.lt
2. ↑  Frommert, Hartmut; Kronberg, Christine (August 27, 2007). „Open Star Clusters". *SEDS*. University of Arizona, Lunar and Planetary Lab. Suarchyvuotas originalas December 22, 2008. Nuoroda tikrinta 2009-01-02.  Nežinomas parametras `|url-status=` ignored (pagalba)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Padravos regionas*Podravska statistična regija* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Slovėnijos vėliava Slovėnija |
| **Administracinis centras** | Mariboras |
|  |
| **Gyventojų** (2004 m.) | 319 144 |
| **Plotas** | 2 170 km² |
| **Tankumas** (2004 m.) | 147 žm./km² |

**Padravos regionas** (slovėn. *Podravska statistična regija*) – Slovėnijos statistinis regionas, esantis šalies rytuose. Didžiausias miestas – Mariboras. Plotas – 2 170 km². Pavadinimas kilęs nuo Dravos upės. Upė naudojama hidroelektrinės gaminamai produkcijai ir žemdirbystei.

Geografija
----------

Padravos regionas apima: Benedikto, Cerkvenako, Destrniko, Dornavos, Dupleko, Gorišnicos, Hadinos, Hočė–Slivnicos, Juršinco, Kidričevo, Kungotos, Lenarto, Lovrenco na Pohoro, Mašperko, Mariboro, Markovco, Miklavžo na Dravskem Polo, Oplotnicos, Ormožo, Pesnicos, Podlehniko, Ptujo, Račė–Framo, Rušės, Selnicos ob Dravo, Slovenskos Bistricos, Staršės, Sveta Anos, Sveti Andražo v Slovensko Goricaho, Šentilo, Trnovsk Vaso, Videmo, Zavrčo ir Žetalės savivaldybes.

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RSlovėnijos regionai |
| --- |
|  |
| 
Krainos regionas · Goricos regionas · Pietryčių Slovėnijos regionas · Karintijos regionas · Krainos karsto regionas · Karsto regionas · Centrinės Slovėnijos regionas · Padravos regionas · Pamurio regionas · Savinios regionas · Žemutinės Savos regionas · Centrinės Savos regionas |  |

 |
Koordinatės: 19°48′47″ p. pl. 158°17′39″ v. ilg.﻿ / ﻿19.81306°š. pl. 158.29417°r. ilg.﻿ / 19.81306; 158.29417

Takutea vaizdas iš kosmoso
**Takutea** – vulkaninė negyvenama sala Ramiajame vandenyne, priklausanti pietinei Kuko salų grupei, 21 km į šiaurės vakarus nuo Atiu salos.

Geografija
----------

Salos pakrantė
Artimiausia sala yra Atiu, todėl administraciniu požiūriu Takutea yra jos dalis. Kadangi ji užima vos 1,22 km² plotą, be to, rifo uolų juosiamas krantas pavojingas patogiam susisiekimui, galutinai saloje įsteigtas laukinės gamtos draustinis – ideali vieta čia perintiems tropiniams paukščiams, vėžliams. Sala iškilusi virš jūros lygio 6 m, apaugusi vien kokosinėmis palmėmis. Kartą per metus saloje surenkamas kokosų riešutų darlius, renkamos tropinių paukščių plunksnos.

Istorija
--------

Takutea – vienintelė iš salų, neturėjusi pastovių gyventojų. Kapitonas Džeimsas Kukas prie salos atplaukė 1777 m. balandžio 4 d. Burlaivio komanda, išsilaipinusi papildyti maisto atsargų, aptiko tik kelias laikinas trobeles, pastovaus gyvenimo pėdsakų nebuvo matyti.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Takutea** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Tikutea aprašymas
* Takutea Archyvuota kopija 2012-01-11 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 25°18′0″ p. pl. 57°21′0″ v. ilg.﻿ / ﻿25.30000°š. pl. 57.35000°r. ilg.﻿ / 25.30000; 57.35000

| Ipakarajaus ežeras |
| --- |
| Ipakarajaus pakrantėIpakarajaus pakrantė |
| Vieta | Paragvajus |
| Plotas | 90 km² |
| Vidutinis gylis | 3 m |
| Išteka | Saladas |

**Ipakarajaus ežeras** (isp. *Lago Ypacarai*, gvar. *Ypakarai*) – didžiausias natūralus Paragvajaus ežeras, telkšantis Centriniame departamente. Ilgis 24 km, plotis 5-6 km. Ežerą supa aukštumos, kuriose įsikūrę Aregvos, Ipakarajaus ir San Bernardino miestai. Išteka Salado upė, įteka nedideli Jagua Resau, Jukuyry, Puente Estrelja ir Pirayu upeliai. Klimatas šiltas, daug saulėtų dienų. Oro temperatūros vasarą svyruoja tarp 26 – 41 °C, žiemą – tarp 3 – 25 °C. Ipakarajaus ežeras – svarbi poilsinė ir turistinė šalies zona. Kadangi Paragvajus neturi jūros, ežeras yra didžiausias vandens telkinys, be to, įsikūręs tik 34 km nuo Asunsjono.

Ežero pavadinimas kilo iš gvaranių kalbos žodžių *ypa* – „ežeras" ir *karai* – „ponas". Ikikolonijiniu laikotarpiu vadintas Tapikuja (*Tapykua*).
Koordinatės: 55°57′04″š. pl. 23°47′52″r. ilg.﻿ / ﻿55.951233°š. pl. 23.797749°r. ilg.﻿ / 55.951233; 23.797749

Akmuo slūgso eglyne
**Kundročių akmuo** – masyvus riedulys, valstybės saugomas gamtos paminklas, esantis Pakruojo miškų urėdijos Pakruojo girininkijos (345 kv. 2 skl.) teritorijoje, Kundročių kaime, apie 3 km į pietvakarius nuo Pakruojo.

Riedulys kelio nuorodomis nepažymėtas, pasiekiamas iš kelio  **150**  Šiauliai–Pakruojis–Pasvalys  pasukus per Kundročių gyvenvietę, dar pavažiavus apie 1 km pietų kryptimi atviru lauku einančiu grunto keliu ir praėjus apie 0,3 km į rytus per dirbamą lauką link miško. Orientyras – priešais akmenį, tik lauke, šalia miško, stovintis nedidelis medžiotojų bokštelis. 

Didžioji akmens dalis, akivaizdu, dengiama žemės. Riedulio apimtys: 4,9x4,9x1,5 m.

Objekto paskelbimo saugomu teisės aktas: Lietuvos TSR Valstybinio gamtos apsaugos komiteto 1987 m. kovo 3 d. įsakymas Nr. 22.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Šiaurės Lietuvos paveldas. Pakruojo kraštas. Akmenys

Nuorodos
--------

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras Archyvuota kopija 2021-01-26 iš Wayback Machine projekto.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RPakruojo rajono savivaldybės saugomos teritorijos |
| --- |
|  |
| Valstybiniai draustiniai | 
Draumėnų kraštovaizdžio • Daugyvenės hidrografinis • Glėbavo pedologinis • Laumekių botaninis • Laumenio botaninis-zoologinis • Linkuvos geomorfologinis |
|  |
| Biosferos poligonai | 
Gedžiūnų miško |
|  |
| Gamtos paminklai | 
Kundročių akmuo • Lapgirio ozas • Raudonpamūšio atodanga |
|  |
| Valstybiniai gamtos paveldo objektai | 
Bulotiškio akmuo • Gaidžiakalnio akmuo • ~~Klovainių ąžuolas~~ • Rozalimo ąžuolas • Storasis Klovainių ąžuolas • Storasis Pamūšio ąžuolas • Šilų ąžuolas • Žvirblinių ąžuolas |

 |
| Dniepro-Dauguvos kultūra |
| --- |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  | **VIII a. pr. m. e. – IV a.** | → |

 |  |
|  |
| **Dab. valstybės** | Baltarusija |
| **Ist. regionas** | Dniepro ir Dauguvos baseinai |
|  |
| **Amžius** | Geležies amžius |
| **Lingvistinė grupė** | Dniepro baltai |
|  |
| ██ Dniepro-Dauguvos kultūra |

**Dniepro-Dauguvos kultūra** – ankstyvojo geležies amžiaus (nuo VIII a.–VII a. pr. m. e. iki IV a.) archeologinė kultūra, paplitusi dabartinės Baltarusijos teritorijoje prie Dniepro ir Dauguvos aukštupių bei vidurupių.

Arealas
-------

Rytuose Dniepro-Dauguvos kultūros arealas siekė Ugros ir Desnos aukštupius, ribojosi su Juchnovo kultūra ir Okos aukštupio kultūra, šiaurėje siekė Velikajos aukštupį, ribojosi su Djakovo kultūra, vakaruose beveik siekė dabartinės Lietuvos ir Latvijos teritorijas, ribojosi su brūkšniuotosios keramikos kultūra.

Charakteristika
---------------

Dniepro-Dauguvos kultūrai būdingos gyvenvietės – nedideli įtvirtinti piliakalniai. Ankstyvuoju laikotarpiu piliakalniai buvo įtvirtinti medinėmis užtvaromis, statyti stulpinės konstrukcijos ilgieji pastatai, padalyti pertvaromis į nedideles patalpas su atviru židiniu. I a. – II a. piliakalniai buvo tvirtinami keliais žemais pylimais, ant jų statyti nedideli (10–15 m²) keturkampiai stulpinės konstrukcijos pastatai.

Dniepro-Dauguvos kultūros gyventojų pagrindiniai verslai buvo gyvulininkystė ir žemdirbystė. 1 tūkstantmtyje iki m. e. jie daugiausia naudojo akmeninius ir kaulinius, nuo I–II a. – geležinius įrankius. Lipdė aukštus, šiek tiek profiliuotais šonų ir angos kraštais, puodus. Kartais prie angos puodai puošti skylutėmis ar zigzagine linija. Papuošalai žalvariniai, rasta smeigtukų, auskarų. Gyventojai prekiavo su finougrų gentimis. Dniepro-Dauguvos kultūros kapai nežinomi. Priskiriama baltams.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Adolfas Tautavičius. *Dniepro-Dauguvos kultūra*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 35 psl.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RBaltų geležies amžiaus archeologinės kultūros |
| --- |
|  |
| IV-I a. pr. m. e. | 
Vakarų baltų pilkapių · Brūkšniuotosios keramikos · Dniepro-Dauguvos · Juchnovo (?) · Milogrado · Okos aukštupio · Pamario (?) · Oksyvo (?) |
|  |
| I-V a. | 
Vielbarko (?) (venedai) · Sembos-Notangos · Vakarų Lietuvos plokštinių kapinynų (veltai) ·  Pilkapių (Žemaitijos-Šiaurės Lietuvos) · Vidurio Lietuvos kapinynų · Nemuno žemupio kapinynų (skalviai) · Galindų (Bogačevo) · Užnemunės (sudūvių) · Brūkšniuotosios keramikos · Rytų Lietuvos pilkapių · Dniepro-Dauguvos · Zarubincų · Djakovo (vėlyvoji) · Kijevo · Počepo |
|  |
| VI-X a. (rytų baltų) | 
Bancerovo-Tušemlios · Ilgųjų pilkapių (kriviai) · Koločino (?) · Moščino |
|  |
| Klaustukai žymi kultūras, dėl kurių baltiškumo abejojama |

 |
Koordinatės: 19°24′27″ š. pl. 99°11′52″ v. ilg.﻿ / ﻿19.40750°š. pl. 99.19778°r. ilg.﻿ / 19.40750; 99.19778

Čapultepeko rūmai
**Čapultepekas** (isp. *Chapultepec*) – uolėta kalva Meksikos sostinės Meksiko vakariniame pakraštyje. Aukštis 60 metrų. Plotas 6,5 km². Kalvoje veikia 4 muziejai, Nacionalinė karo akademija (įkurta 1841 m.). Stovi Čapultepeko rūmai, pradėti statyti 1785 m. Juose 1780–1821 m. veikė Naujosios Ispanijos vicekaraliaus, 1864–1867 m. imperatoriaus Maksimiliano, iki 1940 m. Meksikos prezidentų rezidencija.

Istorija
--------

Ikikolumbiniais laikais Čapultepekas buvo Tenočtitlano priemiestis. Tuomet su juo buvo sujungtas kūlgrinda per telkšojusį Teskoko ežerą. Iš miesto į Tenočtitlaną buvo nutiestas akviadukas. 1325–1521 m. Čapultepeke buvo actekų religinis centras ir valdovų rūmai, vešėjo sodai, buvo pastatyti paminklai valdovams. Po Tenočtitlano žlugimo smarkiai nuniokotas. 1847 m. prie Čapultepeko įvyko lemiamas JAV-Meksikos karo (1846–1848 m.) mūšis, kurį laimėję amerikiečiai užėmė Meksikos sostinę.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Čapultepekas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
| Kuna |
| --- |
|  Kuna ties Bratoniškėmis |
| **Ilgis** | 4,7 km |
| **Baseino plotas** | 13,5 km² |
| **Ištakos** | Ažulaukės apylinkės |
| **Žiotys** | Neris |
| **Šalys** | Lietuva |

**Kuna** – upelis, Lietuvoje, Vilniaus rajone; Neries dešinysis intakas. Prasideda ties Ažulaukės kaimo šiaurine apyruba. Pradžioje teka į rytus, paskui vinguriuoja į pietryčius, pietus, kerta plentą  **108**  Vievis–Maišiagala–Nemenčinė . Įteka į Nerį km nuo jos žiočių, ties Bratoniškėmis.

Turi bevardį kairįjį intaką.

Aukštupio vaga ištiesinta. Žemupyje yra mažas tvenkinukas. Prie Kunos įsikūrę Kunos, Čekiškių, Bratoniškių kaimai.

Upėvardžio kilmė neaiški: bandoma gretinti su latv. *kūnis* („lerva, gaišuonis, delsuonis"), latv. *kūņa* („ryšulys, glėbis") arba liet. *kunė* („klampi bala, liūnas").

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos upės: B. Gailiušis, J. Jablonskis, M Kovalenkovienė, Kaunas, Lietuvos energetikos institutas, 2001, 445 - 449 psl.
2. ↑  LR upių klasifikatorius
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 172
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| Kumzarų kalba |
| Kalbama | Omanas |
| Kalbančiųjų skaičius | 1700-10 000 |
| Vieta pagal kalbančiųjų skaičių | ? |
| Kilmė | Indoeuropiečių Indo-iranėnų  Iranėnų   Kumzarų |
| Oficialus statusas |
| Oficiali kalba | - |
| Kalbos kodai |
| ISO 639-1 | - |
| ISO 639-2 | - |
| ISO 639-3 | zum |

**Kumzarų kalba** – iranėnų kalba, kuria kalba šihujų (Shihuh) gentis Kumzaro krante Musandamo pusiasalyje, šiaurės Omane. Tai vienintelė iranėnų kalba Arabijos pusiasalyje. Kumzarų galima rasti Dibos ir Chasabo miestuose bei įvairiuose Larako salos kaimuose. Kumzarai yra žvejų, kurie apsigyveno Persų ir Omano įlankų pakrantėse.

Kumzarų kalbos žodynas, sintaksės ir gramatikos struktūra yra iranėnų kilmės, bet kasdieninėje kalboje vartojama daug skolinių iš arabų kalbos.

Kumzarų kalba kalba apie 10 tūkst. žmonių, nors genčiai priklauso 21 tūkst. narių (2000 m. duomenys). Jaunimas linkęs mokytis arabų kalbos vietoj kumzarų. Kalba neturi norminio rašto.

Nuorodos
--------

* zum Duomenys apie kodu „zum" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*
|  Čaniai |
| --- |
| Čaniai nuo Parapeti upėsČaniai nuo Parapeti upės |
| Gyventojų skaičius |  ? |
| Populiacija šalyse | Argentina: 4376 (2005 m.)Bolivija |
| Kalba (-os) | gvaranių (daugiausia rytų), ispanų |
| Religijos | krikščionybė |
| Giminingos etninės grupės | terenai |

**Čaniai** – aravakų kilmės indėnų gentis, gyvenusi Gran Čako regione, dabartinėje Argentinoje ir Bolivijoje. Čaniai drauge su kita grupe aravakų genčių prieš 2500 m. paliko Gvianą ir patraukė į pietus. Gran Čake jie suformavo neolitinę kultūrą, augino kukurūzus, žemės riešutus, medvilnę, moliūgus, išvystė keramikos amatą, taip pat gamino medines kaukes, drabužius. Čanių genčiai priskiriamas Samaipatos fortas.

Čaniai buvo taiki gentis, ir vertėsi prekyba su kitomis aravakų gentimis bei inkais, tačiau kariavo su gvaraniais. Iki ispanų kolonizacijos gvaraniai nugalėjo čanius ir privertė juos migruoti į skurdžius pietryčius. Didelė dalis genties narių vėliau asimiliavosi su gvaraniais bei europiečiais.

Yra išlikę keletas čanių bendruomenių pietryčių Bolivijoje (aplink Isosogo pelkynus) bei Argentinoje, netoli Tartagalio. Kalba gvaraniškai ir ispaniškai, čanių kalba išnykusi.

Šaltiniai
---------

1. ↑
| **Vytautas Milėnas** |
| --- |
| Gimė | 1951 m. rugpjūčio 14 d. (71 metai)Lietuva Kijutiškės, Varėnos rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Stasė |
| Vaikai | Neringa, Saulius |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Vilniaus miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Lietuvos socialdemokratų partija |
|  |
| Alma mater | Vilniaus inžinerinis statybos institutas |

**Vytautas Milėnas** (g. 1951 m. rugpjūčio 14 d. Kijutiškėse, Varėnos rajonas) – autotransporto inžinierius, politikas.

Biografija
----------

1969 m. baigęs Varėnos rajono Merkinės vidurinę mokyklą-internatą, Vilniaus inžinerinį statybos institute baigė automobilių transporto specialybę, įgijo inžinieriaus-mechaniko kvalifikaciją.

Nuo 1974 m. Anykščių autotransporto įmonės inžinierius, po 3 mėnesių nuo darbo pradžios – įmonės vyriausiasis inžinierius (į pareigas paskyrė ministerijos kolegija, vadovaujama ministro V. Martinaičio). Nuo 1980 m. Automobilių transporto ir plentų ministerijos Respublikiniame gamybiniame automobilių transporto susivienijimo darbuotojas. Nuo 1987 m. buvo paskirtas Vilniaus 3-osios autotransporto įmonės vadovas. 1993 m. įkūrė transporto įmonę „Vylaista", savininkas. 2009–2011 m. Vilniaus miesto savivaldybės administracijos direktorius.

1991 m. aktyviai dalyvavo kuriant asociaciją „Linava", tapo viceprezidentu, vadovavo krovinių vežimo sekcijai. Vežėjų interesus gynė Lietuvos Respublikos Seime ir Vyriausybėje, atstovavo tarptautinėje vežėjų sąjungoje "IRU", kitose organizacijose. 2015-2017m. buvo Lietuvos nacionalinės vežėjų automobiliais asociacijos „Linava" generalinis sekretorius.

Lietuvos socialdemokratų partijos tarybos narys, LSDP Vilniaus miesto tarybos ir prezidiumo narys, Vilniaus skyriaus pirmininko pavaduotojas. 2011-2015 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys.

Vedęs 1978 m. Žmona Stasė. Sūnus Saulius. Dukra Neringa.

Šaltiniai
---------

1. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-02-09 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Vytautas Milėnas Archyvuota kopija 2011-02-09 iš Wayback Machine projekto. (VRK inf.)
|  Kunamai |
| --- |
| Gyventojų skaičius | ~251 400 |
| Populiacija šalyse | Eritrėjos vėliava Eritrėja: ~2250000Sudano vėliava Sudanas: ~210000Etiopijos vėliava Etiopija: ~5400 |
| Kalba (-os) | kunamų |
| Religijos | prigimtinė tikyba, krikščionybė |
| Giminingos etninės grupės | narai, kiti nilotai |

**Kunamai** (dar bazai, bazenai) – Rytų Afrikos tauta, priklausanti nilotams. Gyvena Eritrėjoje (daugiausia Marebo–Tekezės tarpupyje), taip pat kaimyninėse Etiopijos teritorijose, Sudane. Populiacija – 251,4 tūkst. žmonių (XX a. II pusėje – ~140 tūkst.). Kalba kunamų kalba, kuri kartais priskiriama Šario-Nilo kalboms, arba laikoma atskira, galbūt net izoliuota kalba (Nilo-Sacharos kalbos, priklausomybė ginčijama). Pagrindinės tarmės: zaimasų, barkų, bitamų, ilitų, setitų, sogodasų, tikų. Dauguma kunamų – musulmonai (sunitai), yra krikščionių (ypač protestantų).

Viduramžiais kunamai buvo sukūrę savo ankstyvuosius valstybinius darinius. XXI a. pr. kunamai dalyvauja ginkluotuose konfliktuose su Eritrėjos valdžia. Susikūręs Kunamų išsivadavimo demokratinis judėjimas, siekiantis kunamų autonomijos. Dėl valdžios antpuolių daug kunamų priversti bėgti į Etiopiją ir Sudaną.

Dauguma kunamų yra valstiečiai, užsiimantys žemdirbyste (sorgai, soros, kviečiai, miežiai, ankštiniai, medvilnė) ir gyvulininkyste (galvijai, ožkos, avys, kupranugariai). Materialioji kultūra tokia pat kaip tigrajų.

Tradicinėje kunamų bendruomeninėje sanklodoje ir tikėjimuose išlikę daug archajiškų bruožų (paauglių iniciacijų apeigos, senolių valdžia, bendruomenių sueigos, sinkretinis panteonas ir kt.).

Šaltiniai
---------

1. ↑   Archyvuota kopija 2016-09-19 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  *Кунама*,Энциклопедия «Народы и религии мира». Москва: Большая Российская Энциклопедия, 1999.


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • R Etiopijos tautos |
| --- |
|  |
| Semitai (habešai) | 
 Amharai **·**  Argobai **·**  Džeberčiai **·**  Guragiai **·**  Harariai **·**  Silčiai **·**  Tigrajai **·**  Zajai |  |
|  |
| Kušitai | 
 Afarai **·**  Agavai (Aviai **·**  Kemantai **·**  Chamtai) **·**  Dasanahai **·**  Gabrai **·**  Hadijai **·**  Irobai **·**  Kambatai **·**  Konsai **·**  Oromai **·**  Sahai **·**  Sidamai **·**  Somaliai **·**  Tsamai **·**  Verdžiai |
|  |
| Omotai | 
Arboriai **·**  Banai **·**  Basketai **·**  Čarai **·**  Čebai **·**  Dantai **·**  Daurai **·**  Diziai **·**  Dorziai **·**  Gamai **·**  Gedeo **·**  Hamarai **·**  Jemai **·**  Kafai **·**  Koriai **·**  Maliai **·**  Šinašai **·**  Velaitai |
|  |
| Rytų Sudano tautos | 
Anuakai **·**  Bariai **·**  Murliai **·**  Nuerai **·**  Njangatomai **·**  Surmai (Kičepai **·**  Kvegu **·**  Madžangai **·**  Mekanai **·**  Mursiai **·**  Tirmai) **·**  Veitai |
|  |
| Kitos tautos (šankelai) | 
Bertai **·**  Gumuzai **·**  Kvamai **·**  Šabai **·**  Šitai **·**  Udukai |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šį biografinį straipsnį reikėtų sutvarkyti pagal Vikipedijos standartus.**Jei galite, prašome sutvarkyti šį straipsnį. Tik tada bus galima ištrinti šį pranešimą.Priežastys, dėl kurių straipsnis laikomas nesutvarkytu, aiškinamos straipsnyje Nesutvarkyti straipsniai.  |

Skulptorius Vytautas Nalivaika - fotoSkulptorius Vytautas Nalivaika
**Vytautas Nalivaika** (gimė 1958 m. spalio 24 d. Vilniuje) - Lietuvos skulptorius.

Vytautas Nalivaika 1980 - 1986 metais studijavo Vilniaus Dailės Institute (dabar Vilniaus dailės akademija) kartu su skulptoriumi Gediminu Jokūboniu. Jau studijų metu skulptorius buvo apdovanotas medaliais įvairiose Lietuvos parodose ir Baltijos trienalėse. V. Nalivaika priklauso Lietuvos dailininkų sąjungai, gyvena Vilniuje. Jis yra vedęs ir turi tris vaikus. 

**Žibintininkas**

Vilniuje šv.Jonų gatvėje netoli varpinės stovinti skulptūra – tai diplominis Vytauto Nalivaikos darbas. Figūra pastatyta ant neįprastai aukšto postamento, vaizduoja žmogų, tiesiantį ranką į dangų. Tai yra skulptūra „Žibintininkas", kuri vaizduoja seniai išnykusios profesijos atstovą – žibintininką. Šios skulptūros atvaizdas buvo naudotas ant leidinio, pristatančio Vilnių kaip Europos kultūros sostinę 2008 metais.

**Hanibalo-Puškino paminklas Vilniuje**

V. Nalivaika taip pat yra paminklo rusų poetui, romantikui, modernios literatūros pradininkui Aleksandrui Puškinui (1799-1837) ir jo proseneliui, rusų karo inžinieriui Abraomui Hanibalui (1696/1697-1781) autorius. Paminklas buvo sukurtas pagal Vilniaus rusų stačiatikių bažnyčios idėją.
| **Glyceria lithuanica**Apsauga: 2(V) – Pažeidžiama rūšis |
| --- |
| Lietuvinė monažolė (*Glyceria lithuanica*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Lelijainiai  *( Liliopsida)* |
| Šeima: | Migliniai  *( Poaceae)* |
| Gentis: | Monažolė  *( Glyceria)* |
| Rūšis: | Lietuvinė monažolė  *( Glyceria lithuanica)* |

 |

**Lietuvinė monažolė** (*Glyceria lithuanica*) – miglinių (*Poaceae*) šeimos augalų rūšis. Paplitusi Eurazijoje.

Tai daugiametis, 60-150 cm aukščio žolinis augalas. Lapai platūs, linijiški, šiurkštūs, 30 cm ilgio, 0,4-0,9 cm pločio. Žiedynas – 15–30 cm ilgio šluotelė su daugybe varpučių. Žydi birželio – rugpjūčio mėnesiais.

Auga pelkėtuose miškuose, pamiškėse, upelių pakrantėse. Sutinkama Kinijoje, Korėjoje, Japonijoje, Rusijoje, Kaukaze, Vidurio ir Šiaurės Europoje. Lietuvoje reta, įtraukta į Raudonąją knygą.

Rūšį XIX a. pab. aprašė ir kaip *Glyceria lithuanica* įvardijo baltarusių botanikas Stanislovas Batys Gorskis.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
| **Vytautas Naraškevičius** |
| --- |
| Gimė | 1930 m. balandžio 17 d. (93 metai)Ukmergė |
| Tėvas | Aleksandras Naraškevičius |
| Motina | Uršulė Kairytė-Naraškevičienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Janina Dapkutė–Naraškevičienė |
| Vaikai | Dalia, Violeta |
|  |
| Veikla | literatas, kompozitorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus pedagoginis institutas |

**Vytautas Naraškevičius** (g. 1930 m. balandžio 17 d. Ukmergėje) – eseistas, muzikos, lietuvių kalbos ir literatūros mokytojas, Lietuvos Nepriklausomųjų rašytojų sąjungos narys.

Biografija
----------

Baigęs Ukmergėje švento Vincento Pauliečio draugijos seserų vienuolių pradžios mokyklą, tęsė mokslus Antano Smetonos gimnazijoje, kurią baigė 1949 m. Besimokydamas paskutinėje gimnazijos klasėje suorganizavo du berniukų vokalinius ansamblius. Viename jų dainavo bendraklasiai, o kitame – ir žemesniųjų klasių gimnazistai. Po gimnazijos pradėjo dirbti Želvos vidurinės mokyklos muzikos mokytoju. Ten vadovavo trims chorams. Su vyresnių klasių choru 1950 m. dalyvavo Respublikinėje dainų šventėje Vilniuje. Tada buvo sukurta daina „Seni kovos draugai", kurią tada pamėgo Lietuva, ją dainavo tremtiniai.

Iš Želvos V. Naraškevičius mokytis išvažiavo į Klaipėdos mokytojų institutą, kur studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą. Be to, lankė Klaipėdos aukštesniąją muzikos mokyklą, kur studijavo chorinį dirigavimą. Baigęs Klaipėdos mokytojų institutą, buvo paskirtas dirbti Plungės rajono Šateikių septynmetės mokyklos direktoriumi. Taip pat dirbo Tauragės 2 vidurinės mokyklos muzikos ir lietuvių kalbos mokytoju, Tauragės vaikų muzikos mokykloje, vadovavo vietos chorams. Vilniaus pedagoginiame institute pratęsė lietuvių kalbos ir literatūros studijas, dirbo folkloristu Liaudies meno rūmuose.

Kūryba
------

V. Naraškevičius savo kūryboje nemažai dėmesio skiria Vytauto Didžiojo temai, sukūrė patriotinių eilėraščių. Be to, nuolat kuria pjeses fortepijonui, išleido 4 sutartinių fortepijonui sąsiuvinius, 3 preliudus, dedikuotus M. K. Čiurlioniui, „Gimtinės dainas" fortepijonui. V. Naraškevičius sukūrė muziką Lietuvos nepriklausomųjų rašytojų sąjungos himnui (žodžiai – Vlado Burago).

Bibliografija
-------------

Išleido eilėraščių rinkinį „Vienakryptis" (2009 m.). Kiti svarbiausi kūriniai: sonetų rinkinys „Rūpestis" (1977 m.), eiliuota esė „Kosmoso Kolumbas" (1988 m.), „Trys preliudai M.K. Čiurlioniui" (1996 m.), eilėraščių knygą „Žalgirio vėliavos" (1999 m.), „Gimtinės dainos" fortepijonui (4 dalys, 1997, 1999, 2001, 2007 m.), lyrinį epą „Žalioji rūtelė" (2000 m.), poezijos rinkinį „Minčių planeta" (2012 m.). Išleido 51 sukankliuotą sutartinę (su bendraut.).

Šaltiniai
---------

1. ↑   Vytauto Didžiojo tema V. Naraškevičiaus kūryboje

Nuorodos
--------

* V. Naraškevičiaus biografija
* Ukmergės krašto minėtinų datų kalendorius[neveikianti nuoroda]
Peilinės sklendės schema:
1- Sklendės korpusas, 2 – Metalinė plokštė ( peilis) , 3 – Velenas, 4 – Sandarinimo žiedas, 5 – Tarpinė; 6- Tarpinės žiedas; 7- Pagalbinė plokštė 8 – Viršutinė atrama; 9 – Kaištis; 10 – Apatinė atrama; 11 – Valdymo ratas.
**Peilinė sklendė** (angl. *knife gate valve*) - sklendė, kuri ašiniu judesiu uždaro arba atidaro klampių skysčių srautą. Uždarymo elementas sudarytas iš metalinės plokštės (peilio), kurios briauna yra aštri. Uždarymo metu aštrus peilis palengvina prasiskverbimą terpėje ir užtikrina sklendės sandarumą, taip pat nesudaro sąlygų nusėdusių dalelių kaupimuisi sandarinimo žiede. 

Peilinių sklendžių taikymas nuotekų valykloje

Naudojimo sritys
----------------

Peilinės sklendės yra plačiai naudojamos klampiose, didelio tankio, abrazyvinėse terpėse. Pagrindinės peilinių sklendžių naudojimo sritys: popieriaus pramonė, nuotekų tinklai ir valymo įrenginiai, dumblo apdorojimo įrenginiai, chemijos pramonė. Peilinės sklendės naudojamos milteliniams ir kristalizuotiems produktas, alaus ir vyno pramonėje, cemento pramonėje.

Peilinių sklendžių suskirstymas
-------------------------------

Peilinės sklendės pagal sandarinimo ypatumus skirstomos į vienpusio sandarinimo peilinės sklendes, kai srautas sandarinamas tik iš vienos pusės, ir į dvipusio sandarinimo peilines sklendes, kai srautas sandarinamas iš abiejų pusių.

Pagrindinės charakteristikos
----------------------------

* Dėl savo mažų gabaritų šis sklendžių tipas yra naudojamas ribotose erdvėse;
* Didelis pralaidumas ir maži slėgio nuostoliai;
* Didelis sandarumas;
* Galimos skirtingos uždarymo galimybės (pneumatinė, rankinė, elektrinė pavara);
* Galimi skersmenys DN 50 – DN 4000.

Literatūra
----------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Peilinė sklendė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Flowtech Technologies;
* CMO Technologies Archyvuota kopija 2016-04-18 iš Wayback Machine projekto.;
* Smith,P. 2004. *Valve selection handbook*. 413 psl. Didžioji Britanija.
Mažorelio sodas
**Mažorelio sodas** (pranc. *Jardin Majorelle*, arab. حديقة ماجوريل) – botanikos sodas Marakeše, Maroke.

Sodą 1924 m. pradėjo kurti prancūzų dailininkas Žakas Mažorelis, kai Marokas buvo Prancūzijos protektoratu. 1931 m. formuojamame Žako sode, architektas Paulius Sinoiras (pranc. *Paul Sinoir*) dailininkui pastatė dirbtuves,  kurios 1937 m. buvo išdažytos ryškia mėlyna spalva. Toks Žako dekoravimo stilius gavo savą pavadinimą „Bleu Majorelle". 1947 m. Mažorelio sodas atidarytas visuomenės lankymui. Nuo 1980 m. sodas priklausė Iv Sen Loranui ir Pjerui Berže (pranc. *Pierre Bergé*).

Sodo teritorijoje yra Marakešo islamo meno muziejus (pranc. *Musée d'art islamique de Marrakech*), kur eksponuojama asmeninė Sen Lorano šiaurės Afrikos tekstilės kolekcija, keramikos dirbiniai ir Mažorelio paveikslai.

Bambukų alėja

Pagrindinė idėja
----------------

Geriausias Mažorelio paveikslas buvo nutapytas ne dažais, o gėlėmis, medžiais, upeliais ir fontanais viduryje Maroko, Marakeše. Nuostabus sodas pusiau arabiškas, pusiau prancūziškas, kuriame surinktas viena geriausių augalų kolekcijų pasaulyje ir dabar yra viena iš daugelio Maroko įžymybių. Sode Mažorelis surinko augalus iš penkių kontinentų: Azijos bambukus, Afrikietiškas palmės, Meksikos kaktusus, augalus iš Indijos, Kanarų salų, Mesopotamijos, Viduržemio jūros ir Kalifornijos. Mažorelis kurdamas sodą naudojo 5 kategorijų augalus: kaktusus, bambukus, palmes, vandens augalus ir gėles, kurios susodintos induose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Marokietiška glazūra[neveikianti nuoroda]

Nuorodos
--------

Koordinatės: 31°38′34″ š. pl. 8°00′11″ v. ilg.﻿ / ﻿31.64278°š. pl. 8.00306°r. ilg.﻿ / 31.64278; 8.00306

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Mažorelio sodas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Sodo svetainė
| Verslavos piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Verslavos piliakalnisVerslavos piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°38′41.3″ š. pl. 25°53′23.3″ r. ilg.﻿ / ﻿55.644806°š. pl. 25.889806°r. ilg.﻿ / 55.644806; 25.889806Koordinatės: 55°38′41.3″ š. pl. 25°53′23.3″ r. ilg.﻿ / ﻿55.644806°š. pl. 25.889806°r. ilg.﻿ / 55.644806; 25.889806 |

 |
| Vieta | Zarasų rajonas |
| Seniūnija | Antalieptės seniūnija |
| Aukštis | 24 m |
| Plotas | 45x24 |
| Naudotas | I tūkstantmetis pr. m. e. – I tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1949, 1958, 1972 |
| Registro Nr. | AR1478 / A979KP / 24091, 24092, 5688 |

**Verslavos piliakalnis su gyvenviete** – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 5688; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1478; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A979KP) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24092) Zarasų rajono savivaldybės teritorijoje, prie Verslavos kaimo, Antalieptės seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Antalieptė – Vencavai pasukus į dešinę pietuosna link Gaidelių per Šventosios užtvanką ir toliau pavažiavus į pietus keliuku 730 m, yra miške, priekyje.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje Šventosios dešiniajame krante. Aikštelė ovali, pailga pietryčių – šiaurės vakarų kryptimi, 45x24 m dydžio. Joje rasta brūkšniuotos keramikos, geležies gargažių. Šlaitai statūs, 15-24 m aukščio. 

Pietrytinėje papėdėje, 0,5 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta lipdytos keramikos. 500 m į pietus yra I tūkstantmečio vidurio pilkapynas.

Tyrimai
-------

1949, 1958, 1972 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. - II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 2,89 ha. Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 954000 m².

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Zabičiūnų piliakalnis 6 km | Gasių piliakalnis 8 km | Vencavų piliakalnis 7,5 km |  |
| Lūžų piliakalnis 1 km |  | Zokorių piliakalnis 4 km |
| Gutaučių piliakalnis 5 km | Daugailių piliakalnis 7 km | Ūžėniškių piliakalnis 9 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 177 (Nr. 794).

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.210
* Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašas, V.1993, p.66
* Pranas Gipiškis. Zarasų kraštas. Zarasai, Lietuvos turizmo sąjungos Zarasų skyrius, 1936.
* Покровский Ф. В. Археологическая карта Ковенской губернии. Вильна, 1899, c. 40, 41.
* D. Žilėnienė, A. Žilėnas. Antalieptės apylinkių senovė // Kraštotyra. Vilnius, 1969. p. 97–99.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Verslava
| **Algirdas Vrubliauskas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1966 m. gegužės 5 d. (57 metai)Junčionys, Alytaus rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Vida |
| Vaikai | Laura, Karolis |
|  |
| Veikla | veterinarijos gydytojas, politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | Tėvynės sąjunga |
|  |
| Alma mater | Lietuvos veterinarijos akademijaKauno technologijos universitetas |

**Algirdas Vrubliauskas** (g. 1966 m. gegužės 5 d. Junčionyse, Alytaus rajonas) – veterinarijos gydytojas, Lietuvos ir Alytaus rajono politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1992 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, veterinarijos gydytojas. 2002 m. baigė Kauno technologijos universitetą, vadybos mokslų magistras.

1992–1994 m. dirbo Mikolavo žemės ūkio bendrovėje veterinarijos gydytoju, 1994–1995 m. veterinarijos paslaugų individualioje įmonėje. 1995–1997 m. Alytaus rajono savivaldybės Pivašiūnų seniūnijos seniūnas. 1997–2000 m. 2000–2003 m. 2003–2004 m. ir 2007–2023 m. Alytaus rajono savivaldybės meras. 2004–2007 m. Seimo narys.

Tėvynės sąjungos, nuo 2008 m. partijos Tėvynės sąjunga-Lietuvos krikščionys demokratai narys, TS-LKD partijos tarybos narys, TS-LKD Alytaus rajono skyriaus pirmininkas.

1997–2004 m. ir nuo 2007 m. Alytaus rajono savivaldybės tarybos narys.

Lietuvos veterinarijos gydytojų sąjungos narys, Lietuvos medžiotojų draugijos narys, Rotary klubo narys.

Žmona Vida, vaikai Laura, Karolis.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4  *VRUBLIAUSKAS ALGIRDAS* Archyvuota kopija 2022-01-23 iš Wayback Machine projekto.. Kas yra kas Lietuvoje 2018. Nuoroda tikrinta 2021-10-14.
2. ↑  2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2011-02-05 iš Wayback Machine projekto.


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Ignas Aleškevičius** | **Alytaus rajono meras**1997–2000 | Po to:**Vydas Baravykas** |
| Prieš tai:**Vydas Baravykas** | **Alytaus rajono meras**2000–2003 | Po to:**Albertas Jusas** |
| Prieš tai:**Albertas Jusas** | **Alytaus rajono meras**2003–2004 | Po to:**Monika Ražanauskienė** |
| Prieš tai:**Monika Ražanauskienė** | **Alytaus rajono meras**2007–2023 | Po to:**Rasa Vitkauskienė** |
| **Algirdas Šimkus (1927)** |
| --- |
| Gimė | 1927 m. sausio 1 d.Vilkiškiai |
| Mirė | 2010 m. spalio 20 d. (83 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | Lietuvos kino filmų operatorius |

**Algirdas Šimkus** (1927 m. sausio 1 d. Vilkiškiai – 2010 m. spalio 20 d. Vilnius) – Lietuvos vaidybinių, dokumentinių ir animacinių filmų operatorius.

Biografija
----------

Studijavo Dailės institute, 1957–1959 m. Sąjunginiame Valstybiniame Kinematografijos institute Maskvoje.

1947 m. pradėjęs darbą operatoriaus asistentu Lietuvos kino studijoje dalyvavo filmuojant kino kronikos žurnalą „Tarybų Lietuva", filmavo apie 100 dokumentinių ir antruoju operatoriumi filmuojant per 40 vaidybinių filmų.

Lietuvos kinematografininkų sąjungos narys.

Filmografija
------------

* Adomas nori būti žmogumi, 1959 m.
* Gyvieji didvyriai, 1960 m.
* Vienos dienos kronika, 1963 m.
* Niekas nenorėjo mirti, 1965 m.
* Laiptai į dangų, 1966 m.
* Jausmai, 1968 m.
* Riešutų duona, 1977 m.
* Velnio sėkla, 1979 m.
* Kelionė į rojų, 1980 m.
* Antspaudas, 1986 m.
* Užkrečiantis pavyzdys, 1987 m.
* Palankios aplinkybės, 1989 m.
* Bėglys, tūrinės animacijos filmas, su Sauliumi Tamokaičiu, 1997 m.
* Liūnas, 2002 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Šimkus
Andris Liepa, 2012
**Andris Liepa** (g. 1962 m. sausio 6 d. Maskva) – latvių kilmės rusų baleto artistas, baletmeisteris.

Biografija
----------

Tėvas Maris Rudolfas Liepa, sesuo Ilzė Liepa. 1981 m. baigęs Maskvos choreografijos mokyklą iki 1988 m. šoko Didžiajame teatre Maskvoje. 1988 m. Niujorko miesto baleto, 1988–1989 m. Amerikos baleto teatro kviestinis solistas, nuo 1989 m. Marijos teatro (iki 1991 m. S. Kirovo operos ir baleto teatras) Sankt Peterburge artistas, nuo 1995 m. šio teatro pedagogas. Šoko Argentinos, Urugvajaus, Olandijos, Švedijos baleto trupėse, teatruose „La Scala" Milane, „Grand Opera" Paryžiuje.

1993 m. su Irina Fokina atnaujino baletmeisterio M. Fokino baletus „Petruška", „Ugnies paukštė", „Šecherazada". 1997 m. įkūrė M. R. Liepos labdaros fondą, jo vadovas.

Vaidmenys
---------

* Saljeris – Mocartas ir Saljeris, pagal V. A. Mocarto ir A. Saljerio muziką
* Medinis Princas – Bela Bartokas. Medinis princas
* Princas, Dezirė, Zygfrydas – Piotras Čaikovskis. Spragtukas, Miegančioji gražuolė, Gulbių ežeras
* Albertas – Adolfas Adamas. Žizel
* Borisas – Dmitrijus Šostakovičius. Aukso amžius
* Žanas de Brijenas – Aleksandras Glazunovas. Raimonda
* Jaunuolis – Rožės sapnas, pagal K. Vėberio muziką
* Soloras – Liudvikas Minkus. Bajaderė
* Caraitis Ivanas – Igoris Stravinskis Ugnies paukštė

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Andris Liepa** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

1. ↑  Helmutas Šabasevičius. *Andris Liepa*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 136 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Palatinai** (lot. *palatini* 'rūmų kariuomenė') – vėlyvosios Romos imperijos elitiniai daliniai, daugiausia buvę priskirti prie *comitatus praesentales* ('imperijos eskortinė kariuomenė').

Tų laikų Romos kariuomenės hierarchijoje už palatinus buvo viršesni *scholarai* (elitiniai kavaleristai, kurių daliniai vadinosi *scholae*). Už juos žemesni daliniai buvo komitatensiai (priskirti regioniniams komitatams) ir limitanėjai (*limitanei* 'pasieniečiai').

Šios kariuomenės pavadinimas kilęs iš lot. *palatium* 'rūmai'. Tai rodo, kad anksčiau šie daliniai priklausė tik imperinei eskortų kariuomenei. Vėliau jie pasirodė ir regioniniuose komitatuose (kaip judriųjų lauko armijų dalis). Tačiau ir tada palatinai turėjo aukštesnę padėtį ir gaudavo didesnes algas, nei likusių komitatų dalinių kareiviai. Tuo metu, kai buvo parašytas *Notitia Dignitatum* (apie 395 m.) Rytų Romos imperijoje palatinai sudarė apie 80% rytinių *comitatus praesentales* dalinių ir tik 14% regioninių komitatų dalinių.

Palatinų dalinius suformavo Konstantinas I po to, kai 312 m. paleido pretorionų gvardiją. Buvę pretorionai pradžioje pateko į palatinų dalinius. Kaip ir komitatų daliniai palatinų kavalerijos daliniai buvo vadinami veksiliacijomis (lot. *vexillationes*, iš lot. *vexillum* 'karinė vėliava'), o pėstininkų daliniai buvo vadinami *legionais* (lot. *legiones*) arba *auksilijomis* (lot. *auxilia*).
  
Manoma, kad:

* palatinų veksilijos (lot. *vexillationes palatinae*) turėdavo 400–600 karių,
* palatinų legionai (lot. *legiones palatinae*) – 800–1200 karių,
* palatinų auksilijos (lot. *auxilia palatina*) – 800–1000 arba 400–600 karių.
| Andrioniškio tiltas |
| --- |
|  |
| Tilto vaizdas nuo žemupio. Pontoninė prieplauka |
| 

Andrioniškio tiltasAndrioniškio tiltas

55°35′44″š. pl. 25°02′57″r. ilg.﻿ / ﻿55.595667°š. pl. 25.049139°r. ilg.﻿ / 55.595667; 25.049139﻿ (Andrioniškio tiltas)Koordinatės: 55°35′44″š. pl. 25°02′57″r. ilg.﻿ / ﻿55.595667°š. pl. 25.049139°r. ilg.﻿ / 55.595667; 25.049139﻿ (Andrioniškio tiltas) |
|  |
| **Vieta** | Andrioniškis,Anykščių raj. |
| **Kerta** | Šventąją |
| **Pastatytas** | 1969 m. |
| **Konstrukcija** | gelžbetoninis |

**Andrioniškio tiltas** – gelžbetoninis automobilių tiltas, nutiestas per Šventąją, stovintis Anykščių rajone, Andrioniškio miestelio rytiniame pakraštyje. Tiltu vyksta susisiekimas su gretimu Paandrioniškiu ir toliau už jo – su Niūronimis, miškų supamomis sodybomis, Arklio muziejaus Žirgo taku. Tiltas stūkso už 0,3 km į rytus nuo kelio  **175**  Pagojė–Sedeikiai–Viešintos–Nociūnai , einančio per miestelio centrą, kur stovi akmeninė Andrioniškio bažnyčia.

Per Andrioniškį driekiasi Šventosios vandens turizmo trasa. Šalia tilto pastatytos informacinės rodyklės, vasaromis įrengiama medinė pontoninė prieplauka, skirta švartuotis baidarininkams.

Tiltas penkių angų, palyginti siauras, nes jo važiuojamoji dalis – vienos eismo juostos. Riboto pralaidumo tilto prieigose įrengti eismo pirmumo ženklai. Perdangą laiko dvi gelžbetoninės, „T" skerspjūvio sijos, tilto viduryje atremtos į 3 plačius masyvius taurus (žemupio pusėje kyčiančius už siauresnės perdangos krašto) ir krantines atramas.

Istorija
--------

Šventosios slėnio dešiniajame krante 1935 m. iškilo akmens mūro Andrioniškio bažnyčia. 1941 m. netoli jos buvo pastatytas medinis tiltas. Pastarasis kentėjo nuo potvynių, buvo apardomas (istorinėse nuotraukose užfiksuotas laikinas lieptas prie sugriauto tilto). 1969 m. vietoj medinio statinio sumontuotas naujas gelžbetoninis tiltas, tarnaujantis iki šiol.

Galerija
--------

* Nuo Paandrioniškio pakrantėsNuo Paandrioniškio pakrantės
* Ant tilto – iš AndrioniškioAnt tilto – iš Andrioniškio
* Ant tilto – iš PaandrioniškioAnt tilto – iš Paandrioniškio
* Tilto profilisTilto profilis
* Perdangos konstrukcijaPerdangos konstrukcija

Literatūra
----------

* Henrikas Adolfas Kebeikis. *Žvilgsnis į Lietuvos tiltus*. - Kaunas: „Kopa", 2004. ISBN 9955-9711-0-X.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Andrioniškio tiltas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Anykščių krašto vietovių žinynas
* Henrikas Kebeikis. Tiltas per Šventąją Andrioniškyje. IMG 0019[neveikianti nuoroda]

| Artimiausi tiltai per Šventąją |
| --- |
| prieš srovę: | **Andrioniškio tiltas** | pasroviui: |
| Sedeikių tiltas | Anykščių geležinkelio tiltas |
| **Lepiota cristata** |
| --- |
| Dvokiančioji žvynabudėlė (*Lepiota cristata*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Agarikiečiai  *( Agaricales)* |
| Šeima: | Pievagrybiniai  *( Agaricaceae)* |
| Gentis: | Žvynabudėlė  *( Lepiota)* |
| Rūšis: | Dvokiančioji žvynabudėlė  *( Lepiota cristata)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Dvokiančioji žvynabudėlė** (*Lepiota cristata*) – pievagrybinių (*Agaricaceae*) šeimos, žvynabudėlių (*Lepiota*) genties grybų rūšis.

* **Augimo vieta**

Krūmokšniai, pakelės, parkai, miškai, žolėtos vietos.

* **Augimo laikas**

Vasara, ruduo.

* **Pagrindiniai požymiai**

Kepurėlė skėčio formos, baltame fone rausvai rudai žvyneliuota.

Vaisiakūniai nedideli. Kepurėlė 2–5 (7) cm skersmens, plonamėsė, trapi, balta, apšepusi smulkiais rudais, rausvai rudais žvyneliais. Lakšteliai balti, rusvai dėmėtais pakraštėliais. Kotas 3–7×0,3–0,5 cm, baltas, su žiedu, žemiau žiedo gelsvai rusvas. Trama balta, nemalonaus kvapo, nekarti. Sporos 57×2,5–3,5 μm.

**Būdingi požymiai:** vaisiakūniai nemalonaus, aštraus kvapo. Sporos bazaliniame gale bukos, su snapeliu.

Auga grupėmis. **Nevalgoma**. Labai dažna.

Literatūra
----------

Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 201 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Dvokiančioji žvynabudėlė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |