recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Koordinatės: 22°13′ š. pl. 81°10′ v. ilg.﻿ / ﻿22.217°š. pl. 81.167°r. ilg.﻿ / 22.217; 81.167

Regiono žemėlapis
**Kiaulių įlanka** (isp. *Bahía de Cochinos*) – nedidelė uždara Karibų jūros įlanka, įsiterpusi į pietinius Kubos krantus, ties Plaja Chirono gyvenviete (Matansaso provincija). Į vakarus nuo įlankos driekiasi pelkėtas Sapatos pusiasalis.

Nors įlankai prigijo „Kiaulių įlankos" pavadinimas, iš tiesų, tai yra klaidingas vertimas. Telkinys pavadintas pagal vietinę rifų žuvį raudonšonę raguotę (*Sufflamen verres*).

Istorija
--------

Kiaulių įlanka pagarsėjo dėl 1961 m. balandžio 17 d. čia įvykusios nesėkmingos amerikiečių invazijos į Kubą. Iš JAV laivų išsilaipino Kubos emigrantų dalinys (apie 1200 žmonių), ketindamas nuversti Fidelio Kastro valdžią. Tačiau okupantai susidūrė su pasipriešinimu ir per 72 valandas buvo apsupti. Apie 1000 žmonių buvo paimta į nelaisvę ir vėliau grąžinta JAV mainais už vaistus ir maisto produktus vaikams. Kiaulių įlankos incidentas pakenkė JAV tarptautiniam prestižui ir sustiprino Fidelio Kastro valdžios palaikymą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kiaulių įlanka*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 13 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Pelkių rūda (limonitas) iš miško Mazovijoje (Lenkija)
**Pelkių rūda** – limonito rūšis, natūraliai susidaro pelkėse ant augalų šaknų. Sudaro tankius ochros išvaizdos darinius, kartais primena poringus tufus su augalų atspaudais. Pelkių rūdoje būna 20–60 % geležies oksido, taip pat mangano oksido, iki 30 % vandens, silikatų, smėlio, iki 30 % fosforo rūgšties. Pelkių rūdai labai artima *velėninė rūda* arba *pievų rūda*, aptinkama kaip poringos konkrecinės nuosėdos, paupių ar pusiau užpelkėjusiose pievose.

Pelkių rūdos geležis ima redukuotis 400 °C temperatūroje, o 700–800 °C temperatūroje susidaro akytoji geležis. Senovinėse lydymo krosnyse tilpdavo 1,5–2 pūdai rūdos. Tokias krosnis statydavo aukštesnėse vietose, kad vėjas sustiprintų degimą. Vėliau imta orą pūsti dumplėmis. Baigus lydytis, krosnį pralauždavo ir išimdavo akytosios geležies luitą. Luitą dėdavo ant priekalo ir kaldavo, kol iš luito pašalindavo šlaką. Taip gaudavo minkštą geležį. Toliau kalant ir grūdinant iš jos gaudavo plieną. Per sezoną viena tokia krosnimi išlydydavo 75–150 pūdų geležies.
Salyno žemėlapis
**Dalmatijos salos** (kroat. *Dalmatinski otoka*) – salynas Adrijos jūroje, šalia šiaurės vakarinių Balkanų pusiasalio krantų, Dalmatijos krašte, priklauso Kroatijai. Salyną sudaro virš 1000 salų, kurių bendras plotas – apie 2500 km². Salų paviršius kalnuotas (iki 778 m, Bračo saloje), krantai labai vingiuoti, daug įlankų, sąsiaurių. Salos sudarytos iš klinties, paplitę karstiniai reiškiniai. Veši subtropiniai krūmynai, sodai. Salos susidarė jūrai apsėmus Dinarų kalnyno pakraštį.

Didžiausios Dalmatijos salos: Krkas (408 km²), Bračas (395 km²), Hvaras (300 km²), Pagas (285 km²), Korčula (276 km²), Dugi Otokas (114 km²), Mljetas (100 km²), Rabas (90,8 km²), Visas (90,2 km²), Lošinis (74,7 km²), Pašmanas (63 km²), Šolta (59 km²), Uglianas (50 km²).

Dalmatijos salose gyvena 121 tūkst. gyventojų (2001 m.). Verčiamasi daugiausia turizmu, sodininkyste (vynmedžiai, citrinmedžiai, alyvmedžiai). Salas jungia keltai, Krko salą su žemynu – tiltas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 127–128
2. ↑  *Dalmatijos salos*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
|  |
| --- |
| Viola Beach |
| Kilmė | Voringtonas, Češyras, Anglija, Jungtinė Karalystė |
| Žanrai | Indie rock, indie pop |
| Aktyvumo metai | 2013–2016 |
| Įrašų kompanija | Fuller Beans, Communion |
| Buvę nariai |
| Kris LeonardRiver ReevesTomas LoweJack DakinFrankie CoulsonJonny Gibson |

**Viola Beach** – britų indie rock grupė iš Voringtono, susikūrusi 2013 m. Galutinė grupės sudėtis buvo Kris Leonard (gitara ir vokalas), River Reeves (gitara), Tomas Lowe (bosinė gitara) ir Jack Dakin (būgnai). Visi keturi, kartu su grupės vadybininku Craig Tarry, 2016 m. vasario 13 d. žuvo autoavarijoje Sioderteljė mieste, Švedijoje.

Sekančią savaitę po grupės narių mirties, grupės singlas „Boys That Sing" debiutavo Jungtinės Karalystės singlų reitingo 80-oje vietoje, o „Swings & Waterslides" – vienuoliktoje. 2016 m. liepos 29 d. išleistas debiutinis grupės albumas „Viola Beach". Albumas pasiekė pirmąją vietą Jungtinės Karalystės albumų reitinge.

Diskografija
------------

* *Viola Beach* (2016)

Išnašos
-------

1. ↑  „UK band Viola Beach 'killed in Swedish car crash'". *BBC News*. 14 February 2016. Nuoroda tikrinta 14 February 2016.
2. ↑  „Viola Beach's album claims Number 1: "That fateful night in Sweden will not now define their lives"". *Officialcharts.com/* (Official Charts Company).

Nuorodos
--------

* Viola Beach Soundcloud paskyra
* Viola Beach Facebook profilis
* Viola Beach svetainėje Last.fm
Kiaulienos kumpis
**Kiauliena** – kiaulės (*Sus domestica*) mėsa. Kiauliena yra viena iš labiausiai naudojamų mėsos rūšių pasaulyje, o prijaukintų kiaulių egzistavimo įrodymai siekia 5000 m. pr. m. e.

Kiauliena valgoma įvairiai paruošta: virta, kepta, rūkyta, sūdyta. Iš kiaulienos gaminamos dešros, karbonadai bei daug kitų mėsiškų maisto patiekalų.

Islamo ir judaizmo religijos kiaulieną valgyti draudžia.

Istorija
--------

Kiaulės skerdenos
Manoma, kad naminės kiaulės atsirado maždaug 5000 m. pr. m. e. Kinijoje arba Artimuosiuose Rytuose iš prijaukintų laukinių šernų. Jų prisitaikymas prie įvairių sąlygų ir buvimas visaėdžiais leido šiuos gyvūnus prijaukinti daug lengviau ir anksčiau, nei daugumą kitų (pvz. galvijus). Kiaulės daugiausiai būdavo naudojamos maistui, bet naudodavo ir jų odą (batams, skydams, diržams ir kt.), kaulus (ginklų gamybai). Taip pat kiaulės dėl geros savo uoslės naudojamos triufelių paieškai. Kadangi paprastai ėda žmonių atliekas, tam tikra prasme padėdavo palaikyti gyvenvietes švaresnėmis.

Iki XX a. kiauliena Europoje ir Šiaurės Amerikoje tradiciškai būdavo rudens valgis. Pavasarį ir vasarą paršiukai, kaip ir dauguma kitų naminių maistui auginamų gyvūnų, augdavo ir penėdavosi, o rudenį būdavo skerdžiami. Dėl šios priežasties daug kur su kiauliena (bei kita naminių gyvūnų mėsa, ypač žąsiena) būdavo valgomi ir obuoliai, taip pat renkami vasaros pabaigoje ir rudenį. Nuo XX a. kiaules pradėjus auginti masiškai ir pasikeitus jų auginimo būdams, kiauliena tapo prieinama ištisus metus.

Vartojimas
----------

Kiauliena yra viena iš labiausiai naudojamų mėsos rūšių pasaulyje, iš jos vidutiniškai gaunama apie 38 % per dieną iš mėsos gaunamų baltymų. Tačiau kiaulienos vartojimas skirtingose vietose labai skiriasi, labiausiai ji valgoma vakarietiškoje civilizacijoje, o islamiškose šalyse draudžiama visai.

2006 m. kiaulienos visame pasaulyje buvo suvartota beveik šimtas milijonų tonų.

Dėl didėjančios urbanizacijos kiaulienos vartojimas ypač sparčiai auga Kinijoje, kur nuo 2002 m. iki 2006 m. padidėjo 20 %. Kiauliena yra populiarus ingredientas kinų virtuvėje.

Produkcija
----------

| Tūkstančiai tonų (2008 m.) |
| --- |
|  Kinija | 47177 |
|  JAV | 9518 |
|  Vokietija | 4459 |
|  Ispanija | 3469 |
|  Brazilija | 3015 |
|  Kanada | 2838 |
|  Vietnamas | 2470 |
|  Prancūzija | 2230 |
|  Danija | 2053 |
|  |
|  Lietuva | 93 |

Nuorodos ir šaltiniai
---------------------

1. 1 2  sciencenews.org
2. ↑   Archyvuota kopija 2008-12-24 iš Wayback Machine projekto.
3. 1 2  http://fas.usda.gov Archyvuota kopija 2007-09-28 iš Wayback Machine projekto.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kiauliena** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Pelningumas** - yra finansinis rodiklis, o jo konkretus apibrėžimas priklausytų nuo taikymo srities. Finansų srityje pelningumas rodo kiek įmonės ar projekto pajamos atneša vienokios ar kitokios rūšies pelno. Pelningumas apskaičiuojamas naudojantis pelno maržomis. Šnekamojoje kalboje pelningumas dažnai painiojamas ir su kitomis panašiomis sąvokomis, kaip grąža ar pajamingumas. 

Tačiau savo esme pelningumas yra skirtingas nuo pajamingumo bei grąžos. Grąža rodo ne pajamų, bet turto generuojamą pelną (įskaitant vertės prieaugį), tuo tarpu pajamingumas įtraukia tik turto generuojamą pelną. 

Finansų praktikoje naudojama keletas pagrindinių pelningumo rodiklių:

1. Bendroji marža (gross margin) = bendrasis pelnas / pajamos. Naudojama norint ignoruoti veiklos bei finansines sąnaudas.
2. EBITDA marža (EBITDA margin) = EBITDA pelnas / pajamos. Dabartiniuose finansuose itin plačiai paplitusi pelningumo marža. Vienas universaliausių pelningumo rodiklių.
3. Veiklos marža (operating margin) = veiklos pelnas / pajamos.
4. Grynoji marža (net profit margin) = grynasis pelnas / pajamos.

Šaltiniai
---------

* Pelningumas Finansistas.net, panaudota 2015.08.28
| **Vytautas Povilas Šilas** |
| --- |
| Gimė | 1937 m. birželio 29 d.Šiauliai, Lietuva |
|  |
| Veikla | Filologas, rašytojas, inžinierius |

**Vytautas Povilas Šilas** (1937 m. birželio 29 d. Šiauliuose) – Mažosios Lietuvos tyrėjas, žurnalistas, inžinierius, esperantininkas.

Biografija
----------

Gimė 1937 m. birželio 29 d. Šiauliuose. 1944-1948 m. mokėsi pradinėje mokykloje Kaune, 1961 m. baigė Vilniaus 10-ąją vidurinę mokyklą, 1961-1967 m. studijavo VU Fizikos fakultete. 1967-2000 m. Vilniaus radijo komponentų gamyklos (vėliau AB „Vilniaus Vingis") inžinierius konstruktorius. 1961 m. Vilniuje įsteigė iki šiol veikiantį jaunimo esperanto kalbos klubą „Juneco". 1968-1975 m. TSRS neoficialios jaunimo esperanto klubų tarybos pirmininkas, sekretorius, valdybos narys. Parengė dvi plokšteles esperanto kalba: lietuvių liaudies dainų (įdainavo Virgilijus Noreika 1962) ir lietuvių estradinių dainų (1965). 1977 m. tapo pirmojo pasaulyje esperanto kalbos vadovėlio radijo mėgėjams autoriumi. Esperanto kalba Lietuvos ir užsienio spaudoje parašė per 160 straipsnių. Nuo 1989 m. - Mažosios Lietuvos reikalų tarybos pirmininkas. Nuo 1980 m. ekskursijų po Karaliaučiaus kraštą organizatorius ir vadovas. Inicijavo LR Seimo nutarimus dėl Atmintinų dienų - lapkričio 30 d. Mažosios Lietuvos prisijungimo (t. y. Tilžės akto) ir spalio 16 Mažosios Lietuvos gyventojų genocido, parėmė sausio 15 - Klaipėdos krašto sukilimo dienos įteisinimą. Straipsnių rinkinio „Mažoji Lietuva. Lietuvininkų kovos" sudarytojas ir vienas iš autorių (2010).

Darbai
------

* *Litovaj popolkantoj* (2005)
* *Lernu esperanton* (2005)
* *Esperanto raktas* (2003)
* *Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje* (1990)
* *Nuo Mažvydo iki Vydūno* (1988)
* *А вы говорите на эсперанто?* (1980)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Biografija
| **Violeta Lastakauskaitė** |
| --- |
| Gimė | 1965 m. gruodžio 12 d. (57 metai)Ignalina |
|  |
| Veikla | irkluotoja |
|  |
| Žinomas (-a) už | olimpietė |

**Violeta Lastakauskaitė** (g. 1965 m. gruodžio 12 d. Ignalinoje) – Lietuvos olimpietė, irkluotoja. Buvo akademinio irklavimo rinktinės narė 1992 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Barselonoje (Ispanija), kur su Violeta Bernotaite tapo dvivietės be vairininkės 10 vietos laimėtoja.

Sporto pasiekimai
-----------------

1983 m. baigė Trakų internatinę sporto mokyklą. Irklavo pavienes dvivietę, keturvietę ir aštuonvietę valtis. Du kartus buvo SSRS jaunių čempionė: keturvietės su vairininku ir aštuonvietės (1983). Daugkartinė Lietuvos moterų irklavimo čempionė (aštuonvietės, dvivietės ir keturvietės be vairininko, porinės keturvietės su vairininku, dvivietės maratono). 

7 kartus buvo SSRS čempionatų prizininkė: irkluodama aštuonvietę pelnė bronzos (1985, 1986) ir sidabro (1989), neolimpinėje programoje - 3 kartus aukso (1985, 1986, 1989), keturvietę su vairininku - sidabro (1988) medalius. SSRS taurės (1984) ir SSRS tautų spartakiados irklavimo varžybų 3 vietos (1986) laimėtoja su Lietuvos aštuonvietės įgulomis. 

Pasaulio čempionate (1994, Indianapolis, JAV) irkluodama dvivietę be vairininko užėmė 8 vietą, pasaulio neolimpinių rungčių čempionate (1996, Didžioji Britanija) keturvietės be vairininko rungtyje buvo dešimta.

Nuorodos
--------

* Violeta Lastakauskaitė (*sports-reference.com*) Archyvuota kopija 2012-11-13 iš Wayback Machine projekto.
* Violeta Lastakauskaitė *Lietuvos sporto enciklopedijoje*
* Lietuvos irkluotojai olimpiečiai
| **Naja atra** |
| --- |
| Kininė kobra (*Naja atra*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Ropliai  *( Reptilia)* |
| Būrys: | Žvynaropliai  *( Squamata)* |
| Pobūris: | Gyvatės  *( Serpentes)* |
| Šeima: | Aspidai  *( Elapidae)* |
| Gentis: | Kobros  *( Naja)* |
| Rūšis: | Kininė kobra  *( Naja atra)* |

 |

**Kininė kobra**, taip pat **Taivano kobra** (*Naja atra*) – aspidų (*Elapidae*) šeimos nuodingųjų gyvačių rūšis. Paplitusi pietų Kinijoje, Taivane, Honkonge, šiaurės Laose, šiaurės Vietname. Kinijoje ir Taivane žmonės labiausiai kenčia nuo šios gyvatės įgėlimų tarp kitų nuodingų gyvačių.

Gyvatė paprastai yra 1,2–1,5 m ilgio, tačiau gali išaugti iki 2 m ilgio. Kūnas yra žėrinčios juodos spalvos, su skersinėmis gelsvomis juostomis, papilvė šviesi, perlų atspalvio, priklausomai nuo gyvenamosios vietos, atspalviai skiriasi. Gyvena miškuose, krūmynuose, žolynuose, prisitaiko žmonių apgyvendintose vietose, sutinkama aukštyje iki 2000 m virš jūros lygio. Gyvena ant žemės, slapstosi tarp nukritusių lapų, šakų, akmenų. Aktyvi dieną ir naktį. Mitybos racionas platus, bet daugiausiai minta varlėmis, rupūžėmis, graužikais, kitomis gyvatėmis. Patelės padeda 6–23 kiaušinius tarp gegužės ir liepos mėn. pabaigos. 

Kobros nuodai, patekę į žmogaus organizmą, turi neurotoksinį ir kardiotoksinį poveikį.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kininė kobra** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Pietų Kinijos nuodingosios gyvatės Archyvuota kopija 2012-06-26 iš Wayback Machine projekto.
**Violeta Gaidamavičiūtė-Kisielienė** (g. 1951 m. vasario 10 d. Radviliškyje) – Lietuvos grafikė.

Biografija
----------

1974 m. baigė Lietuvos dailės institutą. Lietuvos dailininkų sąjungos narė.

Nuo 1974 m. dalyvavo daugiau kaip 100 grupinių parodų Lietuvoje ir užsienyje. Individualios parodos:

* Vilnius – 1992 m. 2002 m.
* Maskva – 1993 m.
* Dilingenas – 1995 m.
* Kolumbija, Niujorkas, Lundas – 1996 m.
* Londonas – 2002 m.
* Paryžius, Amesas (Ajovos valstija) – 2003 m.

Kūryba
------

Kuria lakštinę grafiką, daugiausia oforto, šilkografijos technika. Estampai didelio formato, pasižymi vidinių nuotaikų interpretacijomis, ekspresyvia linija, spalvinių dėmių kompoziciniu ritmu. Kūriniams būdingas intymumas, kameriškumas, detalių, faktūros išryškinimas, ofortams – preciziškas atlikimas, skaidrus, sidabriškas štrichų virpėjimas. Šilkografijų vaizdai abstrahuoti, raiškių spalvinių derinių, laisvų linijų. Svarbiausi kūriniai: „Aguonos" (1976 m.), „Žydinti obelis lietui lyjant" (1977 m.), „Sraigė" (2003 m.), ciklai „Vasara" (1982 m.), „Vilnius" (1991 m.), Šv. Mergelės Marijos skaidri šilkografija ant stiklo (Sausio 13-osios memorialas prie LR Seimo, architektai Kęstutis Kisielius, Jurgis Dagelis, 2007 m.).

Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, Čikagos Čiurlionio dailės galerija, A. Tretjakovo dailės galerija Maskvoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Regina Urbonienė. *Violeta Gaidamavičiūtė-Kisielienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. 802 psl.
**Vinzorizuotas aritmetinis vidurkis** (angl. *Winsorized mean*) – vinzorizuotas statistinis centrinės tendencijos matas, panašus į aritmetinį vidurkį ir medianą, o ypač į nupjautinį vidurkį. Šis vidurkis skaičiuojamas po to, kai tam tikras numatytas skaičius skirstinio ar imties duomenų kairiajame ir dešiniajame kraštuose pakeičiamos mažiausiomis ir didžiausiomis nekeičiamomis reikšmėmis. Paprastai abiejuose kraštuose pakeičiamas vienodas taškų skaičius (dažniausiai nuo 10 iki 25 procentų).

Privalumai
----------

Vinzorizuotas aritmetinis vidurkis yra naudingas įvertis, nes jis mažiau jautrus riktams negu paprastas aritmetinis vidurkis, tačiau yra pakankamai tikslus centrinės tendencijos ar aritmetinio vidurkio įvertis beveik visuose statistiniuose modeliuose. Šiuo požiūriu vinzorizuotas aritmetinis vidurkis yra priskiriamas robastiniams įverčiams.

Trūkumai
--------

Vinzorizuotas aritmetinis vidurkis panaudoja daugiau skirstinio ar imties informacijos negu mediana. Tačiau vinzorizuotas duomenų aritmetinis vidurkis (jei duomenys skirstosi nesimetrišku skirstiniu) vargu ar bus aritmetinio vidurkio ar medianos nenukrypęs įvertis. 

Vinzorizuoto aritmetinio vidurkio (kaip ir nupjautinio vidurkio) naudojimas labai abejotinas atvejais, kai imtyje mažai duomenų. Be to, vienų verčių keitimas kitomis ne visada pagrįstas.

Pavyzdys
--------

* 10 skaičių imčiai, kurią sudaro skaičiai nuo *x*1 (mažiausia vertė) iki *x*10 (didžiausia vertė) 10% vinzorizuotas aritmetinis vidurkis yra

{\displaystyle {\frac {\overbrace {x\_{2}+x\_{2}} +x\_{3}+x\_{4}+x\_{5}+x\_{6}+x\_{7}+x\_{8}+\overbrace {x\_{9}+x\_{9}} }{10}}.\,}
Šiuo atveju vinzorizavimo esmė yra reikšmių *x*2 ir *x*9 įstatymas vietoje pradinių *x*1 ir *x*10.

Nuorodos
--------

1. ↑  Dodge, Y. (2003) *The Oxford Dictionary of Statistical Terms*, OUP. ISBN 0-19-920613-9 (entry for "Winsorized estimation")

* Wilcox, R.R.; Keselman, H.J. (2003). „Modern robust data analysis methods: Measures of central tendency". *Psychological Methods* **8** (3): 254–274. PMID 14596490. doi:10.1037/1082-989X.8.3.254.
| **Vytautas Rimkevičius (dainininkas)** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1922 m. rugpjūčio 8 d.Kaunas, Lietuva |
| Mirė | 1976 m. spalio 12 d. (54 metai)Kaunas, Lietuva |
| Palaidotas (-a) | Petrašiūnų kapinėse |
|  |
| Veikla | dainininkas |
| Organizacijos | Kauno valstybinis muzikinis teatras |
| Pareigos | solistas (baritonas) |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Lietuvos nusipelnęs artistas |

**Vytautas Rimkevičius** (1922 m. rugpjūčio 8 d. Kaune, Aleksote – 1976 m. spalio 12 d. ten pat, palaidotas Petrašiūnų kapinėse) - Kauno valstybinio muzikinio teatro solistas, baritonas.

Biografija
----------

1942 m. nebaigęs dainavimo mokslų, buvo priimtas choristu į Kauno valstybinį muzikinės komedijos teatrą. Jau dirbdamas mokėsi Juozo Gruodžio muzikos mokykloje pas Apseliomą Barnniškį solinio dainavimo klasėje. Mokyklą baigė 1957 m. Teatre dirbo iki 1967 m. Turėjo aksominio tembro balsą, pasižymėjo raiškia vaidyba ir plastika, suformavo operetės pagrindinio herojaus paveikslą, kuriuo vėliau sekė daugelis teatro artistų. Vytautas Rimkevišius dirbo intensyviai, turėjo pasisekimą ir ištikimų gerbėjų, tačiau bohemiškas gyvenimas nualino sveikatą. Ilgai ir sunkiai sirgęs mirė nesulaukęs nė penkiasdešimtmečio.

Vaidmenys
---------

Vytautas Rimkevišius per dvidešimt penkerių metų darbo stažą sukūrė apie 90 vaidmenų. Jam buvo patikėti pagrindiniai vaidmenys Imrės Kalmano operetėse „Marica", „Silva", „Bajaderė"; F. Leharo operetėje „Grafas Liuksemburgas", J. Štrauso – „Šikšnosparnis" ir kt. Pokario laikotarpiu operetė buvo itin mėgiama ir dainininkui V. Rimkevičiui nebuvo lygių, jis patraukdavo artistiškumu ir vyriškumu. Ypač gerai atliko Janko vaidmenį I. Dunajevskio operetėje „Laisvasis vėjas", Besmertno iš K. Listovo „Sevastopolio valsas" ir kt. 

Kai 1951 m. teatras pradėjo statyti operas, Vytautas Rimkevičius vaidino: Paolo Dž. Verdžio operoje „Simonas Bokanegra", Bartolo iš Dž. Rosinio „Sevilijos kirpėjuje", Moraleso Ž. Bize „Karmen" ir kt.

Kita kūrybinė veikla
--------------------

Vadovavo ir saviveiklos būreliui gamykloje „Atrama".

Atminimo įamžinimas
-------------------

Namas, kuriame gyveno, 1980 m. buvo įtrauktas į vietinės reikšmės kultūros paminklų sąrašą.

1988 m. ant namo Kęstučio g. 32/22 buvo atidengta memorialinė lenta: „Šiame name gyveno: 1938–1949 m. – operos solistas, režisierius, pedagogas Petras Oleka. 1938–1955 m. operos solistas, pedagogas Juozas Bieliūnas. 1950–1976 m. – operetės solistas Vytautas Rimkevičius (Kauno m. LDT VK 1985 01 31 potv. Nr. 33 p.). 2004 m. lenta nuplėšta.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Irena Vanagienė, „Rimkevičius Vytautas", Muzikos Enciklopedija, III Tomas, O-Ž, Lietuvos muzikos ir teatro akademija, Mokslo ir enciklopedijų leidimo institutas, 2007 m, 220 p.
2. ↑  Klimauskaitė, Daina. Vaikinas iš Aleksoto, tapęs operetės karalium (Vytautą Rimkevičių prisiminus) – Iliustr. // Kauno diena. – 1997, rugs. 27, priedas „Santaka, p. 21.
3. ↑  KPTA atminimo įamžinimo objektų sąrašas.
4. ↑  Lietuvos respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašas (1978–1990). – Vilnius, 1993. – D. 1. p. 122, 165.
| **Vytautas Saulis** |
| --- |
| Gimė | 1941 m. sausio 2 d.Šišniškiai, Strūnaičio valsčius |
| Mirė | 2007 m. (~66 metai) |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | 1964 m. Vilniaus universitetas |

**Vytautas Saulis** (1941 m. sausio 2 d. Šišniškiuose, Strūnaičio valsčius, Švenčionių apskritis – 2007 m.) – Lietuvos sporto žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

1959 m. baigė Švenčionių vidurinę mokyklą, 1964 m. Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete – lietuvių kalbą ir literatūrą.

1964 m. dirbo mokytoju. 1965–1968 m. Gamtos apsaugos komiteto Propagandos skyriaus vedėjas. 1988–1991 m. laikraščio „Sportas" redakcijos korespondentas, atsakingasis sekretorius. 1990 m. įkūrė laikraštį „Futbolo savaitė", 1990–1991 m. ir 1994 m. jo redaktorius. 1992–1993 m. laikraščio „Lietuvos sportas" steigėjas ir redaktorius. Nuo 1994 m. dienraščio „Respublika" sporto skyriaus reporteris.

Kelis kartus sporto žurnalistų konkurso „Auksinė plunksna" nugalėtojas ir prizininkas.

Bibliografija
-------------

* Nuo Atėnų iki Maskvos. – Vilnius: Mintis, 1981. – 197 p.: iliustr.
* Lietuvos futbolas 1922–1997 m.: istorinė apybraiža / Vytautas Saulis, Gediminas Kalinauskas. – Vilnius: Diemedis, 1997. – 374 p.: iliustr. – ISBN 9986-23-034-9

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 443-444 psl.
| Santana do Livramentas*Sant’Ana do Livramento* |
| --- |
|        |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

Santana do LivramentasSantana do Livramentas

30°53′0″ p. pl. 55°31′0″ v. ilg.﻿ / ﻿30.88333°š. pl. 55.51667°r. ilg.﻿ / 30.88333; 55.51667﻿ (Santana do Livramentas)Koordinatės: 30°53′0″ p. pl. 55°31′0″ v. ilg.﻿ / ﻿30.88333°š. pl. 55.51667°r. ilg.﻿ / 30.88333; 55.51667﻿ (Santana do Livramentas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Brazilijos vėliava Brazilija |
| **Regionas** | Brazilijos Pietų regionas |
| **Valstija** | Pietų Rio Grandė Pietų Rio Grandė |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1823 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2018) | 77 763  |
| **Altitudė** | 208 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Santana do Livramentas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Santãna do Livrameñtas |

**Santana do Livramentas** (port. *Santana do Livramento* arba *Sant’Ana do Livramento*) – miestas pietų Brazilijoje, Pietų Rio Grandės valstijoje, 498 km į pietvakarius nuo Porto Alegrės, Urugvajaus pasienyje, priešais Riveros miestą. Transporto mazgas: yra oro uostas, plentai į Porto Alegrę, Rio Grandę, Montevidėją, geležinkeliai į Rio Grandę, Rosario do Sulį, Paisandu. Vystoma odos apdirbimo, maisto (mėsos, vyno), pramonė, turizmas. Svarbus gyvulininkystės (galvijai, avys) ir žemdirbystės (vynmedžiai, ryžiai, soja, vaismedžiai) centras, be to, išgaunami ametistai ir agatai.

Santana do Livramente veikia Kampanijos regiono universiteto skyrius (įkurtas 1989 m.), istorijos muziejus.

Istorija
--------

Į buvusias indėnų čarujų ir minuanų žemes naujakuriai ėmė keltis XIX a. pr. Pradėjus ispanų kolonijoms skelbti nepriklausomybę, 1810 m. Portugalijos Brazilijos pajėgos dabartinio miesto vietoje įkūrė karinį postą ir pastatė Šv. Onos koplytėlę. Santana do Livramento gyvenvietė oficialiai įkurta 1823 m. o 1857 m. gavo miesto teises. 1912 m. miestą pasiekė pirmoji Brazilijoje tarptautinė geležinkelio linija. Ja buvo galima patekti iš Brazilijos didmiesčių į Buenos Aires, Montevidėją. Dabar ja traukiniai nekursuoja.

Šaltiniai
---------

1. 
2. ↑
3. ↑  *Santana do Livramentas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXI (Sam–Skl). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2012
4. ↑
| Nauta*Nauta* |
| --- |
| *Nautos prieplauka* |
|  |
| 

NautaNauta

4°30′30″ p. pl. 73°35′0″ v. ilg.﻿ / ﻿4.50833°š. pl. 73.58333°r. ilg.﻿ / 4.50833; 73.58333﻿ (Nauta)Koordinatės: 4°30′30″ p. pl. 73°35′0″ v. ilg.﻿ / ﻿4.50833°š. pl. 73.58333°r. ilg.﻿ / 4.50833; 73.58333﻿ (Nauta) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5) |
|  |
| **Valstybė** | Peru vėliava Peru |
| **Departamentas** | Loreto departamentas |
| **Provincija** | Loreto provincija |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1830 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2017) | 20 716  |
|  |
|  **Vikiteka** | Nauta |

**Nauta** (isp. *Nauta*) – miestas Peru šiaurės rytuose, Loreto departamente, ~100 km į pietvakarius nuo Ikitoso, Maranjono kairiajame krante, netoli šio santakos su Ukajaliu ir Amazonės pradžia. Loreto provincijos administracinis centras. Svarbus upių uostas. Plentas į Ikitosą. Yra Švč. Paslaptingosios Rožės bazilika, Ukamaros teatras (buv. bažnyčia, 1832 m.). Apylinkėse gausu saugomų teritorijų (Pakajos–Samirijos rezervatas ir kt.), indėnų (daugiausia kokamų) bendruomenių.

Istorija
--------

Nautą 1830 m. įkūrė kokamų bendruomenės vadas Kuraka Manuelis Pakaja. Pradžioje vietovė vadinta Mauta, bet vėliau pakeista į Nautą (ispanų k. aliuzija į jūrininką). Nuo 1853 m. į Nautą ėmė plaukti garlaiviai.

Šaltiniai
---------

1. PERU: Loreto Region, *citypopulation.de*
2. ↑  PERU: Loreto Region, *citypopulation.de*
3. ↑  NAVARRO CAUPER, Luís Alfonso: "Apuntes sobre Nauta en su 134 aniversario", en el diario *El Eco* del 30/04/1964.
| Santeklė |
| --- |
| Gyvenvietė panaikinta XX a. viduryje |
| Santeklės-Dvarčininkų vandens malūno liekanos |
|  |
| 

SanteklėSanteklė

 |
| **Koordinatės** | 56°05′28″š. pl. 21°37′05″r. ilg.﻿ / ﻿56.091°š. pl. 21.618°r. ilg.﻿ / 56.091; 21.618﻿ (Santeklė)Koordinatės: 56°05′28″š. pl. 21°37′05″r. ilg.﻿ / ﻿56.091°š. pl. 21.618°r. ilg.﻿ / 56.091; 21.618﻿ (Santeklė) |
|  |
| **Apskritis** | Klaipėdos apskrities vėliava Klaipėdos apskritis |
| **Savivaldybė** | Kretingos rajono savivaldybės vėliava Kretingos rajono savivaldybė |
| **Seniūnija** | Imbarės seniūnija |

**Santeklė** – buvęs viensėdis šiaurės rytiniame Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, 5 km į šiaurės rytus nuo Salantų, Dvarčininkuose, 1,2 km į šiaurės vakarus nuo kelio  **2704**  Seda–Barstyčiai–Salantai , Salanto ir Notės santakoje.

Etimologija
-----------

Viensėdis buvo dviejų upių santakoje, todėl pavadinta *Santekle* (žem. *Sontakle*).

Geografija
----------

Gyvenvietės žemės plytėjo dešiniajame Salanto krante, abipus jo santakos su Notės upeliu, pirmųjų Dvarčininkų pietrytiniame pakraštyje ir antrųjų Dvarčininkų pietinėje dalyje. Ties Notės žiotimis išliko tvenkinio vieta, prie Salanto stūkso vandens malūno griuvėsiai. 

|  |
| --- |
| Aplinkinės gyvenvietės |
|  | Nerėpai – 1,5 km | Dvarčininkai I | Dvarčininkai II |  |
| Kalniškiai – 1 km |  | Baidotai – 1 km |
| Laiviai – 2 kmSALANTAI – 5 km |  |  |

Istorija
--------

Viensėdis susiformavo XIX a. pab. Dvarčininkų kaimo žemėje. Po 1861 m. žemės reformos kaimą atskirus nuo Platelių dvaro valdų, grafams Šuazeliams liko XIX a. prie Salanto pastatytas vandens malūnas. Jam priklausančiame žemės sklype buvo suformuotas savarankiškas *Santeklės* viensėdis, kuriame 1923 m. buvo 2 kiemai ir 14 gyventojų. Vandens malūną prieškariu nuomavosi Pranciškus Karlinskas. XX a. vidury Santeklė priskirta prie Dvarčininkų kaimo.

| Administracinis-teritorinis pavaldumas |
| --- |
| 1915–1950 m. | Salantų valsčius, Kretingos apskritis |

Kultūros paveldas
-----------------

* Vandens malūno liekanos (saugotinas kultūros paveldo objektas).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos apgyventos vietos. - Kaunas, 1925. - P. 120
2. ↑  Irena Šeškevičienė. Malūnas ir „bravoras" – baudžiavos laikų palikimas. – Pajūrio naujienos – 2009 m. balandžio 17 d.

* Pajūrio naujienos – 2009 m. balandžio 17 d.
Holšteinų veislės karvė
**Veislininkystė** - zootechninių ir ūkinių organizacinių priemonių sistema žemės ūkio gyvulių ir paukščių veislėms gerinti. Taip pat - veislinių gyvulių veisimas pardavimui.

Svarbiausi elementai: geriausių pagal požymius ir kilmę gyvulių atranka (dirbtinė atranka), tinkamas gyvulių porų parinkimas, gauto prieauglio specialus auginimas.

Atrenkant gyvulius, vedama individuali jų produktyvumo apskaita - kontroliniai melžimai, svėrimas ir kt. (zootechninė apskaita). Reproduktoriai vertinami dar ir pagal palikuonių produktyvumo savybes. Kad jos išryškėtų, kontroliuojamas kiaulių penėjimas, galvijų prieauglis auginamas kontrolinėse karvidėse, buliukų centruose. Gyvulių kilmė tikrinama imunogenetiniais metodais. Kad būtų galima įvertinti visas veislines savybes, gyvuliai bonituojami. Geriausieji įrašomi į veislių kilmės knygą. Poros parenkamos pagal numatytus selekcinio darbo uždavinius, naudojamasi atitinkamais veisimo metodais. Išryškinus geriausias suaugusių karvių savybes, sudaromos grupės rinktinių karvių, kurios poruojamos su rinktiniais buliais. Gauti palikuonys paliekami veislei toliau gerinti.

Veislininkystės darbas dirbamas veislininkystės ūkiuose, fermose, žirgynuose, veislininkystės įmonėse. Labai svarbu veislinės medžiagos platinimas: dirbtinis sėklinimas, gerai organizuotas veislinių gyvulių pirkimas bei pardavimas, veislininkystės propagavimas - veislinių gyvulių parodos ir parodos pardavimai.

Lietuvoje veisiami Lietuvos juodmargiai ir žalieji galvijai, Lietuvos juodagalvės avys, Lietuvos baltosios kiaulės, Lietuvos sunkieji arkliai, žemaitukai, leghornų, kornišų, plimutrokų vištų veislės ir jų deriniai.

Istorija
--------

### Lietuvoje

Lietuvoje gyvulių veislininkystė pradėta XX a. pradžioje. Po I pasaulinio karo gyvulių gerinimu rūpinosi žirgynai ir gyvulių auginimo draugijos.

Tarybiniais metais Lietuvoje dirbo 6 tarprajoninės valstybinės veislininkystės įmonės. Rinktinių bulių ir karvių palikuonys buvo auginami trijuose buliukų auginimo centruose. Kiekviename rajone buvo tarpūkinės galvijų sėklinimo įmonės. Pieno riebumas nustatomas pieno laboratorijose, galvijų kilmė tikrinama Respublikinėje kraujo grupių tyrimo laboratorijoje (Baisogaloje). Galvijai tobulinami 35 veislininkystės ūkiuose ir 156 fermose.
Kiaulių veislininkystės darbas buvo dirbamas veislininkystės įmonių skyriuose. Paveldimos savybės tiriamos penkiose kiaulių penėjimo stotyse, kiaulių veislinės savybės tobulinamos 34 veislininkystės ūkiuose ir 94 fermose. Avys tobulinamos 1 ūkyje ir 13 fermų. Arklių veislės gerinamos 5 valstybiniuose žirgynuose. Gyvulių veislininkystės darbą organizavo Veislininkystės įmonių trestas, metodiškai vadovavo Gyvulininkystės institutas. Paukščių veislininkystę organizavo Paukštininkystės trestas, metodiškai jam vadovavo Pabaltijo zoninė paukštininkystės bandymų stotis.

Šaltiniai
---------

* *J. Šleiva,* Galvijininkystė, V. 1975 m.
*Apie Portugalijos miestą žr. Santarenas (Portugalija)*.

| Santarenasport. *Santarém* |
| --- |
|              |
| *Santarenas prie Tapažoso upės* |
|  |
| 

SantarenasSantarenas

2°25′0″ p. pl. 54°43′0″ v. ilg.﻿ / ﻿2.41667°š. pl. 54.71667°r. ilg.﻿ / 2.41667; 54.71667﻿ (Santarenas)Koordinatės: 2°25′0″ p. pl. 54°43′0″ v. ilg.﻿ / ﻿2.41667°š. pl. 54.71667°r. ilg.﻿ / 2.41667; 54.71667﻿ (Santarenas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Brazilijos vėliava Brazilija |
| **Regionas** | Brazilijos Šiaurės regionas |
| **Valstija** | Para (valstija) Para (valstija) |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 215 320  |
| **Altitudė** | 51 m |

**Santarenas** (port. *Santarém*) – miestas Brazilijoje, Paros valstijoje, uostas prie Amazonės ir Tapažoso santakos, 36 m aukštyje. Tai svarbus žemutinės Amazonijos prekybinis centras. Medienos, kavos, aukso, vaistų, riešutų išvežimas. Žemės ūkis, gyvulininkystė. Turizmas (kelionės į indėnų kaimą *Alter-do-Chão*).

Savivaldybės plotas – 18 500 km², gyventojų skaičius – 308 339 (2021 m.).

Istorija
--------

Santarenas įkurtas Žuano Felipės Betendorfo 1661 m. 1697 m. pastatyta tvirtovė. Miesto statusą įgijo 1848 m. Transamazonijos plentas Santareną pasiekė 1972 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  BRAZIL: Pará, *citypopulation.de*
| Santjago del Esteras*Santiago del Estero del Nuevo Maestrazgo* |
| --- |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

Santjago del EsterasSantjago del Esteras

27°48′0″ p. pl. 64°16′0″ v. ilg.﻿ / ﻿27.80000°š. pl. 64.26667°r. ilg.﻿ / 27.80000; 64.26667﻿ (Santjago del Esteras)Koordinatės: 27°48′0″ p. pl. 64°16′0″ v. ilg.﻿ / ﻿27.80000°š. pl. 64.26667°r. ilg.﻿ / 27.80000; 64.26667﻿ (Santjago del Esteras) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-3) |
|  |
| **Valstybė** | Argentinos vėliava Argentina |
| **Provincija** | Santjago del Estero provincija Santjago del Estero provincija |
| **Departamentas** | Kapitalio departamentas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1553 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2001) | 244 733  |
| **Altitudė** | 182 m |
|  |
| **Tinklalapis** | www.sgociudad.gov.ar |
|  **Vikiteka** | Santjago del Esteras |

**Santjago del Esteras** (isp. *Santiago del Estero*) arba **Estero Santjagas** – miestas Argentinos šiaurinėje dalyje, Santjago del Estero provincijos administracinis centras. Miestas išsidėstęs provincijos vakaruose, prie Dulsės upės, 1042 km į šiaurės vakarus nuo Buenos Airių.

Paminklas generolui Belgranui

Istorija
--------

Santjago del Esteras – seniausias Argentinos miestas, įkurtas ispanų ir išlikęs iki šių dienų. Ilgus amžius miesto apylinkėse gyveno indėnų gentys. 1543 m. teritorijas aplankė pirmoji europiečių ekspedija, atvykusi iš Čilės. 1553 m. liepos 25 d. (nors kai kurie istorikai mano, kad 1550 m.) ispanų konkistadoras donas Fransiskas de Agirė įkūrė *Santiago del Estero del Nuevo Maestrazgo* miestą. La Platos Vicekaralystės laikais Santjago del Esteras buvo Tukumano vyskupystės centru. Vėliau tapo pavaldus Saltai ir Kordobai.

Turizmas
--------

Miesto katedra
Nors tai seniausias šalies miestas, išlikę vos keletas kolonijinės architektūros pastatų: 1570 m. pastatyta *Nuestra Señora del Cármen* katedra, kelios kitos bažnyčios ir koplyčios. Vertingi eksponatai saugomi istorijos, archeologijos muziejuose. Santjago del Esteras – vienas iš šiaurės Argentinos folkloro centrų.

Ekonomika ir švietimas
----------------------

Medienos apdirbimo, maisto, odos, tekstilės pramonė. Svarbaus žemės ūkio rajono centras. Yra du universitetai: Nacionalinis Santjago del Estero (įkurtas 1973 m.) ir Katalikų (1960 m.).

Susisiekimas
------------

Santjago del Esteras – svarbus provincijos transporto mazgas. Keliai į Tukumaną, Rosariją, Chuchujų, Kordobą, Katamarką. Taip pat geležinkeliai į Tukumaną, Rosariją, Kordobą. 6 km į šiaurę nuo miesto yra *Mal Paso* oro uostas, iš kurio vyksta skrydžiai į Tukumaną ir Buenos Aires.

Nuorodos
--------

* Oficiali savivaldybės svetainė Archyvuota kopija 2015-02-23 iš Wayback Machine projekto.
* Provincijos svetainės skiltis
* Santjago del Estero universitetas
| **Maksas Soloveičikas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1883 m. rugsėjo 10 d.Rusija Kaunas, Rusijos imperija |
| Mirė | 1957 m. (~74 metai)Izraelis Tel Avivas, Izraelis |
| Steigiamojo Seimo atstovas |
|  |
| Veikla | Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas |
|  |
| Alma mater | Ženevos universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Maksas Soloveičikas |

**Maksas Soloveičikas** (1883 m. rugpjūčio 10 d. Kaunas, Rusijos imperija – 1957 m. Tel Avivas, Izraelis) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

Žurnalo „Rassviet" redakcija Sankt Peterburge, 1912 m. Sėdi (iš kairės į dešinę): Zejevas Žabotinskis, Avramas Idelsonas, **Maksas Soloveičikas**; Stovi: Solomonas Gelpšteinas, Aleksandras Goldšteinas, Arnoldas Zeidmanas.
Mokėsi Kaune, studijavo Peterburge (Rusija), Vokietijoje ir Ženevoje (Šveicarija). Domėjosi Izraelio istorija, keliavo po Palestiną, Artimuosius Rytus. Ženevos universitete apgynė filosofijos daktaro disertaciją.

Nuo 1904 m. gyveno Peterburge. Sionistų spaudos „Jevreiskaja Žizn" ir „Rassviet" steigėjas bei redaktorius. Taip pat skaitė paskaitas Peterburgo liaudies universitete iš žydų istorijos ir Biblistikos.

Po Pirmojo pasaulinio karo grįžo į Lietuvą. 1918 m. lapkričio mėn. pirmosios Kauno miesto valdybos prezidiumo narys. 1919 m. Paryžiaus taikos konferencijos dalyvis. Atstovavo Lietuvos žydus bei aktyviai dirbo agituodamas už Lietuvos pripažinimą.

1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas VI (Utenos) rinkimų apygardoje. Priklausė žydų frakcijai.

1919 m. balandžio 12 d. – 1923 m. vasario 22 d. Lietuvos Vyriausybių ministras be portfelio žydų reikalams.

1923 m. iš Lietuvos išvyko, gyveno Berlyne, Hitleriui atėjus į valdžią, nuo 1933 m. gyveno Palestinoje, iki 1941 m. Žydų banko direktorius.

Literatūra
----------

* Soloveičikas Maksas, Trumpos Steigiamojo Seimo narių biografijos su atvaizdais, Klaipėda, 1924, p. 54.
* Soloveičikas Maksas, Lietuvių enciklopedija, Boston, 1963, t. 28, p. 290–291.
* Bendikaitė E. Soloveičikas Maksas, Lietuvos Steigiamojo Seimo (1920–1922 metų) narių biografinis žodynas, sud. A. Ragauskas, M. Tamošaitis, Vilnius, 2006, p. 335.
* Šarūnas Liekis, „A State within a State? Jewish autonomy in Lithuania 1918–1925", Vilnius 2003, ISBN 9955-9613-5-X, p. XII

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žydrūnas Mačiukas. Steigiamojo Seimo atstovai. Seimas
|  |
| --- |
| **Nausėdų seniūnija** |
| Valsčius | {{{sav}}} |
| Centras | Nausėdai |
|  |
| Gyventojai (1923) | 614 |
| Gyvenvietės | 8 (1923 m.) |

**Nausėdų seniūnija** – istorinis teritorinis-administracinis vienetas, buvęs Kretingos rajono savivaldybės teritorijos šiaurės vakarinėje dalyje, į šiaurės rytus nuo Darbėnų, abipus Darbos upelio aukštupio.

Istorija
--------

XIX a. II pusėje – XX a. pradžioje Nausėdų vardu kartais vadinta 1861 m. įsteigta Auksūdžio seniūnija, kurios administracinis centras buvo įsikūręs Nausėduose. 

Nausėdų seniūnija įkurta 1919 m. patvirtinus Lietuvos teritorinį-administracinį suskirstymą. Po Lietuvos aneksijos 1940 m. pabaigoje ji pavadinta apylinke, 1941 m. birželio pabaigoje atkurta, o 1944 m. spalio mėn. vėl pavadinta Nausėdų apylinke.

Seniūnijai vadovavo seniūnijos kaimų atstovų sueigoje (krivūlėje) renkamas seniūnas, o jį pavadavo seniūno padėjėjas.

Seniūnai: Jonas Anužis (1932 m.)

Administracinis centras: Nausėdai.

Seniūnijos kaimai 1923 m.
* Auksodys, k.
* Eškepiai, k.
* Gegužavai, k.
* Kiaupiškės, k.
* Latveliai, k.
* Maloniškiai, k.
* Nausėdai, k.
* Pirkuliai, k.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos savivaldybių žinynas. - Kaunas, 1932. - P. 600

* Lietuvos apgyvendintos vietos. - Kaunas, 1925. - P. 111-112
| **Juozas Stanulis** |
| --- |
| Gimė | 1897 m. balandžio 3 d.Šventežeryje, Seinų valsčius |
| Mirė | 1991 m. balandžio 3 d. (94 metai)Kačerginėje |
|  |
| Veikla | Lietuvos teatro aktorius, režisierius |
| Organizacijos | Šiaulių dramos teatras |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| 1957 m. – Lietuvos nusipelnęs artistas |

**Juozas Stanulis** (1897 m. balandžio 3 d. Šventežeryje, Seinų valsčius – 1991 m. balandžio 3 d. Kačerginėje) – Lietuvos teatro aktorius, režisierius.

Biografija
----------

1917–1918 m. mokėsi Imperatoriškojoje Aleksandro teatro dramos mokykloje (vadovas – R. Apolonskis), 1916–1918 m. J. Vaičkaus vaidybos mokykloje Sankt Peterburge.

1916–1918 m. J. Vaičkaus skrajojamojo teatro aktorius Sankt Peterburge, nuo 1918 m. Vilniuje. 1920–1921 m. Lietuvių meno kūrėjų draugijos Dramos vaidyklos (Kaunas), aktorius. 1923–1926 m. Liaudies teatro steigėjas, vadovas, režisierius, aktorius, 1924–1931 m. dar ir Valstybės teatro, aktorius. 1931–1935 m. Valstybės teatro Šiaulių skyriaus vadovas, režisierius ir aktorius, 1935–1939 m. Klaipėdos skyriaus direktorius, režisierius ir aktorius, 1939–1942 m. Valstybės teatro Šiaulių skyriaus direktorius, režisierius ir aktorius, 1943 m. „Vaidilos" teatro, režisierius, 1944–1945 m. Vilniaus valstybinio dramos teatro direktoriaus pavaduotojas ir aktorius, 1945–1946 m. Vilniaus valstybinio dramos teatro direktorius ir aktorius, 1947–1958 m. LTSR valstybinio dramos teatro aktorius. Be to, dar ir LTSR valstybinės konservatorijos Aktoriaus meistriškumo katedros dėstytojas.

Vaidmenys
---------

* Mileris – Frydrichas Šileris. Klasta ir meilė,
* Radvila – Balys Sruoga. Apyaušrio dalia,
* Orgonas – Moljeras. Tartiufas.

Pastatymai
----------

* Petras Vaičiūnas. Patriotai,
* Vincas Mykolaitis-Putinas. Valdovas,
* S. Gariksas. Moteris,
* Juozas Šaltenis. Saulės vaikai,
* Kazys Binkis. Atžalynas,
* Sofija Čiurlionienė-Kymantaitė. Dvylika brolių juodvarniais laksčiusių.

Įvertinimas
-----------

* 1957 m. – Lietuvos nusipelnęs artistas.

Šaltiniai
---------
Koordinatės: 54°06′18″š. pl. 23°40′37″r. ilg.﻿ / ﻿54.104911°š. pl. 23.677083°r. ilg.﻿ / 54.104911; 23.677083

Veisiejų miškų urėdija
**Veisiejų miškų urėdija** − viena iš 42 miškų urėdijų, turto patikėjimo teise valdanti, naudojanti valstybinius miškus, vykdanti juose kompleksinę miškų ūkio veiklą. Įsikūrusi Kalvelių kaime, Veisiejų seniūnijoje. 

Veisiejų (*Seinų*) urėdija įkurta 1919 m. liepos 1 d. Urėdijos būstinė tuomet buvo Papečių kaime. Nuo 1920 m. ji persikėlė į *Justinavo* (vėliau pavadinto Vainežeriu) dvarą, prieš pat karą − į Veisiejus. 1945 m. urėdija perorganizuota į miškų ūkį, kuris 1946 m. perkeltas į Lazdijus, o 1949 m. prijungtas prie Alytaus miškų ūkio. 1957 m. sausio 1 d. įsteigiamas Veisiejų miškų ūkis, o po Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo jam vėl grąžintas senasis vardas − urėdija.

Bendras miškų plotas urėdijos veiklos teritorijoje − 59 004 ha, iš jų valstybinės reikšmės miškų − 20 911 ha. Veisiejų miškų urėdijos miškuose vyrauja eglynai (11 %), beržynai (8 %), juodalksnynai (4 %), ąžuolynai, uosynai (2 %), drebulynai (1 %).

Veisiejų miškų urėdas − Zenius Želionis.

Veisiejų miškų urėdijoje yra įkurtos šios saugomos teritorijos:

* Metelių regioninis parkas
* Veisiejų regioninis parkas
* Žuvinto biosferos rezervatas
* Avirės hidrografinis draustinis
* Kučiuliškės herpetologinis draustinis
* Krakinio telmologinis draustinis
* Pertako miško biosferos poligonas

Veisiejų miškų urėdijos miškai suskirstyti į 8 girininkijas.

Girininkijos
------------


|  |  |
| --- | --- |
| **Girininkija** | **Girininkijos vieta** |
| **Seniūnija** | **Gyvenvietė** |
| Ančios | Kapčiamiesčio seniūnija | Varviškė |
| Baltašiškės | Leipalingio seniūnija | Mizarai |
| Kapčiamiesčio | Kapčiamiesčio seniūnija | Kapčiamiestis |
| Krosnos | Krosnos seniūnija | Krosna |
| Leipalingio | Leipalingio seniūnija | Leipalingis |
| Seirijų | Šlavantų seniūnija | Paročkė |
| Stalų | Kapčiamiesčio seniūnija | Ivoškai |
| Veisiejų | Veisiejų seniūnija | Kalveliai |

Nuorodos
--------

* Veisiejų miškų urėdijos tinklalapis
| **Maksimilianas I (Bavarija)** |
| --- |
|  |
| Maksimilianas I |
| Vitelsbachai |
| Vitelsbachų herbas |
| Vitelsbachų herbas |
|  |
| Gimė | 1573 m. balandžio 17 d. |
| Mirė | 1651 m. rugsėjo 27 d. (78 metai) |
| Tėvas | Vilhelmas V |
| Sutuoktinis (-ė) | Elžbieta Lotaringė,Marija Ana Austrė |
| Vaikai | Ferdinandas Marija, Maksimilianas Jeronimas Filipas |
| Bavarijos kurfiurstas |
| Valdė | 1579 m. – 1648 m. (~69 metai) |
| Pirmtakas | Vilhelmas V |
| Įpėdinis | Ferdinandas Marija |
|  |
|  **Vikiteka** | Maksimilianas I (Bavarija) |

**Maksimilianas I**  (1573 m. balandžio 17 d. Miunchene – 1651 m. rugsėjo 27 d. Ingolštate) – Bavarijos kurfiurstas.

Valdymas
--------

Maksimiliano I pirmoji žmona Elžbieta Lotaringė
Maksimiliano I žmona Marija Ana Austrė
Į Bavarijos hercogo sostą sėdo 1597 m. Reformavo šalį, skatino ekonomikos raidą, sukūrė gerai organizuotą valdymo aparatą bei 100 metų galiojusį įstatymų rinkinį *Codex Maximilianeus*. Kovojo už kontreformaciją. 1607 m. įvykdė nuosprendį Donauvorto miestui. Vėliau protestantai susijungė į Evangeliškąją uniją. Žemės kunigaikštis į tai atsakė, 1609 m. įsteigdamas Karališkąją lygą; taip atsirado prielaidos Trisdešimties metų karui. Jo pradžioje atėjo pagalbon imperatoriui Ferdinandui II su lygos armija, vadovaujama generolo Tilio: 1620 m. – kovojant dėl Bohemijos, 1623 m. – dėl Pfalco. Už tai gavo Aukštutinį Pfalcą bei Pfalco kurfiursto titulą. Rėgensburgo kurfiurstų susirinkime 1630 m. pasiekė, kad būtų atleistas Valenšteinas. Ilgu Maksimiliano viešpatavimo laikotarpiu Bohemija virto ankstyvojo absoliutizmo valstybe, dėl kurios gerovės nenuilsdamas darbavosi religingasis jos kurfiurstas. Aistringai garbino Dievo motiną ir turėjo didžiulės įtakos Bavarijos dievobaimingumui (Marija, mergelė)..

Šaltiniai
---------

1. ↑  Ferial Kanbay – „1000 pasaulio įžymybių: enciklopedinis žinynas" – 213 psl.

Nuorodos
--------

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RBavarija Bavarijos kurfiurstai |
| --- |
|  |
| 
Maksimilianas I *(1623-1651)*  **·**  Ferdinandas Maria *(1651-1679)*  **·**  Maksimilianas II Emanuelis *(1679-1726)*  **·**  Karolis Albertas *(1726-1745)*  **·**  Maksimilianas III Jozepas *(1745–1777)*  **·**  Karolis Teodoras *(1777-1799)*  **·**  Maksimillianas IV *(1799-1805)* |  |

 |
| **Juozas Slušnys** |
| --- |
| Gimė | 1901 m.Budriai, Kartenos vls. Telšių apskr. Kauno gub. |
| Mirė | 1948 m. gruodžio 26 d. (~47 metai)Pikteikiai, Gargždų vls. Kretingos apskr. |
| Motina | Ona |
|  |
| Veikla | Lietuvos kariuomenės kūrėjas savanoris, Klaipėdos sukilimo dalyvis, Lietuvos partizanas |
| Pareigos | Kardo rinktinės kuopos vadas |

**Juozas Slušnys**, slap. **Kūma (Kūmas), Partizanas** (1901 m. Budrių  k. Kartenos vls. Telšių apskr. Kauno gub. – 1948 m. gruodžio 26 d. Pikteikių k. Gargždų vls. Kretingos apskr.) – Lietuvos kariuomenės savanoris kūrėjas, Klaipėdos sukilimo dalyvis, Kretingos šaulių rinktinės šaulys, Lietuvos laisvės armijos Žemaičių apygardos Kardos rinktinės Buganto kuopos vadas.

Biografija
----------

Gimė ir augo Budriuose. Motina buvo nebylė, vieniša. 1919 m. įstojo savanoriu į Lietuvos kariuomenę, kariavo su raudonarmiečiais, bermontininkais, lenkais, užsitarnavo viršilos laipsnį, dalyvavo 1923 m. Klaipėdos krašto sukilime. Grįžęs kaip karys savanoris Pryšmančių k. Kretingos vls. Kretingos apskr. gavo 12 ha žemės, sukūrė šeimą, susilaukė 2 dukrų ir 2 sūnų.

Ūkį pardavęs persikėlė į Palangą, dirbo statybose. 1944 m. rudenį susipažino su vienu iš Kardo rinktinės organizatorių K. Kontrimu, 1946 m. rugsėjo 1 d. tapo partizanu, buvo paskirtas į Buganto kuopą. 1948 m. rugpjūčio mėn. žuvus kuopos vadui J. Martinaičiui-Meškerei, paskirtas vadu.

Žuvo MGB kariuomenės ir MGB Kartenos vls. poskyrio stribų surengtos karinės-čekistinės operacijos metu Baublių miške, netoli Pikteikių k. Gargždų vls. Kretingos apskr. Susirėmęs akis į akį su stribų vadu Piotru Komlaču, atsiųstu iš Baltarusijos į Kretingos apskritį kovoti su Lietuvos partizanais, buvo mirtinai sužeistas durtuvu. Kūnas užkastas MGB Kartenos poskyrio kieme.

Už nuopelnus kovoje dėl Lietuvos laisvės 1919–1948 m. Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centro Rezistentų teisių komisija pripažino po mirties kario savanorio statusą.

Šaltiniai
---------

* Lietuvos ypatingasis archyvas. – F. K-1, ap. 3, b. 1241. – L. 133. – Ap. 47, b. 264. – L. 86v-87
* Stanislava Petraitienė. Brangi tylos kaina // Švyturys (Kretinga). – 1966 m. rugpjūčio 2, 6, 9. – Nr. 88, 90-91. – P. 3
* Dalia Kuodytė. Žemaičių apygarda Kardo (Kardų) rinktinė. – Laisvės kovų archyvas. – Kaunas, 1993. – T. 7. – P. 20
* Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo departamento archyvinė pažyma. – 1997 m. spalio24