recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Lisbetė Purvins-Irrittié** (vok. *Lisbeth Purwins-Irrittié*; 1897 m. rugpjūčio 22 d. Vitėje (Klaipėdos miesto dalis) – 1974 m. liepos 10 d. Hanoveryje) – Vokietijos ir Lietuvos rašytoja bei poetė.

Biografija
----------

Gimė hugenotų Irrittié šeimoje. Tėvas buvo mokytojas, įskiepijęs dukrai meilę literatūrai. Pirmąjį savo eilėraštį Lisbetė išspausdino Klaipėdos laikraštyje „Memeler Dampfboot", kai jai buvo tik šešiolika metų. 1922 m. Leipcige išleista pirmoji knygutė – scenos veikalas „Turi ateiti pavasaris". Vėliau išspausdinti eilėraščiai, keli dramų rinkinukai. Keletas eilėraščių patalpinti mokiniams skirtoje skaitinių knygoje „Singende Ostmark". Klaipėdos kraštą prijungus prie Lietuvos Respublikos, 1924 m. pasirodė pirmasis stambesnis jos literatūrinis kūrinys – romanas „Kova dėl gimtosios žemės". Jame nedaug vietos užima politiniai įvykiai, rašytoja plačiai aprašė stambios klaipėdiečių ūkininkų šeimos gyvenimą, su jos rūpesčiais ir šventėmis.

Ištekėjusi už Aglonėnų mokytojo ir Vanagų evangelikų liuteronų bažnyčios vargonininko bei choro vadovo Jono Purvino (vok. *Johann Prwins*), atsidėjo šeimyniniam gyvenimui. Gimė duktė Brigita.

Artėjant Antrojo pasaulinio karo frontui, šeima pasitraukė į vakarinę Vokietijos dalį ir apsigyveno Harco regione. Po kiek laiko gimė antroji duktė Gizela. Mirus vyrui, L.Purvins-Irrittié turėjo rūpintis šeimos išmaitinimu – dviem vietiniams laikraščiams rašė knygų ir spektaklių recenzijas. Laiko kūrybai likdavo nedaug, nedidelius apsakymus ir eilėraščius spausdino į Oldenburgą persikėlusiame klaipėdiečių laikraštyje „Memeler Dampfboot".

Paskutinius gyvenimo metus praleido dukters Gizelos šeimoje.

Bibliografija
-------------

* Es muß doch Frühling werden (Ein Frühlingsspiel). – Leipzig: W. Härtel & Co. Nachf. 1922
* Lottchens Reise (Festspiel in 1 Aufz.). – Leipzig: Verlag W. Härtel, 1923
* Bei der Weihnachtsarbeit (Festspiel in 1 Aufz.). – Leipzig: W. Härtel & Co. 1923
* Wie Gretel Gärtnerin wurde. – Leipzig: Härtel & Co. Nachf. 1924
* Der Kampf um die Heimaterde (Roman aus d. Memellande). – Leipzig: W. Härtel & Co. Nachf. 1924
* Glückwünsche aus Kindermund (Gedichte zu Festlichkeiten). – Leipzig: W. Härtel & Co. Nachf. 1926
* Der Segen eines Traumes (1 Akt f. junge Mädchen). – Leipzig: W. Härtel & Co. Nachf. 1926
* Eine Weihnachtsüberraschung (Weihnachtsfestspiel in 1 Aufz.). – Leipzig: W. Härtel & Co. Nachf. 1926

Šaltiniai
---------

* Lisbeth Purwins-Irrittié // Memeler Dampfboot, 1974 N 7
* Zum Tode unsers Heimatdichterin Lisbeth Purwins-Irrittié // Memeler Dampfboot, 1974 N 10
* Unsere Heimatlieder // Memeler Dampfboot, 1974 N 4
* Lisbeth Irrittié // Vietovių registro knyga (Memelland)
| Panų kalnas |
| --- |
| Panų kalne |
| 

Panų kalnasPanų kalnas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°06′09″š. pl. 22°07′18″r. ilg.﻿ / ﻿56.102462°š. pl. 22.121568°r. ilg.﻿ / 56.102462; 22.121568Koordinatės: 56°06′09″š. pl. 22°07′18″r. ilg.﻿ / ﻿56.102462°š. pl. 22.121568°r. ilg.﻿ / 56.102462; 22.121568 |

 |
| Vieta | Telšių rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Gadūnavo seniūnija |
| Plotas | 25 000 m² |
| Registro Nr. | u. k. 3472 |

**Panų kalnas**, *Mergakalnis* – istorinės ir mitologinės reikšmės objektas, alkakalnis, esantis Pasruojės kaime Telšių rajone, UAB „Žemaitijos žuvis" tvenkinių rytų pusėje esančiame iškyšulyje, apie 1 km į vakarus nuo kelio  **161**  Telšiai–Seda . Šiame kelyje stovi nuoroda į kalną, kuris pasiekiamas miško keliuku. 1996 m. gruodžio 23 d. įrašytas į Lietuvos Respublikos nekilnojamųjų kultūros vertybių registrą (kodas 3472). Panų kalno koplyčia priklauso Alsėdžių Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo parapijai.

Tai pailga, smėlėta ir pušimis apaugusi kalva, apie 210 m ilgio ir 100–150 m pločio. Šlaitai nuolaidūs, 5-6 m aukščio. Iš šiaurės, vakarų ir pietų yra tvenkiniai, iš rytų – miškas. Kalvos viršūnė plokščia, ji iškilusi 124,1 m virš jūros lygio. Teritorijos plotas apie 2,5 ha.

Istorija
--------

Panų kalną Lietuvos archeologas Fiodoras Pokrovskis įtraukė į Kauno gubernijos archeologijos žemėlapį, kurį jis išleido Vilniuje 1899 m. Kalną minėjo ir Petras Tarasenka 1928 m. knygoje „Lietuvių archeologijos medžiaga". Panų kalno rytinėje dalyje nuo seno stovėjo dvi koplytėlės. Apie vandalizmą šioje vietoje sovietmečiu rašė Lietuvos Katalikų Bažnyčios Kronika. 1982 m. balandžio 4 d. jos buvo nuverstos ir nustumtos į tvenkinį. Koplytėlės atstatytos 1990 m. liepos mėn.

Padavimai
---------

Panų kalnas minimas keliuose padavimuose:

* Tai esą buvusi slėpimosi vieta nuo užpuolusių priešų. Kai kraštą XVII a. užplūdo švedai, ten pasislėpė iš apylinkių subėgusios merginos ir jaunos moterys. Sužinoję po kalnu esant pasislėpusias merginas, švedai užvertę urvų angą ir taip palaidoję apie 2000 merginų ir jaunų moterų. Iš čia kilęs ir kalno vardas. Žuvusiosioms atminti ant kalno buvo pastatyta koplyčia. Kalno papėdės šaltinis laikytas stebuklingu – jo vandeniu gydyta skaudančias akis.
* Kalne stovėjo vienuolynas, kuriame gyveno jaunos panos – vienuolės.
* Stovėjo bažnyčia, kurioje švedų užpuolimo metu slėpėsi mergaitės. Bet jos buvo švedų nužudytos, pati bažnyčia sugriauta.

Kalnas gausiai lankomas maldininkų religinių švenčių metu. Šioje vietoje pradedami Didieji Žemaičių Kalvarijos atlaidai (liepos 1–12 d.). Čia duodami įžadai meldžiant sveikatos, laimės.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑
4. ↑

Nuorodos
--------

* Panų kalnas Archyvuota kopija 2016-03-04 iš Wayback Machine projekto.
**Teismo pranešimas** - asmens informavimas apie teismo procesą, posėdžius; pranešimas. Forma rašytinė.

Dalyvaujantiems byloje asmenims teismo pranešimais Lietuvoje pranešama apie teismo posėdžio ar atskirų procesinių veiksmų atlikimo laiką ir vietą. Dalyvaujančiam byloje asmeniui tinkamai įteikus teismo šaukimą, apie kitus teismo posėdžius pranešama pranešimais (LR CPK 133 str. 1 d.).

Dalyvaujantiems byloje asmenims pranešimas turi būti įteiktas LR CPK 117–132 straipsniuose nustatyta tvarka ir tokiais terminais, kad jie turėtų pakankamai laiko nustatytu laiku atvykti į teismą ir pasirengti bylai.

Rašytinio proceso atveju teismas apie procesinių dokumentų priėmimo laiką ir vietą dalyvaujančius byloje asmenis informuoja pranešimais, išskyrus atvejus, kai LR CPK nenumato tokio informavimo.

Turinys
-------

Pranešime turi būti nurodoma (LR CPK 134 str.):

* adresato pavadinimas;
* teismo pavadinimas ir sudėtis, tikslus adresas;
* teismo posėdžio ar atskiro procesinio veiksmo atlikimo vieta ir laikas;
* bylos, apie kurią adresatas informuojamas, pavadinimas;
* informuojamojo procesinė padėtis;
* pasiūlymas dalyvaujantiems byloje asmenims, kad šie pateiktų visus turimus įrodymus, kuriais grindžia savo reikalavimus ar atsikirtimus;
* kad asmuo, priėmęs šaukimą, kai adresato nebuvo, privalo esant pirmai galimybei įteikti jį adresatui;
* neatvykimo pasekmės.[1]

Šaltiniai
---------

1. ↑  Civilinio proceso kodekso patvirtinimo, įsigaliojimo ir įgyvendinimo įstatymas. Civilinio proceso KODEKSAS (Data: 2010-09-23. Aktuali 2010-10-26)
| **Teisutis Zikaras** |
| --- |
| Gimė | 1922 m. liepos 5 d.Panevėžys, Lietuva |
| Mirė | 1991 m. gegužės 10 d. (68 metai)Melburnas, Australija |
|  |
| Veikla | Skulptorius |

**Teisutis Zikaras** (1922 m. liepos 5 d. Panevėžyje – 1991 m. gegužės 10 d. Melburne, Australija) – skulptorius, skulptoriaus Juozo Zikaro sūnus.

Biografija
----------

Gimė 1922 m. liepos 5 d. Panevėžyje. Baigė Kauno dailės mokyklą. 1944 m. sovietams artėjant link Lietuvos pasitraukė į vakarus. 1946-1948 m. dėstė Breisgau Freiburgo dailės mokykloje. 1949 m. išvyko į Australiją, kur apsigyveno Melburne. 1952-1956 m. dirbo skulptoriumi Melburno karo memoriale. Dėstė karališkajame Melburno technologijų institute. Priklausė Viktorijos skulptorių draugijai. 1960-1967 m. kartu su skulptoriais Clifford Last, Inge King, Lenton Parr ir Vincu Jomantu sudarė *Centre Five* modernistų skulptorių kolektyve, dalyvaudavo parodose. Mirė 1991 m. gegužės 10 d. Melburne.

Žymiausi darbai
---------------

* *Horseman* (1958), McClelland Gallery and Sculpture Park, Melburnas
* *Mekanus* (1960), Melburnas
* *Banana Peel* (1965), Melburnas
* *The Lovers* (1975), National Gallery of Victoria, Melburnas

Nuorodos
--------

* Melburne atidaroma T.Zikaro paroda Archyvuota kopija 2014-10-22 iš Wayback Machine projekto.
* Biografija (ang.)
* Darbai
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Indigofera suffruticosa** |
| --- |
| Krūmokšninė indigažolė (*Indigofera suffruticosa*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Eilė: | Pupiečiai  *( Fabales)* |
| Šeima: | Pupiniai  *( Fabaceae)* |
| Gentis: | Indigažolė  *( Indigofera)* |
| Rūšis: | Krūmokšninė indigažolė  *( Indigofera suffruticosa)* |

 |

**Krūmokšninė indigažolė** (*Indigofera suffruticosa*, isp. *Añil*) – pupinių (*Fabaceae*) augalų šeimos krūmas, augantis tropikuose. Paplitęs Amerikos tropinėse srityse (nuo Karibų ir Mezoamerikos iki šiaurės Argentinos), taip pat Okeanijos salose (Havajuose, Samoa, Tongoje, Guame ir kt.).

Krūmas status, šakotas, užauga iki 1 m aukščio. Lapai nedideli, priešiniai. Auga pakelėse, skurdžiose, sausose dirvose.

Iš krūmokšninės indigažolės gaunamas indigo dažas, kurį sumaišius su moliu gaunama „majų žydroji" spalva. Ji buvo populiari majų civilizacijos sienų tapyboje.

Krūmokšninė indigažolė. Havajai

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Krūmokšninė indigažolė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Vyro krūtinė
**Krūtinė** (lot. *pectus*) – viršutinė žmogaus ir daugumos stuburinių gyvūnų liemens dalis. Dažnai terminu krūtinė vadinamos moters krūtys, nors tai nėra visiškai tikslu. Krūtys yra krūtinės srityje, į abudu šonus nuo krūtinkaulio, krūtinės ląstos paviršiuje.

Krūtinę iš viršaus riboja kaklas ir raktikauliai, o iš apačios – diafragma, apatiniai šonkauliai, pilvas. Krūtinės ląsta ir krūtinės raumenys (tarpšonkauliniai, skersinis krūtinės, pošonkauliniai, diafragma) dalyvauja kvėpavime, o galūniniai krūtinės raumenys (dengia krūtinės ląstą iš priekio ir šonų, prasideda ties šonkauliais ir baigiasi prie pečių lanko kaulų ir žastikaulio) judina žastą, mentę, raktikaulį, kelia šonkaulius.

Krūtinės sandara
----------------

Krūtinės sandara
Moters krūtinės sandara
Krūtinę sudaro:

* organai:
	+ širdis
	+ plaučiai
* raumenys
* vidinės struktūros dalys:
	+ diafragma
	+ stemplė
	+ trachėja
	+ pleura
	+ didžiosios kraujagyslės (aorta)
	+ limfos krūtininis latakas
	+ užkrūčio liauka
* kaulai
	+ viršutinė žastikaulio dalis
	+ mentė
	+ krūtinkaulis
	+ krūtinės slankstelis
	+ raktikaulis
	+ šonkauliai

Taip pat skaitykite
-------------------

* Krūtinės ląsta
* Krūtis

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Krūtis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-10-16.
2. ↑  *Krūtinė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2022-10-18.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Krūtinė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Vikicitatos 

Wikiquote logoWikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***Krūtinė***
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

  

Krūvio nuskaitymo procesas

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šio puslapio ar jo dalies stilius neatitinka Vikipedijos kalbos standartų.**Jei galite, pakoreguokite stilių, kad tiktų enciklopedijai. Tik tada bus galima ištrinti šį pranešimą. |

**Krūvio sąsajos įtaisas** (angl. *CCD, charge-coupled device*) – analoginis poslinkio registras, kuris įgalina analoginį signalą nuskaityti (kaip elektrinį krūvį) perstumiant jį iš vienos matricos celės į kitą (kontroliuojant laikrodžio signalu). CCD matrica sudaryta iš silicio, padengto silicio oksido plėvele, ant kurios pritvirtinti elektrodai. Paduodant į elektrodus įtampą, keičiasi jų aplinkos elektriniai potencialai. Padavus teigiamą įtampą, sukuriama potencialinė duobė, į kurią renkasi elektronai iš gretimų sričių. Nuosekliai stumiant šią duobę viena kryptimi, galima nuskaityti CCD matricos celes.

Šiandien jie daugiausiai naudojami kaip šviesos davikliai. Kalboje santrumpa CCD dažnai klaidingai vartojama kaip vaizdo nuskaitymo daviklio sinonimas. Tačiau, griežtai kalbant, CCD reiškia tik tam tikrą vaizdo signalo nuskaitymo būdą (jų yra ir daugiau, pvz. CMOS technologijos).

CCD ultravioletinė vaizdų kamera
CCD naudojamas skaitmeninėje fotografijoje, astronomijoje, elektroniniuose mikroskopuose, medicinoje, optinėje ir UV spektroskopijoje, kur reikia nuskaityti daug vaizdų.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Krūvio sąsajos įtaisas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Arabizacijos paveiktos šalys
**Arabizacija** (arab. تعريب) – reiškinys, nusakantis ne arabiškose šalyse plintančią ir tampančią oficialia arabų kalbą ir jų kultūrą.

Arabizacija labiausiai paveikė VII amžiuje. Arabų musulmonai pradėjo platinti arabų kalbą, kultūrą ir skatino atsisakyti krikščionybės ir judaizmo.

Arabizacijos poveikis šalims
----------------------------

### Ankstyvoji arabizacija

#### Irakas ir Sirija

Po islamo atsiradimo arabų gentis susijungė ir užplūdo Bizantijos Siriją, Sasanidų Asiriją ir Mesopotamiją. Po kelerių metų svarbiausi kaimai tapo miestais dėl tokio gyventojų antplūdžio. Vietiniai aramėjai buvo arabizuoti, nors ligi šiol yra išlikusiu neo – aramėjų kalbomis šnekančių mažumų.

#### Šiaurės Afrika ir Iberija

Iki romėnų ir vandalų invazijos į Šiaurės Afriką ir Pirėnų pusiasalį regione nebuvo jokios kitos semitų kultūros šalių įtakos, tik Finikijos. Jie dominavo apie 8 amžius. Regiono viduje klajojantys berberai (giminingi arabams) pradėjo invaziją Ispanijoje. Per šį laikotarpį arabų gentys išplito Finikijos įkurtuose miestuose, o berberai tapo dominuojanti tauta regione iki XI amžiaus.

### Viduramžių arabizacija

#### Sudanas

Arabų gentis pradėjo kurti gyvenvietes pietų Egipte. Pamažu arabizacija prasidėjo Makurijos karalystėje (dabartinis Sudanas). Iki 1300 m. Sudanas buvo arabizuotas Jali ir Juhainos arabų gentimis.

#### Mauritanija

1644 m. -1674 m. laikotarpiu vyko Mauritanijos arabizacija. Klajojančios arabų gentys iš jau arabizuoto Tuniso patraukė į Sanhadžį (dabartine Vakarų Sacharą ir Mauritaniją). Jie kovojo kelis dešimtmečius su Lemtunais, kurie kaltino himiaritų protėvius padedant sangandžių berberams ir arabizuojantiems Mauritaniją.

### Modernioji arabizacija

#### Alžyras, Marokas ir Tunisas

Alžyre ir Maroke įsivyravo konfliktas tarp etninių berberų mažumų genčių ir centrinės arabų vyriausybės, siekiančios visiškai arabizuoti mažumų kultūrą ir kalbą. Dėl kultūrinių konfliktų pradėti mitingai ir riaušės. Šiaurės Afrikos šalių vyriausybės pradėtos skatinti sparčiau arabizuoti savo valdas. Dėl vykdomos arabizacijos Europos piliečiai gyvenantys Maroke negali laisvai parinkti vardo savo vaikui. Uždrausti kai kurie berberiški pavadinimai.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Arabai
* Islamizacija

Šaltiniai
---------

1. ↑  „What is Arabization?". creativeword.ae. Nuoroda tikrinta 2021 m. vasario 7 d..
| Borkenasvok. *Borken* |
| --- |
|        |
| *Miesto centras* |
|  |
| 

BorkenasBorkenas

51°50′0″ š. pl. 06°52′0″ r. ilg.﻿ / ﻿51.83333°š. pl. 6.86667°r. ilg.﻿ / 51.83333; 6.86667﻿ (Borkenas)Koordinatės: 51°50′0″ š. pl. 06°52′0″ r. ilg.﻿ / ﻿51.83333°š. pl. 6.86667°r. ilg.﻿ / 51.83333; 6.86667﻿ (Borkenas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Vokietijos vėliava Vokietija |
| **Žemė** | Šiaurės Reinas-Vestfalija Šiaurės Reinas-Vestfalija |
| **Regionas** | Miunsterio regionas |
|  |
| **Gyventojų** (2015) | 42 272  |
| **Plotas** | 152 km² |
| **Tankumas** (2015) | 278 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Borkenas |

**Borkenas** (vok. *Borken*) – miestas šiaurės vakarų Vokietijoje, Šiaurės Reino-Vestfalijos žemėje, Nyderlandų pasienyje. Rajono centras. Yra oro uostas, praeina plentas Miunsteris–Arnhemas. Mašinų ir metalo dirbinių gamyba, tekstilės, avalynės, chemijos, stiklo pramonė. Mieste išlikę gynybinės sienos ir bokštų fragmentai, 1433 m. pastatyta vėlyvosios gotikos Šv. Remigijaus bažnyčia, pilis.

Istorija
--------

Miesto teisės Borkenui buvo suteiktos 1222 ir 1226 m. Iki 1803 m. priklausė Miunsterio vyskupijai. 1803–1805 m. buvo Šalmo kunigaikštystės centras. Nuo 1815 m. tapo Prūsijos dalimi. Borkenas antrojo pasaulinio karo metais smarkiai apgriautas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Borken. *Borkenas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
Debesų jūros padėtis Mėnulyje
 Debesų ir Pažinimo jūros
**Debesų jūra** (lot. *Mare Nubium*, 21° p. pl. 17° v. ilg.﻿ / ﻿21°š. pl. 17°r. ilg.﻿ / 21; 17) – Mėnulio matomosios pusės pietų pusrutulio jūra.

Jūra yra netaisyklingos formos. Tai viena iš didesniųjų Mėnulio jūrų, jos skersmuo siekia 715 km. Iki 1964 m. jai buvo priskiriamas baseinas, po to vadinamas Pažinimo jūra. Dėl Debesų jūros netaisyklingos formos ir dėl to, kad jos pakraščiuose nėra aiškių reljefo raukšlių, spėjama, kad ji susidarė ne po Mėnulio susidūrimo su kitu dangaus kūnu arba tai įvyko taip seniai, kad iš buvusio susidūrimo baseino neliko pėdsakų. 

Stebėjimai rodo, kad jūra sudaryta iš mažos ir vidutinės titano koncentracijos bazaltų. Jūros baseine daug apgriuvusių ir visiškai lava užlietų kraterių. Per jūrą eina keli ryškūs rėžiai šiaurės−pietų kryptimi, iš kurių geriausiai matomas 225 km ilgio, esantis į vakarus nuo Alfonso ir Ptolemėjaus kraterių. Rėžių kilmė neaiški, bet kryptimis jie susiję su Lietų jūros susidūrimo baseinu. Kartu su Pažinimo jūra Debesų jūros plotas yra apie 265 000 km².

Struktūros
----------

Su Debesų jūra susijusios struktūros (žr. schemą):

1. Fra Mauras, krateris,
2. Ripėjo kalnai,
3. Liubineckis, krateris,
4. Biuljaldiu, krateris,
5. Tiesioji siena, vienas žinomiausių Mėnulio skardžių,
6. Tebitas, krateris,
7. Alfonsas, krateris,
8. Ptolemėjas, krateris,
9. Audrų vandenynas.

Šaltiniai
---------

* Wilkinson, John. *The Moon in Close-up– A Next Generation Astronomer's Guide*. Springer Science & Business Media, 2010, p. 222
|  |
| --- |
| Debašišas Bhatačarja |
|  
Debašišas Bhatačarja (viduryje) |
| Biografija |
| Pilnas vardas | देबाशीष भट्टाचार्य |
| Gimė | 1963 m. vasario 12 d. (60 metų) |
| Kilmė | Indijos vėliava Indija, Kolkata |
| Žanrai | klasikinė (raga), world muzika |
| Veikla | atlikėjas, kompozitorius |
| Instrumentai | *lap slide* gitara |
| Aktyvumo metai | 1983- |
| Svetainė | debashishbhattacharya.com |

**Debašišas Bhatačarja** (hind. देबाशीष भट्टाचार्य, IAST: *Debāśiṣ Bhaṭṭācārya*, g. 1963 m. sausio 12 d.) – indų muzikas, atliekantis klasikinę indų muziką gitara (*slideguitar* metodu).

Gimė Kalkutoje, muzikų šeimoje. Nuo pat vaikystės mokėsi muzikos: ne vienerius metus tėvų buvo mokomas muzikos pradmenų, tradicinio indiško dainavimo, būdamas šešerių pradėjo mokytis vakarietiško grojimo gitara, taip pat sitaru ir instrumentu esradžu. Vėliau pradėjo oficialias sitaros studijas, ėmėsi mokytis iš Indijos gitaros (*side guitar*) pionieriaus Brij Bhushan Kabra. Būdamas dvidešimties, Bhatačarja buvo apdovanotas Indijos prezidento, nes laimėjo „All India Radio" organizuojamą nacionalinės muzikos konkursą.

2009 m. Debašišas Bhatačarja nominuotas „Grammy" apdovanojimui geriausio tradicinės pasaulio muzikos albumo kategorijoje už albumą *Calcutta Chronicles*. Atlikėjas grojo su kitais žymiais atlikėjais: Ajoy Chakrabarty, Brij Bhushan Kabra, Ustad Zakir Hussain, John McLaughlin, Bob Brozman, Ravi Shankar.

Debašišas koncertavo JAV, Kanados, Europos ir Afrikos džiazo, world muzikos, folkloro bei nacionaliniuose Indijos gitarų festivaliuose, turėjo daugiau nei 3 000 koncertų visame pasaulyje, išugdė daugiau nei 1 000 mokinių, sukūrė 19 gitarų ir įrašė 15 albumų, kurių trys sulaukė tarptautinių apdovanojimų.

2013 m. koncertavo Lietuvoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  ;

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
* Diskografija
* Debashish Bhattacharya svetainėje Last.fm
* Debashish Bhattacharya atlieka ragą
| *Močia* |
| --- |
|  |
| Atalyja studijinis albumas |
| Išleistas | 2004 m. |
| Įrašytas | studijoje „Tamsta" |
| Žanras | folkrokas, postfolkloras |
| Trukmė | 50:04 |
| Įrašų kompanija | Dangus |
| Atalyja chronologija |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| *Atalyja*(2001) | ***Močia***(2004) | *Saula riduolėla* (2009) |

 |

**Močia** – antrasis studijinis lietuvių folkroko ir postfolkloro grupės „Atalyja" albumas. 12-kos dainų albumą grupė įrašė studijoje „Tamsta", 2004 m. jį išleido įrašų kompanija „Dangus".

12-os dainų albume savitai interpretuojamos lietuvių vestuvinės, kalendorinės, rugiapjūtės dainos ir sutartinės; jos jungiamos su klasikinio roko, improfolko, metalo roko, artroko, indų muzikos išraiškos priemonėmis. Albume skamba keturios sutartinės („Močia", „Oželis", „Kuosela" ir „Gervela"), dvi kalėdinės („Leliumai" ir „Lapela"), dvi rugiapjūtės dainos („Lietus", „Ąžuolėlis"), karo daina („Bajorai") ir kt. Albumas pasižymi savita instrumentuote. Greta tradicinių lietuvių liaudies (skudučiai, kanklės, dūdmaišis, dambreliai), klasikinių (smuikas, altas) ir roko instrumentų (elektrinė ir bosinė gitaros, mušamieji) pirmąkart grupės kūryboje panaudota ir indiška skersinė bambuko fleita – bansuris.

Albumą atveria antifonu atliekama advento daina „Leliumai". Po jos skamba lyriškoji „Kas pramynė" (iš A. ir J. Juškų rinkinio). Trečioji albume – dvejinė sutartinė „Močia", davusi pavadinimą ir visam albumui; ji praturtinta lyrine įžanga, pasižymi „kietoku" skambesiu (pasitelkiama metalo roko išraiška). Lyrinis albumo centras – rugiapjūtės daina „Ąžuolėlis" (vyriškam balsui, kanklėms ir trims bansuriams). Albumą užbaigia melancholiško skambesio trejinė sutartinė „Gervelė". Jos pabaigoje klausytojams pateikiamas siurprizas – slaptasis takelis („Sakalėlis"), kuriame skamba lietaus garsai, balsas ir kanklės. Albumą puošia videoklipas (rugiapjūtės vaizdai iš LRT archyvų, skambant „Gervelės" įrašui). Didžiausio klausytojų populiarumo susilaukė penktoji albumo daina – „Dūda".

Kūriniai
--------

1. Leliumai
2. Kas pramynė
3. Močia
4. Lietus
5. Dūda
6. Ąžuolėlis
7. Bajorai
8. Oželis
9. Lapela
10. Kuosela
11. Du broleliu
12. Gervelė
13. Sakalėlis (slaptas takelis)
14. Gervelė (video)

Nuorodos
--------

* Interviu savaitraštyje „Šiaurės Atėnai" Archyvuota kopija 2007-11-10 iš Wayback Machine projekto.
* Albumo recenzija[neveikianti nuoroda]
**Radviliškio rajono taryba** – Radviliškio rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta 1990 m. kovo 24 d. pakartotinis balsavimas (II turas) – balandžio 7 d. Pilnas pavadinimas – **Radviliškio rajono Liaudies deputatų taryba**, nuo 1990 m. balandžio mėn. *Radviliškio rajono taryba*.

Teisinis pagrindas
------------------

Vietos savivaldos pagrindų įstatymu, priimtu 1990 m. vasario 12 d. savivaldybės suskirstytos į žemesniosios pakopos savivaldybes – apylinkės, gyvenvietės (valsčiai), rajono (apskrities) miestai ir aukštesniosios pakopos savivaldybes – rajonai, apskritys, respublikos miestai. Radviliškio rajonui priskirtas aukštesniosios pakopos savivaldybės statusas. Savivaldybių teises kiek suvaržė 1993 m. spalio 12 d. Seimo priimtos įstatymo pataisos.

Rinkimai, vadovaujantis Lietuvos TRS Aukščiausiosios Tarybos 1989 m. gruodžio 7 d. priimtu „Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos Vietinių liaudies deputatų tarybų rinkimų įstatymu" vyko pagal mažoritarinę sistemą. Kandidatus kelti galėjo renkamos tarybos teritorijoje esančių visuomeninių, politinių organizacijų, visuomeninių judėjimų rajonų ir miestų organai, taip pat ne mažiau, kaip 50 darbo ar gyvenamosios vietos piliečių susirinkimas. Tai buvo pirmieji laisvi ir demokratiški rinkimai po 1925 m. savivaldybių tarybų rinkimų.

Tarybos deputatai
-----------------

* Edmundas Adomavičius
* Kazimieras Augulis
* Vitolis Januševičius
* Aloyzas Juodis
* Romas Kalvaitis
* Vytautas Simelis

Veikla
------

Rajono meru 1994 m. išrinktas Vytautas Simelis.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2018-08-04 iš Wayback Machine projekto.
Koordinatės: 54°41′26.50″ š. pl. 25°16′20″ r. ilg.﻿ / ﻿54.6906944°š. pl. 25.27222°r. ilg.﻿ / 54.6906944; 25.27222

Kariljonas skamba Šv. apaštalų Pilypo ir Jokūbo bažnyčioje šalia Lukiškių aikštės
**Vilniaus kariljonas** – vienintelis sostinėje kariljonas, brolių dominikonų rūpesčiu 2015 m. įrengtas Šv. apaštalų Pilypo ir Jokūbo bažnyčios bokšte, Vasario 16-osios g. 10, prie Lukiškių aikštės. Tai didžiausias Lietuvoje, moderniausias ir vienas įspūdingiausių regione – turintis net 61 varpą, kurių mažiausio svoris – 8 kg, o didžiausio – 3360 kg.

Istorija
--------

2015 m. birželio 28 d. Šv. apaštalų Pilypo ir Jokūbo bažnyčioje įvyko iškilminga jų šventinimo ceremonija. Jau kitą dieną po pašventinimo meistrai iš Olandijos pradėjo varpų kėlimo į bokštą, montavimo ir derinimo darbus. Kariljono koncertinis debiutas įvyko 2015 m. rugsėjo 6 d. atidarant penktąjį tarptautinį Šv. Jokūbo sakralinės chorinės muzikos festivalį. 

Kariljono varpus išliejo garsi Nyderlandų Karalystės Asteno miesto varpų liejykla „Royal Eijsbouts", puoselėjanti senas varpų liejimo tradicijas. Kompanijos viceprezidento Joep van Brussell, apsilankiusio ir apžiūrėjusio bažnyčią, nuomone, strateginė jos vieta ir pats bokštas idealiai tinka šiam instrumentui.

Iki šiol Lietuvoje dar veikė 35 varpų kariljonas Kaune ir 48 varpų Klaipėdoje.

Nuorodos
--------

* Lukiškių aikštėje aidės net šešiasdešimt vienas Šv. Pilypo ir Jokūbo bažnyčios kariljono varpas
* Dar neįrengtas Vilniaus kariljonas jau masina muzikantus Archyvuota kopija 2015-07-01 iš Wayback Machine projekto.
2009 m. Vilniaus knygų mugė
**Vilniaus knygų mugė** – kasmet LITEXPO parodų rūmuose vykstanti tarptautinė mugė, skirta įvairių naujų knygų pristatymui, diskusijoms, susitikimams su rašytojais, TV ir radijo laidų transliavimui, gražiausių ir geriausių knygų rinkimams. Tai yra didžiausia knygų mugėje Baltijos šalyse.

Mugėje kasmet dalyvauja apie 300 leidyklų iš Lietuvos ir užsienio šalių, mugę per keturias dienas aplanko virš 60 tūkstančių lankytojų. Bendras Vilniaus knygų mugės plotas – virš 12 tūkstančių m². Mugės metu vyksta knygų pristatymai, susitikimai su Lietuvos ir užsienio rašytojais, veikia meno parodos, kūrybinė studija „Tu gali sukurti knygą", diskusijų klubas, įrengiamos televizijos ir radijo studijos, vyksta filmų peržiūros Knygos kino salėje, poezijos skaitymai Literatų svetainėje, šurmuliuoja bukinistų pasažas, kuriame parduodamos senų ir retesnių leidimų knygos, audio įrašai.

Mugės knygos ir renginiai skirstomi į šias temas:

1. Grožinė literatūra
2. Dalykiniai ir specializuoti leidiniai
3. Knygos vaikams ir jaunimui
4. Mokslo, akademinės ir kritikos knygos
5. Enciklopedijos
6. Žodynai, vadovėliai
7. Meno albumai, iliustracijos, atvirutės, kalendoriai
8. Religinė literatūra
9. Leidiniai užsienio kalbomis
10. Laikraščiai, žurnalai
11. Žemėlapiai, kelionių vadovai
12. Muzikiniai garso ir vaizdo įrašai
13. Bibliotekos
14. Knygynai, didmeninė ir mažmeninė prekyba knygomis
15. Multimedia ir elektroninė knygų leidyba
16. Televizija ir radijas
17. Kino menas
18. Kolektyviniai ir nacionaliniai stendai

Šaltiniai
---------

1. ↑  Apie mugę Archyvuota kopija 2015-02-26 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Tematika Archyvuota kopija 2015-02-26 iš Wayback Machine projekto.

Nuorodos
--------

* Oficiali mugės svetainė
*Šis straipsnis – apie Graikijos administracinį vienetą. Apie istorinį regioną žiūrėkite Arkadija*

| Arkadijos nomasgr. Νομός Αρκαδίας |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Graikijos vėliava Graikija |
| **Periferija** | Peloponeso periferija |
| **Administracinis centras** | Tripolis |
| **Demų skaičius** | 22 |
| **Kinotitų skaičius** | 1 |
|  |
| **Gyventojų** (2005) | 100 611 |
| **Plotas** | 4 419 km² |
| **Tankumas** (2005) | 23 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | GR-12 |
| **Pašto kodas** | 22x xx |
| **Tel. kodas** | 2710 |
|  |
| **Tinklalapis** |  |

**Arkadijos nomas** (gr. Νομός Αρκαδίας) – vienas iš Graikijos nomų, Peloponeso periferijos dalis. Sostinė – Tripolis (29 tūkst. gyv.).

Nomo rytuose yra Argolidės nomas ir Korintijos nomas, pietuose – Lakonijos nomas ir Mesenės nomas, vakaruose – Elidės nomas, o šiaurėje – Achajos nomas.

Arkadijos nomas sudaro didžiausią prefektūrą Peloponese. Užima apie 18 % viso pusiasalio (anksčiau užėmė apie 20-25 %).

Prefektūroje yra slidinėjimo poilsiavietė Mainalonas, esanti Maenalo kalne, apie 20 km į šiaurės vakarus nuo Tripolio. Kiti kalnai – Parnonas (pietryčiuose), Saita, Skiatio, Likaja ir Tsiberau.

Pagrindiniai miestai: Tripolis, Astros, Vytina, Dimitsana, Lagkadija, Leonidis, Leontaris, Levidis, Megalopolis ir Stemnitsa.
| Arkašonaspranc. *Arcachon* |
| --- |
|        |
| *Arkašonas* |
|  |
| 

ArkašonasArkašonas

44°40′00″ š. pl. 01°10′00″ v. ilg.﻿ / ﻿44.66667°š. pl. 1.16667°r. ilg.﻿ / 44.66667; 1.16667﻿ (Arkašonas)Koordinatės: 44°40′00″ š. pl. 01°10′00″ v. ilg.﻿ / ﻿44.66667°š. pl. 1.16667°r. ilg.﻿ / 44.66667; 1.16667﻿ (Arkašonas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Prancūzijos vėliava Prancūzija |
| **Regionas** | Naujoji Akvitanija |
| **Departamentas** | Žironda (departamentas) |
|  |
| **Gyventojų** (2006) | 12 153  |
| **Plotas** | 7,64 km² |
| **Tankumas** (2006) | 1 591 žm./km² |
|  |
|  **Vikiteka** | Arkašonas |

**Arkašonas** (pranc. *Arcachon*) – miestas vakarų Prancūzijoje, Naujosios Akvitanijos regione; Žirondos departamente. Išsidėstęs prie Atlanto vandenyno, pietinėje Arkašono įlankos pakrantėje, 55 km į pietvakarius nuo Bordo. Austrių gavyba. Plėtojamas turizmas. Yra turistinių objektų – veikia ornitologijos parkas, zoologijos sodas, įvairūs kiti parkai. Šalia miesto plyti didžiausia Europoje, 3 km ilgio, 500 metrų pločio ir daugiau nei 100 metrų aukščio Pilos (Pylos) smėlio kopa.

Istorija
--------

Dabartinėje Arkašono vietoje XIX a. pradžioje buvo nedidelis žvejų kaimelis. 1857 m. Napoleonas III pasirašė dekretą, kuriuo buvo įkurtas Arkašono miestas. Apylinkėse vyraujantys pušynai, sūrus įlankos vanduo ir švelnūs orai sudarė palankias sąlygas plėtotis klimato kurortui. Mieste ir apylinkėse veikia keli muziejai.

Nuorodos
--------

* Oficialus miesto tinklalapis
| *Ark: Survival Evolved* |
| --- |
|  |
| Kūrėjas | Studio Wildcard, su pagalba iš „Instinct Games", „Efecto Studios" ir „Virtual Basement" |
| Leidėjas | Studio Wildcard |
| Dizaineris | {{{dizaineris}}} |
| Kompozitorius | {{{kompozitorius}}} |
| Išleidimo data | 2015 m. („early access"), 2017 m. |
|
| Žanras (-ai) | Išgyvenimo žaidimas |
| Režimas | Vieno ar daugelio žaidėjų |
|
| Reitingai |  |
| **Platforma** | Microsoft Windows, Mac OS, Linux, PlayStation 4, Xbox One, Android, iOS, Nintendo Switch |
| Versija |  |
| Variklis | Unreal Engine |
| Reikalavimai |  |
| Platinimas | Steam |
|
| Licencija | {{{licencija}}} |
| Pirmtakas |  |
| Kitos dalys |  |
| survivetheark.com |

**Ark: Survival Evolved** (stilizuotai rašoma kaip **ΛRK**) – atviro pasaulio išgyvenimo žanro kompiuterinis žaidimas, sukurtas įmonės „Studio Wildcard".

Žaidėjas žaidžia pirmojo arba trečiojo asmens perspektyva ir siekia išgyventi dirbtiniame pasaulyje, vadinamoje „Arkoje", kuri paviršutiniškai imituoja natūralią ekosistemą su Žemėje seniai išnykusiais gyvūnais (dinozaurais, pterozaurais, mamutais, megalodonais, mozazaurais ir kt). Žaidėjai turi galimybę įvairiais būdais „prisijaukinti" daugumą gyvūnų ir naudoti juos kovai, resursų rinkimui bei kitais tikslais. Vėliau išleistuose papildymuose „Scorched Earth", „Aberration" ir „Extinction" atsirado ir pilnai fantastinių gyvūnų, neturinčių jokio atitikmens paleontologijoje: vyvernai, uolų drakonai ir kiti. Taip pat žaidėjai gali gamintis įvairius įrankius, statytis pastatus, burtis į gentis ir kovoti prieš kitas gentis, įveikti sunkius „bosus". Po visą žemėlapį išmėtytuose fiktyvių ankstesnių į Arką patekusių žmonių užrašuose žaidėjai gali rasti įvairias užuominas apie šį dirbtinį pasaulį ir kaip jis veikia. Įveikus bosus, atskleidžiama dar daugiau pasaulio istorijos. Pirmoji arka vadinosi Sala (angl. *The Island*), istorija vėliau buvo tęsiama kaip DLC išleistose arkose „Išdeginta žemė" (angl. *Scorched earth*, dykumų tema) ir „Aberration" (sugadinta arka, kurioje žmonėms įmanoma išgyventi tik giliuose urvuose).

Neskaitant mokamų DLC, yra ir nemokamų Arkų, sukurtų pačių žaidėjų arba žaidėjų su „Studio Wildcard" pagalba – konkursus laimėjusiems modifikacijų ir arkų kūrėjams įmonė moka 4000 dolerių per mėnesį už jų darbą. Populiarios nemokamos DLC arkos yra „Ragnarok", „The Centre", „Volcano". Įvairios nemokamos modifikacijos patobulina žaidimo prietaisus, įrankius ir talpas, statybą, ar prideda naujų įrankių, gyvūnų, dekoracijų ir panašiai.

Nuorodos ir šaltiniai
---------------------

1. ↑
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Koordinatės: 35°18′36.27″ š. pl. 24°37′46.11″ r. ilg.﻿ / ﻿35.3100750°š. pl. 24.6294750°r. ilg.﻿ / 35.3100750; 24.6294750

Vienuolyno bažnyčia
**Arkadijaus vienuolynas** (gr. Μονή Αρκαδίου) – graikų stačiatikių vienuolynas Graikijoje, Kretoje, 23 km į pietryčius nuo Retimno, šiaurės vakarinėje Idos kalno pašlaitėje.

Tiksli vienuolyno įkūrimo data nežinoma. Pagal vieną iš versijų jį įkūręs Bizantijos imperatorius Heraklijus arba imperatorius Arkadijus (V a.). Tačiau greičiausiai vienuolyno vardas kilęs ne nuo imperatoriaus, o nuo jį įkūrusio vienuolio. Rastas XIV a. užrašas, žymintis, kad vienuolynas pašvęstas Šv. Konstantinui. XVI a. vienuolynas restauruotas ir išplėstas Retimno didikų Hortacių. XVII a. Arkadijaus vienuolynas buvo svarbus religinis centras, vykdyta intensyvi rankraščių perraša. 1648 m. vienuolyną užėmė osmanai, tačiau vienuoliams leista gyventi ir skambinti varpą. Osmanų laikais tai buvo labiausiai klestintis Kretos vienuolynas, čia gyveno ~100 vienuolių, dar 200 – apylinkėse. Jie gamino vyną, spaudė alyvų aliejų. Vėliau vienuolynas nuskurdo, 1822 m. buvo nuniokotas turkų. 1866 m. vienuolyne vyko nuožmios kovos tarp turkų ir graikų. Osmanai nužudė čia besislėpusias moteris ir vaikus.

Vienuolynas kvadratinio plano, užima 5200 m² teritoriją. Vienuolyną supa siena, kitoje jos pusėje įrengtos vienuolių celės, buitinės patalpos, vyno, aliejaus rūsiai ir kt. Komplekso centre, vidiniame kieme yra dviejų navų Kristaus Persikūnijimo bažnyčia. Pastatyta 1587 m. renesansinio stiliaus, būdingo tuo metu salą valdžiusiems venecijiečiams. Viduje yra 1902 m. ikonostasas.

* Koridorius ir celėsKoridorius ir celės
* SienaSiena
* Vienuolyno bažnyčiaVienuolyno bažnyčia
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šį puslapį ar jo dalį reikia sutvarkyti pagal Vikipedijos standartus.**Jei galite, sutvarkykite. |

| **Juzefas Vodzickis** |
| --- |
| Vodzickiai |
| Herbas „Leliva" |
| Herbas „Leliva" |
|  |
| Gimė | 1750 m. |
| Mirė | 1794 m. (~44 metai) |
| Tėvas | Petras Vodzockis |
|  |
|  **Vikiteka** | Juzefas Vodzickis |

**Juzefas Vodzickis** (lenk. *Józef Wodzicki* (\* apie 1750 m. Granovas, Didžiosios Lenkijos vaivadija, Lenkija − † 1794) − Lenkijos armijos generolas-majoras, T. Kosciuškos sukilimo aktyvus dalyvis.

Biografija
----------

Kilo iš Lenkijos bajorų Vodzickių giminės, herbo „Leliva" savininkas. 

1770−1776 tarnavo Saksonijos armijoje. Tarnaudamas pasiekė poručiko laipsnį. Po to įstojo į Lenkijos armiją, kur brigadininko titule tęsė tarnybą kadetų korpuse, Varšuvoje. 

Paaukštintas iki generolo-adjutanto laipsnio buvo karaliaus Stanislovo Augusto Poniatovskio palydoje. 

1782 metais paskirtas Lenkijos Karūnos pėstininkų pulko vadu. 1788 metais apdovanotas Švento Stanislovo ordinu. 

Nuo 1790 − generolo laipsnyje. 

ATR-Rusijos karo (1792) m. dalyvis. 

Karinės kampanijos Lietuvoje metu vadovavo karališkam pėstininkų pulkui, susidedančiam iš 2 batalionų (400 durtuvų). 

Po Targovicos konfederacijos šalininkų pergalės, palaikomos Rusijos ir Prūsijos karių, kuri privedė prie 1791 metų gegužės 3 d. konstitucijos ir visų reformų panaikinimo, priimtų Ketverių metų 1788−1792 m. seime generolas Vodzickis liko tarnauti kaip neoficialus divizijos ir garnizono vadas, Krokuvoje. 

Jis aktyviai dalyvavo pasiruošiant sukilimui 1794 m. kovo 24 d. 1794 m. Lenkijos kariai vadovaujami generolo Vodzickio buvo išstatyti Krokuvos turgaus aikštėje. Apie pietus prieš karius pasirodė T. Kosciuška, kurį sveikino minios žmonių. Kartu su kariais generolas davė priesaiką ištikimybei Kosciuškai, kaip vyriausiam sukilusių ginkluotų pajėgų vadui.

Vodzickio pėstininkų pulkas dalyvavo lenkų mūšiuose su rusų kariais. 

1794 m. balandžio 4 d. netoli Raslavicės kaimo, Mažosios Lenkijos vaivadijoje jis vadovavo savo pulkui garsiame Raslavicės mūšyje. 

Juzefas Vodzickis buvo užmuštas Ššekocinų mūšio metu patrankos sviediniu. 

Buvo palaidotas kapucinų bažnyčioje, Krokuvoje.

Nuorodos
--------

* Krzysztof Bauer, *Wojsko koronne powstania kościuszkowskiego*, Warszawa WMON 1981, ISBN 83-11-06605-1
* H. P. Kosk Generalicja polska t. 2 wyd.: Oficyna Wydawnicza «Ajaks» Pruszków 2001
**Bartmann Fritz** (1901 m. rugsėjo 11 d. – ?) – Lietuvos generalinės srities vokiečių kriminalinės policijos vadovas.

Biografija
----------

Teisės mokslų daktaras, NSDAP narys (bilieto Nr. 5919716), SS narys (bilieto Nr. 308192), *Kriminalrat*. 1941 m. dėstė Berlyno–Šarlotenburgo policijos karininkų mokykloje (*Polizeioffiziersschule Berlin-Charlottenburg*) ir Vienos vadų mokykloje (*Führerschule in Wien*). Vokiečių saugumo policijos ir SD vado Lietuvos generalinėje srityje įstaigos V skyriaus (kriminalinės policijos) viršininkas. 1942 m. gruodžio 23 d. lietuvių saugumo policijos viršininkui parašė raštą dėl elgesio su čigonais – jų žudymas rasiniais motyvais turėjo būti nutrauktas. Numatyta žudyti tik kriminalinius nusikaltimus padariusius čigonus. Nuo 1943 m. sausio 30 d. SS *sturmbannführer*. Netrukus buvo pervestas į Vyriausiąją reicho saugumo valdybą (RSHA), SS *obersturmbannführer*.

Po karo – vyriausiasis policijos komisaras ir kriminalinės policijos viršininkas Krefelde.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  *Bartmann Fritz*. Petras Stankeras. Lietuvių policija Antrajame pasauliniame kare. Vilnius, 2008.
Koordinatės: 54°30′38.97″ š. pl. 23°1′50.61″ r. ilg.﻿ / ﻿54.5108250°š. pl. 23.0307250°r. ilg.﻿ / 54.5108250; 23.0307250

|  |
| --- |
| **Bartninkų Jono Basanavičiaus mokykla-daugiafunkcis centras** |
| Bartninkų Jono Basanavičiaus mokykla-daugiafunkcis centras herbasBartninkų Jono Basanavičiaus mokykla-daugiafunkcis centras herbas |
| Bartninkų Jono Basanavičiaus mokykla-daugiafunkcis centras |
| **Adresas** | J. Basanavičiaus g. 5, Bartninkai |
| **Direktorius(-ė)** | Algirdas Žagarskis |
| **Mokinių skaičius** | 382 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 38 |

**Bartninkų Jono Basanavičiaus mokykla-daugiafunkcis centras** (anksčiau ***Bartninkų vidurinė mokykla***) – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilkaviškio raj. Bartninkuose, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190486058. Mokykla pastatyta Bartninkų dvaro sodybos teritorijoje.

Filialai:

* Geisteriškių skyrius;
* Piliakalnių skyrius;
* Lakštučių skyrius;
* Vartų skyrius.

Istorija
--------

Mokykla Bartninkuose žinoma nuo XVIII a.

XX a. tarpukariu mokykla įrengta Bartninkų dvaro rūmų patalpose, kur veikė iki 1977 m. 1949 m. mokykla tapo septynmete, 1960 m. – aštuonmete, 1979 m. – devynmete, mokykla įgijo vidurinės mokyklos statusą. 2014 mokyklos statusas pakeistas į mokyklą-daugiafunkcį centrą. Prie mokyklos prijungtas Pašeimenių pradinio ugdymo skyrius.

Direktoriai
-----------

* Algirdas Žagarskis

Nuorodos
--------

1. ↑  Istorija. Bartninkai.lm.lt (tikrinta 2022-04-15).

* Oficiali svetainė
Savitrė ir Satjavanas. XIX a. Radža Ravi Varmos piešinys
**Savitrė** (skr. सावित्री = IAST: *Sāvitrī* – „saulėtoji, gaivintoja") – hinduistinėje pasaulėžiūroje yra įkūnytasis vedinis gajatrės metras, saulės dievo Sūrjos dukteris, viešpaties Brahmos žmona.

„Mahabharatoje" Savitrė yra vienos sakmės veikėja, madrų karaliaus Ašvapačio dukteris. Ji savo vestuvėse vyru pasirinko aklojo karaliaus Djumatsenos sūnų Satjavaną, nors išminčius Narada ją perspėjęs, kad šis gyvensiąs tik vienerius metus. Kai atėjo laikas mirti Satjavanui, Savitrė pasekė savo vyrą, einantį miškan, kuriame jis kirto medžius; Satjavanas mirė ant savo žmonos kelių. Tada Savitrė pastebėjo mirties dievą Jamą – jis iš Satjavano kūno ištraukė sielą ir nusinešė į pietus, į dausas. Savitrė pradėjo sekti Jamą, neatsilikdama nė per žingsnį. Jama, paveiktas Savitrės atsidavimo, jai uždavė keletą klausimų. Sužavėtas jos išmintingų ir nuoširdžių atsakymų, mirties dievas Savitrės šešurui padovanojo regą ir karalystę, tada jai pažadėjo šimtą sūnų ir galiausiai atgaivino Satjavaną. Indų tradicijoje Savitrė tapo atsidavusios ir išmintingos žmonos pavyzdžiu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Мифы народов мира. *Савитри* , П. А. Гринцер – 2-е изд. 1992. Москва: Советская Энциклопедия.
Pasyvaus namo termograma, gale matosi paprasto namo išskiriama šiluma
**Pasyvusis namas** (vok. *Passivhaus*) – pastatas (paprastai – gyvenamasis namas), kurio šildymo ar vėsinimo energetinės sąnaudos yra minimalios (maždaug apie 10 % įprastinių šiuolaikinių pastatų sąnaudų). Pasyviųjų namų konstrukcija siejama su griežtu, gerai apgalvotu, vokiškuoju *Passivhaus* standartu pastatų energijos vartojimo efektyvumui pagerinti.

Pasyviajam pastatui šildyti arba vėsinti reikia ypatingai mažai energijos. Panašus standartas *MINERGIE-P* naudojamas Šveicarijoje. Šis standartas nėra skirtas vient tik su gyvenamiesiems namams; keletas biurų pastatų, mokyklų, vaikų darželių ir prekybos centrų taip pat buvo buvo įtraukti į standartą.

Pasyviojo pastato savybės gaunamos ne kaip įprastinio projekto patobulinimas ar papildymas, bet projektuojant tokį pastatą nuo pradžios. Pasyviojo namo idėja dažniausiai naudojama projektuojant naujus pastatus, bet ja remiamasi ir pastatus renovuojant (atnaujinant).

Pagal paskaičiavimus pasyviųjų namų visame pasaulyje yra nuo 15000 iki 20000.
 Didžioji dauguma pastatų yra pastatyti vokiškai kalbančiose šalyse arba Skandinavijoje.

2009 m. Lietuvoje įgyvendintas pirmasis pasyvaus namo projektas.

Nuorodos
--------

1. ↑  Pasyvaus namo apibrėžimas Archyvuota kopija 2012-10-05 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Minergie-Standartas Archyvuota kopija 2007-11-18 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑  Yan Ji and Stellios Plainiotis (2006): Design for Sustainability. Beijing: China Architecture and Building Press. ISBN 7-112-08390-7
4. 1 2  „Houses With No Furnace but Plenty of Heat". *New York Times*. 2008 m. gruodžio 26 d. Nuoroda tikrinta 2008-12-27. „There are now an estimated 15,000 passive houses around the world, the vast majority built in the past few years in German-speaking countries or Scandinavia."
5. ↑   Archyvuota kopija 2012-02-15 iš Wayback Machine projekto.
6. ↑  Apie 1-ąją Lietuvoje pasyvaus namo statybą
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Mošavas** (hebr. מושב; *kaimas*, *sodyba*) – kolektyvinis ūkininkavimo būdas Izraelyje, atsiradęs Sionizmo laikais Palestinoje, žydų imigracijos bangos metu, XX a.

Buitis organizuojama ir tiekimas vykdomas kooperatiniais pagrindais, darbus stengiamasi dirbti kolektyviai. Dirbantys žmonės turi privačią nuosavybę, bet ne žemę. Mošavai išskirtiniai tuo, kad sukūrė savus pardavimo, tiekimo ir aptarnavimo susivienijimus.   

Daugiausiai juose kolektyviai auginamos daržovės ir lauko kultūros, siekiant našiau išnaudoti ir taupyti žemės ūkio techniką. Kituose žemės ūkio šakose, tokiose kaip gyvulininkystė, vaisių ir gėlių auginimas, daugiau dirbama individualiai.   

Mošavuose renkama rinkliava (hebr. „mamy vaad"), vienoda visiems gyventojams. Geresniems ūkininkams sudarytos palankesnės sąlygos, tuo tarpu kibucuose visi gyventojai teoriškai gauna vienodas pajamas.   
 
Šiuo metu mošavai kuriami pagal vakarietišką pavyzdį – jungiasi į optimalaus dydžio specializuotas fermas, daugiafunkcinius kooperatyvus, dalyvauja keliose asociacijose.

Mošavus valdo išrinkta taryba (hebr. „vaad").

Yra kelios mošarų rūšys:

* **Moshav ovdim** – bendruomeninės pagalbos darbiniai kooperatyvai, kurių bendra nuosavybė yra žemė.
* **Moshav shitufi** – mažo ūkininkavimo bendruomeninės pagalbos kooperatyvas, kuris jungia kibucų ūkius su mošavų bendruomenėmis. Pelnas padalinamas vienodai tarp mošavų gyventojų.

Istorija
--------

Pirmas mošavas buvo įkurtas Jerzelio slėnyje 1921 m. rugsėjo 11 d.

1986 m. Izraelyje buvo 448 mošavai, kuriuose dirbo 156 tūkstančiai žmonių. Tarp jų buvo 405 *moshav ovdim* ir 43 *Moshav shitufi*.
**Sethlansas** (*Sethlans*) – ugnies, kalvystės, metalurgijos, amatininkystės dievas etruskų mitologijoje; atitinka graikų Hefaistą ir romėnų Vulkaną.[1] Būdingi Sethlanso atributai: kūjis, žnyplės, kirvis, pilosas (galvos apdangalas).[1]

Nors savo funkcijomis Sethlansas artimas Hefaistui ir Vulkanui, pats dievavardis yra etruskiškos kilmės.[1] Iš etruskų kalbos bandomas kildinti ir romėnų Vulkano vardas: jis siejamas su *velχ-*, įrašytu ant Pjačencos kepenų[2] (vardas *Sethlans* ant jų neįrašytas).[3] Spėjama, kad Sethlansas galėjo būti vadinamas keliais vardais.[2]

Ant etruskų veidrodžių šis dievas vaizduojamas kaip amatininkas.[1] Viename iš veidrodžių pavaizduota Menrvos gimimo iš dievo Tinios galvos scena: Sethlansas ruošiasi perskelti Tinios galvą.[1] Kitame veidrodyje pavaizduota, kaip Sethlansas, padedamas Tretu, išlaisvina deivę Uni, kuri buvusi prirakinta prie sosto.[1] Aptiktas ir veidrodis, vaizduojantis, kaip Sethlansas drauge su pagalbininku Etule stato Trojos arklį; šis arklys pavadintas Peske (Pegasu) ir, panašu, yra bronzinis.[1]

Su jam būdingais atributais Sethlansas pavaizduotas ant monetų iš Populonijos (čia buvo išvystyta metalurgija).[1] Buvo aptiktas ir antspaudas su šios dievybės vardu (iš ankstyvesnio laikotarpio nei veidrodžiai bei monetos), tačiau jis prarastas.[1]

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3 4 5 6 7 8 9  Giuliano Bonfante, Larissa Bonfante. The Etruscan Language: An Introduction, Revised Editon, Manchester University Press, 2002, p. 205.
2. 1 2  Nancy Thomson de Grummond, Erika Simon. The Religion of the Etruscans, University of Texas Press, 2009, p. 59.
3. ↑  Nancy Thomson de Grummond, Erika Simon. The Religion of the Etruscans, University of Texas Press, 2009, p. 11.
| Medaliai |
| --- |
|
| Moterų šaudymas iš lanko |
| **Atstovaujant:  JAV**  |
| Pasaulio čempionatas |
| **Sidabras** | 2021 Janktonas | Vienetai |
| Panamerikos žaidynės |
| **Auksas** | 2019 Lima | Mišri komanda |
| **Auksas** | 2019 Lima | Moterų komanda |
| **Bronza** | 2019 Lima | Vienetai |

**Casey Kaufhold** (g. 2004 m. kovo 6 d.) – JAV šaudymo iš lanko sportininkė, olimpietė.

Biografija
----------

2019 m. pasaulio šaudymo iš lanko čempionate amerikietė kartu su JAV nacionaline rinktine moterų komandinėse varžybose užėmė 17-ą vietą. Individualiose varžybose sportininkė liko 57-oje vietoje. Tais pačiais metais pasaulio taurės etape kartu su Brady Ellison laimėjo sidabrą mišrių porų varžybose. 2019 m. Panamerikos žaidynėse amerikietė iškovojo aukso medalius moterų ir mišrių komandų varžybose, o vienetų rungtyje pelnyta bronza. Tais pačiaid metais Kaufhold pagerino pasaulio jaunimo merginų rekordą.

Savo debiutinėse 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Kaufhold pelnė 653 taškus atrankiniame etape. Moterų vienetų varžybų pirmoje kovoje amerikietė 7-3 įveikė ispanę Inés de Velasco, bet po to 2-6 pralaimėjo japonei Ren Hayakawa ir iš kovos pasitraukė. Kartu su JAV nacionaline rinktine 0-6 pralaimėjo Rusijos olimpiniam komitetui ir užėmė 8-ą vietą.

2021 m. pasaulio šaudymo iš lanko čempionate Kaufhold pateko į pusfinalį, kuriame 6-2 įveikė olimpinę čempionę An San. Sportininkė finale nusileido korėjietei Jang Min-hee ir pelnė sidabro medalį.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Olympedia Profile". olympedia.org. Nuoroda tikrinta 2021 m. rugsėjo 26 d.

Nuorodos
--------

* Pasaulio lankininkų federacijos svetainėje