recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Kazimieras Mizgiris** |
| --- |
| Gimė | 1950 m. kovo 24 d. (73 metai)Šilutė |
|  |
| Veikla | fotografas, galerininkas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Tarptautinės meninės fotografijos federacijos menininkas fotografas |

**Kazimieras Mizgiris** (1950 m. kovo 24 d. Šilutėje) – Lietuvos fotografas, galerininkas.

Biografija
----------

1974 m. baigė Vilniaus technologijos technikumą.1974 m.studijavo Vilniaus Universitete žurnalistika, 1976–1993 m. Neringos fotomėgėjų sekcijos „Neringa", 1984–1993 m. Nidos jaunųjų fotografų studijos–mokyklos vadovas. Nuo 1992 m. Gintaro muziejaus–galerijos Nidoje, nuo 1998 m. ir Vilniuje savininkas. 2004 m. įkūrė Baltijos gintaro meno centrą Vilniuje.Nuo 1991 m.Hamburgo Universiteto,draugijos"Darbas su gintaru" Garbēs narys,Tarptautinès Gintaro Asociacijos narys,Pasaulio Gintaro Tarybos(World Amber Council) narys

Kūryba
------

Nuo 1980 m. dalyvauja parodose; individualios parodos Lietuvoje: Neringa 1980 m. Panevėžys 1981 m. Vilniuje 2000 m. Klaipėda 2001 m.; užsienyje: Berlynas 1990 m. Hamburgas 1991 m. Snekas, Olandija, 1992 m. Randersas, Danija, 1993 m.

Fotografuoja Neringos kopas, išryškina smėlio mikrostruktūrą, faktūrų ritmiką, naudoja ryškų apšvietimą, giedrą, bet tamsų dangų. Nuo 1991 m. Tarptautinės meninės fotografijos federacijos menininkas fotografas. Jo kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus.

Svarbiausi fotografijų ciklai
* Fosilijos, 1976–1979 m.
* Kopų peizažai, 1976–1993 m.
* Kopų veidai, 1979–1993 m.
* Fantastinis kopų pasaulis, 1982–1991 m.

Fotoalbumai
* Nuostabus kopų pasaulis (vok. *Wunderwelt der Dūnen*), 1991 m.
* Smėlis ir vėjas, 2000 m.
* Mysterios Amber World,2005
* Amber,2015

Šaltiniai
---------

1. ↑  Stanislovas Žvirgždas. *Kazimieras Mizgiris*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 272 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Kazimieras Mizgiris** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Kazimieras Mackevičius** |
| --- |
| Gimė | 1932 m. vasario 14 d. (91 metai)Kėdainiai |
|  |
| Veikla | partinis bei profsąjungų veikėjas |
| Partija | 1952 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1956 m. Odesos jūrų laivyno inžinierių institutas |

**Kazimieras Mackevičius** (g. 1932 m. vasario 14 d. Kėdainiuose) – partinis bei profsąjungų veikėjas.

Biografija
----------

1956 m. baigė Odesos jūrų laivyno inžinierių institutą. 1956–1957 m. Klaipėdos jūrų žvejybos uosto viršininko pavaduotojas. 1957–1959 m. LKP CK pramonės ir transporto skyriaus vedėjo pavaduotojas. 1959–1963 m. LKP Klaipėdos miesto komiteto, 1963–1971 m. LKP Vilniaus miesto komiteto I sekretorius. 1971–1977 m. Lietuvos respublikinės profsąjungų tarybos pirmininkas, 1977–1986 m. SSRS profsąjungų centro tarybos sekretorius. 1986–1989 m. SSRS jūrų ir upių laivyno darbininkų profsąjungos CK pirmininkas.

1960–1977 m. LKP CK narys, 1964–1966 m. kandidatas į LKP CK prezidiumo narius, 1966–1971 m. kandidatas į LKP CK biuro narius, 1971–1977 m. biuro narys. 1963–1966 m. LSSR AT, 1966–1979 m. SSRS AT deputatas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Liudas Šiškauskas ir kt. *Kazimieras Mackevičius*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 670
2. ↑  *Kazimieras Mackevičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 744 psl.
| Bežeckas*Бежецк* |
| --- |
|              |
| *Kristaus Atpirkėjo cerkvė* |
|  |
| 

BežeckasBežeckas

57°47′0″ š. pl. 36°42′0″ r. ilg.﻿ / ﻿57.78333°š. pl. 36.70000°r. ilg.﻿ / 57.78333; 36.70000﻿ (Bežeckas)Koordinatės: 57°47′0″ š. pl. 36°42′0″ r. ilg.﻿ / ﻿57.78333°š. pl. 36.70000°r. ilg.﻿ / 57.78333; 36.70000﻿ (Bežeckas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+4) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Tverės sritis Tverės sritis |
| **Rajonas** | Bežecko rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2012) | 24 042  |
| **Plotas** | 17 km² |
| **Tankumas** (2012) | 1 414 žm./km² |
| **Altitudė** | 145 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Bežeckas |

**Bežeckas** (rus. *Бежецк*) – miestas Rusijoje, Tverės srityje, prie Mologos upės (ir jos intako Ostrečinos), 126 km nuo Tverės. Rajono centras. Stotis prie Bologojės–Rybinsko geležinkelio linijos, plentai į Tverę, Vesjegonską, Vyšnij Voločioką, Sonkovą. Žemės ūkio įrengimų (linų kombainų, presavimo mašinų), mašinų (kompresorių, džiovintuvų), tekstilės (linų), maisto (pieno, spirito), statybinių medžiagų (gelžbetonio konstrukcijų) pramonė.

Veikia Bežecko literatūros memorialinis ir krašto muziejus, Kryžiaus Išstatymo cerkvė (1690 m.), Persimainymo cerkvė (1772 m.), Kazanės cerkvė (1775 m.), vienuolyno varpinė (1682 m.), moterų vienuolynas.

Istorija
--------

1137 m. minima ***Bežeckij Vercho*** (*Бежецкий Верх*) gyvenvietė, buvusi 20 km į šiaurę nuo dabartinio miesto. Buvo Naugardo žemės piatinos centru. 

XIII a. pirmoje pusėje miestą puldinėjo tiek totorių ordos, tiek lietuviai. Dėl šių žemių varžėsi Tverės ir Naugardo kunigaikščiai.

1272 m. gyvenvietę užpuolė ir visiškai sunaikino Tverės kunigaikštis Jaroslavas. Vėlesniais metais šalia Gorodecko pilies ir įtvirtinimų, dabartinio miesto vietoje, ėmė kurtis gyvenvietė, kuri buvo žinoma kaip ***Gorodeckas*** (*Городецк*). XIV a. tapo Maskvos kunigaikštystės valda. 1775 m. suteiktas miesto statusas, 1766 m. grąžintas Bežecko vardas. 1796 m. tapo Tverės gubernijos apskrities centru. 1876 m. miestą pasiekė geležinkelis, Bežeckas tapo svarbiu linų auginimo ir apdirbimo centru.

Galerija
--------

* Geležinkelio stotisGeležinkelio stotis
* Vienuolyno varpinėVienuolyno varpinė
* Kryžiaus Išstatymo cerkvė XIX a.Kryžiaus Išstatymo cerkvė XIX a.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 54
2. ↑  История Бежецка
| **Milas Džiukanovičiusserb. *Milo Đukanović, Мило Ђукановић*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1962 m. vasario 12 d. (61 metai)Nikšičius |
|  |
| Veikla | Juodkalnijos politikas |
|  |
|  **Vikiteka** | Milas Džiukanovičius |

**Milas Džiukanovičius** (serb. *Milo Đukanović, Мило Ђукановић*, g. 1962 m. vasario 12 d. Nikšičius) – Juodkalnijos politikas, visuomenės veikėjas, dabartinis šalies prezidentas (nuo 2018 m.)

Biografija
----------

Jaunystėje aktyvus Jugoslavijos komunistų sąjungos veikėjas, nuo 1989 m. Centro komiteto narys. Padedamas Slobodano Miloševičiaus ir slaptųjų tarnybų Juodkalnijoje pradėjo antibiurokratinę kampaniją ir nušalino nuo valdžios senąją nomenklatūrą.

1991–1997 m. Juodkalnijos ministras pirmininkas. Nuo 1997 m. Demokratinės socialistų partijos pirmininkas. 1997–2002 m. Juodkalnijos prezidentas. 2003–2006, 2008–2010 m. ministras pirmininkas. Jo iniciatyva 2006 m. įvyko referendumas, kuriame dauguma gyventojų pasisakė už Juodkalnijos nepriklausomybę nuo Serbijos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Milas Džiukanovičius*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. V (Dis-Fatva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. 30 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Švedų drabantai
**Drabantas** (rus. *драба́нт, траба́нт*; iš lenk. *drabant*, iš vok. *Drabant, Trabant* 'asmens sargybinis') – kareivis, kurio pareigos yra lydėti, saugoti karininką ar aukštos padėties asmenį ir jam patarnauti.

XVII–XVIII a. daugelyje Europos šalių drabantais vadino aukštų pareigūnų asmens sargybinius, taip pat – vado asmens apsauga, paskiriama, pvz. kautynių metu, arba valdovo apsauga iš specialiai atrinktų žmonių.

Austrijoje Vengrijoje drabantai (vok. *Trabanten-Leib-Garde*) iki 1918 m. buvo pėsčioji rūmų gvardija.

Drabantai Rusijoje
------------------

Rusijoje drabantus turėjo Dmitrijus Apsišaukėlis. Pradžioje jo drabantai buvo lenkai, vėliau – samdomi svetimšaliai.

Vėliau drabantais mėnesį ar du vadinta raitoji kuopa iš 75 žmonių, kuri buvo sukurta Petro I kaip garbės sargyba Jekaterinos I karūnavimo metu (1724 m. gegužė). Šios kuopos kapitonu buvo pats Petras I. Šiuos drabantus dar vadino kavalergardais.

Iki maždaug 1880 m. drabantais kazokų ir milicijos daliniuose vadindavo karininkams patarnaujančius kareivius (dieninius).
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Fabio Di Tomaso |
| --- |
|  |
|  |
|  |
| Tikras vardas | Fabio Di Tomaso |
|  |
| Gimė | 1977 m. balandžio 9 d. (45 metai), Kanada |
|  |
| Šalis | Kanada Kanada |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
|  |
|  |  |
|  |  |
| Žymesni vaidmenys |
| Máximo, (Floricienta, 2004, 2005)
Octavio, (Vidas robadas, 2008) |
|  |
|  |

**Fabio Di Tomaso** (g. 1977 m. balandžio 9 d. Kvebeke) – kanadiečių aktorius, vaidinantis argentiniečių telenovelėse, tokiose populiariose kaip „Floricienta", „Vidas robadas".

Biografija
----------

### Vaikystė ir jaunystė

Nors Fabio gimęs Kvebeke, savo vaikystę ir jaunystę praleido Boulogne Sur Mer miestelyje, netoli sostinės Buenos Airių. Vėliau pradėjo studijuoti aktorystę ir dirbo kelis darbus. Būdamas 16 metų, jis išreiškė susidomėjimą sukurti muzikos grupę. Jis sukūrė muzikos grupę *„Poketers"*, kartu su Sebastiánu Rubio (vokalistas), Santiago Prado (trimitininkas), ir Luciano Iriarte (gitaristas).

### Karjera

Jo debiutas buvo *Resistiré* telenovelėje, kurioje suvaidino homoseksualą, vardu „Chavjeras". Vėliau dalyvavo *„Padre Coraje"* telenovelėje, kur suvaidino *Lautara Costa*, sūnų miesto mero *Manuel Costa*.

2004 metų pabaigoje, jis gavo pasiūlymą suvaidinti vieną iš pagrindinių vaidmenų telenovelėje „Floricienta", todėl atsisakė toliau vaidinti telenovelėje *"Padre Coraje"*.

2005 m. kovo mėnesį antrame „Floricienta" telenovelės sezone su Florencia Bertotti, Juan Gil Navarro, Benjamín Rojas ir Isabel Macedo Fabio suvaidino personažą *El Conde Máximo Augusto Calderón de la Hoya*. Nepaisydamas kritikos, kad pakeitė „Floricienta" telenovelės pagrindinį personažą, Fabio sugebėjo įgyti pripažinimą iš žiūrovų.

Vėliau, kai pavyko sulaukti pripažinimo su personažu *Máximo*, Fabio Di Tomaso pabandė sukurti kitokį vaidmenį televizijoje. Ir taip prisijungė prie komedinės telenovelės *Juanita, la soltera*, kurioje vaidino ir pagrindinė aktorė Soledad Fandino. Čia Fabio gavo antagonisto *Renzo* vaidmenį.

2007 m. birželį, jis dalyvavo britų autorės Sarah Kane ir režisieriaus Leonor Manso vaidinime „Aniquilados".

### Asmeninis gyvenimas

Nuo 2004 m. iki rugpjūčio 2012 m. turėjo romaną su Argentinos aktore Melina Petriella.

Filmografija
------------

| **Metai** | **Filmas – Telenovelė** | **Vaidmuo** |
| --- | --- | --- |
| 1997 | Bajo Bandera | Soldado |
| 2001-2002 | Yago, pasión morena | Personaje desconocido |
| 2003 | Resistiré | Javier |
| 2004 | Padre Coraje | Lautaro Costa |
| 2004- 2005 | Floricienta | Máximo Augusto Calderón de la Hoya, Conde de Kricoragán |
| 2006 | Juanita, la soltera | Renzo |
| 2007 | Cartas para Jenny | Eitan |
| 2008 | Vidas robadas | Octavio Amaya |
| 2010 | Consentidos | Felipe de la Fuente |
| 2012 | Volver a nacer | Leo Hackerman |
| 2012 | Dulce amor | Leonardo |
**Kazimieras Kuzminskas** (1906 m. spalio 26 d. Panevėžys – 1999 m. spalio 29 d. Vilnius, palaidotas Naujamiestyje, Panevėžio raj.) – lietuvių kunigas, JAV lietuvių katalikų veikėjas.

Biografija
----------

1932 m. baigė Kauno kunigų seminariją ir teologijos studijas Vytauto Didžiojo universitete, įšventintas kunigu. Buvo Leliūnų, Krinčino, Panevėžio Šv. apaštalų Petro ir Povilo parapijų vikaras, Surdegio parapijos klebonas. Veikė su pavasarininkais. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Iš Bambergo 1945 m. išvyko į Austriją. Insbruko universitete iki 1953 m. studijavo filosofiją. Kurį laiką rūpinosi Vokietijos, Didžiosios Britanijos, Kanados lietuvių sielovada. 1960 m. persikėlė į JAV. Nuo 1965 m. gyveno Čikagoje. 1972 m. įsteigė lietuvių katalikų rėmėjų organizaciją, vėliau pavadinta „Lietuvos kronikos sąjunga". JAV, Didžiosios Britanijos ir Australijos lietuvių kolonijose suorganizavo 70 jos skyrių, kurie rinko lėšas, skirtas „Lietuvos Katalikų Bažnyčios Kronikai" leisti, versti į kitas kalbas ir platinti. Jo rūpesčiu 1974–1992 m. Čikagoje buvo išleisti visi LKBK sąsiuviniai (81 sąs. 10 t.). Pasirūpino, kad kai kurie tomai 1979–1989 m. būtų išleisti ispanų kalba (t. 1,2,6) ir anglų kalba (t. 1,6). Paskatino kunigą K. Gulbiną LKBK versti vokiečių, prelatą V. Mincevičių – italų, kunigą P. Gavėną – portugalų kalba. Organizavo LKBK siuntimą radijo ir televizijos stotims, naujienų agentūroms, politikams, diplomatams, universitetų bibliotekoms (iš viso į apie 100 valstybių). 1993 m. grįžo į Lietuvą. 1996 m. Baluškiuose (Pasvalio raj.) įsteigė Lietuvos Katalikų Bažnyčios Kronikos muziejų.

Įvertinimas
-----------

1999 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Komandoro kryžius

Šaltiniai
---------

1. ↑  Antanas Balašaitis. *Kazimieras Kuzminskas (1906)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XI (Kremacija-Lenzo taisyklė). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 351 psl.
**Fabula** (lot. *fabula* – pasakojimas) – literatūros kūrinyje vaizduojamų įvykių visuma, susieta priežastingumo, laiko ir erdvės ryšiais. Romėnų literatūroje fabula vadinamas kiekvienas pramanytas pasakojimas ar padavimas, vėliau dramos pagrindas. Greta vartota ir pasakos bei pasakėčios prasme.

Fabula, kaip chronologinė įvykių seka priešinama siužetui – meniniam įvykių išdėstymui ir jų perteikimo būdui. Fabula atskleidžia, kas vyks toliau, o siužetas – apie ką ir kaip pasakojama. Šiuolaikinėje pasakojimo teorijoje fabula vadinama istorija, siužetas – diskursu. Fabula siejasi su siužetu, sudaro jo medžiaginį pamatą. Siužetas – įvykiai tokia seka, kokia pateikta kūrinyje, fabula – chronologinė tų pačių įvykių grandinė (įvykių seka, kokia ji būtų realybėje). Jei kūrinio įvykio eiga, epizodų seka yra chronologinė (pvz. senoviniuose epuose), siužetas ir fabula praktiškai sutampa. Fabulą dažniausiai turi ir scenos meno, kino kūriniai, kurių turinio pagrindą sudaro literatūros kūrinys. (drama, libretas, scenarijus). Literatūros veikalas, publicistinis kūrinys gali ir neturėti fabulos, pvz. gamtos aprašymas, lyrinis jausmo išreiškimas.

Fabulai priskiriami tik tie motyvai bei epizodai, kurie pakeičia veikėjų santykius ir pasakojimą apie juos. Skirtingi literatūros žanrai sukuria skirtingus fabulos tipus: *psichologiniame* romane vyrauja išgyvenimai, *nuotykių ir istoriniame* – nuotykiai.

Šaltiniai
---------

* Žurnalistikos enciklopedija, 1997 m. Vilnius
* Visuotinė lietuvių enciklopedija, V tomas 2004 m. Vilnius

Vikižodynas
**Kazimieras Kybelis** (*Kazimieras Kibelis*, 1868 m. kovo 15 d. Loma – 1902 m. lapkričio 16 d. Žasliuose) – kunigas, teologijos magistras, lietuvių tautinio atgimimo ugdytojas, lietuviškos spaudos platinimo organizatorius, knygnešys.

Biografija
----------

1884 m. baigė Šiaulių gimnazijos 4 klases. Toliau mokėsi Vilniaus kunigų seminarijoje, o nuo 1887 m. – Peterburgo dvasinėje akademijoje.

1891 m. baigęs akademiją teologijos magistro laipsniu, pradėjo dirbti Vilniaus kunigų seminarijos profesoriumi. Dėl lietuvių tautinės savimonės žadinimo 1893 m. perkeltas klebonu į Inturkės parapiją. 1895 m. perkeltas klebonu į Žaslius, 1898-1902 m. pastatė dabartinę Žaslių bažnyčią.

Antkapis Žasliuose
Kazimierui Kybeliui kunigaujant Žasliuose, klebonija buvo tartum knygnešystės organizavimo štabas. Kazimieras Kybelis rūpinosi lietuviškos spaudos platinimu, organizavo jos gabenimą į parapiją. Įtraukė į šią veiklą vikarą Benediktą Krištaponį ir kone visus bažnyčios tarnus bei šviesiausius parapijos valstiečius. Platindamas lietuvišką spaudą palaikė ryšius su Čiobiškio klebonu Stanislovu Šlamu. Bendradarbiavo su knygnešiu Petru Gudeliu, kuris vykdė jo tiesioginius nurodymus dėl lietuviškos spaudos pargabenimo ir platinimo. Lietuviškų knygų pristatydavo ir kunigas Kazimieras Kazlauskas. Aprūpindavo parapijiečius elementoriais ir kitomis knygomis, duodavo pinigų knygnešei daraktorei M. Virbalaitei knygoms įsigyti. Buvo įskųstas policijai, 1898 m. darytos kratos. Lietuviškos spaudos nesurado, ją slėpdavo parapijai priklausančiose patalpose. Padėjo steigti slaptas mokyklas, rūpinosi daraktoriais, mokėjo jiems atlyginimą. Buvo skundžiamas Vilniaus vyskupui, reikalavo bausti kleboną arba iškelti į kitą parapiją.

Žandarų užverbuotas agentas Pranas Petruševičius savo 1900 m. spalio 19 d. pranešime Vilniaus gubernijos žandarų valdybai rašė, kad Kazimieras Kybelis palaikė ryšius su dvarininku Donatu Malinausku, taip pat Jiezno klebonu Mykolu Masiuliu, Butrimonių klebonu Kazimieru Daukša, Valkininkų klebonu Povilu Kuolu, Dusmenų – Kazimieru Valentinu, Žaslių vikaru Benediktu Krištaponiu. Šie asmenys dalyvaudavo susitikimuose, kuriuos agentas pavadino literatiškais pasikalbėjimais. Susitikimai vykdavo pas Donatą Malinauską arba pas vieną iš kunigų. Šio ratelio nariai lietuviškos spaudos gaudavo iš Stakliškių parapijos knygnešio (pavardė nežinoma) ir iš Suvalkijos knygnešių.

Atmintinos vietos ir paminklai
------------------------------

Kapas ir antkapinis paminklas Žaslių Šv. Jurgio bažnyčios šventoriuje, šalia Kristaus kančios koplyčios: užrašas paminkle „Per aštuonerius metus, vargdamas su mumis, grąžino mus prie Dievo, grąžino mus prie tėvų mūsų, pastatęs namus Dievo žemiško, laukia mūsų dangiškuose".

Memorialinė lenta – metalinis bareljefas Žaslių Šv. Jurgio bažnyčioje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kazimieras Kybelis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
2. ↑  Kibelis Kazimieras. Kaišiadorių enciklopedija.
Tauroktonijos scena (~150 m. e. m.)
**Mitraizmas** arba **Mitros misterijos** – sinkretinė religija, paplitusi Romos imperijoje II-IV m. e. a.; turėjo įvairių religijų (pvz. mazdaizmo, gnosticizmo, senovės graikų ir romėnų) bruožų.

Pirmasis Mitros kultą I m. e. a. paminėjo romėnų poetas Stacijus; tuo tarpu seniausios Mitros šventyklos datuojamos apytikriai II m. e. a. Kaip teigiama, didžiuma šios dievybės šventyklų ar kulto vietų buvo slaptos, pvz. įruoštos olose ar požemiuose. Tvirtinama, kad Romos imperijai priklausiusiuose kraštuose (pradedant Sirija ir baigiant Britanija) aptikta daugiau nei 200 Mitros šventyklų; didžiuma jų aptikta Italijoje, taip pat ties Reino bei Dunojaus upėmis.

Pačių mitraistų tekstų iki šių dienų nėra išlikę, todėl kuo jie tikėjo nėra iki galo aišku. Žinių apie mitraizmą suteikia įvairūs archeologiniai radiniai, įrašai ant statulų, šventyklų reljefų. Paprastai laikomasi nuomonės, kad mitraistai tikėję, jog žmogus privaląs kovoti su blogiu. Blogiu laikytas ir žmogaus kūnas, todėl šios religijos išpažinėjai praktikavo asketizmą, vidinę discipliną. Taip pat skelbę visų žmonių socialinę lygybę, pomirtinio gyvenimo egzistavimą.

II–IV a. mitraizmas buvo oficialiai pripažįstamas Romos imperijoje, jį globojo imperatoriai Komodas, Septimijus Severas, Karakala, Dioklecianas. Ši religija buvo populiari tarp žemesnių visuomenės sluoksnių, pirklių, valdininkų, Romos kareivių. Kultas buvo ezoterinio pobūdžio, mitraistai (tik vyrai) pagal pašvęstumo laipsnį buvo skirstomi į septynias grupes. Manyta, kad misterijose didžiausią reikšmę turėjo kruvina jaučio auka, ritualinis apsivalymas jo krauju, kultinės puotos, tačiau nurodoma, jog XXI a. pr. nemaža dalis tyrinėtojų tokiai interpretacijai nebepritaria.

Aptikta daugiau nei 650 akmens reljefų, vaizduojančių, kaip Mitra paaukoja jautį (tauroktonijos scena). Teigiama, kad šie reljefai užėmė svarbią vietą iš esmės kiekvienoje šios dievybės šventykloje; visi šie reljefai labai panašūs vienas į kitą.

Romos imperijoje įsigalint krikščionybei, mitraizmas nunyko.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4 5  *Mitraizmas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009
2. 1 2  Pierre A. Thomé (2015-07-10). „Mithraism". Ancient History Encyclopedia. Nuoroda tikrinta 2021-02-16.
3. 1 2  *Mitraizmas*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, VII t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1981. T.VII: Lietuvos-Mordvių
| **Arvydas Sekmokas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1951 m. gruodžio 26 d. (71 metai)Kaunas |
| Sutuoktinis (-ė) | Lilė Alminaitė-Sekmokienė |
|  |
| Veikla | inžinierius ekonomistas, politinis bei visuomenės veikėjas |
|  |
| Alma mater | 1975 m. Vilniaus universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Arvydas Sekmokas |

**Arvydas Sekmokas** (g. 1951 m. gruodžio 26 d. Kaune) – inžinierius ekonomistas, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija
----------

1959–1964 m. mokėsi Kauno 4-ojoje vidurinėje mokykloje, 1970 m. baigė Vilniaus S. Nėries vidurinę mokyklą. 1975 m. Vilniaus universitete įgijo ekonominės informatikos specialybę.

1975–1985 m. Lietuvos mokslų akademijos Ekonomikos instituto programinės įrangos sektoriaus vadovas. 1986–1991 m. programinės įrangos gamyklos „Bitas" prie Vilniaus universiteto Matematikos ir informatikos instituto vyriausiasis technologas.

1991–1992 m. LR ekonomikos ministro Alberto Šimėno pavaduotojas. 1992–1995 m. „International Executive Service Corps" (IESC) atstovybės Lietuvoje vykdantysis direktorius. 1995–1997 m. „Ericsson" atstovybės Lietuvoje vykdantysis direktorius. 1999–2004 m. UAB „Navision Software Baltic" vykdantysis direktorius ir direktorių valdybos narys, 2004 m. „Microsoft Lietuva" vadovas. 2005–2007 m. UAB „Giritech Baltic" direktorius. 2007–2008 m. UAB „DocLogix" direktorius.

2009–2012 m. Andriaus Kubiliaus Vyriausybėje – atkurtos LR energetikos ministerijos vadovas. 2015–2019 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys.

1999 m. vienas iš Lietuvos žinių ekonomikos forumo steigėjų ir pirmasis jo pirmininkas. Domisi parašiutų sportu.

Įvertinimas
-----------

* 2015 m. Vytauto Didžiojo ordino Karininko kryžius

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑
3. ↑  2015 m. Savivaldybių tarybų rinkimai Archyvuota kopija 2016-04-20 iš Wayback Machine projekto.
4. ↑

  


| Politinis postas |
| --- |
| Prieš tai:**Saulius Aloyzas Bernardas Kutas** | **Lietuvos energetikos ministras**2009–2012 m. | Po to:**Jaroslav Neverovič** |
Kazimieras Kulviecas
**Kazimieras Jokūbas Kulviecas** (lenk. *Kazimierz Jakub Kulwieć*; 1871 m. gegužės 1 d. Triobiškiuose, Kalvarijos apskritis, Rusijos imperija – 1943 m. vasario 14 d. prie Archangelsko, TSRS) – Lenkijos ir Lietuvos kraštotyrininkas, gamtininkas.

Biografija
----------

Gimė Lietuvos dvarininko šeimoje, iš kurios, dėl tėvo dalyvavimo 1863 m. sukilime, carinės Rusijos administracija buvo konfiskavusi dvarą.

Kazimieras Kulviecas mokėsi Suvalkų gimnazijoje, o 1897 m. baigė gamtos studijas Varšuvos universitete ir įgijo zoologo diplomą. Po metų Suvalkuose vedė vietos notaro Stankevičiaus dukterį Juliją Kazimierą Kunigundą. Dirbo mokslinį darbą: tyrinėjo florą ir fauną didžiuliame areale – tarp Viduržemio ir Baltosios jūrų. Visgi didžiausią dėmesį skyrė gimtajai Suvalkijai: kartu su gamtininkais Kazimieru Červinskiu ir Romualdu Minkevičiumi 1901–1903 m. tyrė Vygrių ežero augmeniją ir gyvūniją, atliko šio vandens telkinio dugno gylio matavimus. Ekspedicijos rezultatai buvo paskelbti leidiniuose „Wszechświat" (1902 m. Nr 21–23) ir „Pamiętnik Fizjograficzni" (1904 m. t. XVIII).

Kartu su Zigmantu Gliogeriu ir Aleksandru Janovskiu 1906 m. įkūrė Lenkijos kraštotyros draugiją ir buvo išrinktas jos vicepirmininku. K. Kulvieco iniciatyva buvo pradėtas leisti Draugijos žurnalas „Ziemia", kurį jis redagavo 1910–1914 m. ir 1922–1926 m. Šio leidinio puslapiuose paskelbė vertingą kraštotyrinę medžiagą apie Augustavo kanalą, paminklinę pušį prie Drubengio upelio (šalia Birštono) , Šiauliškių akmenį, Suvalkiją ir kt. Kraštotyrai iki šiol išlieka vertingomis ir jo darytos XX a. pr. nuotraukos (pvz.: Marijampolės apskrities valstiečių fotografijos).

Pirmasis pasaulinis karas Kulviecų šeimą užklupo prie Naugarduko. Šeimos galva buvo iškviestas į Maskvą, kur karo pabėgėlių vaikams organizavo lenkišką gimnaziją (vėliau panašią gimnaziją įkūrė Varšuvoje). Pasibaigus karui, prie Svitiazio ežero nusipirko Rusatino dvarelį (dabar Baltarusijos Kareličių rajone). 1927 m. jam buvo suteiktas Lenkijos kraštotyros draugijos garbės nario vardas. XX a. antrajame dešimtmetyje rūpinosi kraštotyrininkų centro–turistų prieglobsčio įkūrimu prie Vygrių ežero. 1929 m. jis buvo atidarytas Stari Palivarke, o K. Kulviecas paskirtas šio centro kuratoriumi.

Kai 1939 m. Vakarų Baltarusiją užėmė Raudonoji armija, Kulviecų šeima Rusatine buvo suimta ir ištremta į Archangelsko sritį. Netrukus prasidėjo Antrojo pasaulinio karo sunkmetis, bet tremtinys K. Kulviecas, nepaisydamas sudėtingų sąlygų, nuosekliai tyrinėjo aplinkinę florą ir fauną. Tyrimus nutraukė mokslininko mirtis. Duktė Vanda, bijodama galimų represijų, tėvo rankraštį sunaikino.

Išnašos
-------

1. ↑  Kanal Augustowski // Ziemia, 1910 m. Nr. 3
2. ↑  Sosna w Drobindze // Ziemia, 1910 m. Nr. 49
3. ↑  Kamień pod Szauliszkami // Ziemia, 1910 m. Nr. 45
4. ↑  Suwalszczyzna // Ziemia, 1922 m. Nr. 4
5. ↑  Typy litewskie // Ziemia, 1910 m. Nr. 51

Literatūra
----------

* Bacewicz J. W. Biografie Suwalskie. – Suwałki, 1993
* Matusiewicz A. Kwartalnik Wigry. – 2004 Nr. 2, 8–14 s.
| ***Metų pilietis*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Kraftidioten |
| Kilmės šalis |  Norvegija Švedija |
| Režisierius | Hans Petter Moland |
| Scenaristas (-ai) | Kim Fupz Aakeson |
| Metai | 2014 |
| Žanras | veiksmo drama |
| Trukmė | 116 min. |
| **IMDb įrašas** |

**Metų pilietis** (norv.  *Kraftidioten*) – 2014 m. Norvegijoje ir Švedijoje sukurta veiksmo drama su „juodosios komedijos" elementais, nominuota Auksiniam lokiui Berlyno kino festivalyje.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Stellan Skarsgård – Nilsas
* Kristofer Hivju – Straikas
* Birgitte Hjort Sorensen – Maritė
* Bruno Ganz – Tėtušis
* Tobias Santelmann – Finas
* Pål Sverre Hagen – Grafas

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Nilsas Dikmanas, išrinktas Metų piliečiu, dirba atokioje Norvegijos provincijoje, kur sniego valytuvu valo sunkiai pravažiuojamus kelius. Jo šeimos ramų ir pastovų gyvenimą sukrečia netektis – randamas negyvas jo suaugęs sūnus. Oficiali versija – narkotikų perdozavimas – neįtikina tėvo, kuris nusprendžia išsiaiškinti tiesą. Sužinojęs, kad sūnus turėjo reikalų su vietiniu narkotikų prekeiviu Grafu, Nilsas be skrupulų imasi susidorojimo su kiekvienu, galinčiu turėti su šiuo ryšių. Pastarasis, manydamas, kad tai konkurentų iš Serbijos, vadovaujamų Tėtušio, darbas, pradeda gaujų tarpusavio karą...
| *Dragon Age II* |
| --- |
|  |
| Kūrėjas | BioWare |
| Leidėjas | Electronic Arts |
| Dizaineris | {{{dizaineris}}} |
| Kompozitorius | Inon Zur |
| Išleidimo data | 2011 m. kovo 8 d. |
|
| Žanras (-ai) | Veiksmo RPG |
| Režimas | Vieno žaidėjo |
|
| Reitingai | PEGI: 18USK:18 |
| **Platforma** | Xbox 360, PlayStation 3, Microsoft Windows, Mac OS X |
| Versija |  |
| Variklis | Lycium |
| Reikalavimai |  |
| Platinimas | Optinis diskas, parsisiuntimas internetu |
|
| Licencija | {{{licencija}}} |
| Pirmtakas | {{{pirmtakas}}} |
| Kitos dalys | *Dragon Age: Origins* (*Awakening*), *Dragon Age: Inquisition* |
|  |

**Dragon Age II** – kompiuterinis veiksmo vaidmenų žaidimas, kurį sukūrė „BioWare", o 2011 m. kovo 8 d. išleido „Electronic Arts". Tai antroji „Dragon Age" serijos dalis. Žaidimas skirtas Microsoft Windows, Xbox 360, PlayStation 3 ir Mac OS X platformoms.

Veiksmas vyksta tame pačiame *Thedas* mitiniame pasaulyje kaip ir pirmojoje dalyje, žaidėjas įsikūnija į *Hawke* veikėją ir specializuojasi mago, kario arba plėšiko vaidmenyje. Žaidėjo valdomas veikėjas kartu su šeima pasprunka nuo demoniškų padarų, užpuolusių Fereldeną, ir apsistoja Kirkvolo (*Kirkwall*) mieste, kur po audringų politinių ir socialinių konfliktų kupino dešimtmečio tampa legendiniu miesto herojumi ir daro įtaką įvykių sūkuriui, kuris pakeičia pasaulio raidą.

Apžvalga
--------

Tai trečiojo asmens vaidmenų žaidimas. Nors ir yra galimybė perkelti pirmosios „Dragon Age" dalies išsaugotus duomenis, žaidėjas turi susikurti naują veikėją, kilusį iš *Hawke* šeimos. Pirmojoje dalyje žaidėjo padaryti sprendimai, darę įtaką pasaulio raidai, išlieka. Kaip ir ankstesnėje dalyje, žaidėjas gali valdyti bet kurį grupės veikėją, kurių yra 8 („The Exiled Prince" papildymas prideda dar 2). Žaidėjas gali sustabdyti laiką kovos metu, kad kuo efektyviau suderintų veikėjų veiksmų seką, kadangi daugelis sugebėjimų sąveikaujant tarpusavyje padaro daugiau žalos priešininkams.

Didžioji dalis žaidimo istorijos pasakojama dialogais paremtais vaizdo intarpais, kurių metu žaidėjas gali pasirinkti norimą klausimą ar atsakymą, kurie daro įtaką teigiamam arba neigiamam žaidėjo bendražygių nusistatymui žaidėjo atžvilgiu. Bet koks bendražygių požiūris savo ruožtu suteikia kovos privalumų: teigiamas paprastai suteikia naudos žaidėjo veikėjui ir (arba) kitiems grupės nariams, tuo tarpu neigiamas padidina bendražygio kovos sugebėjimus. Tai pat pat suteikia galimybę užmegzti romantinius santykius.

Atsiliepimai
------------

Metacritic tinklalapis žaidimo PS3, AK ir Xbox 360 versijas atitinkamai įvertino 82/100, 82/100 ir 79/100.

Išnašos
-------

1. 1 2  „Dragon Age II Review". IGN. Nuoroda tikrinta 2013-08-28.
2. ↑  „Dragon Age II PS3 Reviews". Metacritic. Nuoroda tikrinta 2013-08-28.
3. ↑  „Dragon Age II PC Reviews". Metacritic. Nuoroda tikrinta 2013-08-28.
4. ↑  „Dragon Age II Xbox 360 Reviews". Metacritic. Nuoroda tikrinta 2013-08-28.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė
| Dra |
| --- |
| Dra netoli žiočių Dra netoli žiočių |
| **Ilgis** | 1150 km |
| **Baseino plotas** | 15 000 km² |
| **Ištakos** | Aukštasis Atlasas |
| **Žiotys** | (Atlanto vandenynas) |
| **Šalys** | Maroko vėliava Marokas |
|  |
|  **Vikiteka** | Dra |

**Dra** (arab. درعَا = *Draâ*, ber. ⴷⴻⵔⵄⴰ = *Derɛa*) – ilgiausia Maroko upė, teka šalies pietvakariuose. Prasideda Aukštajame Atlase, susiliejus Dadeso ir Imini upėms ties Uarzazatu. Pradžioje teka kalnų slėniu į pietryčius, už Mhamido pasuka į vakarus pusdykumėmis. Įteka į Atlanto vandenyną į šiaurę nuo Tantano.

Dra baseinas
Dra vandenys vandenyną pasiekia tik po gausių liūčių ar tirpstant sniegui kalnuose. Pastoviai vandenininga tik kalnuose (~200 km). Upės vanduo labai intensyviai naudojamas drėkinimui. Upės slėnyje klesti žemės ūkis, įsikūrę nemažai oazių ir kasabų (tvirtovių). Prie Dra aukštupio įsikūrę Zagoros, Agdzo, Mhamido miestai, o dykumų vadžio apylinkės negyvenamos.

Dra upė turi labai svarbią istorinę reikšmę. Dar priešistoriniais laikais jos slėnis buvo gyvenamas pirmykščių žmonių bendruomenių (tai liudija gausūs radiniai). Dra upė dažnai būdavo laikoma Sacharos dykumos šiaurine riba.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 140

Oazė prie Dra aukštupio
**Putita**| Asmeniniai duomenys |
| --- |
| **Pilnas vardas** | Queven da Silva Inácio |
| Gimimo data | 1998 m. gruodžio 21 d. (24 metai) |
| Gimimo vieta | San Antonio d'Oestė, Brazilija |
| Klubai |
| Dabar žaidžia | KF Shkupi |
| **Numeris** | 88 |
| **Pozicija** | saugas |
| Jaunimo klubai |
| nežinoma | nežinoma |
| Profesionalūs klubai\* |
| 2018–20222022– | PortuguesaKF Shkupi | 01 0(0)38 0(6) |
|  |

**Putita** arba **Kevenas da Silva Inasijus** (port. *Putita, Queven da Silva Inácio*; g. 1998 m. lapkričio 21 d.) – Brazilijos futbolininkas, saugas.

Karjera
-------

Karjerą pradėjo gimtinėje. Priklausė įvairiems klubams: Tanabi (port. *Tanabi Esporte Clube*), Mirassol (port. *Mirassol Futebol Clube*).

2017–2019 m. priklausė Guarulhos (port. *Associação Desportiva Guarulhos*), o nuomos pagrindais atstovavo Kerkyros klubui (Graikija).

Grįžęs į Braziliją 2019 m. priklausė Três Corações. 2020 m. pasirašė sutartį su Atlético Monte Azul, tačiau nuomos pagrindais žaidė kitose ekipose.

Vėliau persikėlė į Šiaurės Makedoniją, kur atstovavo „Shkupi". Atstovavo klubui UEFA Čempionų lygos atrankos rungtynėse. 2022–2023 m. sezone Shkupi užėmė antrą vietą.

2023 m. liepos 13 d. Putita (Kvevenas) pelnė įvartį, o Renaldo Cephas pasižymėjo pelnydamas keturis įvarčius į FC Hegelmann vartus. Makedonijos atstovai šventė pergalę triuškinančiu rezultatu 5:0.

Laimėjimai
----------

* 

|  |
| --- |
|  **Šią straipsnio dalį reikėtų išplėsti.** |

Šaltiniai
---------

1. ↑  alamy svetainės informacija
2. ↑  sportas.lt naujienos: Hegelmann 0-5 Shkupi
3. ↑  15min.lt naujienos: Hegelmann 0-5 Shkupi
4. ↑  2023-07-03 Hegelmann 0-5 Shkupi (pagal Soccerway)
5. ↑  lrt.lt naujienos: Hegelmann 0-5 Shkupi
6. ↑  lrytas.lt naujienos: gėdingas Hegelman pralaimėjimas

Nuorodos
--------

* SOCCERWAY (Putita)
* SOCCERWAY (Queven)
* Transfermarkt
* Globalsportsarchive
| **Cladonia turgida**Apsauga: 0(Ex) - Išnykusi/tikėtinai išnykusi rūšis |
| --- |
| Putliosios šiurės (*Cladonia turgida*) podeciaižvelgiant per mikroskopą (x15) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Aukšliagrybūnai  *( Ascomycota)* |
| Klasė: | Aukšliagrybiai  *( Ascomycetes)* |
| Eilė: | Lekanoriečiai  *( Lecanorales)* |
| Šeima: | Šiuriniai  *( Cladoniaceae)* |
| Gentis: | Šiurė  *( Cladonia)* |
| Rūšis: | Lakštuotoji šiurė  *( Cladonia turgida)* |

 |
| Binomas |
| ***Cladonia turgida***Ehrh. ex Hoffm. 1796 |

**Putlioji šiurė** (*Cladonia turgida*) – šiurinių (*Cladoniaceae*) šeimos kerpių rūšis. Auga apšviestuose smėlinguose miškinguose plotuose Europoje, Azijoje, Šiaurės Amerikoje, Grenlandijoje.

Putlioji šiurė (herbariumas)
Putlioji šiurei būdingas pilkai žalsvas, be gelsvo atspalvio dimorfinis gniužulas. Pirminio gniužulo žvyneliai pailgos formos, giliai įkirpti, kartais dichotomiškai pasidaliję, netrapūs. Antrinį gniužulą sudaro 1,5–5 cm aukščio šakoti podeciai (*podetia*), padengti žieviniu sluoksniu.

Lietuvoje ši kerpių rūšis buvusi apyretė ir, manoma, negausi (tikslių duomenų nėra). 2000 m. įtraukta į Raudonąją knygą. Buvo žinomos 8 radavietės pietryčių ir pietų dalyje. Kerpė Lietuvoje paskutinį kartą rasta 1977 m. Artimiausios populiacijos yra Lenkijoje, kur šalies šiaurės rytų dalyje pastebėtas jų mažėjimas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos Respublikos saugomų gyvūnų, augalų ir grybų rūšių sąrašas



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Putlioji šiurė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Nuorodos
--------

* Putlioji šiurė (*Cladonia turgida*)
| Arvystas |
| --- |
|  Arvystas Siesikų miškuose, ties Baravykų kaimaviete |
| **Ilgis** | 13,1 km |
| **Baseino plotas** | 27,1 km² |
| **Ištakos** | Siesikų miškai |
| **Žiotys** | Obelis |
| **Šalys** |  Lietuva |

**Arvystas** – upė Lietuvoje, Ukmergės, Jonavos ir Kėdainių rajonuose; Obels kairysis intakas. Prasideda Siesikų miškuose, šalia Užulaukio kaimo, 3 km į pietvakarius nuo Siesikų. Teka į vakarus Siesikų miškais, nuo vidurupio pasuka į šiaurės vakarus ir tada teka Kėdainių rajono laukais. Įteka į Obelį 40,9 km nuo jos žiočių, tarp Bebrikių ir Paguirių.

Intakas – Arvystėlis (kairysis).

Visa vaga ištiesinta. Kaimai prie Arvysto: Baravykai (išnykęs), Kuronys, Bebrikiai.

Vandenvardžio *Arvỹstas* (seniau galbūt *\*Arvìstas*?) kilmė neaiški: gali būti kilęs nuo tokio pat asmenvardžio (nuo jo galimai kilęs ir vietovardis Aristava (<*\*Arvystava*), taip pat nuo liet. *arvas* („laisvas, atliekamas") ir prūs. *arwis* („tikras, teisingas" < „lygus"?), be to, kildintas ir iš ide. *\*er-/\*or-* „judėti" (>av. *aurva-* „greitas", s. angl. *earu* „greitas, guvus" ir kt.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  B. Gailiušis, J. Jablonskis, M. Kovalenkovienė. *Lietuvos upės: Hidrografija ir nuotėkis*. Kaunas: Lietuvos energetikos institutas, 2001.
2. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981. // psl. 48
| **Fudziko Nakaja** |
| --- |
|  |
| Fudziko Nakaja instaliacija prie Gugenheimo muziejaus, Bilbao |
| Gimė | 1933 m.Saporas |
|  |
| Veikla | menininkė |
|  |
| Alma mater | Šiaurės - Vakarų universitetas |

**Fudziko Nakaja** (jap. 中谷 芙二子, 1933 m. Saporo) – Japonijos menininkė, dirbanti skulptūros iš dirbtinio rūko žanre.

Biografija
----------

Fudziko gimė 1933 m. Saporo mieste. Jos tėvas Jukichiro Nakaja (1900 – 1962) buvo fizikas ir mokslininkas, dirbęs glaciologijos srityje.
Ji mokėsi mokykloje Tokijuje ir baigė Japonijos moterų universiteto aukštąją mokyklą. Po mokyklos baigimo ji išvyko į JAV, kur studijavo Šiaurės – Vakarų universitete. 1957 m. ji baigė universitetą ir įgijo menų bakalauro laipsnį. Po šių studijų baigimo ji išvyko studijuoti tapybą Paryžiuje ir Madride. Ten Fudziko mokėsi iki 1959 m. 1960 m. grįžo į tėvynę.
Prancūzijoje ji susipažino su inžinieriumi Billu Kliuveriu. 1962 m. Fudziko tapo jo komandos E.A.T. (en. Experiments in Art and Technology – liet. Eksperimentas mene ir technologijose) nare. 
1979 m. pasaulinėje parodoje „Expo", kuri vyko Osakoje, Japonijoje kompanija „Pepsi" parengė paviljoną, kurio apipavidalinimas buvo pilnai patikėtas E.A.T. Viena iš programos žvaigždžių tapo futuristines figūras iš rūko sukūrusi jaunoji japonė Fudziko Nakaja.
Nuo tų laikų instaliacijos ir skulptūros iš rūko tapo pagrindine jos kūrybos tema. Fudziko Nakaja sukuria skaidrų vandens rūką. Jo lašai susiformuoja dėl didelio spaudimo, po kuriuo skystis yra varomas per specialius antgalius su purkštukais, kurių skersmuo yra milimetro dalelės. Šį metodą sukūrė pati menininkė, dalyvaujant Kalifornijos fizikui Tomasui Mi. 
2017 m. menininkė buvo apdovanota Prancūzijos menų ir literatūros ordinu .

Išnašos
-------

1. ↑  Художник, который рисует туманом: Фуджико Накая
2. ↑  Remise des insignes de Commandeur des Arts et des Lettres à Mme Fujiko Nakaya Archyvuota kopija 2018-01-03 iš Wayback Machine projekto.
| Simono Stanevičiaus sodyba-muziejus |
| --- |
| Sodybos statiniai |
| 

Simono Stanevičiaus sodyba-muziejusSimono Stanevičiaus sodyba-muziejus

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°23′10″š. pl. 22°50′49″r. ilg.﻿ / ﻿55.385982°š. pl. 22.847068°r. ilg.﻿ / 55.385982; 22.847068Koordinatės: 55°23′10″š. pl. 22°50′49″r. ilg.﻿ / ﻿55.385982°š. pl. 22.847068°r. ilg.﻿ / 55.385982; 22.847068 |

 |
| Vieta | Raseinių rajono savivaldybė |
| Seniūnija | Viduklės seniūnija |
| Plotas | 20 838 m² |
| Registro Nr. | u.k. 532 / 614 / IV835 |

**Simono Stanevičiaus sodyba-muziejus** – rašytojo, pasakėčios žanro klasiko Simono Stanevičiaus (1799-1848) gimtoji sodyba, kurioje įsikūręs memorialinis muziejus. Sodyba yra Kanopėnų kaime, Viduklės seniūnijoje, apie 2 km į pietvakarius nuo kelių  **A1**  Vilnius–Kaunas–Klaipėda  ir  **3508**  Viduklės geležinkelio stotis–Plačiuva–Paupys  sankirtos. Kelias į muziejų pažymėtas rodyklėmis. Sodyboje-muziejuje eksponuojami rašytojo gyvenimą ir kūrybą menantys daiktai ir etnografiniai rinkiniai. Organizuojami įvairūs literatūriniai renginiai, gegužiniai giedojimai, folkloro festivaliai.

Svirnas
Klevų alėja
Sodyba yra regioninės reikšmės kultūros paminklas, 1992 m. įrašytas į Kultūros vertybių registrą. Vertingųjų savybių pobūdis: architektūrinis (lemiantis reikšmingumą, svarbus); etnokultūrinis (lemiantis reikšmingumą, tipiškas); kraštovaizdžio; memorialinis (lemiantis reikšmingumą, svarbus); želdynų (lemiantis reikšmingumą, tipiškas). 

Raseinių krašto autentiškos etnografinės sodybos kompleksą formuoja du kiemai: švarusis, kuriame išdėstyti gyvenamasis namas ir svirnas bei ūkinis, kuriame stovi ratinė ir tvartas. Kiemus skiria medžių karčių bei statinių tvora, teritorijos pakraštyje telkšo nedidelis tvenkinys. Sodybą supa želdiniai, į ją patenkama senų klevų alėja. Vyrauja klevai, liepos, uosiai, topoliai, yra vaismedžių sodas. Aplinkinei vietovei būdingas atviras, lygus kraštovaizdis, greta įsikūrusi ūkininko sodyba.

Istorija
--------

Sodyba priklausė smulkių žemaičių bajorų šeimai. Stanevičiai Kanopėnuose gyveno iki XX a. pradžios, vėliau sodybos savininkai keitėsi. Muziejus įkurtas 1986 m. Įkūrimo organizatoriai buvo mokytoja Julija Norkutė, Raseinių rajono kraštotyros draugija, Viduklės paukštininkystės ūkis. Simono Stanevičiaus sodyba-muziejus nuo 2009 m. yra Raseinių krašto istorijos muziejaus padalinys.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Objekto Nr. 532 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Simono Stanevičiaus sodyba-muziejus** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Simono Stanevičiaus sodyba-muziejus *raseiniumuziejus.lt*
* Sodybos-muziejai baiminasi sunkmečio. *valstietis.lt*
| **Žaliažvynis grambuoliukas** |
| --- |
| Žaliažvynis grambuoliukas (*Hoplia parvula*) kopose prie Palangos |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Nariuotakojai  *( Arthropoda)* |
| Klasė: | Vabzdžiai  *( Insecta)* |
| Būrys: | Vabalai  *( Coleoptera)* |
| Pobūris: | Įvairiaėdžiai vabalai  *( Polyphaga)* |
| Antšeimis: | Plokštėtaūsiniai  *( Scarabaeoidae)* |
| Šeima: | Grambuoliukai  *( Rutelidae)* |
| Pošeimis: | *Hopliinae*  *( Hopliinae)* |
| Gentis: | *Hoplia*  *( Hoplia)* |
| Rūšis: | Žaliažvynis grambuoliukas  *( Hoplia parvula)* |

 |
| Binomas |
| ***Hoplia parvula***Krynicki, 1832 |

**Žaliažvynis grambuoliukas** (*Hoplia parvula*) – grambuoliukų (*Rutelidae*) šeimos vabalas.

Išvaizda, biologija
-------------------

Nedidelis (6–8 mm). Kūną dengia žalsvai sidabriški, žalsvai auksiški ar žalsvai melsvi tankūs žvyneliai. Todėl juodai rudas ar juodas kūnas matomas tik tose vietose, kur nusitrynę žvyneliai. Užpakalinių kojų letenų nago vidinė pusė be griovelio. Antenos iš 9 narelių. Galva ir priešnugarėlė su trumpais šviesiais ir retais plaukeliais, augančiais tarp žvynelių; antsparnių plaukeliai trumpesni ir retesni. Priešnugarėlės šoniniai kraštai su ilgais, šeriškais plaukeliais.[1]

Lervos vystosi lengvoje smėlio ir priesmėlio dirvoje, paprastai netoli vandens telkinių. Suaugę vabalai sugaunami birželio – liepos mėnesiais ant įvairių augalų, dažniausiai karklų.

Lietuvoje dažnesnis pajūryje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pileckis, S. Monsevičius, V. Lietuvos fauna: vabalai, Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidykla, 1995, I t. 207 psl.
| **Frédéric André Engel** |
| --- |
| Visas vardas | Frédéric André Engel Banneville |
| Gimė | 1908 m. spalio 12 d.Lozana, Šveicarija |
| Mirė | 2002 m. (~94 metai)Lima, Peru |
| Tautybė | prancūzas |
|  |
| Veikla | archeologas, peruanistas |
| Sritis | Senovės Peru žemdirbystė |

**Frederikas Andrė Engelis** (*Frédéric André Engel*; g. 1908 m. spalio 12 d. – m. 2002 m.) – šveicarų peruanistas, archeologas, tyrinėjęs ikikolumbines vietoves Peru Kostoje.

Gimė prancūzų iš Elzaso šeimoje Lozanoje. Mokėsi Austrijoje ir Šveicarijoje, Paryžiuje apgynė daktaro disertaciją. 1950 m. atvyko į Peru, tapo Limos universiteto katedros vedėju, įsteigė prieškolumbinio laikotarpio žemdirbystės institutą. Tyrė senovės perujiečių augintas kultūras, Parakaso Santo Domingo pampoje atrado ikikeraminio laikotarpio indėno palaikus bei moliūgo liekanas. 1966 m. netoli Limos atrado Sero Palomos vietovę, su ankstyviausių statinių liekanomis. Jis taip pat pirmasis tyrinėjo El Paraiso piramidę. 1979 m. kasinėjo Karalio vietovę.

Už nuopelnus Peru, Frederikas Engelis buvo paskirtas vieno iš Limos rajonu seniūnu.

Bibliografija
-------------

* *Paracas. Cien Siglos de Cultura Peruana* (1966 m.)

Šaltiniai
---------

1. ↑  Stingl, Miroslav, *Žvaigždžių garbintojai*, Praha, 1980 m.
| ***Velnias galvoje*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Il diavolo nel cervello |
| Kilmės šalis |  Italija Prancūzija |
| Režisierius | Sergio Sollima |
| Scenaristas (-ai) | Suso Cecchi d'AmicoSergio Sollima |
| Kompozitorius | Ennio Morricone |
| Metai | 1972 |
| Žanras | giallo |
| Trukmė | 106 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Velnias galvoje** (it.  *Il diavolo nel cervello*) – 1972 m. Italijoje sukurtas kriminalinis filmas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Keir Dullea – Oskaras
* Stefania Sandrelli – Sandra Garses
* Micheline Presle – grafienė Klaudija Osio De Blanc
* Maurice Ronet – Fabricio Garses
* Tino Buazzelli – daktaras Emilio Bontempi
* Renato Cestie – Rikis Garses
* Orchidea de Santis – Katerina
* Gaia Germani

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Po ilgo išsiskyrimo Oskaras vėl sutinka Sandrą, tačiau ši atrodo gerokai pasikeitusi ir pradžioje jo netgi neatpažįsta. Oskaras nesiliauja mėginęs su ja vėl susitikti ir galiausiai sužino apie šeimą ištikusią tragediją: Sandros sūnus Rikis, radęs pistoletą, netyčia nušovė savo tėvą Fabricio. Sandrai dėl to pakriko nervai, ji nebeprisileidžia sūnaus ir dabar didžiąją laiko dalį praleidžia namuose, prižiūrima motinos, kuri neleidžia jai susitikti su kitais žmonėmis. 

Gydytojas Emilio, turintis apžiūrėti Rikį, prieina išvados, kad berniukas visiškai sveikas. Kartu su Oskaru jis ima aiškintis aplinkybes ir atranda vis daugiau įrodymų, kad nusikaltimą įvykdė ne vaikas, o kažkas iš suaugusių. Įtarimas krinta tiek ant motinos, tiek ant senelės, tačiau galiausiai paaiškėja, kad žmogžudys – Oskaras...
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| Kunų kalba *Dulegaya* |
| Kalbama | Panamos vėliava Panama: 58 200
Kolumbijos vėliava Kolumbija: ~500 |
| Kalbančiųjų skaičius | ~58 700 |
| Vieta pagal kalbančiųjų skaičių | *į šimtuką nepatenka* |
| Kilmė | čibčų **kunų** |
| Oficialus statusas |
| Oficiali kalba |  Kuna Jala (regioninė) |
| Kalbos kodai |
| ISO 639-1 | - |
| ISO 639-2 | - |
| ISO 639-3 | cuk, kvn |
| Geografinis paplitimas |
|  |

**Kunų kalba** – čibčų kalbų šeimai priklausanti indėnų kalba, vartojama kunų, gyvenančių Panamoje ir šiaurės Kolumbijoje. Kalbančiųjų skaičius – 50-60 tūkst. žmonių.

Išskiriamos dvi pagrindinės tarmės:

* San Blaso [cuk]
* Pasienio [kvn]

Kalba turi 4 balsius ir 17 priebalsių, balsiai gali būti ilgieji ir trumpieji. Kalba agliutinacinė, žodis gali turėti iki 9 morfemų (nors dažniausiai būna 2-3). Morfologiškai sudėtingiausi prieveiksmiai. Veiksmažodžiai asmenimis nekaitomi.

Kunų kalba plačiai vartojama kunų komarkose, ją moka ir vaikai. Ispanų kalba naudojama mokymesi, tvarkant dokumentus. Nors kalba gan gyvybinga, tačiau jai gresia išnykimo pavojus.

Nuorodos
--------

* cuk Duomenys apie kodu „cuk" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*
* kvn Duomenys apie kodu „kvn" žymimą kalbą svetainėje *ethnologue.com*
| Velkomasangl. *Welkom* |
| --- |
| *Miesto centras* |
|  |
| 

VelkomasVelkomas

27°58′0″ p. pl. 26°44′0″ r. ilg.﻿ / ﻿27.96667°š. pl. 26.73333°r. ilg.﻿ / 27.96667; 26.73333﻿ (Velkomas)Koordinatės: 27°58′0″ p. pl. 26°44′0″ r. ilg.﻿ / ﻿27.96667°š. pl. 26.73333°r. ilg.﻿ / 27.96667; 26.73333﻿ (Velkomas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Pietų Afrikos Respublikos vėliava Pietų Afrikos Respublika |
| **Provincija** | Fristeitas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1947 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2001) | 408 173  |
| **Altitudė** | 1 372 m |

**Velkomas** (angl. afrik.: *Welkom*) – miestas Pietų Afrikos Respublikos centrinėje dalyje, Fristeito provincijos šiaurės vakaruose, 160 km nuo Blumfonteino, 1372 m aukštyje. 408,2 tūkst. gyventojų (2001).

Miestas įkurtas 1947 m. netoliese radus didelių aukso ir urano telkinių. Velkomas sparčiai augo ir 1968 m. gavo miesto statusą. Tai antras pagal dydį provincijos miestas. Be aukso ir urano gavybos dar išgaunama geležies rūda; vystoma plieno lydymo, medienos apdirbimo, maisto pramonė. Yra technologijų institutas. Netoliese išsidėstęs nedidelis oro uostas. Velkomą pasiekia Keiptauno – Johanesburgo geležinkelio atšaka.

Nuorodos
--------

* Miesto istorija
| **Stanislovas Liutkevičius** |
| --- |
| Gimė | 1959 m. sausio 17 d. (64 metai)Žasliuose, Kaišiadorių rajonas |
| Sutuoktinis (-ė) | Rasa |
| Vaikai | Alminas, Antanas |
|  |
| Veikla | teisininkas, tardytojas |
|  |
| Alma mater | 1982 m. baigė Vilniaus universitetas |

**Stanislovas Liutkevičius** (g. 1959 m. sausio 17 d. Žasliuose, Kaišiadorių rajonas) – teisininkas, tardytojas.

Biografija
----------

1982 m. baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą, įgijo teisininko kvalifikaciją.

1982–1985 m. Kauno Vidaus reikalų valdybos tardytojas, vyriausiasis tardytojas. 1985–1986 m. Kauno avalynės fabriko „Lituanika" vyriausiasis juriskonsultas, Kauno ekonomikos technikumo dėstytojas. 1986–1988 m. Kauno vidaus reikalų valdybos tardytojas, 1988–1992 m. valdybos Tardymo skyriaus viršininko pavaduotojas, 1992–1999 m. Kauno tardymo valdybos viršininkas.

1999–2003 m. Tardymo departamento prie Vidaus reikalų ministerijos direktorius. 2003–2005 m. Lietuvos policijos generalinio komisaro pavaduotojas.

2005–2009 m. LR vidaus reikalų ministerijos sekretorius. 2009–2011 m. vidaus reikalų viceministras.

Nuo 2014 m. advokatas.

Vedęs. Žmona Rasa. Sūnūs Alminas ir Antanas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Stanislovas Liutkevičius Archyvuota kopija 2008-02-05 iš Wayback Machine projekto. (LR VRM inf.)