recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| **Kašmyro istorija** |
| **Gandharos istorija** |
| Gonandų dinastija |
| Korkatų dinastija |
| Utpalių dinastija |
| Loharų dinastija |
| Šamasudinų dinastija |
| *Mogolų dinastija* |
| *Duranių dinastija* |
| *Sikhų imperija* |
| *Džamu-Kašmyro karalystė* |
| Kašmyro konfliktas |

**Loharų dinastija** - dinastija, valdžiusi Kašmyro valstybę 980-1334 m. Tai - ilgiausiai Kašmyrą valdžiusi dinastija ir paskutinė hinduistinė šalies dinastija.

Ją 1334 m. pakeitė musulmoniška Šamasudinų dinastija.

Istorija
--------

Iki loharų Kašmyrą valdė Utpalių dinastija. Šios paskutinis valdovas Khemgupta buvo gana vidutinių gabumų. Jis buvo vedęs princesę Didda, kuri buvo kilusi iš Punčo slėnio ir turėjo Kabulo šachi dinastijos kraujo. Po valdovo mirties Didda paėmė valdžią į savo rankas ir valdė labai tvirtai. Kadangi jos sūnus mirė jaunas, sostą ji atidavė savo brolio sūnui. Tokiu būdu pasikeitė dinastija.

Loharų laikais Kašmyras patyrė daug iššūkių, kurių svarbiausias buvo musulmonų, taip pat mongolų užkariavimai Šiaurės Indijoje. Šaliai pavyko apsiginti nuo gaznevidų, tačiau ji ilgainiui silpo, kol jos teritorijos vėl apsiribojo Kašmyro slėniu, o aplinkinės valstybės, tokios kaip Ladakas, Kabulas, Kangra, Džamu, stiprėjo.

Kultūra
-------

Nors loharų dinastija negarsėjo architektūros ir kitais kultūros stebuklais, Kašmyrą jau tuomet lydėjo šlovė, išlikusi dar nuo utpalių laikų. Ši šalis buvo laikoma meno, mokslo ir kultūros židiniu.

Bene žymiausias yra valdovo Haršos valdymas. Šis valdovas buvo kultūros puoselėtojas, pradėjęs naujas madas ir stilius valstybėje.

Žlugimas
--------

XIV a. pradžioje į šalį veržėsi mongolų užkariautojai, ir apsiginti buvo vis sunkiau. Šalyje iškilo įvairios svetimšalių asmenybės. Kašmyrą eilinį kartą puolant tiurkams ir paskutiniajai karalienei Kotarani išvedus armiją, Rinčinas iš Ladako sukėlė perversmą ir 1334 m. užėmė sostą. Jis šalyje ėmė plėtoti islamą ir valdė trejetą metų.

1339 m. kitas svetimšalis, Šah-Miras (iš vakarų) nugalėjo karalienės armiją, ir ji nusižudė. Šah-Miras užėmė sostą, ir pradėjo naują, musulmonišką Šamasudinų dinastiją.

Svarbesni valdovai
------------------

* Didda (980-1003) (karalienė)
* Sagramradža (1003-?)
* Harša (1089-1101)
* Džaisimha (1128-55)
* Sahadevas
* Udjandevas
* Kotarani (??-1334)(karalienė)
|  |
| --- |
| Toumani Diabaté |
|  
Tumanis Diabatė 2007 m. |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Toumani Diabaté |
| Gimė | 1965 m. rugpjūčio 10 d. (57 metai) |
| Kilmė | Malio vėliava Malis |
| Žanrai | tradicinė, world muzika |
| Veikla | instrumentalistas |
| Instrumentai | kora |
| Aktyvumo metai | 1987- |
| Įrašų kompanija | World Circuit |

**Tumanis Diabatė** (*Toumani Diabaté*; g. 1965 m. rugpjūčio 10 d.) – Malio muzikos atlikėjas, kora atliekantis tradicinę Malio muziką. Taip pat su kitais atlikėjais yra sukūręs flamenko, bliuzo, džiazo stiliaus kūrinių.

Tumanio Diabatė tėvas buvo vienas žymiausių Malio koros virtuozų Sidikis Diabatė. Jo giminė nuo seno vystė grojimo kora tradicijas, Tumanio pusseserė Sona Džobartė taip pat žymi koros muzikos atlikėja. 1987 m. Tumanis Diabatė įrašė savo pirmąjį albumą ir su savo tėvo ansambliu koncertavo Jungtinėje Karalystėje. 1988 m. ten įrašė savo pirmą solinį albumą.

Tumanis Diabatė dažnai koncertuoja su savo „Simetriniu orkestru" (*Symmetric Orchestra*), kurį sudaro įvairūs muzikantai iš Vakarų Afrikos (daugiausia griotai – „pasakotojai"), grojantys kora, džembe, balafonu, bolombatu, taip pat šiuolaikiniais instrumentais (gitara, sintezatoriumi). Diabatė yra įrašęs bendrų kūrinių su tautiečiais Ali Farka Turė, Balakė Sisoku, ispanų flamenko grupe „Ketama", anglų bosistu Deniu Tomsonu, amerikiečių bliuzo atlikėju Taj Mahal, džiazo atlikėju Rozvelu Rudu, islandų dainininke Björk.

Tumanis Diabatė yra grojęs daugelyje tarptautinių muzikos festivalių: WOMAD, Sigeto, Glastonberio, WOMADelaide festivaliuose.

Diskografija
------------

* *Ba Togoma* (su Sidiki Diabaté, Mariama Kouyaté, Djeli Mady Sissoko, Kandia Kouayté, 1987 m.)
* *Kaira* (1988 m.)
* *Songhai* (su Ketama ir Danny Thompson, 1988 m.)
* *Songhai 2* (su Ketama ir Danny Thompson, 1994 m.)
* *Djelika* (1995 m.)
* *New Ancient Strings* (su Ballake Sissoko, 1999 m.)
* *Kulanjan* (su Taj Mahal, 1999 m.)
* *Jarabi: the Best of Toumani Diabate* (2001 m.)
* *Malicool* (su Roswell Rudd, 2002 m.)
* *In the Heart of the Moon* (su Ali Farka Touré, 2005 m.)
* *Boulevard de l’Indépendance* (2006 m.)
* *The Mandé Variations* (2008 m.)
* *Ali and Toumani* (su Ali Farka Touré, 2010 m.)

Nuorodos
--------

* Toumani Diabaté svetainėje Last.fm
Koordinatės: 55°47′6″ š. pl. 24°34′30″ r. ilg.﻿ / ﻿55.78500°š. pl. 24.57500°r. ilg.﻿ / 55.78500; 24.57500


| Startų tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Panevėžio rajonas) |
| Plotas | 0,328 km² |
| Kranto linijos ilgis | 7,3 km |
| Kilmė | Dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 1,3 m |
| Didžiausias gylis | 3,2 m |
| Išteka | Bevardis upelis |

**Startų tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Panevėžio rajone, 14 km į šiaurės rytus nuo Panevėžio. Sudarytas Grikienių pelkėje buvusio karjero vietoje užtvenkus bevardį upelį (Lėvens intakas) 0,3 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš vakarų į rytus – 1,4 km, plotis – iki 0,31 km. Altitudė 61,7 m. Kranto linija labai vingiuota. Yra 4 salos – 0,63 ha, 0,29 ha, 0,14 ha ir 0,04 ha. Krantai žemi, išskyrus šiaurinį, apaugę mišku (Melnikapievio miškas). Šiaurinėje pakrantėje įsikūrę kolektyviniai sodai – Startų kaimas, kuriame telkšo dar keletą nemažų tvenkinių su labai vingiuotais krantais (3 didžiausi – 9 ha, 7,3 ha ir 1,8 ha). 

Tvenkinys įrengtas 1983 metais.

Šaltiniai
---------

1. ↑

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
| Karnūlisకర్నూలు |
| --- |
| *Miesto reginys* |
|  |
| 

KarnūlisKarnūlis

15°49′0″ š. pl. 78°03′0″ r. ilg.﻿ / ﻿15.81667°š. pl. 78.05000°r. ilg.﻿ / 15.81667; 78.05000﻿ (Karnūlis)Koordinatės: 15°49′0″ š. pl. 78°03′0″ r. ilg.﻿ / ﻿15.81667°š. pl. 78.05000°r. ilg.﻿ / 15.81667; 78.05000﻿ (Karnūlis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+5:30) |
|  |
| **Valstybė** | Indijos vėliava Indija |
| **Valstija** | Andhra Pradešas |
| **Rajonas** | Karnūlio rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2011) | 425 214  |
| **Plotas** | 69,5 km² |
| **Tankumas** (2011) | 6 118 žm./km² |
| **Altitudė** | 274 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Karnūlis |

**Karnūlis** (kitaip *Karnulis, Kurnūlis*, angl. *Kurnool, Karnool, Karnul*, telug. కర్నూలు  = *Karnūlu*) – miestas rytų Indijoje, Andhra Pradeše, 170 km į pietus nuo Haidarabado, Dekano plokščiakalnyje, prie Tungabhadros upės. Rajono centras. Per Karnulį eina Haidarabado–Bangaloro geležinkelis ir plentas. Medvilnės, maisto pramonė. Medvilninių audinių ir kilimų audimas. Medvilnės, žemės riešutų prekybos centras. Yra keli meno ir mokslų koledžai (susieti su Įri Krišnadevarajos universitetu). Yra XIV–XVI a. Vidžajanagaro imperijos Raudonojo forto liekanos.

2011 m. 67 % Kurnūlio gyventojų buvo hinduistai, 29 % – musulmonai, 2,5 % – krikščionys.

Istorija
--------

Karnūlis žinomas nuo XI a. Priklausė Vidžajanagarui, 1686 m. užkariautas Mogolų. Iki 1839 m. vasalinės kunigaikštystės sostinė, vėliau miestas užimtas britų.

1953–1956 m. Karnūlis buvo Andhros valstijos centras.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 199
2. ↑  *Karnul*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IX (Juocevičius-Khiva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006
3. ↑
4. ↑  Kurnool (India), *Encyclopaedia Britannica*.
| Budafokasveng. *Budafok* |
| --- |
| *Miesto bažnyčia* |
|  |
| 

BudafokasBudafokas

47°25′12″ š. pl. 19°01′42″ r. ilg.﻿ / ﻿47.42000°š. pl. 19.02833°r. ilg.﻿ / 47.42000; 19.02833﻿ (Budafokas)Koordinatės: 47°25′12″ š. pl. 19°01′42″ r. ilg.﻿ / ﻿47.42000°š. pl. 19.02833°r. ilg.﻿ / 47.42000; 19.02833﻿ (Budafokas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Vengrijos vėliava Vengrija |
|  |
| **Gyventojų** (2001) | 26 782  |

**Budafokas** (veng. *Budafok*) − Budapešto miesto dalis Budos pietvakarinėje dalyje, šalia Dunojaus, Budafoko-Tetenio rajone; prijungta prie Budapešto 1950 m. Anksčiau gyvenvietė vadinta *Promontor* pagal lotynišką *Promontorium* („iškyšulys"), nuo 1886 m. pavadinimas pakeistas vengrišku *Budafok* („Budos iškyšulys"). Budafokas garsėjo vyndarystės tradicijomis, dėl vyno rūsių, dar buvo vadinamas „rūsių miestu". Šie požeminiai rūsiai yra turistų traukos centras.

Istorija
--------

Istoriškai Budafokas buvo puiki vietovė vyno gamybai. Budafoke augo svarbiausi Vidurio Vengrijos vynuogynai. 1880 m. didėjant komercinei vyno gamybai, vyno gamybos ir išpilstymo pramonės sąjunga sukūrė rūsių tinklą, įduobtą iš kalkakmenio po Budafoku. Rūsių sistema, kurios ilgis 25 kilometrai, yra didžiausia visoje Europoje, išlikusi iki šiol ir tebenaudojama, su šimtametėmis statinėmis, tarp kurių – ir antra pagal dydį statinė Vengrijoje. Pagrindinė istorinė vynininkystės vieta Budafoke yra „József Törley & Co" vyno rūsiai, kuriuos vis dar galima aplankyti. Kiti ten vis dar veikiantys vyno gamintojai yra „Hungarovin Rt", „Promontorvin Rt" ir „Budafokvin Kft". 

1899 m. Budafoką elektrifikavo Tiszántúli Áramszolgáltató Rt. (Rytų-Vengrijos elektros tiekimo įmonė).

Miestų partnerystė
------------------

* Švedija Kristianstadas (Švedija)

Sportas
-------

### Futbolas

* Budafoki MTE (futbolo klubas).
* „Promontor utcai Stadion" stadionas, kurio talpa 4 tūkst. žiūrovų.

Galerija
--------

  

* RotušėRotušė
* Daugiabučiai pastatai BudafokeDaugiabučiai pastatai Budafoke
* Budafoko kalvarijosBudafoko kalvarijos
* Budafoko katalikų bažnyčiaBudafoko katalikų bažnyčia

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Twin Cities". Kristianstad. Suarchyvuotas originalas 6 April 2016. Nuoroda tikrinta 29 April 2014.  Nežinomas parametras `|url-status=` ignored (pagalba)
2. ↑
3. ↑  stadiono talpa
| **Michalina Adomavičienė** |
| --- |
| Gimė | 1938 m. sausio 25 d. (85 metai)Kvėdarnoje, Tauragės apskritis |
|  |
| Veikla | Lietuvos dailininkė, menotyrininkė |
| Organizacijos | Šiaulių universitetas |
| Pareigos | dėstytoja |
|  |
| Alma mater | Vilniaus dailės institutas |

**Michalina Adomavičienė-Sorakaitė** (g. 1938 m. sausio 25 d. Kvėdarnoje, Tauragės apskritis) – Lietuvos dailininkė, menotyrininkė.

Biografija
----------

1955 m. baigė Šilutės 1-ąją vidurinę mokyklą, 1960 m. – Kauno Stepo Žuko dailės technikumą. 1968 m. baigė Vilniaus dailės instituto Menotyros fakultetą. Dirbo Šiaulių rajono Dirvonėnų aštuonmetėje mokykloje. 
Šiaulių universiteto Menų fakulteto Tapybos katedros lektorė.

Publikuoja straipsnius dailės klausimais respublikinėje ir miesto spaudoje, skaito pranešimus tarptautinėse konferencijose.

Kūryba
------

Nuo 1971 m. su akvarelėmis dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje. Nuo 1993 m. surengė aštuonias personalines parodas. Svarbesni darbai: „Saulėgrąžos" (1997 m.), „Putinai" (1998 m.), „Kurtuvėnai" (1998 m.), „Žiema" (1997 m.) ir kt.

Lietuvos dailininkų sąjungos narė nuo 1992 m.

Bibliografija
-------------

* Monumentalioji dekoratyvinė tapyba mokomoje veikloje, 1996 m.
* Tautodailė: keramikos tradicijos ir dabartis, Šiaulių universiteto leidykla, 2004 m.

Įvertinimas
-----------

* 2007 m. Šiaulių miesto kultūros ir meno premija

Šaltiniai
---------

1. ↑   Michalina Adomavičienė-Sorakaitė. Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka
| Loihi |
| --- |
|  |
|  |
| Šalis | Havajai Havajai, JAV |
|  |
| Aukštis | 975 m žemiau jūros lygio, aukštis nuo vandenyno dugno ~3000 m |
|  |
| Tipas | povandeninis vulkanas |
|  |
| Amžius |
|  |
| Aktyvumas | aktyvus |
|  |
| Paskutinisišsiveržimas | 1996 m. |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.

  |
| **Koordinatės:** | 18°55′0″ š. pl. 155°16′0″ v. ilg.﻿ / ﻿18.91667°š. pl. 155.26667°r. ilg.﻿ / 18.91667; 155.26667Koordinatės: 18°55′0″ š. pl. 155°16′0″ v. ilg.﻿ / ﻿18.91667°š. pl. 155.26667°r. ilg.﻿ / 18.91667; 155.26667 |

**Loihi** – povandeninis ugnikalnis, besiformuojantis Ramiojo vandenyno dugne apie 30 km į pietus nuo Havajų salos. Tai pats jauniausias iš trijų aktyvių Havajų karštojo taško ugnikalnių (kiti du – Mauna Loa ir Mauna Kea). Šioje vietoje konvekciniai Žemės mantijos srautai pradegina Ramiojo vandenyno litosferos plokštę, kuri po truputį (apie 10 cm per metus) slenka į šiaurę-šiaurės vakarus. Šiuo metu Loihi nuo vandenyno dugno pakilęs apie 3000 m, iki vandenyno paviršiaus jam dar likę „augti" 975 m. taigi, jeigu jo kūgis (šiuo metu ~660 km³) kils panašiu greičiu kaip ir netolies esančio Kilauės ugnikalnio, vandenyno paviršių jis pasieks po keliasdešimt tūkstančių metų. Manoma, kad jo aktyvumas artimiausius kelis šimtus tūkstančių metų turėtų vis didėti.

Loihi viršukalnėje yra į kalderą panaši 3,7 km ilgio ir 2,8 km pločio depresija ir trys vulkaniniai krateriai. Vienas iš jų – Pele‘s Pit (Pele įduba) susidarė 1996 m. liepos mėn. kai įsmuko anga, suformuodama 600 m skersmens ir 2-300 m gylio įdubą vertikaliomis sienomis. 1997 m Havajų universiteto mokslininkai Loihi viršūnėje įrengė povandeninę stebėjimo stotį.

Ugnikalnis aktyviai išmeta terminius vandenis. 1999 čia pastebėti iki tol nežinomi į medūzą panašūs gyvūnai, supantys iki 160 °C įkaitusias kraterių angas.

Išnašos
-------

1. ↑  Smitsono instituo vulkanologijos programa Archyvuota kopija 2021-03-14 iš Wayback Machine projekto.

Šaltiniai
---------

* Hazlett, R. W. and D. W. Hyndman. 1996. *Roadside Geology of Hawaii*
* Havajų vulkanologijos centras
* Lōihi Seamount – JAV Geologijos tarnybos tinklalapis

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RHavajų salynas |
| --- |
|  |
| Didžiosios salos | 

Havajai (sala) | Maui | Kahoolavė | Lanai | Molokai | Oahu | Kauai | Niihau
 |  |
|  |
| Havajų Šiaurės Vakarų salos | 

Nihoa | Nekerio sala | Prancūzų fregatų sekluma | Gardnerio uolos | Maro rifas | Laisanas | Lisianskio sala | Perlo ir Hermeso atolas | Midvėjaus atolas | Kurės atolas
 |
|  |
| Ugnikalniai | 

Loihi | Kilauea | Mauna Loa | Mauna Kea
 |
|  |
| Vietovės, salelės, kiti objektai | 

Honolulu | Perl Harboras | Lehua | Kaula |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Dinaminis programavimas** – programavimo metodas, paremtas uždavinio skaidymu į mažesnes susijusias problemas, bei tų problemų sprendimų įsiminimu. Taigi laiko sąnaudos pakeičiamos atminties sąnaudomis. Jis naudojamas, kuomet „Skaldyk ir valdyk" nėra pakankamai efektyvus. Gali būti pritaikomas įvairaus tipo uždaviniams, tačiau šio metodo taikymo galimybę pastebėti ne visuomet lengva.

Fibonačio skaičiai
------------------

Apibrėžimas: {\displaystyle F\_{n}=F\_{n-1}+F\_{n-2}}, {\displaystyle F\_{1}=1}, {\displaystyle F\_{2}=1}. Reikia apskaičiuoti {\displaystyle n}-tąjį sekos narį. Rekursyvus sprendimas būtų toks:

```
 int Fibonacci(int n) {
   if (n < 2) {
     return 1;
   } else {
     return Fibonacci(n-1) + Fibonacci(n-2);
   }
 }
```

Dinamiškai galime parašyti taip:

```
 int Fibonacci[N];
 
 Fibonacci[0] = Fibonacci[1] = 1;
 for (int i = 2; i < N; i++) {
   Fibonacci[i] = Fibonacci[i-1] + Fibonacci[i-2];
 }
```

Taip gauname visas reikšmes nuo {\displaystyle F\_{1}} iki {\displaystyle F\_{N}}.

Taip pat yra algoritmas surasti tam tikrą Fibonačio skaičių:

```
 Fibonacci[0] := 1;
 Fibonacci[1] := 1;
 for i := 2 to n do
   begin
     tmp := Fibonacci[0];
     Fibonacci[0] := Fibonacci[1];
     Fibonacci[1] := Fibonacci[0] + tmp;
   end;
```

„Kuprinės" uždavinys
--------------------

Šio tipo uždaviniai gana dažni. Bendrai jie formuluojami taip: turime {\displaystyle N} daiktų, bei žinome jų dydžius {\displaystyle D\_{i}} bei vertes {\displaystyle V\_{i}}. Kuprinės dydis yra {\displaystyle K}, taigi galima paimti tik tiek daiktų, kad jų dydis neviršytų {\displaystyle K}. Reikia surasti tokį daiktų rinkinį, kurio vertė būtų didžiausia.

Dinaminio sprendimo idėja:

* Tarkime, nagrinėjame {\displaystyle J}-tąjį daiktą, o kuprinėje dar yra {\displaystyle K} talpos vienetų

* Jeigu daiktą imame, tuomet galime iš {\displaystyle J-1} daiktų paimti tiek, kad neviršytų {\displaystyle K-D\_{j}}
* Jeigu neimame, tuomet galime iš {\displaystyle J-1} daiktų paimti tiek, kad neviršytų {\displaystyle K}

* Iš šių dviejų atvejų, pasirenkame vertingesnį.

Taigi, problemą {\displaystyle J} daiktų atveju galime išspręsti, jeigu žinome problemos {\displaystyle J-1} daiktų daiktų atveju sprendimą. Matematiškai tai atrodo taip: {\displaystyle F(j,{\mbox{ }}k)=max(F(j-1,{\mbox{ }}k),{\mbox{ }}F(j-1,{\mbox{ }}k-D\_{j})+V(j))}. Sprendimą galima rasti, ieškant nuo apačios, t. y. pirma apskaičiuojant {\displaystyle F} reikšmes su mažesnėmis {\displaystyle J} reikšmėmis. Taip pat, būtina atkreipti dėmesį, kad būtina turėti tam tikras „ribines" reikšmes. Šiuo atveju tai būtų: {\displaystyle F(0,{\mbox{ }}k)=0}.

Programos fragmentai:

```
 **for** ik := 0 **to** K **do**
    F[0, ik] := 0;
 **for** J := 1 **to** N **do**
 **begin**
   **for** ik := 0 **to** K **do**
   **begin**
     F[J, ik] := F[J-1, ik];
     **if** D[J] <= ik **then**
       F[J, ik] := Max(F[J, ik], F[J-1, ik-D[J]] + V[J]);
   **end**;
 **end**;
```
| **Popiežė Joana** |
| --- |
|  |
| Taro korta su popieže |
|  |
| Veikla | Legendinė IX a. popiežė |
|  |
|  **Vikiteka** | Popiežė Joana |

**Popiežė Joana** (pasak kitų legendų *Jutta, Frau Jutte, Gilberta, Agnes, Glancia*) – legendinė popiežė. XIII a. legendos jos tariamą pontifikatą datuoja 855–857 m.

Legendos
--------

Pirmą kartą legenda apie moterį popiežę pasirodė 1250 m. kronikininko dominikono J. de Maijy pasaulio kronikoje, bet joje dar neminimas popiežės vardas. Kronikininkas Martynas fon Tropau „Pontifiku ir imperatorių kronikoje" (*Chronicon pontificum et imperatorum* – apie 1272 – 1277 m.) ją jau įtraukęs į popiežių istoriją tarp Leono IV (847–855 m.) ir Benedikto III (855–858 m.) ir nurodęs, kad ji valdžiusi kaip popiežius *Jonas Anglas* iš Mainco (*Johannes Anglicus*). Kiti šaltiniai ją vadina *Jonu Angelu* (*Johannes Angelicus*); čia tiksliai nurodyta, kad jos pontifikatas truko 2 metus, 7 mėn. ir 4 dienas.

Vėlesni autoriai perimdavo šią tariamai istorinę medžiagą ir prirašydavo naujų faktų. Anot vienos legendos, ji buvo kilusi iš Atėnų, apsimetusi vyru Romoje dirbo notare ar mokytoja, nes moterys tuo metu Romoje negalėjo užimti tokių pareigų. Taip jai esą pavyko tapti ir popieže. Apgaulė buvo pastebėta tik tada, kai ji per procesiją pagimdė kūdikį. Anot kitos legendos, ji demaskuota, kai nukrito nuo arklio; įsiutusi minia ją užmėčiusi akmenimis ir palaidojusi mirties nuosprendžio vietoje. Pasak XIV a. legendos, ji dėl to atgailavusi vienuolyne ir buvusi palaidota sūnaus, Ostijos kardinolo. Manoma, legendos galėjo atsirasti neteisingai perskaičius užrašą ant atrastos senos statulos. Vėlyvaisiais viduramžiais šia istorija buvo tikima, humanistai ir protestantai ja pasinaudodavo polemikoje su katalikais. Jos istoriškumu vienas pirmųjų suabejojo vokiečių istorikas J. Aventinas (1477–1534 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Jurevičius. *Popiežė Joana*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 759 psl.
Budelis su tradiciniais drabužiais
**Budelis** (vok. *Büttel*) – mirties bausmės (išskyrus sušaudymą) arba kūno sužalojimo bausmės vykdytojas. Budelio pareigybė atsirado Vakarų Europoje XIII a. Privilegiją laikyti budelį kaip miesto valdininką gaudavo kiekvienas didesnysis miestas. Miesto budelio profesija išnyko, stiprėjant centralizuotai valdžiai bei keičiantis teisėtvarkai. Miesto budelį pakeitė valstybės budelis. 

Dažniausiai budeliai būdavo rekrutuojami iš nuteistų nusikaltėlių, kuriems už budelio darbą būdavo panaikinama bausmė. JAV, kur mirties bausmė atliekama mechanizuotai (elektros kėdėje arba dujų kameroje), budelio pareigas vykdo kalėjimo valdininkai. Seniau budelis dažniausiai būdavo apsirengęs specialiais raudonais drabužiais, dabar dažniausiai juodais, kartais su kauke. 

Pagal 1649 m. teisyną, budelį turėjo turėti kiekvienas miestas. Lietuvoje atsirado, kai miestams buvo suteikta Magdeburgo teisė (XIV a. pab. – XVI a.). Nuolatinius budelius turėjo tik Vilnius ir Kaunas. Taip pat budelį turėjo didžiojo kunigaikščio teismas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Budelis*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, II t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1977. T.II: Bangladešas-Demokratinis, 297 psl.
Mykolas-Vilfredas Voiničius 1885 m.
**Michailas Vilfridas Voiničius** (*Wilfried Michael Voynich*; 1865 m. spalio 31 d. Telšiuose – 1930 m. kovo 19 d. Niujorke) – revoliucionierius, bibliofilas, antikvaras, išgarsėjęs atrastu paslaptingu Voiničiaus rankraščiu.

Gimė lenkų-lietuvių bajorų šeimoje, Voiničių giminė buvo įtraukta į Kauno gubernijos dvarininkų sąrašą. Titulinio patarėjo sūnus. Mokėsi Telšių, Šiaulių, Vilniaus ir Suvalkų gimnazijose. Įgijo vaistininko padėjėjo specialybę Maskvos universitete. 1885 m. spalio 10 d. sulaikytas Kaune dėl dalyvavimo lenkų socialdemokratinės partijos „Proletariatas" veikloje (dirbo propagandinį darbą, rūpinosi nelegalia spaustuve, ryšininkavo su Rygos, Varšuvos revoliucionieriais). 18 mėnesių kalėjo Varšuvos citadelėje, tada išsiųstas į Sibirą (Tunkos kaimas, Irkutsko sr.). 1890 m. perkeltas į Irkutską, vėliau – į Balaganską. Tačiau pabėgo ir po pusmečio atsidūrė Londone.

1890 m. vedė žymaus anglų matematiko Džordžo Bulio dukterį, rašytoją, revoliucionierę Etelę Lilianą Bul. XX a. pr. su ja Voiničius emigravo į JAV. Dar gyvendamas Anglijoje 1897 m. buvo atidaręs antikvarų parduotuvę, atvykęs į Niujorką tokią pat atidarė 1915 m. Domėjosi senovinėmis knygomis. 1912 m. iš Mondragono vilos Italijoje nusipirko nemažai rankraščių, tarpe kurių buvo ir garsusis nežinomu raštu ir kalba parašytas kūrinys, vėliau pavadintas Voiničiaus vardu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Michailas Vilfridas Voiničius*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, XII t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1984. T.XII: Vaislapėlis-Žvorūnė, 334 psl.
Koordinatės: 54°58′19″ š. pl. 24°03′59″ r. ilg.﻿ / ﻿54.97194°š. pl. 24.06639°r. ilg.﻿ / 54.97194; 24.06639

|  |
| --- |
| **Karmėlavos Balio Buračo gimnazija** |
| Karmėlavos Balio Buračo gimnazija herbasKarmėlavos Balio Buračo gimnazija herbas |
| Karmėlavos Balio Buračo gimnazija |
| **Adresas** | Vilniaus g. 67, Karmėlava |
| **Direktorius(-ė)** | Rima Kuktienė |
| **Mokinių skaičius** | 623 |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 63 |

Gimnazijos renginių vieta
**Kauno rajono Karmėlavos Balio Buračo gimnazija** – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Karmėlavoje (Kauno raj.), Vilniaus g. 67, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 191090275.

Filialas Kauno rajono Balio Buračo Gimnazijos Ramučių skyrius.

Pavadinta pedagogo, kraštotyrininko, aistringo liaudies dailės, buities, papročių tyrinėtojo, fotografo Balio Buračo vardu.

1898 m. įsteigta valdinė pradžios mokykla, 1944–1949 m. progimnazija, 1949–1957 m. septynmetė, nuo 1957 m. vidurinė, nuo 2007 m. Karmėlavos Balio Buračo gimnazija.

Istorija
--------

Karmėlavos mokykla įsteigta 1924 m. 1957 m. tapo vidurine. Mokykla įsikūrė buvusios žemės ūkio mechanizacijos mokyklos patalpose. Pirmoji mokyklos abiturientų laida išleista 1962 m. 1952 m. kai miestelyje ėmė kurtis sovietų kariniai daliniai, įvesta dvikalbystė, rusų kalba mokėsi sovietų kariškių šeimų vaikai. Paskutinė rusakalbių abiturientų laida išleista 1993 m. 1965 m. pastatytas 15 klasių mokyklos priestatas. Mokyklą galėjo lankyti ir neakivaizdžiai mokslus baigti suaugusieji. 1968 m. išleista pirmoji neakivaizdinės vidurinės mokyklos abiturientų laida.

2007 m. gruodžio 22 d. Karmėlavos Balio Buračo vidurinė mokykla tapo gimnazija.

Gimnazijos himnas
-----------------

Lietuviška gimnazija manoji,  

Gerbiu Tave, didžiuojuos, kad esi.  

Čia Balio Buračo dvasia plevena,  

Čia trykšta džiaugsmas, meilė, išmintis.  

  

Priedainis:  

Klestėk, mokykla, šimtmečius švytėjus  

Jaunatviška, tvirta, brangi, sava.  

Tu tiek drąsių svajonių palydėjus -  

Būk mūsų širdyse tyra versme.  

  

Mokyklos suolas, mokytojas, klasė,  

Moksleivių žvilgsniai vis internete.  

Kaip tai kasdieniška… Save atrasi -  

Kur viskas teka tik veržlia srove.  

  

Priedainis:  

Klestėk, mokykla, šimtmečius švytėjus  

Jaunatviška, tvirta, brangi, sava.  

Tu tiek drąsių svajonių palydėjus -  

Būk mūsų širdyse tyra versme.

*Žodžiai Irenos Mickuvienės, muzika Jūratės Baltramiejūnaitės*

Direktoriai
-----------

* Rima Kuktienė

Žymūs mokytojai
---------------

* Balys Buračas
* Irena Mickuvienė
* Sigita Žuklijienė
* Ilona Mackevičiūtė
* Virginija Kanapinskienė

Nuorodos
--------

* Mokyklos svetainė
| Dinara |
| --- |
| Dinara iš Kroatijos pusėsDinara iš Kroatijos pusės |
| **Žemynas** | Europa |
| **Šalys** | Bosnijos ir Hercegovinos vėliava Bosnija ir HercegovinaKroatijos vėliava Kroatija |
| **Aukščiausias taškas** | Troglavas (1913 m) |
| **Koordinatės** | 44°03′ š. pl. 16°22′ r. ilg.﻿ / ﻿44.050°š. pl. 16.367°r. ilg.﻿ / 44.050; 16.367Koordinatės: 44°03′ š. pl. 16°22′ r. ilg.﻿ / ﻿44.050°š. pl. 16.367°r. ilg.﻿ / 44.050; 16.367 |
| **Uolienos** | smiltainis |
|  |
|  **Vikiteka** | DinaraVikiteka |

**Dinara** (kroat. *Dinara*) – vienas iš Dinarų kalnyno kalnagūbrių, besidriekiantis per Kroatiją bei Bosniją ir Hercegoviną. Driekiasi iš šiaurės vakarų į pietryčius ~100 km, lygiagrečiai su šalimais telkšančios Adrijos jūros krantu. Šiaurinę ribą žymi Deralos perėja, pietinę – Privijos. Kalnagūbrio plotis – apie 20 km. Iškyla iki 1913 m aukščio (Troglavo k. Bosnija ir Hercegovina). Be to, šiame kalnagūbryje yra aukščiausia Kroatijos vieta – Dinaros kalnas (1831 m).

Kalnai sudaryti iš smiltainio, būdingi karstiniai reiškiniai. Šlaituose auga subtropiniai krūmynai, ąžuolų, bukų miškai. Viršukalnės plikos.

Pagal Dinaros kalnagūbrį pavadintas visas Dinarų kalnynas. Vietovardis, matyt, ilyriškos kilmės. Romėnų laikais kalnai vadinti lot. *Adrian oros*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 136
Naujojo Orleano kirvininko nusikaltimų žemėlapis.
**Naujojo Orleano kirvininkas** (angl. *Axeman of New Orleans*) – serijinis žudikas, aktyviai veikęs Naujojo Orleano teritorijose nuo 1918 m. gegužės iki 1919 m. spalio. Tikroji žudiko tapatybė liko neišaiškinta. Žudikas nužudė bent 6 žmonės ir dar 6 sužalojo. Dauguma aukų buvo italų kilmės.

Nusikaltėlis nakties metu įsilauždavo į aukų namus, vietoje surasdavęs šaltąjį ginklą, dažniausiai kirvį ir užkapodavo miegančias aukas. Dėl tokio žudymo būdo spauda žudiką praminė Naujojo Orleano kirvininku.

1919 m. kovo 13 d. vietiniai laikraščiai išspausdino laišką, gautą nuo Naujojo Orleano kirvininko, kuriame žudikas pareiškė, jog tų pačių metų kovo 19 d. 15 min. po vidurnakčio pradės žudyti Naujojo Orleano gyventojus, bet nelies tų namų, kuriuose gros džiazo muzika. Dėl to tą naktį Naujojo Orleano džiazo klubuose rinkosi įbauginti gyventojai, mieste masiškai grojo džiazo grupės. Tą naktį neužfiksuota nė viena žmogžudystė.

Populiarioje kultūroje
----------------------

* 1919 m. vietinis kompozitorius Joseph John Davilla, įkvėptas neramumų Naujajame Orleane, įrašė džiazo dainą „Paslaptingojo kirvininko džiazas" (angl. *The Mysterious Axman's Jazz*).
* 2013 m. JAV televizijos serialo „Amerikietiška siaubo istorija" trečiajame sezone „Sąskrydis" pateikta Naujojo Orleano kirvininko mistifikuota istorija.

Šaltiniai
---------

1. ↑  The Axeman of New Orleans Preyed on Italian Immigrants
2. ↑  THE AXEMAN OF NEW ORLEANS
3. ↑  The mysterious Axman's jazz : don't scare me papa / Jos. Jno. Davilla ; arr. by Jos. Garrow. Archyvuota kopija 2022-02-20 iš Wayback Machine projekto.
**Michalas Homolickis** (lenk. *Michał Homolicki*, 1791 m. lapkričio 22 d. Bialavičiai, Slanimo apskritis – 1861 m. sausio 21 d. Vilnius) – Lietuvos medikas, istorikas, daktaras.

Biografija
----------

Baigęs Žirovicų bazilijonų mokyklą nuo 1808 m. Vilniaus universitete studijavo mediciną. 1815 m. daktaras. Nuo 1815 m. Vilniaus medicinos draugijos narys, vienas jos leidinių redaktorių. Nuo 1816 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, buvo medicinos fakulteto sekretorius; nuo 1824 m. ekstraordinarinis profesorius. 1827 m. dėl sveikatos išėjo į pensiją ir atsidėjo Vilniaus istoriniams tyrimams.

Žurnale „Wizerunki i Roztrząsania Naukowe" paskelbė 1838 m. straipsnių apie Vilniaus katedrą, 1840 m. ir 1843 m. apie Šv. Kazimiero koplyčią, 1843 m. apie Švč. Trejybės cerkvę, 1843 m. paskelbė P. Smuglevičiaus tapytus Vilniaus vaizdus. Vilniaus istorijos žinovo autoritetą pelnė, kai pagal jo pastabas 1841–1843 m. tame pat žurnale, Juozapas Ignotas Kraševskis turėjo sustabdyti savo „Vilniaus istorijos" l t. leidimą ir parengti naują jo redakciją.

Po mirties 1861 m. buvo išspausdinti atsiminimai apie J. Franką, 1872 m. – jo parengti J. Franko atsiminimų fragmentai, 1910 m. – straipsniai apie karališkuosius karstus Vilniaus katedroje ir kita. Medicinos kurso paskaitos neišspausdintos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  J. T. *Michalas Homolickis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 634 psl.
| **Dina Boluartėisp. *Dina Ercilia Boluarte Zegarra*** |
| --- |
| Peru prezidentė |
|  |
| Gimė | 1962 m. gegužės 31 d. (60 metų)Čaluanka, Apurimako departamentas, Peru |
| Vaikai | David Eduardo Gómez Boluarte, Daniel Felwig Gómez Boluarte |
| Peru prezidentė |
| Ėjo pareigas | 2022– |
| Ankstesnis | Pedro Castillo |
|  |
| Veikla | politikė, teisininkė |
|  |
|  **Vikiteka** | Dina Boluarte |
| Parašas |
|  |

**Dina Boluartė** (*Dina Ercilia Boluarte Zegarra*, g. 1962 m. gegužės 31 d. Čaluankoje, Peru) – Peru politikė, šalies prezidentė (nuo 2022 m. gruodžio). Pirmoji šias pareigas užėmusi moteris šalies istorijoje.

Biografija
----------

D. Boluartė gimė vargingoje daugiavaikėje šeimoje (jauniausia iš 14 vaikų). Augo Čaluankoje, kalnuotame Apurimako departamente.

Iš pradžių išvyko į Kuską studijuoti slaugos, tačiau paskui nutarė studijuoti teisę sostinės Limos San Martino de Poreso universitete. 2007 m. tapo teisės patarėja Nacionaliniame tapatybės ir civilinio statuso registre (Santjago de Surkas). Šioje įstaigoje D. Boulartė praleido apie 15 metų, per tą laiką tapo vieno iš jos regioninių biurų vadove.

Į politiką įsitraukė jau būdama brandaus amžiaus. Bandymui įkurti savo politinį judėjimą (*Despierta Surquillo*) pasibaigus nesėkme, D. Boulartė prisijungė prie Laisvosios Peru partijos (*Perú Libre*). 2018 m. kaip šios partijos atstovė kandidatavo į Surkiljo, kur tuo metu gyveno, mero postą, tačiau liko devinta. 2020 m. sausį vykusiuose rinkimuose į Peru parlamentą kandidatavo Laisvosios Peru partijos sąraše, tačiau šiai partijai neperžengus 5 % barjero, į šalies parlamentą nepateko.

D. Boluartė buvo Laisvosios Peru partijos kandidatė į viceprezidentes 2021 m. rinkimuose. Partijos kandidatui Pedrui Kastilijui laimėjus rinkimus, P. Kastilijas ir D. Boluartė pareigas pradėjo eiti 2021 m. liepos 28 d. Tą patį mėnesį politikė paskirta plėtros ir socialinės įtraukties ministre. 2022 m. sausį D. Boluartė viešai pareiškė niekuomet visiškai nepritarusi marksistinei-leninistinei Laisvosios Peru partijos ideologijai. Po šio pareiškimo ji iš partijos pašalinta.

2022 m. lapkričio pabaigoje D. Boluartė pasitraukė iš plėtros ir socialinės įtraukties ministrės pareigų. Tų pačių metų gruodžio 7 d. P. Kastiljas nacionalinės televizijos eteryje pareiškė ketinąs paleisti šalies parlamentą ir sudaryti nepaprastąją vyriausybę. D. Boluartė P. Kastiljo veiksmus pasmerkė. Šalies parlamentas susirinko į neeilinę sesiją ir apkaltos būdu nušalino P. Kastilją. D. Boluartė prisaikdinta Peru prezidente. Netrukus kilo P. Kastiljo nušalinimu nepatenkintų Peru gyventojų protestai, prasiveržė smurtas.

Asmeninis gyvenimas
-------------------

D. Boluartė laisvai kalba kečujų ir ispanų kalbomis.

Buvęs sutuoktinis – David Gómez Villasante, su juo susilaukė dviejų sūnų – David Eduardo Gómez Boluarte ir Daniel Felwig Gómez Boluarte.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4 5 6 7  *Dina Boluarte*. Britannica Online Encyclopedia. Nuoroda tikrinta 2023-02-26.
2. ↑  „Dina Boluarte: los datos poco conocidos de la primera presidenta del Perú". *Infobae* (ispanų). 2022-12-09. Nuoroda tikrinta 2023-01-26.
|  |
| --- |
| Michailas Puntovas  rus. *Михаил Пунтов* |
|  
Michailas Puntovas 2010 m. |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Michailas Aleksandrovičius Puntovas |
| Gimė | 1995 m. gruodžio 23 d. (27 metai)  Krasni Sulinas, Rostovo srities vėliava Rostovo sritis |
| Žanrai | popmuzika |
| Veikla | dainininkas |
| Aktyvumo metai | 2007–dabar |
| Svetainė | geroigroup.ru |

**Michailas Aleksandrovičius Puntovas** (rus. *Михаил Александрович Пунтов*, g. 1995 m. gruodžio 23 d. Krasni Suline, Rostovo sritis, Rusija) – Rusijos dainininkas ir grupės „Geroi" narys.

Biografija
----------

Michailas Puntovas gimė 1995 m. gruodžio 23 d. Krasni Sulino mieste, esančiame Rostovo srityje Vakarų Rusijoje. Vėliau jo šeima persikėlė į Nižnij Mamon kaimą Voronežo srityje.

2008 metais atlikėjas su daina „Spit angel" (liet. *Miegantis angelas*) išrinktas atstovauti Rusijai 2008 m. vaikų „Eurovizijos" dainų konkurse, su šia daina jis užėmė septintą vietą. Prieš tai jis dalyvavo vaikų muzikos festivalyje *Zvezdnyj sjans*.

Prieš dalyvavimą vaikų „Eurovizijoje", Michailas buvo grupės „Volšebinki dvora" narys. Nuo 2011 m. jis yra grupės „Geroi" narys. 2011 m. sausio 31 dieną grupė išleido debiutinę dainą „Moje malenkoje glupoje sepdtse".

Nuorodos
--------

* Grupės Geroi tinklalapis

| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Aleksandra Golovčenko  *„Otlichnitsa"*** |  **Rusijos atstovas vaikų Eurovizijoje**2008 | Po to:**Jekaterina Riabova  *„Malenkiy prints"*** |
Panorama nuo Popos kalno į Taung Kalatą
**Popos kalnas** (mjan. ပုပ္ပားတောင္  : *Puppa taung*) yra užgesęs vulkanas Mianmare. Aukščiausia viršūnė − 1518 m. Paskutinis vulkano išsiveržimas buvo 442 m. pr. m. e.

Geru oru Popos kalnas matomas už 60 km. Nuo vienos kalno pusės matomas Bagano miestas, o iš kitos − gilus (914 m) kanjonas. Į pietvakarius nuo Popos kalno yra *Taung Kalato* vulkanas (737 m aukščio), kuris kartais irgi vadinamas Popos kalnu. Kalno viršūnėje yra budistų vienuolynas.

Popos kalnas Mianmare yra laikomas žinomiausia ir stipriausia dvasių (natų) buveine. Kiekvienais metais kalną, per religines šventes, aplanko daugybė piligrimų, ypač gegužės – birželio mėnesiais ir lapkričio – gruodžio mėnesiais. Viduramžiais per šias šventes buvo aukojami tūkstančiai gyvūnų.

Lankantis Popos kalne patariama nesirengti raudonai ar juodai ir nesinešti su savimi mėsos, kad nesuerzinti dvasių (natų).

Nuorodos
--------

* Popos kalnas Archyvuota kopija 2011-09-27 iš Wayback Machine projekto. **(**angl.**)**

Galerija
--------

* Budistų vienuolynas Taung Kalate
**Kuliešas** (rus. *кулеш*; ukr. *куліш* ) – ukrainiečių, baltarusių ir rusų patiekalas, kruopų (paprastai sorų) sriuba su priedais.

Kuliešai gana įvairūs, tad ir jų apibrėžtys skiriasi:

* V. Dalio žodyne kuliešas apibrėžtas kaip „skysta putra iš žirnių šustinio su sūdyta mėsa ar lašiniais ir pan."
* V. Pochliobkino „Kulinarijos žodynas": 1. Skysta miltų košė su lašiniais. Baltarusių nacionalinis patiekalas. 2. Sorų košelė su spirgais ir svogūnais. Ukrainiečių ir pietų rusų patiekalas.

Manoma, kad kuliešas ėmė plisti iš Zaporožės kazokų virtuvės. Šio patiekalo protėvynė yra Vengrija, nes jis kilęs iš vengriškos sorų košės (veng. *köles* 'sora'). Būtini klasikinio kuliešo ingredientai yra soros kruopos ir lašiniai. Kuliešo variantuose gali būti naudojamos bet kokios suverdančios kruopos.

Vienas kuliešo variantų – *kazokų kuliešas* (rus. *казачий кулеш*, kitaip dar rus. *плавневый кулеш*), sukurtas aukštutinio Dono kazokų. Šį kuliešą kazokai virdavo žygių metu, kai be maisto atsargų, grįždami iš antpuolių į turkų žemes, su savo laivais čaikomis slėpdavosi Dunojaus, Dniepro, Dono ir kitų upių užliejamuose nendrynuose. Tokiame kulieše kruopas pakeisdavo bechlorofilės povandeninės priešakninės vandens augalų (švendrų ir kitų) dalys. Šios dalys sultingos, minkštos, turi daug krakmolo ir cukrų.

Nuorodos
--------

1. ↑  Кулинарный словарь. – М.: Центрполиграф, 1997
| ***Budelis*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | El Verdugo |
| Kilmės šalis |  Ispanija Italija |
| Režisierius | Luis García Berlanga |
| Scenaristas (-ai) | Rafael Azcona |
| Metai | 1963 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 90 min. |
| Kalba | ispanų |
| **IMDb įrašas** |

**Budelis** (isp.  *El Verdugo*) – 1963 m. sukurta nespalvota juodojo humoro komedija.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Nino Manfredi – Chosė Luisas
* Emma Penella – Karmen
* Jose Isbert – Amadėjus
* Jose Luis Lopez Vazques
* Angel Alvarez
* Guido Alberti
* Julia Caba Alba
* Maria Luisa Ponte

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Madride gyvenantis Chosė Luisas dirba laidojimo biure, dėl to merginos nenori su juo susitikinėti. Kartą jis susipažįsta su Karmen, kuri turi tokią pačią bėdą, mat jos tėvas, su kuriuo ji gyvena, yra budelis, vykdantis mirties bausmes. Chosė Luisas svajoja išvažiuoti į Vokietiją, tačiau kartą Karmen tėvas Amadėjus juos užtinka lovoje ir šiam nelieka nieko kito, kaip paprašyti jo dukters rankos. Įvyksta vestuvės, Amadėjus gauna paskyrą įsigyti butą, tačiau čia paaiškėja, kad jis po kelių mėnesių išeina į pensiją. Tam, kad butas ir toliau jam priklausytų, Amadėjus įkalba Chosė Luisą pateikti prašymą užimti jo, t. y. budelio vietą. Jaunuolis priešinasi, tačiau patikintas, kad šiais laikais to daryti beveik niekad netenka, galiausiai nusileidžia, o kadangi budelio profesija paprastai yra paveldima, Amadėjaus dėka jis gauna darbą.

Praeina keleri metai, gimsta sūnus, Chosė Luisas ir toliau dirba laidojimo biure, tačiau vieną dieną gyvenimą sudrumsčia iš ministerijos gautas laiškas, kviečiantis naująjį budelį atvykti į kurortą įvykdyti mirties nuosprendžio. Amadėjus tvirtina, kad tai nieko nereiškia, kad nuteistojo bus pasigailėta, o jiems tai puiki proga nuvykti prie jūros, nes jei Chosė Luisas atsistatydins, jie neteks buto ir atsidurs gatvėje. Jie nuvyksta į vietą, tačiau nuteistasis suserga ir egzekucija atidedama, o budeliui nurodoma neišvykti iš miesto. Amadėjus nesiliauja tvirtinti, kad bausmės vykdyti nereikės, šeima linksmai atostogauja, kol vieną dieną Chosė Luisą vėl iškviečia į kalėjimą. Nuvykęs į vietą, šis bando parašyti atsistatydinimo raštą, tačiau jo niekas neklauso ir galiausiai Chosė Luisui tenka įvykdyti nuosprendį...

Pagrindiniai apdovanojimai
--------------------------

| Apdovanojimas | Apdovanojimų kategorija | Asmuo | Rezultatas |
| --- | --- | --- | --- |
| Venecijos kino festivalis | FIPRESCI apdovanojimas | Luis García Berlanga | Laimėjo |
| Auksinė palmės šakelė | Nominacija |
| Italijos nacionalinis kino žurnalistų sindikatas | geriausias aktorius | Nino Manfredi | Nominacija |
| Sant Jordi apdovanojimas | geriausias filmas | Luis García Berlanga | Laimėjo |
|
| Misviečių piliakalnis |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Misviečių piliakalnisMisviečių piliakalnis

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°36′29.8″ š. pl. 22°56′12.4″ r. ilg.﻿ / ﻿54.608278°š. pl. 22.936778°r. ilg.﻿ / 54.608278; 22.936778Koordinatės: 54°36′29.8″ š. pl. 22°56′12.4″ r. ilg.﻿ / ﻿54.608278°š. pl. 22.936778°r. ilg.﻿ / 54.608278; 22.936778 |

 |
| Vieta | Vilkaviškio rajonas |
| Seniūnija | Šeimenos seniūnija |
| Aukštis | 12 m |
| Plotas | 27x25 |
| Naudotas | I tūkstantmetis - II tūkstantmečio pradžia |
| Žvalgytas | 1965 |
| Registro Nr. | AR1419 / 22995, 22996, 3695 /A248KP |

**Misviečių piliakalnis su gyvenviete**, *Kapkiemis* – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 22996) Vilkaviškio rajono savivaldybės teritorijoje, į rytus nuo Misviečių Šeimenos seniūnija. Pasiekiamas iš plento  **185**  Vilkaviškis–Gražiškiai  Vaičlaukyje pasukus į dešinę link Čyčkų, juose – į kairę pietuosna, į Kaukakalnį, prieš pat jį vėl pasukus į kairę pietryčių kryptimi ir per laukus pakrante pavažiavus 720 m.

Piliakalnis
-----------

Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, Brideikio dešiniajame krante. Aikštelė trikampė, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 27 m ilgio, 25 m pločio šiaurės rytų krašte, 2 m žemesne vakarine dalimi. Jos šiaurės rytų krašte supiltas 35 m ilgio, 1,7 m aukščio, 13 m pločio puslankio formos pylimas 2,2 m aukščio išoriniu šlaitu. Šlaitai statūs, apie 12 m aukščio.

Piliakalnis apardytas jame buvusių kaimo kapinių, ant pylimo stovi kryžius. Aikštelė dirvonuoja, pylimas apaugęs krūmais.

Tyrimai
-------

1965 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 16000 m².

Į rytus nuo piliakalnio, 0,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta lipdytos keramikos, geležies gargažių.

|  |
| --- |
| Aplinkiniai piliakalniai |
|  | Kudirkos Naumiesčio piliakalnis 18 km | Rementiškių piliakalnis 15 km | Pilviškių piliakalnis 22 km  Piliūnų piliakalnis 23 km |  |
| Virbalio piliakalnis 8 km |  | Piliakalnių piliakalnis (Marijampolė) 20 km  Meškučių piliakalnis 21 km |
| Šakių piliakalnis 10 km | Šukių piliakalnis 1 km | Naujienėlės piliakalnis 19 km |

Pastaba:   
 Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t. 2 p. 110 (Nr. 447);

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V. 1973, p.206
* Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašas, V.1993, p.63
* Jonas Balčiūnas, Bronius Dakanis, Arūnas Strazdas. Archeologijos paminklų žvalgymas 1992 ir 1993 metais // Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1992 ir 1993 metais. Vilnius, 1994. p. 291.
* Petras Tarasenka. Užnemunės krašto piliakalniai. Vilnius. 1997, p. 160–161.

Nuorodos
--------

* Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
* Lietuvos piliakalniai. Misviečiai
Naujojo kaimo judėjimo vėliava
**Naujojo kaimo judėjimas** (kor. 새마을 운동, *semaul undong*) – nuo 1970 m. Pietų Korėjoje vykdomas projektas, kurio pirminis tikslas buvo pakelti gyvenimo lygį kaimo vietovėse. Pagrindinė priežastis, paskatinusi šio projekto vykdymą, buvo to meto spartus šalies ekonomikos vystymasis, kuris labiausiai paveikė miestus, tuo tarpu kaimuose žmonės gyveno palyginti skurdžiai. Sumažindamas atotrūkį nuo miesto ir kaimo pragyvenimo lygio, tuometinis prezidentas Pak Čionghy siekė stabilizuoti socialinę padėti ir išvengti neramumų.

Padėtis kaimuose buvo gerinama pakeliant valstybės reguliuojamas grūdų kainas, populiarinant produktyvesnes augalų veisles ir suteikiant lengvai prieinamą finansavimą bendruomenių iškeltiems projektams. To dėka kaimuose buvo žymiai išplėsta infrastruktūra, palengvintas žemės ūkio produktų patekimas į miesto turgus, pakeltas technologinis lygis.

Projektas buvo vykdomas skatinant tarpusavio pagalbą, bendradarbiavimą ir žmonių iniciatyvumą. Bendruomenėms buvo nemokamai suteikiamos žaliavos, kurias jos galėjo panaudoti pagal savo supratimą gyvenimo sąlygų gerinimui. Tie kaimai, kurie parodydavo sugebėjimą tinkamai panaudoti gautą paramą, galėjo pretenduoti į papildomą jos gavimą. Iš pradžių tai buvo pakankamai efektyvus modelis, sugebėjęs smarkiai pakelti pragyvenimo lygį kaimo vietovėse, tačiau bėgant laikui jis tapo vis mažiau veiksmingas. Judėjimo administravimas tapo vis labiau biurokratiškas, centralizuotas, jo pagalba buvo siekiama patenkinti įtakingų grupių poreikius, išaugo korupcija.

Pirminės formos Naujojo kaimo judėjimas nustojo veikęs 1980-tųjų viduryje ir peraugo į nevyriausybinę organizaciją, užsiimančią socialinės gerovės kėlimu, vykdančią aplinkosaugos, švietimo ir kitokius projektus. Organizacija veikia iki šiol, turi keliasdešimt tūkstančių narių.

Nuorodos
--------

* Oficialus Naujojo kaimo judėjimo puslapis Archyvuota kopija 2011-08-26 iš Wayback Machine projekto.

Išnašos
-------

1. ↑  Adrian Buzo. The making of modern Korea. Routledge, 2007, p. 128
2. ↑  O. Yul Kwon, Sŭng-hŭi Chwa, Kyŏng-tʻae Yi. Korea's new economic strategy in the globalization era. Edward Elgar Publishing, 2003, p. 149
3. ↑  What's Saemaul Undong?[neveikianti nuoroda], Korea Saemaul Undong Center
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Starodubas*Староду́б* |
| --- |
|        |
| *Cerkvė* |
|  |
| 

StarodubasStarodubas

52°32′00″ š. pl. 32°46′00″ r. ilg.﻿ / ﻿52.53333°š. pl. 32.76667°r. ilg.﻿ / 52.53333; 32.76667﻿ (Starodubas)Koordinatės: 52°32′00″ š. pl. 32°46′00″ r. ilg.﻿ / ﻿52.53333°š. pl. 32.76667°r. ilg.﻿ / 52.53333; 32.76667﻿ (Starodubas) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Sritis** | Briansko sritis Briansko sritis |
|  |
| **Gyventojų** (2002) | 18 643  |
|  |
|  **Vikiteka** | Starodubas |

**Starodubas** – miestas vakarų Rusijoje, Briansko srityje.

Istorija
--------

Starodubo tvirtovės planas 1746 m.
Pirmą kartą miestas paminėtas XI amžiuje. XIII a. Starodubas nukentėjo nuo mongolų antpuolių. XIV a. miestą prisijungė LDK. 1503 m. prijungtas prie Maskvos Didžiosios Kunigaikštystės ir jai priklausė iki 1618 m. 1619–1648 m. buvo ATR sudėtyje. 1796 m. miestas buvo prijungtas prie Černigovo gubernijos. 1918 m. vasarą užimtas Vokietijos kariuomenės. Tų pačių metų lapkritį miestą perėmė Raudonoji armija. 1941–1943 m. kontroliavo Vokietijos kariuomenė. Nuo 1944 m. priklauso Briansko sričiai.

### Pavadinimo reikšmė

Miesto pavadinimas kilęs iš rusų kalbos žodžių *старый* (senas) ir *ду́б* (ąžuolas).
Naujoji žemė
**Naujoji žemė** (rus. *Новая земля*) – salynas Arkties vandenyne, tarp Barenco ir Karos jūrų. Priklauso Rusijai, Archangelsko sričiai.

Naujoji žemė susideda iš Šiaurės salos (48 900 km²), Pietų salos (33 300 km²) ir daugelio mažų salų. Bendras plotas apie 83 000 km². Šiaurės salos ilgis – 123 km, Pietų salos – 143 km. Salynas ištįsęs 925 km iš pietvakarių į šiaurės rytus. Tarp didžiųjų salų yra 2–3 km pločio Matočkin Šaro sąsiauris. Pietuose salyną nuo Vaigačo salos skiria 50 km pločio Karos Vartų sąsiauris. Didžiųjų salų vakariniuose krantuose yra fiordų.

Naujoji Žemė
Naujoji žemė yra Uralo–Pai Chojaus paleozojaus raukšlėtosios srities tęsinys. Išilgai salų eina kalnagūbris (didžiausias aukštis 1547 m). Jis yra suskaidytas gilių slėnių. Pietų salos pietuose yra 100–150 m aukščio kalvota lyguma. Apie pusę Šiaurės salos ploto užima ledynai; ledynų yra ir kitose salose.

Saloje vyrauja jūrinis arktinis klimatas. Kovo (šalčiausias mėnuo) vidutinė temperatūra nuo –14 iki –22 °C. Žiemą būna stiprūs vėjai (iki 50 m/s). Rugpjūčio (šilčiausias mėnuo) vidutinė temperatūra 2,5–6,5 °C. Visur daugiametis įšalas.

Naujojoje žemėje upių nėra daug. Be to, žiemą jos iki dugno būna įšalusios. Salose vyrauja arktinės dykumos ir tundra.

Naujojoje žemėje gyvena 2,6 tūkst. gyventojų (2006). Taip pat salose gyvena vietiniai gyventojai – nencai (apie 100 žmonių). Jie užsiima medžiokle ir žvejyba. Pagrindinės gyvenvietės: Belušia Guba, Rogačiovas.

Šaltojo karo metu Naujojoje Žemėje vyko branduoliniai bandymai. Paskutinis bandomasis branduolinis užtaisas susprogdintas 1990 m.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Naujoji Žemė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Naujoji žemė **(**rus.**)**
* Naujoji žemė Archyvuota kopija 2006-10-11 iš Wayback Machine projekto. **(**angl.**)**