recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Koordinatės: 55°42′18″ š. pl. 22°19′25″ r. ilg.﻿ / ﻿55.70500°š. pl. 22.32361°r. ilg.﻿ / 55.70500; 22.32361

 *Kitos reikšmės – Lūkstas (reikšmės).*

| Lūkstas |
| --- |
|  |
| Vieta | Telšių rajonas, Lietuva |
| Plotas | 9,91 km² |
| Kranto linijos ilgis | 20,46 km |
| Kilmė | ledyninis |
| Vidutinis gylis | 3,6 m |
| Didžiausias gylis | 7 m |
| Įteka | Sietuvos, Gardena, Domantas, Ungurys, 3 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Varnelė |
|  |
|  Vikiteka | Lūkstas |

**Lūkstas** – ežeras Žemaitijoje, Telšių rajono teritorijoje, 2 km į pietvakarius nuo Varnių, Varnių regioniniame parke. Tai antrasis pagal dydį Žemaitijos ežeras, unikalus tuo, kad jame randama gintaro.

Geografija
----------

Ežeras ankstyvą pavasarį
Lūksto dubuo susidaręs buvusio ledo luisto vietoje. Kranto linijos ilgis 20,5 km. Šiaurės vakarų krantas statokas, šiaurės rytų (Debesnų pelkė) ir pietinis krantai pelkėti. Ežero pakrantėse daugiausia auga miškeliai. Įteka Sietuvos, Gardena, Domantas, Ungurys ir dar trys upeliai. Iš ežero išteka Varnelė; ežeras priklauso Ventos baseinui. Baseino plotas 76,3 km². Ežero pratakumas 77%. Šiaurės vakarų krante atabradas smėlingas, kitur apaugęs žoline augalija.

Plotas 991 ha. Ilgis iš šiaurės į pietus 6,15 km, didžiausias plotis 3,45 km. Paviršiaus altitudė 154,7 m. Didžiausias gylis 7 m, vidutinis gylis 3,6 m.

Reikšmė
-------

Prie ežero yra Mažojo Palūksčio akmens amžiaus gyvenvietė, Mažojo Palūksčio alkavietė. Tarp Lūksto ir Paršežerio yra Sietuvos kūlgrinda. Ledynų sąnašose rasta gintaro (vad. Palūksčio gintaringasis krantas). Prie Lūksto esančios gyvenvietės: Graužai, Unguriai, Jonikaičiai, Kulšiškiai, Mažasis Palūkstis, Didysis Palūkstis. Rytine pakrante eina kelias  **160**  Telšiai–Varniai–Laukuva , šiaurvakarine -  **3239**  Rietavas–Tverai–Varniai .

Šiaurės vakarų krantas – Varnių poilsiavietė. Joje kasmet vyksta tarptautiniai festivaliai „Bliuzo naktys" ir „Kilkim žaibu".

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lūkstas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 686 psl.
*Kitos reikšmės – Agluona (reikšmės).*

| Agluona |
| --- |
| Agluona ties Antegluoniu Agluona ties Antegluoniu |
| **Ilgis** | 25,5 km |
| **Nuolydis** | 392 cm/km |
| **Baseino plotas** | 54,6 km² |
| **Vidutinis debitas** | 0,6 m³/s |
| **Ištakos** | Užkalnių apylinkės |
| **Žiotys** | Agluona (Tauragė) |
| **Šalys** | Lietuva |

**Agluona** – upė Tauragės rajono savivaldybės teritorijoje; Šešuvies intako Agluonos kairysis intakas (rytų pusėje). 

Išteka Užkalnių apylinkėse, 6 km į šiaurės vakarus nuo Skaudvilės. Nuo ištakų iki Pužų Skaudvilės apylinkėse teka pietryčių kryptimi, link plento  **A12**  Ryga–Šiauliai–Tauragė–Kaliningradas . Toliau teka pietvakarių kryptimi Karšuvos žemuma, išilgai plento, kurį vingiuodama kerta 3 kartus. Įteka į Agluoną 12 km iki jos žiočių, ties Juodpetrių kaimu. Ilgis 26 km, baseino plotas 58 km. Vidutinis nuolydis 392 cm/km. Vidutinis debitas 0,5 m³/s.  Leliškės kaime užtvenkta, Lėliškės tvenkinio plotas 1,3 ha.

Intakai: kairieji – Bijotas, Drumsta, dešinysis – Altupis.

Gyvenvietės (nuo aukštupio žemyn): Leliškė, Pilsūdai, Paegluonis (Skaudvilės sen.), Pužai, Jakutiškė, 
Paegluonis (Batakių sen.), Antegluonis, Lapurvis.

Etimologija
-----------

Upėvardis kilo nuo tarmiško eglės pavadinimo *aglė*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos upės: B. Gailiušis, J. Jablonskis, M Kovalenkovienė, Kaunas, Lietuvos energetikos institutas, 2001, str. 574
2. ↑  *Agluona 2*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 161 psl.
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
*Kitos reikšmės – Agluona (reikšmės).*

| Agluona |
| --- |
| Agluona ties Agluonėnais Agluona ties Agluonėnais |
| **Ilgis** | 22 km |
| **Baseino plotas** | 76 km² |
| **Vidutinis debitas** | 0,98 m³/s |
| **Ištakos** | Girininkų apylinkės |
| **Žiotys** | Minija |
| **Šalys** | Lietuva |
|  |
|  **Vikiteka** | Agluona |

**Agluona** – upė vakarų Lietuvoje, Klaipėdos rajono savivaldybės teritorijoje; Minijos kairysis intakas.

Prasideda Girininikų apylinkėse, teka į pietvakarius, pietus Pajūrio žemuma. Įteka į Miniją 32 km nuo jos žiočių, ties Stragnais šalia Priekulės. Ilgis 22 km, baseino plotas 76 km2. Vidutinis nuolydis 260 cm/km, vidutinis debitas 0,98 m³/s. Didesnioji vagos dalis reguliuota. Plotis 5-7 m, gylis 0,3-2,4 m. Srovės greitis 0,1-0,2 m/s. 

Intakai – Skardupė, Šilupis.

Prie Agluonos yra Agluonėnų gyvenvietė.

Upėvardis kilo nuo tarmiško eglės pavadinimo *aglė*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Agluona 3*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 161 psl.
2. ↑  *Agluona (Klaipėda)*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 17
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.
| **Remigijus Kazilionis** |
| --- |
| Gimė | 1969 m. rugpjūčio 14 d. (54 metai)Akmenė |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

**Remigijus Kazilionis** (g. 1969 m. rugpjūčio 14 d. Akmenėje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

1987 m. baigė Ignalinos 1–ąją vidurinę mokyklą, 1993 m. – Vilniaus universiteto Komunikacijos fakulteto Žurnalistikos institutą.

1992 m. dienraščio „Amžius" reporteris, 1992–1993 m. laikraščio „Lietuvos sportas" korespondentas, skyriaus vedėjas, 1993 m. – Lietuvos tautinio olimpinio komiteto atstovas spaudai. 1993–1996 m. dienraščio „Lietuvos rytas" sporto skyriaus reporteris, nuo 1996 m. – šio dienraščio vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, vidinio priedo „Sporto arena" redaktorius,  krepšinio klubo „Vilniaus Lietuvos rytas" atstovas spaudai.

2016 m. tapo portalo lrytas.lt redaktoriaus pavaduotoju.

Bibliografija
-------------

* Pekino salvės (sud. Remigijus Kazilionis, Rita Stankevičiūtė, Edita Urmonaitė). – Vilnius: Lietuvos rytas, 2008. – 300 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-448-24-2
* Vankuverio akvarelės (sud. Remigijus Kazilionis, Rita Stankevičiūtė). – Vilnius: Lietuvos rytas, 2011. – 100 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-448-30-3

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 216 psl.
| Bublių tvenkinys |
| --- |
| Vaizdas iš viršausVaizdas iš viršausVaizdas iš viršaus |
| Vieta | Lietuva (Kėdainių rajonas) |
| Plotas | 1,5 km² |
| Kranto linijos ilgis | 23,1 km |
| Kilmė | Dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 4,2 m |
| Didžiausias gylis | 13,2 m |
| Tūris | 0,06438 km³ |
| Įteka | Lankesa, Obelis, Malčius II, Piltyna, Gegužinė, Aukupė, Aukupėnas, 8 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Obelis |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Bublių tvenkinys

  |
| **Koordinatės** |  55°16′55″ š. pl. 24°05′16″ r. ilg.﻿ / ﻿55.28194°š. pl. 24.08778°r. ilg.﻿ / 55.28194; 24.08778Koordinatės: 55°16′55″ š. pl. 24°05′16″ r. ilg.﻿ / ﻿55.28194°š. pl. 24.08778°r. ilg.﻿ / 55.28194; 24.08778 |
|  |
|  Vikiteka | Bublių tvenkinys |

**Bublių tvenkinys** – antras pagal plotą tvenkinys Kėdainių rajono savivaldybės teritorijoje, esantis Vilainių ir Šėtos seniūnijose ant Obelies upės (10,5 km nuo jos žiočių), 5 km į rytus nuo Kėdainių, rytinėje plento  **A8**  Panevėžys–Aristava–Sitkūnai  pusėje.

Tvenkinys įrengtas 1980 m. užtvenkus Obelies upę 10,1 km nuo žiočių ir užliejus jos slėnį. Plotas – 150 ha. Tūris 6,4 mln. m³, didžiausias gylis 13,2 m, vidutinis gylis 4,2 m. Ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus 8,1 km, plotis 0,45 km. Įteka Lankesa. Kranto linija 23,1 km ilgio, mažai vingiuota. Altitudė 48,4 m. Krantai lėkšti, vietomis apaugę siauru medžių ruožu.  Aplinkui plyti dirbami laukai. Priešsroviui iškart ant Malčiaus upės telkšo Aristavos tvenkinys, ant Obelies upės – Aukštųjų Kaplių tvenkinys, ant Piltynos upelio – Piltynos tvenkinys. Pasroviui iškart telkšo Juodkiškių tvenkinys.

Prie užtvankos 2002 m. įrengta 160 kW galios mažoji hidroelektrinė.

Gausu nedidelių karšiukų, kuojų, ešerių. Yra starkių, lydekų, karpių, aukšlių.

Gyvenvietės prie Bublių tvenkinio: Aristava, Bubliai, Taučiūnai, Daukainiai, Užlukiai, Aukštieji Kapliai, Bajėniškis, Valkaičiai, Ivaniškiai, Stašaičiai, Vainiūnai. Rytinį tvenkinio galą kerta kelias  **2012**  Šėta–Beinaičiai–Nociūnai .

Debitas:

* Upės – 3,07 m³/s
* Užtvankos skaičiuotinis: 280 m³/s

Užtvanka 225 m ilgio, 10 m pločio. Vandens pralaida – sifoninė. Įrengta 1980 m.

* Bublių užtvankaBublių užtvanka
* Vaizdas žemiau užtvankos. Vandens pralaida, toliau prasideda Juodkiškių tvenkinysVaizdas žemiau užtvankos. Vandens pralaida, toliau prasideda Juodkiškių tvenkinys
* Bublių tvenkinys nuo užtvankosBublių tvenkinys nuo užtvankos
* Tvenkinys netoli AristavosTvenkinys netoli Aristavos

Šaltiniai
---------

1. ↑  Aurelijus Rimas. *Bublių tvenkinys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 544 psl.
2. ↑  Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
| **Stanislavas Peško** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1941 m. balandžio 22 d. (82 metai)Notalino kaime, Nemenčinės valsčius, Vilniaus rajonas |
| Mirė | 2024 m. vasario 1 d. (82 metai) |
|  |
| Veikla | inžinierius, Aukščiausiosios Tarybos – Atkuriamojo Seimo deputatas |
|  |
| Alma mater | 1976 m. Baltarusijos žemės ūkio mechanizacijos ir elektrifikacijos institutas |

**Stanislavas Peško** (g. 1941 m. balandžio 22 d. Notalino kaime, Vilniaus rajone) – inžinierius, Aukščiausiosios Tarybos – Atkuriamojo Seimo deputatas.

Biografija
----------

1976 m. baigė Baltarusijos žemės ūkio mechanizacijos ir elektrifikacijos institutą, inžinierius mechanikas.

1962–1975 m. Lietuvos žemės ūkio technikos Vilniaus rajono susivienijimo valstybinės techninės priežiūros inspektorius, mechanizacijos inžinierius, remonto dirbtuvių vedėjas, vyriausias inžinierius. 1975–1990 m. – Šalčininkų rajono Remonto ir techninio aptarnavimo įmonės direktorius.

Lietuvos lenkų sąjungos Centro valdybos narys. 1990–1992 m. Aukščiausiosios Tarybos deputatas, balsuojant dėl Lietuvos nepriklausomos valstybės atstatymo susilaikė.

Apdovanojimai
-------------

* „Už nuopelnus Lenkijos Respublikai" Komandoro kryžius ( Lenkija).

Nuorodos
--------

* Biografija


1. ↑  „Mirė Lietuvos lenkų visuomenės veikėjas, buvęs Atkuriamojo Seimo narys Stanislawas Pieszko". LRT.
| Agluona |
| --- |
| Agluona ties Batakių-Lomių vieškeliu Agluona ties Batakių-Lomių vieškeliu |
| **Ilgis** | 31,1 km |
| **Baseino plotas** | 121,1 km² |
| **Vidutinis debitas** | 1,2 m³/s |
| **Ištakos** | Lietuva |
| **Žiotys** | Šešuvis |
| **Šalys** | Lietuva |

 *Kitos reikšmės – Agluona (reikšmės).*
**Agluona** – upė Šilalės ir Tauragės rajonų savivaldybių teritorijoje, Šešuvies dešinysis intakas.

Agluona tarp Vėžalaukio ir Uosviečio
Išteka iš Žemaičių aukštumos pietų pašlaitės, Dvarviečių apylinkėse, 7 km į vakarus nuo Skaudvilės. Teka į pietus Karšuvos žemuma, įteka į Šešuvį 26 km iki jos žiočių, ties Gauraičių kaimu. Ilgis 31 km, baseino plotas 121 km2. Vidutinis nuolydis 369 cm/km. Vidutinis debitas 1,2 m³/s. Slėnis apie 200 m pločio. Upę kerta Šiaulių – Tilžės plentas A12 ir geležinkelis Radviliškis – Pagėgiai. 

Intakai: Duobaitė, Agluona (Agluonos intakas) (kairieji), Stinčius (dešinysis).

Upėvardis kilo nuo tarmiško eglės pavadinimo *aglė*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos upės: B. Gailiušis, J. Jablonskis, M Kovalenkovienė, Kaunas, Lietuvos energetikos institutas, 2001, str. 574
2. ↑  *Agluona 1*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 161 psl.
3. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.

Nuorodos
--------

* Upės aprašymas
*Kitos reikšmės – Šviesa (reikšmės).*
**Šviesa** – Šv. Kazimiero draugijos spaustuvė, įsteigta Kaune 1905 m. spalio 13 d.

Istorija
--------

Įsteigta kaip pasitikėjimo bendrovė *Šv. Kazimiero draugija geroms kníngoms leisti*. Steigėjai: kunigas Januševičius, Vincentas Jarulaitis, M. Miežinis, Konstantinas Olšauskas, Jonas Strimaitis, J. Visbaras. 1905 m. 50 000 egz. tiražu išleista P. Turauskio „Maža dovanėlė", 1906 m. – 8 knygos (A. Aleknos „Trumpa katalikų Bažnyčios istorija" ir kt.). Dėl lėšų stokos laikraščių iš pradžių nespausdino.

1918 m. nupirkta S. Banaičio spaustuvė, pavadinta „Šviesa", įsteigta knygų rišykla. Spausdintas „Židinys", „Tiesos kelias", „Ateitis", „Pavasaris", „Naujoji vaidilutė", „Lietuvos mokykla", „Kosmos", Vytauto Didžiojo universiteto leidiniai, „Sakalo" leidyklos leidžiamos knygos. Veikė iki 1940 m. ir 1941–1948 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 497 psl.

Nuorodos
--------

* Šv. Kazimiero draugijos pristatymas bei įstojimo sąlygos. E-paveldas.lt
**Aizsargai** (latv. *Aizsargi*) – latvių šaulių organizacija, veikusi 1919–1940 m.

Istorija
--------

Įkurta Laikinosios Vyriausybės vadovo Karlio Ulmanio ir Vidaus reikalų ministro Mikelio Valterio įsakymu 1919 m. kovo 20 d. Suomijos šaulių organizacijos (suom. *Suojeluskunta*) pavyzdžiu, kaip savigynos būriai. Sudarė apsaugos rinktinės, veikusios valsčiuose. Iš dalies (1/3) organizacija finansuota valstybės. Funkcijos apėmė pagalbą policijai (apėmė pagalbą kratų ir areštų metu, patruliavimą, kovą su banditizmu, marodieriavimu po pilietinio karo) ir armijai (karo metu). Dalyvavo kovose su bermontininkais. 

Į organizaciją buvo priimami vyrai nuo 20 metų (po tarnybos kariuomenėje) iki 60 metų. 1921 m. pasibaigus kariniams veiksmams vidaus reikalų ministerijos nurodymu aizsargai perorganizuoti į visuomeninę savanorių organizaciją, kuriai vadovavo renkama Valdyba (latv. *Aizsargu valde*). Sudarė 19 pulkų, kiekvienoje apskrityje po vieną. Turėjo sporto būrelius. 1923 m. suformuoti aizsargų gynybos būriai, 1939 m. – aizsargų jaunimo organizacija – jaunsargai. Nuo 1925 m. bendradarbiavo su Lietuvos šaulių sąjunga. 

1928 m. organizacija apginkluota, kai kurie pulkai turėjo kulkosvaidžių. Dalyvavo 1934 m. gegužės 15–16 d. valstybės perversme. 1940 m. sausio mėn. aizsargai turėjo 31 766 narius, iš jų gynybos būriuose – 14 800, jaunsargų apie 14 000. Be to, buvo Geležinkelių aizsargų pulkas, Aizsargų aviacijos pulkas su 26 lėktuvais, 3 aizsargų jūrų divizionai ir kitos tarnybos.

Latvijos Aizsargų vadas gen. Karlis Praulas (Kārlis Prauls) Kauno geležinkelio stotyje. 1939 06 24
Po 1940 m. TSRS okupacijos aizsargų organizacija likviduota. Per nacistinę okupaciją 1943–1944 m. vėl veikė. Po Antrojo pasaulinio karo dalis aizsargų buvo ginkluoto antitarybinio pasipriešinimo dalyviai. 

1990 m. gegužės 17 d. Piliečių kongrese atkurta neginkluota Latvijos aizsargų organizacija. Turi uniformą. Priimami tik Latvijos Respublikos piliečiai. Leidžia mėnraštį „Aizsargs".

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Aizsargai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001. 207 psl.
| Augštkalnės valsčiuslatv. *Augstkalnes pagasts* |
| --- |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Latvijos vėliava Latvija |
| **Regionas** | Žiemgala Žiemgala |
| **Savivaldybė** | Duobelės savivaldybė |
| **Administracinis centras** | Augštkalnė |
| **Gyvenviečių skaičius** | 4 |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 835 |
| **Plotas** | 64,6 km² |
| **Tankumas** (2021) | 13 žm./km² |
|  |
| **Tinklalapis** | Augštkalnės valsčius |
|  **Vikiteka** | Augštkalnės valsčiusVikiteka |

Augštkalnė
**Augštkalnės valsčius** (latv. *Augstkalnes pagasts*) – valsčius pietvakarių Latvijoje, Žiemgaloje, Duobelės savivaldybėje, 40 km į pietvakarius nuo Jelgavos, 7 km į šiaurės rytus nuo Žagarės. Centras – Augštkalnė.

Geografija
----------

Augštkalnės valsčius vakaruose siejasi su Duobelės savivaldybės Bukaišių, šiaurėje – su Tėrvetės valsčiumi, rytuose – su Jelgavos savivaldybės Zaleniekų ir Vilcės valsčiais, pietuose – su Lietuvos Joniškio rajono savivaldybės teritorija.

Žemės ūkio žemės užima apie 70% teritorijos,

**Didžiausios gyvenvietės:** Augštkalnė, Dzegudzeniai, Klintai, Vilkaišiai.

**Upės:** Igatė, Švėtė.

Istorija
--------

1935 m. įsteigtas Mežmuižos valsčius, 1938 m. jis pervadintas Augštkalnės valsčiumi, nes pagal Aukšto kalno piliakalnį pakeistas ir gyvenvietės pavadinimas. 1945 m. įkurtos Augštkalnės ir Berkenės apylinkės, 1949 m. panaikintas valsčius, o 1951 m. apylinkės sujungtos. 2002 m. Augštkalnės, Bukaišių ir Tėrvetės valsčiai sujungti į Tėrvetės savivaldybę. 

Valsčiaus pietinėje dalyje, prie pat Lietuvos sienos 1960–1982 m. veikė TSRS kariuomenės atominio ginklo ir raketų SS-4 bazė. 

| Administracinis-teritorinis pavaldumas |
| --- |
| 1935–1938 m. | Mežmuižos valsčius |
| 1938–1945 m. | Augštkalnės valsčius |
| 1945–1951 m. | Augštkalnės apylinkė, Berkenės apylinkė, Duobelės rajonas |
| 1951–1990 m. | Augštkalnės apylinkė, Duobelės rajonas |
| 1990–2002 m. | Augštkalnės valsčius |
| 2002–2021 m. | Augštkalnės valsčius, Tervetės savivaldybė |
| nuo 2021 m. | Augštkalnės valsčius, Duobelės savivaldybė |

Galerija
--------

* Mežmuižos dvarasMežmuižos dvaras
* Augštkalnės malūno ežerasAugštkalnės malūno ežeras
* Mežmuižos bažnyčiaMežmuižos bažnyčia
* VilkaičiaiVilkaičiai

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pagasti Tērvetes novadā
2. ↑  Soviet SS-4 Bases, Augstkalne and Tervete
| **Jurgis Traušys** |
| --- |
| Gimė | 1844 m. rugpjūčio 6 d.Dreverna, Priekulės valsčius, Klaipėdos apskritis |
| Mirė | 1918 m. rugpjūčio 22 d. (74 metai)Drukiai, Priekulės valsčius |
|  |
| Veikla | tikybinių raštų vertėjas ir leidėjas, spaustuvininkas, redaktorius |

**Jurgis Traušys** (1844 m. rugpjūčio 6 d. Dreverna, Priekulės valsčius, Klaipėdos apskritis – 1918 m. rugpjūčio 22 d. Drukiai, Priekulės valsčius) – Mažosios Lietuvos evangelikų liuteronų tikybinių raštų vertėjas ir leidėjas, spaustuvininkas, redaktorius.

Biografija
----------

Gimė gausioje ir neturtingoje Kuršių marių žvejo šeimoje. Dirbo Šrėderio spaustuvės mokiniu, darbininku, prieglaudos mokyklos mokytoju, knygrišiu.  1876–1904 m. leido „Evangeliškas kalendras", iš vokiečių į lietuvių kalbą vertė ir spausdino savo Priekulės spaustuvėje įvairias tikybines knygeles. 1880–1882 m. redagavo ir leido laikraštį „Tiesos prietelius", 1881–1882 m. jo priedą „Lekiantieji laiškai", laikraštį „Konservatyvų draugystės laiškas".  Jo spaustuvėje spausdinti 8 laikraščiai, išleistos 209 knygos, kiti smulkūs leidiniai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Barauskienė E. Priekulė. Mažas miestelis prie didelio kelio. Kaunas: Judex, 2005. 457 p.
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 525 psl.
| **Vytautas Širvydas** |
| --- |
| Gimė | 1898 m. liepos 15 d.Subatė, Latvija |
| Mirė | 1981 m. gegužės 15 d. (82 metai)Hadsonas, JAV |
| Tėvai | Juozas Otonas Širvydas |
|  |
| Veikla | žurnalistas, redaktorius, bibliografas |
|  |
| Alma mater | Valparaiso universitetas |

**Vytautas Širvydas** (1898 m. liepos 15 d. senuoju stiliumi – liepos 2 d. Subatė, dab. Latvija – 1981 m. gegužės 15 d. Hadsonas, JAV) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, bibliografas.

Biografija
----------

1903 m. su motina atvyko į JAV. Mokėsi Filadelfijos ir Bruklino mokyklose. 1909 m. su motina grįžo į Lietuvą. 1913 m. Subatėje baigė valstybinę dviklasę mokyklą. 1916 m. vėl grįžo Amerikon. Studijavo Valparaiso universitete ir trejus metus chemijos kursą Kuper Unione. Nuo 1929 m. dirbo JAV imigracijos tarnybos inspektoriumi.

Nuo 1912 m. bendradarbiavo beveik visuose JAV lietuvių periodiniuose leidiniuose. 1917–1929 m. laikraščio „Vienybė" redakcinio kolektyvo narys, vienas iš redaktorių. Parengė daug straipsnių ir leidinių iš Amerikos lietuvių knygų istorijos, savo tėvo J. O. Širvydo biografiją ir kt.

Bibliografija
-------------

* *Vincas Ambrozevičius*, Čikaga, 1942 m.
* *Bronius Kazys Balutis, jo gyvenimas ir darbai*, 1951 m.
* *Amerikos lietuvių knygos 1875–1904: Kovos metai dėl savosios spaudos*, 1957 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvių Enciklopedija, T. 30, p. 14.
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 491 psl.
**Akiračiai** – JAV lietuvių *atviro žodžio mėnraštis*, ėjęs 1968 m. liepos iki 2005 m. sausio Čikagoje, o nuo 2005 m. – Lietuvoje.

Leidinys
--------

Leidžia Santaros-Šviesos federacija. Rašo politikos, ekonomikos, kultūros, lietuvių literatūros bei kalbos temomis, skelbia Lietuvos ir išeivijos spaudos apžvalgas, recenzijas, interviu, poleminius straipsnius, laiškus. Bendradarbiauja Lietuvos ir lietuvių išeivijos žurnalistai, politikai, mokslo, kultūros veikėjai. Kasmet išeina po 10 numerių.

Spausdino Morkūno spaustuvė.

Redaktorių kolegija
-------------------

Redaktorių kolegijos nariais yra buvę: Donatas Bielskus, Karolis Drunga, Raimundas Mieželis, Liūtas Mockūnas, Zenonas Rekašius, Tomas Remeikis, Alfredas Erichas Senas, Julius Šmulkštys, Tomas Venclova, Vytautas Zalatorius, Henrikas Žemelis, Vaidas Repečka.

Bendradarbiai
-------------

Algirdas Titus Antanaitis, Zita Čepaitė, Leonardas Dambriūnas, Vytautas Aleksandras Jonynas, Vytautas Kavolis, Violeta Kelertienė, Gražutė Šlapelytė-Sirutienė, Rimvydas Šliažas, Vincas Trumpa.

Nuorodos
--------

* Mėnraščio istorija Archyvuota kopija 2010-11-19 iš Wayback Machine projekto.
* Mindaugas Tamošaitis. Aktualios XX amžiaus Lietuvos istorijos temos mėnraštyje „Akiračiai" 1988-1995 m. Archyvuota kopija 2013-11-05 iš Wayback Machine projekto.
* „Akiračių" skaitmeninis archyvas spauda.org

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 14 psl.
Džurdžuros panorama
**Leopardo praraja** (pranc. *Le gouffre du Léopard, Gouffre Anou Ifflis*) – vertikalus karstinis urvas Alžyre, 3 km į šiaurės rytus nuo Tikždos miesto, Kabilija, Džurdžuros nacionalinis parkas.

Geologija
---------

Leopardo praraja – giliausias Afrikoje, pasaulyje 45-47 pagal gylį urvas. Gylis 1170 m, ilgis 3800 m. Susidaręs klintyje. Anga 2160 m aukštyje (Džurdžuros kalnagūbris). Nuo 200 m gylio įteka daug versmių, kurios giliau virsta požeminiu srautu (debitas 10 l/s) ir 975 m gylyje pereina į sifoną. 200–530 m gylio ruože Leopardo prarajos sienose daug aukso spalvos dėmių, iš to ir kilo pavadinimas. Nuo 1980 m. urvą tiria Prancūzijos ir Ispanijos speleologai.  Pirmasis 1983 m. iki 970 m nusileido Lukas Anri Fažas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Erikas Laiconas. *Leopardo praraja*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 19 psl.
2. ↑  Luc-Henri Fage Archyvuota kopija 2012-11-09 iš Wayback Machine projekto.

Koordinatės: 36°27′20″š. pl. 4°08′39″r. ilg.﻿ / ﻿36.45553°š. pl. 4.14425°r. ilg.﻿ / 36.45553; 4.14425
**Dekadentizmas** (pranc. *décadentisme* – pagal žurnalo „Décadent" (1886–1889), suformulavusio prancūzų literatūros krypties programą, pavadinimą) – XIX a. pab. Vakarų Europos kultūros tendencija ir pasaulėjauta, kuriai būdingos dekadanso apraiškos. Kartais dekadentizmu laikomas bet koks menas, nepaisantis tradicinių estetinių, dorinių normų ar totalitarinių dogmų.

Termino vartojimas
------------------

Filosofijoje dekadentizmo idėjos atsirado kaip pasipriešinimas natūralizmui, pozityvizmui, intelektualizmui. Jas savo veikaluose plėtojo Frydrichas Nyčė, Anri Bergsonas, Artūras Šopenhaueris. Literatūroje dekadentizmo idėjas populiarino poetai Šarlis Bodleras, Stefanas Malarmė, Artūras Rembo, Polis Verlenas, rašytojai Oskaras Vaildas, Gabrielė D'Anuncijus. Dekadentai tikrovę traktavo alegoriškai, metaforiškai, kėlė grynojo meno idėją, aukštino kūrėjo asmenybę, jų santykis su tradiciniu skoniu buvo provokuojamas, jausena miestiška, juos kankino amžinųjų idealų ilgesys, tradicinių dvasinių vertybių kaitą jie suvokė kaip Europos kultūros žlugimą. Dekadentizmo menui būdingas nusivylimas, mirties poetizavimas, misticizmas, erotika. Tai naujos, besiformuojančios modernistinės meninės sąmonės bruožai. Dekadentizmo idėjos davė pradžią labai įtakingai literatūrinei srovei – simbolizmui.

Šarlio Bodlero eilėraščių rinkinys „Piktybės gėlės", O. Vaildo romanas „Doriano Grėjaus portretas", T. Mano romanas „Mirtis Venecijoje", D’Anuncijaus romanas „Malonumas" (lietuviškas pavadinimas „Geismų kūdikis") – kūriniai, kuriems būdinga dekadentizmo pasaulėjauta.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Juozas Mureika. Dekadentizmas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 576 psl.
2. ↑  Bartašiūnienė, Nijolė, Dumčiuvienė, Violeta. Kultūros epochos ir literatūros srovės. V. 2003.
| **Romanas Didysis** |
| --- |
| Galicijos ir Voluinės karalius |
|  |
| Romanas Mstislavičius priima popiežiaus Inocento III legatus |
| Gimimo vardas | Romanas Mstislavičius |
| Gimė | nežinomanežinoma |
| Mirė | 1205 m. birželio 19 d.Zavichostas, dabartinė Lenkija |
| Galicijos ir Voluinės karalius |

**Romanas Mstislavičius** (dar žinomas kaip **Romanas Didysis** (ukr. *Роман Мстиславич*) – buvo kunigaikštis iš Riurikaičių dinastijos. Jis tituluotas Haličo-Voluinės karaliumi.

Gyvenimas
---------

Novgorodo (1168–1170 m.), Vladimiro-Voluinės [reikalingas šaltinis] (1170–1189, 1189–1205 m.) ir Haličo (1189, 1198/99–1205 m.) kunigaikštis.

Surengė ir laimėjo du žygius prieš kumanus. Sugrįžo su daugeliu išgelbėtų belaisvių.

Jis tapo Romanovičių dinastijos pradininku, kuri valdė Vladimirą-Voluinę ir Haličą iki 1340 m.

Žūtis
-----

Romanas mirė kovoje su lenkais Zavichosto mūšyje.

1205 m. Romanas nutraukė ilgalaikę sąjungą su Lešeku I Baltuoju ir jo broliu Mazovijos Konradu I. Romano kariauna įsiveržė į Mažąją Lenkiją, paėmė du miestus ir sustojo prie Vyslos upės netoli Zavichosto miesto. Čia Romanas su nedideliu būriu atsiskyrė nuo pagrindinių jėgų, o lenkai užpuolė karalių ir jo palydą. Rusėnus nugalėjo, o mūšyje pražuvo pats karalius Romanas Didysis. Lenkų kronikininkų vaizduotė šį susidūrimą pavertė didele kova (Zavichosto mūšiu).

Po Romano mirties Haličo-Voluinės kunigaikštystėje prasidėjo 40 metų kova dėl valdžios, kuri baigėsi visiška jo sūnų pergale ir kunigaikštystės suvienijimu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Długosz J. *Opera Omnia*, t. 9, Cracoviae, 1869. — р. 172—176

Nuorodos
--------

* Роман Мстиславич на проекте «Хронос»
**Gubernijos miškas** – miškas Šiaulių rajono savivaldybės teritorijos rytinėje dalyje, Gruzdžių-Gubernijos miškų pietinėje dalyje, į šiaurę nuo Šiaulių, į vakarus nuo Vinkšnėnų ir Pakarčiūnų kaimų.

Geografija
----------

Miškas Gubernijos vardu pavadintas todėl, kad nuo XVII a. priklausė tuometiniam Gubernijos dvarui. Miško rytinis pakraštys ribojasi su Aukštrakių aukštapelke ir Smilgių mišku. Šiaurėje ribojasi su Gruzdžių miškais. Nuo Aukštrakių į rytus iki Bridų palaukės yra Vygonių miškas.

Medynai
-------

Miško plotas 1730 ha, iš jų medynų 1455 ha. Reljefas lyguminis, yra didelė aukštapelkė. Dirvožemiai velėniniai glėjiniai ir velėniniai jauriniai glėjiniai. Miške paplitę garšviniai, kiškiakopūstiniai, mėlyniniai, lazdyniniai tipai. Eglynų yra 32 %, beržynų 33 %, drebulynų 23 %, pušynų 5 %. Miške gyvena įvairių žvėrių: šernai, elniai, stirnos, mangutai, lapės.

Aplinkos apsauga
----------------

Miško apsauga rūpintasi nedaug. Apie 1950-1960 m. Vijolių kaimo laukai ir pietinis miško pakraštys buvo paskelbti entomologiniu draustiniu. Čia veisėsi daug retų rūšių drugių. Pamiške susidomėjo „Elnio" kombinato vyr. konstruktorius, aviamodelistas ir vienas žymiausių Lietuvos lepidopterologų Petras Motiekaitis. Jis ir Šiaulių pedagoginio instituto Biologinės stoties vedėjas Stasys Gliaudys entomologiniame draustinyje surinko 3000 drugių kolekciją, rado keletą labai retų Lietuvoje drugių rūšių. 

Gubernijos miškas yra paskelbtas biologiniu poligonu, jame bus stebimas augalų ir gyvūnų gyvenimas. Žadama daug dėmesio skirti paukščiams.

Didelį poveikį miško ekologijai turi Aukštrakių sąvartynas ir Šiaulių miesto nuotekų valymo įrenginiai.

Istorija
--------

Miškas pergyveno keletą stambių kirtimų. XVIII a. jį smarkiai kirto Antanas Tyzenhauzas, apie 1903-1910 m. plynai kirto Vladimiras Zubovas. Grafas Zubovas savo dvare buvo įrengęs dvi lentpjūves. Viena iš jų buvo Balių vienkiemyje. Dabar tai Pakarčiūnų kaimas. Kita buvo Kėbliuose, prie centrinio kelio. Mediena buvo parduodama į užsienį. 1916 m. Vigonių mišką kirto Vokietijos kariuomenė, tiesusi geležinkelį į Rygą. Paskutinis stambus kirtimas buvo jau atkurtos nepriklausomybės metais apie 2002-2006 metus. Mediena taip pat didele dalimi keliavo į užsienį. 

1941 m. rugsėjo 7-15 d. miške sušaudyta apie 1000 žmonių. 1950 m. šiame miške buvo likviduota Šapkaus partizanų grupė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Steponas Balčiūnas. Brydė Saulės žemėje. Šiauliai, Saulės delta, 2010 m. 25-26 psl.

Koordinatės: 56°00′12″š. pl. 23°15′54″r. ilg.﻿ / ﻿56.00337°š. pl. 23.26492°r. ilg.﻿ / 56.00337; 23.26492
Koordinatės: 54°41′11.39″ š. pl. 25°16′51.90″ r. ilg.﻿ / ﻿54.6864972°š. pl. 25.2810833°r. ilg.﻿ / 54.6864972; 25.2810833

| Lenkijos pašto taupomosios kasos rūmai |
| --- |
|  |
| Vieta | Vilnius, Lietuva |
| Statusas | Pastatytas |
| Statybų pradžia | 1936 m. |
| Statybų pabaiga | 1937 m. |
| Aukštų sk. | 6 |

**Lenkijos pašto taupomosios kasos rūmai** – pastatas Senamiestyje, Vilniuje. Projekto autoriai – Zbignevas Pugetas, Julijus Žuravskis ir Janas Borovskis.

Istorija
--------

Nuo XVI a. rūmų vieta priklausė Radviloms. XVIII a. teritorija buvo padalinta į kelis sklypus, per kuriuos XIX a. ketvirtajame dešimtmetyje buvo nutiestas Jurgio prospektas. 1936 m. sklypą nusipirko Lenkijos pašto taupomoji kasa. Rūmų statyba vyko 1936–1937 m.

1940 m. pastatas buvo nacionalizuotas. 1941–1944 m. pastate dirbo SS Vilniaus policijos štandartenfiureris, 1944–1948 m. – LKP(b) Centro Komitetas ir VKP(b) Lietuvos Biuras. 1948–1990 m. čia veikė Partijos istorijos institutas prie LKP CK. 1984 m. iš pietų pusės pastatytas archyvo pastatas.

1990–1993 m. pastate dirbo Lietuvos visuomenės organizacijų archyvas, 1991–1992 m. – Lietuvos istorijos institutas, 1991–1993 m. – Lietuvos Respublikos finansų ministerija ir nuo 1992 m. – Vilniaus bankas. 1995–1996 m. rūmai rekonstruoti (projekto autoriai – Algimantas Nasvytis ir Audrius Bučas).

2000 m. SEB nusipirkus Vilniaus banką, pastatas tapo SEB-Vilniaus banko centrine būstine.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Česlovas Bauža, Vytautas Jurkštas. Partijos istorijos instituto rūmai. Lietuvos TSR istorijos ir kultūros paminklų sąvadas, T. 1 (Vilnius). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. 342 psl.
2. ↑
3. ↑
4. ↑   Archyvuota kopija 2016-03-05 iš Wayback Machine projekto.
| **Feliksas Janušis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1867 m. spalio 10 d.Jogvilai, Ukmergės apskritis |
| Mirė | 1920 m. sausio 31 d. (52 metai)Kretinga |
| Vaikai | Liūnė Janušytė |
|  |
| Veikla | gydytojas, vertėjas, istorikas, literatas, varpininkas, lietuviškos spaudos bendradarbis |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |

Pirmojo lietuviško vaidinimo „Amerika pirtyje" organizatoriai ir vaidintojai. Feliksas Janušis sėdi pirmas iš dešinės.
**Feliksas Janušis** (1867 m. spalio 10 d. Jogviluose, Ukmergės apskritis – 1920 m. sausio 31 d. Kretingoje) – gydytojas, vertėjas, istorikas, literatas, varpininkas, lietuviškos spaudos bendradarbis, Kretingos Garbės pilietis.

Biografija
----------

1887 m. baigė Kauno gimnaziją, 1893 m. baigė Maskvos universiteto Medicinos fakultetą. Maskvoje dalyvavo slaptos lietuvių studentų draugijos veikloje, metus buvo jos pirmininkas, vėliau įsijungė į socialdemokratų judėjimą. Nuveždavo Maskvoje studijuojantiems lietuviams tuo metu draudžiamos spaudos.

Dirbo gydytoju Balbieriškyje, nuo 1895 m. – Kretingoje.  1899 m. rugpjūčio 8 d. dalyvavo pirmojo lietuviško spektaklio Palangoje pastatyme, už tai iš Kretingos trejiems metams buvo ištremtas į Smolenską. Grįžo 1902 m. ir vėl dirbo gydytoju Kretingoje. Režisavo pirmąjį lietuvišką vaidinimą Kretingoje pagal A. Keturakio komediją „Amerika pirtyje", miestelėnams parodytą 1907 m.  Pirmojo pasaulinio karo metu, 1914–1919 m. dirbo Jaroslavlyje, Maskvoje, Tartu. 1919 m. vėl grįžo į Lietuvą. 1919 m. Kretingos apskrities savivaldybės ligoninės vienas steigėjų, 1919-1920 m. – pirmasis jos vadovas.

1891–1892 m. ir 1895 m. bendradarbiavo laikraščiuose „Varpas", 1892 m. – „Ūkininkas", 1893 m. – „Apšvieta", „Garsas", 1894 m. – „Naujoji Gadynė", 1900 m. – „Vienybė Lietuvninkų".

Panaikinus spaudos draudimą, rašė į laikraščius 1905 m. – „Vilniaus žinios", 1906 m. – „Lietuvos ūkininkas". Išvertė V. Korolenkos apsakymą „Miškas ūžia" (1891 m.), kitų autorių prozos kūrinių, išleido keletą mokslą populiarinančių darbų. Pasirašinėdavo slapyvardžiais: *P. Jogvilietis*, *P. Jogv.*, *P. Miškinis*, *Dr. J.*, *J.J.*

Bibliografija
-------------

* *Trumpa senovės lietuvių istorija*, 1892 m.
* *Pavargėlė*, apysaka, 1893 m.
* *Krumplių Jonas*, apysaka, 1895 m.

Literatūra
----------

* 1. Vytautas Vanagas. Lietuvių rašytojų sąvadas, Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 1996 m. p. 126.
* 3. Lietuvių literatūros enciklopedija. Vilnius: Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas, 2001 m. p. 198. ISBN 9986-513-95-2.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Vanda Verbutienė. Istorijos puslapius pavarčius. Švyturys, 1989, birželio 1, p. 2.
2. ↑  Erika Kazlauskienė, 2005; Lina Buikienė, 2011. Feliksas Janušis. Archyvuota kopija 2008-06-02 iš Wayback Machine projekto. Kretingos rajono savivaldybės Motiejaus Valančiaus viešoji biblioteka
3. ↑  Žvilgsnis į praeitį. Kretingos ligoninei – 90.
4. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 183 psl.
| Demenės valsčiuslatv. *Demenes pagasts* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Latvijos vėliava Latvija |
| **Regionas** | Latgala Latgala |
| **Savivaldybė** | Aukštutinės Dauguvos savivaldybė |
| **Administracinis centras** | Demenė |
| **Gyvenviečių skaičius** | 26 |
|  |
| **Gyventojų** (2021) | 1 101 |
| **Plotas** | 181,3 km² |
| **Tankumas** (2021) | 6 žm./km² |
|  |
| **Tinklalapis** | Demenės valsčius |

**Demenės valsčius** (latv. *Demenes pagasts*) – valsčius pietryčių Latvijoje, Augšžemėje, Aukštutinės Dauguvos savivaldybės pietrytinėje dalyje, į pietus nuo Daugpilio. Centras – Demenė.

Geografija
----------

Demenės valsčius vakaruose siejasi su Medumo, šiaurėje – su Laukesos, rytuose – su Skrudalienos valsčiumi, pietryčiuose – su Baltarusijos Breslaujos rajonu, pietuose – su Lietuvos Zarasų rajonu.

**Didžiausios gyvenvietės:** Demenė, Behova, Brigenė, Daukštėnai, Dedeliškiai, Gatėnai, Imantos, Janiuciemas, Jaunciemas, Kočergina, Kozlovka, Kumbuliai, Kurcumo stotis, Matulaniškiai, Mežaniškiai, Mežvidai, Misjuncai, Paegliai, Paškeliškiai, Putraimiai, Rumpiškiai, Skirnos, Trikopciai, Zemgalė.

**Upės:** Janiupytė, Kumbulė, Kumpota, Silica, Straumenė.

**Vandens telkiniai:** Akmenkos ežeras, Brigenės ežeras, Darzų ežeras, Černiava, Demenės ežeras, Dervaniškių ežeras, Kumbulių ežeras, Ričių ežeras, Skirnos ežeras, Kimbartiškės ežeras, Ugarinka, Vasariškių pelkė.

Istorija
--------

Demenės valdos istoriniuose šaltiniuose minimos 1493 m. 1830 m. Demenę Loringhoverų giminė pardavė. 1885 m. įkurtas Demenės valsčius (rus. *Демменская волость*) Kuršo gubernijoje, apjungęs Brigenės, Šembergo, Behovo, Feldhovo ir Demenės palivarkus. 1919 m. atiteko Lenkijai (lenk. *gmina Demeń*), 1920 m. – Latvijai. 1937 m. valsčiaus plotas buvo 108,7 km². 1945 m. jo vietoje įsteigtos Demenės, Janiuciemo ir Lydumniekų apylinkės. 1979 m. prijungtas Janiuciemas, 1998 m. ir Lydumniekai.

| Administracinis-teritorinis pavaldumas |
| --- |
|
| 1885–1915 m. | Alūkstos apskritis | Kuršo gubernija |
| 1919–1920 m. | Breslaujos apskritis | Vilniaus apygarda |
| 1920–1945 m. | Daugpilio apskritis | Latvija |
| 1991–2009 m. | Daugpilio rajonas |
| 2009–2021 m. | Daugpilio savivaldybė |
| 2021– | Aukštutinės Dauguvos savivaldybė |

Ekonomika
---------

Valsčiaus pagrindinė ūkio šaka – žemės ūkis.

Gyventojai
----------

2008 m. valsčiuje buvo 1904 gyventojai, iš jų latviai 14,3%, rusai 42,4%, lenkai 26,6%, baltarusiai 13,3%, kitų tautybių 3,5%.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Demenės valsčiaus skaičiai
| **Kazys Trukanas** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1892 m. sausio 28 d.Undrelėnuose, Vidžių valsčius,  Breslaujos apskr. |
| Mirė | 1957 m. rugsėjo 19 d. (65 metai)Klaipėda |
|  |
| Veikla | pedagogas, Mažosios Lietuvos visuomenės veikėjas. |
|  |
| Išsilavinimas | Filosofijos dr. (1924). |
| Alma mater | Miunsterio universitetas |

**Kazys Trukanas** (1892 m. sausio 28 d. Undrelėnuose, Vidžių valsčius,  Breslaujos apskr. – 1957 m. rugsėjo 19 d. Klaipėda) – pedagogas, Mažosios Lietuvos visuomenės veikėjas. Filosofijos dr. (1924).

Biografija
----------

Atminimo lenta K. Trukanui ant Klaipėdos Vytauto Didžiojo gimnazijos sienos
Baigė Vilniaus suaugusiųjų gimnaziją, 1915 m. Vilniaus kunigų seminariją. 1915 m. pasitraukė į Rusiją. Kunigavo Zadorožnėje ir Ikaznėje, (Baltarusija), rūpinosi karo pabėgėliais lietuviais. 1919 m. grįžo į Lietuvą, paskirtas Švenčionėlių par. kunigu. 1920–1924 m. Miunsterio universitete (Vokietija) studijavo filosofiją ir istoriją. 1924–1925 m. Švenčionyse buvo vikaras, dirbo mokytoju, lietuvių gimnazijos direktoriumi. Organizavo lietuviškas organizacijas, dalyvavo jų veikloje.

1925 m. persikėlė į Klaipėdą. Atsisakė kunigystės, perėjo į ev. liuteronų tikėjimą. Nuo 1925 m. Klaipėdos lietuvių gimnazijoje dėstė lotynų kalbą, istoriją. 1927 m. LR švietimo ministerija Trukanui suteikė aukštesnios mokyklos mokytojo vardą, teisę dėstyti istoriją, filosofiją, propedeutiką ir lotynų kalbą. 1929–1940 m. buvo Klaipėdos Vytauto Didžiojo gimnazijos (iki 1930 m. vadintos Klaipėdos lietuvių gimnazija) direktorius. 1934 m. Trukano rūpesčiu pastatyti nauji gimnazijos rūmai. 1934 m. Trukanas buvo Klaipėdos krašto mokyklų draugijos vicepirmininkas, buvo vienas iš Lietuviškųjų organizacijų komiteto steigėjų, Visuomenės sąjungos valdybos pirmininkas, 1936–1939 m. – Klaipėdos miesto delegatų susirinkimo (vad. miesto seimeliu) lietuvių frakcijos narys, 1938 m. išrinktas krašto Seimelio nariu. Bendradarbiavo periodinėje spaudoje.

1939 m. Vokietijai užėmus Klaipėdos kraštą rūpinosi gimnazijos inventoriaus perkėlimu į Palangą ir iki 1940 m. vadovavo ten veikusiai Vytauto Didžiojo gimnazijai. 1940 m. persikėlė i Vilnių. 1940–1944 m. buvo Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnazijos direktorius.

Baigiantis karui grįžo į Klaipėdą, 1945 m. balandį paskirtas Klaipėdos I (buv. Vytauto Didžiojo gimnazijos) direktoriumi. Mokytojų konferencijoje pasisakė prieš propagandos ir agitacijos sekretoriaus V. Princevo poziciją dėl pedagogų lojalumo valdžiai. 1946 m. gruodį buvo suimtas ir ištremtas, iki 1954 m. kalėjo Mordovijos ir Sverdlovsko srities lageriuose. 1954–1957 m. dirbo Klaipėdos viešojoje bibliotekoje (mokytojauti uždraudė sovietinė valdžia), dalyvavo Klaipėdos muziejaus ekspedicijose po Klaipėdos kraštą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Danutė Trukanaitė, MLE, t. 4, 576 psl. Trukanas Kazys
| **Viktoras Ruokis** |
| --- |
| Gimė | 1885 m. kovo 11 d.Daubariškėlė, Daugėliškio valsčius, Švenčionių apskritis |
| Mirė | 1971 m. gruodžio 26 d. (86 metai)Kaišiadorys |
| Palaidotas (-a) | Petrašiūnų kapinėse |
|  |
| Veikla | dirvožemininkas, agrochemikas |
|  |
| Alma mater | Odesos universitetas |

**Viktoras Ruokis** (1885 m. kovo 11 d. Daubariškėlėje, Daugėliškio valsčius, Švenčionių apskritis – 1971 m. gruodžio 26 d. Kaišiadoryse, palaidotas Petrašiūnų kapinėse Kaune) – Lietuvos dirvožemininkas, agrochemikas, Mokslų akademijos narys korespondentas, respublikinės premijos laureatas.

Biografija
----------

1898–1902 m. mokėsi Švenčionių miesto mokykloje, baigęs ją išvažiavo į Vilnių, privačiai mokėsi lotynų ir lenkų kalbų. 1904 m. įstojo į Vilniaus kunigų seminariją, bet po metų ją metė. Eksternu baigė gimnaziją Peterburge. 1912 m. I laipsnio chemijos specialybės diplomu baigė Odesos universitetą, 1914 m. baigė Maskvos žemės ūkio institutą.

1915–1917 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje. Grįžęs į Lietuvą 1919 m. suorganizavo Dotnuvos vidurinę žemės ir miškų ūkio mokyklą. 1923 metų sausio mėnesį suoganizavo 23 Dotnuvos vidurinės žemės ir miškų ūkio mokyklos moksleivius- savanorius dalyvauti Klaipėdos užėmimo operacijoje, kuri įvyko 1923 metų sausio 10-15 dienomis. 1924–1941 m. Žemės ūkio akademijos dėstytojas, agrochemijos ir geognozijos katedros vedėjas, nuo 1931 m. ekstraordinatorinis profesorius.

1930 m. paskelbė Lietuvos dirvožemių klasifikaciją, parengė Pietų Lietuvos dirvožemių žemėlapį. Mokslo reikalais apkeliavo daugelį Europos šalių, lankėsi Tunise, Alžyre. Vokiečių okupacijos metais nušalintas nuo darbo Žemės ūko akademijoje; į darbą sugrįžo 1944 m. iki 1963 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos Dirvožemio katedros vedėjas. 1945 m. suteiktas profesoriaus vardas. 1946–1949 m. vadovavo Lietuvos dirvožemių tyrimo ekspedicijai.

Propagavo sveiką gyvenimo būdą, apie tai buvo sukurtas dokumentinis kino filmas. 1964 m. prof. V. Ruokio iniciatyva pradėti organizuoti bėgimai Kačerginė–LŽŪA jo taurei laimėti.

Bibliografija
-------------

* *Dirvožemio mokslas*, 1930 m.
* *Bendroji ir istorinė geologija*, 1935 m.
* *Trąšų ir tręšimo mokslas*, 1935 m.
* *Lietuvos dirvožemių žemėlapis*, vienas iš autorių, 1951 m.
* *Kristalografija ir optinė uolienų minerologija*, 1966 m.

Atminimas
---------

1974 m. Lietuvos vadovybės nutarimu prof. V. Ruokio vardu buvo pavadinta viena Kėdainių rajono Dotnuvos–Akademijos gyvenvietės gatvė, 1990 m. – ir gatvė Kaišiadoryse. Namas Kaišiadoryse, Gedimino g. 68, kuriame 1957–1971 m. gyveno prof. V.Ruokis, buvo įtrauktas į Nekilnojamų kultūros vertybių registrą, tačiau 2008 m. nugriautas.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Viktoras Ruokis
2. ↑  *Viktoras Ruokis*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, IX t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1982. T.IX: Pintuvės-Samneris, 534 psl.
3. ↑  V.Danilevičius ir A.Motuzas. *Profesorius Viktoras Ruokis*: monografija, Mokslas, 1982 m.
**Antologija** (gr. iš *άνθος (anthos)* 'gėlė', *λέγειν (legein)* 'skaityti, rinkti, kalbėti') – skirtingų autorių (paprastai to paties regiono, laikotarpio) tekstų arba tam tikros temos literatūros, muzikos arba vaizdinių kūrinių rinkinys. Specifinė antologijos forma yra skaitinių knyga.

Teminės antologijos
-------------------

Paprastai antologijos skiriamos tam tikrai temai. Kūriniai gali būti grupuojami pagal įvairius kriterijus:

* Panašaus žanro ar tipo meno kūriniai: posakiai, kriminaliniai romanai, novelės, kelionių aprašymai, meilės dainos, fantastinė grafika, lietuvių liaudies pasakos,
* tam tikro laikotarpio autoriai: XX a. prozininkai, Senovės Romos istorikai ir pan.
* tam tikro regiono menininkų darbai: persų lyrika, prancūzų impresionizmas, skandinavų legendos, bulgarų liaudies dainos.

Antologijų istorija
-------------------

Pirmieji epigramų rinkiniai atsirado helenistinėje epochoje. Vėlyvaisiais viduramžiais Europoje atsirado lotyniškos lyrikos rinkiniai, pvz. *„Carmina Burana"*. Erazmo Roterdamiečio išleistas sentencijų rinkinys *A„dagiorum Collectanea"* (1500 m.) turėjo didaktinę funkciją. Terminas itin paplito XVIII a. taikytas apibūdinant ir pasakojimų, epigramų rinkinius bei kt.

Lietuvoje
---------

Pirmoji lietuviška antologija – L. Jucevičiaus parengtas vertimų rinkinys *„Ištraukos iš naujųjų lenkų poetų"* (1837 m.). Pirmoji lietuvių rašytojų kūrybos antologija – gamtinės poezijos rinkinys *„Lietuva pavasarį, vasarą, rudenį ir žiemą"* (1911 m. 2-asis leidimas 1920 m. sudarė Liudas Gira).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rimantas Glinskis. Antologija. Lietuvių literatūros enciklopedija. Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas. – Vilnius, 2001. – ISBN 9986-513-95-2
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 27 psl.
Koordinatės: 55°11′23.18″ š. pl. 25°38′48.52″ r. ilg.﻿ / ﻿55.1897722°š. pl. 25.6468111°r. ilg.﻿ / 55.1897722; 25.6468111


| Juodieji Lakajai |
| --- |
|  |
| Vieta | Molėtų raj. Lietuva |
| Plotas | 3,941 km² |
| Kranto linijos ilgis | 22,6 km |
| Kilmė | Ledyninis |
| Vidutinis gylis | 8,2 m |
| Didžiausias gylis | 32,8 m |
| Įteka | Kertuojos upelis, JL-1, 2 bevardžiai upeliai |
| Išteka | Lakaja |

**Juodieji Lakajai** – ežeras rytų Lietuvoje, Molėtų rajono rytuose, Švenčionių rajono paribyje, apie 12 km į rytus nuo Molėtų, Labanoro regioniniame parke. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 7,15 km, didžiausias plotis – 1,2 km. Altitudė 145,3 m. Kranto linija labai vingiuota, jos ilgis 20,02 km (su salų krantais 22,6 km). Krantai sausi, aukšti, apaugę mišku. Ežere yra 8 salos: Anglijos sala 5,02 ha ir 7 bevardės (0,35 ha, 0,22 ha, 0,22 ha, 0,03 ha, 0,03 ha ir 2 po 0,01 ha). Šiaurinėje ir šiaurės rytinėje dalyje yra pusiasalių (Ščiuro ragas, Cibaragis). Atabradas siauras, padengtas smėliu. Dugne yra gilių daubų, padengtas dumblu. Ežerą supa Lakajų, Inturkės, Juodenėnų, Rašios miškai.

Vaizdas ties Dvikamiene pušimi
Ežeras šiaurėje 60 m pločio Pertenio sąsiauriu jungiasi su Baltųjų Lakajų ežeru. Rytuose išteka Lakaja (Žeimenos intakas), pietuose iš Kertuojų ežero įteka Kertuojos upelis. Ežero pratakumas 153 %.

Juodųjų Lakajų ežere sugaunamos seliavos, stintos, kuojos, aukšlės, lydekos, raudės, lynai, ešeriai, įveisti karšiai, unguriai. 

Prie ežero įsikūrę Kertuojos ir Joniškės kaimai. Šiaurės rytų pakrantėje auga saugoma dvikamienė pušis. Turizmas: yra 2 stovyklavietės. Pietrytine pakrante eina kelias  **2816**  Inturkė–Kertuoja–Lakaja . Rytiniu krantu eina riba su Švenčionių rajonu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Juodieji Lakajai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 146
| **Rita Levi-Montalcini** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1909 m. balandžio 22 d.Turinas, Italija |
| Mirė | 2012 m. gruodžio 30 d. (103 metai)Roma, Italija |
|  |
| Veikla | JAV neurobiologė |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Nobelio fiziologijos ir medicinos premija |
|  |
|  **Vikiteka** | Rita Levi-Montalcini |

**Rita Levi-Montalčini** (it. *Rita Levi-Montalcini*, 1909 m. balandžio 22 d. Turinas – m. 2012 m. gruodžio 30 d. Roma) – Italų kilmės JAV neurobiologė, Nobelio fiziologijos ir medicinos premijos laureatė.

Biografija
----------

1947–1969 m. Vašingtono universitete Sent Luise tyrė žmogaus ir gyvūnų augimo biocheminius procesus, 1956–1977 m. jame dėstė; nuo 1956 m. profesorė. 1969–1978 m. Ląstelės biologijos instituto Romoje direktorė.

JAV Nacionalinės mokslų akademijos narė. Nuo 2001 m. Italijos Senato narė.

Atrado epidermio augimo faktorių (EGF), nervų augimo faktorių (NGF), kurį išskyrė ir ištyrė.

Įvertinimas
-----------

* 1986 m. Nobelio fiziologijos ir medicinos premija su S. Koenu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Rita Levi-Montalčini*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 54 psl.
**Rokiškio spaustuvė** – spaustuvės, veikusios Rokiškyje

Istorija
--------

Pirmąją spaustuvę Rokiškyje įkūrė 1928 m. miestiečiai broliai Melerai prie įmonės, gaminusios sachariną, vokus ir saldainius. Spaustuvė „Nauda" gamino blankus, korteles, kvietimus. 1940 m. nacionalizuota.

Pokario metais įkūrus Rokiškio apskritį, įsteigta ir spaustuvė. 1944 m. rugpjūčio 20]] d. išėjo laikraščio „Paskutinės žinios" pirmasis numeris, nuo 1944 m. gruodžio mėn. spausdintas „Tarybinis Rokiškis".

Rokiškio spaustuvė, iš pradžių vadinta „Nauda", 1946 m. tapo „Tarybinio Rokiškio" spaustuvė. 1950 m. vietoje laikraščio „Tarybinis Rokiškis" pradėjo eiti rajono laikraštis „Po Spalio vėliava". 1951–1953 m. Rokiškio spaustuvėje spausdinti ir MTS laikraščiai: Rokiškio „Tikruoju keliu" (vėliau „Laukų spartuolis"), Panemunėlio „Tarybinis artojas", Kamajų „Naujoji vaga".

1960 m. prie Rokiškio spaustuvės prijungta Kupiškio spaustuvė. 1962 m. Rokiškio spaustuvė gavo linotipą, 1967 m. buvo sumontuota rotacinė mašina, liejamos stereotipinės spaudos formos. 1977 m. Rokiškio spaustuvė tapo Panevėžio spaustuvės skyriumi ir spausdino rajono laikraštį „Spalio vėliava", 1962 m. pakeitusį „Po spalio vėliava". Nuo 1985 m. laikraštis „Spalio vėliava", kuris 1989 m. ėmė vadintis „Gimtasis Rokiškis", ofsetu spausdinamas Panevėžio spaustuvėje.

1992 m. valstybinė Rokiškio spaustuvė pasivadino UAB „Klišė" spaustuve, spausdina blankus, smulkius spaudinius. Adresas: Nepriklausomybės a. 22.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 431 psl.