recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
**Skirmišeriai** (angl. *skirmishers*) – pėstininkai ar kavaleristai, kurie būdami netoliese priešo apšaudo jį trikdomąja ugnimi. Dažnai tai būdavo specializuota kariuomenės rūšis.

Senovė
------

Antikos laikais ir viduramžiais skirmišeriai būdavo ginkluoti lankais, akstimis ar svaidyklėmis, kartais turėdavo lengvus skydus. Būdami lengvieji pėstininkai, ginkluoti tik lengvais ginklais ir minimaliai šarvuoti, jie bėgdavo pagrindinės kovos rikiuotės priekyje ir apšaudydavo priešą strėlėmis, svaidyklių akmenimis ar kulkomis arba apmėtydavo akstimis, po to atsitraukdavo už pagrindinės kovos linijos. 

Skirmišerių atakos tikslas būdavo:

* sutrikdyti priešo rikiuotę nukaunant dalį kareivių ar
* išprovokuoti priešininko pėstininkus per ankstyvai atakai ir taip sutrikdyti priešo mūšio planą.

Trūkstant kavalerijos skirmišerius naudodavo priešui apsupti. 

Pasibaigus pirmajai skirmišerių atakai skirmišeriai dalyvaudavo pagrindiniame mūšyje apšaudydami priešo rikiuotę, kartais dalyvaudavo ir kirstynėse, naudodavo savo trumpus kalavijus ar durklus. Retkarčiais juos panaudodavo kaip šaudmenų nešiotojus.

Dėl judrumo skirmišeriai būdavo naudojami kaip žvalgybiniai daliniai, ypač miškingose ar miestų vietovėse. Prasidėjus parako epochai skirmišerių linijos buvo panaudojamos priešininko gynybos linijai išsiaiškinti (žvalgybai mūšiu).

Klasikinėje Graikijoje skirmišeriai turėjo žemą statusą. Pavyzdžiui, Herodotas Platėjos mūšio (479 m. pr. m. e.) aprašyme mini, kad už Spartą kovėsi 35 tūkstančiai lengvai ginkluotų helotų ir 5 tūkstančius hoplitų, bet kautynių aprašyme helotų išvis nemini. 
Dažnai graikų istorikai juos visiškai ignoruodavo. Pasiruošti kovai lengvuoju pėstininku kainuodavo žymiai pigiau, negu hoplitu su visa ginkluote. Neretai lengvieji pėstininkai į kautynes eidavo ginkluoti vien akmenimis. Tad žemas skirmišerių statusas atspindėdavo žemą skurdžiųjų visuomenės sluoksnių, iš kurių verbuodavo skirmišerius, statusą.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Greek Warfare, Myths and Realities, Hans van Wees p61
2. ↑  Greek Warfare, Myths and Realities, Hans van Wees p64p
3. ↑  Greek Warfare, Myths and Realities, Hans van Wees p65
**ACC** (angl. *HSV – hue, saturation, value*) – spalvų kodavimo sistema. Ji buvo užpatentuota 1938 m.

ACC pagrindą sudaro trys parametrai:

* Spalva – raudona, oranžinė, violetinė ir pan.
* Sodrumas – atspalvio intensyvumas ir kontrastas lyginant jį su kitais atspalviais.
* Šviesumas – nurodo kiek konkretus atspalvis yra šviesus ar tamsus.

Šią sistemą galima suprasti naudojant trimatį cilindro modelį, kuriame atspalviai išdėstyti pagal visus tris jų parametrus.

Sistemos privalumas yra galimybė labai paprastai rodyti ja užkoduotą spalvotą vaizdą tik pilkus atspalvius atvaizduoti sugebančiame ekrane. Šviesumo signalas paliekamas „kaip yra" – „juodai balti" televizoriai jį tiesiogiai priima ir be jokių pakeitimų gali rodyti nespalvotą vaizdą. Spalvoti televizoriai priima ir kitus du signalus, pateikdami taip pat ir spalvas.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  FR patent 841335, Valensi, Georges, "Procédé de télévision en couleurs", paskelbtas 1939-05-17, išleistas 1939-02-06
2. ↑  US patent 2375966, Valensi, Georges, "System of television in colors", paskelbtas 1945-05-15
**Luca Vildoza**|  |
| Asmeniniai duomenys |
| Gimimo data | 1995 m. rugpjūčio 11 d. (27 metai) |
| Gimimo vieta | Buenos Airės, Argentina |
| Ūgis | 191 cm |
| Klubas |
| Dabar žaidžia | Atėnų „Panathinaikos" |
| **Pozicija** | įžaidėjas, atak. gynėjas |
| Profesionalūs klubai |
| 2012–20162016–20212016–201720222022–20232023– | Mar del Platos „Quilmes" Vitorijos „Baskonia"→ Mar del Platos „Quilmes"Milvokio „Bucks"Belgrado „Crvena zvezda"Atėnų „Panathinaikos" |  |
| Šalies rinktinė |
| 2014– | Argentina Argentina |  |
|  |

**Luka Vildosa** (*Luca Vildoza*, g. 1995 m. rugpjūčio 11 d.) – Argentinos krepšininkas, rungtyniaujantis įžaidėjo arba atakuojančiojo gynėjo pozicijoje.

Gimė Buenos Airėse, bet nuo mažumės augo Mar del Platoje. Karjerą pradėjo „Quilmes" klube, kuris varžėsi tai pirmajame, tai antrajame Argentinos divizione. 2016 m. išvyko į Europą – Vitorijos „Baskonia", su kuria sudarė 4 metų kontraktą. Pradžioje skolintas tam pačiam „Quilmes", nesėkimingai dalyvavo 2017 m. NBA naujokų biržoje. Nuo 2018 m. tapo svarbu „Baskonia" žaidėju – 2018–2019 m. Eurolygos sezone rinko vid. po 9,1 taško ir 9,6 naud. balo per rungtynes, 2020–2021 m. sezone – atitinkamai po 10,3 ir 10,2.

2021 m. gegužę sudarė sutartį su Niujorko „Knicks", bet atleistas iki sezono pradžios. Vėliau gydėsi traumą, 2022 m. pasirašė sutartį su Milvokio „Bucks", bet žaidė labai epizodiškai (sužaidė septyneriose rungtynėse). 2022 m. spalį grįžo į Europą, pasirašė 2 metų kontraktą su Belgrado „Crvena zvezda" ir tapo komandos lyderiu.

Luka Vildosa varžėsi Argentinos jaunimo rinktinėse, su nacionaline komanda dalyvavo 2019 m. pasaulio čempionate, 2020 m. olimpinėse žaidynėse.

Pasiekimai
----------

* ACB lyga: 2020 m.
* ACB lygos finalo MVP: 2020 m.
* Pasaulio krepšinio čempionatas: sidabras – 2019 m.
* FIBA Amerikos čempionatas: auksas – 2022 m. sidabras – 2017 m.
* Panamerikos žaidynės: 2019 m.
* Pietų Amerikos žaidynės: 2014 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  «Entrevista con Luca Vildoza». *YouTube (Canal 10 de Mar del Plata)*
2. ↑  „Knicks Waive Luca Vildoza". *NBA.com*
3. ↑  „NLB MVP OF OCTOBER: LUCA VILDOZA (CRVENA ZVEZDA MTS)". *aba-liga.com*
|  Bandžarai |
| --- |
|  |
| Gyventojų skaičius | 4,8 mln. |
| Populiacija šalyse | Indonezijos vėliava Indonezija |
| Kalba (-os) | bandžarų |
| Religijos | islamas |
| Giminingos etninės grupės | dajakai, javiečiai, malajai ir kt. |

**Bandžarai** (sav. *Urang Banjar*) – Pietryčių Azijos tauta. Gyvena Indonezijoje, daugiausia Borneo salos pietinėje dalyje (Pietų Kalimantane). Už Borneo ribų gausiausiai gyvena Šiaurės Sumatroje ir Riau. Kalba malajų-polineziečių kalbų šeimos bandžarų kalba.

Kultūra
-------

Tikinčiųjų dauguma – musulmonai sunitai. Verčiasi žemdirbyste (augina ryžius, kaučiukmedžius, vaismedžius), žvejyba (krabai, krevetės), gyvulininkyste (buivolai, antys, vištos). Didelė dalis dirba miškų kirtimo ir medienos apdirbimo įmonėse, aukso ir deimantų kasyklose. Tradiciniai amatai: medžio drožyba, pynimas, valčių gaminimas.

Bandžarų valčių turgus Bandžarmasino apylinkėse

Istorija
--------

Bandžarų tauta susidarė susimaišius vietiniams dajakams bei atvykėliams malajams ir javiečiams. 1526 m. bandžarai sukūrė sultonatą su sostine Bandžarmasine. Jį XIX a. užkariavo olandai. Nuo 1949 m. bandžarų gyvenama teritorija priklauso Indonezijai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Bandžarai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Balkanų istorinis regionas:Podgorija (Подгорје) |
| --- |
|  |
| Šalis | Bosnija ir Hercegovina, Juodkalnija |
| Tautos | serbai |
|  |
|  |

**Podgorija** (serb. *Подгорје*, lot. *Submontana*) – viduramžių istorinis-geografinis regionas Balkanuose, dabartinėje pietų Bosnijoje ir Hercegovinoje ir vidurio Juodkalnijoje.

Geografija
----------

Šis pailgas regionas, išsidėstęs šiaurės vakarų-pietryčių kryptimi, apėmė dalį Dinarų kalnyno – pačią aukščiausią jo dalį, esančią tarp palyginti derlingų Adrijos pajūrio žemumų (Duklia, Travunija ir Zahumlje) ir žemyninės Serbijos (Raškos ir Bosnijos) šiaurės rytuose. Tradiciškai buvo laikoma, kad regionas tęsiasi nuo Neretvos upės baseino iki Moračos.

Regionas buvo retai gyvenamas ir pasižymėjo aukštikalnių klimatu. Čia buvo Sinjajevinos, Durmitoro, Zelengoros kalnagūbriai. Išilgai regioną vagojo dviejų upių – Neretvos ir Pivos aukštupiai. Tai buvo natūrali skiriamoji riba tarp pajūrio ir žemyninės Serbijos.

Tradicinės župos regione buvo Onogost, Moratia, Comerniza, Piva, Gerico, Netusini, Guisenio, Com, Debreca, Neretva ir Rama.

Istorija
--------

I tūkst. pr. m. e. Podgorija sudarė dalį Ilyrijos ir buvo gyvenama ilyrų. VII a. kraštas slavizuotas. Tačiau dėl savo gyventojų retumo, jis nebuvo priskiriamas prie 6 tradicinių proto-serbų regionų (Raška, Bosnija, Zahumlje, Duklia, Travunija ir Paganija), o neretai dalintas tarp trijų pastarųjų į tris atkarpas.

Jis niekada nesudarė nepriklausomos valstybės. Tik 960 m. mirus ankstyvajam serbų vienytojui Časlavui Klonimirovičiui, Duklios valdovas, užvaldęs Podgoriją, ją išskyrė kaip atskirą vienetą ir čia paskyrė valdyti savo sūnų Miroslavą. XI a. Podgorija priklausė Dukliai, nuo XII a. čia įsitvirtino Raška.

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RVakarų Balkanų regionai |
| --- |
|  |
| Viduramžių | 
Pajūrio Kroatija **·**  Panonijos Kroatija **·** Raudonoji Kroatija (Paganija **·**  Zahumljė **·**  Travunija **·**  Duklia) **·**  Podgorija **·**  Raška **·**  Bosnija |  |
|  |
| Vėlesnieji | 

|  |  |
| --- | --- |
| Katalikiški | 
Kroatija **·**  Dalmatija **·**  Slavonija |
|  |
| Musulmoniški | 
Bosnija **·**  Bosnijos Kraina **·**  Usoras **·**  Solis **·**  Podrinjė **·**  Hercegovina **·**  Metohija **·**  Kosovas |
|  |
| Rytų ortodoksų | 
Juodkalnija **·**  Centrinė Serbija **·**  Sandžakas **·**  Posavina (Mačva) **·**  Šumadija **·**  Braničevas **·**  Pomoravljė **·**  Timokas **·**  Ponišavljė **·**  Rasina **·**  Toplica **·**  Šoplukas |
|  |
| Voivodina | 
Sremas **·**  Banatas **·**  Bačka **·**  Baranja |

 |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Saravato kalnai
**Saravato kalnai** arba **Saratas** (angl. *Sarawat Mountains*, arab. جبال **السروات‎**) kalnų virtinė einanti lygiagrečiai Arabijos pusiasalio vakarinės pakrantės. Savarato kalnai šiaurėje prasideda nuo Jordanijosi sienos ir tęsiasi per Saudo Arabiją, Jemeną iki Adeno įlankos pietuose. Kalnų virtinė šiaurinėje dalyje pakyla iki 2100 metrų virš jūros lygio, o vidurinėje ir pietinėje kai kur siekia iki 3300 metrų. Geologiškai Saravas yra dalis Arabijos skydo ir daugiausia sudarytas iš vulkaninių uolienų. Vakarinis šlaitas status ir nusileidžia į Raudonosios jūros pakrantę, o rytinis šlaitas gerokai nuožulnesnis ir išraižytas slėnių, kuriuose vystomas žemės ūkis, ypatingai pietinėje Saravo kalnų dalyje, kur vyrauja Musonai. Saravato kalnų virtinės viduryje, slėnyje, įsikūręs musulmonų šventas miestas Meka, o netoli Saravato kalnų aukščiausios viršukalnės yra Jemeno sostinė Sana.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Aimelikas*Aimeliik* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
|  |
| **Valstybė** | Palau vėliava Palau |
| **Administracinis centras** | Mongamis |
|  |
| **Gyventojų** (2005) | 270 |
| **Plotas** | 52 km² |
| **Tankumas** (2005) | 5 žm./km² |

**Aimelikas** (angl. *Aimeliik*) – viena iš Palau valstijų. Administracinis centras – Mongamio kaimas.

Valstija yra Babeltuapo salos pietvakariuose. Būdingas kalvotas paviršius ir statūs, skardingi krantai. Rytuose siekia Rael Kedamo kalnagūbrį, šiauriniu pakraščiu teka Tabčedingo upė. Aimelike yra didžiausia šalyje elektrinė bei galingiausia trumpabangė radijo stotis. Yra vienas iš 4 bajų (genties susirinkimų namai) šalyje.

Valstijoje yra šie kaimai: Mongamis, Imulas, Ngerkeajus, Čelečujis, Ngčemiangelis, Medormas.

Aimeliko bajus

|  |  |
| --- | --- |
|  **Palau valstijos** |  |
| Aimelikas | Airajus | Angauras | Hatohobėjus | Kajangelis | Kororas | Melekeokas | Ngarardas | Ngarčelongas | Ngardmau | Ngaremlengujis | Ngatpangas | Ngčesaras | Ngivalas | Peleliu | Sonsorolis |
Karelo Diužardeno autoportretas (1652, Amsterdamo valstybinis muziejus)
**Karelas Diužardenas** (ol. *Karel Dujardin*, *Karel Du Jardin,* 1622 m. rugsėjo 27 d. (?), Amsterdamas – 1678 m. spalio 9  d. (?), Venecija) – XVII a. Nyderlandų tapytojas ir grafikas.

Biografija
----------

Karelas Diužardenas gimė 1622 m. Amsterdame. Gali būti, kad jis buvo tapytojo Guillaum de Bardyn iš Amsterdamo sūnumi, tačiau tam nėra tvirtų žinių. Pasak Houbraken, Karelas Diužardenas mokėsi pas N. Berchemą. Jo pirmasis paveikslas datuojamas 1646 m. Po to Diužardenas 1650 m. keliavo į Paryžių ir vedė Suzanne van Royen Lione. 1650 − 1652 m. Diužardenas tikriausiai keliavo po Italiją (Lionas buvo populiari sustojimo vieta Nyderlandų dailininkams kelionei į Italiją). 1652 m. Diužardenas buvo grįžęs į Amsterdamą, po trejų metų persikėlė į Hagą, kur buvo vietos tapytojų draugijos nariu 1656 − 1658 metais. 

1653 m. Diužardenas publikavo pirmąsias savo graviūras. Apie 1659 m. dailininkas grįžo į Amsterdamą, pradėjo tapyti religinėmis ir istorinėmis temomis. 1672 m. Karelas Diužardenas paminėtas Amsterdame dailininkų komisijoje įvertinti italų tapytojų kūrinius. 1675 m. dailininkas kartu su kolekcionuotoju Jan Reynst keliavo laivu į Italiją. Tikriausiai pabuvojo Tanžere, kurį laiką gyveno Romoje. Karelas Diužardenas mirė 1678 m. Venecijoje. Jis buvo gana universaliu dailininku, yra nutapęs istorinių, religinių, žanrinių, animalistinių paveikslų, portretų ir italizuotų peizažų.

Darbų galerija
--------------

* „Moteris, melžianti raudoną karvę" (po 1650, Nacionalinis Stokholmo muziejus) „Moteris, melžianti raudoną karvę" (po 1650, Nacionalinis Stokholmo muziejus)
* „Mulų varovai prie užeigos" (1658-60, Amsterdamo valstybinis muziejus) „Mulų varovai prie užeigos" (1658-60, Amsterdamo valstybinis muziejus)
* „Šv. Paulius, gydantis luošius Listroje" (1663, Amsterdamo valstybinis muziejus) „Šv. Paulius, gydantis luošius Listroje" (1663, Amsterdamo valstybinis muziejus)
* „Pietų peizažas su jaunu piemenimi ir šunimi" (apie 1660-65, Mauricheisas, Haga) „Pietų peizažas su jaunu piemenimi ir šunimi" (apie 1660-65, Mauricheisas, Haga)
* „Valstiečiai ir baltas arklys" (Dalvičo paveikslų galerija, Londonas) „Valstiečiai ir baltas arklys" (Dalvičo paveikslų galerija, Londonas)
* „Po mūšio" (1652, grafika) „Po mūšio" (1652, grafika)

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Karel Dujardin** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* museothyssen.org
* Encyclopaedia Britannica
* wga.hu
**Luka Kambiasas** (it. *Luca Cambiaso*, 1527–1585 m.) – XVI a. italų tapytojas, manieristas.

Biografija
----------

Luka Kambiasas gimė 1527 m. Moneljos miestelyje Ligūrijoje. Tapybos buvo apmokytas tėvo Džovanio Kambiaso (1495-1579), menko talento dailininko. Nuo 1544 m. kartu su tėvu dekoravo Antonijo Dorijos rūmus Genujoje. Tikėtina, kad 1547−1550 m. lankėsi Romoje, kur buvo paveiktas Mikelandželo kūrybos. Tai pasireiškė drąsiomis kompozicijomis, neįprastais vaizdavimo rakursais ir sudėtingomis veikėjų gestūromis. Jis išvystė supaprastintą figūrų piešimo techniką, formas vaizdavo sudarytas tarsi iš kubiškų komponentų. Vėliau jo stilius tapo nuosaikesniu. Geriausiu jo darbu Genujoje vertinama freska „Sabinių pagrobimas" *Imperiale di Terralba* viloje. Jis bendradarbiavo su tapytoju genujiečiu Il Bergamasku. 1583 m. L. Kambiasas Ispanijos karaliaus Pilypo II kvietimu persikėlė dekoruoti Eskorialio, kur mirė 1585 m. Svarbiausiu jo darbu Eskorialyje yra vienuolyno bažnyčios zakristijos lubų freska „Šlovė". Jis laikomas Genujos tapybos mokyklos pradininku.

Darbų galerija
--------------

* „Sabinių pagrobimas" (iki 1565 m. Villa Imperiale di Terralba, Genuja) „Sabinių pagrobimas" (iki 1565 m. *Villa Imperiale di Terralba*, Genuja)
* „Marijos gimimas" (apie 1570 m. Mauricheisas, Haga) „Marijos gimimas" (apie 1570 m. Mauricheisas, Haga)
* „Madona žvakės šviesoje" (apie 1570−75 m. Strada Nuova muziejai, Genuja) „Madona žvakės šviesoje" (apie 1570−75 m. Strada Nuova muziejai, Genuja)
* „Šv. Prakseda" (1575 m. Nacionalinis Varšuvos muziejus) „Šv. Prakseda" (1575 m. Nacionalinis Varšuvos muziejus)

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Luca Cambiaso** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Prado muziejaus informacija
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Negyvenama Bolivaro salelė (Kolumbija) Karibų jūroje
**Negyvenama sala** – sala, kurioje nėra nuolatinių gyventojų. Negyvenamomis salomis yra dauguma mažų tropinių salelių, kadangi ten trūksta gėlo vandens, maisto ir kitų resursų. Taip pat negyvenamų salų gausu poliarinėse srityse. Kartais negyvenamos būna ir didokos salos su pakankamai resursų, tačiau esančios atokiai nuo sausumos (pvz. Nepasiekiamoji sala). Kadangi negyvenamos salos dažnai būna mažai paveiktos žmogaus, jose kartais įkuriami draustiniai ar rezervatai.

Didžiausia pasaulyje negyvenama sala yra Devono sala (Kanada). Kitos žymesnės negyvenamos salos: Kermadeko salos, Naujojo Sibiro salos, Buvė, didelė dalis Kanados arktinio salyno salų, Klipertono sala, Navasos sala, Blasketo salos, Herdas ir Makdonaldas, didelė dalis Maldyvų salų, dalis Fynikso salų, dauguma San Chuano salų, Santa Lusijos sala, Surtsėjus, Teteparė, didelė dalis Alandų salų, dalis atolų Maršalų salose ir kt.

Negyvenamos salos dažnai vaizduojamos literatūroje ir kine kaip vieta, kur gyvena po laivų ar lėktuvų katastrofų išgyvenę žmonės (žymiausia tokių – „Robinzonas Kruzas"). Stereotipiškai tokios salos vaizduojamos esančios kažkur Okeanijoje. Dabar rengiami įvairūs realybės šou, kuomet dalyviai turi išgyventi įvairiose laukinėse salose. Negyvenamos salos taip pat dažnai siejamos su utopine vieta, rojumi.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

*Šis straipsnis apie Stabdžių antiblokavimo sistemą.  
.  Apie rušį polimero arba plastiko skaitykite straipsnyje ABS (polimeras).* 
ABS sensorius
**Stabdžių antiblokavimo sistema** (**ABS**, (angl. *anti-lock braking system*) – motorinėse transporto priemonėse naudojama stabdžių sistema neleidžianti ratams užsiblokuoti stabdymo metu.

ABS padeda vairuotojui suvaldyti automobilį staigaus stabdymo metu, sistema neleidžia automobiliui slysti, bei leidžia automobilio ratams suktis pirmyn, taip leisdama vairuotojui išlaikyti automobilio valdymą.

Paprasta stabdžių sistema staigaus stabdymo metu užblokuoja automobilio ratus, automobilis tampa nevaldomas ir pradeda slysti kelio danga. Automobilyje su ABS sistema nuspaudus stabdžių pedalą ratai nėra užblokuojami. Tipiška ABS sistema automobilio ratus užblokuoja ir atlaisvina iki 20 kartų per sekundę, taip išlaikydama automobilio stabilumą ir sukibimą su kelio danga, bei leidžia vairuotojui jį valdyti.
| **Carcharhinus leucas** |
| --- |
| Bukasnukis ryklys (*Carcharhinus leucas*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Kremzlinės žuvys  *( Chondrichthyes)* |
| Antbūris: | Rykliai  *( Selachomorpha)* |
| Būrys: | Katrykliai  *( Carcharhiniformes)* |
| Šeima: | Pilkieji rykliai  *( Carcharhinidae)* |
| Gentis: | Pilkieji rykliai (gentis)  *( Carcharhinus)* |
| Rūšis: | Bukasnukis ryklys  *( Carcharhinus leucas)* |

 |
| Paplitimas |

**Bukasnukis ryklys** arba **jautinis ryklys** (*Carcharhinus leucas*) – ryklių rūšis, priklausanti pilkųjų ryklių (*Carcharhinidae*) šeimai. Tai viena iš kelių kremzlinių žuvų rūšių, gyvenanti ir gėlavandeniuose vandens telkiniuose.

Bukasnukiai rykliai paplitę daugelyje tropinių jūrų pakrančių, lagūnų, užutėkių. Paprastai laikosi ne didesniame nei 30 m gylyje. Šie rykliai dažnai įplaukia ir į didesnes tropines upes – Zambezę, Amazonę, Brisbeną, Gango–Bramaputros deltą, Misisipę. Bukasnukiai rykliai gyvena gėlavandeniame Nikaragvos ežere, kurį pasiekia 200 km ilgio San Chuano upe (pakeliui įveikdami slenksčius). Amazonėje bukasnukis ryklys užfiksuotas ties Ikitosu (4000 km aukštyn upe).

Suaugęs bukasnukis ryklys gali siekti 3,5 m ilgį ir sverti iki 318 kg. Patelės didesnės už patinus. Užpakalinis pelekas ilgesnis ir žemesnis nei kitų stambių ryklių. Veda 4-10 jauniklių, kurie gimę yra ~70 cm ilgio.

Bukasnukiai rykliai maitinasi žuvimis, kitais rykliais (tarp jų ir savo rūšies), vėžliais, delfinais, vėžiagyviais, paukščiais, sausumos žinduoliais. Medžioja dažniausiai pavieniui. Šie rykliai yra itin agresyvūs ir griebia bet kokią potencialią auką. Dėl savo agresyvumo ir gyvenimo greta sausumos, bukasnukiai rykliai yra vieni dažniausiai žmones užpuolančių ryklių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  MAŽEIKA, Vilius. *Iš jūros į ežerus ir upes.* Kaunas: Smaltija, 1998, 5 p. ISBN 9986-708-28-1.



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Bukasnukis ryklys** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Chrysanthemum** |
| --- |
| Vainikinė skaistažiedė (Chrysanthemum coronarium)Vainikinė skaistažiedė (*Chrysanthemum coronarium*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Astražiedžiai  *( Asteridae)* |
| Šeima: | Astriniai  *( Asteraceae)* |
| Gentis: | Skaistažiedė  *( Chrysanthemum)* |

 |

**Skaistažiedė** (*Chrysanthemum*) – astrinių (*Asteraceae*) šeimos augalų gentis. Dar kitaip vadinama **chrizantema** (gr. chrysos – „auksas", *anthemos* – „žiedas"; daugelio šios genties rūšių žiedai geltoni kaip auksas). Augalai vienmečiai, pliki arba apaugę retais plaukeliais. Stiebas stačias ir nedaug šakotas. Lapai plunksniškai skiautėti, išsidėstę pražangiai. Graižai po vieną arba 2-10 išaugę stiebo ir šakų viršūnėse, gana stambūs. Žiedai geltoni (kultūrinių formų ir balti).

Gentyje 5 rūšys, paplitusios Viduržemio pajūrio šalyse, iš jų 4 rūšys įvairiose pasaulio šalyse dažnai auginamos kultūroje. Lietuvoje 1 užneštinė rūšis ir 2 auginamos:

* Margažiedė skaistažiedė (*Chrysanthemum carinatum*)
* Vainikinė skaistažiedė (*Chrysanthemum coronarium*). **Pav.**
* Dirvinė skaistažiedė (*Chrysanthemum segetum*)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  Aimarai |
| --- |
|  |
| Gyventojų skaičius | 2,55 mln. |
| Populiacija šalyse | Bolivija: 1,8 mln.  Peru: 0,7 mln. |
| Kalba (-os) | aimarų, ispanų |
| Religijos | katalikybė |
| Giminingos etninės grupės | kečujai |

**Aimarai** (aim. *Aymaranakaja, aymara*) – Pietų Amerikos indėnų tauta. Gyvena Bolivijoje, Peru, aplink Titikakos ežerą, bei Čilės šiaurėje. Iš viso apie 2,55 mln. žmonių (1998 m.); Bolivijoje – 1,8 mln. Peru – 0,7 mln. Kalba aimarų kalba (turi senų, dar piktografiniu raštu rašytų paminklų), artima kečujų kalbai. Dauguma tikinčiųjų – katalikai, nedidelė dalis išpažįsta tradicinius tikėjimus. Pagrindiniai tradiciniai verslai: žemdirbystė (bulvės, miežiai, pupos, bolivinės balandos), gyvulininkystė (avys, lamos), žvejyba.

Prieš 2000-3000 m. aimarai Titikakos ežero pakrantėje buvo sukūrę galingą valstybę, su sostine Tihuanake. XV a. buvo nukariauti inkų, XVI a. – ispanų. Aimarai tebėra viena iš nedaugelio indėnų tautų, išsaugojusių kultūros tradicijas ir kalbą.

Aimarų tautinė vėliava (*wiphala*)
| *Aion* |
| --- |
| Aion viršelis |
| Dead Can Dance studijinis albumas |
| Išleistas | 1990 m. |
| Žanras | darkwave, neoklasikinė, renesanso muzika |
| Trukmė | 36:11 |
| Įrašų kompanija | 4AD |
| Prodiuseris | Brendan Perry, Lisa Gerrard |
| Dead Can Dance chronologija |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| *The Serpent's Egg* (1988) | ***Aion***(1990) | *Into the Labyrinth*(1993) |

 |

**„Aion"** – penktasis studijinis iš Australijos kilusios eterinės/gotikinės muzikos grupės „Dead Can Dance", išleistas 1990 m. Tai buvo pirmasis grupės albumas, sukurtas po Lizos Džerard ir Brendano Perio išsiskyrimo. Įrašytas Kivio bažnyčioje, Airijoje.

Albumui *Aion* būdinga viduramžių/renesanso Europos atmosfera ir tematika. Atlikėjai perkūrė kataloniškąjį viduramžiškąjį choralą „Sibilės daina", neapoliečių šokių melodiją saltarelo, sukūrė keletą kūrinių Apokalipsės tematika. Prie kūrinio *The Arrival and the Reunion* įrašymo prisidėjo sopranas David Navarro Sust.

Albumo viršelyje pavaizduotas epizodas iš Jeronimo Boscho triptiko „Žemiškųjų malonumų sodas" dalies, vaizduojančios Žemę. Albumo pavadinimas kilo nuo senovės graikų amžinybės, nekintančio laiko dievybės Ajono.

Kūriniai
--------

1. „The Arrival and the Reunion" – 1:38
2. „Saltarello" – 2:33
3. „Mephisto" – 0:54
4. „The Song of the Sibyl" – 3:45
5. „Fortune Presents Gifts Not According to the Book" – 6:03
6. „As the Bell Rings the Maypole Spins" – 5:16
7. „The End of Words" – 2:05
8. „Black Sun" – 4:56
9. „Wilderness" – 1:24
10. „The Promised Womb" – 3:22
11. „The Garden of Zephirus" – 1:20
12. „Radharc" – 2:48

Šaltiniai
---------

1. ↑
| Livaslenk. *Liw* |
| --- |
|        |
| *Livo pilies bokštas ir seniūno rūmai* |
|  |
| 

LivasLivas

52°22′36″ š. pl. 21°57′54″ r. ilg.﻿ / ﻿52.37667°š. pl. 21.96500°r. ilg.﻿ / 52.37667; 21.96500﻿ (Livas)Koordinatės: 52°22′36″ š. pl. 21°57′54″ r. ilg.﻿ / ﻿52.37667°š. pl. 21.96500°r. ilg.﻿ / 52.37667; 21.96500﻿ (Livas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Lenkijos vėliava Lenkija |
| **Vaivadija** | {{{alias}}} Mazovijos vaivadija |
| **Apskritis** | Vengruvo apskritis |
| **Valsčius** | Livo valsčius |
|  |
| **Gyventojų** (2006) | 920  |
|  |
| **Tinklalapis** | www.liw.pl/ |
|  **Vikiteka** | Livas |

**Livas** (lenk. *Liw*) – kaimas Lenkijos rytuose, Livo valsčiuje, Vengruvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į vakarus nuo Vengruvo ir apie 68 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Kaimas įsikūręs kairiajame Liveco upės krante.

Pavadinimo kilmė
----------------

Manoma, kad gyvenvietės pavadinimas ir šalia tekančios *Liveco* upės pavadinimas yra baltiškos kilmės, kilęs nuo žodžio reiškiančio *šlapią, pelkėtą, klampią vietą*. Tai atspindi ir aplink šią vietovę esančios pelkės. Panašią upės pavadinimo kilmę turi ir Lietuvoje tekanti upė Lėvuo.

Istorija
--------

Gyvenvietė šioje vietoje pradėjo kurtis dar XIII amžiuje. Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose gyvenvietė minima 1304 metais. Tuo metu tai buvo vienas iš ryčiausių Mazovijos kunigaikštystės taškų, kuris ribojosi su Lietuvos Didžiąja kunigaikštyste ir Haličo-Volynės kunigaikštyste.

Apie 1350 m. įkurta Livo Šv. Leonardo parapija. 1421 m. gyvenvietei suteiktos miesto teisės ir buvo pradėta statyti Livo pilis. Tuo metu gyvenvietė tapo Mazovijos kunigaikštystei priklausiusių *Livo žemių* centru. Nuo 1493 m. iki 1789 m. miestą sudarė du atskiri miestai *Liw Stary* („Senasis Livas") ir *Liw Nowy* („Naujasis Livas").

1631 m. ir 1652 m. mieste buvo kilęs maras. 1657 m. mieste buvo kilęs gaisras, o vėliau ir 1700 m. ir 1703 metais. Švedų tvano metu 1655–1660 m. miestas buvo labai sugriautas. 1782 m. šalia pilies pastatyti miesto seniūno rūmai. 1831 m. balandžio mėnesį vykstant 1831 m. sukilimui šalia miesto įvyko Livo mūšis tarp sukilėlių ir Rusijos kariuomenės. 1866 m. carinė valdžia panaikino miesto teises. 1905–1907 m. pastatyta neogotikinė *Šv. Leonardo* bažnyčia.

* Šv. Leonardo bažnyčiaŠv. Leonardo bažnyčia
* Pilies bokštas ir seniūno rūmaiPilies bokštas ir seniūno rūmai
* Patvinusi Liveco upė prie piliesPatvinusi Liveco upė prie pilies
* Pilies bokštasPilies bokštas

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RLivo valsčiaus gyvenvietės |
| --- |
|  |
| 
Božichai • Janovas • Jarnicė • Jarnice Pienkai • Jartiporai • Kripai • Kucikas • Livas • Ludvinuvas • Osolinas • Piežchalai • Polaziai • Popeluvas • Ruchenka • Ruchna • Šnicė • Staraviešas • Šarutai • Tonča • Tonča Januvkai • Vitankai • Viškuvas • Zajoncas • Zavadai  |  |

 |
| Varnaka |
| --- |
| Varnaka Jonavoje Varnaka Jonavoje |
| **Ilgis** | 6,8 km |
| **Baseino plotas** | 20 km² |
| **Vidutinis debitas** | 0,076 m³/s |
| **Ištakos** | Gudžionių apylinkės |
| **Žiotys** | Neris |
| **Šalys** | Lietuva |

Varnaka netoli Jonavos Senamiesčio gimnazijos
**Varnaka** arba **Varnutė** – upelis Jonavos rajone; Neries dešinysis intakas. Prasideda šalia Gudžionių kaimo, teka palei Bazilionių mišką. Toliau teka per Jonavą, kur miesto rytinėje dalyje ant upės įrengta nedidelių tvenkinių virtinė (Jonavos I, II, III, IV, V tvenkiniai). Įteka į Nerį 38,1 km nuo jos žiočių, Sodų gatvės gale. Palei upelį yra Samulevičių sodyba, Jonavos žydų kapinės, Jonavos miesto parkas, Jonavos vaikų lopšelis-darželis „Lakštingalėlė" (Lakštingalų mikrorajone), Jonavos Santarvės vidurinė mokykla. Upelis užtvenktas, yra Varnutės tvenkiniai.

Jonavos rajono savivaldybės administracija per 2006–2008 metus įgyvendino projektą „Varnakos upelio baseino dalies, esančios Jonavos mieste, išvalymas ir sutvarkymas". Papildomos lėšos skirtos 500 m upelio vagai žemupyje išvalyti. Sustabdyti eutrofikacijos (vandens „žydėjimo") procesai tvenkiniuose, panaikinta jų vizualinė tarša, sutvarkytas kraštovaizdis, išvalytas dumblas ir pakrantės.

Intakas – Juodmena (dešinysis).

Upėvardis kildinamas nuo paukščio pavadinimo *varnas, varna*.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Jonavos tvenkiniai
2. ↑  Varnutės upelis nusidažė balta spalva, įtariama, kad tai – chemikalai
3. ↑
4. ↑  Jonavos vaikų lopšelio-darželio „Lakštingalėlė" informacija Archyvuota kopija 2014-07-14 iš Wayback Machine projekto.
5. ↑  Aleksandras Vanagas. Lietuvių hidronimų etimologinis žodynas. – Vilnius: Mokslas, 1981.

Nuorodos
--------

* Varnakos upelio ir tvenkinių išvalymas[neveikianti nuoroda]
**Liutauras Balčiūnas** (g. 1963 m. vasario 26 d. Vilnius) – lietuvių perkusininkas virtuozas, dirigentas.

Biografija
----------

Tėvas Ramutis Balčiūnas. 1981 m. studijavo Lietuvos konservatorijoje, nuo 1982 m. mokėsi Gnesinų pedagoginiame muzikos institute Maskvoje, 1986–1988 m. šio instituto aspirantas. Nuo 1993 m. studijavo simfoninį dirigavimą N. Rimskio-Korsakovo konservatorijoje Sankt Peterburge.

Nuo 1988 m. Ostankino televizijos orkestro timpanininkas solistas. 1995–2000 m. P. Čaikovskio didžiojo simfoninio orkestro antrasis dirigentas. Nuo 2000 m. Lietuvos nacionalinio operos ir baleto teatro vyr. dirigentas.

1985 m. mušamųjų instrumentų konkurse Maskvoje laimėjo I premiją. Kaip dirigentas koncertavo su Rusijos, Ukrainos, Ciuricho, Bazelio simfoniniais orkestrais. Lietuvoje surengė koncertų kaip solistas perkusininkas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Audronė Ivanauskienė. *Liutauras Balčiūnas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 486 psl.
Koordinatės: 55°2′ š. pl. 23°52′ r. ilg.﻿ / ﻿55.033°š. pl. 23.867°r. ilg.﻿ / 55.033; 23.867
**Varluvos–Babtų miškai** – miškų masyvas vidurio Lietuvoje, Kauno rajono šiaurėje, į pietryčius nuo Babtų. Driekiasi iš šiaurės į pietus 13 km, tarp automagistralės  **A1**  Vilnius–Kaunas–Klaipėda  vakaruose ir kelio  **222**  Kaunas–Vandžiogala  rytuose. Plotas – 46,5 km². 2004 m. čia įsteigtas Babtų-Varluvos miškų biosferos poligonas.

Geografija
----------

Miškų masyvą sudaro Babtų, Varluvos, Sitkūnų, Muniškių, Gailiušių miškai. Paviršius lygus. Mišku teka Gynios baseino upės – Skraudupis, Daugupis, Alksnupis, Verupis, vakaruose – Nevėžio intakai – Kiaunupis ir Sausinė. Upelių vagos sureguliuotos. Miškai daugiausia nusausinti. Būdingi vėlėniniai glėjiški sujaurėję priemoliai, velėniniai karbonatiniai sujaurėję moliai, vietomis yra jaurinių pelkinių dirvožemių.

Greta miško ar jame esančios gyvenvietės: Babtai, Padaugupis, Sitkūnai, Paparčiai, Sausinė, Žemaitkiemis, Varluva, Eigirgala, Kėkštynė. Šiaurės vakarinį miško pakraštį kerta kelias A8.

Medynai
-------

Miško medynų rūšinė sudėtis:

* beržynai – 35 %
* eglynai – 27 %
* baltalksnynai – 12 %
* juodalksnynai – 9 %
* drebulynai – 7 %
* uosynai – 5 %
* ąžuolynai – 4 %
* skroblynai – 1 %

Sudėtis pagal amžių: jaunuolynai – 12 %, pusamžiai medžiai – 53 %, pribręstantys – 25 %, brandūs medynai – 10 %. Medynų vidutinis amžius – 52 metai.

Gyvūnai
-------

Varluvos–Babtų miškuose gausu stambiųjų kanopinių gyvūnų – šernų, elnių, stirnų, briedžių. Taip pat yra lapių, kiškių, kiaunių, usūrinių šunų, voverių, ondatrų, bebrų, jerubių, slankų ir kt.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Brukas. *Varluvos–Babtų miškai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 458
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Alpamajas |
| --- |
| Įspūdingasis AlpamajasĮspūdingasis Alpamajas |
| **Aukštis** | 5947 m |
| **Žemynas** | Pietų Amerika |
| **Šalys** | Peru vėliava Peru |
| **Kalnynas** | Andai |
| **Pirmasis įkopimas** | 1957 m.Günter Hauser, Berhard Huhn, Horst Wiedmann |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Alpamajas

  |
| **Koordinatės:** | 8°52′45″ p. pl. 77°39′13″ v. ilg.﻿ / ﻿8.87917°š. pl. 77.65361°r. ilg.﻿ / 8.87917; 77.65361Koordinatės: 8°52′45″ p. pl. 77°39′13″ v. ilg.﻿ / ﻿8.87917°š. pl. 77.65361°r. ilg.﻿ / 8.87917; 77.65361 |
|  |
|  **Vikiteka** | Alpamajas |

**Alpamajas** (isp. *Alpamayo*, keč. *Allpamayu*) – Andų kalnų viršukalnė, iškilusi Baltojoje Kordiljeroje, Peru Ankašo regione. Aukštis 5947 m. Kalno viršūnė beveik idealios ledo piramidės formos. 1966 m. UNESCO Alpamają paskelbė gražiausiu pasaulio kalnu.

Kalno pavadinimas kečujų kalba reiškia „žemės upė".

1951 m. prancūzų – belgų ekspedicija, vadovaujama George Kogan, pasiskelbė įkopusi į Alpamają. Tačiau, vėliau pripažinta, kad prancūzai nepasiekė pačios viršukalnės. Pirmieji įkopę į kalną yra laikomi vokiečiai G. Hauser, F. Knauss, B. Huhn ir H. Wiedmann, kurie tai padarė 1957 m.
Naktinis slidinėjimas Alpensijos kurorte.
**Alpensijos kurortas** (kor. 알펜시아 리조트) – pramoginio slidinėjimo kurortas Pjončano apskrityje, Pietų Korėjoje. Įkurtas šalia Tegvalijongo miestelio ir Jongpjongo kurorto.

Alpensijos kurortą sudaro šeši šlaitai slidinėjimui ir snieglenčių sportui. Kurortas ir viešbučiai jame veikia ištisus metus.

Istorija
--------

2003 m. paskelbti planai įkurti Alpensijos kurortą. Panaudotos anksčiau žemės ūkiui taikytos žemės, kuriose daugiausiai augintos bulvės. 2011 m. kurortas oficialiai atidarytas.

2012 m. paskelbta apie kurorto finansinius sunkumus ir galimą bankrotą kuomet kurortas patyrė 55 mln. $ metinį nuostolį.

2018 m. olimpiada
-----------------

Alpensijos kurortas pasirinktas 2018 m. žiemos olimpinių žaidynių ir parolimpinių žaidynių pagrindine varžybų vieta. Kurorte pastatytas olimpinis miestelis ir keturi sporto centrai:

* Alpensijos biatlono centras
* Alpensijos slidinėjimo centras
* Alpensijos slidinėjimo lenktynių centras
* Alpensijos šuolių su slidėmis centras

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė Archyvuota kopija 2011-09-25 iš Wayback Machine projekto.
| Dobrianka*Добрянка* |
| --- |
|        |
| *Damba, jungianti Dobriankos miesto dalis* |
|  |
| 

DobriankaDobrianka

58°27′00″ š. pl. 56°25′00″ r. ilg.﻿ / ﻿58.45000°š. pl. 56.41667°r. ilg.﻿ / 58.45000; 56.41667﻿ (Dobrianka)Koordinatės: 58°27′00″ š. pl. 56°25′00″ r. ilg.﻿ / ﻿58.45000°š. pl. 56.41667°r. ilg.﻿ / 58.45000; 56.41667﻿ (Dobrianka) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+5) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Kraštas** | Permės kraštas Permės kraštas |
| **Rajonas** | Dobriankos rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2017) | 33 083  |
| **Altitudė** | 130 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Dobrianka |

**Dobrianka** (rus. *Добрянка*) – miestas Rusijoje, Permės krašte, 61 km į šiaurę nuo Permės, Kamos tvenkinio rytiniame krante, prie Tiusės ir Dobriankos upių žiočių; rajono centras. Už 6 km yra Dobriankos geležinkelio stotis prie Permės–Kizelo linijos. Yra upių uostas, veikia keltų linijos. Veikia šiluminė jėgainė (Permės VRE), plėtojama naftos perdirbimo, medienos apdirbimo, baldų, statybinių medžiagų pramonė. Veikia muziejus su meno galerija, kultūros namai, kultūros centras.

Istorija
--------

Gyvenvietė (kaip *Domrianka*) šaltiniuose minima nuo 1623 m. Joje XVIII–XIX a. plėtota metalurgijos (geležies, vario) pramonė. XX a. pr. Dobrianka buvo nemažas miestelis su teatru, svarbiu turgumi, kameriniu orkestru. XX a. vid. sudarius Kamos tvenkinį, dalis senosios gyvenvietės buvo užlieta. Miesto statusas suteiktas 1943 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 138
Šiaulių apygardos teismo įėjimas
Šiaulių apygardos teismo pastatas (Dvaro g. 83)
Šiaulių apygardos teismo pastatas (Dvaro g. 83)
**Šiaulių apygardos teismas** – vienas iš Lietuvos bendrosios kompetencijos apygardos teismų, nagrinėjančių jo kompetencijai priskirtas baudžiamąsias ir civilines bylas pirmąja arba apeliacine instancija. Būstinė - Dvaro g. 83, Šiauliai. Šiaulių apygardos teismas įsikūręs XIX a. rūmuose.

Istorija
--------

1775 m. įkurta Šiaulių teismo apygarda (tuo metu - vad. teismų reparticija) Abiejų Tautų Respublikos Seimo įstatymu, siekiant „tikslingiau paskirstyti teismų kadencijas".

Iš kitų Lietuvos Respublikos teismų išsiskiria kompetencija.

Struktūra
---------

* Baudžiamųjų bylų skyrius
* Civilinių bylų skyrius

Vadovybė
--------

Teismo pirmininkas - Gražvydas Poškus; Baudžiamųjų bylų skyriaus pirmininkas - Laisvydas Zederštremas, Civilinių bylų skyriaus pirmininkė - Irena Stasiūnienė.

Veiklos teritorija
------------------

Šiaulių apygardos teismo veiklos teritorijoje veikia šie apylinkės teismai:

1. Šiaulių apylinkės teismas
2. Telšių apylinkės teismas.

Literatūra
----------

* Šiaulių apygardos teismų istorija: 1915-1945 ir 1990-2004 (sud. Alfredas Vilbikas). - Šiauliai: Saulės spaustuvė, 2005. - 374 p.: iliustr. - ISBN 9955-503-23-8

Nuorodos
--------

* Oficialus Šiaulių apygardos teismo tinklalapis (lietuvių, anglų k.)
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Kirgizijos autonominė tarybų socialistinė respublikaКиргизская АССР |
| --- |
|  |
| 

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| ←  | **1920 – 1926** |  → |

 |
|  |
| **Valstybė** | Sovietų Sąjungos vėliava Sovietų Sąjunga |
| **Respublika** | RTFSR |
| **Administracinis centras** | Orenburgas |

**Kirgizijos ATSR**, *Kirgizijos autonominė tarybinė socialistinė respublika* - autonominė tarybų socialistinė respublika Rusijos TFSR sudėtyje, egzistavusi 1920-1925 m.

1920 m. rugpjūtį iš kirgizų kaisakų (tada taip vadino kazachus) gyvenamų Uralo, Turgajaus ir Semipalatinsko sričių, Užkaspijio srities šiaurinės dalis, Bukejaus gubernijos ir Orenburgo gubernijos pietinės dalies buvo sukurta nauja autonomija Rusijos TFSR sudėtyje, kuri buvo pavadinta *Kirgizijos ATSR*, o jos sostinė buvo Orenburgas.

1921 m. respublikai buvo perduota didelė dalis Omsko gubernijos, 1924 m. - šiaurinės Džetysu, Syrdarjos ir Samarkando sričių dalys

1925 m. vasarį pietinėje Priearalės dalyje Kirgizijos ATSR sudėtyje buvo sukurta Karakalpakijos autonominė sritis. 

1925 m. Kirgizijos ATSR buvo pervadinta į Kazakijos ATSR, kuri 1936 m. tapo Kazachijos TSR.

Antroji Kirgizijos ATSR
-----------------------

1926 m. buvo suformuota antra Kirgizijos ATSR, kuri vėliau tapo Kirgizijos TSR.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Kavja** (skr. काव्य = IAST: *kāvya*) – sanskrito literatūrinis stilius, naudotas Indijos dvaro poetų kūryboje. Kavjai būdinga kalbos figūrų, metaforų, palyginimų, hiperbolių, kalbos puošmenų (alankarų) gausa.

Kavjos užuomazga galima laikyti Valmikio „Ramajaną", kuri žymi žodinės sanskrito tradicijos pabaigą bei posūkį link labiau žemiškų temų bei valdovo svarbos išaukštinimo. Pirmieji teoriniai kūriniai, kuriuose aptariami kavjos bruožai yra Bhamahos *Kāvyālaṅkāra* („Kavjos puošmena") ir Dandino *Kāvyadārśa* („Kavjos veidrodis"), datuojami VII a. antra puse. Kavja kurta ne tik sanskritu, bet ir šnekamosiomis kalbomis – prakritais bei apabhramšomis. Šios kalbos plačiai naudotos dramoje, siekiant perteikti skirtingų visuomeninių grupių kalbėseną. Spėjama, kad pirmieji kavjos kūriniai galėjo būti užrašomi magadhi prakritu, V–II a. pr. m. e. vartotu šiaurės Indijoje (Magadhoje). Vėliau įsigalėjo sanskrito, kaip visuotinės kalbos naudojimas. Sanskrito kavja nunyko ~X–XI a. kuomet dėl musulmonų įtakos sanskrito reikšmė sumenko ir vėl iškilo literatūra šnekamosiomis kalbomis.

Žanrai
------

Išskiriami kavjos žanrai:

* pasakojimas (*kathā*); pvz. – Subandhaus *Vāsavadattā*;
* prozinė biografija (*ākhyāyikā*)
* dvaro epas (*mahākāvya*); pvz. – Kalidasos *Raghuvaṃśa*;
* prakritinis dvaro epas (*skandhaka*); pvz. – Pravarasenos *Setubandha*;
* lyrikos antologija, rinkinys (*muktaka, kośa*); pvz. – *Gāhāsattasaī* („Septyni šimtai giesmių");
* drama (*nāṭaka*); pvz. – Bhasos dramos.
**Chridolis** (gruz. ხრიდოლი, *chridoli*) – gruzinų kovos menas, apimantis smūgių ir metimų technikas, tradicinių geležtinių ginklų valdymą.

Iki XX a. pradžios kiekviename Gruzijoje regione buvo specialios vietos, kuriose vykdavo kovos menų varžybos. Jos būdavo organizuojamos kaip kariniai manevrai, kuriuose dalyvaudavo tūkstančiai žmonių, besikovusių mediniais kardais ir kitais mediniais ginklais pagal specialias *Saldasti* taisykles. Karių tradicijos ir varžybų taisyklės buvo labai įvairios, priskaičiuojama daugiau kaip 30 imtynių ir kirstynių stilių.
  
Ši sena kovos menų tradicija padėjo nedidelei Gruzijai išlikti šimtus metų. Gruzinų samdiniai, eiliniai kareiviai ir vadai, veikė daugelyje šalių - Egipte, Irake, Irane, Afganistane, indijoje, Turkijoje.

XX a. gruziniškos imtynės ir kiti kovos menai turėjo įtakos besiformuojančiam sambo, tačiau patys ėmė nykti. Jie ėmė atgimti XX a. 9-tą dešimtmetį, juos atkuriant buvo remiamasi tiek folkloriniais šaltiniais, tiek atkūrėjų asmenine patirtimi.
  
1989 m. prie Rustavelio vardo draugijos buvo įkurtas gruziniškų kovos menų skyrius. 1990 m. buvo sukurta *Gruziniškų kovos menų federacija*, kurios pirmas prezidentas buvo Levanas Kikaleišvilis.
Prie Federacijos prisijungė daug iki tol jau egzistavusių ir naujų klubų (2008 m. jų buvo apie 20).

1999 m. Federacijos nutarimu keturi tradiciniai stiliai buvo sujungti, bendras pavadinimas - *chridolis*. Nuo tada chridolio varžybos vyksta kaip trikovės:

* pirmas raundas - gruziniškos imtynės,
* antras raundas - chevsurų fechtavimas,
* trečias raundas - gruzinų „boksas".

Planuojama pridėti ketvirtą raundą - šaudymą iš lanko.

Nuorodos
--------

* Georgian Martial Arts Federation

Video

* Chridolio video
* Khridoli "Krivi" Georgian Boxing
| Vankaremas*Ванкарем* |
| --- |
| *Vankaremas jūros pakrantėje* |
|  |
| 

VankaremasVankaremas

67°50′0″ š. pl. 175°50′0″ v. ilg.﻿ / ﻿67.83333°š. pl. 175.83333°r. ilg.﻿ / 67.83333; 175.83333﻿ (Vankaremas)Koordinatės: 67°50′0″ š. pl. 175°50′0″ v. ilg.﻿ / ﻿67.83333°š. pl. 175.83333°r. ilg.﻿ / 67.83333; 175.83333﻿ (Vankaremas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+12) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Apygarda** | Čiukčių autonominė apygarda Čiukčių autonominė apygarda |
| **Rajonas** | Iultino rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2012) | 184  |

**Vankaremas** (rus. *Ванкарем*, čiukč. *Ванкареман*) – gyvenvietė Rusijoje, Čiukčių autonominėje apygardoje, Iultino rajone, Vankaremo kyšulyje, prie Čiukčių jūros ir Vankaremo upės žiočių. Žiemos keliu Vankaremas jungiasi su plentu Iultinas–Egvekinotas. Kartą per 2 mėnesius į gyvenvietę užsuka keleivinis sraigtasparnis.

Greta yra jūrų vėplių gulykla, lankosi baltieji lokiai. Yra senovinės gyvenvietės liekanos. Už 21 km yra buvusi troposferinė radiorelinė stotis „Agat". Dauguma Vankaremo gyventojų – čiukčiai.

Istorija
--------

Čiukčiai šią eskimų gyvenvietę, kuri, matyt, dėl epidemijos buvo apleista, pasiekė XVIII–XIX a. 1934 m. žiemą čia evakuota garlaivio „Čeliuskinas" ekspedicija. Tais pačiais metais įkurta jūrinė hidrometeorologinė stotis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 81
**Dominykas Urbas** (1908 m. balandžio 28 d. – 1996 m. rugpjūčio 9 d.) – lietuvių meninio vertimo klasikas.

Iš rusų, prancūzų, vokiečių, latvių, lenkų, jidiš kalbų yra išvertęs apie 50 knygų, tarp jų – F. Rabelais „Gargantiua ir Pantagriuelis", F. Dostojevskio „Lošėjas", „Užrašai iš mirusiųjų namų", L. Tolstojaus „Prisikėlimas", Šolom Aleichemo "Tevje pienininkas", Émile‘io Zola „Moterų laimė", H. C. Anderseno, Ch. Perrault, rusų liaudies ir daugybė kitų pasakų ir t. t.

Daugiau kaip dvidešimt metų dirbo „Vagos" leidyklos redaktoriumi, kur daug triūso įdėjo ruošdamas spaudai ne tik sudėtingus verstinius kūrinius (pvz. N. Gogolio, A. Čechovo), bet ir lietuvių literatūros palikimą.

Sudarė Martyno Mažvydo raštų žodyną. Paskelbė straipsnių kalbos kultūros, vertimo klausimais. Išugdė būrį vertėjų ir redaktorių, todėl pagrįstai vadinamas lietuvių meninio vertimo mokyklos kūrėju. Gavo ne vieną apdovanojimą, tarp jų – Antano Venclovos premiją 1985 m. Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino 4-ojo laipsnio ordiną 1996 m.

2008 m. Lietuvos literatūros vertėjų sąjunga įsteigė jo vardo premiją už vertimo debiutą.

Nuorodos
--------

* Dominyko Urbo biografija Archyvuota kopija 2007-10-29 iš Wayback Machine projekto.
| Chreščiatikasukr. *Хрещатик* |
| --- |
| *Dešinėje aukštai matosi Chreščiatiko vienuolyno cerkvė, kairėje – Dniestras ir Zališčykai* |
|  |
| 

ChreščiatikasChreščiatikas

48°37′49″ š. pl. 25°44′44″ r. ilg.﻿ / ﻿48.63028°š. pl. 25.74556°r. ilg.﻿ / 48.63028; 25.74556﻿ (Chreščiatikas (Zastavna))Koordinatės: 48°37′49″ š. pl. 25°44′44″ r. ilg.﻿ / ﻿48.63028°š. pl. 25.74556°r. ilg.﻿ / 48.63028; 25.74556﻿ (Chreščiatikas (Zastavna)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Ukrainos vėliava Ukraina |
| **Sritis** | Černivcių sritis Černivcių sritis |
| **Rajonas** | Zastavnos rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2001 m.) | 905  |
| **Altitudė** | 274 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Chreščiatikas |

**Chreščiatikas** (ukr. *Хрещатик*) – kaimas Vakarų Ukrainoje, administraciškai priklausantis Černivcių srities Zastavnos rajonui.

Vienuolyno pastatai
Išsidėstęs itin aukštame dešiniajame Dniestro krante, lapuočiais medžiais apaugusioje vietovėje. Visame kaime nėra šulinių, vanduo maistui imamas iš mineralinio Apaštalo ir evangelisto šv. Jono šaltinio, trykštančio vyrų vienuolyno kieme. (Be to, kaimo teritorijoje iš po žemių muša dar viena mineralinio vandens srovė). Tiek iš vienuolyno teritorijos, tiek ir iš atskirai įrengtos apžvalgos aikštelės atsiveria panoraminis vaizdas į kairiame upės krante išsidėsčiusį Zališčykų miestą, buvusį garsų Lenkijos kurortą, o dabar gretimo rajono centrą. Kaimo apylinkėje vingiuojantis Dniestro slėnis yra paskelbtas vietinės reikšmės draustiniu (ukr. *Хрещатицько-Звенячинське заповідне урочище*). 

XVII a. į šią nuošalią Bukovinos vietą iš Galicijos atsikraustė persekiojami stačiatikių vienuoliai. Apsigyveno oloje (ją galima pamatyti nusileidus laiptais Dniestro link), o vėliau pasistatė *Apaštalo ir evangelisto šv. Jono vienuolyną*. 1960 m. jis buvo uždarytas, vienuoliai pervažiavo į Počajivo lavrą. 1989 m. vyrų vienuolynas atsikūrė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Šaltinis „Chreščiatikas" // http://www.eco-bukovina.com.ua Archyvuota kopija 2020-09-29 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Kelias į apžvalgos aikštelę (uk) // zalrada.gov.ua
3. ↑  Vienuolyno istorija (ru) // https://kreshchatik-mon.church.ua