recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Nizvaنزوى |
| --- |
| *Nizvos mečetė* |
|  |
| 

NizvaNizva

22°56′0″ š. pl. 57°32′0″ r. ilg.﻿ / ﻿22.93333°š. pl. 57.53333°r. ilg.﻿ / 22.93333; 57.53333﻿ (Nizva)Koordinatės: 22°56′0″ š. pl. 57°32′0″ r. ilg.﻿ / ﻿22.93333°š. pl. 57.53333°r. ilg.﻿ / 22.93333; 57.53333﻿ (Nizva) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+4) |
|  |
| **Valstybė** | Omano vėliava Omanas |
| **Teritorija** | Dachilijos regionas |
|  |
| **Gyventojų** (2008) | 731 730  |
|  |
|  **Vikiteka** | Nizva |

**Nizva** (arab. نزوى = *Nizwā*) – miestas Omane, Dachilijos regione. Didžiausias regiono miestas, kadaise buvo Omano imamato sostinė. Nizva yra apie 140 km nuo Maskato. Mieste gyvena apie 70 tūkst. gyventojų, įskaitant Burkat Al Moozo ir Al Džabel el Akdaro sritis.

Nizva – vienas seniausių Omano miestų. Anksčiau tai buvo prekybos, mokslo, religijos ir meno centras. Jos Džama (Didžioji mečetė) buvo Islamo mokymo centras. Nizva tapo tokia svarbi, nes čia kirtosi Hadžaro kalnų vakarinės pusės keliai. Įsikūręs tarp žaliuojančių datulių palmių miestas jungė vidines Omano sritis su Maskatu ir pro jį ėjo kai kurie keliai iš Dofaro, tad per Nizva ėjo keliai į didžiąją šalies dalį. Dabar miestas yra įvairiapusiškai klestinti vieta, svarbi žemės ūkiui, istorijai ir turizmui. Nizva yra datulių auginimo ir prekybos vieta.

Sportas
-------

* Nizwa Club – futbolo klubas;
* Nizvos stadionas arba Nizvos sporto komplekso stadionas.
* Al Bashaer SC – futbolo klubas, kuris namų rungtynes žaidė Nizvoje.

Išnašos
-------

* 

1. ↑  Transfermarkt
2. ↑  Globalsportsarchive

Nuorodos
--------

* SOCCERWAY (apie Nizwa Club)
| Aninisअनिनी |
| --- |
| *Miestelio reginys* |
|  |
| 

AninisAninis

28°47′0″ š. pl. 95°54′0″ r. ilg.﻿ / ﻿28.78333°š. pl. 95.90000°r. ilg.﻿ / 28.78333; 95.90000﻿ (Aninis)Koordinatės: 28°47′0″ š. pl. 95°54′0″ r. ilg.﻿ / ﻿28.78333°š. pl. 95.90000°r. ilg.﻿ / 28.78333; 95.90000﻿ (Aninis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+5:30) |
|  |
| **Valstybė** | Indijos vėliava Indija |
| **Valstija** | Arunačal Pradešas |
| **Rajonas** | Aukštutinio Dibango Slėnio rajonas |
|  |
| **Gyventojų** (2011) | 2 264  |
| **Altitudė** | 1 968 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Aninis |
|  |
| **Kirčiavimas** | Anìnis |

**Aninis** (angl. *Anini*, hind. अनिनी, IAST: *Aninī*) – nedidelis miestelis pačiuose Indijos šiaurės rytuose, Arunačal Pradešo valstijoje, prie Dibango upės; Aukštutinio Dibango Slėnio rajono centras. Tai viena atokiausių Indijos vietų, o Aukštutinio Dibango Slėnio rajonas – rečiausiai apgyvendintas Indijos rajonas (1 žm./km²). Miestelis įsikūręs plokščiakalnyje į pietus nuo Himalajų. Pasiekiamas keliu iš Roingo, esančio Žemutiniame Dibango slėnyje. Veikia ligoninė, biblioteka, viešbutis, policijos postas, mokykla. Į šiaurę nuo Aninio pasideda Dibango laukinės gamtos draustinis. Dauguma gyventojų – mišmiai.

1950 m. miestelį ir apylinkes nuniokojo žemės drebėjimas.

* Aninio ligoninėAninio ligoninė
* Valstybinė mokyklaValstybinė mokykla
* Dri (Dibango) upėDri (Dibango) upė
* Aninis žiemąAninis žiemą

Šaltiniai
---------

1. ↑
| Trua Rivjeras*Trois-Rivières* |
| --- |
|        |
| *"Laviolette" tiltas per Šv. Lauryno upę* |
|  |
| 

Trua RivjerasTrua Rivjeras

46°21′0″ š. pl. 72°33′0″ v. ilg.﻿ / ﻿46.35000°š. pl. 72.55000°r. ilg.﻿ / 46.35000; 72.55000﻿ (Trua Rivjeras)Koordinatės: 46°21′0″ š. pl. 72°33′0″ v. ilg.﻿ / ﻿46.35000°š. pl. 72.55000°r. ilg.﻿ / 46.35000; 72.55000﻿ (Trua Rivjeras) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5)------ vasaros: (UTC-4) |
|  |
| **Valstybė** | Kanados vėliava Kanada |
| **Provincija** | Kvebekas Kvebekas |
| **Rajonas** | Mauricijaus rajonas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1634 |
| **Meras** | Jean Lamarche |
|  |
| **Gyventojų** (2006) | 129 100  |
| **Plotas** | 288,92 km² |
| **Tankumas** (2006) | 447 žm./km² |
| **Altitudė** | 61 m |
|  |
| **Pašto kodas** | G8(T,V-W,Y-Z), G9(A-C) |
| **Tel. kodas** | 819 |
| **Tinklalapis** |  |
|  **Vikiteka** | Trua Rivjeras |

**Trua Rivjeras** (pranc. *Trois-Rivières*, angl. *Three Rivers*, t. y. „Trys upės") – penktas pagal dydį Kvebeko miestas, esantis šios provincijos pietuose. 119,7 tūkst. gyventojų (2007). Išsidėstęs šiaurinėje Šv. Lauryno upės pakrantėje, prie Šv. Moriso upės žiočių, tarp Monrealio ir Kvebeko miestų, viena seniausių šalies gyvenviečių. Gera susisiekimo infrastruktūra, abu upės krantus jungia *Laviolette* tiltas (2,7 km ilgio).

Trua Rivjeras – svarbus pramonės centras, giliavandenis uostas. Vandens jėgainė ir dideli medienos ištekliai sąlygojo, kad miestas tapo vienu pagrindinių pasaulyje spaudos ir leidybos centru. Kitos pramonės šakos: tekstilės, aprangos, elektros prietaisų, avalynės, gumos. Yra katalikų vyskupija, uršuliečių vienuolynas, Kvebeko universiteto filialas.

Istorija
--------

Gyvenvietę 1634 m. įkūrė prancūzų keliautojas *Samuel de Champlain* ir pavadino atkreipdamas dėmesį į tris Šv. Moriso upės kanalus žiotyse. Tai buvo antroji nuolatinė gyvenvietė Naujojoje Prancūzijoje (po Kvebeko miesto).

Po britų okupacijos 1760 m. mieste apsigyveno ir anglų kalba kalbantys kolonistai, kurie miesto pavadinimą išvertė į *Three Rivers*.
**Kultūrinis sluoksnis** – žemės sluoksnis, kuriame aptinkama žmogaus veiklos pėdsakų.

Kultūrinis sluoksnis per ilgą laiką susidaro gyvenamojoje vietovėje. Jame būna organinių, buitinių, statybinių ir gamybinių atliekų. Kultūrinis sluoksnis – svarbiausias gyvenamosios vietos požymis. Iš jame rastų senovės statinių, ūkinių atliekų, buities reikmenų (darbo įrankiai, apyvokos daiktai), įvairių dirbinių (keramika, geležies šlakas, papuošalų, ginklų), jų gamybos priemonių liekanų nustatoma vietovės apgyvendinimo laikotarpis, gyvenusių žmonių etninė priklausomybė, rekonstruojama gyvensena. Kartais randama nuo vieno iki keliolikos kultūrinių sluoksnių – jų skaičius rodo naujus vietovės apgyvendinimo ar gyvenvietės atstatymo laikotarpius. Juos dažniausiai žymi degėsių, žemės ar smėlio sluoksniai. Čatal Hujuke rasta 13 kultūrinių sluoksnių.

Kultūrinio sluoksnio storis būna nuo kelių cm iki keliolikos metrų. Kultūrinių sluoksnių randama laikinose ir nuolatinėse senovės gyvenvietėse, piliakalniuose ir jų papėdžių gyvenvietėse, piliavietėse, miestų vietose, senamiesčiuose. Lietuvoje storiausias kultūrinis sluoksnis aptiktas Vilniaus senamiestyje – 7 m storio.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kultūrinis sluoksnis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XII (Lietuva). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2007. 231 psl.
Koordinatės: 55°35′01″š. pl. 24°52′48″r. ilg.﻿ / ﻿55.583657°š. pl. 24.879941°r. ilg.﻿ / 55.583657; 24.879941


|  Troškūnų kapinių koplyčia |
| --- |
|  |
| **Savivaldybė** | Anykščių rajonas |
| **Gyvenvietė** | Troškūnai |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1790 m. |

**Troškūnų kapinių koplyčia** – koplyčia Anykščių rajone, Troškūnuose, pietrytiniame miestelio pakraštyje esančių civilinių kapinių viduryje, šalia kelio  **1215**  Janušava–Dabužiai–Troškūnai . Ji stovi Troškūnų Švč. Trejybės parapijoje.

Istorija
--------

Troškūnuose dabartinė bažnyčia baigus statybas pašventinta 1787 m. Nors vidaus įrengimo darbai dar nebuvo baigti, joje pradėtos pamaldos, po kelių metų konsekruota.

Medinė koplyčia statyta 1790 m. vienuolių bernardinų. 1800–ųjų metų Troškūnų žemėlapyje jau buvo pažymėtas kelias į koplyčią (dabartinėje vietoje). 1892 m. restauruota Šimkausko. Šaltiniuose pateikiama, kad Troškūnų katalikų kapinėse buvo laidojama nuo XIX a. pabaigos.

Sovietiniais metais koplyčia buvo apleista, paversta sandėliu kapinių rakandams. 1989 m. rudenį, pažymint Troškūnų bažnyčios 200–ųjų metinių jubiliejų, koplyčia buvo atnaujinta.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Troškūnų Švč. Trejybės parapija
2. ↑  „Objekto Nr. 29920 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
3. ↑  Troškūnų Švč. Trejybės bažnyčios ir vienuolyno ansamblis Archyvuota kopija 2020-08-14 iš Wayback Machine projekto.
4. 1 2  Troškūnai *Anykščių krašto vietovių žinyne*
| Njakundajaus nacionalinis parkas |
| --- |
| IUCN II kategorija (nacionalinis parkas) |
| Parko ženklas Parko ženklas |
| **Vieta:** | Paragvajus (Aukštutinė Parana) |
| **Artimiausia didesnė gyvenvietė:** | Njakundajus |
| 

Žemėlapis rodantis Njakundajaus nacionalinis parkas vietą.Njakundajaus nacionalinis parkas

  |
| **Koordinatės:** | 26°03′00″ p. pl. 54°42′00″ v. ilg.﻿ / ﻿26.05000°š. pl. 54.70000°r. ilg.﻿ / 26.05000; 54.70000Koordinatės: 26°03′00″ p. pl. 54°42′00″ v. ilg.﻿ / ﻿26.05000°š. pl. 54.70000°r. ilg.﻿ / 26.05000; 54.70000 |
| **Plotas:** | 20 km² |
| **Įkurtas:** | 1993 m. |

**Njakundajaus nacionalinis parkas** (isp. *Parque Nacional Ñacunday*) – nacionalinis parkas rytų Paragvajuje, Aukštutinės Paranos departamente, į pietus nuo Njakundajaus. Plotas 20 km². Nacionalinis parkas apima Paranos intako Njakundajaus slėnį ir jame išlikusius tropinius miškus. Pats svarbiausias parko objektas – 40 m aukščio ir 70 m pločio Njakundajaus krioklys.

Klimatas subtropinis, drėgnas. Vidutinė metinė oro temperatūra 21,5 °C, metinis kritulių kiekis 1500–1700 mm. Vyrauja vėjai iš šiaurės. Parke vyrauja 15–20 m aukščio medžiai: skalusis kedrenis (*Cedrela fissilis*), paprastoji šerangė (*Trichilia catigua*), kopūstpalmė (*Euterpe edulis*), vienažiedė eugenija (*Eugenia uniflora*), *Myrsine rivularis*. Iš medžių, viršijančių 35 m aukštį būdingi: amerikinis skydmis (*Peltophorum dubium*), blizgioji piestoja (*Pterogyne nitens*), vyšninis širdamedis (*Cordia dichotoma*), *Cholorophora tinctoria*, delnuotė (*Cecropia pachystachya*). Didelė paparčių, orchidėjų įvairovė. Parke sutinkami įvairūs paukščiai, žinduoliai, ropliai, o upėje gausu žuvų.

Parko teritorijoje gyvena gvaraniai mbijai.

1975 m. įkurta saugoma teritorija kaip Njakundajaus saugomas miškas, 1993 m. teritorija praplėsta, jai suteiktas nacionalinio parko statusas.

Krioklio panorama

Šaltiniai
---------

* salvemoslos.com[neveikianti nuoroda]
* abc.com.py[neveikianti nuoroda]
| Giusy Buscemi |
| --- |
|  |
|  |
|  |
| Tikras vardas |  |
|  |
| Gimė | 1993 m. balandžio 13 d. (29 metai)  Macara del Valas |
|  |
| Šalis |  Italija |
|  |  |
|  |  |
|  |  |
| Sutuoktinis | Jan Michelini (2017–) |
| Vaikai | 1 |
|  |
| Aktyvumo metai | 2012– |
| Užsiėmimas | modelis, aktorė |
| Žymesni vaidmenys |
|  |
| Apdovanojimai |
| Mis Italija (2012 m.) |

**Džiusė Bušemi** (it. *Giusy Buscemi*; g. 1993 m. balandžio 13 d. Macara del Valas) – italų aktorė ir buvęs modelis.

Biografija
----------

Mokėsi La Sapienza universiteto literatūros ir muzikos fakultete. 2012 m. laimėjo grožio konkursą Mis Italija ir tais pačiais metais debiutavo kaip aktorė komedijoje „Baci salati". 2013 m. ji kartu su tame pačiame grožio konkurse 3–iąją vietą užėmusia Claudia Tosoni nusifilmavo juostoje „Il ragioniere della mafia". Vaidino serialuose „Tėvas Motiejus" (2014), „Il paradiso delle signore" (2015–2021), „Un passo dal cielo" (2015).

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Giusy Buscemi** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* IMDb profilis
Koordinatės: 55°33′53″ š. pl. 24°50′23″ r. ilg.﻿ / ﻿55.56472°š. pl. 24.83972°r. ilg.﻿ / 55.56472; 24.83972

**Troškūnų-Dabužių miškai** – miškų masyvas Rytų Lietuvoje, Anykščių rajone, 1 km į pietus nuo Troškūnų. Apima ~69 km² ir priklauso Anykščių miškų urėdijai (Troškūnų, Juostininkų girininkijos).

Masyvą sudaro 13 miškų: Troškūnų, Juostininkų, Janušavos, Dabužių, Vėžio, Butleriškio, Dievulio, Žerkiškių, Repšėnų, Tumėjos, Kernagiškių, Žabališkių. Šiaurinė miško dalis patenka į Nevėžio baseiną, čia prasideda pats Nevėžis, teka Juosta su intaku Užlupiu. Pietinis pakraštys, kuriuo teka Pienios intakas Nevėžė, priklauso Šventosios baseinui. Rytuose telkšo nedideli Paežerių ir Mažvilkos ežerai, plyti Paraisčių durpynas.

Po trečdalį miško medynų sudaro beržynai ir eglynai, 17 % – pušynai, 12 % – drebulynai, 4 % – juodalksnynai, 3 % – baltalksnynai, likusią dalį sudaro ąžuolynai ir uosynai. Dauguma (42 %) medynų pusamžiai, jaunuolynai užima 19 %, pribręstantys medynai – 23 %, brandūs – 16 %. Vidurinis medynų amžius – 53 metai.

Miško reljefas lygus, dirva pelkėta. Būdingi velėniniai jauriniai glėjiški priesmėliai ir priemoliai, tarpinio ir aukštutinio tipo durpžemiai.

Troškūnų-Dabužių miškuose sutinkamos stirnos, briedžiai, lapės, elniai, kiškiai, šernai, kiaunės, barsukai, usūriniai šunys, berbrai, voverės, ondatros, lūšys, įvairūs paukščiai (jerubės, slankos, juodieji gandrai, suopiai).

Mišku tekanti Juostos atkarpa įtraukta į Juostos hidrologinį draustinį. Janušavos miške (98 kvartale) stūkso Barboros akmuo (archeologinis paminklas). Rytuose mišką kerta Panevėžio–Švenčionėlių geležinkelis. Miške yra šie kaimai: Nevėžninkai, Nevėžka, Žalioji, Varšauka, Užubaliai, Kirmėliukai, Rezgys, Kernagiškiai, Vagilka, Mašinka.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Troškūnų–Dabužių miškai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 4 (Simno-Žvorūnė). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1988. // psl. 346-347
Koordinatės: 55°36′51″ š. pl. 23°9′39″ r. ilg.﻿ / ﻿55.61417°š. pl. 23.16083°r. ilg.﻿ / 55.61417; 23.16083


| Pagryžuvio tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Lietuva (Kelmės rajonas) |
| Plotas | 0,189 km² |
| Kranto linijos ilgis | 5,46 km |
| Kilmė | dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 2,2 m |
| Didžiausias gylis | 8,7 m |
| Įteka | Gryžuva, bevardis upelis |
| Išteka | Gryžuva |

**Pagryžuvio tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Kelmės rajone, 3 km į šiaurės vakarus nuo Tytuvėnų. Sudarytas užtvenkus Gryžuvos upę (Dubysos intakas) 9,7 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 1,81 km, plotis – iki 0,18 km. Šiaurrytinėje dalyje yra 0,1 ha miškinga sala. Altitudė 115 m. Krantai žemi, tik šiaurrytiniai krantai aukštoki, vietomis apaugę medžiais. Šiaurinėje pakrantėje auga miškelis. Aplink tvenkinį plyti dirbami laukai. Į vakarus nuo tvenkinio yra Pagryžuvio gyvenvietė, aplink tvenkinį įsikūrę kaimai: Kiškoniai, Tytuvėnėliai. Šiaurės rytinį galą kerta kelias  **2105**  Tytuvėnai–Pakapė–Šiauliai , šiaurės vakariniu pakraščiu eina kelias  **2126**  Pavydai–Pagryžuvys–Tytuvėnėliai .

Tvenkinys įrengtas 1981 m. 2012 m. pastatyta 100 kW galios mažoji hidroelektrinė.

Šaltiniai
---------

1. ↑

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
| ***Spąstai merginai*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Cebo para una adolescente |
| Kilmės šalis |  Ispanija |
| Režisierius | Francisco Lara Polop |
| Vaidina | Ornella MutiPhilippe Leroy |
| Metai | 1974 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 88 min. |
| Kalba | ispanų |
| **IMDb įrašas** |

**Spąstai merginai** (isp.  *Cebo para una adolescente*) – 1974 m. Ispanijoje sukurta drama.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Ornella Muti – Mirabelė
* Philippe Leroy – Ignacijus
* Emilio Gutierrez Caba – Karlosas
* Lina Canalejas
* Jose Vivo
* Jelena Samarina
* Africa Pratt

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Jaunosios Mirabelės tėvas padeda dukrai įsidarbinti sekretore pas savo viršininką inžinierių Ignacijų. Pagyvenęs vyras iš karto susidomi mergina, moka jai didelę algą, o jos tėvams padeda gauti paskolą įsigyti naujam butui. Jis taip pat ima merginą į komandiruotes ir Mirabelė tampa jo meiluže. Nors santykius tenka slėpti, tokia situacija merginą tenkina, kol ji nesusipažįsta su bendraamžiu žurnalistu. Ji nusprendžia nutraukti santykius su Ignacijumi, tačiau susiduria su šio šantažu: merginai šį palikus, jos tėvai neteks namų...
| Rudiškių kapinynas |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Rudiškių kapinynasRudiškių kapinynas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 56°9′0″ š. pl. 23°25′34″ r. ilg.﻿ / ﻿56.15000°š. pl. 23.42611°r. ilg.﻿ / 56.15000; 23.42611Koordinatės: 56°9′0″ š. pl. 23°25′34″ r. ilg.﻿ / ﻿56.15000°š. pl. 23.42611°r. ilg.﻿ / 56.15000; 23.42611 |

 |
| Vieta | Joniškio rajonas |
| Seniūnija | Rudiškių seniūnija |
| Plotas | 410 000 m² |
| Naudotas | III–XIII a. |
| Registro Nr. | A588P/12405 |

**Rudiškių kapinynas** (arba ***Švedkapis, Šventkalnis***) – senovinė laidojimo vieta, rasta šiaurės Lietuvoje, Joniškio rajone, Rudiškių seniūnijoje, Mūšos kairiajame krante, prie pietvakarinio Rudiškių kaimo pakraščio. Valstybinės reikšmės archeologinis paminklas.

Kapinyne rasta žmonių kaulų, geležinių ginklų (įmovinių kirvių, įmovinių ietigalių), pjautuvų, žalvarinių papuošalų (kryžinių ir nuokamienių smeigtukų, juostinių, tuščiavidurių, storėjančiais galais su iškilia trikampe briauna apyrankių, antkaklių, lankinių ir pasaginių segių, ažiūrinė segė, puošta raudonu emaliu). Šios įkapės datuojamos III–XIII a.

Rudiškių kapinyno radiniai saugomi Nacionaliniame muziejuje, Šiaulių „Aušros" bei Kauno istorijos muziejuose.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Objekto Nr. 12405 išsamus aprašymas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.
2. ↑  *Rudiškių kapinynas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 578
| Ruzveltas |
| --- |
| **Ilgis** | 760 km |
| **Baseino plotas** | 59 649 km² |
| **Vidutinis debitas** | 1487 m³/s |
| **Ištakos** | Paresiso kalnai |
| **Žiotys** | Aripuananas |
| **Šalys** | Brazilijos vėliava Brazilija |

**Ruzveltas** (port. *Rio Roosevelt*) – upė vakarų Brazilijoje, Rondonijos, Mato Groso ir Amazonės valstijose; kairysis Aripuanano intakas (Madeiros ir Amazonės baseinas). Prasideda rytų Rondonijoje, į šiaurę nuo Viljenos, Paresiso kalnuose. Teka daugiausia šiaurės kryptimi per vakarų Mato Grosą, žemupyje – per Amazonės valstiją. Įteka į Aripuananą ties Aruanano vietove, netoli Transamazonijos plento.

Didžiausi intakai: Brankas, Mašadinijas, Madeirinija (kairieji), Kapitan Kardozas (dešinysis).

Vaga slenkstėta. Upės baseinas retai gyvenamas. Prie Ruzvelto įsiteigta daug saugomų teritorijų: Aripuanano Parko, Ruzvelto, Zorų, Igarape Preto tenjarinų indėnų teritorijos (gyvena sintalargai, zorai, tenjarinai), Gvaribos–Ruzvelto išteklių rezervatas, Kampos Amazonikos nacionalinis parkas.

Anksčiau vadinta ***Duvida*** (port. *Rio da Dúvida* 'abejonės upė'), bet vėliau pervadinta JAV prezidento Teodoro Ruzvelto, keliavusio šia upe 1913–1914 m. garbei. Jis, pasitraukęs iš politikos, drauge su brazilų keliautoju Kandidu Rondonu leidosi plaukti šia, tuo metu beveik neištyrinėta upe.

Šaltiniai
---------

1. 1 2 3  R. Ziesler and G.D. Ardizzone. LAS AGUAS CONTINENTALES DE AMERICA LATINA/THE INLAND WATERS OF LATIN AMERICA, Fishery Information, Data and Statistics Service. Fisheries Department FAO, Rome.
2. ↑
3. ↑  Mapa Multimodal Amazonas. *Ministério dos Transportes*, 2013.
4. ↑  Millard, Candice (2005), *The River of Doubt: Theodore Roosevelt’s Darkest Journey*, New York: Doubleday
Koordinatės: 55°22′55″š. pl. 22°21′40″r. ilg.﻿ / ﻿55.3819°š. pl. 22.3610°r. ilg.﻿ / 55.3819; 22.3610

|  |
| --- |
| **Šakviečio mokykla** |
| [[Vaizdas:{{{emblema}}}|Šakviečio mokykla herbas|center|100px]] |
| Šakviečio mokykla |
| **Adresas** | Mokyklos g. 4, Šakvietis |
| **Direktorius(-ė)** |  |
| **Mokinių skaičius** |  |
| **Įkūrimo data** |  |
| **Uždarymo data** | 2013 m. |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** |  |

**Šakviečio pradinė mokykla** – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Šakviečio kaime (Tauragės rajonas), vykdžiusi pradinio ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190472457. Steigėjas Tauragės rajono savivaldybės taryba.

Istorija
--------

2005 m. rugpjūtį Šakviečio pagrindinė mokykla sudegė, tuomet joje mokėsi 116 vaikų. Ji buvo atstatyta, bet kaip pradinė mokykla, joje dar įsikūrė Šakviečio bendruomenės centras, biblioteka ir medicinos punktas, kurio anksčiau čia nebuvo. Naujoji mokykla atidaryta 2007 m. kaip Lomių pagrindinės mokyklos pradinis skyrius. Mokykla uždaryta 2013 m. dėl pernelyg mažo moksleivių skaičiaus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Tauragės r. Šakviečio pagrindinė mokykla. Visalietuva.lt (tikrinta 2022-05-07).
2. ↑  Apie mus. Tauragesvvg.lt (tikrinta 2022-05-07).
3. ↑  Daiva Sitnikienė. Milijonus kainavusios mokyklos likimas - vienos šeimos rankose. 2011-08-22, Lrytas.lt (tikrinta 2022-05-07).
4. ↑  Tauragės rajono Lomių pagrindinės mokyklos Šakviečio skyrius. Aikos.smm.lt (tikrinta 2022-05-07).
5. ↑  Ramunė Ramanauskienė. Vienos mokyklos uždaromos, kitoms perkamos naujos patalpos. 2013-04-05, Taurageszinios.lt (tikrinta 2022-05-07).
|  |
| --- |
| Subaru R1 |
|  |
| Bendra informacija |
| Gamintojas | Subaru |
| Gamybos metai | 2005–2010 |
| Chronologija |
| Kėbulas ir važiuoklė |
| Klasė | Kei-car |
| Variklis ir transmisija |
| Variklis (-iai) | Benzininis:658 cm³ I4 |
| Transmisija (-os) | iCVT |
| Išmatavimai |
| Ratų bazė | 2195 mm |
| Ilgis | 3285 mm |
| Plotis | 1475 mm |
| Aukštis | 1510 mm |
| Svoris | 800 kg |
| Kita informacija |
| Susiję automobiliai | Subaru R2 |

**Subaru R1** – „Subaru" kompanijos automobilis, kuris nuo 2005 m. balandžio 4 d. iki 2010 m. kovo buvo gaminamas Japonijoje. Tai dviduris „R2" modelio variantas su trumpesne ratų baze ir mažesniu kėbulu. Šiuo modeliu „Subaru" kompanija ketino grįžti į perspektyvią mažalitražių automobilių rinką („kei-car" Japonijoje taikomos mokesčių lengvatos).

Neįprasta tai, kad „R1" modelyje neišnaudotas didžiausias leistinas automobilio ilgis, kuris Japonijoje ribojamas mokesčių lengvatas turintiems „kei-car" klasės automobiliams. Tačiau tuo naudojasi visi kiti gamintojai, pradedant 1989 m. „Autozam Carol", baigiant „Suzuki Twin" ir europietišku „Smart Fortwo" modeliu.

Iki pat 2005 m. pabaigos „Subaru R1" automobiliuose buvo montuojamas vienintelis variklis „EN07". Šio variklio darbinis tūris (cilindrų skersmuo ir stūmoklio eiga – 55×66,8 mm) – viso labo 658 cm³. Vėliau, kaip ir „R2" modelyje, šis variklis pradėtas montuoti su trimis skirtingomis modifikacijomis (priklausomai nuo automobilio modifikacijos). *I* automobilio versijos variklis išvystė 46 AG, patobulintos *R* versijos variklis išvystė iki 54 AG, esant 6400 aps/min. ir didžiausiam sukimo momentui – 63 Nm be įpūtimo; taip pat buvo gaminamas variantas *S* su suslėgėju (angl. *supercharger*) ir suslėgto oro aušintuvu (angl. *intercooler*), išvystantis 63 AG.

„R1" pozicionuojamas kaip asmeninis automobilis arba kaip vidutinio amžiaus jaunavedžių poros antrasis automobilis. Galima komplektacija su natūralia oda ir alkantara. Visi „R1" automobiliai buvo komplektuojami su CVT sistema, tiek priekiniais, tiek visais ratais varomose automobilių modifikacijose.

Reklamose „R1" modelis dažnai lyginamas su „Subaru 360" – pirmuoju kompanijos „Subaru" automobiliu.

Ant „R1" bazės sukurti:

* „Subaru R1e" – eksperimentinis elektromobilis, ribotu kiekiu gaminamas užsakovams Japonijoje. Šiuo modeliu labai domisi JAV, nes jis komplektuojamas su didelės talpos ličio jonų akumuliatoriais, kurie 80 % įkrovą gali pasiekti tik per 15 min.
* „Prodrive P2" – koncepcinis sportinis automobilis.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Top Gear" 8 sezonas, 5 serija 2006−06−04


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Subaru R1** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Pakaspijo žemuma ir šiaurinė Kaspijos jūros dalis iš kosmoso.
**Pakaspijo žemuma** (rus. *Прикаспийская низменность*) – tektoninė dubuma, besidriekianti aplink šiaurinę Kaspijos jūros dalį Rusijoje ir Kazachstane. Plotas ~200 000 km². Šiaurėje riboja Bendrasis Syrtas, vakaruose – Pavolgio aukštuma ir Jergeniai, rytuose – Ustiurtas ir Pauralės plynaukštė. Aukščiausia vieta siekia 149 m, o pietinė dalis plyti žemiau pasaulinio vandenyno lygio (-28 m).

Būdingas lygus, lėkštai link Kaspijos besileidžiantis paviršius su atskiromis aukštumomis – Indero kalnais, Didžiuoju Bogdo, Mažuoju Bogdo ir kitais. Žemumą kerta Volgos, Uralo, Kumos, Tereko upės. Nedidelės upės (Didysis Uzenis, Mažasis Uzenis, Uilas, Sagizas) vasaromis išdžiūsta, ar susiskaido į ežerėlius. Gausu druskos ežerų (Baskunčiakas, Eltonas ir kt.).

Klimatas subtropinis, žemyninis. Sausį vidutinės temperatūros svyruoja nuo -14 °C iki -8 °C pakrantėje, vasarą – 22-23 °C. Kritulių nuo 150–200 mm pietryčiuose iki 350 mm šiaurės vakaruose. Dažni sausvėjai. Šiaurėje auga varpinių-kiečių stepės, kitur vyrauja pusdykumės ir dykumos (Ryno smėlynai). Vietomis yra smėlio kopų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Leptonychotes weddellii** |
| --- |
| Vedelio ruonisVedelio ruonis |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Gyvūnai  *( Animalia)* |
| Tipas: | Chordiniai  *( Chordata)* |
| Klasė: | Žinduoliai  *( Mammalia)* |
| Būrys: | Plėšrieji žinduoliai  *( Carnivora)* |
| Pobūris: | Ruoniniai  *( Pinnipedia)* |
| Šeima: | Tikrieji ruoniai  *( Phocidae)* |
| Gentis: | *Leptonychotes*  *( Leptonychotes)* |
| Rūšis: | Vedelio ruonis  *( Leptonychotes weddellii)* |

 |
| Binomas |
| ***Leptonychotes weddellii***Lesson, 1826 |

**Vedelio ruonis** (*Leptonychotes weddellii*) – labiausiai Antarktyje paplitęs ruonių (*Pinnipedia*) pobūrio jūros žinduolis. Pavadintas anglų jūrininko ir ruonių medžiotojo *James Weddell* vardu. Tai toliausiai į pietus paplitusi žinduolių rūšis.

Pagrindiniai duomenys
---------------------

Plieno pilkumo spalvos su šviesesnėmis, baltomis ar gelsvomis dėmėmis ant viso kūno. Ilgis iki 3 metrų. Svoris: patelė iki 450 kg, patinas šiek tiek lengvesnis. Lytinė branda nuo 3-6 metų. Poruojasi rugsėjį-spalį. Nėštumas 10 mėnesių. Jauniklių kiekis: dažniausiai 1.

Vedelio ruonis – vienintelė *Leptonychotes* genties rūšis. Kartu su Roso ruoniu, jūrų leopardu ir krabaėdžiu priklauso *Lobodontini* tribai.

Paplitimas
----------

Vedelio ruoniai gyvena negiliuose vandenyse Antarktidos pakrantėse. Vieninteliai iš antarktinių ruonių teikia pirmenybę ne jūroje plūduriuojančiam, o prie kranto prišalusiam ledui. Didžiąją laiko dalį praleidžia vandenyje, kur ieško maisto.

Gyvenimo būdas
--------------

Įpročiai: medžioja po vieną; sausumoje gyvena tik bandomis. Maistas: žuvis, galvakojai moliuskai, krilis. Gyvenimo trukmė: apie 25 metus.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Vedelio ruonis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
Koordinatės: 55°0′58″ š. pl. 23°36′53″ r. ilg.﻿ / ﻿55.01611°š. pl. 23.61472°r. ilg.﻿ / 55.01611; 23.61472

**Pakarklės miškas** – miškas Lietuvoje, Kauno rajone, 1 km į pietryčius nuo Vilkijos, Nemuno dešiniajame krante. Priklauso Kauno miškų urėdijos Kulautuvos girininkijai. Apima 7,7 km² plotą.

Rytinė dalis – pakili lyguma, vakarinė – Nemuno senslėnis, išgriaužtas upokšnių slėnių ir griovų. Būdingi jauriniai silpnai sujaurėję, velėniniai jauriniai priesmėliai, velėniniai karbonatiniai sujaurėję priemoliai. Mišką vagoja Nemuno intakai – Upys (Tamsė) su Palaidžiupiu, Karklė, Upesnis, Medinka, Tebeškupis, Prakupis, Pilies upelis, Piliakalnio upelis.

Medynai:

* pušynai: 56 %
* eglynai: 28 %
* ąžuolynai: 8 %
* beržynai: 5 %
* baltalksnynai: 2 %
* juodalksnynai: 1 %

Jaunuolynai sudaro 31 % medynų, pusamžiai medžiai 50 %, pribręstantys 13 %, brandūs 6 %.

Pakarklės miškų šiaurine dalimi eina plentas  **141**  Kaunas–Jurbarkas–Šilutė–Klaipėda . Įsteigtas Paštuvos botaninis draustinis, Karklės ichtiologinis draustinis. Gausu archeologijos ir istorijos paveldo: Kriemalos senovės gyvenvietė ir kapinynas, Brūžės senovės gyvenvietė ir dvarvietė, Paštuvos kapinynas, Vilkijos senovės gyvenvietė, Jaučakių piliakalnis, Jaučakių holokausto vieta, Svirkalnis, Žvirgždės dvarvietė.

Pakarklės miškuose ir aplink įsikūrę: Tolivardžiai, Paštuva, Bubiai, Batniava, Brūžė, Kriemala, Naujiena, Jaučakiai, Antalkiai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Pakarklės miškas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 270
*Kitos reikšmės – Švč. Mergelės Marijos bažnyčia.*
Koordinatės: 55°16′11″š. pl. 22°35′59″r. ilg.﻿ / ﻿55.2698°š. pl. 22.5996°r. ilg.﻿ / 55.2698; 22.5996

|  Pašaltuonio Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Telšių |
| **Dekanatas** | Tauragės |
| **Savivaldybė** | Jurbarko rajonas |
| **Gyvenvietė** | Pašaltuonys |
| **Adresas** | Tauragės g. 12 |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1890 m. |
| **Stilius** | liaudies architektūra |

**Pašaltuonio Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Pašaltuonio kaime, prie Labaukšto ir Šaltuonos santakos. Liaudies architektūros formų. Bažnyčia, varpinė, šventoriaus tvora su vartais – architektūros paminklas.

Istorija
--------

1755 m. Labaukštus (Pašaltuonį) Andrius ir Felicija Jasenskiai dovanojo Senųjų Trakų benediktinų vienuolynui. 1756 m. dvarininkas Janavičius pastatydino bažnyčią. 1805 m. ji sudegė. Dėl 1806 m. nederliaus atstatinėti nepradėta. 1832 m. vienuolynas ir bažnyčia uždaryti.

Vyskupas Motiejus Valančius, sužinojęs, kad bažnyčia neįrašyta į valstybės turtų inventorius, 1858 m. paskyrė kunigą. Bažnyčia suremontuota. 1840 m. buvusi vienuolyno žemė išdalinta valstiečiams. Vieną sklypą valstiečiai skyrė kunigui ir už jį iki 1858 m. mokėjo mokesčius. 1890 m. kunigo Vrublevskio ir parapijiečių rūpesčiu pastatyta dabartinė medinė bažnyčia (buvo Gaurės parapijos filija). Parapija garsėja Žolinės atlaidais.

Architektūra
------------

Bažnyčia liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, su 2 bokšteliais. Joje yra 3 altoriai. Šventoriuje stovi dviaukštė medinė varpinė, yra kapinės.

Bažnyčioje stovi nežinomo meistro sumontuoti istoriniai vargonai.

Galerija
--------

* BažnyčiaBažnyčia
* Žemaičių krikšto jubiliejaus kryžiusŽemaičių krikšto jubiliejaus kryžius
* Šventoriaus tvora su koplytėlėmisŠventoriaus tvora su koplytėlėmis
* VartaiVartai
* Bokštelio kryžiusBokštelio kryžius

Literatūra
----------

* Nuo benediktinų vienuolyno iki Pašaltuonio parapijos (sud. Ona Žemaitytė-Narkevičienė). - Kaunas: Pasaulio lietuvių kultūros, mokslo ir švietimo centras, 2003. - 70 p.: iliustr. - ISBN 9986-418-28-3

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Pašaltuonio Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčios statinių kompleksas". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras.

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Pašaltuonio Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Pašaltuonio parapija (dekanato inf.)
**Subalansuota apskaita** (*balanced scorecard*) – labai apibendrintas verslo valdymo modelis, akcentuojantis ne tiek kokybę ar procesus, kiek bendrą veiklos įvertinimą. Sukurtas apie 1990 Jungtinėse Valsitjose, pagrindiniai kūrėjai – profesoriai Robetas Kaplanas ir Deividas Nortonas. Susideda iš 4 dalių:

* *Learning and Growth Perspective* – darbuotojų mokymas.
* *Business Process Perspective* – įmonės procesų valdymas.
* *Customer Perspective* – orientacija į klientą.
* *Financial Perspective* – orientacija į finansų valdymą.

Visos keturios dalys yra vienaip ar kitaip matuojamos bei gerinamos, remiantis gautais matavimų rezultatais. Visų šių dalių subalansuotas gerinimas leidžia vystyti įmonės veiklą mažiausiomis išlaidomis. Bet kurie ilgalaikiai (strateginiai) įmonės vystymo planai turi atsižvelgti į visas keturias Subalansuotos apskaitos dalis.

Nors paprastas, subalansuotos apskaitos modelis yra pakankamai efektyvus: kiekviena iš jo dalių gali būti gana giliai detalizuojama, o dėl orientacijos į matavimus, šis valdymo modelis yra veiksmingas. Vienas iš didesnių privalumų – tai, kad šis modelis visiškai neprieštarauja jokioms kitoms metodologijoms. Nepaisant patogumo, modelis yra pernelyg paprastas ir apibendrintas, kad leistų giliai optimizuoti įmonių darbą, todėl labiau tinkamas strateginiam planavimui bei pradiniam įmonių veiklos gerinimui, paruošiant jas funkcinių metodologijų diegimui.

Nuorodos:

* The Balanced Scorecard Institute
| Pašekščio pilkapynas |
| --- |
| Pašekščio pilkapių informaciniai ženklai |
| 

Pašekščio pilkapynasPašekščio pilkapynas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 55°15′18″š. pl. 25°49′37″r. ilg.﻿ / ﻿55.25500°š. pl. 25.82700°r. ilg.﻿ / 55.25500; 25.82700Koordinatės: 55°15′18″š. pl. 25°49′37″r. ilg.﻿ / ﻿55.25500°š. pl. 25.82700°r. ilg.﻿ / 55.25500; 25.82700 |

 |
| Vieta | Švenčionių rajonas |
| Seniūnija | Labanoro seniūnija |
| Tirtas | 1977, 1979, 1987, 2012 m. |
| Registro Nr. | 12085 |

**Pašekščio pilkapynas** – pilkapynas Švenčionių rajono savivaldybės teritorijoje, Labanoro seniūnijoje, Aukštasalės kaime. Objektas išsidėstęs Labanoro girioje, prie miško kelio (iš vakarų pusės), vedančio nuo plento  **114**  Molėtai–Kaltanėnai–Ignalina  į Pažemio kaimą. Pilkapynas pažymėtas specialiais ženklais. Užima 5013 m² plotą.

Pilkapynas 1993 m. paskelbtas archeologijos paminklu.

Pilkapynas
----------

Pilkapyno teritorija buvo nustatyta 1987 m. Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos žvalgymo metu (vad. Jonas Balčiūnas). 2012 m. buvo patikslinti duomenys: su GPS prietaisu nustatytos pilkapių centrų koordinatės, su matavimo juosta išmatuoti pilkapių sampilų skersmenys.

Pilkapius sudaro 10 sampilų nuo 6 iki 12 m skersmens ir nuo 0,3 iki 1 m aukščio. Dalis sampilų deformuoti, kai kuriuose pastebimos senos duobės. Sampilus juosia grioviai ir pailgos duobės, kurių dalis yra užslinkę. Reljefas gana lygus, iš pietų pusės teritorija ribojama kvartalinės proskynos. Vieta apaugusi mišku, patenka į Labanoro regioninį parką.

Taip pat skaitykite
-------------------

* Pašekščių pilkapynas (Molėtų raj.)
* Sąrašas:Lietuvos pilkapynai

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Pilkapis". Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras. Nuoroda tikrinta 2017-08-06.
Baulas su ektaru
**Baulai** (beng. বাউল = *bāul* – „beprotis, paikšas") – Bengalijoje ir kaimyniniuose kraštuose (Asame, Tripuroje) veikiantys elgetaujantys asketai-dainiai. Tai labai heterogeniška bendruomenė, susidedanti daugiausia iš vaišnavų ir sufijų. Nepaiso ortodoksinių religijos socialinių normų.

Pagrindinė baulų dvasinė praktika – dainavimas apie mistinę meilę pritariant ektaru (vienastygiu instrumentu). Dainų poetika panaši į sufijų bei bhakti judėjimo adeptų: paprastais žodžiais išreiškiama meilė vienatiniam Dievui, jo ilgesys. Dievas įžvelgiamas visame kame aplinkui ir savyje.

Baulų kilmė nėra aiški. Pats žodis bengališkuose tekstuose minimas nuo XV a. Šis judėjimas išsirutuliojo veikiant tiek vietinėms tantrinėms srovėms, tiek bhaktizmo, sufizmo, budizmo įtakoms. Iki pat XIX a. baulų tradicija gyvavo tik žodiniu pavidalu. 2008 m. baulų muzika, papročiai įtraukti į UNESCO nemedžiaginio paveldo sąrašą (kaip Bangladešo paveldas).

Žymiausi baulų dainiai: Lalonas, Bhaba Pagla, Parvatė Baul. Baulų poetika turėjo įtakos Rabindranathui Tagorei, Kazi Nazruliui Islamui ir kitiems bengalų poetams.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Baulai** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Baulų grupė netoli Šantiniketano
* Baulai Poušmelos šventėje
* Baulų atlikėja Parvatė Baul

Šaltiniai
---------

1. ↑  Kazimieras Seibutis. *Baulai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002
2. ↑
*Trečiosios Egipto dinastijos faraono Sekhmecho vienas iš vardų.*

| **TetisOthohas** |
| --- |
| Egipto faraonas |
|  |
| Šeštoji Egipto dinastija |
| Mirė | 2323 m. pr. m. e.palaidotas Sakaroje |
| Sutuoktinis (-ė) | Iputė |
| Egipto faraonas |
| Valdė | ~2374−2354 m. pr. m. e arba2345–23233 m. pr. m. e. |
| Pirmtakas | Unas |
| Įpėdinis | Userkarė |
|  |
|  **Vikiteka** | Tetis |

**Tetis** (**Othohas**, m. apie 2323 m. pr. m. e. palaidotas Sakaroje) – šeštosios Egipto dinastijos pradininkas. Valdė apie 2374−2354 m. pr. m. e. arba 2345–2323 m. pr. m. e.

Tečio piramidė Sakaroje
Pagal Manetoną, Tetis buvo naujos karalių dinastijos pradininkas, tačiau archeologiniai duomenys nerodo jokio ženklesnio pasikeitimo to meto Egipte. Tetis vedė Iput, prieš tai valdžiusio faraono Uno dukterį. Jo tėvas tikriausiai nepriklausė penktosios dinastijos giminės linijai. Tečio pasirinktas Horo vardas *Sehetep-tawi* („dviejų žemių sutaikintojas") gali nurodyti jo vaidmenį, kaip tvarkos ir taikos užtikrintojo. Faraonas valdė iš Memfio, tačiau jo valdymo metu pradėjo augti Aukštutinio Egipto miestų reikšmė. Faraonas palaikė prekybinius ir diplomatinius santykius su Biblu ir Sirija, svarbius dėl medienos importo.

Tetis pastatė piramidę Sakaros šiaurinėje pusėje. Jos vidinės sienos išrašytos piramidžių tekstais. Tečio sarkofagas išliko *in situ*, kūnas ir kapo objektai išgrobti dar senovėje. Šalia faraono laidojimo komplekso rastos dviejų jo žmonų piramidės: Iput, Pepio I motinos, ir Khuit. 1988 m. faraono laidojimo šventyklos liekanose rasti akmenys su trečiosios žmonos Sešeshet vardo įrašais. Netoli jo kapo buvo rasta viena jo statulėlė. Tečio piramidės kompleksą 1907−08 m. tyrė James Quibell. Šalia rasti palaidoti du faraono viziriai: Kagemnis ir Mereruka. Mererukos, kuris buvo vedęs Tečio dukterį, mastaba su 32 kambariais yra didžiausia Sakaroje. 

Pasak Manetono, jo mirtis buvo neįprasta faraonui − jis buvo nužudytas savo sargybinio. Tai nėra patikrinama ir galbūt supainiota su Amenemheto I mirtimi. Po faraono mirties sostą apie vienerių metų laikotarpiui užgrobė Userkarė, po kurio valdžia atiteko tikrajam įpėdiniui Pepiui I.

Šaltiniai
---------

* *The Oxford Encyclopedia of Ancient Egypt*. Tomas III. Red. Donald B. Redford. Oxford University Press, − 2001, p. 380
* Ian Shaw, Paul Nicholson. *The British Museum Dictionary of Ancient Egypt*. The American University in Cairo Press. 2002, p. 286

Nuorodos
--------

* Informacija apie šeštąją dinastiją

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • REgipto faraonai |
| --- |
|  |
| 
**Senoji karalystė**
**Šeštoji dinastija**
Tetis →
Userkarė →
Pepis I →
Nemtjemsafas I → 
Pepis II → 
Nemtjemsafas II →
Nitikretė |

 |
| **Henrikas Guobys** |
| --- |
| Gimė | 1928 m. lapkričio 4 d.Inturkė |
| Mirė | 1986 m. sausio 7 d. (57 metai)Vilnius |
|  |
| Veikla | gydytojas reumatologas |
| Partija | 1958 m. SSKP |
|  |
| Alma mater | 1953 m. Vilniaus universitetas |

**Henrikas Guobys** (1928 m. lapkričio 4 d. Inturkėje – 1986 m. sausio 7 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytojas reumatologas, medicinos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1953 m. baigė Vilniaus universitetą. 1953–1986 m. dirbo Eksperimentinės ir klinikinės medicinos institute: 1958–1968 m. kurortologijos, 1968–1979 m. artrologijos, nuo 1979 m. reabilitacijos skyriaus vedėjas. 1967 m. su kitais pradėjo organizuoti sergančiųjų reumatinėmis ligomis medicininę, socialinę ir profesinę reabilitaciją Lietuvoje; pagrindė ją teoriškai. 1967–1978 m. LSSR fizioterapeutų ir kurortologų mokslinės draugijos pirmininkas. 1984 m. medicinos mokslų daktaras. Nuo 1985 m. profesorius.

Bibliografija
-------------

* Kaip ilsėtis ir gydytis Palangoje. – Vilnius, 1959. – 55 p.
* Reumatinės sąnarių ligos: diagnostika ir gydymas. – Vilnius: Mokslas, 1981. – 141 p.: iliustr.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Henrikas Guobys*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 2 (Grūdas-Marvelės). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1986. // psl. 17
2. ↑  *Henrikas Guobys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 287 psl.
| **Abraomas Deborinas** |
| --- |
| Gimė | 1881 m. birželio 16 d.Upyna, Rusijos imperija |
| Mirė | 1963 m. kovo 8 d. (81 metai)Maskva, Tarybų Sąjunga |
|  |
| Veikla | Filosofas, akademikas. |

**Abraomas Deborinas** (rus. *Абра́м Моисе́евич Дебо́рин*; 1881 m. birželio 16 d. Upynoje, Rusijos imperija – 1963 m. kovo 8 d. Maskvoje, Tarybų Sąjunga) – Lietuvos žydų kilmės Tarybų Sąjungos marksizmo filosofas, akademikas.

Biografija
----------

Gimė 1881 m. birželio 16 d. Upynoje, kaip Abraomas Jofė. 1903 m. įstojo į Rusijos socialdemokratų darbininkų partijos bolševikų frakciją, tačiau 1907 m. perėjo pas menševikus, kur tapo Georgijaus Plechanovo mokiniu. 1908 m. baigė filosofijos studijas Berno universitete ir netrukus pradėjo rašyti straipsnius ir knygas apie marksizmo filosofiją. 1917 m. po Spalio revoliucijos paliko menševikus ir pradėjo dėstyti Sverdlovo universitete, taip pat Raudonųjų profesorių institute ir filosofijos institute. 1922–1931 m. dirbo žurnalo *Po marksizmo vėliava* redakcijoje, 1926–1931 m. buvo redaktorius. 1924–1931 m. buvo Tarybų Sąjungos mokslų akademijos filosofijos instituto direktorius. 1928 m. įstojo į TSKP. Nuo 1929 m. pradėjo dirbti Tarybų Sąjungos mokslų akademijoje. Buvo „dialektinio" marksizmo filosofijos krypties idėjinis vadas, konkuravęs su Liubovo Akselrodo „mechanistine" marksizmo filosofija. Įsigalėjus totalitarinei Stalino diktatūrai filosofo darbų įtaka sumenko, tačiau mirus Stalinui jo darbai vėl buvo pradėti spausdinti. Mirė 1963 m. kovo 8 d. Maskvoje.

Literatūra
----------

* A. M. Deborin: Lenin, der kämpfende Materialist. Makol-Verlag, Frankfurt am Main 1971.
* A. M. Deborin, Nikolai Iwanowitsch Bucharin: Kontroversen über dialektischen und mechanistischen Materialismus. Suhrkamp, Frankfurt am Main 1969.
* René Ahlberg: A. M. Deborin. Harrassowitz, Wiesbaden 1959.

Nuorodos
--------

* Biografija I (rus.);
* Biografija II (rus.)[neveikianti nuoroda];
* Nuotrauka;
* Tinklalapis skirtas A. Deborinui (ang.);
* Literatūra susijusi su A. Deborin (vok.).
**Henrikas Radauskas** (1910 m. balandžio 23 d. Krokuvoje, Austrijoje-Vengrijoje – 1970 m. rugpjūčio 27 d. Vašingtone, JAV) – lietuvių poetas, vertėjas, pirmasis modernistas, egzodo autorius.

Biografija
----------

Henrikas Radauskas, kaip ir jo brolis dvynys Brunas (Bruno) Radauskas gimė Bernardo Radausko ir Amalijos Kieragga Radauskienės šeimoje. Henriko ir Bruno mamai iki dvynių gimimo gimdymai buvo nesėkmingi. Todėl šeima nusprendė, kad dvynius gimdys Krokuvoje, kur gyveno Amalijos sesuo akušerė, kurios dėka gimdymas buvo sėkmingas. Gimus vaikams šeima grįžo į Lietuvą, į gimtą Gikonių kaimą. Gikoniai - Rozalimo Valsčiui priklausęs kaimas prie Daugyvenės upės, Smilgių parapija. Dvyniai buvo vieninteliai Bernardo ir Amalijos vaikai. Henriko mama atvykusi iš Rytprūsių buvo pusiau vokietė, pusiau lenkė, todėl vaikai mokėjo tiek lietuvių, tiek vokiečių ir lenkų kalbas. 
Dalis vaikystės prabėgo Gikonių kaime (Pakruojo raj.). Pirmojo pasaulinio karo metais gyveno Rusijoje, Novo-Nikolajevske (dabar Novosibirskas), lankė pradžios mokyklą. Į Lietuvą grižo 1921 m. Mokėsi Panevėžio gimnazijoje, baigė Panevėžio mokytojų seminariją. 1929 m. vienerius metus mokytojavo Kazokiškių pradinėje mokykloje.

Studijavo Vytauto Didžiojo universitete Humanitarinių mokslų fakultete lietuvių, vokiečių, rusų kalbas ir literatūras. 1936 m. dirbo Klaipėdos radiofone, 1937–1941 m. – Švietimo ministerijos knygų leidimo komisijoje, Valstybinėje leidykloje Kaune.

1944 m. pasitraukė į Vakarus, metus gyveno Berlyne, iš ten persikėlė į Roitlingeną. 1949 m. persikėlė į JAV, gyveno Baltimorėje, Čikagoje. Ilgą laiką dirbo fizinį darbą, nuo 1959 m. – Kongreso bibliotekoje Vašingtone.

Palaidotas JAV, Vašingtono kapinėse.

Kūryba
------

H. Radauskas – vienas žymiausių lietuvių poetų modernistų, estetas. Jo poezija išsiskiria spalvų, vaizdų bei garsų įvairove. Poetas gamtoje, aplinkoje, buityje ieško grožio, estetinių emocijų, meninės prasmės.

H. Radauskas visą laiką stengėsi nebūti toks kaip kiti. Jis siekė, kad jo kūryba būtų savita, o ne ką nors kopijuojanti. Jo eilėraščius sunku priskirti konkrečiai srovei – visa kūryba tarsi atskira srovė ar įvairių srovių samplaika.

Išleisti eilėraščių rinkiniai
-----------------------------

* 1935 m. – „Fontanas"
* 1950 m. – „Strėlė danguje"
* 1955 m. – „Žiemos daina"
* 1965 m. – „Eilėraščiai"
* 1978 m. – „Eilėraščiai (1965–1970): pomirtinė knyga"
* 1980 m. – „Lyrika"
* 1993 m. – „Pasauliu netikiu, o Pasaka tikiu"
* 1994 m. – „Eilėraščiai" (Baltų lankų literatūros kolekcija)
* 1999 m. – „Eilėraščiai" (Rinktinė lietuvių poezija)
* 2005 m. – „Poezija"

Išvertė Tomo Mano, Stefano Cveigo prozos kūrinių, Heinricho Heinės, J.V.Gėtės, Anos Achmatovos, Boriso Pasternako eilėraščių.

Nuorodos
--------

* Eilėraščiai Archyvuota kopija 2011-12-28 iš Wayback Machine projekto.
* Skirtukai[neveikianti nuoroda]

Vikicitatos 

Wikiquote logoWikiquote logo
Puslapis Vikicitatose –
***Henrikas Radauskas***
| **Polyporus umbellatus**Apsauga: 2(V) – Pažeidžiama rūšis |
| --- |
| Šakotoji skylėtbudė (*Polyporus umbellatus*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Kempiniečiai  *( Polyporales)* |
| Šeima: | Kempininiai  *( Polyporaceae)* |
| Gentis: | Skylėtbudė  *( Polyporus)* |
| Rūšis: | Šakotoji skylėtbudė  *( Polyporus umbellatus)* |

 |
|  Index Fungorum |
| Binomas |
| ***Polyporus umbellatus***(Christiaan Hendrik Persoon) Elias Magnus Fries, 1821 |
| **Sinonimas** |
| 

|  |
| --- |
| *Dendropolyporus umbellatus* (Pers.) Jülich 1982 |

 |

**Šakotoji skylėtbudė** (*Polyporus umbellatus*) – kempininių (*Polyporaceae*) šeimos skylėtbudžių (*Polyporus*) genties valgomų grybų rūšis. Plačiai paplitusi rūšis, bet reta visame šiauriniame pusrutulyje.

Vaisiakūnį gali sudaryti šimtai „grybukų"
Grybo skerspjūvis

Biologija
---------

Šakotoji skylėtbudė – parazitinis grybas, sukeliantis baltąjį medienos puvinį. Vaisiakūniai vienmečiai, trumpaamžiai, išauga vasarą ir rudenį. Jie būna dideli, iki 50 cm skersmens, sudaryti iš daugybės šakotų, gerai išsivysčiusių baltų kotų (kartais siekiančių šimtus vienetų). Kiekvieno jų gale yra nedidelės skėtiškos kepurėlės – 1–4 cm dydžio, kiek įdubusios, šviesiai rudos. Trama pražioje būna balta ir minkšta, vėliau sukietėja. Vaisiakūniai dirvožemyje suformuoja grybo gyvybingumą užtikrinančius skleročius – kietos grybienos rutuliškus gniužulus. 

Panaši į šią skylėtbudę yra kuokštinė grifolė (*Grifola frondosa*), tik ji skiriasi atsišakojančiomis nuo bendro koto plokščiomis kepurėlėmis.

Šakotajai skylėtbudei tinka ąžuolo kaimynystė, įsikuria ir ant jų šaknų, kartais sutinkama ir šalia kitų medžių – juodalksnių, beržų.

Populiacija Lietuvoje
---------------------

1992 m. šakotoji skylėtbudė įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

Lietuvoje randama šiaurinėje ir centrinėje dalyse. Žinoma 14 radaviečių. Gausiau aptinkama Žagarės, Didmiškio, Daunoravos miškuose (Joniškio rajone).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Lietuvos Respublikos saugomų gyvūnų, augalų ir grybų rūšių sąrašas
2. ↑  Lietuvos raudonoji knyga. Red Data Book of Lithuania, Vilnius, Lututė, 2007, 712 p. ISBN 978-9955-692-71-3



|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Šakotoji skylėtbudė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| **Edmundas Mieliulis** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1956 m. rugsėjo 28 d.Šilutėje |
| Mirė | 2017 m. sausio 5 d. (60 metų) |
|  |
| Veikla | Lietuvos ir Pagėgių savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas |
| Partija | 
* Lietuvos liberalų sąjunga,
* 2001 m. Liberalų demokratų partija,
* Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai)

 |

**Edmundas Mieliulis** (1956 m. rugsėjo 28 d. Šilutėje – 2017 m. sausio 5 d.) – Lietuvos ir Pagėgių savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas, futbolo teisėjas.

Biografija
----------

1975 m. baigė Šilutės žemės ūkio technikumą, zootechnikas. P. Stungurio IĮ „Uola", laikraščio „Šilokarčema", 2005 m. UAB „Litera", Šilutės ir Pagėgių krašto laikraščio „Pamarys" korespondentas.

Lietuvos liberalų sąjungos, nuo 2001 m. Liberalų demokratų partijos, partijos Tvarka ir teisingumas (liberalai demokratai) Pagėgių skyriaus narys, pirmininko pavaduotojas.

2003–2007 m. ir nuo 2007 m. Pagėgių savivaldybės tarybos narys.

Nuo 1976 m. futbolo teisėjas, Lietuvos futbolo teisėjų asociacijos prezidiumo narys, nuo 1997 m. futbolo inspektorius, Jaunų ir pradedančių teisėjų komisijos pirmininkas. Teisėjavo beveik visose Lietuvos stadionuose apie 1000 rungtynių. Taip pat buvo įgijęs nacionalinę bokso teisėjo kategoriją, eidavo krepšinio rungtynių techninio sekretoriaus pareigas. Iki mirties buvo Lietuvos futbolo teisėjų asociacijos (LFTA) sekretorius, Klaipėdos krašto futbolo teisėjų koordinatorius. E. Mieliulis įkūrė asociacijos tinklalapį, kuriame skelbė LFTA naujienas, sumanė „Linksmojo švilpuko" nominaciją.

2016 m. rugsėjo 28 d. E. Mieliuliui už nuopelnus šalies futbolui įteiktas Lietuvos futbolo federacijos (LFF) III laipsnio ordinas.

Nuorodos
--------

* 2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai.

Išnašos
-------

1. 1 2 3 4  „Mirė visuomenės ir sporto veikėjas Edmundas Mieliulis (1956–2017)". Šilutės naujienos. Nuoroda tikrinta 2021-11-25.
2. 1 2  „Netekome Edmundo Mieliulio". Šilainės kraštas. Nuoroda tikrinta 2021-11-25.
3. ↑  „Futbolo taku ordino link". Pamarys. Nuoroda tikrinta 2021-11-25.
4. ↑  2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai – Partija Tvarka ir teisingumas – Iškelti kandidatai Archyvuota kopija 2014-02-08 iš Wayback Machine projekto.