recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Angelo Scola** |
| --- |
| kardinolas |
|  |
| Gimė | 1941 m. lapkričio 7 d.Milane |
| Tautybė | italas |
|  |
| Veikla | Romos katalikų Bažnyčios kardinolas. |
|  |
|  **Vikiteka** | Angelo Scola |

Kardinolo herbas
**Angelo Skola** (g. 1941 m. lapkričio 7 d. Italijoje, Milane) – Romos Katalikų Bažnyčios kardinolas, Milano arkivyskupas.

Biografija
----------

Angelo Scola gimė 1941 m. Milane darbininkų šeimoje. Prieš pasirinkdamas teologiją, jis studijavo filosofiją ir net apsigynė disertaciją iš krikščioniškosios filosofijos. Pabaigęs universitetą, kurį laiką dirbo filosofijos dėstytoju, tačiau netrukus apsisprendė būti kunigu ir įstojo į Milano seminariją. Kunigo šventimus gavo 1970 m. ir pasuko į teologijos studijas, apsigynė disertaciją iš Šv. Tomo Akviniečio. Rašydamas disertaciją, stažavosi Paryžiuje, Miunchene, Fribūre.

A. Scola pradėtas vadinti vienu iškiliausių katalikų mąstytojų. Jis tapo itališkosios teologinio žurnalo *Communio* versijos redaktoriumi. Šį žurnalą įsteigė tokie žymūs teologai, kaip Henri de Lubac'as, Hansas Ursas von Balthasaras ir Josephas Ratzingeris. Paminėtinos ir A. Scola pokalbių su H. Lubacu ir H. Balthasaru knygos.

Neilgai pabuvęs teologijos profesoriumi Fribūre, A. Scola persikėlė į Romą, kur tapo kertine figūra Laterano universitete bei Jono Pauliaus II santuokos ir šeimos institute. Ilgą laiką jis vadovavo šioms akademinėms institucijoms.

Visgi svarbiausiu dvasiniu impulsu A. Scola tapo susitikimas su katalikiško judėjimo „Comunione e Liberazione" steigėju Luigi Giussani, kuris įtraukė dar jauną intelektualą į šį judėjimą. Šis judėjimas Italijoje vertinamas nevienareikšmiškai, tad nemaža dalis kardinolų nuogąstauja, kad jo įtaka taps pernelyg didelė, jei popiežiumi taps judėjimo atstovas.

1986–1991 m. A. Scola buvo Popiežiškosios tikėjimo doktrinos kongregacijos konsultantas, o 1991 m. tapo Grosseto vyskupu. Čia jis labai aktyviai įsitraukė į pastoracinę veiklą. Jo ganytojišką veiklą nutraukė paskyrimas eiti Laterano universiteto rektoriaus pareigas, tačiau 2002 m. jis vėl galėjo grįžti prie pastoracijos, jau tapęs Venecijos patriarchu. Jau 2002 m. A. Scola tapo kardinolu ir buvo vertinamas kaip rimtas kandidatas į popiežius 2005 m. konklavoje.
2009 m. A. Scola buvo paskirtas į Popiežiškąją kultūros tarybą, taip pat tapo vienos iš prioritetinių Benediktui XVI Naujosios evangelizacijos skatinimo tarybos nariu. Beje, kaip teigiama, būtent A. Scola yra tokios tarybos suformavimo idėjos autorius.

2011 m. kardinolas A. Scola perėmė Milano arkivyskupo tarnystę ir šiandien yra laikomas vienu iš autoritetingiausių pasaulio kardinolų.
| **Angelė Ambrazienė** |
| --- |
|  |
| Angelė Ambrazienė konferencijoje Seime |
| Gimė | 1945 m. sausio 4 d. (78 metai)Šiaulėnuose |
| Sutuoktinis (-ė) | Rimantas Ambrazas |
| Vaikai | Kęstutis Jūratė |
|  |
| Veikla | Lietuvos istorikė, pedagogė, profsąjungų veikėja |
| Organizacijos | Minaičių pagrindinė mokykla |
| Pareigos | mokytoja |
|  |
| Alma mater | Vilniaus universitetas |
|  |
|  **Vikiteka** | Angelė Ambrazienė |

**Angelė Ambrazienė-Jankūnaitė** (g. 1945 m. sausio 4 d. Šiaulėnuose) – Lietuvos istorikė, pedagogė, profsąjungų veikėja.

Biografija
----------

Darbo veiklą pradėjo 1962 m. Radviliškio pramonės kombinate (vėliau įmonė „Beržas"). Mokytojavo Radviliškio 2-ojoje vidurinėje mokykloje. 1974 m. baigė Vilniaus valstybinį universitetą ir įgijo istorikės, istorijos ir visuomenės mokslų dėstytojos kvalifikaciją.

1972–1977 m. Lietuvos Lenino Komunistinės Jaunimo Sąjungos Radviliškio rajono komiteto trečioji sekretorė besimokančio jaunimo klausimams. Nuo 1977 m. iki šiol dirba Radviliškio 5-os vidurinės mokyklos (nuo 1993 m. Radviliškio Gražinos pagrindinė mokykla) istorijos ir politologijos mokytoja,  Minaičių pagrindinės mokyklos istorijos mokytoja.

Radviliškio rajono švietimo darbuotojų profesinės sąjungos pirmininkė, Radviliškio regiono profesinių sąjungų centro pirmininkės pavaduotoja.

1989 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2000 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narė.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Archyvuota kopija 2007-09-12 iš Wayback Machine projekto. Angelė Ambrazienė Vyriausioji rinkimų komisija
Adriaen Brouwer
**Adrianas Brauveris** (**Brouveris**, ol. *Adriaen Brouwer*, 1605 ar 1606 m. Audenardė, Flandrija – 1638 m. vasario 1 d. Antverpenas) – XVII a. flamandų tapytojas, daugiausiai tapė kaimo valstiečių gyvenimo, smuklių scenas.

Biografija
----------

Adrianas Brauveris gimė Audenardėje, Flandrijoje, apie 1605–1606 m. Po 1620 m. jis persikėlė į Harlemą, kur tikriausiai mokėsi pas Fransą Halsą (apie 1582/1583-1666) kartu su Adrianu van Ostade (1610–1685). F. Halso įtaka Brauveriui buvo labai nežymi. Brauveris gyveno Harleme ir Amsterdame. 1631–1632 m. žiemą registruotas Antverpeno Šv. Luko vardo tapytojų gildijoje. Antverpene Brauveris gyveno iki savo mirties 1638 m. Palaidotas vasario 1 d.

Labai mažai išliko žinių apie Brauverio kūrybinę veiklą. Jis priklausė retorikų draugijoms Harleme ir Amsterdame. Brauveris daugiausiai vaizdavo geriančius, rūkančius ir besimušančius kaimiečius, kas vėliau įgalino kritikus iškelti versiją, kad jis pats buvo panašaus charakterio. Pasak legendos, norėdamas būti pakviestas į vestuves Brauveris išsipuošė brangiais drabužiais ir vestuvių metu juos pyragais ištepė teigdamas, kad jei kostiumas buvo pakviestas į vestuves, tai jis jas ir turi švęsti.

Brauveris gyvenimo metu turėjo skolų ir 1633 m. kelis mėnesius dėl to kalėjo. 1644 m. buvo publikuotas Brauverio idealistinis grafikos portretas serijoje „Iconography", kurią sukūrė Antonis van Deikas. Viso Brauveris paliko apie 60 paveikslų. Adrianas van Ostadė, Davidas Tenirsas Jaunesnysis, Piteris de Blotas buvo paveikti jo dailės. Brauverio paveikslus vertino Rubensas ir Rembrantas.

Darbų galerija
--------------

* „Valstiečių šventė" (apie 1620-30, Amsterdamo valstybinis muziejus)
* „Smuklė su girtais valstiečiais" (apie 1626-28, Mauricheisas, Haga)
* „Valstiečių muštynės" (apie 1631-35, Senoji pinakoteka, Miunchenas)
* „Smuklės scena" (apie 1634-38, Ermitažas, Sankt Peterburgas)
* „Rūkytojas" (apie 1630-38, Amsterdamo valstybinis muziejus)
* „Kartus gėrimas" (apie 1636-38, Štedelis, Frankfurtas prie Maino)

Šaltiniai
---------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Adriaen Brouwer** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Vašingtono dailės galerijos informacija
* Encyclopaedia Britannica
* artble.com
* wga.hu
| **Armanas Pežopranc. *Armand Peugeot*** |
| --- |
|  |
| Armand Peugeot |
| Gimė | 1849 m. birželio 18 d.Valantinjė, Prancūzija |
| Mirė | 1915 m. vasario 4 d. (65 metai)Neiji prie Senos, Prancūzija |
| Tautybė | prancūzas |
|  |
| Veikla | pramonininkas |
|  |
| Alma mater | École Centrale Paris |
| Žinomas (-a) už | „Peugeot" įkūrėjas |
|  |
|  **Vikiteka** | Armand Peugeot |

**Armanas Pežo** (pranc. *Armand Peugeot*; 1849 m. birželio 18 d. Valantinjė, Prancūzija – 1915 m. vasario 4 d. Neiji prie Senos, Prancūzija) – prancūzų pramonininkas, automobilių pramonės pionierius ir prancūzų kompanijos „Peugeot" įkūrėjas.

A. Pežo gimė 1849 m. birželio 18 d. Valentinjė, rytų Prancūzijoje. Jo šeimai priklausė metalo apdirbimo įmonė, kuri gamino spyruokles, pjūklus, akinių rėmelius ir kitus daiktus. 1872 m. jis vedė Sofi Leoni, su kuria susilaukė penkių vaikų. Vienintelis sūnus Raimondas mirė 1896 m.

A. Pežo buvo prestižinės Paryžiaus inžinerinės mokyklos „École Centrale" absolventas. 1881 m. keliavo po Angliją, kurioje pastebėjo dviračių gamybos potencialą.

Nuo 1865 m. A. Pežo ir jo pusbrolis Eženas ėmėsi vadovauti kompanijai „Peugeot Frères Aines". 1889 m. Pasaulinėje parodoje Paryžiuje jie pristatė garais varomą triratį dviratį. Pirmąjį automobilį jie sukūrė dirbtuvėse rytų Prancūzijoje.

Iki 1892 m. kompanija vadinosi „Les Fils de Peugeot Frères", o automobilius gamino su G. Daimlerio varikliais. A. Pežo norėjo padidinti gamybą, bet Eženas nenorėjo investuoti į kompaniją, todėl 1896 m. balandžio 2 d. A. Pežo įkūrė nuosavą kompaniją „Société Anonyme des Automobiles Peugeot". Monbejaro apskrityje jis įkūrė gamyklą, kuri gamino automobilius su vidaus degimo varikliais.

1910 m. neturėdamas vyriškosios giminės įpėdinių, jis susitarė su Eženu dėl įmonių apjungimo. 1913 m. kai A. Pežo pasitraukė nuo kompanijos valdymo, „Peugeot" buvo didžiausias lengvųjų automobilių gamintojas Prancūzijoje, pagaminantis 10 tūkst. automobilių per metus.

Mirė 1915 m. vasario 4 d. palaidotas Paryžiaus Per Lašezo kapinėse.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Homage to Monsieur Armand Peugeot Archyvuota kopija 2021-10-16 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Peugeot history
3. ↑  A founder of the French automobile industry
4. ↑  Automobiles Peugeot
Dabartinė pramoninės gamybos riešinė
**Riešinės** (arba *rankovėčiai*) – ant rankos riešo maunamas megztas rankogalis.

Mezgamos virbalais iš storesnių vilnonių siūlų arba neriamos vąšeliu. Dažniausia jos vienspalvės, apie 6–15 cm ilgio, su skersiniais ar išilginiais dryžiais. Raštai nesudėtingi – eglutės, žiedų motyvai, grandinėlės, rombeliai, kryžiai ir kt. Pagražinimui buvo įmezgami balti ar spalvoti karoliukai. Nešiojamos apsaugoti rankas nuo šalčio ar dėl grožio.

Europoje riešinės paplito XIX a. Jos buvo dėvimos Skandinavijos šalyse, Latvijoje, Estijoje, taip pat Islandijoje, kur dėvimos iki šiol.

Lietuvoje riešinės dėvėtos XIX a. – XX a. pirmoje pusėje. Lietuvos regionuose riešinės buvo vadinamos įvairiais pavadinimais, dažnai skyrėsi spalvų ir raštų motyvų įvairove. Riešinės mezgamos virbalais arba vąšeliu iš vilnonių vienspalvių arba įvairiaspalvių siūlų. Kasdieninės vienspalvės riešinės dažniausiai megztos stulpeliu, šventadieninės – iš spalvotų siūlų, puoštos baltais, geltonais arba kitos spalvos karoliukais, trikampėlių, rombų raštais. Dėvėtos visuose Lietuvos etnogafiniuose regionuose iki XX amžiaus pradžios; išnyko pradėjus pirštines megzti ilgesniais riešais. XXI amžiaus pradžioje moterų kartais mūvimos kaip puošybos elementas.

Literatūra
----------

* Riešinės (sud. Irena Felomena Juškienė). – Vilnius: Petro ofsetas, 2008. – 196 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-815-63-1

1. ↑  *Riešinės*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVIII (Perk-Pra). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2010


|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RLietuvių tautodailė |
| --- |
|  |
| Tekstilė | 
 audimas **·**  siuvinėjimas **·**  drobė **·**  čerkasas **·**  milas **·**  žičkai |
|  |
| Drabužiai | 
 dzūkų **·**  aukštaičių **·**  žemaičių **·**  suvalkiečių **·**  Klaipėdos krašto **·**  marškiniai **·**  sijonas **·**  prijuostė **·**  juosta **·**  kelnės **·**  nuometas **·**  skara **·**  skarinys **·**  šiaudinė skrybėlė **·**  kalpokas **·**  magierka **·**  sermėga **·**  rudinė **·**  surdutas **·**  autai **·**  vyžos **·**  naginės **·**  klumpės **·**  čempės |
|  |
| Dailė | 
 skulptūra (kaukės) **·**  kryždirbystė (kryžius **·**  koplytėlė **·**  koplytstulpis **·**  stogastulpis **·**  saulutė) **·**  tapyba **·**  grafika **·**  keramika **·**  velykų margučiai **·**  popieriaus karpiniai **·**  verbos **·**  kalvystė  |

 |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

 *Kitos reikšmės – Adonis (reikšmės).*

| **Adonis** |
| --- |
| Pavasarinis adonis (Adonis vernalis)Pavasarinis adonis (*Adonis vernalis*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Magnolijainiai  *( Magnoliopsida)* |
| Poklasis: | Vėdrynažiedžiai  *( Ranunculidae)* |
| Šeima: | Vėdryniniai  *( Ranunculaceae)* |
| Gentis: | Adonis  *( Adonis)* |

 |

**Adonis** (*Adonis*) – vėdryninių (*Ranunculaceae*) šeimos augalų gentis. Vienamečiai arba daugiamečiai žoliniai augalai su paprastais arba šakotais stiebais. Lapai daugart plunksniškai arba plaštakiškai skaldyti į siauras skiltis. Žiedai pavieniai, stiebų ir šakų viršūnėse. Sėklos raukšlėtos.

Lietuvoje auginamos dvi rūšys:

* Pavasarinis adonis (*Adonis vernalis*). **Pav.**
* Vasarinis adonis (*Adonis aestivalis*)

Žodžio kilmė
------------

Yra bent dvi versijos, aiškinančios gėlės pavadinimo atsiradimą. Pagal vieną jų, gėlės žiedai atsirado iš deivės Afroditės ašarų, kai ji apverkė mirštantį Adonį. Kita byloja, kad Adonį jaunystėje medžiojantį sužeidė šernas, o gėlės išaugo iš sužeisto Adonio kraujo.
| Iževskasrus. *Ижевск* |
| --- |
|              |
| *Iževsko reginys* |
|  |
| 

IževskasIževskas

56°50′00″ š. pl. 53°11′00″ r. ilg.﻿ / ﻿56.83333°š. pl. 53.18333°r. ilg.﻿ / 56.83333; 53.18333﻿ (Iževskas)Koordinatės: 56°50′00″ š. pl. 53°11′00″ r. ilg.﻿ / ﻿56.83333°š. pl. 53.18333°r. ilg.﻿ / 56.83333; 53.18333﻿ (Iževskas) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+4) |
|  |
| **Valstybė** | Rusijos vėliava Rusija |
| **Respublika** | Udmurtija Udmurtija |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1760 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2019) | 648 944  |
| **Plotas** | 315 km² |
| **Tankumas** (2019) | 2 060 žm./km² |
| **Altitudė** | 140 m |
|  |
|  **Vikiteka** | Iževskas |
|  |
| **Kirčiavimas** | Ižèvskas |

**Iževskas** (udm. *Иж, Иж кар*, rus. *Ижевск*) – miestas Rusijoje, prie Ižo upės (40 km nuo jos žiočių), 1129 km į rytus nuo Maskvos; Udmurtijos sostinė. Yra oro uostas, geležinkelio mazgas (linijos į Kirovą, Jekaterinburgą, Kazanę, Votkinską). Išvystyta juodosios metalurgijos, mašinų, naftos, chemijos, lengvoji, baldų, maisto pramonė.

Yra medicinos ir žemės ūkio akademijos, technikos ir Udmurtijos valstybinis universitetai. Dramos, muzikos, lėlių teatrai, cirkas, istorijos ir kultūros muziejus, liaudies meno ir Udmurtijos nacionalinis muziejai. Stovi Aleksandro Neviškio soboras (1823 m.), Arsenalo pastatas (1825 m.).

Istorija
--------

Įkurtas 1760 m. grafo P. Šuvalovo kaip gyvenvietė prie geležies apdirbimo gamyklos ir iki 1918 m. vadinosi Iževskij Zavodu (*Ижевский Завод*). 1774 m. J. Pugačiovo kariauna miestelį smarkiai nusiaubė. 1807 m. pastatyta ginklų gamykla, kuri XIX a. viduryje garsėjo visoje šalyje, I pasaulinio karo metu intensyviai gaminti įvairūs ginklai. 1918 m. tapo miestu ir pavadintas ***Iževsku***. 1985–1987 m. laikinai pervadintas generolo D. Ustinovo (1908–1984 m.) garbei ***Ustinovu***.

Nuo 1921 m. – Votkos autonominės srities, nuo 1932 m. – Udmurtijos autonominės srities, nuo 1934 m. – Udmurtijos Autonominės Tarybų Socialistinės Respublikos, nuo 1990 m. – Udmurtijos Respublikos sostinė.

Sportas
-------

* FK Zenit-Iževsk (futbolo klubas);
* FK Iževskas (buvęs futbolo klubas);
* Centrinis stadionas, kurio talpa 16 tūkst. žiūrovų;
* Kupolo stadionas (rus. *Купол*, kurio talpa 3 500 žiūrovų.

Galerija
--------

* Šv. Mykolo soborasŠv. Mykolo soboras
* Miesto savivaldybės pastatasMiesto savivaldybės pastatas
* Udmurtijos respublikos vadovybės pastatasUdmurtijos respublikos vadovybės pastatas
* Udmurtijos vadovo rezidencijaUdmurtijos vadovo rezidencija

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Iževsk*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005
2. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 162
3. ↑  Стадион Купол
| Jašiūnų pilkapynas |
| --- |
| [[Image:|250px]] |
| 

Jašiūnų pilkapynasJašiūnų pilkapynas

 |
| Koordinatės  | 

|  |
| --- |
| 54°27′16″š. pl. 25°16′02″r. ilg.﻿ / ﻿54.4543727°š. pl. 25.2673531°r. ilg.﻿ / 54.4543727; 25.2673531Koordinatės: 54°27′16″š. pl. 25°16′02″r. ilg.﻿ / ﻿54.4543727°š. pl. 25.2673531°r. ilg.﻿ / 54.4543727; 25.2673531 |

 |
| Vieta | Šalčininkų rajonas |
| Seniūnija | Jašiūnų seniūnija |
| Plotas | 5 ha |
| Naudotas | VII a. – XII a. |
| Tirtas | 1938, 2000–2004 m. |
| Registro Nr. | AR144 / 1932 / A1036 P |

**Jašiūnų pilkapynas** – pilkapynas Šalčininkų rajono savivaldybės teritorijoje, prie Jašiūnų kaimo, Jašiūnų miške.

Pilkapynas
----------

Pilkapyną sudaro daugiau kaip 100 pilkapių, išsidėsčiusių apie 5 ha plote. Pilkapių sampilai 5–15 m skersmens ir 0,5-2,5 m aukščio; pilkapius juosia grioviai arba supa duobės, kai kurie pilkapiai su akmenų vainikais. Dalies pilkapių sampilai apardyti, juose iškasinėta duobių.

1938 m. Vilniaus universiteto archeologinis muziejus (tyrimų vadovė Helena Cehak-Holubovičova) ištyrė 2, 2000–2004 m. Valdemaras Šimėnas – 5 pilkapius. Du sampilai – laužaviečių vieta; vienas sampilas supiltas iš degėsių, manoma, apeiginė vieta. Keturi pilkapiai tušti, viename pilkapyje rasta sudeginto žirgo kaulų, žąslai, skambalai, geležinės kamanų sagtys, pjautuvų. Pilkapių sampilai būdingi VII a. – VIII a. ir IX a. – XII a.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Valdemaras Šimėnas. *Jašiūnų pilkapynas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 588 psl.
Koordinatės: 55°44′54.96″ š. pl. 25°18′19.07″ r. ilg.﻿ / ﻿55.7486000°š. pl. 25.3052972°r. ilg.﻿ / 55.7486000; 25.3052972


|  Adomynės Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčia |
| --- |
|  |
| **Vyskupija** | Panevėžio |
| **Dekanatas** | Kupiškio |
| **Savivaldybė** | Kupiškio rajonas |
| **Gyvenvietė** | Adomynė |
| **Statybinė medžiaga** | medis |
| **Pastatyta** | 1921 m. |

**Adomynės Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Adomynės kaime, 8 km į šiaurės vakarus nuo Svėdasų, Aluočio (Jaros dešiniojo intako) kairiajame krante.

Istorija
--------

Jonavos dvaro (taip iki Pirmojo pasaulinio karo buvo vadinama Adomynė) savininkas Žurauskas 1826 m. pastatė koplyčią. Ilgainiui dvaras ir koplyčia sunyko. Per Pirmąjį pasaulinį karą kunigo Liudo Kaulakio rūpesčiu dvare įrengta koplyčia. Joje laikytos pamaldos. Dvaro savininkas Adomas Vilėniškis ir kunigas Juozas Vilėniškis dar prieš Pirmąjį pasaulinį karą pradėjo rūpintis bažnyčios statyba. Kuriamai parapijai dovanota 30 ha žemės, ūkio trobesiai ir pusė dvaro rūmų.

1921 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia (24 × 12 m) su bokšteliu. Įrengti 5 registrų vargonai, 3 altoriai. 1928 m. įkurta parapija. 1944–1949 m. Adomynėje klebonavęs Jonas Jatulis (1908–1989) 1949 m. buvo suimtas ir ištremtas (1957 m. grįžo į Lietuvą). Šventoriuje palaidotas kunigas Steponas Pelešynas (1908–1984), 1950–1956 m. Sibiro tremtinys.

Architektūra
------------

Bažnyčia medinė (24 × 12 m), su bokšteliu. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Prie bažnyčios stovi medinė varpinė. Bažnyčioje stovi Vlado Bieliausko drožtos medinės Marijos ir šv. Juozapo medinės skulptūros.

Nuorodos
--------

* Parapija Archyvuota kopija 2009-05-30 iš Wayback Machine projekto.
* Adomynės Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčios panoraminių fotografijų katalogas
|  |
| --- |
| Luara Hairapetian  arm. Լուարա Հայրապետյան  rus. *Луара Айрапетян* |
|  
Luara Hairapetian 2008 m.  Ivano Rudnevo nuotr. |
| Biografija |
| Pilnas vardas | Luara Gurgenovna Hairapetian |
| Dar žinoma | Lara, Loire |
| Gimė | 1997 m. rugsėjo 29 d. (25 metai)Astrachanė, Rusijos vėliava Rusija |
| Žanrai | pop, džiazas, teen pop, jazz pop, dance-pop |
| Veikla | dainininkė, dainų autorė, šokėja |
| Instrumentai | vokalas, fortepijonas, saksofonas |

**Luara Gurgenovna Hairapetian** (arm. Լուարա Գուրգենի Հայրապետյան, rus. *Луара Гургеновна Айрапетян*, g. 1997 m. rugsėjo 29 d. Astrachanėje, Rusija) – Armėnijos/Rusijos dainininkė, dainų autorė ir šokėja.

Biografija
----------

Luara gimė 1997 metais Astrachanėje, Rusijoje, tačiau didžiąją vaikystės dalį praleido Kapane, Armėnijos pietryčiuose. Dainuoti pradėjo nuo ketverių metų. Lankė Astrachanės vaikų muzikos studiją *Vesnushki*, kur ji buvo pagrindinė solistė.

2008 metais Luara „Slavianskij bazar" vaikų konkurse pelnė pagrindinį prizą. 2009-ųjų metų vaikų „Eurovizijos" dainų konkurse su daina „Barcelona" užėmė antrąją vietą. Anksčiau atlikėja dalyvavo 2006 metų Rusijos atrankoje į vaikų „Euroviziją" ir liko antra, o 2008 metais savo laimę išbandė ir Armėnijos nacionalinėje atrankoje.

Nuo 2011-ųjų gyvena Los Andžele. 2013 m. išleisti du singlai „Fire in Me" ir „Story", sulaukę sėkmės Armėnijoje.

Diskografija
------------

### Albumai

* 2004: *Pochemuchka*
* 2005: *Krasnaya Shapochka*
* 2007: *SokhraniShokoladka*
* 2010: *Pochemuchka*

### Singlai

* 2006: *Krasnaya Shapochka*
* 2007: *Warm Rain*
* 2008: *Im Ergy*
* 2009: *Barcelona*
* 2013: *Fire in Me*
* 2013: *Story*

Nuorodos
--------

* Luara Hairapetian svetainėje Last.fm

  


| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Monika Manučarova  *„Im Ergi Hnchyune"*** |  **Armėnijos atstovė vaikų Eurovizijoje**2009 | Po to:**Vladimiras Arzumanianas  *„Mama"*** |
Chloralio hidrato struktūrinė formulė.
**Chloralio hidratas** – organinis cheminis junginys, susidarantis vienai vandens molekulei prisijungus prie chloralio. Chloralio hidratas naudojamas chloraliui gauti pašalinant vieną vandens molekulę.

Chloralio hidratas – vienas seniausių vaistų, turinčių raminamąjį-migdomąjį poveikį. Medicinoje jis buvo pradėtas naudoti 1869 m. Šiuo metu jo vartojimo atsisakyta dėl didelio kenksmingumo inkstams ir kepenims, tačiau jis tebevartojamas gydant sunkias, vaistams atsparias epilepsijos formas (tiesiosios žarnos klizmos, geriamieji tirpalai), ypač vaikams, ir paliatyviojoje slaugoje (stiprus migdomasis poveikis nepaisant vėžio keliamo skausmo, kai kiti vaistai neveiksmingi). Be to, jis naudojamas vandens, spirito tirpaluose ir kartais tepaluose dermatologijoje; priklausomai nuo koncentracijos, jis turi niežulį mažinantį (0,2 – 0,5 %) arba dirginantį (2 – 10 %) poveikį.

Išnašos
-------

1. ↑  Mohammed M.S. Jan, MBChB, FRCP (C); Marilou F. Aquino, EEG Tech. „The use of chloral hydrate in pediatric electroencephalography" (PDF). *Jcc.kau.edu.sa*. Suarchyvuotas originalas (PDF) 2011-08-18. Nuoroda tikrinta 2023-07-23.  Nežinomas parametras `|url-status=` ignored (pagalba)
2. ↑  Alicja Chwalibogowska-Podlewska, Jan Podlewski (2009), *Leki współczesnej terapii*, Warszawa: Medical Tribune Polska, p. 68, ISBN 978-83-601355-1-8
3. ↑  Tadeusz Chruściel (red.), Kornel Gibiński (red.) (1991), *Leksykon Leków*, Wydawnictwo Lekarskie PZWL, p. 88
**Difamacija** (lot. *diffamatio* 'apkalbinėjimas', 'šmeižimas'; *fama* 'reputacija') – pramanytų ar tikrų asmenį žeminančių žinių skleidimas.

Difamacija, kaip teisingos informacijos, nors ir žeminančios žmogaus garbę paskleidimas, nėra laikoma baudžiamąja veika (nusikaltimu). Tikrovės neatitinkančios informacijos (melagingų žinių platinimas tą suvokiant kaltininkui yra šmeižtas (paprastai baudžiamasis nusižengimas), už jį numatyta baudžiamoji atsakomybė (tiesa, byla keliama tik privataus kaltinimo tvarka, t. y. tik esant nukentėjusiojo skundui).

Istorija
--------

Prancūzijoje difamacija istoriškai buvo laikoma nusikaltimu spaudos srityje, atitinkamu spaudos įstatymo pažeidimu Vokietijoje – privatus šmeižtas.

1819 m. ir 1881 m. Prancūzijos įstatymai difamaciją apibrėžė kaip bet kokią spausdintą nuorodą ar „pripaišymą" fakto, žeminančio asmens arba organizacijos reputaciją. Panašiai difamacija buvo suprantama ir Didžiojoje Britanijoje.

Literatūra
----------

* Lilienthal. *Üble Nachrede und Verleumdung*. «Vergleichende Darstellung d. Deutsch. und Ausl. Strafrechts».
* Познышев С. В. *Понятие чести (§ 63)* Archyvuota kopija 2013-03-10 iš Wayback Machine projekto.. «Особенная часть русского уголовного права. Сравнительный очерк важнейших отделов особенной части старого и нового уложений» Archyvuota kopija 2012-09-07 iš Wayback Machine projekto.. Издание 3-е, исправленное и дополненное. 1912 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Difamacija (Tarptautinių žodžių žodynas, Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985 m.)
2. ↑  *Difamacija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija. Nuoroda tikrinta 2023-02-26.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Spermograma** (sperma + gr. gramma – įrašas) – tai išsami vyro sėklos analizė (jos fizinių ir citologinių savybių, cheminės sudėties ir kt.), suteikianti galimybę nustatyti vyro gebėjimą apvaisinti. Svarbiausios dominančios sėklos savybės: jos kiekis, spermatozoidų skaičius, jų forma ir judrumas.

Charakteristikos
----------------

Spermogramos charakteristikoje paprastai būna šie rodikliai (skliausteliuose nurodomos normos ribos):

* ejakuliato kiekis (2–5 ml);
* spalva (panašaus į pieną baltumo);
* kvapas (kaštoninis);
* pH (silpnai šarminis: 7,2–7,4);
* suskystėjimo trukmė (20–30 min.);
* tąsumas ir klampumas (0–5 mm);
* spermatozoidų kiekis 1 mililitre spermos (60–120 mln.);
* spermatozoidų kiekis visame ejakuliate (120–600 mln.);
* spermatozoidų judrumas:
	+ aktyvūs (60–70 proc.),
	+ pasyvūs (20–25 proc.);
	+ nejudrūs (10–15 proc.);
* spermatozoidų gyvybingumas:
	+ gyvi (70–80 proc.),
	+ negyvi (iki 20 proc.),
	+ patologiški (iki 20 proc.);
* leukocitai (iki 10 stebėjimo laukelyje), eritrocitai (nėra), lecitino granulės (daug);
* gleivės (nėra);
* mikroflora (nėra);
* spermagliutinacija arba spermatozoidų sulipimas (nėra).

Papildomuose mėginiuose taip pat gali būti nustatomas spermos atsparumas, metabolinis aktyvumas, spermatozoidų ištvermingumas ir greitis (3 mm per minutę).

Pastebėtina, kad nukrypimai nuo normos nebūtinai reiškia kažkokį susirgimą – tai gali būti laikini pokyčiai dėl išorės veiksnių. Be to, spermograma galima įvertinti ne tik vyro nevaisingumą, bet ir kitus sveikatos sutrikimus. Spermogramos vertinimas turi būti kompleksiškas, visuminis.

Reikalavimai
------------

Prieš darant spermogramą, vyras turi laikytis kai kurių reikalavimų: per pastarąsias 4–5 dienas iki tyrimo neturėti lytinių santykių ar masturbacijos, per šį laikotarpį turi nebūti įvykusios poliucijos. Susilaikymo metu negalima vartoti alkoholio (net alaus), vaistinių preparatų, nesimaudyti pirtyje ar vonioje (patartina praustis po dušu). Laboratorijoje sėklą geriau paimti masturbuojantis arba nutrauktosios sueities būdu, bet netinka sperma iš prezervatyvo, kadangi dėl sąlyčio su prezervatyvo guma ar kitomis medžiagomis, iš kurių jis pagamintas, spermatozoidai praranda savo judrumą. Saugant spermą reikia vengti ją pernelyg peršaldyti, taip pat saugoti nuo Saulės spindulių. Taip pat labai svarbu, kad visa ejakuliacijos metu ištekėjusi sperma patektų į mėgintuvėlį: nors kurios porcijos (ypač pirmosios) nepatekimas į mėgintuvėlį gali žymiai iškreipti tyrimo rezultatus. Laikytis reikalavimų ypač svarbu darant vyresnio amžiaus ar spermatogenezės problemų turintiems vyrams.
| Luara |
| --- |
|  Luara žemėlapyje |
| **Ilgis** | 1012 km |
| **Baseino plotas** | 117 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 850 m³/s |
| **Ištakos** | Sevenų kalnai |
| **Žiotys** | Atlanto vandenynas |
| **Šalys** | Prancūzija |
|  |
|  **Vikiteka** | Luara |

**Luara** (pranc. *La Loire*) – ilgiausia Prancūzijos upė.

Luara prasideda Sevenų kalnuose ir teka per Centrinio Masyvo rytinę dalį, nuo Aljė (*Allier*) žiočių – Luaros žemuma. Upė įteka į Biskajos įlankos šiaurinę dalį. Luaros žiotys yra estuarijos tipo. Vidurupyje ir žemupyje upės vaga aptverta pylimais.

Didžiausi Luaros intakai: Aljė (*Allier*), Šeras (*Cher*), Vienas (*Vienne*), Sartas (*Sarthe*).

Upė laivuojama nuo Roano (*Roanne*); iki Orleano (*Orlean*) laivai plaukia daugiausia aplenkiamaisiais laivybos kanalais. Iki Nanto (*Nantes*) (nuo jūros) plaukia jūrų laivai (vandens lygį pakelia jūros potvyniai). Laivybos kanalai jungia Luarą su Sena (*Seine*), Sona (*Saone*). 

Didžiausi Luaros pakrančių miestai: Roanas (*Roanne*), Neveras (*Nevers*), Orleanas (*Orlean*), Tūras (*Tours*), Nantas (*Nantes*). Luaros slėnyje daug XV – XVI a. gotikos ir renesanso pilių.

* Luara ties Blua
* Luaros upė prie Saint-Nazaire miesto
* Luara ties Roanu

Nuorodos
--------

* Luaros baseinas (anglų, prancūzų, vokiečių k.)
|  |
| --- |
| Mumij Troll *Мумий Тролль* |
|  |
| Biografija |
| Kilmė | Rusijos vėliava Rusija |
| Žanrai | alternatyvus rokas, britpop, rokenrolas, poprokas |
| Aktyvumo metai | 1983–dabar |
| Įrašų kompanija | Real Records |
| Svetainė | www.mumiytroll.com |
| Nariai |
| Ilja Lagutenko  Jevgenijus Zvidionijus  Olegas Punginis  Jurijus Caleris |
| Buvę nariai |
| Albertas Krasnovas  Denisas Transkis  Olesia Liašenko  Volodia Lucenko  Stanislavas Caleris  Ivanas Farmakovskis  Olegas Ponomariovas |

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Mumij Troll** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

**„Mumij Troll"** (rus. *Мумий Тролль*) – rusų roko grupė iš Vladivostoko, įkurta 1983 metais. Grupė buvo suformuota grupės lyderio ir ideologo Ilja Lagutenko. Grupė atstovavo Rusijai 2001 m. Eurovizijos dainų konkurse ir užėmė 12-ąją vietą.

Sudėtis
-------

Mumij Troll – tai sėkmingo ir ilgalaikio egzistavimo nepriklausomos grupės pavyzdys. Jurijus Caleris – vienas iš profesionaliausių gitaristų Rusijoje. Bosistas Jevgenijus Zvidionijus – aukštųjų technologijų dirigentas. Ilja Lagutenko – muzikantas, grupės dainų autorius, orientalistas.

* **Ilja Lagutenko – vokalas, klavišiniai, gitara**

Jis gimė 1968 m. spalio 16 d. Maskvoje. Netrukus jo šeima persikėlė į Vladivostoką. Jis dainavo vaikų chore, su kuria apkeliavo pusę šalies. 1983 metais įkūrė roko grupę, iš pradžių pavadintą „Mumi Troll" („Муми Тролль"), vėliau pakeistas į „Mummij Troll".

* **Jevgenijus „Svig" Zvidionijus – bosinė gitara**

Jis gimė 1968 m. lapkričio 12 d. Vladivostoke. Jis pradėjo groti bosine gitara ir klavišiniais mokyklos roko grupėje „Azbuka" („Азбука"). Baigęs vidurinę mokyklą, toliau mokėsi politechnikos institute. Dirbo kompiuterinės grafikos meistru.

* **Olegas Punginis – būgnai**

Jis gimė 1968 m. lapkričio 16 d. Vladivostoke. Iki 10 klasės dalyvavo vaikų ansamblyje „Sčastlivoje detsvo" („Счастливое детство"). Buvo vienas iš Vladivostoko įrašų studijos įkūrėjas. Dirbo aranžuotoju ir garso inžinieriumi. 1997 metų vasarą gavo pasiūlymą atlikti keletą koncertų su grupe „Mumij Troll" Tolimuosiuose Rytuose, po kurios jis tapo nuolatinis grupės narys.

* **Jurijus Caleris – gitara, klavišiniai, saksofonas**

Jis gimė 1973 m. gegužės 22 d. Pervouralske (Sverdlovsko sritis). Mokėsi muzikos koledže. Vėliau prisijungė prie grupės „Ptica Zu" („Птица Зу"). Po grupės žlugimo išvyko į Maskvą, kur jis dirbo su Pavel Kashin. 1997 metais jis gavo pasiūlymą tapti „Mumij Troll" nariu.

Diskografija
------------

### Studijiniai albumai

* 1997 – Morskaja (Морская)
* 1997 – Ikra (Икра)
* 2000 – Točno Rtut Aloe (Точно Ртуть Алоэ)
* 2002 – Meamury (Меамуры)
* 2004 – Pohititeli knig (Похитители книг)
* 2005 – Slijanije i Pogloščenije (Слияние и Поглощение)
* 2007 – Amba (Амба)
* 2008 – 8
* 2010 – Redkije zemli (Редкие земли)
* 2013 – SOS matrosu (SOS матросу)
* 2015 – Piratskije kopii
* 2016 – Malibu Alibi
* 2018 – VOSTOK X SEVEROZAPAD (ВОСТОК Х СЕВЕРОЗАПАД)
* 2020 – Prizraki Zavtra (Призраки Завтра)
* 2020 – Posle zla (После зла)
| **Jonas Naruševičiuslenk. *Jan Naruszewicz*** |
| --- |
| Naruševičiai |
| Herbas Wadwicz |
| Herbas Wadwicz |
|  |
| Gimė | apie 1558 m. |
| Mirė | 1616 m. (~58 metai) |
| Tėvai | Mikalojus Jonas Naruševičius |
| Sutuoktinis (-ė) | Marina Solomereckaitė |
| Vaikai | Aleksandras Naruševičius |
| Žemaitijos kaštelionas |
| Valdė | 1588–1603 |

**Jonas Naruševičius** (lenk. *Jan Naruszewicz*, g. apie 1558 m. – 1616 m.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos karinis ir valstybės veikėjas.

Biografija
----------

Kilęs iš Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajorų Naruševičių giminės. Tėvas Mikalojus Jonas Naruševičius (m. 1575 m.), broliai Mikalojus Naruševičius (1560–1603 m.) ir Kristupas Naruševičius (apie 1570–1630 m.). Uošvis Mstislavlio kaštelionas Ivanas Solomereckis (m. 1578 m.). Sūnus Žemaitijos kaštelionas Aleksandras Naruševičius (m. 1653 m.)

Evangelikas reformatas. 1581 m. su karaliaus Stepono Batoro kariuomene dalyvavo Pskovo apgultyje. Nuo 1589 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės medžioklis, nuo 1582 m. pirmasis Lietuvos Vyriausiojo Tribunolo maršalka. Žemaitijos atstovas 1601 m. 1607 m. ir 1611 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Seimuose. Su broliu Mikalojumi globojo Žeimių ir Raseinių evangelikų reformatų bendruomenes.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rita Regina Trimonienė. *Naruševičiai*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVI (Naha-Omuta). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 70 psl.

Nuorodos
--------

* Genealogija
**Čepcos kultūra** (rus. *Чепецкая культура*) – geležies amžiaus archeologinė kultūra, IX a. – XV a. paplitusi Prieuralėje (Rusija), Viatkos kairiojo intako Čepcos upės baseine. Pakeitė Polomės kultūrą.

Kultūra
-------

Čepcos kultūrai būdingi piliakalniai su iki 3000 m² dydžio aikštelėmis ir neįtvirtintos gyvenvietės. Žmonės gyveno rentininės konstrukcijos pastatuose (nuo 5 x 5 iki 8 x 8 m dydžio), naudojo ūkinius statinius. Vertėsi žemdirbyste, gyvulininkyste, medžiokle, lydė geležį, varį, prekiavo su Pavolgio Bulgarija. Lipdė puodus plačia anga, puoštus sukiniu arba tinkliniu ornamentu.

Mirusiuosius laidojo karstuose su gausiomis įkapėmis, eilėmis, netoli gyvenviečių esančiuose kapinynuose, kapuose yra laidotuvių apeigose naudotos ugnies žymių – anglių, pelenų. Moterų kapuose rasta įvairių papuošalų, vyrų kapuose – kirvių, peilių, strėlių antgalių, ietigalių, žąslų, balnakilpių, ritualinių varinių ir medinių indų. Čepcos kultūrai būdingiausi dirbiniai – trikampio pagrindo barškantys pakabučiai ir lietos elipsinės skardelės su perskyrimu. Gyventojai – udmurtų protėviai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gintautas Zabiela. *Čepcos kultūra*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 304 psl.

Nuorodos
--------

* Čepcos kultūra. Rusijos mokslų akademija Archyvuota kopija 2009-05-26 iš Wayback Machine projekto.
| **Jonas Naruškevičius** |
| --- |
| Gimė | 1933 m. sausio 17 d. (90 metų)Obeliai, Pandėlio valsčius |
|  |
| Veikla | inžinierius mechanikas |
| Organizacijos | Vilniaus Gedimino technikos universitetas |
| Pareigos | docentas |
|  |
| Išsilavinimas | technologijos mokslų daktaras |
| Alma mater | Kauno politechnikos institutas |

**Jonas Naruškevičius** (g. 1933 m. sausio 17 d. Obeliai, Pandėlio valsčius) – Lietuvos inžinierius mechanikas, suvirinimo specialistas, technologijos mokslų daktaras.

Biografija
----------

Gimė 8 vaikų ūkininko šeimoje, kuri 1944 m. kaip didžiažemė, buvo išbuožinta ir išvaryta iš namų. Tėvai sužinoję, kad yra įtraukti į tremtinių sąrašus, slapstėsi, todėl nebuvo išvežti. Jonas dvejus metus negalėjo mokytis, nes neturėjo nuolatinės gyvenamos vietos. 1947 m. įstojo į Pandėlio gimnazijos antrą klasę. 1950 m. baigė 7 klases ir įstojo į Vilniaus Politechnikumo (vėliau Vilniaus Žemės ūkio technikumas) elektrotechnikos skyrių. Gyveno iš menkos stipendijos, 1952 m. įsidarbino elektromonteriu Vilniaus universitete, tad materialinė padėtis pagerėjo. 1954 m. su pagyrimu baigęs technikumą, buvo paskirtas dirbti į „Žemprojektą", o 1955 m. pašauktas į tarybinę armiją. 1958 m. grįžęs iš karinės tarnybos, įstojo ir 1964 m. baigė Kauno politechnikos instituto Vilniaus vakarinį skyrių, 1965–1968 m. KPI aspirantas, 1969 m. apgynė disertaciją „Suvirinimo lanko maitinimo šaltinio su paaukštinto dažnio generatoriumi tyrimas", technikos mokslų kandidatas.

Studijuodamas dirbo inžinieriumi Vilniaus elektros tinkluose. 1964–1969 m. Kauno politechnikos instituto Vilniaus filialo, 1969–2004 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (nuo 1990 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) dėstytojas, nuo 1972 m. docentas. 1972–1992 m. Lietuvos mokslinės techninės draugijos mašinų gamintojų suvirinimo sekcijos pirmininkas.

Nuo 1958 m. vyrų choro „Varpas", kuris 1969 m. pasauliniame chorų konkurse laimėjo du aukso medalius, choristas.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinių tyrimų sritys – induktyvieji ir talpiniai suvirinimo lanko maitinimo šaltiniai. Parašė daugiau kaip 100 mokslinių straipsnių. 4 išradimų autorius.

Bibliografija
-------------

* Suvirinimo įrenginiai ir technologija, su kitais, 2 d. 1978–1979 m.
* Mašinų gamybos technologijos ir suvirinimo terminų rusų-lietuvių kalbų žodynas, su L. Kumpiku, 1996 m.
* Suvirintojo vadovas, 2003 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Meistrautojas, suvirinimo specialistas, dainininkas, keliautojas. Žurnalas „Gedimino universitetas", 2003 / Nr.1 (31)
2. ↑  '**. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVI (Naha-Omuta). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 71 psl.**
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| **F/A-18E/F Super Hornet** |
|  |
| F/A-18F Super Hornet |
|  |
| Tipas | universalus, lėktuvnešiams skirtas naikintuvas |
| Gamintojas | McDonnell Douglas, Boeing Defense, Space & Security |
| Pirmas skrydis | 1995 m. lapkričio 29 d. |
| Pradėtas naudoti | 1999 m. |
| Būsena | naudojamas |
| Pagrindiniai naudotojai | JAV, Australija |
| Pagaminta vnt. | 400 (2009 m.), tebegaminamas |
| Vieneto kaina | apie 55 mln. dolerių |

**F/A-18E/F Super Hornet** − JAV dviejų variklių, ketvirtos su puse kartos naikintuvas, skirtas naudojimui lėktuvnešiuose. 

„F/A-18E/F Super Hornet" yra ginkluotas 20 mm kalibro kulkosvaidžiu, gali gabenti oras−oras ir oras−žemė raketas.

Naikintuvą sukūrė „McDonnell Douglas" korporacija, tačiau gamyba prasidėjo jau jai susijungus su „Boeing" 1997 m. 

EA-18G
Jungtinių Valstijų tarnybon „Super Hornet" įtraukti 1999 m. o nuo 2006 m. visiškai pakeitė „F-14 Tomcat". Nuo 2010 m. šiuos lėktuvus naudoja ir Australijos karališkosios oro pajėgos.
| **Jonas Narvidas** |
| --- |
| Gimė | 1910 m. lapkričio 29 d.Rygoje |
| Mirė | 1982 m. rugsėjo 23 d. (71 metai)Vilniuje |
| Palaidotas (-a) | Saulės kapinės |
|  |
| Veikla | vargonininkas, dirigentas, pedagogas, kompozitorius. |

**Jonas Narvidas** (1910 m. lapkričio 29 d. Rygoje – 1982 m. rugsėjo 23 d. Vilniuje) – vargonininkas, dirigentas, pedagogas, kompozitorius.

Biografija
----------

Mokėsi Rygos lietuvių gimnazijoje. Grįžęs į Lietuvą, 1931–1934 m. studijavo Kauno muzikos mokykloje ir Kauno konservatorijoje – pas Juozą Naujalį ir Nikodemą Martinonį mokėsi vargonuoti, pas Juozą Gruodį ir V. Jakubėną – kompozicijos; išklausė liturginio giedojimo kursą, mokėsi fortepijono, chorvedybos ir karo kapelmeisterio meno.

Tarnaudamas Lietuvos kariuomenėje Ukmergėje, subūrė karių vokalinį ansamblį. Baigęs karinę tarnybą, vargonininkavo Kirdeikiuose, Čiobiškyje, Grinkiškyje ir Veiveriuose, vadovavo bažnytiniams chorams. 1940–1945 m. muziką ir dainavimą dėstė Kalvarijos vidurinėje mokykloje, vadovavo moksleivių ir suaugusiųjų chorams bei pučiamųjų orkestrui, kurį laiką buvo direktoriaus pavaduotojas mokymo reikalams.

Apsigyvenęs Vilniuje, vienerius metus buvo Švietimo skyriaus inspektorius. 1945–1949 m. Vilniaus konservatorijoje studijavo K. Paulausko fagoto klasėje ir Konrado Kavecko bei Jono Motiekaičio choro dirigavimo klasėse. Studijuodamas vadovavo mėgėjų chorams ir pučiamųjų orkestrams Trakų mokytojų seminarijoje, Vilniaus 1-ojoje ir 7-ojoje vidurinėse mokyklose.

Nuo 1946 m. – Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos muzikos mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas, 1949–1972 m. – choro dirigavimo metodinės komisijos pirmininkas. Išugdė daug jaunųjų choro dirigentų. Kurį laiką dėstė ir Lietuvos valstybinėje konservatorijoje.

Parašė 2 vadovėlius: „Chorinių kūrinių aranžuotės pagrindai" (1962 m.) ir „Chorinio darbo pagrindai" (1969 m.). Liko neišspausdintas vadovėlis „Instrumentacija pučiamųjų orkestrui ir orkestrinių partitūrų skaitymas". Sukūrė apie 80 įvairių vokalinių ir instrumentinių kūrinių, kurių nemaža dalis dainos chorams. Buvo meno mėgėjų apžiūrų žiuri pirmininkas arba narys, Vilniaus miesto dainų švenčių dirigentas, respublikinių dainų švenčių konsultantas. 1965 m. suteiktas nusipelniusio mokytojo vardas.

Palaidotas Vilniaus Saulės kapinėse. Šiuo metu kapas neprižiūrimas ir apleistas.

Šaltiniai
---------

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| Čelsis*Chelsea* |
| --- |
| *Rotušė* |
|  |
| 

ČelsisČelsis

45°30′0″ š. pl. 75°47′0″ v. ilg.﻿ / ﻿45.50000°š. pl. 75.78333°r. ilg.﻿ / 45.50000; 75.78333﻿ (Čelsis (Kanada))Koordinatės: 45°30′0″ š. pl. 75°47′0″ v. ilg.﻿ / ﻿45.50000°š. pl. 75.78333°r. ilg.﻿ / 45.50000; 75.78333﻿ (Čelsis (Kanada)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC-5)------ vasaros: (UTC-4) |
|  |
| **Valstybė** | Kanados vėliava Kanada |
| **Provincija** | Kvebekas Kvebekas |
|  |
| **Gyventojų** (2006) | 7 538  |
|  |
| **Tinklalapis** | Miesto svetainė |

**Čelsis** (angl. *Chelsea*) – Kanados miestas, esantis Kvebeko provincijoje. Gyventojų skaičius siekė 7,5 tūkst. (2016 m.)

Istorija
--------

Antrojo pasaulinio karo metu čia veikė jonosferos observatorija. 1947 m. buvo perkelta į Otavą. Šiandien nėra išlikusių jokių pastatų, kurie būtų susiję su ta veika. 

Savivaldybė buvo viena pirmųjų Kanadoje uždraudusi naudoti pesticidus. Visame mieste visuotinai vartojamos anglų ir prancūzų kalbos.

Dalis filmo „Gray Owl" buvo nufilmuota Gatino upėje. Miestelyje gyvena daugybė regioniniu ir nacionaliniu mastu žinomų muzikantų, filmų kūrėjų ir menininkų.
| **Steponas Šarapovas** |
| --- |
| Gimė | 1936 m. liepos 5 d.Kaunatava, Telšių raj. |
| Mirė | 1981 m. vasario 23 d. (44 metai) |
| Palaidotas (-a) | Saltoniškių kapinės |
| Tėvas | Ivanas Šarapovas |
| Motina | Glafyra Šarapovienė |
| Vaikai | Andrius |
|  |
| Veikla | skulptorius |
|  |
| Alma mater | 1967 m. Vilniaus dailės institutas |

**Steponas Šarapovas** (1936 m. liepos 5 d. – 1981 m. vasario 23 d.) – Lietuvos skulptorius.

Biografija
----------

  

Gimė 1936 m. Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui 1941 m. su šeima ištremtas į Sibirą. Karui pasibaigus 1946 m. grįžo į Lietuvą. 1952-1958 m. mokėsi Telšių taikomosios dailės mokykloje, baigęs gavo siuntimą tęsti studijas aukštojoje mokykloje. 1958 m. bandė stoti į Vilniaus dailės institutą, bet paraiška buvo atmesta dėl anketos duomenų – „dalyvavo antitarybiniame pogrindyje". Po trejų metų, 1961 m. antru bandymu buvo priimtas, 1967 m. studijas baigė su pagyrimu, įgijo skulptoriaus monumentalisto specialybę.

Skulptoriaus kūrybinis palikimas – monumentaliosios, dekoratyvinės plastikos kūriniai, antkapiai, mažoji skulptūra, portretai, medaliai, piešiniai. Originalūs skulptoriaus monumentalistikos darbai dažnai nesulaukdavo tuometinės valdžios pritarimo. Mažosios skulptūros kūriniai buvo nepriimami į respublikines parodas. Pirmoji mažųjų skulptūrų paroda surengta po skulptoriaus mirties, 1983 m. Dailės parodų rūmuose (dabartiniame Šiuolaikinio meno centre).

Palaidotas Saltoniškių kapinėse, Vilniuje.

Projektai
---------

* Reljefai „Disputas" ir „Kelias" Seimo eksterjere, Vilnius, 1979–1981 m.
* Raganų skulptūrų ekspozicijos kalnas, Juodkrantė, 1979 m. su Algimantu Nasvyčiu.
* Skulptūra „Šaulys" M. K. Čiurlionio atminimui, Palanga, 1975–1981 m.
* Skulptūra „Tauras", Vilnius, alaus baras „Tauro ragas", 1975 m.
* Komjaunimo memorialas, Kaunas, Sąjungos aikštė, 1979 m. su Gediminu Baravyku, Vytautu Vieliumi.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Andrius Sarapovas. Transforming data into music
2. ↑  Dapkutė, Aldona (2006-05-10). „Kūrybinis palikimas ateičiai. Apie skulptoriaus S. Šarapovo parodą". Bernardinai.lt. Nuoroda tikrinta 2014-02-28.
| ***Aš nekalbėti angliškai*** |
| --- |
|  |
|  |
| Kilmės šalis |  Italija |
| Režisierius | Carlo Vanzina |
| Scenaristas (-ai) | Carlo VanzinaEnrico Vanzina |
| Metai | 1995 |
| Žanras | komedija |
| Trukmė | 93 min. |
| Kalba | italų |
| **IMDb įrašas** |

**Aš nekalbėti angliškai** (it. *Io no spik inglish*) – 1995 m. Italijoje sukurta komedija.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Paolo Villaggio – Seržo Kolombo
* Paola Quattrini – Patricija
* Ian Price – Frederikas
* Carolyn Pickles – Linda
* Mario Bianco
* Matteo Dondi
* Laura Migliacci
* Chiara Noschese

Turinys
-------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Didelė Anglijos draudimo kompanija įsigyja tuo pačiu besiverčiančią nedidelę italų bendrovę ir pradeda joje pertvarką, norėdami priversti vietinius dirbti intensyviau ir produktyviau. Vienas pagrindinių reikalavimų – mokėti anglų kalbą – tampa privalomas visiems. Pagyvenęs agentas Seržo Kolombo, nuo pat pirmos dienos patekęs į naujųjų šeimininkų „juodąjį sąrašą", kad išsaugoti darbą nusprendžia įrodyti esąs ne prastesnis už kitus. 

Vasaros atostogų metu jis užsirašo į anglų kalbos kursus ir išvažiuoja į Angliją. Bėda ta, kad jo bendramoksliai – paaugliai, o mokytojai vadovaujasi griežtomis taisyklėmis ir už didesnius prasižengimus žada juos išsiųsti namo...
| ***Aš nužudžiau Rasputiną*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | J'ai tué Raspoutine |
| Kilmės šalis |  Prancūzija Italija |
| Režisierius | Robert Hossein |
| Metai | 1967 |
| Žanras | drama |
| Trukmė | 135 min. |
| Kalba | prancūzų |
| **IMDb įrašas** |

**Aš nužudžiau Rasputiną** (it. *J'ai tué Raspoutine*) – 1967 m. sukurta biografinė drama apie įtakingo ir kontroversiško rusų dvasininko įtakingo valstybės veikėjo Grigorijaus Rasputino nužudymą. Filmas paremtas vieno iš nusikaltimo organizatorių bei vykdytojų Felikso Jusupovo atsiminimų knyga. Pats Jusupovas vertino filmo scenarijų ir davė jam pritarimą, o filmo įžangoje kartu su žmona yra rodomas kaip istorijos pasakotojas.

Juosta rodyta Kanų kino festivalyje.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Kunigaikštis Jususpovas grįžta į Sankt Peterburgą, kur pirmą kartą iš arti susitinka paslaptingą dvasininką Grigorijų Rasputiną, garsėjantį gebjimu gydyti žmones. Rasputinas jam pasirodo nemalonus žmogus, tačiau pažintis trunka trumpai, nes Jussupovas vėl išvyksta į užsienį.

Grįžęs po keleto metų, jis mato, kad Rasputinas įgauna vis daugiau valdžios bei įtakos, ypač tarp caro namiškių. Jo paties artimieji irgi žavisi dvasininku, tačiau yra ir tų, kuriems Rasputino veiksmai kelia nerimą. Dvasininkas dabar sprendžia ministrų paskyrimus bei kitus svarbius valstybės reikalus, tokiu būdu įgydamas nemažai priešų. Jis rodo palankumą Jusupovui, pastarasis tarsi sutinka su tokiu vaidmeniu, tačiau jo paties draugai bei aplinka mano, kad Rasputinas veda šalį į pražūtį. Vyksa karas ir sklando gandai, jog dvasininkas iš tiesų yra vokiečių agentas, specialiai kenkiantis valstybei. Jusupovas ir keli kiti karininkai, užsitikrinę Dūmos nario Vladimiro Puriškevičiaus paramą, nusprendžia nužudyti Rasputiną. Tam Jusupovas pakviečia jį į savo namus, kur pavaišina užnuodytu vynu bei pyragaičiais.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Gert Fröbe – Grigorijus Rasputinas
* Peter McEnery – Feliksas Jusupovas
* Geraldine Chaplin – Monia Golovin
* Ira Von Furstenberg – Irina Jususpova
* Katia Tchenko
* Robert Hossein

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Sunflowers". *rottentomatoes.com*. Nuoroda tikrinta 2021-04-29.
2. 1 2  A.H. Weiler, *The Flight Plan of 'Peter Pan'* ], New York Times. pp. 11.1966-11-27. Nuoroda tikrinta 2011-07-30.
3. ↑  Cowie, Peter (1977). *World Filmography: 1967*. Fairleigh Dickinson Univ Press.
4. ↑  'Cannes Festival opens', New York Times. pp. 36. 1967-04-28
Miltligė
**Miltligė** − augalų liga. Miltlige serga žolės ir sumedėję augalai.

Miltligę sukelia milteninių šeimos valkčiagrybio (*Sphaerotheca*), miltenio (*Erysiphe*), miltės (*Podosphaera*), pelenio (*Microsphaera*) ir miltgrybio (*Uncinula*) genčių grybai.

Būdingi miltligės požymiai − baltos, pilkšvos arba rusvos, lyg miltuotos arba į veltinį panašios apnašos (dažnai jose matyti lyg juodi taškeliai − vaisiakūniai) ant lapų, ūglių, vaisių.

Miltligė smarkiausiai plinta sausomis karštomis vasaromis ant tankiai augančių, gausiai azoto trąšomis patręštų augalų. Sergantys augalų organai blogai asimiliuoja, kartais deformuojasi, nudžiūsta. Labai nukenčia miltlige apniktų vaisių kokybė; pažeisti ūgliai nespėja sumedėti, nušąla.

Miltligės vystymąsi ir plitimą stabdo augalų liekanų naikinimas, ligotų augalų ūglių išpjaustymas ir sudeginimas, augalų purškimas vario neturinčiais fungicidais, azoto kiekio normavimas tręšiant.

Nuorodos
--------


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Miltligė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Miltligė[neveikianti nuoroda] **(**liet.**)**
* Apie miltligę **(**angl.**)**