recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šį puslapį ar jo dalį reikia sutvarkyti pagal Vikipedijos standartus.**Jei galite, sutvarkykite. |

**Balansinis dviratukas** arba kitaip dar vadinamas **bėgimo dviratis** (angl. *balance bike*) – mokymui skirtas dviratis, kurio pagalba mokomasi laikyti balansą ir pusiausvyrą. Šis dviratukas neturi pedalų (paminų), grandinių ar papildomų mokomųjų ratukų. Skirtas 1,5-6 metų vaikams.

Važiavimo pagrindai
-------------------

Visų pirma, riedėdamas vaikas visą savo dėmesį sutelkia į lygsvaros laikymą, o ne į pedalų mynimą – taip užtikrinama didesnė tikimybė, kad jis nenuvirs ir išmoks važiuoti dviračiu be ašarų. Vaikai stumia šiuos dviratukus į priekį savomis kojomis, tokiu būdu ne tik išmoksta valdyti dviratį, bet ir lavina klubo sąnarius, stiprina kojų raumenis. Pradžioje vaikas gali paprasčiausiai stumdyti dviratuką vaikščiojant atsistojus tarp sėdynės ir dviračio rėmo, vėliau stumdyti dviratuką pilnai atsisėdus ant sėdynės ir kojomis spiriantis pirmyn. Galiausiai, įgavus daugiau pasitikėjimo ir įgūdžių bėgti šiuo dviratuku, vaikas laisvai balansuos tik ant dviejų dviračio ratų, kojas pilnai pakėlęs nuo žemės bei besispirdamas jomis į priekį. Kad funkcionuotų tinkamai, balansiniai dviratukai įprastai būna mažo dydžio, kad atsisėdęs vaikas ant sėdynės savo pėdomis galėtų pilnai siekti žemės paviršių.

Istorija
--------

Pirmasis balansinis dviratis buvo anglų kalba pavadintas *Dandy horse* arba *Velocipede*. Jo išradėjas – vokietis Karl Drais. Tai viena pirmųjų dviejų ratų transporto priemonės be pedalų forma. Pirmoji kelionė šiuo dviračiu įvyko 1817 m. birželio 12 d. nuo Manheimo iki Reinau. Šis įregistruotas dviejų ratų principas yra pradžių pradžia dviračiui ir motociklui atsirasti.

Modeliai
--------

Ne taip seniai balansiniai dviratukai atgimė iš naujo su nauja koncepcija, pritaikyta vaikams, kad b9tū ugdomi važiavimo dviračiu įgūdžiai, laikant pusiausvyrą ir balansą. Naujos kartos balansiniai dviratukai sukurti, siekiant su laiku pakeisti tradicinius triratukus ir dviratukus su papildomais ratukais. Balansiniai dviratukai gaminami iš medžio ir metalo. Jų gretas 2011 m. papildė balansiniai dviratukai, pagaminti iš kompozicinių medžiagų, t. y. iš poliamido ir stiklo pluošto junginio (angl. *GFR* – *glass fibre reinforced*), dėl ko tokio dviratuko rėmas tapo lengvesnis, atsparus vandeniui, lūžiams ir kt.

Nuorodos
--------

* 
* Archyvuota kopija 2014-03-07 iš Wayback Machine projekto.
* 
* Archyvuota kopija 2014-03-02 iš Wayback Machine projekto.
*
| Belaja |
| --- |
| Belaja ties Išimbajumi Belaja ties Išimbajumi |
| **Ilgis** | 1430 km |
| **Baseino plotas** | 142 000 km² |
| **Vidutinis debitas** | 970 m³/s |
| **Ištakos** | Uralo kalnai |
| **Žiotys** | Kama |
| **Šalys** | Rusijos vėliava Rusija(Baškirijos vėliava Baškirija) |

**Belaja** (rus. *Белая*), **Agizelis** (bašk. *Ағиҙел*, tot. *Ağidel*) – upė Rusijoje, Baškortostane; Kamos kairysis intakas. Prasideda Pietų Urale, pelkėse į rytus nuo Iremelio kalno. Aukštupyje teka žemais pelkėtais krantais pietų kryptimi. Žemiau Tirlianskio gyvenvietės slėnis susiaurėja, šlaitai tampa statūs, miškingi. Aukščiau Meleuzo miesto Belaja daro vingį ir pasisuka į šiaurę. Žemiau santakos su Nugušu slėnis išplatėja. O susiliejusi su Ufa, Belaja tampa tipiška lygumų upe. Upė pasisuka į šiaurės vakarus, labai vingiuoja, skaidosi į atšakas, formuoja meandras. Įteka į Kamos upės Nižnekamsko tvenkinį ties siena su Tatarstanu.

Didžiausi intakai: Nugušas, Simas, Ufa, Biras, Tanypas (dešinieji), Aškadaras, Uršakas, Dioma, Karmasanas, Čermasanas, Baza, Siunis (kairieji).

Prie Belajos įsikūrę šie miestai: Beloreckas, Salavatas, Išimbajus, Sterlitamakas, Ufa, Birskas, Agidelis.

Užšąla nuo antrosios lapkričio dekados, atitirpsta balandžio viduryje. Belaja – svarbiausia Baškortostano vandens magistralė. Reguliariai laivuojama iki Ufos. Upės žemupys naudojamas turistiniams plaukiojimams. Patvenkta Jumaguzino hidroelektrinių kompleksu.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983.
| Belaito rajonas*Daerah Belait* |
| --- |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+8)------ vasaros: ([[UTC{{{UTCv}}}]]) |
|  |
| **Valstybė** | Brunėjaus vėliava Brunėjus |
| **Administracinis centras** | Kvala Belaitas |
| **Mukimai** | 8 |
|  |
| **Gyventojų** (2018) | 73 200 |
| **Plotas** | 2 727 km² |
| **Tankumas** (2018) | 27 žm./km² |
|  |
| **ISO 3166-2** | BN-BE |

Belaito rajono mukimai
**Belaito rajonas** (malaj. *Daerah Belait*) – vienas iš keturių Brunėjaus valstybės rajonų. Yra šalies vakaruose; tai didžiausias Brunėjaus rajonas. Iš vakarų ir pietų ribojasi su Malaizija (Saravaku), rytuose – su Tutongo rajonu, iš šiaurės skalauja Pietų Kinijos jūra. Administracinis centras – Kvala Belaitas.

Geografija
----------

Rajonas užima beveik pusę Brunėjaus teritorijos. Didesnę jo dalį užima Borneo tropinės džiunglės, šlapynės. Rajonu teka ilgiausia šalies upė Belaitas su savo intakais.

Gyventojai
----------

Rajone gyvena >60 tūkst. gyventojų. Dauguma jų susitelkę Kvala Belaito ir Serijos miestuose. Vietiniai gyventojai yra belaitai ir kiti malajai, miestuose nemažai kinų, indų, filipiniečių, džiunglėse yra ibanų, penanų. Tikinčiųjų dauguma – musulmonai.

Administracinis suskirstymas
----------------------------

Belaito rajonas padalintas į 8 mukimus:

* Bukit Savatas
* Kvala Balajus
* Kvala Belaitas
* Labis
* Liangas
* Melilasas
* Serija
* Sukangas

Šaltiniai
---------

1. 1 2  sheet T4


|  |  |
| --- | --- |
|  **Brunėjaus rajonai** |  |
| Belaitas | Brunėjus–Muara | Temburongas | Tutongas |
| **Epipogium aphyllum**Apsauga: 1(E) – Prie išnykimo ribos |
| --- |
| Belapė antbarzdė (*Epipogium aphyllum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Magnolijūnai  *( Magnoliophyta)* |
| Klasė: | Lelijainiai  *( Liliopsida)* |
| Eilė: | Smidriečiai  *( Asparagales)* |
| Šeima: | Gegužraibiniai  *( Orchidaceae)* |
| Gentis: | Antbarzdė  *( Epipogium)* |
| Rūšis: | Belapė antbarzdė  *( Epipogium aphyllum)* |

 |

**Belapė antbarzdė** (*Epipogium aphyllum*) – gegužraibinių (*Ochidaceae*) šeimos vienintelė **antbarzdės** (*Epipogium*) genties rūšis.

Pavadinimas iš gr. epi – aukštyn ir *pogon* – barzda; žiedo lūpa yra nukrypusi aukšyn. 

Lietuvoje labai reta ir įrašya į Lietuvos raudonąją knygą. Augalas daugiametis, 5–20 cm aukščio, su rudu mėsingu šakniastiebiu. Stiebas stačias, tuščiaviduris, jo viršutinė dalis dažnai rausvo atspalvio, o prie pamato išsipūtęs. Lapai žvynelių pavidalo, gelsvi. Žiedynas trumpas, su 8 dideliais kvapniais žiedais. Žydi birželio – rugpjūčio mėn. 

Auga drėgnuose ir šaltiniuotuose ūksminguose miškuose, tarp pūvančių lapų. Saprofitas, neturi chlorofilo. Dauginasi vegetatyviškai.

Lietuvoje labai reta. 1978 m. rasta Čepkelių rezervate, 1983 m. Aukštaitijos nacionaliniame parke. XIX a. augo Paluknio apylinkėse.

Literatūra
----------

* Gudžinskas Z. Ryla M. 2006: Lietuvos gegužraibiniai (*Orchidaceae*). – Vilnius. 104 P. ISBN 9986-662-28-1.

1. ↑  *Belapė antbarzdė*. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, I t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1976. T.I: A-Bangis, 75 psl.

* Belapė antbarzdė
* 


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Belapė antbarzdė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

  

**Buratino ordinas** (rus. *Орден Буратино*) – visuomeninis Rusijos Federacijos apdovanojimas. Įsteigtas 2005 m. birželio 21 d. steigėjai kūrybinis susivienijimas „Tikrieji Buratino draugai" (*Настоящие друзья Буратино*) ir municipalinio susivienijimo „Zelenogradsko rajonas" (Kaliningrado sritis) administracija. Kartu buvo įsteigtas ir Buratino medalis.

Išvaizda
--------

Eskizą sukūrė G. Poliščiukas (*Г. Г. Полищук*) padedant P. Astapenkai (*П. В. Астапенко*). Buratino figūrėlę sukūrė dailininkas V. Stilvė (*В. А. Стильве*),

Pagrindinė ordino medžiaga – gintaras, kitos medžiagos – tompakas, bronza. Apdaila – sidabravimas ir oksidavimas.

Kas apdovanojami
----------------

Buratino ordinu apdovanojami kultūros, meno ir literatūros veikėjai, mokslininkai, pedagogai ir kiti suaugusieji, labai daug pasiekę ugdydami vaikuose ir paaugliuose vidinę laisvę, dorą, pilietinį aktyvumą, pasitikėjimą savimi.

Buratino ordino kavalieriai yra kino režisierius Leonidas Nečiajevas (*Леонид Нечаев*), mokytojas ir psichologijos mokslų daktaras Šalva Amonašvilis (*Шалва Амонашвили*), dailininkas iliustratorius Leonidas Vladimirskis (*Леонид Владимирский*), kompozitoriai Maksimas Dunajevskis (*Максим Дунаевский*) ir Aleksejus Rybnikovas (*Алексей Рыбников*), psichologijos mokslų daktaras, profesorius Aleksandras Suvorovas (*Александр Суворов*, aklas ir kurčias nuo vaikystės).

Nuorodos
--------

* Настоящие друзья Буратино — награды Archyvuota kopija 2015-06-13 iš Wayback Machine projekto.
* Кавалер ордена Буратино Archyvuota kopija 2011-08-14 iš Wayback Machine projekto. // «Новая газета». — 6 июля 2009.
* Буратино выбрал самых достойных // «Учительская газета». — 23 июня 2009.
**Gražina Daunoravičienė** (g. 1955 m. birželio 14 d. Vilniuje) – Lietuvos muzikologė, humanitarinių mokslų daktarė, Vyriausybės kultūros ir meno premijos lauretė.

Biografija
----------

Skulptoriaus L. Žuklio duktė. Mokėsi Nacionalinėje M.K. Čiurlionio menų mokykloje. 1978 m. baigė Lietuvos konservatorijos J. Gaudrimo klasę. 1990 m. apgynė disertaciją „Muzikos žanras ir žanrų sąveikos problema šiuolaikinėje muzikoje", menotyros kandidatė.

1978–1980 m. dirbo Lietuvos televizijos Muzikos redakcijoje. Nuo 1979 m. Lietuvos konservatorijos (dab. Lietuvos muzikos ir teatro akademija) dėstytoja, nuo 1993 m. docentė, 1998–2003 m. Muzikos teorijos katedros vedėja. 1987–1989 m. gyveno Alžyre, Tiareto mieste.

1983–1984 m. ir 1989–1990 m. stažavo Maskvos P. Čaikovskio konservatorijoje pas J. Cholopovą. 1993 m. baigė muzikos analizės specialųjį kursą Mocarteumo Vasaros akademijos kursuose Zalcburge, 1996 m. stažavo, dirbo mokslinį ir pedagoginį darbą Vokietijoje, 2002 m. stažavo Oksfordo universiteto Muzikologijos fakultete.

Mokslinė veikla
---------------

Tiria muzikos žanrų (genotipų) bei muzikos formos teorijos klausimus XX a. muzikoje, kompozicinių technikų tendencijas šiuolaikinėje lietuvių muzikoje. Paskelbė mokslinių darbų Lietuvoje ir užsienyje. Jos iniciatyva pradėta leisti žurnalas „Lietuvos muzikologija", knygų serija apie šiuolaikinius lietuvių kompozitorius.

Bibliografija
-------------

* Feliksas Bajoras: Viskas yra muzika, sudarytoja, 2002 m.
* Muzikos kalba: Viduramžiai – Renesansas. I dalis, sudarytoja ir mokslinė redaktorė, Vilnius, Mokslų akademijos leidykla, 2003 m.
* Muzikos kalba: Barokas. II dalis. Studijų vadovas, 2008 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  GRAŽINA DAUNORAVIČIENĖ Archyvuota kopija 2007-05-15 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  *Gražina Daunoravičienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 535 psl.
| **Gražina Arlauskaitė-Vingrienė** |
| --- |
| Gimė | 1954 m. kovo 4 d. (69 metai)Irkutsko sritis, Rusija |
| Sutuoktinis (-ė) | Vaclovas Vingras |
|  |
| Veikla | Lietuvos dailininkė, tapytoja, monumentalistė |
| Organizacijos | Šiaulių universitetas |
| Pareigos | docentė |
|  |
| Alma mater | Vilniaus dailės institutas |

**Gražina Arlauskaitė-Vingrienė** (g. 1954 m. kovo 4 d. Irkutsko sritis, Rusija) – Lietuvos dailininkė, tapytoja, monumentalistė.

Biografija
----------

1973 m. baigė Kauno Stepo Žuko taikomosios dailės technikumą, 1978 m. baigė Vilniaus dailės institutą, monumentaliosios tapybos studijas.

Nuo 1978 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) Menų fakulteto Tapybos katedros dėstytoja, nuo 2008 m. docentė.

Nuo 1988 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narė.

Kūryba
------

Nuo 1978 m. nuolat dalyvauja grupinėse parodose bei projektuose Lietuvoje ir užsienyje (Vokietija, Čekija, Belgija, Maskva). Pagrindinė kūrybos sritis – monumentalioji tapyba. Reikšmingesni darbai: freskos „Šiaulių žemė" (Šiaulių miesto savivaldybės administracinis pastatas, 1982 m.), „Pieva" (Šiaulių pieno kombinatas, 1984 m.), „Šventė" (Gubernijos alaus darykla, 1988 m.), „Šventasis avinėlis" (Biržų Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia, 1997 m.), Šiaulių katedros fundatoriaus J.Valavičiaus portretas (Šiaulių Šv. apaštalų Petro ir Pauliaus katedra), sieninė tapyba „Floros ir faunos globėja" (privatus interjeras Šiauliuose, 1990 m.), Freskos Šiaulių senųjų kapinių vartuose, 2008 m. ir kt.

Bibliografija
-------------

* Al. fresco. Freskos technika ir technologija. Šiaulių universiteto leidykla, 2001 m.
* Sgrafitto. Sgrafito technika ir technologija. Šiaulių universiteto leidykla, 2008 m.

Įvertinimas
-----------

* 2008 m. Šiaulių miesto kultūros ir meno premija

Šaltiniai
---------

1. ↑   Gražina Arlauskaitė-Vingrienė. Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka
RusLine  
РусЛайн|  |
| 

| IATA**7R** | ICAO**RLU** | Šaukinys**RUSLINE AIR** |
| --- | --- | --- |

 |
| Įkurta | 1997 m. |
| Pagrindinis oro uostas | Maskvos Vnukovo tarptautinis oro uostas |
| Lėktuvų skaičius | 18 |
| Maršrutai | 54 |
| Būstinė | Maskva, Rusija |
| Tinklalapis | rusline.aero/ |

**RusLine** (rus. *РусЛайн*) – regioninės avialinijos iš Rusijos. Įmonė skraidina keleivius vietiniais ir regioniniais maršrutais bei užsakomaisiais atostogų skrydžiais. Kompanija įkurta 1997 m. 

2007 m. tapo pirmąja Rusijos aviakompanija, kuri įsigijo Bombardier CRJ 100/200 lėktuvus. 2010 m. RusLine atidarė savo bazes Jekaterinburge ir Volgograde.

Flotilė
-------

2020 m. RusLine valdė šiuos orlaivius:


RusLine flotilė| Orlaivis | naudojami | Užsakyti | Talpa | Pastabos |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Bombardier CRJ100ER | 11 | — | 50 |  |
| Bombardier CRJ200ER | 7 | — | 50 |  |
| Sukhoi Superjet 100 |  | 2 |  |  |
| Iš viso | 18 |  |  |  |

Katastrofos
-----------

2011 m. birželio 20 d. 47 žmonės žuvo, kai kompanijos Tupolev Tu-134 sudužo leisdamasis Petrozavodsko oro uoste. Avarija įvyko dėl blogų oro sąlygų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „planespotters.net".  Nežinomas parametras `|url-status=` ignored (pagalba)
2. ↑  Monday 20 June 2011
| Grenlandijos šuo |
| --- |
|  |
|  |
| Standartas: | Nr. 274,  V FCI grupė, 1 sekcija (Šiaurės kinkomieji šunys) |
| Ūgis (ties ketera) |
| Patinas: | 58 - 68 cm |
| Kalė: | 51 - 61 cm |
| Svoris |
| Patinas: | 21 - 28 kg |
| Kalė: | 16 - 23 kg |
| Savybės |
| Plaukas: | tankus, dvisluoksnis |
|  |
| Ilgaamžiškumas: | 9 - 11 m. |

**Grenlandijos šuo** (dan. *Grønlandshund*) priklauso vienai seniausių haskių tipo šunų veislių, be to laikomas patikimu žmogaus pagalbininku keliaujant bei medžiojant poliarines meškas, ruonius, šiaurinius elnius. Priklauso Šiaurės kinkomiesiems šunims kartu su Samojedų šunimi, Aliaskos malamutu, Sibiro haskiu. Grenlandijos šuo kartais pavadinamas Eskimų šunimi (*Esquimaux Dog*), tačiau tai atskira veislė, nepaisant nežymių skirtumų.

ThumbThumb

Veislės istorija
----------------

ThumbThumb
Šie šunys kilę iš Arktikos pakrančių ruožo Šiaurės Sibire, Aliskoje, Kanadoje ir Grenlandijoje. Tikėtina, jog šių šunų protėviai atsidūrė Grenlandijoje kartu su inuitų persikėlėliais. Pirmieji šunys atvežti į Angliją apie 1750 m. o *Kennel* klubas veislę patvirtino 1880 m. Į kontinentinę Europą atvežti 1936 m, tačiau čia, įskaitant ir Skandinavijos šalis, išlieka pakankamai reti.

Grenlandijos šunys dalyvavo daugelyje poliarinių ekspedicijų, kurioms vadovavo garsūs keliautojai R. Amundsenas, F. Nansenas.

Temperamentas
-------------

Grenlandijoje tai darbiniai šunys, patikima transporto priemonė. Vertinami už savo jėgą, ištvermę ir greitį, lojalumą šeimininkui ir jo komandoms. Puikiai jaučiasi komandoje, ypač kinkinyje, paklusnūs ir supratingi, gerai orientuojasi, draugiški žmogui. Akivaizdūs kai kurie vilko elgesio ypatumai - manoma, jog praeityje šie šunys kryžminosi su laukiniais vilkais. Treniravimas reikalauja kantrybės. Kaip sargybiniai netinkami.

Išvaizda
--------

Tai stiprus tvirtai suręstas šuo. Plati pleišto formos kaukolė, kiek pasuktos akys, mažos plaukuotos trikampės ausys padeda atlaikyti didelį šaltį. Šuo turi tvirtas raumeningas kojas su plačiomis letenomis. Uodega, palyginti, neilga, gali būti užmesta ant nugaros ar karoti kaip pas vilką. Susirangęs šuo su ja užsikloja snukį. Kailis vidutinio ilgumo, tankus, dvisluoksnis: vidinis daugiau primena trumpą vilną, išorinis - ilgesnis, šiurkštus, su vandenį atstumiančiomis savybėmis. Plauko spalva gali būti įvairi. Patinai gerokai didesni - iki 58 - 68 cm ūgio, iki 30 kg svorio, o kalės siekia 51 - 61 cm ūgio. 

ThumbThumb

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑   Archyvuota kopija 2011-09-03 iš Wayback Machine projekto.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Grenlandijos šuo** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Nuorodos
--------

* Grenlandijos šuo
* Veislės standartas (rusų k.) Archyvuota kopija 2012-01-31 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Apabhramša** (skr. अपभ्रंश = IAST: *apabhraṃśa* – 'nuklydimas, paklydimas') – kalbinė sąvoka, siejama su senosiomis indoarijų kalbomis. Senovės indų gramatikų požiūriu – apabhramša tai šnekta, neatitinkanti sanskrito gramatikos, leksikos normų (t. y. prakritai ir kitos „nuklydusios nuo sanskrito" kalbos). Šiuolaikinėje indologijoje apabhramšos sąvoka naudojama įvardinti tarpines kalbas, šnektas, vartotas tarp vėlyvųjų vidurinių indoarijų kalbų ir ankstyvųjų šiuolaikinių indoarijų kalbų.

Povediniu laikotarpiu susidarė šnekamosios kalbos, vadinamos prakritais. Su laiku šie prakritai standartizavosi ir paplito už gimtųjų arealų. Apie VIII a. prakritai ėmė mišti su kitomis šnekamosiomis kalbomis – taip susidarė apabhramšos. Jos dažniausiai naudotos džainų, budistų kūriniuose, kaip literatūrinė priemonė – sanskrito kavjoje. Šios apabhramšos XIII–XVI a. išsirutuliojo į šiuolaikines literatūrines indoarijų kalbas.
| Apajao provincija*Lalawigan ng Apayao* |
| --- |
| 

|  |  |
| --- | --- |
|  |  |
|  |  |
|  |

 |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+8)------ vasaros: (UTC) |
|  |
| **Valstybė** | Filipinų vėliava Filipinai |
| **Regionas** | Kordiljeros administracinis regionas |
| **Administracinis centras** | Kabugao |
| **Savivaldybių skaičius** | 7 |
| **Įkūrimo data** | 1995 m. |
|  |
| **Gyventojų** (2015) | 119 184 |
| **Plotas** | 4 413,35 km² |
| **Tankumas** (2015) | 27 žm./km² |
|  |
| **Tinklalapis** |  |
|  **Vikiteka** | Apajao provincijaVikiteka |

**Apajao provincija** (ilok. *Probinsia ti Apayao*, tag. *Lalawigan ng Apayao*) – provincija Filipinuose, Lusono salos šiaurėje, Kordiljeros administraciniame regione. Administracinis centras – Kabugao.

Istorija
--------

Provincija sudaryta 1995 m. padalinus Kalingos–Apajao provinciją.

Geografija
----------

Paviršius kalnuotas (iki 1386 m), iškilusi Centrinė Kordiljera. Išlikę nemaži miškų plotai.

Ekonomika
---------

Verčiamasi daugiausia žemdirbyste (ryžiai, kukurūzai, kava, šakniavaisiai), vaisių auginimu (lansijos, citrusai, bananai, ananasai, durijai, rambutanai, sandormedžiai, kokosai, garcinijos), gyvulininkyste (naminiai paukščiai, kiaulės, galvijai, ožkos, avys). Apdirbama mediena, gaminami baldai, krepšiai, namų rakandai.

Gyventojai
----------

2000 m. Apajao tautinė sudėtis:

* ilokanai – 50,82 %
* isnagai – 29,95 %
* malauegai – 3,69 %
* isengai – 3,48 %
* kalingai – 3,08 %
* kankanajai – 1,24 %
* bontokai – 1,04 %
* ibalojai – 1,01 %
* kiti – 5,08 %

Savivaldybės
------------

Savivaldybių žemėlapis
Apajao provincija padalinta į 7 savivaldybes:

* Kalanasanas
* Koneras
* Flora
* Kabugao
* Luna
* Pudtolis
* Santa Marsela

Šaltiniai
---------

1. 
2. ↑
3. 
4. ↑
5. ↑
| ***Apartamentai 0*** |
| --- |
|  |
|  |
| Pavadinimas | Apartment Zero |
| Kilmės šalis |  Jungtinė Karalystė Argentina |
| Režisierius | Martin Donovan |
| Scenaristas (-ai) | Martin DonovanDavid Koepp |
| Vaidina | Colin Firth |
| Metai | 1989 |
| Žanras | trileris |
| Trukmė | 124 min. |
| Kalba | anglų ir ispanų |
| **IMDb įrašas** |

**Apartamentai 0** (angl.  *Apartment Zero*) – 1998 m. sukurtas trileris, nominuotas Sundance kino festivalyje.

„Rotten Tomatoes" interneto svetainėje filmas vertinamas 74 % teigiamų atsiliepimų.

Siužetas
--------

DĖMESIO: *toliau atskleidžiamos kūrinio detalės*

Jaunas sociopatas Adrianas dėl pinigų trūkumo priverstas išnuomoti vieną kambarį. Iš kelių kandidatų jis išsirenka jaunuolį vardu Džekas, su kuriuo ilgainiui susidraugauja. Adriano motina guli psichiatrinėje ligoninėje, jis pats turi bendravimo problemų, todėl jis norėtų manyti, kad Džekas yra jo tikras draugas, tačiau netrunka pastebėti kai kurias Džeko keistenybes. Adrianas mėgina sužinoti daugiau apie jo praeitį, tačiau policija neturi duomenų, kad žmogus tokiu vardu egzistuotų, todėl jam kyla vis daugiau įtarimų, kad naujasis kambario draugas yra ieškomas žudikas.

Pagrindiniai aktoriai
---------------------

*Aktorius – vaidmuo*
* Colin Firth – Adrianas
* Hart Bochner – Džekas
* Dora Bryan – Margaret
* Liz Smith – Marija Luiza
* Fabrizio Bentivoglio – Karlosas
* Mirella D‘Angelo – Laura

Išnašos
-------

1. ↑  „Apartment Zero". *Rotten Tomatoes*. Suarchyvuotas originalas 2017-12-01. Nuoroda tikrinta 2017-12-07.  Nežinomas parametras `|url-status=` ignored (pagalba)
| **Jonas Delamarsaspranc. *Joannes Delamars, de Lamarche, de la Mars, de la Marche*** |
| --- |
| Mirė | 1690 m. liepos 21 d.Vilnius, Lietuvos Didžioji kunigaikštystė |
|  |
| Veikla | prancūzų kilmės varpų ir patrankų liejikas |

 **Jonas Delamarsas** (pranc. *Joannes Delamars, de Lamarche, de la Mars, de la Marche*, gimimo data nežinoma– 1690 m. liepos 21 d. Vilnius) – prancūzų kilmės varpų ir patrankų liejikas.

Biografija
----------

Jono Delamarso gimimo data nežinoma, teigiama, jog jis prancūzų kilmės. 1662–1690 m. laikotarpiu gyveno ir dirbo Lietuvos Didžiojoje kunigaikštystėje. Pilies gatvėje Jonas Delamarsas turėjo įsigijęs namą, kuris buvo vadinamas jo pavarde. 1662-1690 m. dirbo Boguslavo Radvilos arsenale Biržuose ir Vilniuje (Pilies g. 16).

Jonas Delamarsas turėjo liejyklą Puškarnioje. Jo lieti varpai išsiskyrė melodingumu, buvo puošnūs. J. Delamarso varpai skambėjo Vilniaus katedros, Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčios, Kauno Pažaislio ansamblio bokštuose. Ornamentais, figūriniais reljefais, kartušais puošti Delamarso varpai retai skildavo.

1662 m. Jonas Delamarsas atstatytam Vilniaus rotušės bokštui nuliejo laikrodžio varpą. 1668 m. jis nuliejo du varpus Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčiai. 1669 m. nuliejo ornamentais išraizgytą varpą Pranciškonų bažnyčiai Trakų gatvėje, kuris 1864 m. buvo perduotas Piatnickajos cerkvei.>

Jonas Delamarsas 1662-1688 metais nuliejo 32 varpus.

1670 m. nuliejo naują varpą vietoj sudaužyto Skarulių Šv. Onos bažnyčiai.

1676 m. Jonas Delamarsas pagamino varpą Šv. Mykolo bažnyčiai, kurioje šiuo metu įsikūręs Bažnytinio paveldo muziejus.

1915 metais daugiau kaip 20 Jono Delamarso nulietų varpų išvežta į Rusiją, Lietuvoje liko 11 varpai, iš jų keturi varpai Vilniuje, vienas varpas Vilniaus arkikatedroje.

Atminimo įamžinimas
-------------------

Jonas Delamarsas įamžintas Kristinos Sabaliauskaitės istoriniame romane „Silva rerum".

Išnašos
-------

1. ↑  Vladas Drėma. Dingęs Vilnius. Vilnius: Versus Aureus, 2013. ISBN 978-9955-34-401-8.
2. 1 2  Jono Delamarso biografija Visuotinėje lietuvių enciklopedijoje.
3. ↑  Lietuvos nacionalinio dailės muziejaus pateikta informacija apie Pilies g. 16 namo istoriją. [neveikianti nuoroda]
4. ↑  Rašytinio paveldo muziejaus informacija apie varpinę.
5. ↑  Miesto simbolis, kurį būtina rekomenduoti turistui. Skelbta „Delfi.lt", 2012.
6. ↑  Libertas Klimka. Į Lietuvą grįžtantys varpai primena savo turtingą istoriją. Skelbta „Lietuvos rytas.lt", 2015.
7. 1 2  Antanas Rimvydas Čaplinskas. Vilniaus gatvių istorija. Pilies gatvė. Vilnius: Charibdė, 2015, p. 102-103. ISBN 978-9986-745-89-1.
8. ↑  Jono Delamarso biografija Visuotinėje lietuvių enciklopedijoje.
9. ↑  Jonas Nekrašius. Varpai gydo…2012. Skelbta svetainėje „Žaliasis pasaulis.lt"
10. ↑  Garsiajai Skarulių bažnyčiai - valstybės apsauga, 2010. Skelbta „Respublika.lt"
11. ↑  Vilija Butkuvienė. Aukojantieji nusipelno ne amžinybės, o pagarbos, 2020. Skelbta „Banga.lt".
**Jonas Domininkas Grigaitis** (1914 m. gegužės 27 d. Petraičiuose, Stačiūnų valsčius – 2012 m. vasario 14 d. Vilniuje) – OP, Lietuvos kunigas. Dominikonas, vienas Dominikonų ordino Lietuvoje atkūrėjų.

Biografija
----------

1933 m. įstojo į dominikonų vienuolyną Raseiniuose, 1933–1934 m. novicijus Amieno vienuolyne Prancūzijoje. 1933–1937 m. studijavo filosofiją ir teologiją dominikonų vienuolyne Valberberge prie Kelno, vėliau – teologiją Dominikonų filosofijos ir teologijos institute Le Saulchoir (Belgija). 1939 m. įšventintas kunigu. Grįžo į dominikonų vienuolyną Raseiniuose, dėstė tikybą mokyklose. 1940 m. tarybų valdžiai uždarius Raseinių vienuolyną, Šumsko, Kražių, Varėnos, Naujosios Vilnios, Vilniaus (Šv. Petro ir Povilo, Šv. Jonų bažnyčių) parapijų vikaras, klebonas, dekanas. 1991 m. paskirtas Šv. Jokūbo ir Pilypo bažnyčios Vilniuje rektoriumi ir Šv. Jokūbo ligoninės kapelionu. 1992 m. Vilniuje prie Šv. Jokūbo ir Pilypo bažnyčios subūrė Lietuvos, Latvijos, Estijos dominikonų bendruomenę, 1993 m. pradėjo kurti Dominikonų pasauliečių broliją. 1996 m. jo iniciatyva įsteigtas žurnalas jaunimui „Septyni".

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pijus Virginijus Eglinas. *Jonas Domininkas Grigaitis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 155 psl.
| **Jonas Dilys** |
| --- |
| Gimė | 1887 m. birželio 23 d.Svidžiai, Biržų valsčius |
| Mirė | 1973 m. vasario 25 d. (85 metai)Svidžiai, Biržų rajonas |
|  |
| Veikla | Lietuvos pedagogas, muziejininkas, evangelikų reformatų bažnyčios kuratorius |

**Jonas Dilys** (g. 1887 m. birželio 23 d. Svidžiuose, Biržų valsčius – 1973 m. vasario 25 d. Svidžiuose) – Lietuvos pedagogas, muziejininkas, evangelikų reformatų bažnyčios kuratorius.

Biografija
----------

Mokėsi Nemunėlio Radviliškyje, Kaune, Kijeve, Peterburge. Nuo 1919 m. sausio 19 d. Biržų progimnazijos pasaulinės istorijos mokytojas. Domėjosi kultūriniu ir visuomeniniu gyvenimu, 1920 m. įsijungė į Biržų dailės draugijos „Mūza" darbą.

Vadovavo 1923 m. Lietuvos gyventojų ir turto surašymui Biržų valsčiuje. Padėti atlikti surašymą pasitelkė vyresniųjų klasių mokinius. Trumpą laiką – Biržų meteorologinės stoties vedėjas. Bendradarbiavo laikraštyje „Biržų žinios".

Priklausė Lietuvos mokytojų profesinės sąjungos Biržų skyriui ir veikė jame iki Sąjungos uždarymo 1936 m. Ilgą laiką buvo Biržų žemės ūkio draugijos nariu. Iš darbo Biržų gimnazijoje buvo atleistas 1928 m. Mokiniai jį labai mėgo, bet dėl švelnaus būdo jis ne visada sugebėdavo palaikyti klasėje rimti. 1928–1940 m. Biržų Spaudos Fondo knygyno vedėjas. Kurį laiką ėjo Biržų apskrities švietimo skyriaus vedėjo pareigas. Vokiečių okupacijos metais gyveno savo ūkyje Svidžiuose. Nuo 1944 m. dvejus metus vėl buvo švietimo skyriaus vedėju. 1946 m. paskirtas Papilio gimnazijos mokytoju ir išrinktas švietimo ir meno darbuotojų profsąjungos Biržų apskrities komiteto pirmininku.

Susilpnėjus sveikatai, 1947 m. pedagoginio darbo atsisakė, paskirtas Biržų apskrities etnografinio – kraštotyrinio muziejaus direktoriumi. Taip ir nesukūręs šeimos, 1949 m. grįžo gyventi į savo gimtąjį kaimą Svidžius. Dirbo jo namuose įrengtoje klube-skaitykloje.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Dilys Jonas. Lietuvos evangelikų reformatų enciklopedija. 2009 m.
| **Jonas Dagelis** |
| --- |
| Gimė | 1898 m. rugsėjo 19 d.Bečerninkai, Troškūnų valsčius |
| Mirė | 1956 m. (~58 metai)Karagandos sritis |
| Tėvas | Jurgis Dagilis-Dagelis |
| Sutuoktinis (-ė) | Aleksandra Kudirkaitė-Dagelienė |
|  |
| Veikla | teisininkas, žurnalistas, redaktorius |
|  |
| Alma mater | Vytauto Didžiojo universitetas |

**Jonas Dagelis** (1898 m. rugsėjo 19 d. Bečerninkuose, Troškūnų valsčius – apie 1956 m. Karagandos sritis, Kazachstanas) – Lietuvos teisininkas, žurnalistas, redaktorius.

Biografija
----------

Sesuo dainininkė solistė Veronika Dagelytė-Valatkienė (1911–1956).

Mokėsi Utenoje, Pirmojo pasaulinio karo metais – Voroneže (Rusija), Panevėžyje. 1921 m. baigė Kauno gimnaziją. Mokykliniais metais aktyviai bendradarbiavo daugintuose šapirografu moksleivių laikraštėliuose. 1923 m. Klaipėdos sukilimo dalyvis. 1923 m. Dotnuvos žemės ūkio technikume baigė miškininkystės specialybę.

1924–1926 m. Lietuvos universitete išklausė Teologijos-filosofijos fakulteto filosofijos kursą. Studijuodamas sportavo, atstovavo Lietuvos studentams Baltijos studentų olimpiadose SELL (Suomija-Estija-Latvija-Lietuva) 1924 m. Rygoje (Latvija) ir 1926 m. Helsinkyje (Suomija). 1926–1927 m. Trečiojo Seimo atstovas. 1931–1934 m. Vytauto Didžiojo universiteto Teisės fakultete studijavo pedagogiką, psichologiją, teisę. Nuo 1937 m. ūkininkavo nuosavame ūkyje.

1923–1925 m. laikraščio „Jėga ir grožis" redaktorius. Nuo 1925 m. bendradarbiavo savaitraštyje „Ūkininkas", ilgą laiką šio žurnalo redakcinės kolegijos narys, 1928–1933 m. žurnalo redaktorius. Jo straipsnius publikavo „Laisvė", „Rytas", „XX amžius", „Mūsų laikraštis", „Sporto naujienos" ir kiti periodiniai leidiniai. 1937–1939 m. savaitraščio „Ūkininkas – Vyrų žygiai" redakcinės kolegijos narys. 1931 m. priimtas į Lietuvos žurnalistų sąjungą. Pasirašydavo *J. D. Jonelis, Šermukšnis*.

1941 m. Kaune suimtas. Kalėjo Komijos lageriuose, buvo ištremtas į Karagandos sritį. 1956 m. atgavęs laisvę, į Lietuvą nebegrįžo, pasiliko tremties vietoje.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 93 psl.
Vokiškos milinės (XX a. 7-tas dešimtmetis
Rusijos kariškiai su milinėmis (2002 m.)
Jaltos konferencijos nuotrauka. V.Čerčilis (kairėje) ir J. Stalinas (dešinėje) – su milinėmis.
**Milinė** – ilgas kariškas šiltas milinis paltas, pritaikytas apsisaugoti nuo blogo oro. Atskirais laikotarpiais milinės būdavo madingos ir kaip civilinis drabužis.

Milinės buvo populiari daugelio kariuomenė viršutinė apranga XIX a. ir XX a. pirmoje pusėje bei viduryje.

Konstrukcija
------------

Tarybinės milinės apykaklė su aviacijos antsiuvu
Milinių apačia paprastai būna žemiau kelių.
Apykaklė ir rankogaliai gali būti atverčiami, kad būtų galima veidą ir plaštakas apsaugoti nuo šalčio ir kritulių.

XIX a. pirmoje pusėje daugelis milinių turėdavo pelerinas, kurios pridengdavo pečius, apsaugodavo nuo lietaus ir sudarydavo papildomą šilumą izoliuojantį sluoksnį. Pelerinų apačia paprastai siekdavo alkūnes.

Milinės turi gilias kišenes.

Būdingos milinių spalvos – pilka, juoda, ruda, tamsiai mėlyna.

Rusiškos milinės
----------------

Kariškos milinės Rusijoje žinomos nuo XVIII a. Jų sukirpimas iš esmės nepakito.
  
Rusiškos kariškos milinės nugaroje turi didelę į vidų įlenktą klostę, kuri būna susegta velke.

Raudonojoje armijoje buvo dviejų tipų milinės – pėstininkų ir kavaleristų (iki žemės). Kareiviškos milinės buvo siuvamos iš grubaus pilkai rudo milo. Karininkų ir generolų milinės siūtos iš aukščiausios kokybės audeklo. Generolų milinių atvartai buvo pamušti raudonu audeklu ir turėjo raudonus įsiuvus. Aviacijos generolų milinių tokie atvartai ir įsiuvai buvo žydri.
Paradinės karininkų milinės buvo siuvamos iš plieno pilkumo audeklo. Jūrininkų milinės buvo siuvamos iš juodo audeklo.
  
Karininkų milinės buvo dvibortės (su 6 sagomis dviem eilėmis), o kareivių – vienbortės, su 4 sagomis.
  
Visos laivyno ir kareiviškos milinės nugaros skeltuke turėjo 3 mažas sagas, o karininkų milinės – 4 tokias sagas. Velkė tvirtinama dviem didelėmis sagomis. Kursantų milinės buvo kareiviško kirpimo, bet iš geresnio milo.

Milines vilkėjo su diržu (portupėja), su antpečiais, apykakliniais antsiuvais, rankovių ševronais.

Rusijos Federacijos ginkluotosiose pajėgose milinės alyvuogių spalvos (laivyne – juodos), ant milinių – antpečiai, ševronai, kariuomenės rūšies emblemos. Karininkų ir praporščikų milinės turi nuimamą kailinę apykaklę (generolų ir pulkininkų – karakulinę).

Nuorodos
--------

* Как пошита гоголевская шинель
**Milicijos majoras**  (rus. *майор милиции*) – specialusis aukščiausiojo TSRS milicijos personalo laipsnis 1936-1943 m. 
Atitiko valstybės saugumo majorą (NKVD sistema), kombrigą Raudonojoje Armijoje ir pirmo rango kapitoną kariniame laivyne. Šis laipsnis atitiko dabartinį karinį laipsnį brigados generolas (TSRS - kombrigas).

Milicijos laipsnių sistemoje žemesnis laipsnis buvo milicijos kapitonas, o aukštesnis – milicijos vyresnysis majoras. 

Milicijos majorams, atitarnavusiems 5 metus su šiuo laipsniu ir teigiamai atestuotiems, būdavo suteikiamas milicijos vyresniojo majoro laipsnis.

Laipsnio istorija
-----------------

Milicijos majoro laipsnis TSRS NKVD darbininkų ir valstiečių milicijos sistemoje buvo įvestas 1936 m. balandžio 26 d. TSRS CVK ir TSRS LKT nutarimu, kuris buvo paskelbtas 1936 m. gegužės 5 d. NKVD įsakymu Nr. 157. 

Ši laipsnių sistema veikė iki 1943 m. vasario 9 d. kai TSRS AT Prezidiumo nutarimu „Apie NKVD ir milicijos organų vadovaujančio personalo laipsnius" (*О званиях начальствующего состава органов НКВД и милиции*) buvo įvesta nauja specialiųjų laipsnių sistema, atitikusi kariuomenės laipsnius.

Nuorodos
--------

1. ↑  Положение о прохождении службы начальствующим составом Рабоче-Крестьянской милиции Народного комиссариата внутренних дел СССР

* Звания и знаки различия милиции в мае 1936 – феврале 1943 г.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| jaunesnis laipsnis**milicijos kapitonas**(papulkininkis) | **TSRS milicijos laipsniai (1936-1943 m.)****milicijos majoras**(kombrigas) | vyresnis laipsnis**milicijos vyresnysis majoras**(generolas majoras) |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Gestagenai** (arba ***progestagenai***; lot. *gesto* – nešioti, būti nėščiai + gr. genes – gimdantis, gaminantis) – tai natūralių ir sintetinių hormonų grupė, kurie turi panašų biologinį poveikį kaip ir progesteronas. Jie stabdo liuteinizuojančio hormono gamybą, skatina folikulino sekreciją iš hipofizės, turi įtakos gimdos gleivinės proliferacijai, estrogenų apykaitai (stiprina estradiolio virtimą estronu ir estrioliu), atpalaiduoja gimdos raumenis, slopina kiaušintakių susitraukimus. Jei organizme daug estrogenų, gestagenai stiprina trofinius procesus kiaušintakiuose, stimuliuoja krūtų liaukinio audinio vystymąsi, paruošia krūtis laktacijai. mėnesinių ciklas.

Skirtingais moters gyvenimo laikotarpiais gestagenai įvairiai veikia dauginimosi sistemą. Gestagenų stoka yra viena iš dažniausių nevaisingumo, moters ciklo sutrikimų ir staigaus persileidimo priežasčių. Kaip vaistai jie yra skiriami esant lytinių organų funkcijos sutrikimams, nepakankamai progesterono sekrecijai iš geltonkūnio, placentos hormoniniam nepakankamumui, mėnesinių sutrikimams (amenorėja, algomenorėja), gydomas lytinių organų neišsivystymas ir nevaisingumas, lytinių organų augliai ir kt. Mažos gestagenų dozės gali sukelti ovuliaciją. Tačiau gestagenų negalima vartoti esant lytinių organų uždegimams, pirmojoje moters ciklo fazėje ir kt. Šalutiniai poveikiai: druskų ir vandens apykaitos organizme sutrikimai, maskulinizacija (vyriškų požymių atsiradimas).
| **Leccinum quercinum** |
| --- |
| Ąžuolyninis raudonviršis (*Leccinum quercinum*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Grybai  *( Fungi)* |
| Skyrius: | Papėdgrybūnai  *( Basidiomycota)* |
| Klasė: | Papėdgrybiai  *( Basidiomycetes)* |
| Eilė: | Baravykiečiai  *( Boletales)* |
| Šeima: | Baravykiniai  *( Boletaceae)* |
| Gentis: | Raudonviršis  *( Leccinum)* |
| Rūšis: | Ąžuolyninis raudonviršis  *( Leccinum quercinum)* |

 |
|  Index Fungorum |

**Ąžuolyninis raudonviršis** (lot. *Leccinum quercinum*) – baravykinių (*Boletaceae*) šeimos, raudonviršių (*Leccinum*) genties grybų rūšis.

* **Augimo vieta**

Ąžuolynai, lapuočių, spygliuočių, mišrieji miškai.

* **Augimo laikas**

Vasara, ruduo.

* **Pagrindiniai požymiai**

Kotas baltai, rausvai rudai žvyneliuotas.

Vaisiakūniai stambūs, mėsingi. Kepurėlė užauga iki 20 cm skersmens, plaušuota, žvynuota, oranžiškai ruda, rausvai ruda. Vamzdeliai ir poros pilki. Kotas 10–15 (20)×2–4 (5) cm, baltas, jaunas – baltai, vėliau – rausvai violetiškai plaušuotas. Trama balta, kieta, stora, malonaus kvapo ir skonio. Sporos 12–16 (18)×4–5 μm.

**Būdingi požymiai:** auga tik po ąžuolais, rečiau po bukais, paspaudus ar perpjovus balta trama rausvėja, ilgainiui tampa pilkai violetinė.

Dygsta dažniausiai pavieniui ar po kelis vaisiakūnius, lapuočių, spygliuočių ir mišriuose miškuose (po ąžuolais). Valgomas, labai vertingas. Kur kas rečiau aptinkamas nei raudonviršis ir juosvažvynis raudonviršis.

Literatūra
----------

**Lietuvos grybų atlasas**, Vincentas Urbonas, Kaunas, LUTUTĖ, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 62 psl.


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Ąžuolyninis raudonviršis** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
| Platelių kraštovaizdžio draustinis |
| --- |
| kraštovaizdžio draustinis |
| Pietinė Platelių ežero įlanka – Laumalenkos ežeras Pietinė Platelių ežero įlanka – Laumalenkos ežeras |
| **Vieta:** | Plungės rajonas, Lietuvos vėliava Lietuva |
| 

Žemėlapis rodantis Platelių kraštovaizdžio draustinis vietą.Platelių kraštovaizdžio draustinis

  |
| **Koordinatės:** | 56°3′39″ š. pl. 21°51′54″ r. ilg.﻿ / ﻿56.06083°š. pl. 21.86500°r. ilg.﻿ / 56.06083; 21.86500Koordinatės: 56°3′39″ š. pl. 21°51′54″ r. ilg.﻿ / ﻿56.06083°š. pl. 21.86500°r. ilg.﻿ / 56.06083; 21.86500 |
| **Plotas:** | km² |
| **Įkurtas:** | 1960 m. |
| **Valdymas:** | Žemaitijos nacionalinis parkas |

**Platelių kraštovaizdžio draustinis** – saugoma gamtos sritis Lietuvoje, Plungės rajone, aplink Platelių ežerą; priklauso Žemaitijos nacionaliniam parkui. Įsteigtas 1960 m.

Draustinyje saugomas vaizdingas vidurio Žemaičių aukštumos šiaurinės dalies kraštovaizdis – kalvos, miškai, ežerai. Į draustinį patenka Platelių ežeras ir duburys, dar keletas ežerų (Beržoras, Ilgis, Iešnalis, Žiedelis ir kt.), Barstyčių kalvagūbris, Platelių, Plokštinės kalvotieji ruožai, pušynai ir eglynai (Plokštinės-Stirbaičių miškai). Draustinio tikslas – išsaugoti didžiausio ir giliausio Žemaitijoje Platelių ežero ir jo apyežerių kraštovaizdį su vertingomis pakrantėmis, salomis, Kumelkaktės pusiasaliu, Šventorkalnio archeologiniu kompleksu, Ąžuolų salos senosiomis gyvenvietėmis, povandeninio paveldo objektais, Europos Bendrijos svarbos buveinėmis bei žvilgančiajai riestūnei, dvilapiui purvuoliui, jerubei ir ūdrai tinkamomis buveinėmis ir kitomis saugomomis rūšimis.

Draustinio erdvėje peri juodieji gandrai, auga reti augalai: dvilapė blandis, paprastasis sinavadas, paupinis jonpapartis.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑  *Platelių kraštovaizdžio draustinis*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 393
| Jemca |
| --- |
| Jemca Plesecko rajone Jemca Plesecko rajone |
| **Ilgis** | 188 km |
| **Baseino plotas** | 14 100 km² |
| **Vidutinis debitas** | 70 m³/s |
| **Žiotys** | Šiaurinė Dvina |
| **Šalys** | Rusijos vėliava Rusija |

**Jemca** (rus. *Емца, Ёмца*) – upė Rusijoje, Archangelsko srityje; Šiaurinės Dvinos kairysis intakas. Prasideda 4 km nuo Onegos upės, į vakarus nuo Savinskio. Teka į šiaurės rytus. Aukštupio vaga slenkstėta, vėliau plečiasi, vinguriuoja. Pakrantės miškingos. Įteka į Šiaurinę Dviną į rytus nuo Jemecko.

Didžiausias intakas – Mechrenga (dešinysis).

Upė minta daugiausia lietaus ir sniego tirpsmo vandenimis. Laivuojama 25 km nuo žiočių. Pagrindinės gyvenvietės prie Jemcos – Savinskis, Pogostas, Jemeckas.

Naudota medienos plukdymui.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Ёмца\_(река\_в\_Архангельской\_обл.)*,Большая советская энциклопедия, T. IX (Евклид—Ибсен). – Москва: Советская энциклопедия, 1972
Kelias Jemene
**Jemeno transporto sistema** yra ganėtinai prastai išvystyta dėl valstybės skurdo. Neįrengtas geležinkelių tinklas, blogos kokybės keliai, prastai modernizuoti ir ribotų galimybių oro uostai.

Keliai
------

Jemeno keliai yra prastos būklės. Iš 71 300 km valstybės kelių tik 6 200 km yra asfaltuoti. Šiaurinėje Jemeno dalyje išvystyta gera kelių sistema tarp Sanos, Taizo ir Chudaidos bei teikiamos tarpmiestinių autobusų paslaugos. Į pietūs keliai paprastai yra prastesnės būklės, išskyrus Taizo–Adeno plentą. 2005 m. Pasaulio Bankas skyrė 40 milijonų JAV dolerių paramą valstybės kelių asfaltavimo projektui. Planuose yra ir 1,6 milijardų JAV dolerių vertės automagistralė, jungianti Adeną ir Amraną.

Kelionės keliais Jemene yra nesaugios. Daugelis vietinių gyventojų nesilaiko eismo taisyklių ir netgi vairuoja kairiąja puse, nors valstybės reglamente nurodyta važiuoti dešiniąja. Keliais dažnai vaikšto gyvūnai ir vaikai.

Vandens keliai
--------------

Dominuojantys šalies uostai yra Mukha, Mukala, Chudaida ir Adenas. Pastarasis yra pagrindinis valstybės uostas. Jemene neišvystytas joks transportas vidaus vandenyse.

Vamzdynai
---------

2004 m. Jemene buvo 1 262 km vamzdynų, kurių 88 km skirti dujoms ir 1 174 km naftai.

Oro keliai
----------

Jemene yra 46 oro uostai, iš kurių 16 turi grįstus pakilimo takus. Šalyje veikia penki tarptautiniai oro uostai. Skrydžius vykdo nacionalinė aviakompanija „Yemenia". Tikimasi, kad „Yemenia", kurios 49 % akcijų šiuo metu priklauso Saudo Arabijos vyriausybei, o 51 % Jemeno vyriausybei, galiausiai bus privatizuota, bet tam priešinasi Saudo Arabija. 2001 m. aviakompanijos aptarnavo apie 858 000 keleivių. Kompanijos turimi 12 lėktuvų jau yra pasenę, todėl 2002 m. trys nauji lėktuvai buvo išsinuomoti aštuoneriems metams ir 2006 m. pradžioje aviakompanija paskelbė apie savo planus įsigyti šešis naujus orlaivius 2012 metais.

Šaltiniai
---------

1. ↑
2. ↑   Archyvuota kopija 2013-06-22 iš Wayback Machine projekto.
3. ↑
4. ↑

 

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RAzijos transportas pagal šalis |
| --- |
|  |
| 
Afganistanas | Armėnija | Azerbaidžanas | Bahreinas | Bangladešas | Butanas | Brunėjus | Filipinai | Gruzija | Indija | Indonezija | Irakas | Iranas | Izraelis | Japonija | Jemenas | Jordanija | Jungtiniai Arabų Emyratai | Kambodža | Kataras | Kazachstanas | Kinija | Kirgizija | Kuveitas | Laosas | Libanas | Malaizija | Maldyvai | Mianmaras | Mongolija | Nepalas | Omanas | Pakistanas | Pietų Korėja | Rytų Timoras | Rusija | Saudo Arabija | Singapūras | Sirija | Šiaurės Korėja | Šri Lanka | Tadžikija | Tailandas | Taivanas | Turkija | Turkmėnija | Uzbekija | Vietnamas |

 |
Koordinatės: 56°02′26″š. pl. 21°49′05″r. ilg.﻿ / ﻿56.0406°š. pl. 21.8180°r. ilg.﻿ / 56.0406; 21.8180

|  |
| --- |
| **Platelių gimnazija** |
| [[Vaizdas:|Platelių gimnazija herbas|center|100px]] |
| [[Vaizdas:|Platelių gimnazija|250px]] |
| **Adresas** | Mokyklos g. 3, Plateliai |
| **Direktorius(-ė)** | Regina Rubinienė |
| **Mokinių skaičius** | 438 |
| **Įkūrimo data** | 1804 |
| **Uždarymo data** | {{{uzdarimo data}}} |
| **Išleista laidų** |  |
| **Pedagogų skaičius** | 34 |

**Plungės rajono Platelių gimnazija** – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Plungės raj. Plateliuose, vykdžiusi pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 191131170. Nuo 2021 m. Liepijų mokyklos skyrius.

Istorija
--------

Pirmasis vaikų švietimo židinys Plateliuose atsirado 1804 m. Tada mokykloje mokėsi 10 mokinių. Iki 1816 m. mokinių skaičius išaugo iki 40. Nuo 1819 m. Plateliuose veikė parapijinė mokykla, išlaikoma klebonijos lėšomis. Po 1863 m. sukilimo caro valdžia Plateliuose įsteigė valdišką pradžios mokyklą, vadinamą liaudies mokykla. 1908 m. ima veikti „Saulės" pradžios mokykla, išlaikoma dvasininkijos. Jos pirmasis mokytojas buvo Kazimieras Sidabras.

1917 m. rudenį įsteigiama valstybinė vienkomplektė Platelių pradžios mokykla. Vedėjas – Jonas Žadeikis. Joje jau mokėsi 83 mokiniai. Vokiečių vyriausybės įsakymu 1917–1918 m. mokykloje buvo mokoma vokiečių kalbos. 1932 m. pastatyta nauja mokykla, kurioje mokėsi 120 mokinių.

Tarybų valdžios metais Plateliuose pradėtas įgyvendinti visuotinis vidurinis mokymas. Mokykloje veikė 6 skyriai. Po Antrojo Pasaulinio karo 1945 m. rugsėjo 1 d. Plateliuose atidaroma progimnazija, kuri nuo 1949 m. pertvarkoma į septynmetę mokyklą. Pirmasis progimnazijos mokytojas buvo Boleslovas Balkevičius, mokymo dalies vedėja – Stasė Andriuškaitė. Jau 1953 m. rugsėjo 1 d. ji perorganizuojama į nepilną vidurinę, 1957 m. mokykla išleidžia pirmąją abiturientų laidą. Tuo metu joje dirbo 18 mokytojų. 1963 m. pradedamas statyti pirmasis mokyklos priestatas, o 1964–1965 m. mokykloje jau mokėsi 306 mokiniai. 1978 m. vėlyvą rudenį pradėta dirbti kabinetine sistema naujose erdviose patalpose.

2006 m. rugsėjo 1 d. mokyklai suteiktas gimnazijos statusas. 2021 m. rugsėjo 1 d. tapo Liepijų mokyklos skyriumi.

Direktoriai
-----------

* 1948 m. Jurgis Račkauskas;
* 1954 m. Karolis Jazbutis;
* 1959 m. Valerija Vilkaitė;
* 1960 m. Juozas Žilys;
* 1961 m. Algirdas Stripinis;
* 1987 m. Regina Rubinienė.

Žymūs mokytojai
---------------

* Silva Rupeikienė, pavaduotoja ugdymui.

Žymūs mokiniai
--------------

* Juozas Butkevičius (g. 1948 m.), Telšių meras, Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) Telšių skyriaus steigėjas;
* Algirdas Stončaitis (g. 1962 m.), policijos generalinio komisaro pavaduotojas.

Nuorodos
--------

1. ↑  Gintarė Karmonienė. Šateikių ir Platelių mokykloms – Liepijų miško vardas. 2021-03-27, Zemaiciolaikrastis.lt (tikrinta 2022-04-24).

* Svetainė Archyvuota kopija 2007-07-15 iš Wayback Machine projekto.
| Orgaso grafo laidotuvės |
| --- |
|  |
| Menininkas | El Grekas |
| Metai | 1586-1588 |
| Meno kryptis | Manierizmas |
| Medžiagos, technika | aliejinis paveikslas, drobė |
| Matmenys | 460 x 360 cm |
| Miestas (vieta) | Toledas, San Tomė bažnyčia |
| Muziejus |  |

**Orgaso grafo laidotuvės** (Grafo Orgaso laidotuvės) – graikų kilmės ispanų dailininko El Greko (1541–1614) altorinis paveikslas, esantis Toledo Santo Tomė bažnyčioje. Vienas garsiausių El Greko kūrinių, išlaikytas toje pat koplyčioje, kuriai buvo sukurtas.

Apie paveikslą
--------------

Paveikslą 1586 m. užsakė Toledo Santo Tomė (Šv. Tomo) bažnyčios parapijos šventikas Andres Nuñez paminėti bažnyčios rėmėją, Orgaso grafą Gonzalo de Ruiz, kuris mirė 1323 m. Savo testamente grafas įpareigojo Orgaso miestelio gyventojus mokėti Santo Tomė bažnyčiai metines išmokas. Šie mokėjimai 1564 m. buvo nutraukti. Andres Nuñez kreipėsi į teismą dėl išmokų ir laimėjo bylą. Sumokėjus už praleistus metus duoklę šventikas pinigus nusprendė panaudoti Orgaso grafo pomirtinei koplyčiai atnaujinti.

Paveiksle El Grekas turėjo pavaizduoti stebuklingą epizodą, kai Šv. Augustinas ir Šv. Steponas nužengia iš Dangaus padėti palaidoti Orgaso grafą dėl to, kad jis savo gyvenimo metu padėjo augustiniečių Šv. Stepono vardo vienuolynui. Scenoje vaizduojami to meto vietos kilmingieji ir klierikai. Tikriausiai paveikslo pačioje dešinėje, skaitantis *Requiem*, vaizduojamas Andres Nuñez. Paveikslo kairėje iš profilio vaizduojamas vyras su barzda tapatinamas su El Greko draugu Antonio de Covarrubias y Lieva. Berniukas kiek dešiniau yra El Greko sūnus Jorge Manuel, kuris rodo ranka į Orgaso grafo kūną. Šv. Augustinas ir Šv. Steponas tarsi nuleidžia mirusįjį į altorių, kuris buvo žemiau paveikslo ir kuriame išties buvo grafo palaikai.

Aiškiai nuo žemiškosios palaidojimo scenos atskirta aukščiau vaizduojama Dangaus scena, kurioje Mergelė Marija, Jėzus Kristus ir  Šv. Jonas Krikštytojas laukia grafo sielos. Siela vaizduojama vaiduokliško vaiko pavidalo vaizdiniu, kurį į dangų neša angelas. Paveikslo žinia tikintiesiems yra ta, kad žemėje atliekant dorus darbus ir užsiimant labdara įmanoma užsitarnauti sielos išgelbėjimą Rojuje. Tuo metu vyko Europos religiniai karai ir tokią mintį ginčijo katalikiškos Ispanijos priešai − Šiaurės Europos protestantai.

Šaltiniai
---------

* Lilian H. Zirpolo. Historical Dictionary of Baroque Art and Architecture. Scarecrow Press, 2010. p. 109

Nuorodos
--------

* artble.com
* independent.co.uk
* elgreco.net