recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
| **Rūta Vainienė** |
| --- |
|  |
| 2019 m. |
| Gimė | 1968 m. rugpjūčio 10 d. (54 metai)Vilniuje |
| Vaikai | Augustinas, Barbora |
|  |
| Veikla | ekonomistė |
| Sritis | ekonomika ir jos reformos, privatizacija, laisvoji rinka |
| Organizacijos | Lietuvos prekybos įmonių asociacija |
| Pareigos | vykdomoji direktorė |
| Partija | nepartinė |
|  |
| Išsilavinimas | aukštasis |
| Alma mater | 1991 m. Vilniaus universitetas, Ekonomikos fakultetas |

**Rūta Vainienė** (g. 1968 m. rugpjūčio 10 d. Vilniuje) – Lietuvos ekonomistė, Lietuvos laisvosios rinkos instituto prezidentė (2008-2011), Vilniaus miesto tarybos narė (2007-2011), Lietuvos prekybos įmonių asociacijos vykdančioji direktorė (nuo 2019 m.).

Biografija
----------

1991 m. baigė studijas Vilniaus universiteto Ekonomikos fakultete, bei laisvosios rinkos kursą Roskildės Universitete, Danijoje, ekonomistė. Stažavosi Vokietijos centriniame banke, Niujorko Federalinių rezervų banke, Tarptautiniame valiutos fonde, JAV ekonomikos reikalų institute ir Hudson institute.

1990–2004 m. Laisvosios rinkos instituto (LLRI) darbuotoja, viceprezidentė, LLRI ekspertų komandos vadovė (1999–2004 m.), asocijuota ekspertė (2004–2008 m.), prezidentė (2008-2011 m.), strateginių projektų vadovė, specialioji ekspertė (2011-2012 m.). Valstybės finansų, mokesčių ir pinigų politikos, bankininkystės, rinkos ekonomikos reformų ekspertė. 

2005-2007 m. Vilniaus mero Artūro Zuoko ekonomikos patarėja.
2005-2009 m. Mykolo Romerio universiteto (MRU) Ekonomikos ir finansų valdymo fakulteto makroekonomikos, viešojo sektoriaus ekonomikos ir tarptautinės bankininkystės dėstytoja. Pasaulio ekonominės plėtros centro „Freedomworks" fondo bendradarbė politinės ekonomikos srityje (nuo 2006 m.), kelių dešimčių užsienio laisvos rinkos institutų koalicijos „Už laisvą Europą" Biudžeto ir mokesčių grupės vadovė (nuo 2007 m.); UAB „Vilniaus vandenys" ekonomikos direktorė (2007 m.). Nuo 2008 m. gruodžio 11 d. Lietuvos laisvosios rinkos instituto prezidentė (ankstesnis prezidentas – Remigijus Šimašius).

1991-1992 m. dalyvavo kuriant Lietuvos vertybinių popierių rinkos teisinę bazę. 1998-2004 m. buvo Lietuvos banko valdybos narė. Saulėtekio ir Saulėlydžio komisijų narė. Nuo 2010 m. ji yra Lietuvos sveikatos mokslų universiteto Tarybos narė.
2019 m. paskirta Lietuvos prekybos įmonių asociacijos vykdomoji direktorė. 

Ekonomikos žodyno, kelių šimtų straipsnių ir publikacijų autorė, ilgametė neetatinė Lietuvos radijo komentatorė.

Nepartinė.

Rūta Vainienė išsiskyrusi, vaikai – Augustinas, Barbora.

Išnašos
-------

1. ↑
2. ↑  Laisvosios rinkos institute nebelieka R.Vainienės
3. ↑  Alfa.lt
4. ↑  Biografija[neveikianti nuoroda]

Bibliografija
-------------

* Ekonomikos terminų žodynas. Tyto alba, 2005 m.
| **Rūta Lukoševičiūtė** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1975 m. rugpjūčio 20 d. (47 metai)Panevėžyje |
|  |
| Veikla | dainininkė, atlikėja, rašytoja, žurnalistė. Tapo žinoma debiutavusi kaip VRS kameros vedėja. |

**Rūta Lukoševičiūtė** (g. 1975 m. rugpjūčio 20 d. Panevėžyje) – dainininkė, atlikėja, rašytoja, žurnalistė. Tapo žinoma debiutavusi kaip VRS kameros vedėja.

Biografija
----------

1993 metais Rūta sidabro medaliu baigė Panevėžio 11-ają vidurinę mokyklą ir įstojo į Lietuvos – Amerikos Verslo kolegiją Kaune, kur iki 1996 metų studijavo turizmo vadybą. Prieš pasirodydama TV ekranuose ji dirbo kelionių agentūroje. 1998 metais Rūta tapo pramonginės laidos „VRS kamera" vedėja. Vėliau dirbo šios laidos administratore, kitų televizijos laidų redaktore. 2000 metais įstojo į VU žurnalistikos fakultetą, kurį baigė, apsigynusi bakalauro diplominį darbą „Intymumo laisvė ir ribos šiandieninėje televizijoje". 2001 metais taip pat debiutavo nacionalinėje Eurovizijos atrankoje su daina „Endless Day", 2001 metais išleido albumą „Hello", o su daina tuo pačiu pavadinimu nacionalinėje Eurovizijos atrankoje užėmė 5-ąją vietą. 2004-2005 metais dirbo pramoginės laidos „TV panelė" (LNK) redaktore ir humoro laidos „VRS kamera" (BTV) vedėjų ir užkadrinių tekstų autore bei įgarsintoja. Taip pat 2004 metais roko operoje „Romeo ir Džiuljeta" (Panevėžys) atliko auklės vaidmenį. 2005 metais dirbo realybės šou „Dangus" (TV3) atstove spaudai, tais pačiais metais leidykla „Vaga" išleido Rūtos humoreskų knygą „Akibrokštas". 2006 metais dalyvavo nacionalinėje Eurovizijos atrankoje su daina „Lithuanian boy", taip pat Aleksandrijos Tarptautiniame dainų konkurse Egipte. Dirbo radijo stotyje „Pulsas".

Kūryba
------

* 2001 m. leidybinė agentūra „Tigris" išleido pirmąjį Rūtos solinį albumą „Hello".
* 2005 m. leidykla „Vaga" išleido humoreskų knygą „Akibrokštas"

Nuorodos
--------

* Rūtos Lukoševičiūtės interneto svetainė Archyvuota kopija 2016-03-07 iš Wayback Machine projekto.
| **Palmira Damijonaitienė** |
| --- |
| Gimė | 1933 m. gruodžio 25 d. (89 metai)Kaireliai, Rokiškio apsk. |
| Motina | Viktorija Vaškevičienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Petras Damijonaitis |
|  |
| Veikla | tautodailininkė |
| Sritis | audimas |
|  |
| Žinomas (-a) už | tautinių juostų audėja |

**Palmira Damijonaitienė** (g. 1933 m. gruodžio 25 d. Kaireliuose, Rokiškio apskrityje) – Lietuvos tautodailininkė, tautinių juostų audėja.

Biografija
----------

Pirmąją juostą ji išaudė 1956 m. būdama 23-ejų metų, pamokyta vienuolės. Gabi mergina greitai perprato tradicinį amatą, todėl jau po trejų metų buvo priimta dirbti į Vilniaus „Dailės" kombinatą profesionalia audėja. Dar po ketverių metų ištekėjo. Nuo 1959-ųjų gyveno Vilniuje.

Norėdama atkurti senąsias juostų audimo tradicijas, važinėjo po Aukštaitijos, Dzūkijos, Suvalkijos, Vilniaus krašto kaimus. Ji tyrinėjo sodybose bei muziejuose aptiktus rankdarbius, jų raštus, domėjosi senaisiais audiniais, susipažino su archeologinių radinių duomenimis. Taip pat kūrė ir savo audimo technikas, be tradicinių, pradėjo austi ir plačias juostas, kurios tapo interjero puošybos detalėmis. Audėjos kūryba tapo išskirtinė originalių ornamentų gausa.

Pirmoji P. Damijonaitienės juostų paroda įvyko 1968 metais Vilniuje. 1974 m. pastatytuose naujuose Dailės parodų rūmuose (dabar Šiuolaikinio meno centras) jos juostos buvo demonstruojamos kartu su profesionalių dailininkų ekspozicijomis. Audėja surengė daugybę parodų Lietuvoje, be to savo juostomis reprezentavo lietuvių liaudies meną užsienyje: Indijoje, Vengrijoje, Prancūzijoje, Belgijoje, Šveicarijoje, JAV, Kanadoje. Po paskutinės parodos Los Anžele jai buvo suteiktas šio miesto garbės pilietės vardas, juostų liko San Francisko pasauliniame audimo muziejuje. JAV jos juostos eksponuotos šešis kartus. 

P. Damijonaitienės juostomis buvo apjuosti Lietuvos pirmi asmenys, pasaulio galingieji ir kitos garsenybės – Ričardas Niksonas, Ronaldas Reiganas, Džordžas Bušas, Jonas Paulius II, Indira Gandi, Michailas Gorbačiovas, Dalai Lama ir kt. 

2000 ir 2003 m. personalinės parodos buvo surengtos Rokiškio krašto muziejuje. Po jų autorė per 200 juostų padovanojo Rokiškiui, dalis jų nuolat eksponuojamos renovuotame dvaro kumetyne.

2004 m. audėjai suteiktas Rokiškio krašto garbės pilietės vardas.

Literatūra
----------

* Palmira Damijonaitienė: juostų audėjos darbų albumas, sud. Vytautas Tumėnas. 2011. - 152 p.
* *Palmira Damijonaitienė – Lietuviškų juostų diplomatė*, V. Rimkus, V. Tumėnas (tekstų autoriai), Palmira Damijonaitienė, J. Rudzinskas (sud.). Vilnius: Viešoji įstaiga Tautodailininkų sąjungos fondas, 2011, p. 6-19.

Nuorodos
--------

* Iš juostų nuaustas gyvenimas
* Rokiškio krašto garbės piliečiai
* Palmira Damijonaitienė laiminga, atradusi save
* Seime – tautodailininkės Palmiros Damijonaitienės tautinių juostų paroda
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Ludwig Andreas Feuerbach
**Liudvigas Andrėjas Fojerbachas** (vok. *Ludwig Andreas Feuerbach*; 1804 m. liepos 28 d. Vokietijoje, Bavarijoje – 1872 m. rugsėjo 13 d. Niurnberge) – vokiečių filosofas.

Jo giminėje buvo daug talentingų advokatų, akademikų ir dvasininkų. Jaunystėje Fojerbachas buvo labai religingas, Heidelbergo universitete studijavo teologiją. 1824 m. persikėlė į Berlyną, kur klausėsi Hėgelio paskaitų. Tada jis ir paliko teologijos studijas, kad galėtų savo gyvenimą skirti filosofijai. 1830 m. Fojerbachas anonimiškai išleido veikalą "Mintys apie mirtį ir nemirtingumą", kuriame neigė nemirtingos sielos egzistavimą, ir pradėjo mokslininko karjerą. 1837 m. vedė Bertą Lou. Žmona turėjo paveldėjusi tėvui priklausiusio porceliano fabriko akcijų. Dvidešimt trejus metus jie išgyveno jos pilyje Brukberge, versdamiesi iš fabriko teikiamo pelno ir Fojerbacho raštų.

"Krikščionybės esmė", pasirodžiusi 1841 m. susilaukė didžiausio pasisekimo. Tačiau po 1848 m. revoliucijos pralaimėjimo Fojerbacho reputacija sumenko, sumažėjo ir pajamos. Porceliano fabrikas žlugo. Fojerbachas teberašė, tačiau ankstesnio populiarumo jau nebesulaukė. 1870 m. jį ištiko paralyžius, o 1872 m. Fojerbachas mirė. Jis palaidotas Niurnberge. Į laidotuves pagerbti garsaus mąstytojo susirinko daugiau kaip 20 000 žmonių.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Palmyros atolo paplūdimys
**Palmyros atolas** (angl. *Palmyra Atoll*) – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Linijinėse salose, inkorporuota JAV teritorija. Plotas 12 km². Atolą sudaro du rifai, dvi seklios lagūnos, 50 smėlio ir rifų uolų salelių. Pagrindinė augalija – kokoso palmės, ratiklės, skaevolos. Atole per metus iškrenta 4445 mm kritulių, temperatūra vyrauja apie 29 °C.

Salą administruoja JAV. Oro uostai, keliai pastatyti per II pasaulinį karą. Dabar Palmyros atolas gamtos draustinis. Teritorija negyvenama, ją lanko mokslininkai, karinis personalas.


|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RJungtinės Amerikos Valstijos JAV teritorijos |
| --- |
|  |
| 
Amerikos Samoa | Guamas | Šiaurės Marianos salos | Puerto Rikas | Mergelių salos  Beikerio sala | Houlando sala | Džervio sala | Džonstono atolas | Kingmano rifas | Midvėjaus atolas | Navasa | Palmyros atolas | Veiko sala |

 |
| **Kazys Daukša** |
| --- |
| Gimė | 1938 m. sausio 22 d. (85 metai)Norvaišiuose |
| Tautybė | Lietuvis |
|  |
| Veikla | Gydytojas, profesorius |
| Sritis | Medicina |
|  |
| Alma mater | Kauno medicinos institutas |

**Kazys Daukša** (g. 1938 m. sausio 22 d. Norvaišiai, Plungės valsčius) – Lietuvos gydytojas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1964 m. baigė Kauno medicinos institutą. 1990 m. medicinos mokslų daktaras.

Dirbo Kretingos centrinėje ligoninėje, Vidaus ligų skyriaus vedėjas. Nuo 1986 m. Kauno medicinos instituto (1989–1998 m. *Kauno medicinos akademija*, nuo 1998 m. Kauno medicinos universitetas) dėstytojas, docentas, nuo 1993 m. profesorius, nuo 1992 m. Patologinės anatomijos klinikos vadovas. Paskelbė su bendraautoriais apie 100 mokslinių darbų.

Bibliografija
-------------

* Patologinė anatomija, su kitais, 1986 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kazys Daukša*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 531 psl.
Koordinatės: 18°04′ p. pl. 163°10′ v. ilg.﻿ / ﻿18.067°š. pl. 163.167°r. ilg.﻿ / 18.067; 163.167

Atolo vaizdas iš kosmoso
**Palmerstonas** (angl. *Palmerston*) – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, priklausantis pietinei Kuko salų grupei, apie 500 km į šiaurės vakarus nuo didžiausios salyne Rarotongos salos.

Saloje gyvena apie 50 žmonių. Jie užimti priekrantės žvejyboje, renka koprą, tropinių paukščių plunksnas, aptarnauja turistus, užsukančius su jachtomis. Vienintelė susisiekimo priemonė su išoriniu pasauliu yra krovininiai laivai, atplaukiantys po keletą kartų per metus. Yra elektra, telefono ryšys.

Geografija
----------

Atolą sudaro visa eilė salelių smėlėtomis pakrantėmis, įeinančių į koralinį rifą. Rifas uždaru žiedu apjuosia lagūną. Be Palmerstono, didesnės salos yra *North Island, Lee To Us, Leicester, Primrose, Toms, Cooks*. Sausuma sudaro 2,6 km², rifo ribojamas plotas – 15 km². Lagūnos skersmuo – 11 km, jos plotas – apie 56 km². Rifo žiede yra keletas siaurų vandens takų, tinkamų nedideliems laivams patekti į lagūną. Be tropinio klimato Palmerstonui būdingos didelės audros, uraganai.

Atolo salose auga kokosinės palmės, pandanai, endeminiai medžiai. Rife gausu moliuskų, žuvų. Išgaunama gruntinio vandens, tačiau maistui naudojamas daugiausiai kritulių vanduo.

Istorija
--------

Atolo žemėlapis
1774 m. birželio 16 d. salą atrado kapitonas Džeimsas Kukas, tačiau jos neapžiūrėjo, nes nebuvo išsilaipinęs. Tai padarė kito plaukimo metu – 1977 m. balandžio 13 d. Salai suteikė Palmerstono vardą. Manoma, kad senovėje ji buvo vadinama *Avarau* (*Du šimtai uostų*).

1863 m. į Palmerstoną iš Manuaės atvyko Viljamas Mastersas, laivo stalius ir kubilius. Salą aneksavo, jos valdymą perėmęs iš britų vyriausybės. Su savimi jis atsivežė ir dvi savo polinezietes žmonas. Paėmęs į žmonas dar vieną, jis užaugino 23 vaikus. Jų palikuonys dabar ir yra apgyvendinę Palmerstoną. Tai vienintelė sala iš Kuko Salų, kurioje gyvenančių žmonių gimtoji kalba yra anglų kalba. Pradžioje manyta, kad V. Mastersas buvo kilęs iš Lesteršyro grafystės, tačiau dabar laikoma, kad jis atvyko iš Glosteršyro. Remiamasi tuo, kad jo ainiai dabar rašo savo pavardę *Marsters* pagal Glosteršyro akcento tradiciją. Tuo laiku, kai 1973 m. mirė jo jauniausia duktė Titana Tangi, jau gyveno virš tūkstančio Marstersų Rarotongoje ir Naujojoje Zelandijoje. Nors Palmerstone likę tik apie 50 giminės narių, visi Marstersų ainiai laiko šią salą protėvio žeme. 1954 m. šeima galutinai įteisino Palmerstoną kaip savo nuosavybę. Čia gyvena trys giminės šakos – visos kilę atskirai iš trijų Viljamo žmonių. Šiuo metu salą administruoja Kuko Salų vyriausybė laisvojoje asociacijoje su Naująja Zelandija.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Apie V. Masterso palikuonis Palmerstone

Nuorodos
--------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Palmerstonas** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Marstersų palikimas Palmerstone Archyvuota kopija 2012-01-11 iš Wayback Machine projekto.
* Palmerstono aprašymas
* Salos istorija Archyvuota kopija 2011-10-11 iš Wayback Machine projekto.
* Palmerstonas turistui Archyvuota kopija 2011-10-11 iš Wayback Machine projekto.
| **Kazys Algirdas Kaminskas** |
| --- |
| Gimė | 1940 m. balandžio 24 d. (83 metai)Gailiakiemis, Butrimonių valsčius |
| Tėvai | Juozas Kaminskas, Anelė Ablačinskaitė-Kaminskienė |
| Sutuoktinis (-ė) | Dalia |
| Vaikai | Algirdas, Kęstutis |
|  |
| Organizacijos | Vilniaus Gedimino technikos universitetas |
| Pareigos | docentas |
|  |
| Išsilavinimas | technologijos mokslų daktaras |
| Alma mater | Kauno politechnikos institutas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Sausio 13-osios atminimo medalis |

**Kazys Algirdas Kaminskas** (1940 m. balandžio 24 d. Gailiakiemis, Butrimonių valsčius) – Lietuvos statybos ir ergonomikos inžinierius, technologijos mokslų daktaras.

Biografija
----------

1966 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1975 m. technikos mokslų kandidatas.

1966–1973 m. Kauno politechnikos instituto, nuo 1973 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (nuo 1991 m. Vilniaus technikos universitetas nuo 1996 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) dėstytojas, nuo 1982 m. docentas. 1979–1980 m. stažavo Londono universiteto Karališkajame koledže.

Mokslinė veikla
---------------

Vienas pirmųjų Lietuvoje ėmė tirti darbo aplinką ergonomikos požiūriu. Mokslinių darbų svarbiausios sritys: įtemptojo gelžbetonio mechaninės savybės, ergonomika pramonėje ir statyboje, darbinių sistemų ergonominiai tyrimai, ergonomika ir sauga, ergonominiai rizikos veiksniai statyboje. Paskelbė mokslinių straipsnių, parašė 8 mokomąsias knygas apie gelžbetonio konstrukcijas, ergonomiką, žmonių saugą.

Bibliografija
-------------

* Ergonomika inžinerijoje, vadovėlis, 2003 m.
* Profesinė sauga ir sveikata. Ergonomikos principai, vadovėlis, su kitais, 2003 m.
* Statybos inžinieriaus žinynas, vienas autorių, 2004 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kazys Algirdas Kaminskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 765 psl.
| Ludžou蘆洲 |
| --- |
|  |
|  |
| 

LudžouLudžou

25°05′0″ š. pl. 121°28′0″ r. ilg.﻿ / ﻿25.08333°š. pl. 121.46667°r. ilg.﻿ / 25.08333; 121.46667﻿ (Ludžou (Sinbėjus))Koordinatės: 25°05′0″ š. pl. 121°28′0″ r. ilg.﻿ / ﻿25.08333°š. pl. 121.46667°r. ilg.﻿ / 25.08333; 121.46667﻿ (Ludžou (Sinbėjus)) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+8) |
|  |
| **Valstybė** | Taivano vėliava Taivanas |
|  |
| **Gyventojų** (2013) | 199 457  |
| **Plotas** | 8,2 km² |
| **Tankumas** (2013) | 24 324 žm./km² |
|  |
| **Tinklalapis** | www.luzhou.ntpc.gov.tw |

**Ludžou** (kin. 蘆洲, pinyin: *Lúzhōu*; pe̍h-ōe-jī: *Lô·-chiu*) – vienas iš Sinbėjaus rajonų, esantis šiaurės vakarų Taivane. Yra budistų ir daoistų šventyklų, datuojamų XIX a.

Geografija
----------

Ludžou įsikūręs prie Tamsujaus upės kranto. Šiaurėje ir pietuose ribojasi su Vugu ir Sančongu, šiaurėje ir rytuose, kitoje upės pusėje yra Taipėjaus rajonas Šilinas. Tai antra tankiausiai gyvenama vieta Taivane, po Jonghė. Dėl sąlyginai žemos altitudės miestas dažnai nukentėdavo nuo potvynių iki kol 1984 m. buvo įrengti potvynių kanalai.

Istorija
--------

Dėl dažno upės patvinimo čia susidarė derlingas dirvožemis, kuris naudotas žemės ūkiui. XVIII–XIX a. į teritoriją atsikėlus kinų imigrantams ji ilgainiui liko kaimo vietove. Valdant japonams Taipėjus buvo paverstas pramoniniu miestu, tad šalimais buvusio Ludžou kraštovaizdis taip pat pasikeitė. Radosi gamyklos, biurų pastatai, daugiaaukščiai gyvenamieji pastatai. XX a. Ludžou sparčiai išaugus, jam suteiktas miesto statusas. 2010 m. gruodžio 25 d. sukūrus naująjį Sinbėjaus miestą, Ludžou tapo vienu iš jo rajonų (区, *Qū*).

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 

| Ž • A • RSinbėjaus rajonai |
| --- |
|  |
| Administracinis centras: **Bančiao** |
|  |
| Šiauriniai | 
Bali · Danšujus · Dzinšanas · Linkou · Sandži · Šimenas · Vanli | Sinbėjaus padėtis Taivano žemėlapyje |
|  |
| Rytiniai | 
Gongliao · Pinglinas · Pingsi · Šenkengas · Šidingas · Sidži · Šuangsi · Žuifangas |
|  |
| Vakariniai | 
Bančiao · Džonghė · Jingė · Jonghė · Ludžou · Sančongas · Sindžuangas · Šulinas · Taišanas · Tučengas · Vugu |
|  |
| Pietiniai | 
Sansija · Sindianas · Vulajus |

 |
| **Lidija Dauguvietytė** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1883 m. gegužės 19 d.Rusija Dauguviečiai, Nemunėlio Radviliškio valsčius |
| Mirė | 1955 m. gegužės 27 d. (72 metai)Lietuva Vilnius |
|  |
| Veikla | pianistė, pedagogė |
|  |
| Alma mater | Peterburgo konservatorija |

**Lidija Dauguvietytė-Malko** (1883 m. gegužės 19 d. Dauguviečiai, Nemunėlio Radviliškio valsčius – 1955 m. gegužės 27 d. Vilnius) – Lietuvos pianistė, pedagogė.

Biografija
----------

Brolis Borisas Dauguvietis. 1898 m. ir 1904–1908 m. studijavo Sankt Peterburgo konservatorijoje, 1920 m. ją baigė eksternu.

1918–1922 m. vadovavo Petrogrado muzikos mokyklos fortepijono klasei, studijavo psichofiziologinį metodą, vėliau jį taikė pedagoginėje praktikoje. 1922–1933 m. dėstė Kauno muzikos mokykloje, 1933–1940 m. Kauno konservatorijoje, 1940–1945 m. Vilniaus muzikos mokykloje, 1946–1949 m. Vilniaus konservatorijoje, 1949–1955 m. Lietuvos konservatorijoje, nuo 1946 m. profesorė. Koncertavo Sankt Peterburge, Kaune.

Mokiniai: Antanas Budriūnas, Julius Gaidelis, Andrius Kuprevičius, Algis Šimkus

Šaltiniai
---------

1. ↑  Danguolė Medišauskienė. *Lidija Dauguvietytė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 527 psl.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

Palma Arena
**Palma Arena** (dar vadinama *Velodrome Palma*) – universalus, tarptautinio lygio sporto, pramogų ir verslo kompleksas Maljorkos Palmoje, Ispanijoje. Europoje arena labiausiai žinoma kaip puikiai įrengtas dviračių sporto trekas.

Arenos statyba baigta 2007 m. vadovaujant olandų architektų firmai *Sander Douma*, kurie specializuojasi tokios paskirties arenose. Vienu metu renginį gali stebėti 5000 žiūrovų.

2007 m. gegužės 2 d. arenoje vyko teniso mačas Paviršių Mūšis tarp iš Maljorkos kilusio ir antroje vietoje pagal skirstymą esančio Rafael Nadal ir pirmoje vietoje esančio Roger Federer. Šios rungtynės buvo unikalios tuo, kad viena pusė aikštės buvo molis (Nadal’io pamėgta danga), o kitoje – žolė (Federer’io pamėgta danga).

2007 m. rugsėjo 3–5 d. XXXV Europos krepšinio čempionato metu Lietuvos vyrų krepšinio rinktinė šioje arenoje įveikė Turkijos, Čekijos ir Vokietijos rinktines.
| **Lidija Joana Pranienė** |
| --- |
| Gimė | 1947 m. rugpjūčio 15 d. (75 metai)Gruzdžiuose |
|  |
| Veikla | Lietuvos inžinierė mechanikė, kultūros veikėja, kraštotyrininkė |
| Organizacijos | Šiaulių miesto savivaldybė |
| Pareigos | kraštotyros veiklos organizatorė |
|  |
| Alma mater | Kauno politechnikos institutas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| * Garbės kraštotyrininkė
* 2000 m. Mikelio prizas
 |

**Lidija Joana Pranienė** (g. 1947 m. rugpjūčio 15 d. Gruzdžiuose) – Lietuvos inžinierė mechanikė, kultūros veikėja, kraštotyrininkė.

Biografija
----------

1971 m. baigė Kauno politechnikos institutą.

1971-1985 m. Šiaulių kukurūzų perdirbimo gamyklos inžinierė. 1986-1991 m. Lietuvos kraštotyros draugijos Šiaulių miesto skyriaus atsakingoji sekretorė, 1991-1999 m. Šiaulių miesto savivaldybės kultūros skyriaus vyr. specialistė kraštotyrai, miesto kraštotyros veiklos organizatorė, 2000 m. – Šiaulių miesto savivaldybės administracijos direktoriaus pavaduotoja socialiniams klausimams, 2000-2010 m. Kultūros skyriaus vyriausioji specialistė.

1995 m. viena Šiaulių jaunųjų kraštotyrininkų Mikelių mokyklos įkūrėjų, 1998-2000 m. jos vadovė. Dalyvauja respublikinėse kraštotyros ekspedicijose. Lietuvos kraštotyros draugijos tarybos narė, Žemaitijos regioninės etninės kultūros globos tarybos narė.

Bibliografija
-------------

* Nuo Saulės mūšio vietos iki Busikės. Skirta Šiaulių miesto 760-mečiui, bendraautorė Zita Subačienė, Šiaulių Aušros muziejaus leidykla, 1996 m.
* Šiaulių Mikeliai, su S. Bulzgiu, Šiaulių Aušros muziejaus leidykla, 1997 m.
* Šiaulių kraštotyros draugijai – 70, 1997 m.
* Kraštotyra Šiaulių apskrityje: istorija ir šiandiena, 1998 m.

Įvertinimas
-----------

* 2000 m. Garbės kraštotyrininkė,
* 2000 m. Mikelio prizas,
* 2001 m. Lietuvos Respublikos Seimo pirmininko padėka.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Lidija Joana Pranienė. Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka

Nuorodos
--------

* Jaunųjų kraštotyrininkų Mikelių mokykla[neveikianti nuoroda]
| Lidicėček. *Lidice* |
| --- |
| *Naujamiesčio gatvė* |
|  |
| 

LidicėLidicė

50°08′35″ š. pl. 14°11′24″ r. ilg.﻿ / ﻿50.14306°š. pl. 14.19000°r. ilg.﻿ / 50.14306; 14.19000﻿ (Lidicė)Koordinatės: 50°08′35″ š. pl. 14°11′24″ r. ilg.﻿ / ﻿50.14306°š. pl. 14.19000°r. ilg.﻿ / 50.14306; 14.19000﻿ (Lidicė) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+1)------ vasaros: (UTC+2) |
|  |
| **Valstybė** | Čekijos vėliava Čekija |
| **Kraštas** | Vidurio Čekijos kraštas |
|  |
| **Įkūrimo data** | 1318 |
|  |
| **Gyventojų** (2006) | 435  |
| **Plotas** | 4,74 km² |
| **Tankumas** (2006) | 92 žm./km² |
| **Altitudė** | 343 m |
|  |
| **Pašto kodas** | 273 54 |
| **Tinklalapis** | www.obec-lidice.cz |
|  **Vikiteka** | Lidicė |

**Lidicė** (ček. *Lidice*, vok. *Liditz*) – kaimas (NUTS:CZ5–0203 532584) Čekijos vakaruose, į rytus nuo Kladno, Kladno apskritis, Vidurio Čekijos kraštas. 435 gyventojų (2006 m.).

Istorija
--------

Brolių kapai Lidicėje
Senosios ir naujosios Lidicės planas
Lidicė pirmą kartą paminėta 1318 m. Visą laiką buvo nedidelis kaimas. Po 1942 m. gegužės 27 d. pasikėsinimo į Čekijos ir Moravijos protektorių R. Heidrichą (birželio 4 d. jis mirė) vokiečių okupantai pradėjo keršto akciją prieš civilius gyventojus. Lidicės sunaikinimo planą, pritarus pačiam A. Hitleriui, parengė protektorato aukštas valdininkas K. H. Frankas. 1942 m. birželio 9 d. vakare Lidicę apsupo SS daliniai ir vokiečių policija. 173 vyrai buvo suvaryti į rūsius ir 1942 m. birželio 10 d. sušaudyti. Kiti gyventojai buvo sušaudyti vėliau arba išsiųsti į koncentracijos stovyklas (Lodzėje, Chelmne prie Nerevo, dab. Didžiosios Lenkijos vaivadija, Ravensbriuką). Iš viso žuvo 340 žmonių: 192 vyrai, 60 moterų ir 88 vaikai. kaimas buvo sulygintas su žeme; jo sunaikinimas įgavo tarptautinį atgarsį. 

Po karo į Lidicę sugrįžo 137 moterys ir 17 vaikų; Lidicė buvo atstatyta. Yra paminklas ir muziejus.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Dalia Bukelevičiūtė. *Lidicė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 123 psl.
| **Lidija Bajoraitė** |
| --- |
| Gimė | 1890 m. lapkričio 26 d.Balandžiai, Žilių valsčius, Ragainės apskritis |
| Mirė | 1990 m. liepos 16 d. (99 metai)Kaunas |
|  |
| Veikla | Mažosios Lietuvos kultūros veikėja |

**Lidija Bajoraitė** (1890 m. lapkričio 26 d. Balandžiai, Žilių valsčius, Ragainės apskritis – 1990 m. liepos 16 d. Kaunas) – Mažosios Lietuvos kultūros veikėja.

Broliai Fridrichas Bajoraitis, Vilius Bajoraitis, sesuo Emilija Bajoraitė.

Biografija
----------

Dalyvavo Tilžės lietuvių „Giedotojų draugijos", Lietuvių keliaujančio knygyno veikloje. 1911 m. persikėlusi į Klaipėdą su kitais organizavo lietuvių dainų ir scenos mėgėjų draugiją „Aidas", dirbo laikraščio „Prūsų lietuvių balsas" redakcijoje, „Aukuro" draugijos knygyne, Klaipėdos lietuvių moterų draugijoje. Agitavo už Klaipėdos krašto prijungimą prie Lietuvos. Vokietijai 1939 m. kovo mėn. okupavus Klaipėdos kraštą persikėlė į Kauną.

1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Po karo grįžo į Klaipėdą, bet TSRS valdžios buvo ištremta į Krasnojarsko sritį. Grįžusi gyveno Kaune.

Dalis M. Juškaitės 1980–1987 m. užrašytų jos atsiminimų ir apie 150 jos pateiktų Mažosios Lietuvos smulkiosios tautosakos tekstų paskelbta knygoje „Lietuvininkų žodis" 1995 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Lidija Bajoraitė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. 459 psl.
**Tadas Rimas Jankauskas** (g. 1938 m. kovo 4 d. Kaune – 2005 m. rugsėjo 23 d. žuvo Kuršių mariose) – Lietuvos geologas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija
----------

1941 m. su šeima ištremtas į Sibirą (Tomsko sritis). 1961 m. Tomsko politechnikos institute baigė kalnų inžinerijos – geologijos studijas. 1982 m. geologijos ir mineralogijos mokslų daktaras.

1961–1969 m. Tomsko politechnikos instituto dėstytojas. 1970–1975 m. ir 1977–2002 m. dirbo Geologijos institute Vilniuje. 1975–1977 m. Sirijos naftos bendrovės vyr. inžinierius; tyrė paleozojaus augalines mikrofosilijas iš giliųjų žvalgybinių gręžinių kernų, 1977 m. sudarė Sirijos paleozojaus stratigrafinę schemą. Nuo 1994 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1994 m. profesorius. Nuo 1996 m. Lietuvos stratigrafijos komisijos pirmininkas.

Mokslinė veikla
---------------

Tyrė viršutinio proterozojaus ir kambro augalines mikrofosilijas ir jų stratigrafinę reikšmę. Uralo kalnų ir Timano kalvagūbrio regionuose atrado iki 1,6 mlrd. metų amžiaus prekambro mikroorganizmų, pirmasis įrodė, kad prekambrą galima skirstyti ir koreliuoti remiantis mikrofosilijomis. Pasiūlė mezoproterozojaus ir neoproterozojaus biostratigrafinio skirstymo schemą. Pirmasis panaudojo mikrofosilijas (akritarchus) Lietuvos kambro sistemos biostratigrafiniam skirstymui, sukūrė Lietuvos kambro biostratigrafinę ir chronostratigrafinę schemas, kompleksiškai panaudodamas paleontologinius, litologinius ir geofizinius duomenis sudarė išsamią Lietuvos kambro koreliacijos schemą, patobulino vietinę stratigrafinę schemą.

Bibliografija
-------------

* Krasnojarsko kalvagūbrio (Rytų Sajanai) apatinio kambro pterociatidai, 1969 m.
* Sibiro apatinio kambro kribriciatai, 1972 m. rusų k.
* Rytų Europos platformos vakarinės dalies viršutinio prekambro ir kambro nuogulų paleontologija, monografija, su kitais, 1979 m. rusų k.; 1982 m. anglų k.
* Rifėjaus stratotipas. Paleontologija. Paleomagnetizmas, monografija, su kitais, 1982 m. rusų k.
* Rytų Europos platformos vakarinės dalies viršutinio proterozojaus paleogeografija ir litologija, monografija, su kitais, 1980 m. rusų k.; 1983 m. anglų k.
* Vendo sistema, monografija, su kitais, 1985 m. rusų k.
* TSRS prekambro mikrofosilijos, monografija, su kitais, 1989 m. rusų k.
* Lietuvos geologija, monografija, su kitais, 1994 m.
* Lietuvos stratigrafijos vadovas, monografija, su kitais, 2002 m.
* Lietuvos kambro stratigrafija, monografija, (*Cambrian stratigraphy of Lithuania*) 2002 m.
* Lietuvos vendas, monografija, su V. Sakalausku ir S. Šliaupa, 2002 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Algirdas Gaigalas. *Tadas Rimas Jankauskas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VIII (Imhof-Junusas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 515 psl.
**Lietuvos higienistų ir epidemiologų sąjunga** (LHES) – Lietuvos visuomeninė profesinė mokslinė organizacija, nuo 1995 m. veikianti Vilniuje.

Veikla
------

Lietuvos higienistų ir epidemiologų sąjungą sudaro Vilniaus, Kauno, Klaipėdos, Šiaulių ir Panevėžio kraštų higienistų ir epidemiologų draugijos. Turi apie 300 narių. Rengia ir tobulina Lietuvos gydytojus higienistus ir epidemiologus, visuomenės sveikatos specialistus, dalyvauja tarptautiniuose renginiuose bei konferencijose.

2000 m. Lietuvos higienistų ir epidemiologų sąjunga priimta į Tarptautinę aplinkos ir sveikatos federaciją (*International Federation of Enviromental Health*, IFEH). Sąjungos nariai dalyvavo Tarptautiniuose aplinkos sveikatos federacijos pasitarimuose 2001 m. Rygoje ir 2005 m. Londone, Pasaulinės aplinkos sveikatos kongresuose 2002 m. San Diege (JAV) ir 2006 m. Dubline (Airija). Lietuvoje 2002 m. surengta tarptautinė konferenciją „Visuomenės sveikata integruojantis į Europos Sąjungą", 2003 m. – Tarptautinės aplinkos sveikatos federacijos Europos regiono atstovų pasitarimas, 2004 m. – konferencija vaikų sveikatos metams paminėti.

Sąjungos nariai dalyvavo IFEH 11-ajame Pasauliniame aplinkos sveikatos kongrese Vancouver, Canada, 2010 m. rugsėjo 5-10 d.
Lietuvos higienistų ir epidemiologų sąjunga kartu su partneriais organizavo IFEH 12-ąjį Pasaulinį aplinkos sveikatos kongresą Vilniuje „Naujos technologijos, sveikas žmogus ir aplinka" 2012 m. gegužės 21-27 d.[2]

Pirmininkai
-----------

* 1995–1997 m. Albinas Mastauskas
* 1997–2001 m. Stanislovas Tarbūnas
* 2001–2010 m. Marius Urbonas
* 2010–2013 m. Viktorija Montvilienė
* Nuo 2013 m. per eilinį LHES suvažiavimą buvo išrinkta LHES valdyba, tačiau neišrinktas LHES pirmininkas, veikla nebuvo vykdoma, narystės mokesčiai nebuvo mokami, dėl to LHES buvo pašalinta iš Tarptautinės aplinkos ir sveikatos federacijos (anglų k. IFEH) ir Lietuvos visuomenės sveikatos asociacijos (LSVA). Nuo 2000-06-20 pasikeitė LHES teisinis statusas iš Teisinis statusas neįregistruotas į Inicijuojamas likvidavimas.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Marius Urbonas. *Lietuvos higienistų ir epidemiologų sąjunga*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 232 psl.

```
  2. Visuomenės sveikatos katedrai 100 metų. Vilniaus universiteto leidykla, Vilnius, 2022, 126-136 p.
```

Nuorodos
--------

* Tarptautinė aplinkos ir sveikatos federacija
* Lietuvos visuomenės sveikatos asociacija
| **Climacium dendroides** |
| --- |
| Palminė junetė (Climacium dendroides)Palminė junetė (*Climacium dendroides*) |
| Mokslinė klasifikacija |
| 

|  |  |
| --- | --- |
| Karalystė: | Augalai  *( Plantae)* |
| Skyrius: | Samanūnai  *( Bryophyta)* |
| Klasė: | Lapsamanės  *( Bryopsida)* |
| Poklasis: | Žaliosios samanos  *( Bryidae)* |
| Šeima: | Junetiniai  *( Climaciaceae)* |
| Gentis: | Junetė  *( Climacium)* |
| Rūšis: | Palminė junetė  *( Climacium dendroides)* |

 |

**Palminė junetė** (*Climacium dendroides*) – lapsamanių (*Bryopsida*) šeimos rūšis. Lengvai atpažįstama pagal būdingą į medį panašią išvaizdą.

Auga Šiaurės Amerikos vakarinėje pakrantėje nuo Aliaskos iki Kalifornijos, Naujojoje Zelandijoje, visoje Europoje, Sibire, Kaukaze, Tolimuosiuose Rytuose.

Tai 5–8 cm aukščio samana. Stiebas tvirtas, geltonai žalios spalvos, sausas – blizga. Pagrindinis stiebas požeminis, šliaužiantis, antrinis – status arba kylantis, viršūnėje išsišakojęs. Žemutiniai lapai smulkūs, viršutiniai lapai plačiai ovaliniai, įgaubti, išilgai raukšlėti. Sporogono kotelis raudonas. Sporinė beveik cilindrinė su tiesiu arba snapišku dangteliu.

Auga pavieniui arba puriomis vejomis drėgnose ir šlapiose vietose (pievose, žemapelkėse, miškuose). Mėgsta humusingą dirvą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Tree moss, *centralcoastbiodiversity.org*
2. ↑  Climacium dendroides Weber & D.Mohr, 1804, *gbif.org*
3. ↑  Ilona Jukonienė. *Junetė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. X (Khmerai-Krelle). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006


|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Palminė junetė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |
**Aukaimis**, **Aukė** – žemaičių pilis, kronikininkų minima nuo XIII a. pabaigos *Awkon*, *Auken*, *Aukeyn*, *Oukaim* vardais. Manoma, kad buvusi netoli dabartinio Batakių miestelio, Tauragės rajone ant dabartinio Batakių piliakalnio. 1285 m. čia buvo sumušti kryžiuočiai, 1291 m. pilis buvo sudeginta, vėl atstatyta, 1303 ir 1304 m. kryžiuočių vėl užimta. 1329 m. visiškai sunaikinta Vokiečių ordino ir Čekijos karaliaus Jono Liuksemburgiečio jungtinių pajėgų žygio į Žemaitiją metu, kai be Aukaimio buvo užimtos ir Medvėgalio, Padievyčio-Šiauduvos, Gedimino, Gegužės pilys. Nuo šių metų, Aukaimio pilis šaltiniuose nebeminima, minimas tik Aukaimio laukas. 1345 m. ties Aukaimiu sumušta Algirdo kariuomenė. Čia esą miręs pasislėpęs paskutinis lietuvių krivis Gintautas. 1414 m. Aukaimyje iškirsta šventoji giria.

Šaltiniai
---------

* Lietuviškoji enciklopedija II t.- Kaunas: Spaudos Fondas, 1934.- p. 155.

Nuorodos
--------

* *Aukaimis*. Mūsų Lietuva, T. 4. – Bostonas: Lietuvių enciklopedijos leidykla, 1968. – 164 psl.
Koordinatės: 56°3′43″ š. pl. 22°43′38″ r. ilg.﻿ / ﻿56.06194°š. pl. 22.72722°r. ilg.﻿ / 56.06194; 22.72722

**Pažižmės-Tryškių miškai** – miškai Lietuvoje, Šiaulių ir Telšių rajonuose, 4 km į rytus nuo Tryškių, Virvytės ir Žižmos tarpupyje. Priklauso Kuršėnų miškų urėdijai, Tryškių, Pažižmėlių, Vanagiškių girininkijoms. Apima 100,8 km² plotą. Masyvą sudaro Tryškių, Pažižmės, Vanagiškės, Pažižmėlių, Pagelžių, Mickiškės miškai.

Paviršius lygus, vietomis – pelkėtas. Būdingi velėniniai jauriniai glėjiški priemoliai, žemapelkiniai durpžemiai. Pietvakarinėje dalyje plyti Gelžės pelkė. Miškai patenka į Ventos baseiną: rytine puse teka Žižma su intakais Upyna, Rauda, Švendriu, šiaurine – Avižlys, Uogys (su Peščiu).

Medynai:

* beržynai: 42 %
* eglynai: 32 %
* baltalksnynai: 12 %
* pušynai: 5 %
* drebulynai: 5 %
* juodalksnynai: 4 %

Jaunuolynai sudaro 25 % medynų, pusamžiai medžiai 45 %, pribręstantys 18 %, brandūs 12 %.

Pažižmės-Tryškių miškuose sutinkamos lapės, usūriniai šunys, šernai, briedžiai, stirnos, vilkai, kiškiai, voverės, kiaunės, barsukai, slankos, jerubės, juodieji gandrai, plėšrieji ir vandens paukščiai, bebrai, ondatros, ūdros. Gelžės pelkė paskelbta Gelžės botaniniu-zoologiniu draustiniu.

Pietine miškų dalimi eina plentas  **A11**  Šiauliai–Palanga . Pažižmės-Tryškių miškuose įsikūrę kaimai: Pažižmė, Tulkinčiai, Švendriai, Pažižmėliai, Tarvydžiai, Čiuiniai, Yniškės, Mickiškė, Kilpiškė, Gelžė, Pagelžiukai, Šluotiškė, Daržiškės, Vanagiškė, Pavaišvė, Pakentraičiai, Gudmiškė, Geruogiai, Vosbūčiai.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Pažižmės–Tryškių miškai*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 338
**Lietuvos hidrobiologų draugija** – Lietuvos visuomeninė profesinė mokslinė organizacija, nuo 1994 m. veikianti Vilniuje, Akademijos g. 2.

Veikla
------

Lietuvos hidrobiologų draugija 1967 m. kovo 14 d. įkurta kaip 1964 m. įkurtos Sąjunginės hidrobiologų draugijos skyrius, 1989 m. sausio 13 d. pertvarkyta į Lietuvos hidrobiologų draugiją prie Lietuvos mokslų akademijos, nuo 1994 m. savarankiška visuomeninė organizacija. Turi apie 150 narių.

Lietuvos hidrobiologų draugija rengia mokslines konferencijas, simpoziumus, seminarus, ekspedicijas. Vykdo mokslo tiriamuosius darbus, rengia ir remia jaunųjų mokslininkų konferencijas. Nuo 1980 m. leidžia tęstinį leidinį „Acta hydrobiologica Lituanica", nuo 1994 m. – „Žuvininkystė Lietuvoje", t. p. daug mokslo populiarinamųjų leidinių.

Pirmininkai
-----------

* Antanas Grigelis – 1967–1995 m.
* Eugenija Nijolė Milerienė – nuo 1995 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Gintautas Vaitonis. *Lietuvos hidrobiologų draugija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 232 psl.
**Lietuvos imunologų draugija** LID – Lietuvos visuomeninė asociacija, vienijanti Lietuvos Respublikos specialistus, dirbančius mokslinį, pedagoginį darbą arba užsiimančius kita veikla, kuri yra susijusi su imunologija arba artima jai disciplina, nuo 1991 m. veikianti Vilniuje, Molėtų pl. 29. Buveinė: Lietuvos mokslų akademija, Biologijos, medicinos ir geomokslų skyrius, Gedimino pr. 3.

Veikla
------

Lietuvos imunologų draugija įkurta 1991 m. gruodžio 12 d. tais pačiais metais įkurta ir *Baltijos šalių imunologų asociacija*. 1992 m. Lietuvos imunologų draugija priimta į Europos imunologų draugijų federaciją (*Federation of European Immunological Societies*) ir Tarptautinę imunologų draugijų sąjungą (International Union of Immunological Societies). Pagrindiniai partneriai: Vilniaus universitetas, Nacionalinis vėžio institutas, Inovatyvios medicinos centras, Lietuvos alergologų ir klinikinių imunologų draugija ir kt.

Lietuvos imunologų draugijos tikslas – plėtoti imunologijos mokslą ir propaguoti jo laimėjimus. Draugija organizuoja konferencijas, simpoziumus, seminarus, remia įvairias jaunųjų imunologų parengimo formas. Bendradarbiauja su kitomis draugijomis. Nariais gali būti fiziniai ir juridiniai asmenys, dirbantys imunologijos arba artimoje srityje. Draugija turi apie 60 narių. Aukščiausias draugijos organas – visuotinis narių susirinkimas, o tarp visuotinių susirinkimų – kolegialus valdymo organas – Taryba. Tarybą sudaro pirmininkas, pirmininko pavaduotojas, sekretorius, iždininkas ir tarybos nariai.

Draugijos prezidentas: Vytas Tamošiūnas – nuo 1991 m. iki 2012 m.; Mykolas Mauricas (2012-2017 m.), Audronė Eidukaitė (nuo 2017 m.).

Šaltiniai
---------

1. ↑  Audronė Eidukaitė. *Lietuvos imunologų draugija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 232 psl.

Nuorodos
--------

* Lietuvos imunologų draugija
Egzonumijos objektas - Niujorko metro žetonas
**Egzonumija** (angl. *exonumia*; rus. *экзонумия*) – egzotinė numizmatika, numizmatinių objektų, nesančių oficialiais pinigais, kolekcionavimas bei tyrimas. Egzonumijos objektai yra monetų pavidalo atminimo ženklai ir suvenyrai, gaminami mugių, parodų ir panašių jubiliejinių ir tradicinių renginių atidarymo proga, transporto, alaus barų, lošimo namų, telefono ir kitokie žetonai bei panašūs ženklai.

Kai kas praplečia egzonumijos sritį ir į ją įtraukia nemonetas, kurios buvo ar yra legalaus mokėjimo priemonė (čekius, kredito korteles ir pan.). Tačiau šie objektai gali būti priskiriami notafilijai ar skripofilijai.

Termino kilmė
-------------

*Egzonumija* kilo iš gr. exo 'už, už ribų' + lot. *nummus* 'moneta'. Žodžius *exonumia* ir *exonumist* 1960 m. birželį sukūrė *Russel Rulau*, žinomas šios srities autoritetas. Terminas buvo įtrauktas į Websterio žodyną 1965 m.

D. Britanijoje vietoj egzonumijos dažnai vartojamas terminas *paranumismatica*.

Nuorodos
--------

* Coin People. Exonumia (Tokens, Medals, etc) Forums Archyvuota kopija 2008-03-02 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| **Egonas Barasvok. *Egon Karl Heinz Bahr*** |
| --- |
|  |
| Gimė | 1922 m. kovo 18 d.Trefurte, Tiuringija |
| Mirė | 2015 m. rugpjūčio 20 d. (93 metai) |
|  |
| Veikla | Vokietijos politinis veikėjas |
| Partija | 1956 m. Vokietijos socialdemokratų partija |
|  |
|  **Vikiteka** | Egon Bahr |

**Egonas Baras** (vok. *gon Karl Heinz Bahr*, g. 1922 m. kovo 18 d. Trefurte, Tiuringija – 2015 m. rugpjūtis 20 d. ) – Vokietijos politinis veikėjas.

Biografija
----------

Pagal išsilavinimą komersantas, 1940 m. baigė prekybos mokyklą. 1942–1944 m. tarnavo kariuomenėje. 1944 m. firmos „*Rheinmetall – Borsig*" prekybininkas.

1945 m. laikraščių „*Berliner Zeitung*", „*Allgemeinen Zeitung*", „*Neue Zeitung*" žurnalistas, 1948–1950 m. „*Tagesspiegel*" korespondentas Hamburge ir Bonoje. 1950–1960 m. RIAS komentatorius, Bonos biuro vedėjas.

Nuo 1956 m. Vokietijos socialdemokratų partijos (SPD) narys. 1960–1966 m. Vakarų Berlyno valdančiojo burmistro ir partijos lyderio Vilio Brandto padėjėjas, vienas iš Naujosios Rytų politikos rengėjų, žemės senato spaudos ir informacijos tarnybos vadovas.

1966–1969 m. užsienio reikalų ministro V. Brandto patarėjas, ministerijos direktorius, 1969 m. federalinio kanclerio valstybės sekretorius, 1970 m. derybų grupės Maskvoje vadovas, 1971 m. derybų su Vokietijos Demokratine respublika grupės vadovas.

1972–1990 m. Bundestago narys. 1972 m. V. Brandto kabinete ministras be portfelio, 1974 m. Helmuto Šmidto vyriausybės narys. 1976 m. SPD Prezidiumo narys, SPD aparato vadovas. 1980 m. Nepriklausomos nusiginklavimo ir saugumo komisijos (Palmės komisijos) narys. 1984 m. – 1994 m. Taikos ir saugumo problemų instituto Hamburge direktorius, SPD frakcijos Bundestage užsienio politikos ekspertas.

Daugelio knygų ir prisiminimų autorius.
Kūčia
**Kūčia** – iš įvairių grūdų gaminamas Kūčių valgis, skirtas protėvių vėlėms vaišinti. Senovėje Kūčia būdavo pagrindinis Kūčių patiekalas. Pagal šį valgį buvo pavadinta ir pati Kūčių šventė. Kūčia yra kultūrinis ir kulinarinis Bizantijos skolinys. Žirnių, kviečių ir medaus patiekalo receptas yra vienas seniausių lietuviškų receptų. Jis žinomas iš 1573 metų Volfenbiutelio postilės, seniausios rankraštinės knygos lietuvių kalba.

Pavadinimas
-----------

Pavadinimas kildinamas iš graikų kalbos žodžio „kukkia", reiškiančio pupas.
Kūčia Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės erdvėje žinoma nuo XI–XII amžių. Panašus žodis ir patiekalo receptas minimas ir 1789 metų Gotthardo Friedricho Stenderio Latvių kalbos žodyne. Jame žodžių „kuhki" ir „kuhtschi" reikšmė aiškinama kaip „drauge išvirti kviečiai ir žirniai", o „kuhku wakkars" verčiamas kaip „Kalėdų išvakarės, kai valgomas toks patiekalas".

Paruošimas ir valgymas
----------------------

Kūčia gaminama iš javų (kviečių, miežių, žirnių, pupų, rugių ir kt.), sumaišytų su miešimu (medumi saldintu vandeniu). Pirmuosius kąsnius ir gurkšnius lietuviai anksčiau visada paaukodavo vėlėms bei derliaus dievybėms. Kūčia valgoma, užsigeriant aguonpieniu. Kūčia anksčiau taip pat būdavo vaišinamos bitės.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Pasigaminkite paprastą, bet nepelnytai pamirštą Kūčių patiekalą Archyvuota kopija 2015-12-19 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  Tinklaraštis „Lietuvos kulinarinis paveldas" (Maisto tyrinėtojas, istorikas profesorius dr. Rimvydas Laužikas)
Nagamakis
**Nagamakis** (jap. 長巻 'ilgas apvyniojimas'; angl. *nagamaki*) – japoniškas kotinis ginklas, primenantis naginatą su labai ilga geležte arba naginatos ir katanos hibridą.
  
Ginklas buvo populiarus XII–XIV amžiais.

Konstrukcija
------------

Geležtė sunki, katanos tipo, vienašmenė, 60-120 cm ilgio (dažniausiai – apie 61 cm). Geležtė abiejose nugarėlės pusėse turi nuožulnas, kurios mažina geležtės masę. Naginatos geležtė trumpesnė, platesnė ir labiau lenkta prie viršūnės, negu nagamakio. Ašmenys labai aštrūs.
  
Nagamakio geležtė yra katanos geležtės dydžio, įkotė irgi katanos dydžio – 17-25 cm ilgio. Geležtė kote tvirtinama 2, o kartais ir daugiau kaiščių. Katanų geležtės tvirtinamos vienu kaiščiu.

Kotas – 60-90 cm ilgio (dažniausiai – apie 75 cm), apvyniojamas virvele ar dirželiu, kaip ir katanos rankena. Nagamakis buvo pavadintas pagal koto apvyniojimą. Kotas paprastai būna šiek tiek ilgesnis už geležtę ir apytiksliai lygus makšties ilgiui.

Kartais nagamakis laikomas ilgojo samurajų kalavijo nodačio variantu.

Naudojimas
----------

Nagamakis laikomas abiem rankomis kaip ir katana. Manipuliuojant nagamakiu rankos mažiau juda kotu, negu kaunantis naginata, kur naudojamas visas koto ilgis. Dešinė ranka visada arčiau geležtės, jei karys dešiniarankis.

Nagamakiu kaunamasi plačiais kertančiais mostais, jį naudoja ir kaip ietį. Tradiciškai nagamakiai buvo pėstininkų ginklas, jį dažnai naudodavo prieš raitelius.

Nagamakiai buvo palyginti mažai paplitę, kadangi juos gaminant reikia daugiau laiko ir medžiagų.

Nuorodos
--------

* Nagamaki (japoniškai)
* The 1999 San Francisco Bay Area Japanese Sword Show Archyvuota kopija 2006-05-10 iš Wayback Machine projekto.

Iliustracijos: , [neveikianti nuoroda],  Archyvuota kopija 2007-10-31 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Egėjo jūra** (gr. Aigaion Pelagos, turk. *Ege Denizi*) – Viduržemio jūros dalis, maždaug 640 km ilgio ir 320 km pločio, pietryčių Europos jūra tarp Graikijos ir Turkijos. Kretos ir Rodo salos žymi jūros pietinę ribą. Dardanelų sąsiauris Egėjo jūrą jungia su Marmuro ir Juodąja jūromis.

Egėjo jūra – netaisyklingos formos, joje gausu salų ir salynų (Chijas, Dodekanesas, Euboja, Kikladai, Lesbas, Samas, Sporadai, Tasas), beveik visos iš kurių priklauso Graikijai. Giliausia vieta – prie Kretos rytinio kranto (apie 3540 m).

Jūroje gausu sardinių ir pinčių. Apie 1970 m. tarp Graikijos ir Turkijos buvo žymūs nesutarimai dėl naftos ir mineralinių telkinių, esančių Egėjo jūroje.

Pavadinimo kilmė
----------------

Manoma, kad pavadinimą jūrai suteikė vienas iš miestų, esančių Eubojos saloje – Egėja (*Aegae*). Savo ruožtu, Egėjos pavadinimas kilo nuo mitinio herojaus Egėjo, kuris buvo Tesėjo tėvas, arba nuo Egėjos, amazonių karalienės. Senovėje jūra vadinta Archipelagu, t. y. salynu.

Taip pat šis pavadinimas galėjo kilti nuo graikiško žodžio αἶγες (*aiges*), reiškiančio „bangas" ar αἰγιαλός (*aigialos*) – „krantas".

Bulgarų kalboje Egėjo jūra vadinama *Baltąja jūra* (bulg. *Бяло море*). Pagal legendą viduramžiais bulgarų jūreiviai ir pirkliai atrado, kad Egėjo jūra yra švelnesnė ir labiau tinkama keliauti, taip ją pavadino supriešinant su pavojinga Juodąja jūra.

Koordinatės: 39°15′34″ š. pl. 24°57′09″ r. ilg.﻿ / ﻿39.25944°š. pl. 24.95250°r. ilg.﻿ / 39.25944; 24.95250﻿ (Aegean Sea)
| **Egon Erzum** |
| --- |
| Gimė | 1904 m. rugsėjo 22 d.Priekulė, Vokietijos imperija |
| Mirė | 1974 m. spalio 14 d. (70 metų)Lioitershauzenas, Vakarų Vokietija |
|  |
| Veikla | Politikas, teisininkas. |

**Egonas Erzumas** (1904 m. rugsėjo 22 d. Priekulėje, Vokietijos imperija – 1974 m. spalio 14 d. Lioitershauzene, Vakarų Vokietija) – Vokietijos politikas, teisininkas.

Biografija
----------

Gimė 1904 m. rugsėjo 22 d. Priekulėje. Studijavo filosofiją ir teisėtyrą Tartu ir Rygos universitetuose. 1925 m. įstojo į Klaipėdos policijos akademiją. 1928-1930 m. studijavo karo akademijoje. II pasaulinio karo metu buvo vyresnysis leitenantas ir kovojo frontuose Rytų Europoje ir Italijoje. Karo pabaigą sutiko Bavarijoje, kur pateko į amerikiečių valdomą zoną. Iki 1948 m. dirbo lentpjūvėje. 1950 m. dalyvavo įkuriant visų vokiečių bloko/tremtinių ir pabėgelių lygos dešinės pakraipos partiją. 1954-1958 m. buvo išrinktas į Bavarijos lantagą. 1962-1965 m. buvo Lioitershauzeno meras. Mirė 1974 m. spalio 14 d. Lioitershauzene.

Nuorodos
--------

* Biografija (vok.)[neveikianti nuoroda].