recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
Mėlynomis *litevkomis* aprengti Mažosios Lietuvos dragūnai 1813 m.
**Litevka**, (vok. *Litewka*) – dvieilis švarkas, istorinės vokiečių karinės uniformos sudėtinė dalis.

Istorija
--------

Pirmieji šiuos paprastus ir judesių nevaržančius švarkus 1807 m. pradėjo devėti Frydricho Augusto Ludvigo fon der Marvitco vadovaujami Prūsijos karalystės savanorių būriai, kovoję prieš Napoleono kariuomenę. Nuo 1813 m. juos ėmė nešioti Karalystės reguliariosios kariuomenės padaliniai, taip pat ir Mažosios Lietuvos dragūnų pulko raiteliai – pradžioje kareiviai ir puskarininkiai, o vėliau ir karininkai.

Prūsijos karalystės hauptmanas (apie 1910 m.)
Tai buvo standžios medžiagos ilgaskvernis švarkas, užsegamas iškirptų arba prisiūtų kilpų pagalba. Pamažu tokius uniforminius švarkus įvedė vis labiau į vakarus dislokuoti daliniai, Mozūrijoje ir kitose lenkakalbėse žemėse juos tapo įprasta vadinti *litevkomis*. 

Nuo 1893 m. buvo įvesti ant rankovių tvirtinami kampo formos antsiūvai – karinių laipsnių skiriamieji ženklai. Jie buvo medžiaginiai, kartais metaliniai: pvz. feldfebelis turėjo tris tokių metalinių antsiuvų juostas. 

Bad Godesbergo miesto karnavalinės eisenos dalyviai. Ketvirtas iš kairės dėvi *litevką*.
Nuo 1903 m. *litevkas* pradėjo nešioti Vokietijos žandarmerijos pareigūnai, taip pat miestų savisaugos būrių nariai. Taip Heseno didžioje kunigaikštystėje nuo 1901 m. šiems pareigūnams buvo privalu vaikščioti su šešiomis atviromis ir šešiomis paslėptomis sagomis susegama tamsiai mėlynos saržos *litevką* su prisiūtomis dviem kišenėmis, indigo spalvos atvartais ir stačia apykakle. 

XX a. pr. į įvairias užjūrio teritorijas siunčiami vokiečių kariškiai buvo rengiami mėlynomis, pilkomis ir haki spalvos *litevkomis* (pvz. tarptautinės *Rytų Azijos ekspedicijos* dalyviai, į Kiniją iškeliavę malšinti Boksininkų sukilimo). 
1907–1910 m. kaizerinės Vokietijos kariuomenėje *litevkų* buvo atsisakyta, kariuomenę imta rengti kitokiomis uniformomis, į istoriją įėjusiomis *feldgrau* (liet. *laukų pilkumos*) pavadinimu. Visgi senoji *litevka* kariškių tarpe išliko populiari, iki pat Pirmojo pasaulinio karo pabaigos apie ją buvo kuriamos dainelės ir linsmos istorijos. Dabartiniais laikais Vokietijoje pavasarinių karnavalų dalyviai mėgsta puoštis istoriniais rūbais, taip pat ir *litevkomis*.

Išnašos
-------

1. ↑  Dr. P. Reklaitis. *Mažosios Lietuvos dragūnų pulkas*
2. ↑  Vgl. Peter Fuchs. *Kölner Karneval: seine Bräuche, seine Akteure, seine Geschichte* – 175 Jahre Festkomitee des Kölner Karnevals von 1823 e.V. – Köln: Greven, 1997 ISBN 9783774303034

Literatūra
----------

* Walter Transfeldt. *Wort und Brauch in Heer und Flotte* – Hrsg. von Hans-Peter Stein. 9. überarb. u. erw. Aufl. Stuttgart: Spemann, 1986 ISBN 3-440-81060-7
* Ingo Löhken. *Polizei-Uniformen der Süddeutschen Staaten 1872-1932. Baden, Bayern, Hessen, Württemberg, Reichslande* – Friedberg/H. (Podzun-Pallas), 1988 ISBN 978-3-7909-0328-7 ISBN 3-7909-0328-0
Dėl žvaigždinio vėjo kometų uodegos visuomet būna nukrypusios į priešingą nuo žvaigždės pusę.

  

**Žvaigždinis vėjas** arba **žvaigždžių vėjas** – įelektrintų dalelių (t. y. plazmos) srautas iš viršutinės žvaigždės atmosferos dalies. Dauguma dalelių yra aukštos energijos (~1 KeV) elektronai bei protonai (apie 1 keV), kurie pabėga nuo žvaigždės gravitacijos jėgos iš dalies dėl aukštos žvaigždės vainiko temperatūros ir didelės dalelių kinetinės energijos, kurią jos įgauna kol kas nepilnai suprantamo proceso metu. Saulės atveju šis plazmos srautas vadinamas Saulės vėju.

Kilmė
-----

Žvaigždinis vėjas, priešingai nei protuberantai ar dėmės žvaigždžių paviršiuje, yra pastovus reiškinys, kurio parametrai priklauso nuo pačios žvaigždės tipo. Skirtingų žvaigždžių dalelės pagreitinamos skirtingai – vėsiose žvaigždėse, pavyzdžiui, Saulėje, žvaigždinis vėjas atsiranda dėl gravitacinio slėgio veikiamo karšto žvaigždės vainiko. Karštesnių žvaigždžių atveju vėjas kyla dėl stipraus spinduliavimo srauto fotonų smūgių į dujų atomus.

Charakteristikos
----------------

Žvaigždinį vėją geriausiai apibūdina masės praradimo sparta – išspinduliuotas masės kiekis per laiko vienetą, paprastai matuojamas Saulės masės (*M*☉
) dalimis, ir žvaigždinio vėjo greitis (v∞) dideliuose atstumuose nuo žvaigždės.
Skirtingos žvaigždės dėl žvaigždinio vėjo praranda skirtingus medžiagos kiekius. Panaši į Saulę žvaigždė per metus praranda apie 10-14 Mo, o Saulės vėjo greitis neviršija 200–700 km/s. Didelės ir vėsios žvaigždės, pvz. raudonosios milžinės, per metus praranda apie 10-8 – 10-5 Mo, nors jų spinduliuojamos dalelės yra daug lėtesnės – apie 20-60 km/s.
Karštos ir ryškios žvaigždės praranda iki 10-5 Mo per metus, jų skleidžiamas dalelių srautas lekia iki 2000 km/s greičiu.

Įtaka žvaigždžių evoliucijai
----------------------------

Kadangi skirtingų tipų žvaigždės praranda labai besiskiriančius masių kiekius, žvaigždinio vėjo poveikis jų raidai taip pat skirtingas. Saulė, kuri, kaip manoma, išgyvens apie 1010 metų, per visą savo gyvavimo trukmę dėl žvaigždinio vėjo praras tik apie ~0.01 % savo masės. Masyvesnės žvaigždės, nors jų gyvavimo trukmės tėra tik keli milijonai, dėl žvaigždinio vėjo gali prarasti kelias ar net keliolika Mo. Kai kurios iš jų dėl masės nuostolių tampa Volfo-Rajė žvaigždėmis – tai žvaigždės, praradusios savo išorinius vandenilio sluoksnius.

Nuorodos
--------

* NASA puslapis apie Saulės vėją Archyvuota kopija 2007-06-30 iš Wayback Machine projekto. (anglų k.)
* Daugiau apie žvaigždžių vėją (anglų k.) Archyvuota kopija 2011-11-11 iš Wayback Machine projekto.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Žvaigždikis** (**Žvaigždystis**, **Žvaigždukas**, **Švaistikas**) – Žvaigždžių dievybė, galingas šviesos dievas, kuris reikiamu momentu teikė šviesą javams, žolei ir gyvuliams.

Žvaigždikas turėjęs žmoną, dangaus sužadėtinę, žvaigždžių deivę Žvaigždunką. Abu jie buvo žvaigždžių valdytojai.

Prūsų žodis „zvaigsteks", reiškia šviesą, jis giminiškas su graikų „Febas|Febus", lietuvių „žvaizde" (vėlesne „žvaigžde"), latvių „zvaigzne", slavų „zvezda". Dievas Žvaigstikas, jeigu ir netolygus graikų dievui Febui, yra su juo bendros kilmės: ir pirmasis, ir antrasis išvesti iš indoeuropietiško žodžio „ghvoigvos" – šviesa.

Vinkšnynės piliakalnyje buvęs užkeiktas karalaitis Žvaigždikis, kuris neprisileisdavęs krikščionių – į jų pastatytus kryžius trenkdavęs Perkūnas. Kitur sakoma, kad Žvaigždikio šventykla esanti užlieta ežero dugne ir iš ten žyniai keršija krikščionims. Dar kalbama, kad Žvaigždikis turėjęs kalaviją, kuriuo galėjęs užkariauti visą pasaulį, bet jį pavogusi ragana.

Legendos
--------

Žvaigždikio vardas išliko ir archainiuose užkalbėjimuose nuo gyvatės, kuriuose jis vaizduojamas raiteliu: „Jojo Švaistikas per lygų lauką, per žalią girią. Jo žirgas koja gyvatę pamynė, per vidurį sutrynė. Gyvatė raitosi, aplink kojas vyniojasi, aukščiau kulno žirgą kanda, žirgui žaizdą daro, žirgo kraują nuodija. Žirgas žvengia, šventam Švaistikui skundžiasi. Švaistikas nuo žirgo nusėda, gyvatei kalba: "Aš tavi užgavau, tu mani užgavai. Atlaisk man, dovanok man, ir aš tau atlaidžiu, dovanoju. Per Švaistiko žodžius dovanok (sakomas ligonio vardas), atlaisk, kaip jis tavi gyvų atlaido".

Taip pat skaitykite
-------------------

* Svaikstikas
|  Juchnoveco Dievo Motinos Šeimos Karalienės šventovė |
| --- |
|  |
| **Dekanatas** | Balstogės Nove Miasto |
| **Savivaldybė** | Juchnoveco Košcelnių valsčius |
| **Gyvenvietė** | Juchnovec Košcelnai |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 1788 m. |

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Juchnoveco Dievo Motinos Šeimos Karalienės šventovė** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

**Juchnovec Košcelnų Dievo Motinos Šeimos Karalienės sanktuariumas** (lenk. *Sanktuarium Matki Bożej Królowej Rodzin w Juchnowcu*) – Romos katalikų bažnyčia šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Balstogės apskrityje, Juchnoveco Košcelnių valsčiuje, Juchnovec Košcelnų kaime. Bažnyčia priklauso Juchnovec Košcelnų Šv. Trejybės parapijai.

Istorija
--------

1764 m. klebonas *Jozafat Wołłosowicz* inicijavo naujos mūrinės bažnyčios statybas vietoje anksčiau 1547 m. pastatytos medinės bažnyčios. 1788 m. statybos buvo užbaigtos. 1906 m. prie bažnyčios buvo pastatytas bokštas. Kai parapija priklausė Vilniaus arkivyskupijai tai ši bažnyčia buvo viena iš trijų *Dievo Motinos* kulto vietų, kitos dvi šventovės yra Aušros vartai Vilniuje ir Ružanistoko Mergelės Marijos sanktuariumas Ružanistoke.

* Paminklas popiežiui Jonui Pauliui IIPaminklas popiežiui Jonui Pauliui II

Nuorodos
--------

* Aprašymas apie parapiją (lenk.) Archyvuota kopija 2013-10-21 iš Wayback Machine projekto.;
* Aprašymas apie sanktuariumą (lenk.) Archyvuota kopija 2009-03-30 iš Wayback Machine projekto..

Koordinatės: 53°01′06″ š. pl. 23°08′27″ r. ilg.﻿ / ﻿53.01833°š. pl. 23.14083°r. ilg.﻿ / 53.01833; 23.14083
| **Gitenis Umbrasas** |
| --- |
| Gimė | 1961 m. rugpjūčio 25 d. (61 metai)Vilnius |
| Tautybė | lietuvis |
|  |
| Veikla | dailininkas, instaliacijų autorius |
|  |
| Alma mater | Lietuvos dailės institutas |
|  |
| Žymūs apdovanojimai |
| Šv. Kristoforo statulėlė |

**Gitenis Umbrasas** (g. 1961 m. rugpjūčio 25 d.) – dailininkas, originalių projektų, akcijų, instaliacijų iniciatorius ir dalyvis.

Biografija
----------

Gitenis Umbrasas nuo vaikystės gyveno Antakalnyje, baigė Vilniaus 22-oji vidurinę mokyklą, dar būdamas moksleivis – papildomai mokėsi keliose Vilniaus meno mokyklose. 1979–1980 m. rengė akcijas bei hepeningus. Už tai vos nebuvo paguldytas į psichiatrinę ligoninę. 1988 m. baigė Lietuvos dailės institutą (freską‑mozaiką), 1989–1995 m. dėstė jame (nuo 1990 m. – Vilniaus dailės akademijoje). Nuo 2009 m. dėsto Vilniaus Gedimino technikos universitete.

Kūryba
------

G. Umbraso darbas „Meilės krantai"
Plytelė „Stebuklas" Katedros aikštėje
Gitenis Umbrasas rengė savo darbų parodas Lietuvoje ir užsienyje. Nutapė paveikslų, freskų (*Žemė* Vilniaus pedagoginio instituto Istorijos fakultete, 1988 m. ciklas medžių drevėse Sereikiškių parke, 1990 m.), sukūrė skulptūrų (*Čiulbantis kryžius* Žvėryne, 2000 m. ciklas *Monumentaliukas* 2013–2014 m.), mozaikų (plytelė *Stebuklas* Katedros aikštėje, 1994 m. *Trejybė* Tuskulėnų rimties parko kolumbariumo kupole, 2009 m.), mišrios technikos kūrinių (meninis aitvaras *Šv. Pranciškaus vizija* 2007 m.), scenovaizdžių, kostiumų teatro spektakliams (S. Parulskio „Iš gyvenimo vėlių" 1995 m. Šiaulių dramos teatre). Daugelio akcijų, objektų autorius (*Vilnelės kasos* 1991 m. *Atminties siena* KGB buvusio pastato cokolyje, 2000 m. *Meilės krantai* Neries krantinėje, 2004 m.).

Būdinga raiškos priemonių, tematikos įvairovė, skirtingų meno rūšių, krypčių derinimas.

Apdovanojimai
-------------

* Lietuvos architektų sąjungos apdovanojimas „METRAS 1/5" (2005 m.)
* Šv. Kristoforo statulėlė „už mažus ir didelius Vilniaus stebuklus" (2009 m.)

Šaltiniai
---------

1. ↑  ldsajunga.lt
2. ↑
3. ↑  Gitenis Umbrasas. Aušra Asauskienė. vilnijosvartai.lt
4. ↑  „Meilės krantų" autorius Gitenis Umbrasas: Jausmas, lyg kas būtų nupjovęs ranką, „Respublika"
5. ↑  Monika Skubėjūtė. *Gitenis Umbrasas*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015
6. ↑   Umbrasas, Gitenis. *Maži G. Umbraso stebuklai*: [pokalbis su 2009 m. Šv. Kristoforo statulėlės laureatu menininku G. Umbrasu. / kalbėjosi] Dovilė Jablonskaitė. – Iliustr. // Vilniaus diena. – 2010, saus. 5, p. 4.
**Lithuanian Business Review** (liet. *Lietuvos verslo apžvalga*) – Lietuvos tarptautinis pramonės ir verslo žurnalas anglų kalba, ėjęs 1993–1995 m. Vilniuje ir 2000–2010 m. Kaune. 2013 m. pasikeitė žurnalo savininkas, juo tapo VšĮ Leidybos idėjų centras, 2015 m. žurnalo leidimas buvo atnaujintas.

Istorija
--------

Iki 1994 m. vadinosi „Baltic Industry and Society" (*Baltijos pramonė ir visuomenė*). Leido Lietuvos investicijų agentūra kartu su Lietuvos prekybos, pramonės ir amatų rūmų asociacija. 1993–1995 m. ir 2000 m. ėjo kartą per ketvirtį, 2001–2002 m. – per mėnesį ir 2003–2010 m. – per du mėnesius. Tiražas 3 000 egz. (1993 m. ir 1995 m.) 

Žurnalą leido „Neolito grupė". Publikavo Lietuvos ūkio apžvalga ir ekonomikos komentarai, skirti angliškai suprantančiai verslo bendruomenėje Lietuvoje ir visame pasaulyje.

Bankrutavus "Neolito" grupei žurnalo teises 2013 m. įsigijo VšĮ Leidybos idėjų centras. Pirmas atnaujinto žurnalo numeris pasirodė 2015 m. gegužės mėn. Žurnalo apimtis 128 psl. Pirmasis numeris skirtas Lietuvos atkurtos Nepriklausomybės 25-erių metų jubiliejui - "Lithuanian Business Review. 25 Years of Independence".

Vyriausieji redaktoriai
-----------------------

* Rimantas Šlajus – 1993–1995 m.
* Vaidonė Tamošiūnaitė – 2000–2001 m.
* Vytautas Gaižauskas – 2002–2003 m.
* Vytas Gruodis – 2002–2010 m.
* Valdas Kaminskas – nuo 2015 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 301 psl.
*Kitos reikšmės – Žvaigždė (reikšmės).*
Žurnalo „Žvaigždutė" (1938-13-14) viršelis
**Žvaigždutė** – vaikų žurnalas, ėjęs 1923 m. birželio mėn. – 1940 m. birželio mėn. Kaune.

Istorija
--------

Išaugo iš laikraščio „Tėvynės sargas" priedo vaikams „Angelas sargas". 1923–1930 m. mėnesinis, 1930–1940 m. dvisavaitis leidinys. 1923–1935 m. leido Lietuvių katalikų blaivybės draugija (Angelaičiai), 1935–1938 m. jėzuitai, 1938–1940 m. „Maldos" bendrovė, 1940 m. Katalikų veikimo centras. 1926 m. turėjo daugiau kaip 5300 prenumeratorių, 1930 m. – 10 000, 1938 m. – 18 000.

Bendradarbiavo Konstantinas Bajerčius, Bernardas Brazdžionis (Vytė Nemunėlis), Matas Grigonis, P. Gudaitis, Kazys Papečkys, Paulius Preikšas, Jonas Šiožinys, Vytautas Tamulaitis, Antanas Zabulionis, L. Žitkevičius ir kt.

„Žvaigždutės knygyno" serijoje 1927–1932 m. išleistos penkios vaikų surinktų pasakų knygos „Mūsų pasakos", 1931 m. – Vytės Nemunėlio (Bernardo Brazdžionio) eilėraščių rinkinys „Mažųjų pasaulis", sudarytas iš žurnale spausdintų kūrinių.

Redaktoriai
-----------

* 1923–1933 m. Stasys Tijūnaitis
* 1934 m. Jonas Mikulevičius
* 1935–1938 m. J. Blažys, Jonas Paukštys
* 1938–1940 m. Jonas Kuzmickis

Šaltiniai
---------

1. ↑  Žurnalistikos enciklopedija. – Vilnius: Pradai, 1997. – 592-593 psl.

Nuorodos
--------

* Žvaigždutė. E-paveldas.lt
*Apie miestą Moldavijoje žr. Kelerašis (Moldavija).*

| Kelerašisrumun. *Călărași* |
| --- |
|        |
| *Miesto aikštė* |
|  |
| 

KelerašisKelerašis

44°12′0″ š. pl. 27°20′0″ r. ilg.﻿ / ﻿44.20000°š. pl. 27.33333°r. ilg.﻿ / 44.20000; 27.33333﻿ (Kelerašis)Koordinatės: 44°12′0″ š. pl. 27°20′0″ r. ilg.﻿ / ﻿44.20000°š. pl. 27.33333°r. ilg.﻿ / 44.20000; 27.33333﻿ (Kelerašis) |
|  |
| Laiko juosta: (UTC+2)------ vasaros: (UTC+3) |
|  |
| **Valstybė** | Rumunijos vėliava Rumunija |
| **Apskritis** | Kelerašio apskritis |
|  |
| **Gyventojų** (2007) | 73 823  |
|  |
|  **Vikiteka** | Kelerašis |

**Kelerašis** (rumun. *Călărași*) – miestas pietryčių Rumunijoje, Dunojaus protakos Borčios kairiajame krante, netoli Bulgarijos sienos. Apskrities centras. Upių uostas, geležinkelio stotis. Keliai į Bukareštą, Feteštį, Sloboziją, Silistrą. Vykdoma pramoninė žvejyba. Mašinų gamybos ir metalo apdirbimo tiksliosios mechanikos, elektrotechnikos, chemijos (dirbtinio pluošto, buitinės chemijos), tekstilės (trikotažo ir kojinių), siuvimo, odos ir avalynės, maisto (ypač žuvies perdirbimo), medienos apdirbimo, popieriaus ir celiuliozės, poligrafijos pramonė, statybinių medžiagų gamyba. Veikia archeologijos muziejus.

Istorija
--------

Kelerašis rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1593 m. Jis įkurtas kaip poilsio stotis kelyje tarp Valakijos miestų ir Stambulo. 1834 m. tapo apskrities centru.

Sportas
-------

* Dunărea Călărași futbolo klubas.
* Savivaldybės stadionas, kuris talpina 10 400 žiūrovų.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Kelerašis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
| Lietuvos baltnugariai galvijai |
| --- |
| 

|  |
| --- |
|  |

 |
| **Sukūrimo vieta** |  Lietuva |

**Lietuvos baltnugariai galvijai** – pieninių galvijų veislė. Lietuvos baltnugarių galvijų veislė yra žinoma nuo labai senų laikų, o pirmoje XX a. pusėje baltnugariai galvijai sudarė 10 % visų galvijų. Ilgą laiką Lietuvos baltnugariai galvijai buvo gerinami įvairių juodmargių bei žalmargių veislių buliais, tačiau iki šių dienų jie išlaikė būdingą spalvą bei savybes. Daugiausia jų išliko pas privačius laikytojus, kurie dažnai karves poruodavo su savais buliais. 

Pagal spalvą baltnugariai galvijai gali būti suskirstyti į du tipus: pirmajam tipui yra būdingi visiškai juodi šonai, balta nugara ir apatinė juosmens dalis, balta „žvaigždė" kaktoje; antrajam tipui būdingi smulkiomis juodomis dėmėmis išmarginti šonai, balta nugara ir balta apatinė juosmens dalis. Dabar Lietuvoje daugiausia pasitaiko baltnugarių su juodo pigmento šonais, bet yra ir baltnugarių su rudo pigmento šonais. Baltnugarių galvijų kaktos yra masyvios, ilgas liemuo, trumpos kojos. Šie galvijai yra pieningi, sveiki, gerai prisitaikę prie vietos gamtinių ir klimatinių sąlygų, pasižymi geromis reprodukcinėmis savybėmis. Šie galvijai turi savitus genetinius bei fenotipinius požymius ir priskiriami pieniniam tipui. Suaugusių Lietuvos baltnugarių karvių aukštis ties ketera yra 121–131 cm, masė
- 400–550 kg ir daugiau. Suaugę buliai sveria 950–1000 kg. Iš Lietuvos baltnugarių karvių vidutiniškai yra primelžiama 4600 kg 4,3 % riebumo ir 3,33 % baltymingumo pieno. 

1993–1995 m. LVA Praktinio mokymo ir bandymų centre bei Gyvulininkystės
institute (Baisogala) suformuotos baltnugarių galvijų reliktinės-genofondinės bandos, kuriose gyvuliai veisiami grynuoju veisimu. 1994 m. pradėta baltnugarių karvių identifikacija ir registracija, vykdoma jų produktyvumo kontrolė bei atrenkami tipingesni baltnugariai buliai.

Taip pat skaityti
-----------------

* Tauras
* Lietuvos naminių paukščių ir gyvulių senosios veislės

Šaltiniai
---------

Nuorodos
--------
**Irena Kuzmienė-Gokaitė** (1933 m. vasario 27 d. Pagirių miestelyje, Kėdainių r. – 1989 m. liepos 25 d. Kaune), choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija
----------

Pirmąsias muzikos žinias gavo iš tėvo vargonininko Albino Goko (1899–1957). Jis buvo J. Naujalio mokinys, vargonininkavo Antušavoje (bažnytinį chorą parengė 1928 visos Lietuvos dainų šventei Kaune), Pagiriuose, Dotnuvoje, Skapiškyje ir Kupiškyje. Abi jo dukros Irena ir Genovaitė, iš tėvo paveldėjusios muzikinius sugebėjimus, tapo choro dirigentėmis. 1952–1956 Irena choro dirigavimo mokėsi Panevėžio muzikos mokykloje (dėst. A. Liberis), pradėjo vadovauti ir chorams. 1955–1957 buvo Panevėžio rajoninių kultūros namų direktorė. 1957–1962 choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. P. Bekerio klasė). 1957–1960 Panevėžio 5-osios vidurinės mokyklos muzikos mokytoja ir keturių chorų vadovė: jaunučių, jaunių, vyresniųjų klasių mišriojo ir tėvų bei mokytojų mišriojo. Moksleivių choruose dainavo po 120–150 choristų, kurie pasirodydavo koncertuose, dalyvavo dainų šventėse ir kituose renginiuose. Tėvų ir mokytojų choras (45-50 dalyvių) atlikdavo sudėtingesnius kūrinius, koncertavo Panevėžyje, Pasvalyje, Biržuose, Palangoje ir kitur. Kurį laiką vadovavo Panevėžio mėsos kombinato ir linų kombinato mišriesiems chorams.

1962–1988 Kauno J. Gruodžio aukštesniosios muzikos mokyklos choro dirigavimo dėstytoja, 1978–1984 direktoriaus pavaduotoja mokymo reikalams, išugdė būrį jaunųjų chorvedžių. Be pedagoginio darbo vadovavo ir chorams. 1964–1967 Kauno profsąjungų kultūros rūmų mišriojo choro „Gintaras" meno vadovė ir dirigentė. Į kolektyvą sutelkusi per 60 dainininkų, juos išmokė nemaža sudėtingesnių užsienio klasikų ir lietuvių kompozitorių kūrinių, koncertų surengė Kaune, Kėdainiuose, Marijampolėje ir kitur, parengė 1965 respublikinei dainų šventei ir konkursui, 1967 m. balandžio 29 d. choro 20-mečio minėjimo proga atliko S. Šimkaus kantatą „Atsisveikinimas su tėvyne". 1968–1975 Kauno aukštųjų mokyklų absolventų mišriojo choro (80 dalyvių) meno vadovė ir dirigentė. 1970 respublikinei dainų šventei parengė pajėgiųjų kolektyvų privalomąjį repertuarą ir konkurse pelnė ketvirtąją vietą, o 1972 respublikiniame mišriųjų chorų konkurse Kaune laimėjo trečiąją vietą, choras pirmavo Kauno mieste. Koncertavo Kaune, Vilniuje, Klaipėdoje, Marijampolėje, Kėdainiuose ir Taline. Chorą išmokė per 40 įvairių autorių kūrinių, o 1973 m. vasario 21 d. Kauno muzikiniame teatre atliko F. Mendelssohno-Bartoldy baladę „Pirmoji Valpurgijos naktis". Chorą parengė 1975 respublikinei dainų šventei.

Nuo 1969 keletą metų buvo Kauno vyrų choro „Perkūnas" chormeisterė, dirigavo Panevėžio ir Kauno miestų dainų šventėse.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
| **Irena Budriūnienė-Jurgelėnaitė** |
| --- |
| Gimė | 1936 m. gegužės 10 d.Utena |
| Mirė | 2021 m. spalio 14 d. (85 metai)Vilnius |
| Sutuoktinis (-ė) | Algimantas |
| Vaikai | Antanas, Romualdas |
|  |
| Veikla | chorvedė ir pedagogė |
| Organizacijos | J. Tallat-Kelpšos aukštesnioji muzikos mokykla |
| Pareigos | dėstytoja |
|  |
| Išsilavinimas | Choro dirigentė, pedagogė |
| Alma mater | 1963 m. Lietuvos valstybinė konservatorija |

**Irena Budriūnienė-Jurgelėnaitė** (1936 m. gegužės 10 d. Utenoje – 2021 m. spalio 14 d. Vilniuje) – lietuvių chorvedė ir pedagogė.

Biografija
----------

Baigusi Utenos 2-ąją vidurinę mokyklą, 1954–1958 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. D. Einikienė). 1958–1963 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. P. Bekerio klasė).

Nuo 1956 m. kurį laiką dirbo muzikos vadove Vilniaus 8-ajame vaikų darželyje, o 1959–1964 m. buvo muzikos ir dainavimo mokytoja, vaikų chorų vadovė Vilniaus 22-ojoje vidurinėje mokykloje. Jaunučių ir jaunių chorus parengė 1964 m. I respublikinei moksleivių dainų šventei.

1965–1967 m. Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto Fizikos – matematikos fakulteto meno būrelių vadovė, studentų dainų ir šokių ansamblio „Šviesa" chormeisterė. Su šiuo kolektyvu gastroliavo Lietuvoje, Rusijoje, Vokietijoje ir Suomijoje.

Nuo 1966 m. buvo choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, dieninio ir neakivaizdinio skyriaus choro studijų chormeisterė Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje (konservatorijoje). Išugdė apie 50 jaunųjų chorvedžių, kurių dalis sėkmingai pasirodė ir respublikiniuose jaunųjų atlikėjų konkursuose. Parašė metodinį darbą „Kai kurie choro dirigavimo individualių mokymo planų sudarymo principai", tris diplomus pelnė respublikiniuose pedagoginiuose skaitymuose. Nuo 1993 m. buvo Lietuvos muzikų sąjungos narė. Išaugino du sūnus: Antaną ir Romualdą.

Šaltiniai
---------

1. 1 2  Mirė choro dirigentė Irena Budriūnienė. 15min.lt. 2021-10-15. Nuoroda tikrinta 2021-10-16.

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
|  |
| --- |
| Iveta Mukučian  arm. Իվետա Մուկուչյան |
|  |
| Biografija |
| Gimė | 1986 m. spalio 14 d. (36 metai)Jerevanas, Armėnija Armėnijos TSR (dab. Armėnija) |
| Žanrai | popmuzika |
| Veikla | dainininkė, modelis |
| Aktyvumo metai | 2009-dabar |
| Susijusi veikla | Serjo, Lazzaro |
| Svetainė | ivetamukuchyan.com |

**Iveta Mukučian** (arm. Իվետա Մուկուչյան, g. 1986 m. spalio 14 d. Jerevane) – Armėnijos dainininkė ir modelis.

Biografija
----------

Iveta gimė Jerevane, Armėnijoje (tuomet TSRS dalis). 1992 metais kartu su šeima išvyko gyventi į Vokietiją, tačiau po 20 metų sugrįžo į gimtąją Armėniją. Dainininkė studijavo džiazo vokalą Jerevano valstybinėje konservatorijoje.

2010 metais Iveta dalyvavo ketvirtajame „Hay Superstar" dainų konkurso sezone, kur užėmė penktą vietą. 2012 metais atlikėja išbandė jėgas muzikiniame projekte „The Voice of Germany". Aklosiose perklausose Iveta atliko 2012 metų Eurovizijos nugalėtojos Loreen dainą Euphoria ir pateko į mokytojo Xavier Naidoo komandą. 2012 metų gruodį žurnalas „El Style" pripažino dainininkę seksualiausia armėne, o jau netrukus pristatytas singlas „Freak" sulaukė ypatingo žiniasklaidos dėmesio.

2015 m. spalio 13 d. Armėnijos nacionalinis transliuotojas paskelbė, jog 2016 m. „Eurovizijoje" šalies garbę gins I. Mukučian. 2016 m. kovo 3 d. pristatyta jos konkursinė daina „LoveWave". Muziką kūrė Lilith Navasardyan ir Levon Navasardyan, o tekstą – Stephanie Crutchfield ir pati Iveta Mukučian.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
|  | Norėjau dainuoti apie jausmą, kurio visi laukia ir geidžia. Apie tą jausmą, kuris stato ir griauna, stiprina ir malšina. Meilė nenuspėjama kaip vandenynas ir galinga kaip banga, todėl už ją verta kovoti.    *Iveta Mukučian apie „LoveWave"*   |  |

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė

  


| Apdovanojimai ir pasiekimai |
| --- |
| Prieš tai:**Genealogy  *„Face the Shadow"*** |  **Armėnijos atstovė Eurovizijoje**2016 | Po to:**Artsvik  *„Fly With Me"*** |
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Ežerėlių geomorfologinis draustinis |
| --- |
| geomorfologinis draustinis |
| Vienas bevardžių ežerėlių (į rytus nuo Sauso) Vienas bevardžių ežerėlių (į rytus nuo Sauso) |
| **Vieta:** | Verkių seniūnija, Vilnius, Lietuvos vėliava Lietuva |
| 

Žemėlapis rodantis Ežerėlių geomorfologinis draustinis vietą.Ežerėlių geomorfologinis draustinis

  |
| **Koordinatės:** | 54°45′50″ š. pl. 25°18′37″ r. ilg.﻿ / ﻿54.76389°š. pl. 25.31028°r. ilg.﻿ / 54.76389; 25.31028Koordinatės: 54°45′50″ š. pl. 25°18′37″ r. ilg.﻿ / ﻿54.76389°š. pl. 25.31028°r. ilg.﻿ / 54.76389; 25.31028 |
| **Plotas:** | 1,5709 km² |
| **Valdymas:** | Verkių-Pavilnių parkų direkcija |

**Ežerėlių geomorfologinis draustinis** yra Vilniaus šiaurinėje dalyje, Verkių regioninio parko ribose. Draustinio plotas − 157,09 ha.

Ežerėlių geomorfologiniame draustinyje saugomas įdomus geomorfologinis kompleksas. Čia gausu mažų, uždarų, tarpusavyje nesusisiekiančių ežerėlių arba pelkėtų, jau užakusių ežerų duburių.

Draustinyje galima matyti ežerų gyvenimo ciklus. Maži, uždari, tarpusavyje nesusisiekiantys ežerėliai mena skirtingas gyvavimo stadijas: vienur juos buvus liudija tik pelkėta dauba, kitur − užpelkėję pakrantės, o didieji Alsas ir Sausasis ir šiandien tyvuliuoja.

Ežerėlių geomorfologiniame draustinyje gyvena ir yra saugomas skiauterėtasis tritonas (*Triturus cristatus*). Draustinyje plytinčioje kalkingoje žemapelkėje auga būdingi pelkių augalai: balžuva, spanguolė, kiminas, saulašarė, sutinkami reti augalai – mažasis pataisiukas ir pelkinė lanksva. 1962 m. įveistas pajūrinis sotvaras. Ežeruose gausiai veši vandens lelijos.

Geomorfologiniai draustiniai steigiami tipiškų ir unikalių reljefo formų kompleksams saugoti. Tokių draustinių Lietuvoje yra apie 40, kai kurių plotas siekia 1000 ha.

* Bevardis ežerėlis šalia Žaliųjų Ežerų gatvėsBevardis ežerėlis šalia Žaliųjų Ežerų gatvės
* AlsasAlsas
* SausasSausas
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Vokietijos juodmargiai galvijai |
| --- |
| 

|  |
| --- |
|  |

 |
| **Sukūrimo vieta** | Vokietijos vėliava Vokietija |
| **Kilmė** | vietiniai galvijaixOlandijos juodmargiai |

**Vokietijos juodmargiai** – pieninių galvijų veislė išvesta kryžminant vietinius galvijus su Olandijos juodmargiais. Prieškariniai Vokietijos juodmargiai (iki 6-7 dešimtmečio vadinti **ostfryzais**) buvo stambūs, taisyklingo kūno sudėjimo, tvirtų kojų, labai pieningi, tačiau liesapieniai. Po Antro pasaulinio karo Vokietijos juodmargiai kiek susmulkėjo, tačiau per pastaruosius dešimtmečius pradėjus plačiai naudoti holšteinus, jie vėl sustambėjo. Labiausiai pageidaujamos karvės, kurių aukštis ties ketera – 138–139 cm, masė – 600–650 kg. Šios veislės karvės ryškaus pieninio tipo. Jos vidutiniškai per metus duoda apie 6500–7000 kg 4,1 % riebumo, 3,4 % baltymingumo pieno. Yra bandų, kur iš karvės per metus primelžiama po 10000–11000 kg pieno.
**Irena Dalia Griežė-Jurgelevičiūtė** (g. 1931 m. gruodžio 5 d. Kaune) – Lietuvos tapytoja.

Biografija
----------

V. K. Jonyno žmona. 1944 m. pasitraukė į Vakarus, nuo 1949 m. gyvena JAV, nuo 1972 m. Niujorke. Studijavo anglų k. ir literatūrą Šiaurės Rytų universitete Bostone, vėliau mokėsi dailės Bostono, Niujorko, Fordhamo (pas V. K. Jonyną) universitetuose.

Nutapė paveikslų („Kompozicija I" 1968 m.), pastelių („Verba", „Linmarka", „Vakaronė", visi 1976 m.), nuliejo akvarelių. Paveikslai dekoratyvūs, kai kada – abstraktūs, vieni darnaus, harmoningo kolorito, kiti išsiskiria spalvinių dėmių mirgėjimu. Tapyboje gilinasi į spalvų raiškos galimybes, būdingas gamtos fragmentų meninis įprasminimas. Sukūrė vitražų: Šiluvos Švč. Mergelės Marijos koplyčioje Meiservilyje (Pensilvanijos valstija), pranciškonų vienuolyno koplyčioje Saint Petersburge (Floridos valstija), Šv. Jurgio bažnyčioje Vašingtone, Šv. Kazimiero bažnyčioje Vorčesteryje, Šv. Aloyzo bažnyčioje Niu Kanaane (Konektikuto valstija), skulptūrų. Jos kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, JAV galerijos.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Rima Rutkauskienė. *Irena Dalia Griežė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai-Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2005. 152 psl.
**Irena Ona Gasperavičiūtė** (lenk. *Irena Anna Gasperowicz*, g. 1969 m. (?) šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijos Seinų apskrities Punske) – mokytoja, Lenkijos lietuvių visuomenės veikėja.

Biografija
----------

Gimė ir augo Punsko verslininko šeimoje. Dar būdama moksleivė kartu su bendraminčiais įkūrė Lenkijos lietuvių jaunimo sąjungą. Baigusi Punsko licėjų, studijavo Vilniaus universitete lituanistiką. 1992 m. grįžusi į gimtinę, pradėjo dėstyti lietuvių kalbą ir literatūrą Punsko pagrindinėje mokykloje ir gimnazijoje. Keletą metų dalyvavo saviveikloje – vaidino Punsko Klojimo teatre.

Nuo 1996 metų – Lenkijos lietuvių dvisavaitinio žurnalo „Aušra" vyriausioji redaktorė. 1998 m. išrinkta Lenkijos lietuvių bendruomenės pirmininke pirmą, o 2002 m. – antrą kartą. „Seinos" – fondo Lenkijos lietuvių kultūrai ir švietimui remti – sekretorė. 2002 metais Lenkijos prezidento Aleksandro Kvasnievskio kvietimu įėjo į *Europinės integracijos tarybos* sudėtį.

Aktyvi Punsko bitininkų draugijos narė, dviejuose bitynuose turi 36 šeimas.

Bibliografija
-------------

* Gasperavičiūtė, I. Tėvynės keliais – Lietuvių kalbos vadovėlis. Wydawnictwa Szkolne i Pedagogiczne, Warszawa, 1996.
* S. Birgelis, I. Gasperavičiūtė, J. S. Paransevičius. Lietuvių kūrybos antologija. Aušra, Punskas, 2000.
* I. Gasperavičiūtė. Žodis – tautos gyvybė. Lietuvių kalbos vadovėlis III gimnazijos klasei. Podręcznik języka litewskiego dla kl. III gimnazjum. Aušra, Punskas, 2001.

Įvertinimas
-----------

* Ordino „Už nuopelnus Lietuvai" Karininko kryžius
* Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Riterio kryžius
* Lietuvos URM garbės ženklas „Lietuvos tūkstantmečio žvaigždė"

Nuorodos
--------

* Biografija (lenk.)[neveikianti nuoroda]
* Informacija apie Lenkijos Europinės integracijos tarybą (lenk.)[neveikianti nuoroda]
* Irena Gasperavičiūtė *Apie lietuvių kalbą dabartinėje Lenkijoje* (liet.)
**Lietuvos archeologijos draugija** – Lietuvos archeologijos visuomeninė mokslinė organizacija, nuo 1989 m. sausio 11 d. veikianti Vilniuje.

Struktūra
---------

Lietuvos archeologijos draugija vienija Lietuvos ir užsienio šalių archeologus, besidominčius Lietuvos archeologijos problematika. Lietuvos archeologijos draugiją sudaro nariai (2008 m. – 97, iš jų 78 steigėjai), kandidatai, rėmėjai ir garbės nariai. Draugijai vadovauja taryba ir pirmininkas.

Veikla
------

Lietuvos archeologijos draugija koordinuoja archeologų veiksmus tiriant, saugant ir propaguojant Lietuvos archeologinį paveldą, rūpinasi archeologijos mokslo plėtojimu, rengia mokslines konferencijas ir seminarus, populiarina Lietuvos archeologiją užsienyje, remia archeologinės literatūros leidybą, kuria duomenų bazes.

Draugija surengė minėjimų, kuriuose prisiminti archeologai Jonas Puzinas, Eustachijus Tiškevičius, Eduardas Volteris, Vladas Nagevičius, Marija Gimbutienė ir jų darbai, rengia kasmetines gyvosios archeologijos jaunimo vasaros stovyklas. Lietuvos archeologijos draugija tvarko ir prižiūri J. Puzino tėviškę Svaronių kaime (Ukmergės raj.).

Tarybos pirmininkai
-------------------

* Mykolas Michelbertas – 1989–1995 m.
* Albinas Kuncevičius – 1995–2001 m.
* Vladas Žulkus – 2001–2003 m.
* Valdemaras Šimėnas – 2003–2005 m.
* Zenonas Baubonis – 2005–2012 m.
* Vykintas Vaitkevičius – nuo 2012 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Laimutė Rupšytė. *Lietuvos archeologijos draugija*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 197 psl.

Nuorodos
--------

* Lietuvos archeologijos draugija
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

**Lietuvos baudžiamoji teisė** - Lietuvos teisės šaka; visuma teisės normų, reguliuojančių baudžiamuosius teisinius santykius Lietuvoje ir Lietuvos piliečių atžvilgiu.

Pagrindinis Lietuvos baudžiamosios teisės šaltinis yra kodifikuotas baudžiamasis įstatymas - Lietuvos baudžiamasis kodeksas, 1996 m. Vyriausybės pateiktas Seimui svarstyti, o priimtas Seimo 2000 m. rugsėjo 26 d. įstatymu (tuo pačiu įstatymu patvirtinti ir Baudžiamojo proceso kodeksas bei Bausmių vykdymo kodeksas). Įsigaliojo 2003 m. gegužės 1 d.

Istorija
--------

Lietuvos teisės paminklas - Lietuvos Statutai (1529, 1566 ir 1588 m.)
*Pagrindinis straipsnis - Lietuvos baudžiamosios teisės istorija*

LDK Statutuose (Pirmajame - 1529 m. Antrajame - 1566 m. ir Trečiajame - 1588 m.) buvo įtvirtintos nusikaltimų sudėtys, reglamentuojama teisinė atsakomybė už jas. Po Lietuvos nepriklausomybės paskelbimo 1918 m. Lietuvos Valstybės Tarybos Prezidiumo 1919 m. sausio 16 d. priimtu Laikinuoju Lietuvos teismų ir jų darbo sutvarkymo įstatymu recepuotas 1903 m. Rusijos baudžiamasis statutas. 1940 m. Sovietų Sąjungai okupavus Lietuvą, Respublikos teritorijoje buvo įvestas galioti RSFSR baudžiamasis kodeksas. 1990 m. kovo 11 d. atkūrus Lietuvos nepriklausomybę, buvo paliktas galioti sovietų okupacijos laikotarpiu priimtas Lietuvos TSR baudžiamasis kodeksas, daug kartų keistas ir papildytas.

Literatūra
----------

* Vytautas Piesliakas. Baudžiamasis įstatymas ir baudžiamosios atsakomybės pagrindai // Lietuvos baudžiamoji teisė. Pirmoji knyga. 2006, ISBN 9955-616-19-9, 416 p.
**Irena Juškevičiūtė-Paplonskienė** (g. 1949 m. lapkričio 7 d. Palmajėje, Ignalinos rajonas) – Lietuvos choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija
----------

1968 m. baigusi Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinę meno mokyklą (B. Navalinskaitės choro dirigavimo klasė), 1973–1978 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. Hermano Perelšteino klasė).

Nuo 1978 m. rudens Panevėžio J. Švedo pedagoginės muzikos mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, nuo 1988 m. merginų choro vadovė. Be pagrindinio mokomojo darbo, choras nemažai koncertuoja, dalyvauja miesto dainų šventėse, festivaliuose ir kituose kultūros renginiuose. Choras parengtas 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei ir 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje.

1976–1978 m. Naujamiesčio (Panevėžio raj.) mišriojo choro vadovė – choras surengė koncertų, konkursuose pelnė prizinių vietų. 1979–1983 m. Panevėžio melioracijos statybos ir montavimo valdybos vyrų choro vadovė. Chorą išmokė nemaža įvairių kūrinių, surengė koncertų, dalyvavo 1983 m. respublikiniame moterų ir vyrų chorų sąskrydyje Šiauliuose ir vyrų chorų sąskrydyje Ariogaloje (Raseinių raj.).

I. Paplonskienė – Panevėžio miesto ir rajono dainų švenčių, 1983 m. respublikinio moterų ir vyrų chorų sąskrydžio Šiauliuose dirigentė, chorų ir „Dainų dainelės" konkursų žiuri narė, valstybinių egzaminų komisijų narė.

Šaltiniai
---------

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. – Vilnius, 1999.
|  |
| --- |
| Lietuvos socialdemokratų sąjunga |
|  |
| Lyderis | Arvydas Akstinavičius |
| Įkurta | 1999 m. gruodžio 27 d. |
| Panaikinta | 2014 m. lapkričio 29 d. |
| Būstinė | Vilnius, Vilniaus g. 22 |
| Narių skaičius | 1300 |
| Politinė ideologija | socialdemokratija |
| Svetainė |
|  |

**Lietuvos socialdemokratų sąjunga,** **LSDS** – Lietuvos politinė partija, egzistavusi 1999–2014 m. Iki 2003 m. **Lietuvos partija „Socialdemokratija 2000"**.

Istorija
--------

Įkurta 1999 m. įregistruota Teisingumo ministerijoje 1999 m. gruodžio 27 d. (kodas 291984130, registracijos adresas Vilnius, Vilniaus g. 22).

Partija atskilo nuo 1989 metų atkurtos Lietuvos socialdemokratų partijos, šiai susijungus su Lietuvos demokratine darbo partija. 1998 m. birželio 12 d. įkuriama LSDP frakcija „Socialdemokratija 2000". 1999 m. įvyko minėtų partijų susijungimas ir atitinkamai – su susijungimu nesutikusių narių naujos partijos „Socialdemokratija 2000" įregistravimas.

2003 metais Lietuvos partija „Socialdemokratija 2000" persitvarkė ir gruodžio 6 d. vykusiame suvažiavime reorganizavosi į Lietuvos socialdemokratų sąjungą.

2014 m. lapkričio 29 d. partijos vadovas Arvydas Akstinavičius suvažiavime nusprendė nutraukti LSDS veiklą. Savo žingsnį motyvavo tuo, kad, anot jo, Lietuvoje prastėja demokratijos situacija. Spaudos konferencijoje išsakyta A. Akstinavičiaus pozicija:

„LSDS veiklos nutraukimas – tarsi Kalantos susideginimas. Mes norime savo veiklos nutraukimu atkreipti dėmesį, kad padėtis yra bloga, ir duok, Dieve, kad mūsų šitas susideginimas būtų toks pats prasmingas, kaip ir Kalantos, ir kad po 15 metų Lietuvoje prasidėtų naujas atgimimas, nauja laisvėjimo banga. Manau, tada prognozės, kad lietuvių liks 2 milijonai, nebeturės pagrindo"

Veikla
------

Dalyvavimas Lietuvos politiniame gyvenime partijai nebuvo labai sėkmingas. Negauta vietų nei 2000 m. nei 2004 m. Seimo rinkimuose ir laimėta tik po vieną vietą į Mažeikių ir Marijampolės savivaldybių tarybas 2000 m. bei viena vieta į Mažeikių rajono savivaldybės tarybą 2003 m. 2007 m. savivaldybių tarybų rinkimuose laimėti 6 mandatai: po dvi vietas Mažeikių, Plungės, Marijampolės savivaldybėse.

2012 m. dalyvavo Nacionalinio susivienijimo „Už Lietuvą Lietuvoje" veikloje.

Vadovybė
--------

### Partijos pirmininkai

* 1999-2003 Rimantas Dagys
* 2003-2014 Arvydas Akstinavičius

### Valdyba

* Pirmasis pirmininko pavaduotojas – Dainius Paukštė
* Pirmininko pavaduotojai:
* Violeta Linkienė,
* Gediminas Akelaitis,
* Visvaldas Nekrašas,
* Pranas Noreika
* Atsakingasis sekretorius – Vaidas Nagreckis

Nuorodos
--------

1. ↑  Lietuvos socialdemokratų sąjunga nutraukia savo veiklą: likučiai išeina pas R. Karbauskį
2. ↑  Lietuvos socialdemokratų sąjunga nutraukia savo veiklą: likučiai išeina pas R. Karbauskį

Oficiali svetainė
| **Irena Bakanauskienė** |
| --- |
| Gimė | 1959 m. kovo 6 d. (64 metai)Radviliškis |
|  |
| Veikla | vadybos teoretikė |
| Organizacijos | Vytauto Didžiojo universitetas |
| Pareigos | profesorė |
|  |
| Išsilavinimas | socialinių mokslų daktarė |
| Alma mater | Kauno politechnikos institutas |

**Irena Bakanauskienė** (g. 1959 m. kovo 6 d. Radviliškis) – Lietuvos vadybos teoretikė, socialinių mokslų daktarė.

Biografija
----------

1981 m. baigė Kauno politechnikos institutą Automatikos fakultetą. 1985–1988 m. Maskvos S. Ordžonikidzės valdymo instituto aspirantė. 1988 m. ekonomikos mokslų kandidatė.

1982–1990 m. gamybinio susivienijimo „Vilma" inžinierė. 1989–1994 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas), nuo 1993 m. Vytauto Didžiojo universiteto dėstytoja, 2000–2006 m. Ekonomikos ir vadybos fakulteto prodekanė; nuo 2006 m. profesorė. 1993–2001 m. konsultacinės bendrovės „Technologijų valdymo centras" konsultantė.

Mokslinė veikla
---------------

Mokslinių darbų pagrindinės kryptys: organizacijų vadyba, žmonių išteklių valdymas, vadovo darbas, vadybiniai sprendimai. Mokomųjų knygų aukštosioms mokykloms autorė.

Bibliografija
-------------

* Ekonomikos transformavimasis: vadybos paradigma, su kitais, 2000 m.
* Personalo valdymas, 2008 m.
* Vadybiniai sprendimai, 2004 m.
* Personalo konsultavimas ir mokymo organizavimas, su kitais, 2008 m.
* Vadovo darbas, metodinė priemonė, su N. Petkevičiūte, 2003 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Irena Bakanauskienė*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 710 psl.
**Lietuvos astronomų sąjunga** – Lietuvos visuomeninė organizacija, vienijanti astronomus ir astronomijos mėgėjus.

Istorija
--------

Lietuvos astronomų sąjunga įkurta 1995 m. iki tol 1973–1990 m. veikė Lietuvos astronomijos draugija, 1991–1994 m. Lietuvos astronominė taryba. Nuo 1995 m. Europos astronomų draugijos narė. Priklauso apie 70 narių (2008 m.).

Veikla
------

Pagrindiniai tikslai – skatinti astronomijos mokslo plėtrą Lietuvoje, atstovauti narių interesams šalies ir tarptautiniu mastu, skleisti astronomijos mokslo žinias visuomenėje. Rūpinasi lietuviška astronomijos terminija, organizuoja viešas mokslo populiarinimo paskaitas, remia edukacinius astronomijos renginius jaunimui ir visuomenei.

Prezidentai
-----------

* Vytautas Straižys – 1995–2002 m.
* Julius Sperauskas – 2003–2006 m.
* Audrius Bridžius – 2007–2012 m.
* Vytis Kapočius – 2012–2013 m.
* Julius Sperauskas – nuo 2013 m.
* Arūnas Kučinskas - nuo 2019 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Andrius Bridžius. *Lietuvos astronomų sąjunga*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XIII (Leo-Magazyn). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. 197 psl.

Nuorodos
--------

* Lietuvos astronomų sąjunga
**Lietuvos someljė asociacija** (**LSA**) – profesionalius someljė ir kt. vyno ekspertus vienijanti organizacija Lietuvoje.

2005 m. įsteigta. Nariais gali būti tik fiziniai asmenys, asocijuotais nariais – įmonės ir fiziniai asmenys (rėmėjai).

2009 m. tapo Tarptautinės someljė asociacijos (ASI) nare.

Vadovybė
--------

Jie renka asociacijos valdybą ir asociacijos prezidentą. 2005–2006 m. Lietuvos someljė asociacijos prezidente buvo Rasa Sužiedelienė. Nuo 2007 m. – Arūnas Starkus.

Veikla
------

Kartu su nacionaline vyno paroda „Vyno dienos" kasmet organizuoja Lietuvos vyno čempionatą. Jame vyno žinovai renka geriausius Lietuvoje parduodamus vynus.

Kasmet rengia Lietuvos someljė čempionatą. 2006 m. geriausiu Lietuvos someljė tapo Dainius Vasiliauskas, geriausias 2007 m. Torres Grand Prix Lietuvos someljė – Arminas Darasevičius, geriausias 2008 ir 2009 m. Mouton Cadet Grand Prix Lietuvos someljė – Arminas Darasevičius. Geriausias 2010 m. Casillero del Diablo Grand Prix Lietuvos someljė – Arminas Darasevičius. Geriausias 2011 m. Planeta Grand Prix Lietuvos someljė – Arminas Darasevičius.

Nuo 2010 m. LSA organizuoja Vyno ir desertų derinių varžybas.

Nuorodos
--------

* Svetainė
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

|  |
| --- |
| Bonaparti.lv |
|  |
| Biografija |
| Kilmė |  Latvija |
| Žanrai | Opera |
| Aktyvumo metai | 2007–dabar |
| Įrašų kompanija | Microphone Records |
| Nariai |
| Normundas JakušonokasZigfridas MuktupavelasKasparas TimanisAndris AbelitėAndris ĖrglisRoberto Meloni |

**„Bonaparti. lv"** – šešių Latvijoje žinomų tenorų muzikinė grupė, kuri buvo įkurta 2007 m. specialiai „Eurovizijos" dainų konkursui. 2007 m. vasario 24 d. „Bonaparti.lv" nugalėjo Latvijos nacionalinėje atrankoje ir 2007 m. gegužę pasirodė „Eurovizijos" pusfinalyje, vykusiame Helsinkyje, Suomijoje.

Istorija
--------

2006 m. švedų kompozitorius Kjell Jennstig parašė dainą pavadinimu „Tomorrow", kurią pateikė 2007 m. Latvijos nacionalinės atrankos konkursui. Daina žiuri balsavimu pateko į pusfinalį. Kadangi konkurso nuostatai numato, kad reikia dalyvauti Latvijos atlikėjams, specialiai tam buvo sukurta šešių tenorų grupė, kurios sudėtyje yra grupės „Labvēlīgais Tips" nariai Normundas Jakušonokas, Kasparas Timanis ir Andris Abelitė, grupės „Bet bet" solistas Zigfridas Muktupavelas, grupės „Cacao" solistas Andris Ėrglis, taip pat Latvijoje gyvenantis italas Roberto Meloni. Buvo pakeistas dainos pavadinimas ir kalba – dainos tekstas buvo parašytas italų kalba ir pavadinimas pakeistas į „Questa Notte".

2007 m. vasario 3 d. „Bonaparti.lv" nugalėjo Eirodziesmos II pusfinalyje gavę 9909 žiūrovų balsus ir antrąją vietą užėmusią grupę „Klaidonis" aplenkę beveik 3000 balsų. Vasario 24 d. „Bonaparti.lv" pasirodė nacionalinės atrankos finale 8 eilės numeriu. Pirmojoje dalyje, kurioje išrenkami 3 finalininkai, daina „Questa Notte" įtikinamai nugalėjo ir pateko į superfinalą. Ir jame gavę 49 422 balsus „Bonaparti.lv" įtikinamai nugalėjo, aplenkdami II vietos laimėtoją Intarą Busulį maždaug 33 000 balsais.

2007 m. gegužės 10 d. „Bonaparti.lv" dalyvavo 2007 m. „Eurovizijos" dainų konkurse. Latviai sėkmingai įveikė pusfinalį, tačiau finale surinko 54 taškus ir užėmė 16 vietą.
| **Ferdinandas III** |
| --- |
| Toskanos didysis hercogas |
|  |
| Habsburgai |
| Gimė | 1769 m. gegužės 6 d.Florencija |
| Mirė | 1824 m. birželio 18 d. (55 metai)Florencija |
| Tėvas | Leopoldas II |
| Motina | Marija Luiza Ispanė |
| Toskanos didysis hercogas |
| Valdė | 1790 m. – 1801 m. (~11 metų) |
| Pirmtakas | Pjetro Leopoldas I |
| Įpėdinis | Liudvikas I |
| Toskanos didysis hercogas |
| Valdė | 1814 m. – 1824 m. (~10 metų) |
| Pirmtakas | Eliza Bonapart |
| Įpėdinis | Leopoldas II |
|  |
|  **Vikiteka** | Ferdinandas III |

**Ferdinandas III** (it. *Ferdinando III d'Asburgo-Lorena*; 1769 m. gegužės 6 d. Florencijoje – 1824 m. birželio 18 d. ten pat) – Toskanos didysis hercogas 1790–1801 ir 1814–1824 m. Elcburgo kurfiurstas ir didysis hercogas 1803–1806 m. Viurcburgo didysis hercogas 1806–1814 m.

Biografija
----------

Ferdinandas buvo Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Leopoldo II ir Marijos Luizos Ispanės antrasis sūnus. 

1790m. iš tėvo paveldėjo Toskanos didžią hercogystę.

Palaikomas britų jis veikė prieš Prancūziją, už tai jo žemės 1796 m. buvo okupuotos Napoleono Bonaparto, o 1799 m. galutinai užkariautos. Jis valdė Toskaną iki 1801 m. kada Napoleonas pavertė jo hercogystę Etrurijos karalyste ir atidavė savo seseriai Elizai. Kaip kompensaciją gavo Zalcburgo kurfiurstystę.

Pagal Presburgo taiką 1805 m. Ferdinandas buvo priverstas perleisti Zalcburgą, bet gavo sukurtą jam Viurcburgo didžiąją hercogystę. Jis liko jos valdovu iki Napoleono nušalinimo nuo valdios 1814 m. Vėliau sugrįžo į Toskaną.

Mirė Florencijoje 1824 m. jo titulą paveldėjo Leopoldas.

Šeima
-----

Nuo 1790 m. buvo vedęs Luizą Mariją Burbon-Sicilietę (1773–1802), Ferdinando I ir Marijos Karolinos Habsburgaitės dukterį. Vaikai:

* Kaerolina Ferdinanda Terezė (1793–1802)
* Pranciškus Leopoldas (1794–1800)
* Leopoldas II (1797–1870), Toskanos didysis hercogas
* Marija Luiza Žozefa (1799–1857)
* Marija Teresė (1801–1855), Sardinijos karaliaus Karolio Alberto žmona.

Nuorodos
--------

1821 m. Ferdinandas vedė antrą kartą Mariją Ferdinandą Saksonę (1796–1865), vaikų jie neturėjo.

Galerija
--------

* Ferdinando III pirmoji žmona  Luiza Marija Burbon-SicilietėFerdinando III pirmoji žmona Luiza Marija Burbon-Sicilietė
* Ferdinando III antroji žmona Marija Ferdinanda SaksonėFerdinando III antroji žmona Marija Ferdinanda Saksonė

|  |
| --- |
| Ferdinandas III **Habsburgai**Smulkesnė šaka **Habsburgai- Lotaringai****Gimė:** 1769 m. gegužės 6 d. **Mirė:** 1824 m. birželio 18 d. |
| Karališkieji titulai |
| Prieš tai:**Pjetro Leopoldas I** | **Toskanos didysis hercogas**1790–1801 | Po to:**Liudvikas I** |
| Prieš tai:**Eliza Bonapart** | **Toskanos didysis hercogas**1814–1824 | Po to:**Leopoldas II** |