recursal/SuperWikiNEXT-32B huggingface dataset:
|  |
| --- |
| Device |
| Kilmė |  Latvija |
| Žanrai | hiphopasritmenbliuzas |
| Aktyvumo metai | 1998 – dabar |
| Nariai |
| Marats OgļezņevsRuslans Kuksinovičs |

**Device** – grupė, įkurta Liepojoje, 1998 m. pradžioje. Grupės nariai yra Marats Ogļezņevs (Marathons) ir Ruslans Kuksinovičs (Rus-L). Iš pradžių muzika jiems buvo kaip hobis, bet po pirmos veiklos („Jauno mūziķu saietā" („Jaunų muzikantų rinkimai"), 2000 m. balandžio 8 d.) ir po pirmo grupės singlo „Find A Point" (kartu su Antonu), kuris „Rietumu Radio" („Vakarų radijuj") aštuonias savaites buvo topų viršūnėje, hobis virto grupės dalyvių užsiėmimu. Nuo pat pradžių Device grojo „old school hip-hop" („senosios mokyklos hip-hop'ą") ir dainas įrašinėjo savo įkurtoje studijoje. Šiuo metu muzikos stilius palaipsniui keičiasi į hip-hopą ir R&B.

Diskografija
------------

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| **Metai** | **Pavadinimas** | **Leidėjas** |
| *2002* | *Better Days* | *Advisory* |
| *2003* | *18 Touchez* | *Advisory* |
| *2006* | *2 Hot 4 LV* | *Advisory* |

Nuorodos
--------

* Oficiali Musiqq svetainė Archyvuota kopija 2011-05-10 iš Wayback Machine projekto.
**Aušra Vektarienė** (g. 1959 m. birželio 6 d. Vilniuje) – Lietuvos mokslininkė, gamtos mokslų daktarė.

Biografija
----------

1998 m. 
Motina Milda Šalaševičienė. Nuo gimimo buvo globojama motinos tėvų Stasio ir Eugenijos Kazlauskų, mokėsi Vilniaus 35-oje  ir Salomėjos Nėries vidurinėse mokyklose. 1982 m. baigė Vilniaus Universitetą.
1986-1991 m. studijavo ir baigė neakivaizdinę aspirantūrą Biochemijos institute.
1989 m. birželio 23 d. Kauno politechnikos institute (dabar Kauno technologijos universitetas) apgynė kandidatinę disertaciją, už kurią 1993 m. nostrifikuotas gamtos mokslų daktaro laipsnis 
1993-2006 m. dirbo Biochemijos institute. 1993-1998 m. vadovavo Biochemijos instituto Patentinės analizės ir informacijos sektoriui .
1998-2002 m. įsitraukė į ES 5-osios Bendrosios programos (5 BP) informacinės tarnybos Lietuvoje veiklą   (veiklos koordinatorius dr. Juras Ulbikas, Puslaidininkių fizikos institutas) ir buvo nominuota ES 5 BP Gyvenimo kokybės ir gyvenimiškųjų išteklių panaudojimo programos (LIFE) komiteto nare bei nacionaline atstove informacijai Lietuvoje 
Nuo 2006 m. dirba Vilniaus universitete, Teorinės fizikos ir astronomijos institute, nuo 2014 vyresnioji mokslo darbuotoja. Daugiau kaip 50 mokslinių publikacijų autorė. Lietuvos fizikų draugijos narė ir Lietuvos mokslininkų sąjungos narė.

Mokslinė veikla
---------------

Molekulių sandaros, funkcijų ir jų fizikinių savybių teorinis modeliavimas. Vyksmų ir sąveikų naujose daugiafunkcėse heterociklėse molekulinėse sistemose teorinis tyrimas. Molekulių fizika, cheminė fizika.

Šaltiniai
---------

  



1. ↑  Lietuvos mokslininkų (registruojamų pagal išduotus mokslo laipsnių diplomus) sąrašas. Nuoroda tikrinta 2021-02-19.  Archyvuota kopija 2016-05-06 iš Wayback Machine projekto.
2. ↑  A. Vektarienė "Strategija nuo teorijos prie praktikos„ (vedamasis straipsnis apie Biochemijos institutą), Mokslas ir technika. 1995 Nr. 6, p. 1-3
3. ↑  INTERVIEW LITHUANIA Ausra Vektariene, director of Lithuanian participation in the Europe Life programme "RTD info Magazine on European Research"(ISSN 1024-0802) 2005 August Nr 46, p. 16
4. ↑  Kauno diena, 2001m. rugpjūčio 16d. "Europos iždo pamokos bus skausmingos tik nemokšoms"
5. ↑  Europos Sąjungos 5-oji mokslinių tyrimų, technologinės plėtros ir demonstracinės veiklos 1999 - 2002 m. programa. Informacinis biuletenis Nr 8, p. 5-6
6. ↑
7. ↑
| Bratsko tvenkinys |
| --- |
| Bratsko HE užtvankaBratsko HE užtvankaBratsko HE užtvanka |
| Vieta | Rusijos vėliava Rusija |
| Plotas | 5426 - 5470 km² |
| Kranto linijos ilgis | 7400 km |
| Kilmė | Dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 31 m |
| Tūris | 169,3 km³ |
| Įteka | Angara, Ija, Oka |
| Išteka | Angara |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Bratsko tvenkinys

  |
| **Koordinatės** |  56°15′0″ š. pl. 101°45′0″ r. ilg.﻿ / ﻿56.25000°š. pl. 101.75000°r. ilg.﻿ / 56.25000; 101.75000 |

**Bratsko tvenkinys** (rus. *Братское водохранилище*) – didelis dirbtinis vandens telkinys Rusijoje, pietų Sibire, Irkutsko srityje. Susidarė Bratsko HE užtvanka patvenkus Angaros upę.

Užtvanka baigta statyti 1961 m. o tvenkinys užsipildė 1967 m. Tvenkinio plotas svyruoja tarp 5426 – 5470 km². Tai yra vienas didžiausių tvenkinių pasaulyje. Labai ilgas, driekiasi nuo pat Usole Sibirskojės. Plotis vietomis siekia 20 km. Kranto linija labai raižyta, jos ilgis apie 7400 km. Bratsko tvenkinys užliejo ne tik Angaros slėnį, bet ir jos intakų Okos, Ijos ir kt. žemupius, kur susidarė ilgos įlankos.

Prie tvenkinio įsikūrę Bratsko, Svirsko, Usole Sibirskojės miestai. Naudojamas laivybai, žvejybai, miško plukdymui, vandentiekiui.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Bratsko tvenkinys*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003. 434 psl.
2. ↑
| Jovos tvenkinys |
| --- |
| Jovos tvenkinysJovos tvenkinysJovos tvenkinys |
| Vieta | Rusijos vėliava Rusija |
| Plotas | 294 km² |
| Kilmė | dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 7 m |
| Tūris | 2,06 km³ |
| Įteka | Kovda, Tumčia |
| Išteka | Kovda |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Jovos tvenkinys

  |
| **Koordinatės** |  66°35′0″ š. pl. 31°02′0″ r. ilg.﻿ / ﻿66.58333°š. pl. 31.03333°r. ilg.﻿ / 66.58333; 31.03333 |

**Jovos tvenkinys** (rus. *Иовское водохранилище*) – tvenkinys Rusijoje, daugiausia šiaurės Karelijoje (dalis – Murmansko srityje). Sudarytas 1960–1961 m. užtvenkus Jovos (Kovdos) upę. Patvanka užliejo keletą šioje vietoje telkšojusių ežerų (Sušozerą, Rugozerą, Sokolozerą, Tumčiaozerą). Tvenkinys susideda iš buvusių ežerų duburių ir užlietų upės slėnio ruožų. Ilgis – 58 km, plotis iki 10 km. Metinė vandens lygio svyravimų amplitudė – 2 m.

Tvenkinys sudarytas miško plukdymui, energetinėms reikmėms. Žvejyba.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 169
| Pirengos tvenkinys |
| --- |
| Vieta | Rusijos vėliava Rusija (Murmansko sritis) |
| Plotas | 227 km² |
| Kilmė | Dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 13 m |
| Tūris | 3 km³ |
| Įteka | Pirenga, Čalma, Mavra |
| Išteka | Pirenga |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Pirengos tvenkinys

  |
| **Koordinatės** |  67°39′0″ š. pl. 32°07′0″ r. ilg.﻿ / ﻿67.65000°š. pl. 32.11667°r. ilg.﻿ / 67.65000; 32.11667 |

**Pirengos tvenkinys** (rus. *Пиренгское водохранилище*) – tvenkinys Rusijoje, Murmansko srityje, Kolos pusiasalyje, 137 m aukštyje virš jūros lygio. Sudarytas 1938 m. patvenkus Pirengos upę (Nivos intakas) Niva HES-1 užtvanka. Tvenkinys taip pat patvenkė ir Aukštutinės Pirengos (plotas 88,7 km²), Žemutinės Pirengos (58,5 km²) ir Kumužo Salmos (12,4 km²) ežerus. Bendras tvenkinio plotas 227 km². Ilgis siekia 58 km, plotis iki 8 km. Metinė vandens lygio svyravimo amplitudė 5 m. Tvenkinys sudarytas hidroenergijos, žvejybos, medienos plukdymo reikmėms.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Географический энциклопедический словарь, гл. редактор А. Ф. Трёшников. – Москва, Советская энциклопедия, 1983. // psl. 336
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į patikimus šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| El Kachono tvenkinys |
| --- |
| El Kachono užtvankaEl Kachono užtvankaEl Kachono užtvanka |
| Vieta | Hondūro vėliava Hondūras |
| Plotas | 94 km² |
| Kilmė | Dirbtinė |
| Tūris | 5,7 km³ |
| Įteka | Komajagva, Sulakas, Humuja |
| Išteka | Komajagva |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.El Kachono tvenkinys

  |
| **Koordinatės** |  15°04′0″ š. pl. 87°33′0″ v. ilg.﻿ / ﻿15.06667°š. pl. 87.55000°r. ilg.﻿ / 15.06667; 87.55000 |

**El Kachono tvenkinys** (isp. *El Cajón*) – didžiausias Hondūre hidroenergijos kompleksas ir vandens telkinys. Telkšo šalies centrinėje dalyje, Komajagvos, Joro ir Korteso departamentuose. Susidarė dviguba arkine užtvanka patvenkus Komajagvos upę. Buvo užlietas šios upės slėnis, bei jos intakų Humujos ir Sulako žemupių slėniai.

Užtvanka 1980–1985 m. pastatyta Italijos, Vokietijos, Šveicarijos ir Panamos specialistų. Jos ilgis 282 m, aukštis 226 m (5-a pagal aukštį Amerikoje ir 16-a pasaulyje), plotis 48 m. Veikia 4 turbinos, kurių kiekvienos galia 75 MW. Instaliacinė galia 300 MW.

Susidaręs 94 km² teritoriją užimantis tvenkinys, dėl kurio buvo iškeldinta 4700 gyventojų. Tvenkinio vanduo naudojamas drėkinimui, sureguliuotas Komajagvos upės režimas: Sulos slėnis apsaugomas nuo smarkių potvynių, o sausuoju laikotarpiu upė vandeningesnė ne seniau.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į patikimus šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Guri |
| --- |
| Tvenkinys iš palydovoTvenkinys iš palydovoTvenkinys iš palydovo |
| Vieta | Venesuelos vėliava Venesuela |
| Plotas | 3919–4250 km² |
| Kilmė | Dirbtinė |
| Įteka | Karoni |
| Išteka | Karoni |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Guri

  |
| **Koordinatės** |  7°45′0″ š. pl. 63°00′0″ v. ilg.﻿ / ﻿7.75000°š. pl. 63.00000°r. ilg.﻿ / 7.75000; 63.00000 |

**Guri hidroelektrinė** (isp. *Represa del Guri*), **Simono Bolivaro hidroelektrinė** (*Central Hidroeléctrica Simón Bolívar*) – viena galingiausių pasaulio hidroelektrinių. Yra Venesueloje, Bolivaro valstijoje, ant Karoni upės (Orinoko baseinas).

Užtvanka
--------

Guri hidroelektrinės užtvanka
Užtvankos aukštis 162 m, ilgis 1300 m. Statybos darbai pradėti 1963 m. Pirmoji jos dalis atidaryta 1978 m. antroji – 1986 m. Iki 2006 m. oficialiai vadinosi Raúl Leoni hidroelektrine. Hidroelektrinę sudaro du mašinų skyriai, kuriuose yra po 10 generatorių. Guri elektrinės galia 10 000 MW, ji nusileidžia tik Trijų Tarpeklių užtvankai Kinijoje ir Itaipu Paragvajaus-Brazilijos pasienyje. Guri kartu su kitomis šalies hidroelektrinėmis pagamina 82 % Venesuelai reikalingos elektros energijos.

Kasmet lietinguoju laikotarpiu užtvankos slenksčiai atidaromi, nes tvenkinyje vandens lygis pakyla iki 272 m virš jūros lygio.

Tvenkinys
---------

Guri hidroelektrinės užtvanka suformuoja milžinišką tvenkinį Nekuimos kanjone. Ilgis 175 km, plotis iki 48 km. Plotas skirtingais duomenimis nuo 3919 iki 4250 km² (antras pagal dydį vandens telkinys šalyje po Marakaibo ežero). Tvenkinys užliejo gausia bioįvairove pasižyminčius miškus, dėl ko nukentėjo kai kurios retos rūšys (pvz. tanagra *Amaurospiza carrizalensis*).
| Mingečevyro tvenkinys |
| --- |
|  |
| Vieta | Azerbaidžano vėliava Azerbaidžanas |
| Plotas | 605 km² |
| Kilmė | Dirbtinė |
| Vidutinis gylis | 27 m |
| Didžiausias gylis | 75 m |
| Tūris | 16,1 km³ |
| Įteka | Kura, Alazanis, Joris |
| Išteka | Kura |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Mingečevyro tvenkinys

  |
| **Koordinatės** |  40°47′20″ š. pl. 47°1′40″ r. ilg.﻿ / ﻿40.78889°š. pl. 47.02778°r. ilg.﻿ / 40.78889; 47.02778 |

**Mingečevyro tvenkinys**, **Mingečiaūro tvenkinys** (azer. *Mingəçevir su anbarı*) – vandens telkinys Azerbaidžane, į vakarus nuo Mingečevyro, vienas didžiausių tvenkinių visame Kaukaze. Upė užtvenkta energetiniais sumetimais, taip pat kaimo ekonomikos plėtros, vandens transporto vystymo tikslais. Be to, taip siekta išvengti kasmetinių potvynių Kuros žemupyje. Iš Mingečevyro tvenkinio išteka ne tik Kuros upė, bet ir du kanalai: Verchnekarabachskis (ilgis 172 km) ir Berchneširvanskis (123 km).

Tvenkinio ilgis 70 km, plotis iki 18 km, vidutinis gylis 27 m, telkšo 71 m aukštyje virš jūros lygio.

Upė užtvenkta statant Mingečevyro hidroelektrinę. Ji pradėta statyti 1948 m. baigta 1954 m. Užtvankos aukštis 80 m. Tvenkinio užpildymas pradėtas 1953 m. baigtas 1959 m. Elektrinės šešių turbinų našumas yra 360 MW.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Mingəçeviro tvenkinys (Mingečevyro tvenkinys, Mingečiaūro tvenkinys)*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XV (Mezas-Nagurskiai). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009. 168 psl.
| Argailo ežeras |
| --- |
| Palydovinė nuotrauka, 1985 m. rugpjūtisPalydovinė nuotrauka, 1985 m. rugpjūtisPalydovinė nuotrauka, 1985 m. rugpjūtis |
| Vieta | Australijos vėliava Australija |
| Plotas | 730–980 km² |
| Kilmė | Dirbtinis |
| Tūris | 5,797–10,700 km³ |
| Įteka | Ordas, Lanko upė |
| Išteka | Ordas |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Argailo ežeras

  |
| **Koordinatės** |  16°20′08″ p. pl. 128°44′37″ r. ilg.﻿ / ﻿16.33556°š. pl. 128.74361°r. ilg.﻿ / 16.33556; 128.74361 |
|  |
|  Vikiteka | Argailo ežeras |

**Argailo ežeras** (angl. *Lake Argyle*) – tvenkinys Australijos šiaurėje, Vakarų Australijos valstijoje, Kimberlio regione. Didžiausias gėlo vandens telkinys Australijos žemyne. Sudarytas, 1972 m. patvenkus Ordo upę. Ežero plotas 730–980 km², tūris 5 797 mln. m³ (didžiausias 10 700 mln. m³). Krantai vingiuoti, daugiausia statūs, gausu įlankų ir salų. Per ežerą teka Ordas, įteka Lanko upė ir kiti mažesni upeliai. Nuo 1990 m. kartu su gretimu Kananaros ežeru (tvenkiniu) saugomas Ramsaro konvencijos.

341 m ilgio ir 99 m aukščio Ordo upės užtvanka, sukūrusi Argailo ežerą
Ežero vandens lygis svyruoja priklausomai nuo kritulių, vandens išgaravimo ir naudojimo drėkinimui. Vandens lygio svyravimai trukdo pakrantėms apaugti augalija; vis dėlto vietomis yra tankiai suaugusių medžių. Ežere suskaičiuotos 74 vandens paukščių rūšys, daugiau kaip 15 žuvų rūšių. Veisiasi gėlavandeniai krokodilai (pastebėta ir briaunagalvių krokodilų), gėlavandeniai vėžliai, vandeninės žiurkės, vėžiai. Vanduo naudojamas drėkinimui, deimantų kasykloms, namų ūkiams. Veikia 1996 m. pastatyta 30 MW galingumo hidroelektrinė. Lankomas turistų – rengiamos išvykos, stebimi paukščiai, meškeriojama, plaukiojama valtimis.

Vienintelė gyvenvietė ežero pakrantėje – Leik Argailas (*Lake Argyle*), įkurta užtvankos statyboms, šiuo metu skirta turistų aptarnavimui.

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Ord River Irrigation Scheme*, Kimberley Development Commission. Archyvuota 2007-05-09. Nuoroda tikrinta 2022-02-19.
2. 1 2  *Lake Argyle*, Encyclopaedia Britannica. Nuoroda tikrinta 2022-02-19.
3. ↑  *Statistics* Archyvuota kopija 2022-02-19 iš Wayback Machine projekto. Lake Argyle. Nuoroda tikrinta 2022-02-19.
4. 1 2  *Lakes Argyle and Kununurra*, Australian Wetlands Database. Nuoroda tikrinta 2022-02-19.
5. ↑  Michael Bennett, *Fatal crocodile attack 'inevitable'* , The West Australian, 2010-03-26. Nuoroda tikrinta 2022-02-19.
6. ↑  *Hydro-Power*, Lake Argyle. Nuoroda tikrinta 2022-02-17.
7. ↑  *Lake Argyle, WA*, Aussie Towns. Nuoroda tikrinta 2022-02-19.

Nuorodos
--------

* Lake Argyle
|  |
| --- |
| Socialdemokratų partijaSociāldemokrātiskā partija |
| Santrumpa | SDS (2002–2008)SDP (2008–2010) |
| Lyderis | Egils Rutkovskis |
| Įkūrėjas | Egils Baldzēns |
| Įkurta | 2002 m. kovo 24 d. (2002-03-24) |
| Atsiskyrė nuo | Latvijos socialdemokratų darbininkų partija |
| Susijungė su | Socialdemokratų partija „Santarvė" |
| Būstinė | Ryga, Latvija |
| Politinė ideologija | Socialdemokratija |
| Partijos spalvos |      Raudona |
| Saeima | 0 / 100 |
| Europos Parlamentas | 0 / 8 |
| Rygos miesto taryba | 0 / 60 |

**Socialdemokratų partija** (latv. *Sociāldemokrātiskā partija*, **SDP**; iki 2008 m. **Socialdemokratų sąjunga**, latv. *Sociāldemokrātu savienība*, **SDS**) – Latvijos kairioji politinė partija, egzistavusi 2002–2010 m.

Istorija
--------

Įkurta 2002 m. kovo 24 d. Latvijos visuomenės namuose, iš Latvijos socialdemokratų darbininkų partijos pasitraukusių kairiųjų pažiūrų Saeimo narių Egilo Baldzeno, Imanto Burvio, Janio Lėjos, Rišardo Lobanovskio ir Peterio Salkazanovo iniciatyva. Steigimo metu partijoje buvo 958 nariai.
2002 m. parlamento rinkimuose partiją lydėjo nesėkmė, tačiau 2005 m. savivaldybių rinkimuose gavo kelias vietas. 2010 m. partija susijungė su „Santarve".

Struktūra
---------

Struktūra teritorinė, savivaldybėse ir Rygos miesto bei priemiesčių rajonuose veikia kuopos, jų veiklą koordinuoja rajonų ir miestų organizacijos. Jos renka aukščiausio partijos organo – Kongreso delegatus, kelia kandidatus į renkamus valstybės ir savivaldybių organus. Kongrese renkama 33 narių Dūma (taryba), kuri sudaro centrinius vykdomuosius organus, valdo partijos iždą, sudaro kandidatų į Saeimą sąrašą.

Pirmininkai
-----------

* 2002 m. – Egilas Baldzenas,
* 2003 m. – Peteris Salkazanovas.

Nuorodos
--------

* Oficiali svetainė[neveikianti nuoroda]
10-ies balų debesuotumas
**Debesuotumas** – debesų kiekis, matomas dangaus skliaute arba skridimo trąsoje. Matuojamas 10 balų skalėje: 0 – debesų visai nėra), 5 – debesys dengia pusę dangaus, 10 – visas dangus užtrauktas. Nusakant debesų kiekį, be bendrojo debesuotumo (į jį įeina visų aukštų debesys) taip pat išskiriamas apatinių debesų debesuotumas. Jų žemutinė riba – ne aukščiau kaip 2 km.

Lietuvoje paprastai labiausiai apsiniaukę būna rudenį – spalio – lapkričio mėnesiais, giedriausi mėnesiai – gegužė ir birželis. ~100 dienų per metus būna visiškai apsiniaukusios. Mažiausiai apatinių debesų užfiksuojama Nidoje (gegužės – birželio vidurkis 3,5 balo), labiausiai debesuota – Vilniuje ir Kaune (metinis vidurkis 7,3 balo).

Šaltiniai
---------

1. ↑  *Debesuotumas*. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 1 (A-Grūdas). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1985. // psl. 402

Nuorodos
--------

* Debesuotumo prognozė Lietuvoje artimiausioms valandoms Archyvuota kopija 2015-09-08 iš Wayback Machine projekto.
Priekinis fasadas žvelgiant iš Senamiesčio turgaus pusės
**Šventojo vyskupo ir kankinio Stanislovo bazilika**, lenk. *Bazylika pw. św. Stanisława Biskupa Męczennika* – kartu su dominikonų vienuolynų tai viena seniausių Romos katalikų šventovių pietryčių Lenkijos Liublino mieste. Vadinama ir Šventojo Kryžiaus Relikvijos bazilika arba Dominikonų bažnyčia.

Architektūra
------------

Vėlyvojo renesanso stiliaus fasadas papuoštas iškiliu frontonu su dvigubais piliastrais. Pagrindinis portalas kiek nukrypęs į šiaurę nuo centrinės bažnyčios ašies, nes XVIII a. priešais šventovę stovėjo miestiečių gyvenamieji namai. Pastatas plane – tai trijų navų bazilika su vienuolika koplyčių. Labiausiai žinomos didikų Firlėjų ir Osolinskių renesansinės koplyčios ir barokinė Šv.Kryžiaus arba Tiškevičių. Pastarosios koplyčios įrengimą su „Paskutinio teismo" paveikslu 1645–1658 m. fundavo Ukmergės seniūnas Jonušas Tiškevičius Logoiskis, geriau žinomas kaip Kijevo vaivada. Interjeras išlaikytas gotikiniame stiliuje. Dauguma altorių įrengti XVIII amžiuje.

Istorija
--------

Bazilikos ir vienuolyno maketas
Vienuoliai dominikonai į Liubliną atvyko iš Krokuvos dar XIII a. 1253 m. buvo įkurtas vienuolynas. 1342 m. Lenkijos karalius Kazimieras III Didysis pastatė dominikonams skirtą gotikinę bažnyčią. Iki XVI a. pr. tai buvo dvinavis pastatas su ištęsta presbiterija, vėliau pristatyta dar viena šoninė nava. Dabartinę išvaizdą šventovė įgavo XVI a. pabaigoje, po katastrofinių padarinių sukėlusio 1575 m. miesto gaisro. 1420 m. į bažnyčią iš Kijevo buvo perkelta Šventojo kryžiaus dalis, o 1991 m. ši relikvija kartu su relikvijoriumi buvo pavogta. 

1967 m. birželio 21 d. popiežius Paulius VI šventovei suteikė mažosios bazilikos titulą.

Vienuolynas
-----------

Patalpa, kurioje buvo pasirašyta Liublino unijos sutartis
Iš pietų pusės prie Bazilikos šliejasi dominikonų vienuolyno kompleksas su dviem gardinio tipo apželdintais kiemais. Vienuolyno rytinėje dalyje
išlikusi XIV a. įrengta salė, vienuoliams tarnavusi kaip refektoriumas. XVI–XVIII a. salės erdvė buvo kiek išplėsta. Šioje patalpoje, su viduryje stovinčiu pilioriumi, 1569 m. liepos 1 d. LDK ir Lenkijos karalystės bajorai pasirašė Liublino uniją. 

XIX a. vienuolynas išgyveno dramatišką laikotarpį: 1864 m. Rusijos caro valdininkai jį uždarė, vienuolius dominikonus išvarė ir pastate įrengė kareivines. Tik 1938 m. Ordinas atgavo savo buvusias patalpas ir tai ne visas. Lenkijos Liaudies Respublikos laikais vienuolyno dalį užėmė miesto Lėlių teatras, tebeveikiantis iki šiol. XXI a. vienuolyno kompleksui suteiktas Europos paveldo ženklas.

### Įdomybės

Virš pietinių vienuolyno įėjimo vartų išlikęs *panno* paveikslas, vaizduojantis du, vienas kitam paduodančius rankas, kūdikius. Kai kurie tyrinėtojai juos įvardija kaip Liublino sutarties simbolį.

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Šv. vyskupo ir kankinio Stanislovo bazilika Liubline** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

Šaltiniai
---------

* Strona lubelskich dominikanów
* Bazylika pw. św. Stanisława i klasztor dominikanów w Lublinie
Ganzakas Armėnijos imperijoje
**Ganzakas** (lot. *Gaza, Ganzaga*) – senovinis Achemenidų miestas dabartiniame šiaurės rytų Irane. Miestas buvo piečiau Urmijos ežero. Atropatas buvo pasirinkęs Ganzaką savo valstybės sostine.

Pradinis jo vardas buvo medų kilmės, o vėliau asimiliuotas į persų kalbą. 

Tiksli miesto vieta, pagal Minorskį, *Schippmann* ir *Boyce*, yra netoli *Laylān* Miandoabo lygumoje.
  
Anksčiau manyta, kad Ganzakas yra *Takht-e Suleiman*, ši klaidinga nuominė buvo pagrįsta klaidingais Bizantijos šaltiniais

622 m. Heraklėjo kariuomenė nusiaubė Ganzaką, ugnies šventykla ir *Adur Gushnasp* šventovė buvo sugriautos.

Nuorodos
--------

1. 1 2  M. Boyce, Ganzak Archyvuota kopija 2009-12-18 iš Wayback Machine projekto. in *Encyclopaedia Iranica*, vol. 10, 2001.
2. ↑  Christensen, Peter (1993). *The Decline of Iranshahr*. Museum Tusculanum Press. pp. 323–324, note 10. ISBN 9788772892597. Nuoroda tikrinta 23 Jul 2008.
3. ↑  D. Huff, TAKT-e Solayman, in *Encyclopaedia Iranica* (sup.), 2001.
**Shay Elias   
 שי אליאס**|  |
| Asmeniniai duomenys |
| **Pilnas vardas** | Shay Elias |
| Gimimo data | 1999 m. vasario 25 d. (25 metai) |
| Gimimo vieta | Herclija, Izraelis |
| Ūgis | 185 cm |
| Svoris | 77 kg |
| Pravardė | nežinoma |
| Klubai |
| Dabar žaidžia | Hapoel Be'er Sheva FC |
| **Numeris** | 19 |
| **Pozicija** | saugas |
| Jaunimo klubai |
| nežinoma | Hapoel Tel Aviv FC |
| Profesionalūs klubai\* |
| 2016–20222019–20202022– | Hapoel Tel Aviv FC→ Sektzia Nes Tziona FC (skol.)Hapoel Be'er Sheva FC | 95 0(3)16 0(0)24 0(1) |
| Nacionalinė komanda\*\* |
| 2017  2019–2020  2022 | Izraelio U-19  Izraelio U-21 Izraelis Izraelis | 01 0(0)06 0(1)01 0(0) |
| \* Skaičiuojama tik pasirodymai ir įvarčiai vietinėje lygoje Duomenys 2023 m. liepos 27 d..
\*\* Nacionalinės komandos pasirodymų irįvarčių duomenys 2023 m.. |

**Šajus Elijasas** (*Shay Elias, שי אליאס*; g. 1999 m. vasario 25 d.) – Izraelio futbolininkas, saugas.

Karjera
-------

### Hapoel Tel Aviv

Profesionalo karjerą pradėjo Hapoel Tel Aviv FC. Atstovavo jaunimo ekipoms, o vėliau rungtyniavo pagrindinėje komandoje.

2019–2020 m. sezone nuomos pagrindais žaidė Sektzia Nes Tziona FC.

### Hapoel Be'er Sheva

Nuo 2022 m. priklausė Hapoel Be'er Sheva FC. Hapoel Be'er Sheva FC pateko į 2023–2024 m. Konferencijų lygą, kur antrame etape varžovais buvo „Panevėžio" klubas. 2023 m. liepos 27 d. Izraelyje rezultatu 1:0 nugalėjo šeimininkai. Vienintelio įvarčio autoriumi tapo Shay Elias. Atsakomosiose rungtynėse Panevėžyje, 2023 m. rugpjūčio 3 d. Miguel Vítor pasižymėjo įvarčiu prieš „Panevėžio" klubą. Po jo tikslaus smūgio (53 minutę) Izraelio atstovai pirmavo rezultatu 1:0, tačiau Noel Mbo 79 min. išlygino rezultatą. Mačas Panevėžyje baigėsi lygiosiomis 1:1. Bendras dviejų rungtynių rezultatas 2:1 lėmė, kad žydai pateko į kitą etapą, o Lietuvos klubas pasirodymą baigė.

Karjera rinktinėje
------------------

Kitados atstovavo Izraelio jaunimo rinktinėms. 2019–2020 m. žaidė Izraelio U-21 rinktinėje. 2020 m. spalio 13 d. pelnė įvartį į Šiaurės Makedonijos U-21 rinktinės vartus. Po Šajaus Elijaso tikslaus smūgio pirmavo žydai (1-0), bet nesugebėjo išlaikyti persvaros ir rungtynės baigėsi lygisiomis (1-1).

2022 m. rugsėjo 27 d. debiutavo nacionalinėje rinktinėje draugiškose rungtynėse prieš Maltą. Maltiečiai nugalėjo varžovus rezultatu 2-1. Šiose rungtynėse Šajus Elijasas pasirodė po keitimo 66 minutę, o 76 min. žaidėjui buvo parodyta geltona kortelė.

Laimėjimai
----------

su Hapoel Be'er Sheva FC
Izraelio futbolo supertaurė: 2022 m.

Šaltiniai
---------

1. ↑  General Information about the player Shay Elias
2. ↑
3. ↑  Hapoel Be'er Sheva VS. Panevėžys (pagal Soccerway)
4. ↑  2023-08-03 Panevėžys 1:1 Hapoel Beer Sheva
5. ↑  „Panevėžys" baigė pasirodymą Konferencijų lygos atrankoje
6. ↑  2020-10-13 Šiaurės Makedonija 1-1 Izraelis
7. ↑  Malta vs. Israel 2022-09-27
8. ↑  2022-09-27 Malta 2-1 Izraelis
9. ↑  2022-07-16 Maccabi Haifa v. Hapoel Beer Sheva

Nuorodos
--------

* SOCCERWAY
* Transfermarkt
* Globalsportsarchive
Tuniso bajus *Mohammed Bey*
Kazachų bajus *Kazybek bi*
**Bajus** (*turkų osmanų k.*ك, Beg, Beğ, 'turtuolis, ponas') – Vidurinėje Azijoje, Kazachstane, Altajuje, Kaukaze – žemvaldys, turtingas gyvulių augintojas, pirklys, buožė. Tai tiurkų tautų tarpe nuo seno gyvuojantis titulas. Pradiniame etape tai buvo giminės karinių pajėgų vadas genties sudėtyje, kuriai savo ruožtu vadovavo chanas. Tarp senovės tiurkų bajaus pareigybė buvo antroji po chano. Vėlesniais amžiais bajaus titulo samprata įgavo daug platesnę prasmę, tame tarpe, administracinės pareigybės statusą kagano, sultono valdomose teritorijose. Pvz. Osmanų imperijos titulai pagal „rangą" žemėjančia tvarka buvo tokie (nors ir ne visais amžiais): paša, bajus, aga, *efendi*. Bajais galėjo save tituluoti ir kunigaikščiai Moldavijoje, Valakijoje, Samo saloje (dab. Graikijoje).

Šiuolaikinėje Turkijoje, Azerbaidžane, taip pat ir tarp Krymo totorių žodis „bajus" yra įgavęs mandagaus kreipinio į gerbiamą asmenį prasmę (europietiški analogai: mesjė, senjoras, *господин* kt.). Šiaurės Kaukaze tarp kumykų, karačiajų, balkarų bajus – tai kunigaikštis, ulu-bajus – vyriausiasis kunigaikštis. Tarp stepių klajoklių Vidurinėje Azijoje – kazachų, kirgizų, karakalpakų, altajiečių, nogajų – praeityje šis žodis buvo pridedamas prie asmenvardžio. Tuniso Huseinidų dinastija ypač pasižymėjo naudodama šį žodį ir jo panašias formas savo titulams apibrėžti.

Šaltiniai
---------

1. ↑   Apie bajų tarpt. žodžių žodyne

Nuorodos
--------

* Apie bajų Archyvuota kopija 2005-11-20 iš Wayback Machine projekto.
Friedrich Graf von Dönhoff (1639-1696)
**1678 m. Klaipėdos gaisras** – 1678 m. rugsėjo 19 d. Klaipėdos miesto priegose kilęs gaisras, nuo kurio sudegė didelė miesto dalis.

Šiaurės karo metu miesto prieigose pasirodžius Švedijos pajėgų Livonijoje vyriausiojo vado feldmaršalo Henriko Horno (šved. *Henrik Horn*) vadovaujamai švedų kariuomenei, miesto gynybai vadovavęs tik tų pačių metų liepos 18 d. Klaipėdos gubernatoriumi tapęs generolas majoras grafas Frydrichas Dionhofas (vok. *Friedrich von Dönhoff*), siekdamas neleisti priešui įsitvirtinti pastatuose greta tvirtovės, įsakė padegti Vitės (vok. *Vitte*) ir Smilties Pylimo (vok. *Sandwehr*) priemiesčius.

Nuo degančių priemiesčio statinių užsidegė visas miestas. Sudegė ir Klaipėdos šv. Jono bažnyčia. Švedijos kariuomenė užėmė miestą, tačiau tvirtovės nepuolė ir netrukus, negalėdama pasinaudoti sudegusiu miestu, pasitraukė. Miestas po šio smūgio atsigavinėjo labai ilgai.

Šis gaisras, kartu su 1540 m. 1757 m. ir 1854 m. įvykusiais gaisrais, įvardijamas kaip vienas didžiausių Klaipėdoje kilusių gaisrų.

Šaltiniai
---------

* (DE) Geschichte der Stadt Klaipeda – Memel, Informationszentrum Ostpreußen.
* (SE) Horn, Henrik. Svenskt biografiskt lexikon.
* (LT) Klaipėdos gaisrai, Mažosios Lietuvos enciklopedija.
* (LT) Klaipėdos gaisrinė, uostas.info
* (LT) Klaipėdos Šv. Jono bažnyčia, Krašto paveldo gidas
* (DE) König, Anton Balthasar: Friedrich von Dönhoff. W: *Biographisches Lexikon aller Helden und Militairpersonen, welche sich in Preußischen Diensten berühmt gemacht haben*. T. 1. Berlin: Arnold Wever, 1788, p. 365–366.

Išnašos
-------

1. ↑  König, Anton Balthasar: Friedrich von Dönhoff. W: *Biographisches Lexikon aller Helden und Militairpersonen, welche sich in Preußischen Diensten berühmt gemacht haben*. T. 1. p. 365–366.
2. ↑  Geschichte der Stadt Klaipeda – Memel, Informationszentrum Ostpreußen
3. ↑  Klaipėdos Šv. Jono bažnyčia, Krašto paveldo gidas
4. ↑  Klaipėdos gaisrinė, uostas.info
Priekinis fasadas
Interjeras
**Švenčiausios Mergelės Marijos Nugalėtojos Ėmimo į dangų bažnyčia** (lenk. *Kościół Wniebowzięcia Najświętszej Marii Panny Zwycięskiej*) – Romos katalikų šventovė pietų Lenkijos Liublino mieste. Stanislovo Narutavičiaus gatvėje iškilusi rektorinė bažnyčia yra paminklinė, turinti gotikos ir renesanso bruožų. Priskirta Liublino arkivyskupijai, dar kartais pavadinama brigitiečių ar vizitiečių (pagal buvusią priklausomybę) bažnyčia.

Istorija
--------

1412 m. šventovę, kaip padėkos ženklą už pergalę Žalgirio mūšyje, fundavo Jogaila. Prieš tai šioje vietoje stovėjo 1396 m. pašventinta *Švč. Mergelės Marijos, šv. Sofijos ir šv. Barboros koplyčia*. Pasak legendos, naująją bažnyčią statė Žalgirio mūšyje į nelaisvę paimti kryžiuočiai. 1426 m. pabaigus statybas Lenkijos karalius į miestą pakvietė Brigitiečių ordiną, nes būtent Šv. Brigita padėjo lietuvių–lenkų pajėgoms pasiekti pergalę aukščiau minėtame mūšyje. Brigitiečių konventas Liubline buvo pirmasis šio ordino vienuolynas Lenkijoje. Bažnyčia stovėjo kiek nuošaliau nuo miesto mūrų ir ją dažnokai apiplėšdavo. Vėliau trumpam šventovė buvo perduota Vizitiečių ordinui. Po Trečiojo ATR padalijimo ir keleto sukilimų šalyje Rusijos carinės administracijos įsakymu ir brigitietės, ir vizitietės turėjo iš savo vienuolynų Liubline išsikraustyti, o bažnyčia tapo rektorine. Tokia ji išliko iki šiol, dabartinis rektorius yra kun. kan. Dariušas Marekas Bondyra.

Architektūra
------------

Vieta šventovei statyti Jogaila parinko neatsitiktinai – netoli nuo šios vietos viduramžiais metais ėjo istorinis kelias į Vilnių. Dabartinis tinkuotų raudonų mūro plytų pastatas atrodo kiek žemesnis nei statybų pradžioje – vėliau aplinkui išaugo storokas kultūrinis sluoksnis. Bažnyčia ir šalia stovintis vienuolynas išlaikė savo pirmąprades gotikines formas. 

XVI a. abi šventovės navos buvo perdengtos naujai ir atsirado kryžmiški briaunoti skliautai. 14 m aukščio varpinės bokštas iškilo XVI–XVII a. Pati bažnyčia nedidelė, viduje išliko gotikinės freskos, kurios vaizduoja karaliaus Kazimiero Jogailaičio atvykimą į miestą. Šonuose – XVII a. nutapyti paveikslai iš Šv. Brigitos gyvenimo. Šios šventosios atvaizdas yra ir pagrindiniame altoriuje. Bažnyčios fundatorių Jogailą primena epitafija ir Žalgirio mūšio koplyčia.

Šaltiniai
---------

|  |  |
| --- | --- |
|  | **Vikiteka: Liublino Švč. Mergelės Marijos Nugalėtojos Ėmimo į dangų bažnyčia** – vaizdinė ir garsinė medžiaga  |

* Kawałko P. Nestorowicz Z. Denys M. *Lublin Przewodnik, historia, co warto zobaczyć, mapy, noclegi, gastronomia, ciekawostki* – Lublin: Wydawnictwo Archidiecezji Lubelskiej „Gaudium", 2012, s. 266–270; ISBN 978-83-7548-115-0
* Marta Denys, Marek Wyszkowski. *Lublin i okolice*
* Magdalena Skóra. *Kościół pw. Matki Boskiej Zwycięskiej (pobrygidkowski) w Lublinie* // Teatr NN.pl Leksykon Lublin

Nuorodos
--------

* Bažnyčios internetinė svetainė (pl, en, ru)
**International DN** (dažniausiai tiesiog **DN**) – pasaulyje populiariausia burinių ledrogių klasė.

Konstrukcija
------------

DN ledrogių vaizdas
Ledrogėmis buriuoja vienas sportininkas, kuris sėdi už iškeltos burės (jos plotas 5,57 m²). Korpusas primena medinę baidarę, pakeltą virš ledo ir judančią ant trijų pačiūžų. Konstrukcijos ilgis – 3,7 m; plotis – 0,5 m; o burinio stiebo aukštis – 4,9 m; tipinis svoris: 60–90 kg. Tarp pačiūžų susidaro lygiašonis trikampis, kurio viršūnė yra ledrogių priekyje.

Vidutinis greitis: 80 km/h (pučiant 6 m/s vėjui), pasiektas maksimalus – 145 km/h.

Istorija
--------

DN ledrogių lenktynės Lenkijoje
Šių jachtų istorija prasidėjo ekonomiškai sudėtingais 1937 m. kai amerikiečių laikraštis „Detroit News" paskelbė nebrangių, lengvai pernešamų burinių ledrogių konkursą. Jį laimėjo konstruktoriai Archie Arroll, Art Jarrett ir Joe Lodge, savo kūrinį suprojektavę su vienintele 60 kvadratinių pėdų bure. Jau pirmaisiais pokonkursiniais metais pagal pateiktus brėžinius JAV pasigaminta apie penkiasdešimt „Blue Streak 60" (taip ši klasė pirmiau vadinosi) jachtų. Vėliau klasė pervadinta pagal laikraščio pavadinimą *DN–60*, galiausiai išliko santrumpa *DN*.

Europoje DN jachtos išplito XX a. šešiasdešimtaisiais metais ir pagal populiarumą aplenkė Monotipą–XV. 1962 m. JAV Mičigano valstijoje įkurta *Tarptautinė DN klasės ledrogių buriuotojų asociacija* (angl. *International DN Ice Yacht Racing Association – IDNIYRA*), rengiami žemynų ir pasaulio čempionatai. Prieškario buriavimo ant ledo tradicijas Lietuvos TSR gaivino klaipėdietis treneris Vladimiras Vasiljevas. Jau po Nepriklausomybės atstatymo įkurta *Lietuvos tarptautinės DN klasės ledrogių buriuotojų asociacija* (vadovas Vadimas Grigonis). Tris kartus (2007 m. Šiauliuose ant Rėkyvos ežero, 2013 m. Nidoje Kuršių mariose ir 2015 m. Šiauliuose ant Rėkyvos) organizuoti *Pasaulio ir Europos jaunių iki 21 metų DN čempionatai*.

Jaunieji buriuotojai prieš startus DN ledrogėmis treniruojasi su mažesnėmis jachtomis *Ice Optimist*. Jiems taip pat rengiamos įvairios varžybos ir žemyno pirmenybės.

Šaltiniai
---------

* IDNIYRA (en)
* Ice sailing junior programme Archyvuota kopija 2016-08-02 iš Wayback Machine projekto.
Rajono tarp Belgijos ir Nyderlandų apie Eben-Emaelio fortą žemėlapis.
Eben-Emaelio forto šarvuotasis bokštelis, pramuštas kryptiniu užtaisu.
Ties įėjimu (2007 m. liepa)
**Eben-Emaelis** (pranc. *Fort d'Ében-Émael*; ol. *Fort Eben-Emael*) – Belgijos fortas tarp Lježo ir Mastrichto, netoli Alberto kanalo, gynęs Belgijos-Vokietijos sieną. Fortas pastatytas 1931–1935 m. Jis tuo metu garsėjo kaip neįveikiamas ir didžiausias pasaulyje.

1940 m. gegužės 10 d. 78 vokiečių parašiutininkai (iš dalinio, kuris vėliau tapo 1-ąja parašiutininkų divizija) kariniais sklandytuvais DFS 230 nusileido ant forto viršaus. Parašiutininkai atsigabeno daug sprogmenų fortui ir jo artilerijai naikinti. Fortas neturėjo apsaugos nuo oro atakų ir kulkosvaidžių lizdų forto viduje. Pirmuosius parašiutininkus parėmus vokiečių 151-ajam pėstininkų pulkui gegužės 11 d. 13:30 tvirtovė kapituliavo, pasidavė 1200 belgų kareivių.

Požeminis fortas Eben-Emaelis buvo Belgijos viltis apginti savo rytines sienas. Jo užduotis buvo ginti, o prireikus sunaikinti tris itin svarbius tiltus. Fortas taip pat gynė pietuose buvusį Vise’s praėjimą. Kad šioje vietoje reikalingas Lježo priėjimus ginantis fortas buvo suvokta dar XIX a. pabaigoje, bet jis pasirodė vertas dėmesio tik po to, kai buvo iškastas Alberto kanalas. Tvirtovė buvo pabaigta tik 1935 m. ji gynė juostą tarp upės ir kanalo. Plieno ir gelžbetonio bokštelių ginama tvirtovė atrodė neįveikiama.

Vokiečiai iš anksto suplanavo forto užėmimą. Ruošdamiesi jie treniravosi pulti natūralaus dydžio tvirtovės išorės maketą okupuotoje Čekoslovakijoje. Tam jie panaudojo neseniai pastatytą ir užgrobtą Benešo sienos fortą, kurio planas buvo artimas Eben-Emaeliui. Buvo suplanuota, kad fortas bus paimtas kareivių, kurie į fortą atskris sklandytuvais. Parašiutai tam mažai tiko, kadangi sunku dideliam būriui kareivių sėkmingai nusileisti parašiutais į nedidelį plotą. Parašiutininkai buvo aprūpinti kryptiniais užtaisais (kurie tada buvo naujovė) šarvuotiesiems bokšteliams naikinti.

Vokiečiams gera žvalgyba, atidus pasiruošimas ir belgų nepasiruošimas padėjo 1940 m. gegužės 10 d. sėkmingai įvykdyti operaciją. Eben-Emaelio užgrobime buvo panaudotos dvi naujovės – desantiniai sklandytuvai ir kryptiniai užtaisai. Oberleitenanto Rudolfo Vitzigo (*Rudolf Witzig*) vadovaujami sklandytuvai nusileido ant forto „stogo". Tada parašiutininkai kryptiniais užtaisais sunaikino ir sugadino šarvuotuosius bokštelius. Kulkosvaidžius naikino liepsnosvaidžiais.

Belgai sunaikino vieną iš trijų svarbių tiltų, kad jo nenaudotų vokiečiai, bet tuo tiltų nebegalėjo atvykti papildomos belgų pajėgos.

Po užėmimo fortas buvo numatytas kaip požeminė gamykla V-1 raketoms, tačiau ji taip ir nepradėjo veikti.

Dabar Eben-Emaelio fortas yra atviras turistams.

Išnašos
-------

1. ↑  Laughridge J. L. The Fall of Fort Eben Emael: Harbinger of Blitzkrieg Archyvuota kopija 2007-01-06 iš Wayback Machine projekto.

* Saunders, Tim (2005). *Fort Eben Emael 1940 : Battleground Series*. Pen and Sword. ISBN 1844152553.
* Dunstan, Simon (2005). *Fort Eben Emael – The key to Hitler's victory in the west*. Osprey Publishing (JK). ISBN 1841768219.
|  |  |
| --- | --- |
|    | **Šiam straipsniui ar jo daliai trūksta išnašų į šaltinius.**Jūs galite padėti Vikipedijai pridėdami tinkamas išnašas su šaltiniais. |

| Turkino kalnas |
| --- |
| Turkino kalnasTurkino kalnas |
| **Aukštis** | 3694 m |
| **Žemynas** | Šiaurės Amerika |
| **Šalys** | Kubos vėliava Kuba |
| **Kalnynas** | Siera Maestra |
| 

Žemėlapis rodantis  vietą.Turkino kalnas

  |
| **Koordinatės:** | 19°59′22″ š. pl. 76°50′09″ v. ilg.﻿ / ﻿19.98944°š. pl. 76.83583°r. ilg.﻿ / 19.98944; 76.83583 |
|  |
|  **Vikiteka** | Turkino kalnas |

**Turkino kalnas** (isp. *Pico Turquino*) – Kubos aukščiausias taškas. Yra salos pietrytinėje dalyje, Siera Maestros kalnagūbryje, Kubos Santjago provincijoje. Kalno aukščiausias taškas – 1974 m. Kalnas ir jo apylinkės sudaro Turkino nacionalinį parką (229,38 km²).

Istorija
--------

Kaip manoma, kalno pavadinimas kilęs iš turkio (isp. *turquí*) viršūnės. Pavadinta dėl mėlynos spalvos atspalvių, kurie matosi iš tam tikrų vietų. Pirmą kartą jis buvo paminėtas pavadinimu – *Tarquino* pieštame Gerardo Kramerio žemėlapyje, XVIII a. pab.
**Priešmenstruacinis sindromas** (angl. *premenstrual syndrome*; *PMS*) – cikliškai pasireiškiančių simptomų kompleksas, kuris atsiranda antrojoje mėnesinių ciklo pusėje ir išnyksta mėnesinių pradžioje. Nulemia hormoniniai pokyčiai. Vargina daugelį moterų.

Pasireiškia nerimu, nervine įtampa, svyruojančia nuotaika, irzlumu, verksmo protrūkiais, mieguistumu, atminties pablogėjimu, lytinio patraukio sumažėjimu, emociniu valgymu. Taip pat būdingi galvos ir kt. skausmai, padidėjęs krūtų jautrumas, padidėjęs kūno svoris ir išsipūtęs pilvas, aknė bei viduriavimas.

Terminą priešmenstruacinė įtampa 1931 m. pasiūlė amerikiečių ginekologas Robertas T. Frankas. Juo jis apibūdino menstruacijų metu pasireiškiančius simptomus. Jei klinikinė raiška sunki, laikoma, kad tai priešmenstruacinis disforinis sutrikimas. 2013 m. Amerikos psichiatrų asociacija priešmenstruacinį disforinį sutrikimą išskyrė kaip atskirą ligą.

Šaltiniai
---------

1. ↑  „PMS (premenstrual syndrome)". *National Health Service*. Nuoroda tikrinta 2024-04-06.
2. 1 2  „Premenstrual Syndrome". *medlineplus.gov*. Nuoroda tikrinta 2024-04-06.
3. ↑  „Priešmenstruacinis sindromas". *www.pasveik.lt*. Nuoroda tikrinta 2024-04-06.
4. ↑  „Priešmenstruacinis sindromas". *sveikas.lt*. Nuoroda tikrinta 2024-04-06.
5. ↑  King, Sally (2020), Bobel, Chris; Winkler, Inga T. & Fahs, Breanne et al. eds. *Premenstrual Syndrome (PMS) and the Myth of the Irrational Female*, Singapore: Palgrave Macmillan, p. 287–302, doi:10.1007/978-981-15-0614-7\_23, ISBN 978-981-15-0613-0, PMID 33347177. Nuoroda tikrinta 31 sausio 2023
6. ↑  *Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders* (5th leid.). Arlington, VA: American Psychiatric Association. 2013. p. 625.4. Code: 625.4 (N94.3)
Stentofteno runų akmuo
**Stentofteno runų akmuo** (*DR 357*) – VII a. vidurio runų akmuo. Jis buvo rastas 1823 m. Stentoftene, Blekingės provincijoje Švedijoje klebono O. Hamero (O. Hammer). Akmuo gulėjo įrašais į apačią, apsuptas penkių didelių aštrių akmenų, sudarančių penkiakampį. Vadinasi, pradžioje šis akmuo buvo didesnio komplekso dalis. 1864 m. akmuo buvo išgabentas į Siolvesborgą (šved. *Sölvesborg*) ir pastatytas vietinėje bažnyčioje..

Akmenyje yra toks užrašas:

**niuhAborumR**
**niuhagestumR**
**hAþuwolfAfR gAf j**
**hAriwolfAfR mAxxu s nu hle**
**hideR runono felAheka hederA ginironoR**
**herAmAlAsAR ArAgeu welAdud sA þAt bAriutiþ**
Šis įrašas gali būti perskaitytas tik iš dalies: „Gyventojams ir svečiams Hatuvulfaras (Haþuwulfar) davė pilnus metus, Harivulfaras (Hariwulfar)... ... aš, runų šeimininkas (?), slepiu čia ... devyni ožiai, devyni arkliai Hatuvulfarui davė derlingus metus, Harivulfaras ... ... aš, runų šeimininkas (?), slepiu čia galios runas.... nuolatos kenčia dėl žalos, pasmerktas klastingai mirčiai tas, kuris tai laužo."

Šaltiniai
---------

1. ↑  „Runstenarna vid Sölvesborgs kyrka". fotevikensmuseum.se. Suarchyvuotas originalas 2018-04-25. Nuoroda tikrinta 2018-10-16.
2. ↑  „Samnordisk runtextdatabas :: Ladda ned". Nordiska.uu.se. Suarchyvuotas originalas 2011-08-11. Nuoroda tikrinta 2018-10-16.
54°51′38″š. pl. 24°27′25″r. ilg.﻿ / ﻿54.860494°š. pl. 24.457071°r. ilg.﻿ / 54.860494; 24.457071

|  Teofiliaus Matulionio koplyčia |
| --- |
| **Vyskupija** | Kaišiadorių |
| **Dekanatas** | Kaišiadorių |
| **Savivaldybė** | Kaišiadorių rajonas |
| **Gyvenvietė** | Kaišiadorys |
| **Adresas** | T. Brazio g. 6 |
| **Statybinė medžiaga** | mūras |
| **Pastatyta** | 2017 m. |
| **Stilius** | neogotika |

**Teofiliaus Matulionio koplyčia** – šoninė koplyčia, įrengta Kaišiadorių Kristaus Atsimainymo katedroje, jos rytinėje dalyje. Čia palaidotas vyskupas, kankinys, palaimintasis Teofilius Matulionis (1873–1962). Kaišiadoryse, ties Gedimino ir Katedros gatvių kampu, pastatyta lankytino objekto rodyklė į koplyčią.

T. Matulionio paveikslas palaimintųjų relikvijų koplyčioje Vilniaus katedroje

Istorija
--------

1924 m. buvo atnaujintas ir papildytas bažnyčios projektas. Tačiau tai nebuvo paskutiniai pakeitimai, nes dar nebuvo numatytos šoninės koplyčios, kurios pristatytos bažnyčią pertvarkius į katedrą. 1932 m. baigti katedros vidaus įrengimo darbai (centrinis altorius, sakykla, vyskupo sostas).

Kristaus Atsimainymo katedroje T. Matulionis tarnavo 3 metus, 1942-1946 m. iki arešto buvo Kaišiadorių vyskupas. Anksčiau ši koplyčia vadinosi Šv. Juozapo, o T. Matulionio garbei pervadinta 2017 m. popiežiui Pranciškui paskelbus jį palaimintuoju.

2017 m. liepos 2 d. Kaišiadorių katedroje buvo švenčiamos T. Matulionio beatifikacijos padėkos mišios. Kaišiadorių vyskupas Jonas Ivanauskas dedikavo ir pašventinto tikinčiųjų pamaldumui Palaimintojo vyskupo ir kankinio Teofiliaus koplyčią. 2017 m. rugsėjo 14 d. Šventojo Kryžiaus Išaukštinimo šventėje buvo konsekruotas pagrindinis koplyčios altorius.

Žemiškieji vyskupo palaikai, kurie po mirties buvo palaidoti Kaišiadorių katedros kriptoje, buvo perkelti į koplyčios pagrindinį altorių. Sarkofagas su T. Matulionio palaikais pastatytas altoriaus mensoje. Karstą puošia T. Matulionio šūkis „*Per crucem ad astra*" (Per kryžių į žvaigždes). Virš mensos kabo kanoninis kankinio paveikslas, kuriame T. Matulionis pavaizduotas su tradicine vyskupo sutana ir lagerių kalinio šimtasiūle ant jos. Personažas vienoje rankoje laiko lazdą, kitoje – duonos rožančių.

Šaltiniai
---------

1. ↑  Dvasinė kelionė po Lietuvą, sekant Palaimintojo Teofiliaus Matulionio pėdomis *delfi.lt*
2. ↑  Dedikuota ir pašventinta palaimintojo koplyčia Kaišiadorių katedroje *teofilius.lt*
3. ↑  Konsekruotas Palaimintojo koplyčios altorius *teofilius.lt*
4. ↑  Palaimintojo Teofiliaus Matulionio koplyčia *turizmas.kaisiadorys.lt*

Nuorodos
--------

* Kaišiadorių Kristaus Atsimainymo parapija *kaisiadoriuparapija.lt*
* Kaišiadorių rajono sakralas Archyvuota kopija 2022-05-07 iš Wayback Machine projekto.
* Teofiliaus Matulionio koplyčia Kaišiadorių Kristaus Atsimainymo katedroje YouTube svetainėje
* Pal. Teofiliaus Matulionio koplyčia *facebook.com*
Trąšų maišai
**Trąšos** – medžiagos, kurios įterptos į dirvą, gerina augalų augimą ir vystymąsi. Trąšos veikia dviem būdais – tiekdamos augalų paimamas mineralines medžiagas ir gerindamos dirvožemio struktūrą.

Trąšos skirstomos į tris pagrindines grupes: organines, mineralines ir bakterines.

Istorija
--------

### Trąšų gamyba Lietuvoje

Pirmoji Lietuvoje trąšų gamykla „Artojas", buvo Klaipėdoje, veiklą pradėjusi 1928 m. Gamino sieros rūgštį ir superfosfatą. Gamyklos apimtis buvo 50 tūkst. tonų superfosfato per metus. „Artojas" savo veiklą sustabdė 1951 m.

Lietuva, būdama Tarybų Sąjungos nare, buvo įtraukta į chemizavimo programą. 1959 m. pradėtas statyti Kėdainių chemijos kombinatas, kuris po privatizacijos 1996 m. spalio 30 d. buvo reorganizuotas į akcinę bendrovę „Lifosa".

Organinės trąšos
----------------

Tai augalų maisto elementai, kurie yra ne mineraliniuose junginiuose, bet organinėse medžiagose. Kad augalai galėtų naudoti organines trąšas, pirmiausia dirvos mikroorganizmai jas turi suskaidyti. Skaidymo metu vyksta:

* mineralizacija – iš skylančių organinių junginių išsiskiria paprasti, augalų įsisavinami mineraliniai junginiai.
* puvenų susidarymas – susidarančios puvenos (humusas) dėl didelio hidrofiliškumo didina dirvožemio vandens imlumą (dirvožemis ilgiau išlaiko drėgmę) ir dirvožemio gebą sulaikyti mineralinius jonus (šie neišplaunami iš dirvos ir ilgiau lieka prieinami augalams).

Organinių trąšų rūšys:

* mėšlas
* kompostas
* žalioji trąša
* durpės ir kt.

Mineralinės trąšos
------------------

Gaminamos iš mineralų, uolienų pramoniniu būdu. Jos skirstomos į makroelementines (pagrindines) ir mikroelementines.

**Makroelementinės** (pagrindinės) – tai dažniausiai augalams naudojamos trąšos. N – azotas, P – fosforas, K – kalis. Makroelementinių trąšų grupės:

* *Paprastosiose trąšose* yra tik vienas elementas, pvz. amonio salietra (NH4NO3).
* *Sudėtinės trąšos* – vienoje molekulėje yra mažiausiai dvi maisto medžiagos, pvz. kalio salietra (KNO3).
* *Kompleksinės trąšos* – kai vienoje granulėje arba tirpale yra mažiausiai dvi maisto medžiagos, pvz. azofoska, nitrofoska, nitroamofoska ir kt.
* *Trąšų mišiniai* – tai mechaniškai sumaišytos 2-3 trąšų rūšys.

**Mikroelementinės trąšos** – jų augalams reikia mažai, bet be jų augalai negali normaliai vystytis.

Bakterinės trąšos (bakteriniai preparatai)
------------------------------------------

Tai išauginta bakterijų masė (sporos), reikalinga naudingai mikroflorai dirvoje sudaryti, pvz. nitraginas.

Trąšos
------

Trigubas superfosfatas
**Azoto**

* Amonio salietra
* Amonio sulfatas
* Kalcio salietra
* Karbamidas
* KAS

**Fosforo**

* Paprastas superfosfatas
* Dvigubas superfosfatas
* Trigubas superfosfatas
* Precipitatas
* Boro superfosfatas

**Kalio**

* Kalio chloridas
* Kalio druska
* Silvinitas
* Kalio magnezija
* Kalio sulfatas

**Kompleksinės**

* Nitrofoska
* Azofoska

**Sudėtinės**

* Kalio salietra
* Amofosas

1. ↑  *Jonas Kučinskas. Trąšos*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XXIV (Tolj–Veni). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2015. 94 psl.
2. ↑  „Lifosa - istorija". „Lifosa". Suarchyvuota iš originalo 2015-02-13. Nuoroda tikrinta 2015-02-14.